Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
различен начин. Само така може да се гаран-
тира равенството пред закона и да се осигури 
справедливост в обществото“ (Решение № 4 
от 2011 г. по к. д. № 4/2011 г., Решение № 3 
от 2013 г. по к. д. № 7/2013 г.).
Считаме, че въведената с чл. 227а АПК 
пропорционална държавна такса в касаци-
онното административно производство е 
противоконституционна и на друго основание. 
Съгласно чл. 227а, ал. 1, изр. 2 АПК тя се 
дължи само в това производство, когато по 
делото има определяем материален интерес. 
Тя се изчислява в размер на 0,8 на сто от ма-
териалния интерес, но не повече от 1700 лв., 
а в случаите, когато материалният интерес 
е над 10 000 000 лв. – таксата е в размер 
4500 лв. (ал. 3). Законът за държавните такси 
допуска съществуването на пропорционални 
такси, като в чл. 2, ал. 2 посочва начина на 
тяхното определяне – върху цената на до-
кумента или услугата, а когато цената не е 
указана, таксата се определя върху пазарната 
цена. Както се посочи, в мотивите към зако-
нопроекта липсват данни относно критерия 
за определяне на цената на „услугата“, както 
изисква първата алтернатива за изчисляване 
на пропорционалната такса. Втората алтер-
натива – определянето на пропорционалната 
такса върху пазарната цена – не държи сметка 
за характера на касационното администра-
тивно производство. В него не се поставя на 
преден план материалният интерес (както при 
гражданското и търговското правосъдие), а 
нарушената законност при осъществяване на 
държавното управление. Използваното поня-
тие от законодателя „определяем материален 
интерес“ за база за определяне на пропорцио-
налната държавна такса не е дефинирано нито 
в АПК, нито в друг нормативен акт. Липсата на 
легална дефиниция води до непредсказуемост 
и правна несигурност, тъй като не е ясно за 
гражданите и организациите дали става дума 
за обжалване на съдебни решения, предмет 
на които е проверка на актове, с които се 
установяват държавни и общински публични и 
парични вземания, или и на други актове, от 
които може да се извлече материален интерес. 
Неяснотата на закона предполага липса на 
сигурност у потенциалните жалбоподатели за 
вида на таксата (проста или пропорционална) 
и стойността на пропорционалната държавна 
такса за пред касационната инстанция, което 
би могло да бъде възпиращо ги условие за 
подаване на жалба. Неясно дефинираното от 
законодателя понятие „определяем материа-
лен интерес“ би могло в определен момент 
да бъде запълнено със съдържание по тълку-
вателен път от ВАС, но това би означавало 
да се изчака създаването на противоречива 
или неправилна практика по тълкуването и 
прилагането на закона (чл. 124, ал. 1, т. 5 ЗСВ). 
В правовата държава е недопустимо законо-
дателят да приема норми, които със самото 
си създаване да залагат противоречивото 
им или неправилно прилагане. Това влиза в 
колизия с чл. 4, ал. 1 от Конституцията, тъй 
като „изискването за достъпност и разбирае-
мост, прецизност, недвусмисленост и яснота 
на законите, а оттук – и за предвидимост, за 
съответствието им с принципите и ценностите 
на Основния закон, са сред най-съществените 
негови измерения“ (Решение № 12 от 2016 г. 
по к. д. № 13/2015 г.). 
Предвид изложените съображения нами-
раме, че чл. 227а, ал. 1, 3 и 4, чл. 235а и 242а 
АПК и чл. 161, ал. 4 ДОПК противоречат на 
чл. 4, ал. 1, чл. 56, чл. 117, чл. 6, ал. 2 и чл. 60, 
ал. 1 от Конституцията. Те не съответстват и 
на чл. 6, § 1 КЗПЧОС.
4.3.2. Според съдиите Борис Велчев, Ана-
стас Анастасов, Гроздан Илиев, Мариана 
Карагьозова-Финкова, Надежда Джелепова 
и Красимир Влахов искането е неосновател-
но и следва да бъде отхвърлено по следните 
съображения:
Доводите на вносителите за противоре-
чие на измененията в АПК по отношение на 
дължимите държавни такси в касационното 
производство, за частни жалби и в производ-
ството по отмяна на влезли в сила съдебни 
актове с чл. 60, ал. 1 КРБ не могат да бъдат 
споделени. В посочения конституционен текст 
е предвидено задължение за гражданите да 
плащат данъци и такси, установени със закон, 
съобразно техните доходи и имущество.
В Решение № 13 от 2014 г. по к.д. № 1/2014 г. 
Конституционният съд определя държавните 
такси като плащане в полза на държавния 
бюджет от конкретно физическо или юриди-
ческо лице заради това, че е предизвикало 
действието на държавен орган в свой интерес 
или му е предоставена искана услуга. Държав-
ната такса е финансово плащане, установено 
от държавата и събирано от нейните органи 
във връзка с извършвана от тях дейност или 
услуга. Заплащането на таксата може да 
бъде условие за получаване на тази преста-
ция. Следователно такса е длъжен да плати 
всеки, за когото законодателят е определил 
финансова тежест за извършвани държавни 
разходи в негова полза.
С разпоредбата на чл. 227а АПК е предви-
дено предварителното внасяне на държавна 
такса в размер, разграничен според категорията 
на касаторите и според материалния интерес. 
По характер установените в АПК такси са 
прости и пропорционални. Простите такси 
са фиксирани по размер, който е различен 
съобразно подателя на касационната жалба. В 
първата категория лица, заплащащи държавна 
такса при подадена от тях касационна жалба 
за касационното производство в размер на 
70 лв., попадат граждани, еднолични търговци, 
държавни и общински органи и лица, осъщест-