Държавен вестник, бр. 79, 2016 г., стр. 7

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
ГПК и ДОПК третират като равнопоставени 
адвокатите и юрисконсултите в качеството им 
на представители по пълномощие на страните 
в производството. Юридическите лица и ед­
ноличните търговци могат да избират дали да 
ползват услугите на адвокат или юрисконсулт 
за правно обслужване и процесуално предста­
вителство пред съдилищата. Техният статут, 
целите, с които се създават, и организацията 
им на дейност, участието им в стопанския 
живот и сложността на правоотношенията, в 
които влизат, обосновават необходимостта от 
постоянно и незабавно (като разполагаемост 
и готовност) за правно съдействие на място 
присъствие на правен специалист (юрискон­
султ), включително и представителство, и 
защита пред съд. Правното положение на 
юрисконсулта, макар и неуредено от специален 
закон, предполага придобиване на права (об­
разование, стаж, юридическа правоспособност 
и др.). Съществено изискване относно проце­
суалния представител – юрисконсулт, е да се 
намира в трудови (служебни) правоотношения 
с представлявания, респ. учреждението, където 
е административният орган, и да е изрично 
упълномощен да осъществява процесуално 
представителство в процеса. Характерът на 
правоотношението между юридическото лице 
или едноличния търговец и юрисконсулта е 
неотносимо към правото на присъждане на 
разноски. Достатъчно е то да съществува ва­
лидно. След като отговорността за разноските 
по своята същност съставлява облигационно 
правоотношение, произтичащо от процесу­
алния закон (ГПК или ДОПК), прилагайки 
чл. 78, ал. 8 ГПК, съдът присъжда адвокатско 
възнаграждение не в полза на юрисконсулта, 
а в полза на страната – юридическо лице или 
едноличен търговец. 
Необосновано е твърдението, че с оспорва­
ните норми се създава привилегировано по­
ложение в полза на икономически по-силните 
субекти – държавата и търговците, съпоста­
вено с положението на страните – физически 
лица. Участниците в съдебното производство 
самостоятелно преценяват каква ще е тяхната 
защита и от кого ще се осъществява. Всяка 
една от групите участници в съдебното про­
изводство има правната възможност да бъде 
защитавана от адвокат, включително всеки 
един гражданин. Равенството на гражданите 
пред закона е закрепено като конституционен 
принцип, стоящ в основата на гражданското 
общество и държавата. Този принцип е общ за 
цялата правна система и е основа на тълкуване 
и прилагане на Конституцията, както и за 
нормотворческата дейност. От съпоставяне­
то на оспорваните текстове с утвърденото и 
ясно съдържание на принципа за равенство 
на гражданите пред закона се налага изводът, 
че соченото противоречие не е налице. Не 
е налице привилегия за определени правни 
субекти, защитавани от юрисконсулт и пре­
тендиращи присъждане на разноски за произ­
водството, като адвокатско възнаграждение, 
доколкото принципът за възстановяване на 
разходите за процесуална защита е присъщ 
на българския правен ред. Присъждането 
на направените по делото разноски цели да 
възмезди страната, в чийто интерес е решено 
делото, т.е. тя да си възстанови понесените 
разходи за производството. Правораздаването 
е публична услуга и след като юрисконсултът 
и адвокатът са равнопоставени в съдебното 
производство, осъществяват идентични про­
цесуални действия предвид качеството им на 
защитници на интересите на страните, които 
са ги ангажирали, законодателната преценка 
за използване на същия подход и при раз­
пределение на разноските за правна защита 
в производството е конституционосъобразна. 
Не може да бъде споделена аргументацията, 
че определяното юрисконсултско възнаграж­
дение няма никаква връзка с предмета на де­
лото (цената на иска). Подобна теза не държи 
сметка за особения статут на юрисконсулта, 
разгледан по-долу, и начина на формиране на 
трудовото му възнаграждение. Невъзможно 
е изначално при сключването на трудовото 
или служебното правоотношение да се из­
броят предварително всички бъдещи дела, 
по които ще участва юрисконсултът, за да се 
търси директна връзка между получаваното 
възнаграждение по трудово или служебно 
правоотношение (или негов компонент) и 
конкретното дело. 
Необосновано е и твърдението, че опас­
ността от присъждане в тежест на гражда­
ните на юрисконсултско възнаграждение при 
загубване на дело съставлява своеобразна 
задръжка за тях в достъпа им до съд, съ­
ответно отказ от правосъдие. Гражданите 
(физически лица – като страна в съдебното 
производство) предварително не знаят дали 
насрещната страна – юридическо лице, ще се 
представлява от юрисконсулт, адвокат, или 
изобщо няма да изпрати процесуален пред­
ставител, за да бъде посоченото твърдение 
предварително възпиращ фактор за неучастие 
в дела. Отделно от това, резултатът по делото, 
имащ отношение и към разноските, подлежи 
на преразглеждане и промяна при обжалване. 
В случаи на процесуално представителство 
на юридически лица от адвокат, а такива има 
безспорно немалко на брой, аргументацията 
по-горе е изцяло ирелевантна, тъй като спор 
за присъждане на адвокатско възнаграждение 
в подобна хипотеза не може да има. Безпред­
метно е обсъждането и на хипотезата, когато 
юридическото лице няма да изпрати процесу­
ален представител – юрисконсулт. Очевидно 
присъждане на възнаграждение за юрискон­
султско процесуално представителство не му 
се дължи – такива случаи също не са рядкост 
при дела с установена и безспорна съдебна 
практика и пренатовареност на юрисконсулта