Държавен вестник, бр. 40, 2025 г., стр. 15

БРОЙ  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
изправяне на решаващия съд пред необходи­
мостта да приложи чл. 105, ал. 2 НПК в тази 
му редакция, и от това следват затруднения за 
съда за разкриване на обективната истина и за 
реализирането на наказателната отговорност.“
Настоящото искане се отнася до същия 
правен проблем, предмет на искането по к.д. 
№ 20/2024 г., а именно твърдяна противокон­
ституционност на чл. 105, ал. 2 НПК в същата 
редакция. Несъответствието на разпоредбата 
с Конституцията се поддържа не въобще, а 
само „когато се прилага при обстоятелства 
като по главното дело – процесуалното нару­
шение е допуснато от прокурора и от съда; то 
няма за резултат недостоверност на събраните 
доказателства; тези доказателства са само и 
единствено в полза на подсъдимите; последните 
са информирани за естеството на допуснатото 
нарушение и изрично правят искане да се полз­
ват от тези доказателства“ (т. 59). И в това ново 
искане противоконституционността на чл. 105, 
ал. 2 НПК се основава на доводи за незако­
носъобразни действия на правоприлагащите 
органи в рамките на досъдебното производство, 
водещи до опорочаване на процеса на събиране 
на доказателства. Този предмет не се променя 
от обстоятелството, че сезиращият съд е дал 
възможност на страните да изразят становище 
относно последиците от прилагането на чл. 105, 
ал. 2 НПК и да приеме, „че вече би могъл да 
формулира искане към Конституционния съд, 
което да не страда от констатираните недостатъ­
ци“. Различните стадии/етапи на производството 
по едно съдебно дело не обуславят последваща 
възможност за сезиране на Конституционния 
съд по същия предмет, ако не се поставя нов 
правен проблем.
Доводите на вносителя, че ако чл. 105, ал. 2 
НПК е проява на правото на защита по чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията, „то би следвало под­
съдимите да имат възможност по информиран 
начин да се откажат от тази защита“ (т. 50), 
не са изведени от конституционни разпоредби. 
В Определение № 7 от 2024 г. по к.д. № 20/2024 г. 
Конституционният съд приема, че „правило, 
подобно на чл. 105 НПК, се съдържа в повечето 
демократични наказателноправни системи и в 
този смисъл не е инцидентно нововъведение в 
българското наказателно-процесуално право. 
Неговият интензитет – абсолютно или частично 
изключване на доказателствените средства според 
вида и степента на нарушението при събирането 
им – е въпрос на законодателна дискреция при 
формирането на наказателната политика.“
Не може да се приеме изводът на вносите­
ля, че „след като на основание чл. 150, ал. 2 
от Конституцията един съд може да сезира 
Конституционния съд с искане по конститу­
ционното съответствие на закон – като отчита 
неговото конкретно приложение по конкретно­
то дело – то и би следвало Конституционният 
съд да разгледа това искане именно в аспекта 
на това дело и това конкретно приложение на 
оспорения закон“ (т. 60). Необходимо е да се 
отчете, че упражняваният от Конституционния 
съд контрол за конституционност, дори когато 
се инициира от съд по висящ съдебен процес, 
по който се оспорва съответствието с Консти­
туцията на приложим закон по конкретното 
дело, не може да има за последица обявяване 
на противоконституционност на разпоредба от 
този закон само за конкретното дело. Правомо­
щието на Конституционния съд да установява 
противоконституционност на законите е за 
абстрактен контрол, дори когато се упражнява 
по повод сезиране от съд по конкретно дело, 
като аргумент за това е общозадължителната 
сила на решенията на Конституционния съд. С 
изменението в чл. 150, ал. 2 от Конституцията 
се разшири достъпът до конституционната 
юрисдикция, но не се променя характерът на 
упражнявания нормен контрол, който остава 
абстрактен.
Предвид горното, както е посочено и в Оп­
ределение № 7 от 2024 г. по к.д. № 20/2024 г., 
„[п]ри конкретното сезиране Конституционни­
ят съд намира, че то не може и да постигне 
заложеното в разпоредбата на чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията, а именно – осъществяване на 
ефективно сътрудничество между сезиращия съд 
и Конституционния съд с оглед решаването на 
висящото пред първоинстанционния съд дело в 
съответствие с постановено от конституционната 
юрисдикция решение“. Този извод не се променя 
и от обстоятелството, че в производството по 
настоящото дело вносителят обосновава проти­
воречие на чл. 105, ал. 2 НПК само с чл. 122, 
ал. 1, а не и с чл. 121, ал. 2 от Конституция­
та, както в искането му по к.д. № 20/2024 г. 
Съгласно разпоредбата на чл. 22, ал. 1, изр. 2 
ЗКС Конституционният съд не е ограничен 
с посоченото основание за несъответствие с 
Конституцията. Различията в основанията, на 
които се твърди противоконституционността, 
сами по себе си не водят до нов предмет на 
конституционното производство.
Предвид изложените съображения Консти­
туционният съд намира, че производството 
по настоящото дело не следва да премине 
към преценка по същество, а искането следва 
да бъде отклонено като недопустимо поради 
идентичността на поставения по него правен 
проблем с този по к.д. № 20/2024 г. Предвид 
това и на основание чл. 13 ЗКС и чл. 25, ал. 1 
и чл. 26, ал. 1 ПОДКС Конституционният съд
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на 16-и състав на Со­
фийския градски съд за установяване на проти­
воконституционност на чл. 105, ал. 2 от Нака­
зателно-процесуалния кодекс (обн., ДВ, бр. 86 
от 2005 г.; посл. изм. и доп., бр. 39 от 2024 г.).
Прекратява производството по конститу­
ционно дело № 3/2025 г. 
Връща искането на вносителя заедно с пре­
пис от определението.
Председател: 
Павлина Панова
2607