Държавен вестник, бр. 103, 2009 г., стр. 68

СТР.  68	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  103
Настоящият съдебен състав счита, че следва 
да се припомнят текстовете на относимите към 
спора нормативни актове. Обжалваните тек-
стове от ПИБДС гласят: чл. 11, ал. 8 – „При 
отсъствие на родител, настойник или попечител 
подписът се полага от лице, упълномощено 
от него с изрично нотариално заверено пъл-
номощно, или се представя някой от следните 
документи: 1. влязло в сила съдебно решение 
за разрешение за издаване паспорт на лице, 
ненавършило 18-годишна възраст, без съгласие 
на отсъстващия родител; 2. влязло в сила съ-
дебно решение за лишаване на единия родител 
от родителски права; 3. препис-извлечение от 
акт за смърт“, и чл. 12, т. 5 – „Заявление за 
издаване на документ за самоличност не се 
приема в следните случаи: ... когато не пред-
стави всички необходими документи съгласно 
изискванията на ЗБДС“. 
Нормативните текстове, за които се твър-
ди в първоначалната и касационната жалба, 
че противоречат обжалваните разпоредби на 
ПИБДС, гласят: чл. 2, т. 2 от Протокол № 4 
към КЗПЧОС  –  „Свобода на придвижва-
не. Всеки   е   свободен   да   напусне   преде-
лите  на  всяка  държава, включително и на 
своята“; чл. 120 от Конституцията на РБ: „(1) 
Съдилищата осъществяват контрол за законност 
на актове и действия на административните ор-
гани. (2) Гражданите и юридическите лица могат 
да обжалват всички административни актове, 
които ги засягат, освен изрично посочените със 
закон“;   чл. 35 от Конституцията на РБ – „(1) 
Всеки има право свободно да избира своето 
местожителство, да се придвижва по територията 
на страната и да напуска нейните предели. Това 
право може да се ограничава само със закон, за 
защита на националната сигурност, народното 
здраве и правата и свободите на други граждани. 
(2) Всеки български гражданин има право да 
се завръща в страната.“; чл. 29 от АПК – „(1) 
Ако в специален закон не е предвидено друго, 
искането за издаване на индивидуален адми-
нистративен акт се подава писмено или устно. 
(2) Писменото искане съдържа пълното име и 
адреса на гражданина или организацията, от 
които изхожда, естеството на искането, дата 
и подпис. Заявителят е длъжен да предостави 
телефон, факс или адрес за електронна поща, 
ако разполага с такива. Искането съдържа и 
други задължителни елементи, ако такива са 
предвидени в специален закон. (3) Длъжностно-
то лице, приело искането, потвърждава с пис-
мено отбелязване внасянето му. (4) Съобразно 
наличните технически възможности писменото 
искане и приложенията към него могат да се 
подадат по електронна поща, факс или по друг 
начин, оповестен от органа като технически 
възможен. (5) Исканията, внесени устно, се 
отразяват в протокол, който се подписва от 
заявителя и от длъжностното лице, което го е 
съставило. (6) Административният орган приема 
устни искания в рамките на времето за работа 
с посетители, а писмени искания – в рамките 
на работното си време. Исканията, подадени 
по пощата, по електронна поща, факс или по 
друг технически възможен начин преди изти-
чане на даден срок, макар и извън работното 
време на органа, се смятат подадени в срок. 
В последния случай сроковете за вземане на 
решение от административния орган започват 
да се броят от следващия работен ден.“; чл. 30, 
ал. 2 от АПК – „Ако искането не удовлетворява 
останалите изисквания на закона, заявителят 
се уведомява да отстрани недостатъците в 
тридневен срок от съобщението за това с ука-
зание, че неотстраняването им ще предизвика 
прекратяване на производството.“; чл. 33, ал. 3 
ЗБЛД – „(1) Всеки български гражданин има 
право да напуска страната и да се завръща в 
нея с паспорт, заместващ го документ или во-
енна карта за самоличност през определените 
за това места...(3) Правото по ал. 1 не подлежи 
на ограничения, освен ако те са предвидени със 
закон и са необходими за защитата на нацио-
налната сигурност, обществения ред, здравето 
на гражданите или на правата и свободите на 
други граждани.“; и чл. 76, т. 9 ЗБЛД – „Може 
да не се разреши напускане на страната: ... 
9. на малолетни и непълнолетни и поставени 
под запрещение лица, които нямат нотариал-
но заверено писмено съгласие за пътуване в 
чужбина от своите родители, настойници, по-
печители; при разногласие между родителите 
спорът се решава по реда на чл. 123, ал. 2 от 
Семейния кодекс“. 
При правилно установената фактическа 
обстановка касационната жалба се явява 
частично основателна. Пълното цитиране на 
нормите, на които по мнението на касаторките 
противоречат обжалваните такива от ПИБДС, 
е необходимо според касационния състав, за 
да може да се изследва и констатира липсата 
на противоречие между тях. 
Безспорно е, че правото на свободно прид-
вижване е едно от основните права на човека. 
Българските лични документи дават възможност 
на лицето, което ги притежава, да реализира 
това си право по начин, който прецени за не-
обходимо. При тълкуването обаче, дадено на 
обжалваните текстове от ПИБДС, касаторките 
в тяхната първоначална и касационна жалба са 
се обосновали със и са описали фактическите 
трудности, които те като майки и законни пред-
ставителки на малолетните си деца, носителки 
на правото да упражняват родителските права 
по отношение на тях, срещат или е възможно да 
срещнат при издаването на паспорти за децата 
им без съгласието на другия им родител. Това 
измества същността на поставения спор и не от-
говаря на изискванията за реализиране правото 
им да обжалват подзаконови норми. Последното 
е допустимо не когато лицето получава отказ 
(мълчалив или изричен) на направено негово