Държавен вестник, бр. 64, 2018 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  64
заместник министър-председателите и мини­
стрите се разглеждат като първа инстанция от 
ВАС. Това излиза извън тълкуването на Кон­
ституционния съд. Приетата уредба за родовата 
подсъдност създава правна несигурност и може 
да доведе до множество спорове за подсъдност.
С § 29, т. 1 от ЗИД АПК се променя прин­
ципът за местната подсъдност при оспорване 
на индивидуални административни актове. 
Като критерий за определяне на компетентния 
административен съд се въвежда постоянни­
ят адрес на физическото лице жалбоподател. 
Правилата за местната подсъдност следва да 
гарантират както връзката на делото с района 
на съответния съд, така и подходяща и за двете 
страни достъпност до този съд. Приетата уред­
ба не отчита хипотезата на физически лица с 
настоящ адрес, различен от постоянния, което 
може да е затруднение за тях и за администра­
тивните органи, чието седалище е различно от 
постоянния адрес на жалбоподателя. В тези 
случаи и двете страни ще бъдат принудени 
да пътуват до административния съд, в чийто 
съдебен район е постоянният адрес на жалбо­
подателя. При едновременно разглеждане на 
дела в различни административни съдилища 
държавните органи ще трябва да командироват 
навсякъде свои процесуални представители. 
Това ще увеличи разходите на администрации-
те, които директно или индиректно ще бъдат 
за сметка на данъкоплатците. Освен това про­
мяната може да доведе до отлагане на дела в 
разрез с принципа за бързина и процесуална 
икономия, прогласен в чл. 11 от АПК. За тази 
промяна, направена чрез предложение между 
първо и второ гласуване на законопроекта, 
няма финансови разчети. Изтъкнатият мотив 
за по-равномерно натоварване на администра­
тивните съдилища не следва да е за сметка 
на повишаване на разходите за достъп до 
правосъдие. По тези съображения смятам, че 
новата местна подсъдност не дава достатъчно 
гаранции за по-лесен, по-бърз и по-евтин дос­
тъп до правосъдие.
2. Не съм съгласен с направеното в § 55 
изменение на чл. 217, ал. 2 АПК относно закри­
тите заседания в касационното производство. 
Публичността на съдебните заседания е толкова 
съществен принцип на правораздавателната 
дейност, че конституционният законодател из­
рично го е прогласил в чл. 121, ал. 3. Проекция 
на този принцип има във всички процесуални 
закони (чл. 12 от АПК, чл. 11 от ГПК, чл. 20 
от НПК), както и в чл. 5, ал. 2 от Закона за 
съдебната власт. Правото на всеки човек на 
публично разглеждане на неговото дело е 
изрично посочено в чл. 10 от Всеобщата де­
кларация за правата на човека и в чл. 6, ал. 1 
от Конвенцията за защита правата на човека 
и основните свободи (КЗПЧОС). Принципът 
за публичността на съдебните заседания има 
двояко значение. От една страна, той е гаранция 
за справедлив процес, в който страните имат 
право не само лично да участват, но и да са 
защитени срещу администриране на правосъ­
дието на тъмно, без обществено наблюдение. 
От друга страна, този принцип е гаранция за 
реализиране правото на гражданите да получа­
ват и разпространяват информация, предвидено 
в чл. 41, ал. 1 от Конституцията и чл. 10, ал. 1 
от КЗПЧОС.
Действително чл. 121, ал. 3 от Конституцията 
допуска със закон да се предвиждат закрити 
заседания. Тази възможност обаче представля­
ва изключение от принципа за публичност и 
трябва да се използва пропорционално, когато 
е налице необходимост с оглед защита на друга 
конституционна ценност. Като поставя разглеж­
дането на делото от тричленен състав на ВАС в 
открито заседание в зависимост от преценката 
на съдията-докладчик или от направено от 
страните изрично искане, променената разпо­
редба на чл. 217, ал. 2, изр. трето и четвърто 
от АПК всъщност превръща публичността от 
правило в изключение.
3. С регламентираните в § 57 такси в 
касационното производство се ограничават 
съществено процесуалните възможности за 
пълноценна защита на гражданите и юридиче­
ските лица срещу незаконосъобразни актове на 
администрацията. Несъмнено видът и размерът 
на съдебните такси са част от гаранциите за 
достъп до правосъдие. Приемам, че сегашните 
съдебни такси се нуждаят от актуализация, но 
увеличението на простите такси в касационното 
производство е драстично (14 пъти за физически 
и юридически лица и 74 пъти за юридически 
лица с нестопанска цел) и не съответства на ико­
номическата ситуация и доходите в България. 
Вносителите на законопроекта отчитат само 
очакваното увеличение на приходите в бюджета 
на ВАС и на административните съдилища. 
Липсва обаче ясен механизъм за определяне 
на новите размери и анализ за финансовото 
отражение на въведените по-високи такси за 
гражданите, бизнеса и бюджетните организа­
ции, тъй като последните също могат да са 
касатори. Няма аргументи и защо например 
дружествата, предоставящи водоснабдителни, 
топлоснабдителни, електроснабдителни, газо­
снабдителни, телекомуникационни услуги, ще 
заплащат прости такси в размери като гражда­
ните, а юридическите лица с нестопанска цел 
ще заплащат такси като търговски дружества. 
Така увеличените прости такси ще са практи­
ческа пречка за упражняване на процесуалните 
права на значителна част от гражданите и 
юридическите лица. Дори редуцираната так­
са по дела за пенсионно, здравно и социално 
осигуряване е увеличена 5 пъти в сравнение с 
действащата досега.
Въвеждането на пропорционални такси за 
„определяем материален интерес“ в касацион­
ното производство по административни дела не 
държи сметка за спецификата на тези дела. В 
административното правосъдие на преден план 
е пряката защита на нарушената законност при 
осъществяване на държавното управление, а не