Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  93
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 4
от 7 октомври 2004 г.
по конституционно дело № 4 от 2004 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел—Неделчо Беронов, и членове: Стефанка
Стоянова, Маргарита Златарева, Васил Гоцев,
Людмил Нейков, Румен Янков, Живан Белчев,
Лазар Груев, Мария Павлова, Емилия Друме-
ва, Владислав Славов, Евгени Танчев, при учас-
тието на секретар-протоколиста Гергана Ива-
нова разгледа в закрито заседание на 7 октом-
ври 2004 г. конституционно дело № 4 от 2004 г.,
докладвано от съдията Румен Янков.
Делото е образувано по искане на Пленума
на Върховния касационен съд. Допуснато e за
разглеждане по същество с определение от 15
юни 2004 г. за установяване на противоконс-
титуционност на някои разпоредби на Закона
за изменение и допълнение на Закона за съ-
дебната власт (ЗИДЗСВ—ДВ, бр. 29 от 2004 г.),
както и на чл. 36а и 36в в редакцията им—ДВ,
бр. 74 от 2002 г.
Наред с вносителя на искането и конститу-
ираните като заинтересовани страни по дело-
то—Висшият съдебен съвет (ВСС), Национал-
ната следствена служба, Асоциацията на про-
курорите, Камарата на следователите, поддър-
жат, че оспорените изменения на ЗСВ проти-
воречат на Конституцията с тази разлика, че
следствената служба счита, че § 40, с който се
създава нова ал. 7 на чл. 125а ЗСВ, не е проти-
воконституционен.
В становищата си Министерският съвет, ми-
нистърът на правосъдието, министърът на фи-
нансите твърдят, че оспорените изменения на
ЗСВ са съобразени с Конституцията.
По основните доводи на представилите ста-
новища страни е взето отношение по-долу при
обсъждане на искането в отделните раздели на
решението.
I
Изходните позиции, от които трябва да се
преценяват оспорените изменения на ЗСВ
Всяка от първостепенните за развитие на об-
ществото теории за “разделение на властите”,
“контрол и противовес” и напоследък “взаимо-
действие и сътрудничество” е продукт на исто-
рически традиции, субективни нагласи и съдър-
жат малко или повече неосъществени по нор-
мативен път идеи. Затова при преценката дали
оспореният закон е противоконституционен,
съдът изхожда единствено от съпоставянето на
разпоредбите му с тези на Конституцията.
На второ място трябва да се прецени засягат
ли оспорените изменения на закона основните
характеристики на съдебната власт, прогласе-
ни в основния закон:
а) независимост при взимане на решения—
знае сe, че магистратът трябва да е независим,
безпристрастен и начетен. Юридическата неза-
висимост се свързва с материалната. Има ли
основание това правило да се разпростре по от-
ношение на съдебната система в нейната цялост?
 б) организационна независимост, в това чис-
ло и по кадрови въпроси—в съответствие с чл. 8
от Конституцията предназначението на всяка
една от властите е да функционира в определена
сфера, като в пълна мяра изпълнява определе-
ната є задача. Тук отново се поставя въпросът
може ли да съществува организационна, след
като не съществува финансова независимост?
II
По искането да бъдат обявени за противокон-
ституционни § 13 ЗИДЗСВ, с който е допъл-
нен чл. 36, и § 14 ЗИДЗСВ, с който е изменен
чл. 36б ЗСВ, в окончателната редакция на две-
те разпоредби; чл. 36а и чл. 36в в редакцията
им от 2002 г.
В заседанието за постановяване на решение
по същество наново бе поставен въпросът за
допустимост на искането в тази му част. Възра-
жението на двама от съдиите се основава на
чл. 21, ал. 5 от Закона за Конституционния съд.
По този повод се налага да бъдат възпроиз-
ведени ходът и постановяването на решението
по к.д. № 17 от 2002 г. В искането си по това
дело ВКС твърди, че целият § 9 ЗИДЗСВ (ДВ,
бр. 74 от 2002 г.) е противоконституционен. В
хода на изложението си вносителят е направил
евентуално искане Конституционният съд да се
занимае с противоконституционността на § 9
ЗИДЗСВ от 2002 г. досежно чл. 35а, ал. 1 и 2;
чл. 35б; чл. 35г; чл. 35д; чл. 35е, ал. 2, 6 и 7 ЗСВ.
С определението си от 29 октомври 2002 г.
съдът е допуснал да разгледа противоконститу-
ционността на целия § 9, без да отбележи вто-
рото искане. От съдържанието на мотивите на
решението от 16 декември 2002 г. се вижда, че
от всичките 20 разпоредби на глава трета на
ЗСВ “Министър на правосъдието” той е обсъ-
дил само посочените в евентуалното искане. В
обстоятелствената част на решението си е из-
броил кои текстове не са противоконституци-
онни, като не е посочил сега оспорените чл. 36а,
чл. 36б, 36в от Закона за съдебната власт.
От изложеното се вижда, че съдът не е имал
формирана воля да се произнесе нито с реше-
ние, нито с определение по недопустимостта на
оспорените сега разпоредби. Затова намира, че
трябва да пристъпи към разглеждане по същес-
тво на искането в днешния му вид.
Според чл. 36 ЗСВ (ДВ, бр. 74 от 2002 г.)
“Министерството на правосъдието осигурява
материалните условия за дейността на органи-
те на съдебната власт.” С последното измене-
ние в разпоредбата са добавени думите “като
средствата за капиталови разходи се осигуря-
ват от бюджета му”. Член 36а ЗСВ (ДВ, бр. 74