Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
по чл. 9, ал. 4 от Закона за прякото участие. 
Оттук следват още конкретни въпроси: дали 
изпълнението от една държава от ЕС на 
критериите за приемане в еврозоната е необ-
ходимо и достатъчно условие за това; може 
ли Република България да определя срок на 
присъединяването си към еврозоната и накрая 
какви са правните последици по отношение 
на Република България и на ЕС от прието на 
национален референдум решение по въпрос, 
свързан с въвеждане на еврото като един-
ствена валута.
Съгласно чл. 4, ал. 3 от Конституцията 
Република България участва в изграждането 
и развитието на Европейския съюз. Освен 
това чл. 9, ал. 4 от Закона за прякото учас-
тие ограничава времето за произвеждане на 
референдум по въпроси, уредени в сключени 
от Република България международни догово-
ри – до тяхната ратификация. С присъединя-
ването си към Европейския съюз Република 
България се ангажира с постигане на целите 
на икономическия и паричен съюз и се за-
дължава да въведе еврото като единствена 
валута. Участието на Република България в 
изграждането и развитието на ЕС обаче не 
є отнема възможностите, стига да има необ-
ходимата воля и да не нарушава правото на 
Съюза, да го прави по начин, който съответ-
ства на нейните национални интереси. 
Не споделям изразеното в мотивите на 
решението на съда тясно разбиране за компе-
тентността на Народното събрание по смисъла 
на чл. 9, ал. 1 от Закона за прякото участие. 
Дори след ратификацията на договора за 
членството на Република България в ЕС На-
родното събрание остава сред органите, които 
разполагат с правомощия във връзка с това 
членство. Това че България с присъединява-
нето си към ЕС е поела редица задължения, 
които не може едностранно да променя по 
силата на чл. 85, ал. 3 от Конституцията, не 
означава „обезправяване“ нито на Народното 
събрание, нито на българските граждани да 
приемат актове, адресирани към държавните 
институции. Нещо повече, актуалната прак-
тика на Конституционния съд разпростира 
компетентността на Народното събрание върху 
поне толкова специализирани въпроси като 
този, който е предмет на настоящото дело 
(последно Определение № 6 от 11.05.2023 г. 
по к. д. № 3/2023 г.). Разликата в пределите 
на компетентността на Народното събрание, 
когато приема актове по въпроси, отнасящи 
се до членството на Република България в ЕС, 
е, че в повечето случаи то не е в състояние 
самостоятелно и изцяло да постигне резултата, 
вложен в отговора на въпроса от националния 
референдум, но дължи определени действия 
съобразно изразената на референдума воля 
от българските граждани. 
Необходимо е също да се внесе яснота дали 
евентуалното произвеждане на референдум по 
въпрос, свързан с членството на Република Бъл-
гария в еврозоната, не би влязло в противоречие 
с принципа на лоялното сътрудничество – чл. 4, 
§ 3 от Договора за Европейския съюз (ДЕС). 
Съгласно тази разпоредба Съюзът и държавите 
членки при пълно взаимно зачитане трябва да 
се подпомагат с оглед изпълнение на задачите, 
произтичащи от договорите, но задължението за 
сътрудничество в правото на Съюза не урежда 
вертикалното и хоризонталното разпределение 
на компетенциите, а само упражняването на 
тези компетенции. Решаващият критерий в 
това отношение е дали действията на дър-
жавите членки могат да възпрепятстват или 
затрудняват действията на Съюза като цяло.
Член 3, § 4 ДЕС предвижда, че Съюзът 
установява икономически и паричен съюз, 
чиято парична единица е еврото. В Договора 
за присъединяване на Република България 
и Румъния към ЕС е предвидена дерогация 
по отношение на приемането им в еврозона-
та – докато се постигнат определените за това 
критерии. Въвеждането на еврото с дерогация 
има характер на условие (модалитет). Тази де-
рогация предполага, че държавата се стреми да 
изпълни определените правни и икономически 
критерии, за да се присъедини към еврозоната. 
Съгласно чл. 131 от Договора за функциони-
ране на Европейския съюз (ДФЕС) държавите 
членки са длъжни да осигурят съответствие 
на националното законодателство с правото 
на ЕС. Икономическите критерии се съдържат 
в чл. 140, § 1 ДФЕС и са конкретизирани в 
критериите за конвергенция, посочени в Про-
токол № 13 (ниво на държавния дълг, процент 
на бюджетния дефицит, процент на допустимо 
превишение на инфлацията спрямо тази в ев-
розоната и др.). На тази основа Комисията на 
ЕС в своите периодични доклади анализира 
паричната и икономическата политика, за да 
прецени постигнатия напредък на държава, на 
която предстои присъединяване към еврозо-
ната. Решаващо значение за приключване на 
този процес освен становището на Комисията 
има решението на Съвета на ЕС в състав на 
държавите от еврозоната, както и съгласието 
на самите държави членки на еврозоната.
Изпълнението на нормативно установе-
ните количествени изисквания обаче не е 
достатъчно, за да възникнат съответните им 
последици. Практиката на ЕС сочи, че на 
държава кандидат, дори когато е изпълнила 
определените изисквания, не е гарантирано 
присъединяване в съответния формат на ЕС 
(скорошното решение за включване на Репуб- 
лика България в шенгенското пространство по 
въздушните и морските граници, но не и по 
сухоземните е красноречив пример). Вярно е 
и обратното – държавата може да не отговаря 
на всички критерии и въпреки това да бъде