Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 21

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
следва от ролята на пряката демокрация според 
конституционния законодател, от мотивите 
към проекта на Закона за прякото участие и 
от изказвания на народните представители 
от 40-ото Народно събрание, подкрепили 
неговото приемане.
Пряката и представителната демокрация 
според Конституцията са допълващи се и 
равностойни по своето правно значение, но 
решение, прието на национален референдум, 
има най-висока демократична легитимност. 
Конституционната уредба на пряката демок- 
рация не съдържа правила относно нейния 
предмет и граници, а само закрепва правото 
на гражданите да участват в допитвания до 
народа и разпределя компетентността между 
Народното събрание и президента във връзка 
с произвеждане на национални референдуми. 
За сметка на това интензитетът є като осно-
вополагащ конституционен принцип е много 
силен – „Цялата държавна власт произтича от 
народа. Тя се осъществява от него непосред-
ствено и чрез органите, предвидени в тази 
Конституция.“ (чл. 1, ал. 2 от Конституцията). 
В тези две изречения са прогласени принци-
път на народния суверенитет и производният 
от него принцип на демокрацията – пряка и 
представителна. Нито Конституцията, нито 
Законът за прякото участие определят въпро-
си, по които произвеждането на национален 
референдум е задължително. 
Инициативата за реализация на пряката 
демокрация е предоставена алтернативно на 
определени от закона органи и на граждани, 
организирани в инициативен комитет. Във 
втората хипотеза има случаи, при които 
приемането на решение за произвеждане на 
национален референдум не бива да бъде по-
ставяно изцяло в зависимост от одобрението 
на народните представители. В съответствие 
с този конституционен замисъл Законът за 
прякото участие гарантира възможност за 
предизвикване на национален и местен рефе-
рендум, когато е направено предложение от 
инициативен комитет, подкрепено с подписка 
от достатъчен брой граждани. За приемане 
на решение за произвеждане на национален 
референдум е необходимо в подписката да 
участват не по-малко от 400 хиляди българ-
ски граждани с избирателни права (чл. 10, 
ал. 2). Дори наличието на тази подкрепа „не 
означава, че Народното събрание е обвър-
зано автоматично от отправеното до него 
предложение за произвеждане на национален 
референдум с поставения в него въпрос“. Ос-
нованието за това обаче не е чл. 1, ал. 3 от 
Конституцията, на която се позовава съдът. 
Тази разпоредба е неотносима към обсъждания 
въпрос, защото само в резултат на волята на 
гражданите, участвали в референдума (на-
ционален или местен), може да се стигне до 
резултат, обвързващ представителните органи, 
по чието решение той е произведен. Сферите 
и пределите на пряката демокрация могат да 
се ограничават само с оглед на други също 
толкова важни конституционни принципи 
(зачитане на основни права на гражданите, 
разделение на властите, правова държава) и 
в съответствие със Закона за прякото учас-
тие, но не и в зависимост от отношението 
на народните представители към поставен 
от инициативен комитет въпрос, събрал с 
подписка от граждани достатъчна подкрепа 
според същия закон. 
Друго законово изискване е поставеният 
за решаване въпрос да не противоречи на 
ограниченията по чл. 9, ал. 2, 3 и 4 от Закона 
за прякото участие. В случая няма спор, че 
въпросът в искането за национален референдум 
не попада в обхвата на чл. 9, ал. 2 и 3. При 
спазване на Конституцията и при предвидените 
в закона условия на правото на гражданите, 
подкрепили искането за произвеждане на 
референдум, кореспондира задължението на 
Народното събрание да приеме решение за 
неговото произвеждане. Парламентът подобно 
на действията на административен орган в ус-
ловията на обвързана компетентност е длъжен 
да провери дали са зачетени конституционните 
принципи и изискванията на Закона за пря-
кото участие, но не и целесъобразността на 
направеното предложение. Да се предостави 
свобода на преценка на Народното събрание 
в обсъжданата хипотеза би означавало връ-
щане към модела на допитване до народа, 
предшестващ приемането на сегашната Кон-
ституция и специално на чл. 42, ал. 1 от нея, 
т. е. референдум да е възможен само тогава, 
когато властта в лицето на Народното събра-
ние е съгласна да допусне гражданите пряко 
да решат въпрос от неговата компетентност. 
Изпълнението на коментираното задължение 
на Народното събрание гарантира предвиде-
ната от закона възможност за произвеждане 
на референдум (национален или местен), а 
гражданите, участващи в него, отговаряйки 
на поставения въпрос, да определят съответ-
ните последици. Следователно при зачитане 
на водещите конституционни принципи и в 
съответствие със Закона за прякото участие 
Народното събрание трябва да приеме решение 
за произвеждане на национален референдум 
по предложение на инициативен комитет, 
подкрепено с подписка от поне 400 хиляди 
граждани с избирателни права.
Най-дискусионен и централен за изхода на 
настоящото производство е въпросът дали 
приемането на решение за произвеждане 
на национален референдум с поставения от 
инициативния комитет въпрос не противо-
речи на задължения на Република България, 
произтичащи от членството є в Европейския 
съюз, включително от Акта относно условията 
на присъединяване, както и на ограничението