Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 35

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35   
болнична помощ в изпълнение на договори с 
Националната здравноосигурителна каса, и тези 
възнаграждения трябва да бъдат не по-малко 
благоприятни от предвиденото в колективния 
трудов договор в отрасъл „Здравеопазване“. 
Ясно е, че става въпрос за основно трудово 
възнаграждение (чл. 4, ал. 1 от Наредбата за 
структурата и организацията на работната за­
плата) на медицинските специалисти (§ 1б, т. 5 
ЗЗО) в лечебни заведения за болнична помощ 
(чл. 9, ал. 1 ЗЛЗ) в изпълнение на договори 
с Националната здравноосигурителна каса 
(чл. 53, ал. 1 ЗЗО). 
Изискването, което нормата поставя – ос­
новните трудови възнаграждения на медицин­
ските специалисти от лечебните заведения за 
болнична помощ в изпълнение на договори с 
Националната здравноосигурителна каса да не 
бъдат по-неблагоприятни от предвидените в 
колективния трудов договор в отрасъл „Здра­
веопазване“ (чл. 51б КТ) – също не е неясно. 
Предмет на колективния трудов договор, в 
т.ч. и на отрасловия, съгласно чл. 50, ал. 1 КТ 
са въпроси на трудовите и осигурителните 
отношения на работниците, което предполага 
и определяне чрез договаряне на минималния 
размер на началните основни месечни заплати 
по категории персонал, съгласно Националния 
класификатор на професиите и длъжностите 
(в последния колективен трудов договор в 
сектор „Здравеопазване“, действащ в периода 
12.04.2022 г. – 12.04.2024 г., раздел ІІ. Основни 
работни заплати). Следователно законодателят 
е посочил акт, в който по принцип правоима­
щите субекти – представителните организации 
на работниците и на работодателите (чл. 51б, 
ал. 1 КТ) – след договаряне определят минимал­
ния размер на основните (началните) месечни 
трудови възнаграждения в съответния отрасъл.
Въпросът не е в неяснотата на разпоредбата, 
а в задължението, което чрез нея се установява 
за лечебните заведения за болнична помощ 
в изпълнение на договори с Националната 
здравноосигурителна каса.
Установеното в оспорената разпоредба на 
чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО задължение за определяне 
в националния рамков договор на изисквания 
относно основните трудови възнаграждения на 
медицинските специалисти, работещи в лечебни 
заведения за болнична помощ в изпълнение на 
договори с Националната здравноосигурителна 
каса, които са не по-малко благоприятни от 
предвидените в колективен трудов договор в 
отрасъл „Здравеопазване“, се явява, според 
мен, в противоречие със същността и харак­
тера на колективния трудов договор. Съгласно 
чл. 51б, ал. 3 КТ по общо искане на страните 
по колективния трудов договор, сключен на 
отраслово равнище, министърът на труда и 
социалната политика може да разпростре при­
лагането на договора или на отделни негови 
клаузи във всички предприятия от отрасъла 
след изразено писмено съгласие от всички 
организации на работниците и служителите и 
на работодателите, признати за представителни 
на национално равнище. Само при спазване 
на това условие – изразено писмено съгласие 
от всички организации на работниците и 
служителите и на работодателите, признати 
за представителни на национално равнище, 
колективният трудов договор в съответния 
отрасъл разпростира действието си във всич­
ки предприятия в отрасъла. Необходимостта 
от изразяване на писмено съгласие от всички 
организации на работниците и служителите и 
на работодателите, признати за представителни 
на национално ниво, е функция на договорния 
произход на колективния трудов договор, който 
не е поставян под съмнение в националното 
законодателство и който предпоставя правните 
му последици на нормативно съглашение. С 
оспорената разпоредба този договорен произ­
ход на колективния трудов договор в отрасъл 
„Здравеопазване“ е заличен и установеното в 
него относно основното трудово възнаграждение 
на медицинските специалисти е превърнато в 
законово задължение за неспазването на което 
в националния рамков договор са предвидени 
санкции. Нещо повече. Предоставена е въз­
можност чрез националния рамков договор да 
се установят основни трудови възнаграждения, 
които са по-благоприятни и от установеното в 
отрасловия колективен трудов договор, което 
обезсмисля колективното трудово договаряне.
Съгласно действащото законодателство 
(чл. 53, ал. 1 ЗЗО) националният рамков до­
говор се договаря само между Националната 
здравноосигурителна каса и Българския ле­
карски съюз, т.е. без участието на работодате­
ля – лечебните заведения за болнична помощ 
в изпълнение на договори с Националната 
здравноосигурителна каса. С така опреде­
лените договарящи страни – без участието 
на работодателя – чрез националния рамков 
договор, в противоречие с чл. 51б, ал. 3 КТ, 
е установен минимален размер на основното 
трудово възнаграждение в лечебните заведения 
за болнична помощ в изпълнение на договори 
с Националната здравноосигурителна каса. 
Определеният по този начин минимален 
размер на основното трудово възнаграждение 
на медицинските специалисти е направен, 
без да е отчетена обвързаността на размера 
на основното трудово възнаграждение с фи­
нансовото състояние на съответните лечебни 
заведения за болнична помощ и без да е от­
четен фактът, че в предмета им на дейност се 
вписва само и единствено осъществяването на 
болнична помощ (чл. 37, ал. 2 ЗЛЗ), както и 
че те не могат да извършват търговски сдел­
ки освен за нуждите на осъществяваните от 
тях медицински дейности и за обслужване на 
пациентите (чл. 3, ал. 5 ЗЛЗ). Това значи, че 
приходите на тези лечебни заведения се фор­
мират главно (и почти единствено за някои 
от тях) от заплащането, което Националната 
здравноосигурителна каса осъществява за 
реално извършени от тях медицински (болнич­