Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 27

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
Тя предвижда две ясно отграничени основни 
форми на осъществяване на държавната власт 
(а именно начинът на осъществяване на дър-
жавната власт е ядрото на народния сувере-
нитет): непосредствено от суверена (народа) 
и опосредено („чрез“, не от, предвидените в 
Конституцията органи, несъмнено на първо 
място – националното представително учреж-
дение, Народното събрание). Поради това дори 
да е безспорно, че народното представителство 
(в НС) е легитимно да изразява волята на (да 
представлява) суверена, не смятам, че може да 
се отстоява нито разбиране, че то/той е суве-
ренът, нито че осъществяването на властта от 
представителите на суверена е „непосредствено 
осъществяване“ от суверена.
Четвъртата разпоредба (ал. 3) може да се 
разглежда като конституционна гаранция за 
народния суверенитет. Според мен разпоредбите 
на ал. 2 и 3 прогласяват и гарантират действи-
телно народовластие, с което ясно изразяват 
въплътената в Конституцията от 1991 г. воля 
за пълно прекратяване/ликвидиране на поли-
тическия модел на съществувалата преди това 
тоталитарна държава3. 
2. Българският конституционен модел не 
достига до познато в други европейски дър-
жави (напр. Швейцария) ефективно постоянно 
народовластие чрез провеждане на множество 
референдуми по много широк кръг управленски 
въпроси. Той обаче съдържа правно основание 
за ефективно пряко осъществяване на властта 
от народа. Степента на интензивност на пря-
кото упражняване на властта от народа зависи 
единствено от инициативността на субектите, 
които имат право да предизвикат произвеждане 
на референдум (сред които и група граждани). 
Позволявам си да смятам обаче референдум-
ната демокрация за най-висша/чиста форма на 
демокрация, макар това да не е възприето в 
някои несъмнено демократични държави (напр. 
Федерална република Германия). „Единната 
и неделима учредителна власт на нацията об-
гръща в себе си основанията на всички други 
„власти“ и на всякакви възможни „разделения 
на властите“. По такъв начин самото разделение 
на властите, което се явява основен организа-
ционен принцип на модерната държавност, не 
е нищо друго, освен изява in pluralis на тази 
единна и неделима учредителна власт. /…/ На-
цията може да упражнява своята учредителна 
3 Аналогично напр. Конституцията на ФРГ е един-
ствената в света, която прогласява достойнството 
на човека в своята първа разпоредба – като еле-
мент от прогласяването на принципно различните 
начала на новия конституционен ред в изначално 
отричане на предходния. И тази отразена в чл. 1 
от Основния закон воля на германския народ, 
прочетена именно в исторически контекст!, бе 
установена и зачетена и от Съда на ЕС като израз 
на „националната конституционна идентичност“ 
на Германия (CJCE, Omega, C-36/02).
власт по различен начин, тъй като не състав- 
лява организиран в някаква завършена форма 
субект на политическо решение: „по какъвто 
и начин нацията да желае нещо, достатъчно 
е, че тя го желае“. При това учредителната 
власт на нацията не се изчерпва в резултата 
на нейното еднократно упражняване“4. Това 
разбиране не е несъвместимо с разбирането за 
„самоограничаване“ на суверена в рамките на 
Конституцията – но и не позволява неговото 
абсолютизиране. 
ІІІ. Относно прякото осъществяване на 
държавната власт от суверена
1. За централна за предмета на разглежда-
ното дело приемам именно разпоредбата на 
чл. 1, ал. 2, изр. второ, предвиждаща (в ези-
кова и смислова връзка с първото изречение), 
че „цялата държавна власт се осъществява от 
народа непосредствено“ и чрез предвидените в 
Конституцията органи. Смятам за несъмнено, 
че както езиковото, така и телеологичното тъл-
куване на разпоредбите на чл. 1, ал. 2, първо и 
второ изречение налагат разбиране за смислова 
и регулаторна свъзраност. Местоимението „тя“ 
във второто изречение несъмнено се отнася за 
„цялата държавна власт“ (без да е възможно 
каквото и да било отделяне/пренебрегване 
на прилагателното „цялата“), както „него“ 
несъмнено се отнася единствено и само за 
„народа“, и то именно в смисъла му на суверен 
(от когото „произтича“ и който „осъществява“ 
цялата държавна власт – непосредствено или 
чрез предвидените в Конституцията органи, на 
практика и от непредвидени в нея, но създадени 
на основата на изградения в нея властови меха-
низъм, органи). Нормата (всъщност принципът 
на народовластие, осъществявано пряко или 
представително), закрепена във второто изре-
чение на ал. 2, е невъзможна без смисловата 
основа на първото изречение (определящо кой 
и какво „осъществява“).
Несъмнено трябва да се отчита, че пред-
виденото непосредствено осъществяване на 
държавната власт от народа не е характерно за 
голяма част от европейските конституции5, но и 
че в никакъв случай не е и уникално. Повечето 
европейски конституции не съдържат такава 
разпоредба, но подобни има във Френската кон-
ституция („Принципът на републиката е: управ- 
4 Георги Близнашки, Върху историята и теория-
та на учредителната власт, „Юридически свят“, 
бр. 1/2021, стр. 37, спец. стр. 39 – 40.
5 В Австрия, Белгия, в голяма степен Германия, 
Испания, Унгария и др. възможност за провеждане 
на национални референдуми или не е предвидена, 
или е ограничена от преценката на парламента 
и/или друг държавен орган. В тези държави не е 
предвидена възможност определен брой граждани 
чрез подписка да наложат свикване на референ-
дум – но е предвидена възможност гражданите, чрез 
събиране на определен брой подписи, да задължат 
съответния държавен орган (парламента, в някои 
случаи държавния глава) да се произнесе.