Държавен вестник, бр. 7, 2019 г., стр. 19

БРОЙ  7	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
В този смисъл изложените от процесуал-
ните представители на ответника по протес­
та – министъра на околната среда и водите, 
и на процесуалния представител на заинтере-
сованата страна – министъра на транспорта, 
информационните технологии и съобщенията, 
доводи за това, че представените по делото 
писмо и становище (л. 57, 58 и 59), както и 
становище (л. 60) се явяват изискуемите по 
закон мотиви и доклад, се явяват неосно-
вателни. Не може да се възприеме тезата, 
че това са мотиви към проекта за наредба 
доколкото те не отговарят на изискванията 
на чл. 28, ал. 2 (приложима редакция преди 
изменението на ЗНА с ДВ, бр. 34 от 2016 г.). 
Посочените в тях причини за приемането на 
наредбата са общи, като същите не могат да 
бъдат отнесени към изискването мотивите на 
проекта за подзаконовия нормативен акт да 
съдържат анализ на съответствие с правото 
на Европейския съюз. Липсват ясно дефини-
рани цели, които ще се постигнат с проекта 
за изменение. В тях липсват също така и 
какви ще бъдат очакваните резултати след 
приемане на наредбата.
Изложените в съдебно заседание от про-
цесуалния представител на министъра на 
околната среда и водите доводи за това, че 
наредбата е приета по инициатива на засегна-
тите стопански субекти и същите са запознати 
с мотивите за приемането на акта, т.е. техните 
права не следва да се считат за засегнати, са 
неоснователни. Предвид императивността 
на задълженията, които държавата – членка 
на ЕС, има за транспониране на нормите от 
вторичното законодателство на ЕС, съдър-
жащи се в директивите на ЕС, в сроковете, 
посочени в съответните актове, не може да се 
приеме, че искането на дружествата, обхвана-
ти от субективните предели на нормативния 
акт, представлява инициативата за издаване 
на този нормативен административен акт. В 
наредбата е посочено, че същата се приема 
за целите на въвеждане във вътрешното зако-
нодателство на предписанията на вторичното 
законодателство на ЕС.
Следва да се посочи и това, че Българската 
газова и петролна асоциация, както и всички 
правни субекти, чиито права са засегнати, на-
рушени или застрашени или са заинтересовани 
от акта, разполагат с правната възможност 
да се включат в процеса било като заинте-
ресовани страни, било на страната на адми-
нистративния орган, за да изразят становище 
сами да вземат отношение по протеста и да 
се защитят. Правни субекти по делото не са 
конституирани като заинтересовани страни. 
Фактическото запознаване с предвижданията 
на предложения за приемане и впоследствие 
приет нормативен акт, на което се позовава 
ответникът, не може да дерогира задължения-
та на издателя за спазване на императивните 
изисквания на чл. 26 ЗНА.
Освен това следва да се вземе предвид 
това, че директивата като акт от вторичното 
законодателство на ЕС предписва постигане 
чрез вътрешноправни средства на определен 
резултат. Този резултат представлява уредба 
на обществените отношения по предвиден в 
директивата начин. Съобразно принципа на 
процесуална автономия обаче, действащ за-
едно с принципа на лоялното сътрудничество 
(чл. 4 ДЕС), в рамките на свободата си на 
преценка всяка държава членка сама избира 
средствата от вътрешното законодателство 
за постигане на този резултат. В тази връзка 
държавата е обвързана от националното си 
законодателство да приеме национален акт, 
процедурата за приемане на който да бъде 
в съответствие с нормите и принципите на 
вътрешния правен ред, за да доведе това до 
постигане на целения с директивата резул-
тат. Ето защо обстоятелството, че наредбата 
въвежда европейски норми във вътрешното 
законодателство, не дерогира задължението 
на органа да спази вътрешните императивни 
норми по приемане на подзаконов нормати-
вен акт.
По изложените съображения настоящият 
съдебен състав намира, че тези два обсъдени 
документа не могат да бъдат разглеждани 
като мотиви към проекта за наредба съглас-
но изискванията на чл. 28, ал. 2 от ЗНА (в 
приложимата редакция преди изменението 
на ЗНА с ДВ, бр. 34 от 2016 г.).
Липсата на доказателства за спазване на 
тези императивни правни норми е основание 
да бъде направен извод, че административният 
нормативен акт противоречи на нормативни 
актове от по-висока степен по смисъла на 
чл. 15, ал. 2 ЗНА и подлежи на отмяна на 
основание чл. 193, ал. 1 АПК във връзка с 
чл. 146, т. 4 АПК. Допуснатите нарушения на 
административнопроизводствените правила 
са съществени и представляват основание за 
отмяна на нормативния административен акт 
по смисъла на чл. 193, ал. 1 АПК във връзка 
с чл. 146, т. 3 АПК. Липсата на надлежна обо-
сновка в мотивите на наредбата по смисъла на 
чл. 28, ал. 2 от ЗНА (в приложимата редакция 
преди измененията с ДВ, бр. 34 от 2016 г.) 
препятства извършването на съдебния контрол 
по същество за съобразността на подзаконовия 
нормативен акт с материалноправните норми, 
включително с принципите по чл. 52, ал. 1 – 3 
от Конституцията на Република България, 
Закона за чистотата на атмосферния въздух, 
Закона за опазване на околната среда и др. В 
тази връзка е налице константна практика на 
Върховния административен съд – Решение 
№ 59 от 4.01.2012 г., по адм.д. № 423/2011 г. 
на ВАС, Решение № 7268 от 22.05.2012 г. по 
адм.д. № 2367/2012 г. на петчленен състав 
на ВАС, Решение № 4517 от 11.04.2017 г. по 
адм.д. № 5427/2016 г. на ВАС, Решение № 145 
от 5.01.2018 г. по адм.д. № 5515/2017 г. на