Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 33

БРОЙ  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
закона площадки, включително такива, които 
са създадени при действието на Закона за 
териториалното и селищно устройство (ЗТСУ, 
отм.), обстоятелство, на което се обръща вни­
мание и в искането и в становищата на заин­
тересувани страни по делото. Това означава, че 
една площадка е в съответствие със закона и 
е налице условието за лицензиране, щом е в 
съответствие с изискванията на ЗТСУ или ЗУТ. 
Когато започват прегледът и прелицензирането 
съобразно изменението на уредбата на ЗУО, 
дадена със ЗИДЗУО от 12.04.2011 г. (ДВ, бр. 30 
от 2011 г.), въпросът за „общ устройствен план“ 
добива изключителна важност. Той е условието, 
без което не може да се издаде лиценз.
От съобразителната част на искането се 
разбира, че то и изложените съображения за 
противоконституционност се отнасят само за 
първата група площадки по чл. 13а, ал. 3 и 
чл. 54, ал. 2 ЗУО, не и тези, разположени на 
пристанища за обществен транспорт с нацио­
нално и регионално значение и на обекти на 
железопътната структура със стопанско пред­
назначение. Именно тази първа група площадки 
трябва да са разположени на територии, опре­
делени с общ устройствен план, който трябва 
да е предназначил територията като такава за 
производствени и складови дейности, с други 
думи, да има стопанско предназначение.
Териториалноустройствените закони пред­
виждат различни планове. Уредбата сега е в 
действащия Закон за устройство на територи­
ята (ДВ, бр. 1 от 2001 г.; посл. изм., бр. 80 от 
2011 г.). Преди него уредбата е в ЗТСУ. Според 
чл. 103, ал. 1 ЗУТ устройствените планове са 
общи (ОУП) и подробни устройствени планове 
(ПУП), а според ал. 2 ОУП определят преобла­
даващото предназначение и начин на устройство 
на отделните структурни части на териториите, 
обхванати от плана. Освен това съгласно ал. 5, 
изр. 1 ПУП може да се създава и когато няма 
ОУП на населеното място, а изр. 2 посочва, 
че когато плановете за регулация и режим на 
застрояване обхващат цялото населено място, те 
изпълняват ролята на ОУП на населеното място. 
Общите устройствени планове са разработени 
в чл. 104 – 107 (гл. VІ, раздел ІІ), а подробните 
устройствени планове – в чл. 108 – 114 (гл. VІ, 
раздел ІІІ) на ЗУТ. Законът заварва разнообра­
зие в териториалните планове, установени от 
ЗТСУ, както и множество подзаконови актове. 
Изискването дейността да се извършва на пло­
щадки, разположени на територии, определени 
с ОУП, е внесено при обсъждане на второ 
четене на ЗИДЗУО (ДВ, бр. 30 от 2011 г.), 
с който са създадени чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, 
ал. 2 (нова) ЗУО, като първоначално срокът 
за съобразяване на изискванията, поставени 
в тях, е шестмесечен. Видно от стенограмите 
на пленарните заседания и заседанията на 
комисията по околната среда и водите, прове­
дени са дълги и разгорещени дебати, в които 
доминира разбирането за рестриктивност на 
закона и облекчаване контрола и осигуряване 
на неговата ефективност върху площадките и 
тяхната дейност. От съобразителната част на 
искането се установява, че макар да се иска 
установяване на противоконституционност на 
атакуваните разпоредби изцяло, то се отнася 
единствено към предвиденото в тях изискване 
площадките да са разположени върху територия, 
определена с общ устройствен план за произ­
водствени и складови дейности, а се игнорират 
другите устройствени планове, нещо, което е 
отразено и в представените становища. Следва 
да се отбележи, че на 11.07.2011 г. е внесен от 
Министерския съвет в Народното събрание 
законопроект № 102-01-50 на нов Закон за управ­
ление на отпадъците, който е приет на първо 
четене на 01.12.2011 г. и законодателният процес 
по него не е приключил. В него са включени 
разпоредбите на чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, ал. 2 
ЗУО, като изискването е отнесено не само до 
търговската дейност с черни и цветни метали, 
но и към дейности с други отпадъци. 
Тази динамика на законодателството и кон­
ституционният принцип, че основите на право­
вия ред се отнасят до всички правни субекти, 
поставят въпроса за предварителната законоус­
тановеност на държавните изисквания (Решение 
№ 1 от 2005 г. по к.д. № 8 от 2004 г., Решение 
№ 22 от 1996 г. по к.д. № 24 от 1996 г.). При 
отговора на въпроса за конституционосъобраз­
ността и правата на правомерно лицензираните 
стопански субекти по ЗУО трябва да се съобрази 
съдържанието и логиката на действащата преди 
ЗИДЗУО от 12.04.2011 г. правна уредба. Не 
може да се игнорира фактът, че е установен 
определен режим на регулиране и той трябва и 
след изменението да утвърждава съдържащото 
се в чл. 19, ал. 2 от Конституцията изискване 
(Решение № 4 от 15.03.2007 г. по к.д. № 10 от 
2006 г.). Не може съображението за по-облекчен 
контрол да доминира над признатото изрично 
право по чл. 19, ал. 2 от Конституцията и да 
има за последица такова крайно нормативно 
решение, каквото е масовото отнемане на 
разрешението за осъществяване на законово 
призната изискуема и полезна дейност. Съпос­
тавката с предходната уредба на лицензирането 
на дейността с отпадъците по чл. 13а, ал. 3 и 
чл. 54, ал. 2 (нова) ЗУО сочи на неяснота и 
непоследователност, което поражда съмнение 
и несигурност. 
Веднага следва да се отбележи, че и без позо­
ваване на общите устройствени планове лицен­
зирането на такава дейност трябва да отговаря 
по същество на екологичните и други условия 
за съществуване и осъществяване на дейност 
с отпадъци и това са както вътрешни, така и 
изисквания на международните актове, страна 
по които е Република България. Изискванията, 
на които трябва да отговарят площадките, са