Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
обезщетение, което съдиите, прокурорите и 
следователите получават при прекратяване на 
служебното им правоотношение, представлява 
по своя характер „благодарствено парично 
обезщетение“. Съдът не намира основание 
да отстъпи от това разрешение, още повече, 
че то е в съответствие както с подкрепените 
виждания на доктрината, така и със съдебната 
практика и следва традиционното разбиране 
в българското общество. Възможностите за 
допълнителни плащания на работниците и 
служителите при определени хипотези са 
широко практикувани в съвременните зако-
нодателства, те са били познати в българския 
правен ред не само в гореизброеното законо-
дателство, но и в Наредба-закон за трудовия 
договор от 1936 г., а понастоящем се явяват 
и част от уредбата в чл. 157 на Договора за 
функционирането на Европейския съюз.
 В доктрината е прието, че паричната сума, 
която получават работниците и служителите, 
отговарящи на конкретните законови изисква-
ния при прекратяване на правоотношението, 
не представлява същинско обезщетение, тъй 
като не възстановява на работника или слу-
жителя вреди от работодателя. Обезщетението 
по чл. 222, ал. 3 КТ е едно правно задължение 
за работодателя, респ. субективно право на 
работника или служителя, то не предпоставя 
вреда и се дължи при наличието на предви-
дените в закона предпоставки. Вредата не е 
между тези предпоставки и съответното пла-
щане не представлява форма на обезвреда и 
по същината си не представлява обезщетение. 
То е от категорията на плащанията, наречени 
„гратификационни“, т. е. изразяващи благодар-
ността на работодателя спрямо работника или 
служителя за това „че е приключил живота си 
в труда по трудово правоотношение, придобил 
е право на пенсия и отива в пенсия“. А при 
наличие на работа повече от 10 години при 
един и същи работодател това плащане е и в 
по-голям размер, защото изразява и призна-
телността на работодателя към излизащия в 
пенсия за неговата лоялност, която му е за­
свидетелствал с продължителната си работа 
и принос в дейността на предприятието. 
Гратификацията по чл. 222, ал. 3 КТ е 
превърната в задължителна за изплащане от 
работодателя, когато всички законови изис-
квания са налице, т. е. не зависи от неговата 
субективна преценка и е въздигната в субектив-
но право на работника или служителя, което 
на общо основание може да се защитава и по 
съдебен ред. Това благодарствено плащане, 
отчитайки неговото социално предназначение, 
е замислено и уредено като еднократно пла-
щане при прекратяване на трудовия договор, 
съответно на служебно правоотношение в 
изпълнение на публична дейност в изпълни-
телната власт или в изпълнение на публична 
дейност в съдебната власт. 
 Съобразявайки се с изброените особености 
на еднократното парично обезщетение, Кон-
ституционният съд застъпва разбирането, че 
то, макар и да се изплаща при прекратяване 
на правоотношението, не се дължи непосред-
ствено срещу престиран труд и поради това не 
представлява трудово възнаграждение, нито 
служи за компенсиране на претърпени от 
работника или служителя вреди. Обезщетени-
ето не е част от конституционно защитеното 
съдържание на единното основно право на 
труд на съдии, прокурори и следователи по 
чл. 48, ал. 1 от Конституцията. Правото на 
парично обезщетение при прекратяване на 
правоотношението за работа не е включено 
в изчерпателния каталог с трудови права по 
чл. 48, ал. 5 от Конституцията, поради което 
не може да се третира и като самостоятелно 
конституционно право. 
Изложеното позволява да се заключи, че 
законодателят е правомощен по съображения 
за целесъобразност – социална и финансова, 
да определи условията, при които на съдии, 
прокурори и следователи да се изплаща парич-
но обезщетение в случаите на прекратяване 
на тяхното правоотношение. Тази законода-
телна целесъобразност може и следва да бъде 
упражнена само в конституционно установе-
ните граници (Решение № 18 от 1997 г. по к. 
д. № 12/1997 г. и Решение № 7 от 1995 г. по 
к. д. № 9/1995 г.). 
Свободата на преценка на Народното 
събрание в тази сфера има своите предели, 
очертани чрез основните начала, които про-
низват конституционната уредба на съдеб-
ната власт и стоят в основата на правовата 
държава. Сред тях е принципът за нейната 
независимост (чл. 117, ал. 2 от Конституци-
ята). В своята практика Конституционният 
съд последователно поддържа позицията, че 
двете изречения във втората алинея на чл. 117 
от Конституцията представляват обективиран 
израз на конституционното установяване на 
независимостта както на осъществяващите 
правораздаването, така и на цялата система, 
т. е. на съдебната власт (Решение № 11 от 
2002 г. по к. д. № 18/2002 г.; Решение № 12 
от 2018 г. по к. д. № 1/2018 г.). Така незави-
симостта на съдебната власт се проявява в 
две посоки – първо, независимост от другите 
власти (принципа за разделение на властите, 
но и взаимодействието помежду им), и второ, 
независимост на отделния съдия, прокурор, 
следовател при изпълнение на функциите му.
Пряко отношение към автономията на 
съдиите, прокурорите и следователите има 
механизмът за заемане на магистратски длъж-
ности, както и изискванията, които законът 
поставя за това. Сред квалификациите за 
постъпване в системата на съдебната власт 
присъства изискването за притежаване на 
необходимите нравствени качества (чл. 162