Държавен вестник, бр. 20, 2017 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
това се поддържа, че само Велико Народно 
събрание в хипотезата на чл. 158, т. 4 от 
Конституцията може да отменя основни 
права. На следващо място неотменимостта 
означава недопустимост уредени в Конститу-
цията основни права да бъдат допълнително 
съчетавани с конституционни задължения и 
натоварвани с утежняващи условия за уп-
ражняването им. Недопустимо е също така 
създаването на конституционни или законови 
процедури, които да затрудняват временно 
или постоянно упражняването на основното 
право, включително избирателното право. Из-
тъкнати са съображения, че в случая с оглед 
очертаните значения на неотменимостта на 
избирателното право като основно право е 
налице пълно несъобразяване на разпоредбата 
на чл. 242а ИК в частта, с която е предви-
дена санкция при двукратно негласуване и е 
уреден обременителен процедурен режим за 
последващо възобновяване на упражняване 
на правото, с чл. 57, ал. 1 от Конституцията. 
По този начин със закон конституционно 
право е преуредено и като конституционно 
задължение, което, ако не бъде изпълнено, 
има за последица отстраняване на лицето 
от следващите избори. Споделят се съобра-
женията за противоконституционност на 
оспорената разпоредба и в частта, с която 
чрез законова делегация на ЦИК се възлага 
да уреди условията и реда за заличаване 
на негласувалите лица от избирателните 
списъци и включването им в списъците на 
заличените лица. 
В представените писмени бележки от проф. 
д-р Емилия Друмева са изложени съображе-
ния за липса на противоконституционност 
на оспорената разпоредба. Тя поддържа, че 
оспорената мярка по чл. 242а ИК има огра-
ничен обхват – отнася се само до правото 
да се избират местни и държавни органи, а 
последиците, които свързва с негласуването, 
са валидни не за всички български граждани 
с избирателни права, защото от негативните 
последици са изключени няколко категории 
български граждани, включително и негла-
сувалите по уважителни причини. Смята, че 
понятието „уважителни причини“ е наложен 
правен стандарт, чието съдържание ЦИК 
следва да определи в процеса на прилагането. 
Твърди се, че вносителят на искането е непо-
следователен, защото не оспорва разпоредбата 
на чл. 3, ал. 1 ИК, според която гласуването 
е задължително и представлява изпълнение 
на граждански дълг, а се ограничава само до 
чл. 242а ИК, уреждащ последиците от негла-
суването. Според проф. Друмева посочената 
непоследователност има за цел гласуването 
на избори да остане „задължително“, но без 
каквато и да е последица от неизпълнението 
на това задължение, което води до изпразва-
нето му от съдържание и е несъвместимо с 
принципа на правовата държава. С позова-
ване на доктрината (Йелинек и Ст. Киров) 
се поддържа, че макар и неуредно в Консти-
туцията като задължение, упражняването на 
избирателното право следва да се възприема 
като публична функция. Във връзка с това се 
твърди, че упражняването на избирателното 
право е жизнено важно за фундамента и 
функционирането на демократичната държава, 
поради което трябва да бъде гарантирано и 
такава гаранция е мярката по чл. 242а ИК. 
Поддържа се, че въведената мярка обезпе-
чава задължителното участие в изборите по 
отношение на гласоподаването. Извън ней-
ния обхват е свободата, респ. правото да се  
гласува решаващо, тъй като избирателят не 
е задължен непременно да посочи кандидат 
или изборна листа. Разполага с избора да 
посочи в бюлетината, че не подкрепя никого. 
При положение че задължението за гласуване 
обхваща само гласоподаването и вписването 
в избирателните списъци се извършва въз 
основа на бланкетно изявление, се приема, 
че предвидената в оспорената норма мярка е 
щадяща и постига ефекта при съобразяване 
с принципа на пропорционалността. Във 
връзка с това се прави изводът, че правна-
та фигура на задължителното гласуване с 
принадлежащите є последици, свързани с 
неупражняването на избирателното право 
(чл. 242а ИК), не е противоконституционна. 
Не се споделя виждането за противоконсти-
туционност на чл. 242а, ал. 1 ИК и в частта, 
с която на ЦИК се делегира правомощието 
да определи реда и условията за заличава-
нето и вписването в списъка на заличените 
лица, тъй като се приема, че това е присъща 
за ЦИК дейност, каквито са и дейностите 
по чл. 57 ИК. В посочената разпоредба са 
предвидени аналогични правомощия, с които 
ЦИК разполага за „определяне на условията и 
реда“ за участие на наблюдатели, за машинно 
гласуване, за провеждане на кампания и т.н., 
които рутинно се осъществяват с нормативни 
решения на комисията.
Конституционният съд, след като обсъ-
ди доводите и съображенията, изложени в 
искането, становищата на страните, както 
и представените писмени мнения, за да се 
произнесе, взе предвид следното: 
Компетентността на омбудсмана е ограниче-
на до възможността да сезира Конституционния 
съд с искане да установи противоконституцион-
ност на закон (чл. 150, ал. 3 от Конституцията), 
какъвто е и настоящият случай, но не и да се 
произнася по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конститу-
цията, поради което развитите съображения в 
представените становища и писмени мнения 
за противоречие на оспорената разпоредба с 
международни договори, по които България е 
страна, не могат да се обсъждат по същество 
в настоящото производство – аргумент и от 
чл. 19, ал. 1, т. 7 от Закона за омбудсмана. В 
този смисъл е и Определение № 8 от 2 декем-
ври 2010 г. по к.д. № 14 от 2010 г.