Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  110
качеството си на такъв осъществява конститу­
тивна компетентност по отношение на другите 
власти (в частност на съдебната власт), няма 
да нарушава установената в Конституцията 
мандатност на членовете на съответния орган 
(в частност на Висшия съдебен съвет), както и 
доверявайки се на добросъвестността на всеки 
конкретен персонален състав на този орган 
не са предвидили корективен механизъм при 
неизпълнение на задължението на Народното 
събрание да конституира в конституционно 
установения срок нов състав на Висшия съ­
дебен съвет. Други конституции предвиждат 
механизми, които позволяват при неизпълне­
ние в срок на конститутивното правомощие 
на Народното събрание това правомощие да 
бъде упражнено от други субекти (в случая 
с Висшия съдебен съвет това биха могли да 
бъдат двете върховни съдилища и президентът). 
Наличието на този конституционен механизъм 
за възпиране би предотвратило фактически 
ситуации като настоящата.
При тази конституционна уредба и про­
дължаващото във времето неизпълнение на 
конститутивното правомощие на Народното 
събрание Конституционният съд не може 
да замести конституционния законодател 
и да създаде конституционен механизъм, 
чрез които да гарантира върховенството на 
Конституцията при осъществяване на кон­
ституционно установените конститутивни 
правомощия на Народното събрание. При 
тази фактическа ситуация, „каквато е налице 
в настоящия случай (Народното събрание 
не формира политическа воля за избор на 
членове на ВСС съобразно конституционните 
предписания)“ (Определение № 7 от 2023 г. 
по к.д. № 9/2023 г.), която сама по себе си е 
извън преценката на Конституционния съд, 
защото той не се произнася по фактически 
обстоятелства (дори и по трайно установило 
се фактическо състояние, защото няма такива 
правомощия, за разлика от други конститу­
ционни съдилища), а единственото, което 
Съдът може, е в рамките на тълкувателното 
си правомощие по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Кон­
ституцията да даде приоритетна защита на 
една от двете висши ценности – мандатността 
и непрекъснатостта, за да бъде гарантирано 
осъществяването на дейността на уредените в 
Конституцията държавни органи (Определение 
№ 7 от 2023 г. по к.д. № 9/2023 г.).
Органът, чрез който суверенът осъществява 
своята власт, не може да търси индулгенция 
от Конституционния съд, а трябва да изпълни 
безусловно конституционно установеното по 
волята на суверена задължение, защото това 
е неговото предназначение – да служи на 
волята на народа.
По поставените от вносителя въпроси 
Конституционният съд вече е имал възмож­
ност да се произнесе с Определение № 7 от 
2023 г. по к.д. № 9/2023 г. Макар в настоящото 
производство въпросите да не са идентично 
текстово формулирани, смислово са идентични 
с въпроса, отправен от главния прокурор с 
искането му по к.д. № 9/2023 г., който гласи: 
„Конституционно допустимо ли е Висш съдебен 
съвет с изтекъл мандат по чл. 130, ал. 4, изр. 
1 от Конституцията на Република България 
да взема решения, включително по отношение 
на председателите на Върховния касационен 
съд, на Върховния административен съд и на 
главния прокурор, както и на всички други 
административни ръководители в органите на 
съдебната власт?“. Поставените с настоящото 
искане тълкувателни въпроси не съдържат 
свой отделен и специфичен предмет, който 
да е различен от този на въпроса по к.д. 
№ 9/2023 г. С Определение № 7 от 2023 г. по 
к.д. № 9/2023 г. Съдът отклони искането на 
главния прокурор като недопустимо, защото 
прие, че не е налице основание Съдът да се 
отклони от практиката си да не упражнява 
тълкувателната си компетентност, „когато не е 
налице неяснота или отсъства правен проблем, 
който да бъде решен по пътя на тълкуването“.
Същността на поставените въпроси е какви 
действия да извърши Народното събрание в 
конкретно посочена хипотеза, а не искане за 
тълкуване на конституционна разпоредба (оп­
ределение от 14.11.2013 г. по к.д. № 21/2013 г.). 
Какви действия ще предприеме Народното 
събрание, за да се разреши конкретният 
проблем, е въпрос единствено в неговата 
компетентност. Неговото решение подлежи 
на контрол за конституционност, ако и когато 
Съдът е сезиран.
По изложените съображения Конститу­
ционният съд приема искането за задължи­
телно тълкуване по втория и третия въпрос 
за недопустимо.
IІІ. Допустимост на искането по четвър­
тия въпрос
Четвъртият въпрос гласи: „Съответства ли 
на международните договори, по които стра­
на е Република България, а именно – чл. 6, 
ал. 1 от Европейската конвенция за защита 
правата на човека и основните свободи, пра­
вомощието на ВСС по чл. 30, ал. 2, т. 6 от 
ЗСВ да направи предложение до президента 
на Република България за назначаване и ос­
вобождаване на председателя на Върховния 
касационен съд, председателя на Върховния 
административен съд и на главния прокурор 
при изтекъл мандат и непопълване на неговия 
състав от 1/5 от членовете, които се избират 
от органите на съдебната власт?“.
В искането мотив за поставянето на
въпроса е посочена практика на ЕСПЧ (Grzęda 
v Poland, № 43772/18, 15 март 2022 г.), съгласно 
която „изискванията за спазването на ман­
дата на член на съдебен съвет са идентични 
с изискванията за спазване на мандат на 
съдия“. Сочи се, че според ЕСПЧ въпросът 
за „предсрочното прекратяване на мандата 
на член на полския съдебен съвет“ е „тясно 
свързан с независимостта на съдебната власт“, 
като „предвид ключовата роля, която играят 
висшите кадрови органи в гарантирането на