Държавен вестник, бр. 51, 2010 г., стр. 2

СТР.  2	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  51
Заключителна разпоредба
§ 2. Законът влиза в сила от деня на обна­
родването му в „Държавен вестник“.
Законът е приет от 41-ото Народно събрание 
на 23 юни 2010 г. и е подпечатан с официалния 
печат на Народното събрание.
Председател на Народното събрание: 
Цецка Цачева
5459
ПРЕЗИДЕНТ 
НА РЕПУБЛИКАТА
УКАЗ № 176
На основание чл. 101, ал. 1 от Конститу­
цията на Република България
П О С Т А Н О В Я В А М :
Връщам за ново обсъждане в Народното 
събрание Закона за изменение и допълнение 
на Кодекса на труда, приет от ХLI Народно 
събрание на 23 юни 2010 г.
Издаден в София на 5 юли 2010 г.
Президент на републиката: Георги Първанов
Подпечатан с държавния печат.
Министър на правосъдието:
Маргарита Попова
МОТИВИ
за връщане за ново обсъждане в Народното 
събрание на разпоредби от Закона за измене­
ние и допълнение на Кодекса на труда, приет 
от Народното събрание на 23 юни 2010 г.
Уважаеми дами и господа народни пред­
ставители,
Приетият на 23 юни 2010 г. Закон за изменение 
и допълнение на Кодекса на труда има особено 
важно значение за огромен брой български 
граждани. С него се създават трудовоправни 
средства за предотвратяване или намаляване 
на неблагоприятните последици на икономи­
ческата криза, обхванала съвременния свят и 
нашата държава като част от него. Затова той 
основателно предизвиква и интереса, и трево­
гата на държавните органи и на работещите 
хора. Като цяло неговите идеи трябва да бъдат 
подкрепени – те създават повече възможности 
на работодателите за запазване и ефективно из­
ползване на работната сила и повече дисциплина 
на участниците в трудовите правоотношения.
В същото време с тревога констатирам, 
че има разпоредби на закона, които засягат 
сериозно трудовите права на гражданите, на­
рушават техни конституционни права, както и 
международноправни задължения на българ­
ската държава. Тези разпоредби не са присъщи 
на социална държава, каквато България трябва 
да бъде според Преамбюла на Конституцията. 
А влизането в сила на закон, който съдържа 
съществени противоречия с Конституцията 
на Република България, с международни ак­
тове, по които Република България е страна, 
и с правото на Европейския съюз, както и с 
утвърдени вековни принципи на правото, не 
може да бъде допуснато. Това се отнася преди 
всичко до § 3е от § 20, т. 2 относно преходните 
разпоредби на Кодекса на труда и § 21, т. 5 
относно новия § 8а от преходните и заключи­
телните разпоредби на Закона за държавния 
служител. С посочените разпоредби се отнема 
придобито до 31 декември 2011 г. от работни­
ците и служителите право на отпуск – неговото 
реално упражняване и заместващото го парично 
обезщетение при прекратяване на трудовото, 
съответно служебното правоотношение.
Невъзможността за ползване на отпуски за 
времето до 2010 г. след 31 декември 2011 г. или 
за тяхното компенсиране при прекратяване на 
трудовото, съответно служебното правоотно­
шение е недопустимо отнемане на придобити 
права. Това противоречи на чл. 57, ал. 1 от 
Конституцията, която забранява отнемането на 
основните права на гражданите, каквото е пра­
вото на платен годишен отпуск по чл. 48, ал. 5 
от Конституцията. Не е налице обявяване нито 
на война, нито на военно положение, нито на 
друго извънредно положение, при които чл. 57, 
ал. 3 от Конституцията допуска временно огра­
ничаване упражняването на тези права. По този 
начин последиците на икономическата криза 
се възлагат неоснователно на икономически 
най-уязвимите – работниците и служителите 
и обикновените държавни служители. Те са 
полагали труд, а се лишават от неизползва­
ната годишна почивка или нейната парична 
компенсация при прекратяване на трудовото 
правоотношение. Това противоречи и на:
1. Член 24 от Всеобщата декларация за 
правата на човека, която предоставя на всеки 
човек правото на периодичен платен отпуск.
2. Член 7, буква „d“ от Международния пакт 
за икономически, социални и културни права, 
която задължава държавите – страни по пакта, 
каквато е България, да осигурят на всяко лице 
периодически платен отпуск.
3. Член 2 и чл. 6 от Конвенция № 52 на 
МОТ относно платените годишни отпуски от 
1936 г., които задължават държавите да гаран­
тират правото на платен годишен отпуск или 
обезщетение при прекратяване на трудовото 
правоотношение.
4. Член 2, т. 3 от Европейската социална 
харта (ревизирана), която задължава догова­
рящите се страни, каквато е и България, да 
осигурят платен годишен отпуск.
5. Член 31, т. 2 от Хартата за основните права 
на Европейския съюз, която предоставя на всеки 
работник правото на платен годишен отпуск.
6. Член 7 от Директива 2003/88/ЕО на 
Европейския парламент и на Съвета относно 
някои аспекти на организацията на работното 
време, който задължава държавите – членки 
на Европейския съюз, да гарантират на всеки 
работник или служител правото на платен го­
дишен отпуск или заместващо го финансово 
обезщетение при прекратяване на трудовото 
правоотношение.