Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 11

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
всякакви възможни „разделения на властите“. 
По такъв начин самото разделение на власти­
те, което се явява основен организационен 
принцип на модерната държавност, не е нищо 
друго, освен изява in pluralis на тази единна 
и неделима учредителна власт. […] Нацията 
може да упражнява своята учредителна власт 
по различен начин, тъй като не съставлява 
организиран в някаква завършена форма 
субект на политическо решение: „по какъвто 
и начин нацията да желае нещо, достатъчно 
е, че тя го желае“. При това учредителната 
власт на нацията не се изчерпва в резултата 
на нейното еднократно упражняване“3. Това 
разбиране не е несъвместимо с разбирането за 
„самоограничаване“ на суверена в рамките на 
Конституцията – но и не позволява неговото 
абсолютизиране.
ІІ. Относно прякото осъществяване на 
държавната власт от суверена
1. Смятам за несъмнено, че както езико­
вото, така и телеологичното тълкуване на 
разпоредбите на чл. 1, ал. 2, първо и второ 
изречение налагат разбиране за смислова и 
регулаторна свързаност. Местоимението „тя“ 
във второто изречение несъмнено се отнася за 
„цялата държавна власт“ (без да е възможно 
каквото и да било отделяне/пренебрегване 
на прилагателното „цялата“), както „него“ 
несъмнено се отнася единствено и само за 
„народа“ и то именно в смисъла му на суверен 
(от когото „произтича“ и който „осъществява“ 
цялата държавна власт – непосредствено или 
чрез предвидените в Конституцията органи, 
на практика и от непредвидени в нея, но 
създадени на основата на изградения в нея 
властови механизъм органи). Принципът на 
народовластие, осъществявано пряко или 
представително, закрепен във второто изре­
чение на ал. 2, е невъзможен без смисловата 
основа на първото изречение (определящо 
кой и какво „осъществява“).
Несъмнено трябва да се отчита, че пред­
виденото непосредствено осъществяване на 
държавната власт от народа не е характерно 
за голяма част от европейските конституции4, 
но и че в никакъв случай не е и уникално. 
Повечето европейски конституции не съдър­
жат такава разпоредба, но подобни има във 
френската Конституция („Принципът на ре­
3 Георги Близнашки, Върху историята и теория­
та на учредителната власт, „Юридически свят“, 
бр. 1/2021, стр. 37, спец. стр. 39 – 40.
4 В Австрия, Белгия, в голяма степен Германия, 
Испания, Унгария и др. възможност за провеждане 
на национални референдуми или не е предвидена, 
или е ограничена от преценката на парламента 
и/или друг държавен орган. В тези държави не е 
предвидена възможност определен брой граждани 
чрез подписка да наложат свикване на референдум – 
но е предвидена възможност гражданите, чрез 
събиране на определен брой подписи, да задължат 
съответния държавен орган (парламента, в някои 
случаи държавния глава), да се произнесат.
публиката е: управление на народа, от народа 
и за народа“ – чл. 2, ал. 5; „Националният 
суверенитет принадлежи на народа и се уп­
ражнява от неговите представители и чрез 
референдум“ – чл. 3, ал. 1), в италианската 
Конституция („Суверенитетът принадлежи 
на народа и се упражнява от народа във 
формите и границите, определени от Консти­
туцията“ – чл. 1), в хърватската Конституция 
(„Народът осъществява властта чрез избиране 
на представители и чрез пряко приемане на 
решения“, direct decision-making – чл. 1) и др.
Разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. второ е спе­
цифична и може да се разглежда като елемент 
от българската конституционна идентичност5. 
Но тя е факт – и нейното пренебрегване, още 
повече нарушаване, по каквито и да било съ­
ображения, е несъвместимо с всяка идея за 
върховенство на Конституцията. В този смисъл 
именно принципът на правовата държава, 
въплътен в чл. 4, ал. 1 от Конституцията, и 
в частност едното негово измерение – прин­
ципът на правна сигурност – не търпи про­
изволно ограничаване на предметния обхват 
или регулативния потенциал на чл. 1, ал. 2 
от КРБ.
В изпълнение на основополагащия за демок­
ратичната държавност принцип на народния 
суверенитет в тази разпоредба е въплътено 
разбирането, че суверенът (народът) може да 
се произнася относно (и то именно в смисъл 
на „да решава“, не просто да изразява мнение, 
с оглед на което после друг – бил той и пар­
ламентът – да решава) конкретни управленски 
въпроси (по отношение на „националните 
референдуми“ чл. 9, ал. 1 от ЗПУГ въвежда 
уточнението „по въпроси с национално значе­
ние“6). В Решение № 3 на КС от 8.02.2024 г. по 
к. д. № 13/2023 г. се потвърждава еднозначно: 
„конституционният законодател е установил 
две основни форми на осъществяване на дър­
жавната власт с равностоен конституционен 
ранг – пряко и представително (чл. 1, ал. 2 
от Конституцията), които взаимно се допъл­
ват и укрепват стабилността на модерната 
демократична държава. И двете форми на 
осъществяване на държавната власт в кон­
ституционната демокрация се основават на 
върховенството на правото, чието най-ярко 
проявление е върховенството на основния 
закон на държавата, какъвто е и действащата 
българска Конституция.“
2. Прогласеното в чл. 1, ал. 2, изр. второ 
изначално правомощие на суверена сам и 
непосредствено да осъществява цялата дър­
жавна власт естествено включва и гаранти­
рана възможност той сам да предизвика свое 
произнасяне по управленски въпроси – чрез 
5 Виж Атанас Семов, Защита на националната 
конституционна идентичност в Европейския съюз, 
Изд. на БАН „Проф. Марин Дринов“, С., 2021.
6 На второто ограничително уточнение „въпроси 
от компетентността на НС“ ще се спра нататък.