Държавен вестник, бр. 35, 2016 г., стр. 96

СТР.  96	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  35
ВЪРХОВЕН  
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
ОПРЕДЕЛЕНИЕ 
от 11 ноември 2015 г.
по административно дело № 11860 от 2015 г.
Върховният административен съд на Репуб­
лика България – седмо отделение, в закрито 
заседание в състав: председател: Ваня Анчева, 
членове: Даниела Мавродиева, Калина Арнау-
дова, изслуша докладваното от съдията Дани-
ела Мавродиева по адм. дело № 11860/2015 г. 
Производството е по реда на чл. 190, ал. 1 
АПК.
Образувано е по жалби на „Българско сдру-
жение на болните от болестта на Бехтерев“ 
(БСБББ) чрез адв. Милена Златкова от САК, 
сдружение „Асоциация на пациентите с рев-
матоиден артрит“ (АПРА) и Анета Йорданова 
Драганова срещу Изисквания на НЗОК при 
лечение на умерен до тежък активен серопо-
зитивен ревматоиден артрит, ювенилен артрит, 
активен и прогресиращ псориатичен артрит 
и тежък активен анкилозиращ спондилит 
с биологични антиревматични лекарствени 
продукти на болни над 18-годишна възраст 
в извънболничната помощ, утвърдени от уп-
равителя на НЗОК и в сила от 17.08.2015 г. 
(Изискванията). Изискванията са оспорени в 
тяхната цялост. 
С жалбата е направено искане за спиране 
действието на Изискванията на НЗОК поради 
това, че действието на подзаконовия админи-
стративен акт би могло да причини на оспор-
ващите значителни и труднопоправими вреди. 
Сочи се, че с оспорения подзаконов акт се 
въвеждат нови изисквания, които не са същест-
вували до момента, а именно провеждането на 
диспансеризация на пациентите – ЗОЛ, за да 
им бъде платено от НЗОК лечение с биологични 
лекарствени продукти. От друга страна, НЗОК 
не заплаща дейностите по диспансеризация 
за заболявания с код М05.8, от което страда 
Анета Йорданова Драганова – жалбоподател 
по делото. По този начин с изискванията се 
въвежда ограничение, подобно на имуществен 
праг – за да се получи достъп до лекарства, 
които досега комисията по чл. 79 ЗЗО предпис-
ва. Жалбоподателката, както и другите ЗОЛ, 
страдащи от същото заболяване, ще трябва да 
заплатят всички необходими изследвания, за 
да се диспансеризират. Тези лица ще трябва 
да изчакат да измине и двегодишен срок от 
диспансеризацията им, за да получат отново 
достъп до лечение, за което вече е преценено, 
че им е необходимо. От друга страна, според 
жалбоподателите, изискванията определят, 
че биологичните лекарствени продукти се 
прилагат единствено като „втора линия на 
лечение“ – когато първата е неуспешна или 
пациентът не я понася и то ако е била прила-
гана за период не по-малко от 12 месеца (респ. 
6 месеца) преди кандидатстване за лечение с 
биологичен лекарствен продукт, независимо 
дали пациентът понася, или не такава тера-
пия или колко неуспешна е. Твърди се, че 
предварителното изпълнение на обжалвания 
акт ще причини не само материални вреди 
на пациентите, които биха могли да бъдат 
компенсирани по някакъв начин впоследствие 
след отмяната на акта, но и нематериални – за 
онези пациенти, които не са в състояние да 
си заплатят лечението. Последиците и вре-
дите за тях ще са необратими и непоправи-
ми – сериозно влошаване на здравословното 
състояние на пациентите, съпроводено с болка 
и страдание. Увеличението на разходите за 
НЗОК за лечение на артрити с биологични 
лекарства не би могло да се противопостави 
на интереса на пациентите. 
Ответникът по делото – управителят на 
НЗОК, не взема становище по искането за 
спиране действието на оспорените Изисквания. 
Върховният административен съд счита 
искането за допустимо. 
Съгласно чл. 190, ал. 1 АПК оспорва-
нето не спира действието на подзаконо-
вия нормативен акт, освен ако съдът 
постанови друго. В съответствие с чл. 166, 
ал. 4 АПК, приложима съгласно препраща-
щата разпоредба на чл. 196 АПК, допуснатото 
предварително изпълнение на администрати-
вен акт по силата на отделен закон, когато 
не се предвижда изрична забрана за съдебен 
контрол, може по искане на оспорващия да 
бъде спряно от съда при условията на чл. 166, 
ал. 2 АПК при всяко положение на делото 
до влизането в сила на решението, ако то би 
могло да причини на оспорващия значителна 
или труднопоправима вреда. Спирането на 
изпълнението на административния акт като 
вид обезпечение при обжалване има за цел да 
предотврати осъществяването на незаконосъо-
бразни действия, разпоредени с оспорения акт. 
Възможността съдът да упражни правомо-
щието си по чл. 190, ал. 1, пр. 2 АПК (да спре 
действието на оспорения подзаконов норма-
тивен акт) съгласно препращащата норма на 
чл. 196 във връзка с чл. 166, ал. 4 АПК е обвър-
зана от преценка за наличието на обстоятел-
ствата по чл. 166, ал. 2 АПК – възможността 
да настъпят значителни или труднопоправими 
вреди за оспорващия, респективно за остана-
лите адресати на акта. Във всеки конкретен 
случай съдът, разглеждащ искане за спиране 
действието на подзаконов нормативен акт, 
преценява дали действието му може да при-
чини такива вреди на адресата, които да бъдат 
противопоставени на презумирания с чл. 190, 
ал. 1 АПК обществен интерес за действие на 
приетия подзаконов нормативен акт.
Разгледано по същество, искането за спи-
ране действието на оспорения подзаконов 
нормативен акт е основателно.