Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 19

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19   
то „препятства дейността на болниците като 
стопански субекти, ограничава свободата им 
при осъществяване на стопанска дейност и е 
във вреда на гражданите в качеството им на 
пациенти“. По отношение на разпоредбата на 
чл. 55, ал. 2, т. 3в ЗЗО КЗК посочва, че не е 
в състояние да се ангажира със становище 
относно конституционосъобразността є, тъй 
като „съгласно разпоредбите на ДФЕС и ЗЗК 
правилата по държавните помощи на ЕС са 
извън нейните правомощия“.
Националното сдружение на частните болни­
ци (НСЧБ) поддържа, че „оспорената разпо­
редба на чл. 55, ал. 2, т. 3б от ЗЗО не урежда 
въпроси на здравното осигуряване, а с нея се 
делегира власт на НЗОК и БЛС да уреждат с 
подзаконов акт материя, която е извън тяхната 
компетентност, поради което противоречи и на 
чл. 4, ал. 1 и чл. 52, ал. 1 от Конституцията“. 
Посочва също, че „въвеждането на изискването 
за определено ниво на заплащане на служители 
на дружествата като условия за заплащане на 
договорена и престирана медицинска помощ 
е извън сферата на отношенията, свързани 
със здравното осигуряване, и противоречи и 
на чл. 19, ал. 1 от Конституцията“. Обръща 
внимание, че „НЗОК и БЛС обаче не са зако­
нодателен орган, нито орган, който може по 
какъвто и да е начин да формира и провежда 
политики, свързани със закрила на труда или 
регулиране на пазара на труда чрез определя­
не на възнагражденията в определен сектор. 
Националният рамков договор също може да 
съдържа единствено договорените по вид, обхват 
и обем медицински дейности и критериите за 
тяхното качество“. Същевременно НСЧБ за­
явява, че когато Конституцията е възложила 
регулирането на определени обществени отно­
шения на законодателната власт, то последната 
не може да делегира на орган на изпълнителната 
власт да уреди с подзаконов нормативен акт 
обществени отношения, за които на консти­
туционно ниво (чл. 52, ал. 1) е предвидено да 
бъдат предмет само на законодателна уредба. 
Според становището „държавата е изпълнила 
конституционното си задължение, произтичащо 
от изискването на чл. 48, ал. 5 от Конститу­
цията, като е регулирала със закон посочените 
основни трудови права, включително на ми­
нимално възнаграждение, и е предвидила въз­
можност за сключване на колективни трудови 
договори по отрасли, което отново е доброволен 
и договорен процес, оставен на преценката и 
избора на страните“. В обобщение на изло­
женото НСЧБ поддържа, че „разпоредбата на 
чл. 55, ал. 2, т. 3б делегира функции, които са 
несъвместими с правния статут на субектите 
(НЗОК и БЛС) и недопустими като форма на 
регулация и намеса в стопанската дейност, с 
оглед основните конституционни принципи“. 
По отношение на оспорената разпоредба на 
чл. 55, ал. 2, т. 3в ЗЗО се заявява, че същата 
нарушава чл. 4, ал. 1 и чл. 52, ал. 1 от Кон­
ституцията, тъй като „плащане за покриване 
на текущите разходи на лечебните заведения 
и изготвяне на критерии при договаряне на 
НРД за получаване на такова плащане са 
извън делегираните правомощия по закон“ 
на НЗОК. Във връзка с това се поддържа, че 
средствата от бюджета на НЗОК „могат да 
се използват само за дейностите, включени в 
предмета на правно регулиране на ЗЗО – за ме­
дицинска помощ на здравноосигурените лица“ 
и следователно е „недопустимо разписване на 
критерии в рамковите договори за отнемане 
от бюджета на НЗОК на средства, които са с 
различно целево предназначение“. Посочва се, 
че „разпоредбата на чл. 55, ал. 2, т. 3в от 33О 
допуска средствата, които НЗОК акумулира от 
здравноосигурителните вноски, да се разходват 
за конституционно недопустими цели – плаща­
ния за разходи, които не са здравни дейности“. 
По отношение на тази разпоредба се излагат 
и аргументи за противоречие с правото на 
Европейския съюз (ЕС), като се застъпва, че 
получаването на финансова помощ за осигу­
ряване на възнаграждения на медицинските 
специалисти „в конкретни болници от бюджета 
на НЗОК е индивидуална мярка“, представля­
ваща „непозволена държавна помощ в полза 
на конкретни лечебни заведения по смисъла 
на чл. 107, параграф 1 от ДФЕС“. 
Националната асоциация на работодателите 
от здравеопазването в Република България 
споделя изцяло изложените от Върховния ад­
министративен съд аргументи за противокон­
ституционност на чл. 55, ал. 2, т. 3б и 3в ЗЗО, 
като излага в тяхна подкрепа и допълнителни 
съображения. По отношение на първата от 
оспорените разпоредби подчертава, че според 
съдържащата се в чл. 50 – 60 от Кодекса на 
труда (КТ) законова уредба колективните тру­
дови договори, вкл. на отраслово и браншово 
равнище, имат действие само между страните 
по тях и членуващите в тях предприятия, респ. 
работници и служители. Разпростирането на 
колективен трудов договор или на отделни 
негови клаузи по отношение на всички пред­
приятия от отрасъла и бранша се извършва 
по специална процедура, предвидена в чл. 51б, 
ал. 4 КТ, изискваща изразено писмено съгла­
сие от всички организации на работниците и 
служителите и на работодателите, признати за 
представителни на национално равнище. Във 
връзка с това се поддържа, че разпоредбата на 
чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО „на практика предвижда 
нов ред за законово разпростиране на договорен 
отраслов КТД“, с което се нарушават „правото 
на сдружаване, правото на колективно догова­
ряне и доброволността на преговорния процес 
за сключване на колективен трудов договор“. 
Посочва се, че „постигането на по-висок ми­
нимален стандарт на работниците, разбира 
се, е желана цел и задължение на държавата 
съгласно чл. 48, ал. 5 от Конституцията, кое­
то обаче е недопустимо да се постига силово 
чрез механизмите на здравното осигуряване 
(за работниците в сектор „Здравеопазване“) за