Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 17

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17   
предварително съдебно разрешение, но след­
ва да е съпроводено с искане за последващо 
съдебно одобрение. Следователно на законово 
ниво задържането на лицето, обект на обиска, 
има правното значение на неотложен случай, 
доколкото това задържане освобождава раз­
следващите органи от задължението да търсят 
предварително съдебно разрешение“ (според 
т. 42 и 43 от искането).
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането по настоящото конституционно 
дело е направено от субект на инициатива 
съгласно чл. 150, ал. 2 от Конституцията – съд 
(съдебен състав), и е съобразено [макар и да 
съдържа белезите на съдебното определение 
по н.о.х.д. № 369/2021 г.] след изпълнение 
на указанията, дадени от председателя на 
Конституционния съд в разпореждания от 
4.04.2024 г. и 24.04.2024 г., с изискуемите от 
чл. 17, ал. 1 и 2 ЗКС и чл. 18, ал. 1 и 2 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд (ПОДКС) форма и 
реквизити.
Искането е за установяване на противо­
конституционност на разпоредба от действащ 
закон – чл. 164, ал. 1 НПК, съгласно чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията.
Конституционният съд не се е произнасял 
с решение или с определение за недопусти­
мост по искане с посочения предмет, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по смисъла на чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Задължително условие за допустимост на 
искане, основано на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията, е оспорената пред Конституционния 
съд разпоредба от закон да е от значение за 
изхода на конкретното съдебно производство, 
т.е. за разрешаване на конкретния правен 
спор/дело. В своята практика съдът е изяснил 
какво следва да се разбира под „приложим 
закон“ – всяка законова разпоредба, която е 
действаща и обективно годна за прилагане 
като източник на право по конкретното дело, 
по което съдът, сезиращ конституционната 
юрисдикция, трябва да се произнесе, както и 
е формирал трайна практика, съгласно която 
съдебен състав би могъл да поиска устано­
вяване на противоконституционност само 
на разпоредби от закона, който има пряко 
отношение към предмета на разглеждания 
от него спор (Определение от 29.04.2014 г. 
по к. д. № 4/2014 г., Определение № 5 от 
26.07.2022 г. по к. д. № 12/2022 г. и посочените 
в Определение № 2 от 13.03.2024 г. по к. д. 
№ 8/2024 г. определения по конституционни 
дела). Произнасянето на конституционната 
юрисдикция има смисъл само ако може да бъде 
взето предвид от сезиралата го юрисдикция 
и въпросът за конституционосъобразността 
на приложимия по висящото дело закон не 
би имало мотив да се поставя и решава, ако 
отговорът на същия няма да има ефект за 
разрешаването на правния спор, по повод 
на който е сезиран Конституционният съд. 
Освен това Конституционният съд не е об­
вързан от преценката на сезиращия съд за 
приложимото право, защото тази преценка 
предпоставя собствената на Конституцион­
ния съд компетентност да се произнесе по 
направеното искане (неговата юрисдикция), 
а всеки съд, в т. ч. и Конституционният, сам 
преценява компетентността си да се произ­
несе по искане, с което е сезиран – чл. 13 
ЗКС (Определение № 2 от 23.03.2010 г. по к. д. 
№ 17/2009 г., Определение № 2 от 24.02.2022 г. 
по к. д. № 15/2021 г. и Определение № 6 от 
16.09.2022 г. по к. д. № 13/2022 г., Определение 
№ 5 от 30.05.2024 г. по к. д. № 12/2024 г.). Съдът 
е подчертал в Определение № 2 от 2024 г. по 
к. д. № 8/2024 г., че сезирането трябва да е не 
само възможност, а необходимост, произтича­
ща от конкретното дело, което означава, че 
без отговора на поставения въпрос сезиращият 
съд не е в състояние да осъществи консти­
туционосъобразно правосъдната си функция.
С искане, направено на основание чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията, сезиращият съд не 
може да очаква от Конституционния съд да се 
произнесе по въпроси от компетентността на 
самия сезиращ орган, както е в конкретния 
случай. В уводната част на искането като осно­
вание за оспорване на разпоредбата на чл. 164, 
ал. 1, т. 1 НПК се посочва, че се поддържа 
противоречие с чл. 30, ал. 2, пр. 3 във връзка с 
ал. 1 от Конституцията, като се акцентира на 
липсата на предварително съдебно разрешение 
при обиск, когато лицето е задържано, но това 
задържане е било предварително планирано, 
т.е. в случай на неотложност. Вносителят се 
позовава на чл. 30, ал. 2, пр. 3 от Конститу­
цията, в който се посочва, че никой не може 
да бъде задържан, подлаган на оглед, обиск 
или друго посегателство върху личната му 
неприкосновеност, освен при условията и по 
реда, определени със закон, както и на чл. 30, 
ал. 3, в който е предвидено, че в изрично 
посочени от закона неотложни случаи компе­
тентните държавни органи могат да задържат 
гражданин, за което незабавно уведомяват 
органите на съдебната власт. В срок от 24 часа 
от задържането органът на съдебната власт 
се произнася по неговата законосъобразност. 
От мотивите на искането, които макар и да 
съдържат вижданията на съдебния състав, 
очертани в 81 точки (част от тях вътрешно 
противоречиви), освен за твърдяна липса в 
атакуваната законова разпоредба на чл. 164, 
ал. 1, т. 1 НПК [за уреждане на една от възмож­
ните хипотези, изискваща според вносителя 
предварително съдебно разрешение за личен