Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 7

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
на поставения пред съда конституционен 
проблем.
Известно е, че мандатът включва както 
съдържателен, така и времеви елемент: пред-
ставлява овластяване, предоставяне на правна 
възможност за осъществяване на определени 
властнически функции за определен период от 
време (Решение № 13 от 15.12.2010 г. по к. д. 
№ 12/2010 г.). Следователно правилото е, че с 
изтичането на срока мандатът се прекратява, а 
с това и овластяването. В посоченото решение е 
разяснено и значението на мандатността „като 
защитен механизъм на демокрацията“ – от 
една страна, гарантира последователност и 
приемственост в дейността на държавните 
органи, а от друга – представлява юридиче-
ска гаранция за независимост на мандатния 
орган при осъществяване на предоставените 
му правомощия за определения срок. Заедно 
с това мандатът, ограничавайки за определен 
срок упражняването на властта, не позволя-
ва тя да се упражнява безсрочно. Изрично е 
посочено, че „изключена е безсрочността при 
упражняване на власт и това е завоевание на 
демократичната държава. В крайна сметка 
всяка власт произтича от суверена и е израз 
на народовластие. Безсрочността е негово 
отрицание“.
Допускането членове на държавен орган, за 
които в Конституцията е предвиден мандат, 
да могат да упражняват правомощията си 
след изтичането на мандата е предпоставка 
за най-чиста форма на зависимост, тъй като 
в рамките на своите мандати членовете на 
органа са относително защитени, докато след 
края им са в положение на несигурност и 
зависимост поради възможността органът, 
който ги избира или назначава, да може във 
всеки момент да сложи край на овластява-
нето им. Това е напълно несъвместимо със 
самата идея за гарантиране на независимост 
чрез определяне на мандат.
Въз основа на тези принципни положе-
ния смятаме, че конституционосъобразното 
упражняване на властнически функции след 
изтичане на срока на мандата е допустимо 
само в случай, че Конституцията или законът 
(при мандати, уредени в закон) изрично пред-
вижда такава възможност. Това е посочено 
недвусмислено в Решение № 4 от 21.04.2005 г. 
по к. д. № 11/2004 г., в което е отчетено, че 
„принцип на непрекъснатост в изпълнение на 
длъжността на тримата магистрати (предсе-
дателите на ВКС и ВАС и главния прокурор, 
бел. наша) не се съдържа в Конституцията. 
Въвеждането на тази непрекъснатост е въпрос 
на законодателна преценка…“. Точно в този 
смисъл е и Решение № 1 от 7.03.2006 г. по 
к. д. № 7/2005 г., в което по отношение на 
мандата на конституционните съдии е прието 
следното: „Съдиите от Конституционния съд се 
избират или назначават за срок девет години 
без право на повторен мандат – чл. 147, ал. 2 
от Конституцията. Смисълът на този срок 
е да се ограничи упражняването на право-
мощията на конституционните съдии в тези 
граници. На тази цел е подчинен и чл. 148, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията, където на първо 
място сред основанията за прекратяване на 
мандата на конституционен съдия е посочено 
изтичането на деветгодишния срок. Поради 
императивния характер на този срок възмож-
ност за продължаването му не е предвидена 
в Конституцията. Член 148, ал. 3 от Консти-
туцията не предоставя такава възможност 
с предвидения в нея едномесечен срок, тъй 
като той се отнася само за заместване на 
съдия с предсрочно прекратен мандат. Кон-
ституционният съд счита, че чл. 5, ал. 2 ЗКС 
е противоконституционен, защото предвижда 
възможност да се упражнява длъжността след 
изтичане на мандата, с което се изчерпват 
дадените правомощия.“
Безспорно самата идея за държавност изис-
ква непрекъснатост на държавното управление 
чрез система от установени в Конституцията 
и законите държавни органи. Универсален 
и приложим за всички държавни органи 
принцип на непрекъсваемост на функциите, 
който да дерогира времевото ограничаване 
на упълномощаването за времето на мандата, 
Конституцията обаче не предвижда. Това е 
посочено изрично в Тълкувателно решение 
№ 20 от 23.12.1992 г. по к. д. № 30/1992 г. по 
отношение на Народното събрание. Обърнато 
е внимание, че „според чл. 64 от Конституци-
ята пълномощията на Народно събрание се 
прекратяват с изтичането на срока, за който 
е избрано, като според ал. 3 избори за ново 
Народно събрание се провеждат най-късно до 
два месеца след прекратяване пълномощията 
на предишното. Следователно съществува 
период, в който не функционира парламент, 
тъй като пълномощията на предишния са пре-
кратени (изричен израз на конституционния 
текст), а новият още не е избран“. Посочено 
е изрично, че Конституцията не предвижда 
непрекъсваемост на функцията на парламента, 
тъй като „Народното събрание е постоянно 
действащ орган, но за времето на неговата 
легислатура, за времето на неговия мандат“. 
Изведен е изводът, че парламентарният режим 
на управление „не означава, че държавата 
не може да съществува без парламент или 
че губи същината си по чл. 1, ал. 1 поради 
предсрочното прекратяване на пълномощията 
на Народното събрание“. Затова изрично е 
отбелязана необходимостта непрекъсваемост-
та във функционирането на парламента да е 
уредена изрично, като е посочено, че българ-
ският Основен закон „не съдържа разпоредба, 
подобна на тази на чл. 39, ал. 1 от Основния 
закон на ФРГ, според която мандатът на 
Бундестага се прекратява с конституирането 
на новия Бундестаг, или на чл. 61, ал. 3 от 
Конституцията на Италианската република,