Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 19

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
В контекста по-горе този закон по опре­
деление е нормосъздаващ, съобразно раз­
бирането в практиката на КС, установяващ 
ново правно положение, променящ правото 
на собственост на определена група лица в 
полза на държавата, поради което и не попада 
и не може да попада в групата на законите 
във формален смисъл.
Неприемливо е посоченото в мотивите на 
решението, че разпоредбата на чл. 151, ал. 2, 
изр. трето от Конституцията не регламентира 
темпоралния ефект от решението на КС в 
хипотеза, когато се обявява за противокон­
ституционен ненормативен правен акт, но 
това положение не следвало да се разглежда 
като пропуск (празнота), а като своеобразно 
проявление на „богатата битност“ на принципа 
на правовата държава. 
Намираме, че не сме в ситуация както на 
пропуск, така и на необходимост от еволютив­
но тълкуване, защото уредбата на тълкувания 
текст е обща, относима към всички актове, 
предмет на проверка за конституционност по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Но дори и 
да би било възможно да се възприеме хипотеза 
на констатирана празнота, то тя не би могла 
да бъде запълвана чрез тълкуване, основано на 
„богатата битност“ на принципа на правовата 
държава от КС, вместо от конституционния 
законодател. Очевидно е, че проявлението на 
„богатата битност“ на принципа на правовата 
държава идва да попълни отсъстваща правна 
уредба, както и да се отрича в решението 
съществуването на пропуск в разглежданото 
отношение.
Недопустимо е да се възприеме разбиране, 
че конституционният законодател към 1991 г. 
не е бил наясно с правните, юридически ак­
тове на Народното събрание и на президента, 
делението на нормативни и ненормативни 
юридически актове, което е част не само от 
правната теория, съществуващото законода­
телство, но и от практиката на държавните 
органи. Ако учредителната власт е имала 
предвид, че регламентира по отношение 
правния ефект от решението на КС при 
установена неконституционност само една 
от възможните хипотези досежно актовете, 
предмет на контрол по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията, би следвало редакцията на 
чл. 151 да подскаже това, но подобна индиция 
отсъства както в конституционния текст, така 
и в процеса на дебатите при изработването 
на Конституцията.
Основавайки се на историческото тълку­
ване на конституционните разпоредби, съдът 
е длъжен да изследва действителната воля на 
техните първоначални създатели, защото та­
къв подход гарантира правната стабилност и 
върховенството на Основния закон, осигурява 
защита на основополагащи конституционни 
идеи и ценности. 
Ръководейки се от това изискване и въз 
основа на вече изложеното по-горе, не мо­
жем да се съгласим с извода за различния 
темпорален ефект на решение на КС според 
характера на юридическия акт на съответ­
ния орган – нормативен или ненормативен, 
нито ни убеждават аргументите, изложени в 
мотивите на решението. 
Съпоставяйки съдържанието на цитира­
ните протоколи на Комисията по изработва­
не на проект за Конституция (заседание от 
25.06.1991 г.) и другите писмени документи 
от ВНС, както и мотивите и диспозитива на 
Тълкувателно решение № 22 от 1995 г., правно 
разрешение като предложеното в настоящото 
решение отсъства както като краен извод, така 
и като отделни конструкции и разсъждения. 
Обстойният прочит на протоколите на 
комисията на ВНС и най-вече на този от засе­
данието на цитираната дата навежда на извод, 
че когато се е обсъждал въпросът за правното 
действие на решенията на Конституционния 
съд и се е анализирала предлаганата редакция 
на чл. 151, ал. 2, изр. трето (макар и с друга 
номерация, но с непроменена до настоящия 
момент редакция), дебатът по въпросите относ­
но правомощията на Конституционния съд и 
ефекта от обявената противоконституционност 
на отделен закон или на разпоредба от закон, 
или на другите актове, са се фокусирали най-
вече до субектите, които могат да сезират КС; 
дали да се определи срок, или да се приеме 
безсрочност на предявяване на искане от раз­
личните субекти; какъв да е срокът за влизане 
в сила на решението на КС, като акцентът е 
бил поставен върху произтичащите събития 
за времето от постановяване на решението 
(обявяването му) до обнародването му в 
„Държавен вестник“ и влизането в сила на 
решението, и разрешението на възникналите 
факти и правни състояния именно в този 
кратък срок. Според изказванията на част 
от членовете на комисията по своя характер 
решението на КС по своята същност е много 
„близко до закон“, то „засяга правна норма“ 
и е „като правна норма“ и „би следвало да 
прилагаме същия режим както за закона“, 
поради което е надделяло становището за 
обнародване на решението на Конституцион­
ния съд в „Държавен вестник“ и влизането 
му в сила в тридневен срок от обнародването. 
От максимално подробно изложеното съ­
държание на тези документи не може да се 
направи извод за това, че волята на конститу­
ционния законодател, приемайки редакцията 
на разпоредбата на чл. 151, ал. 2, изр. трето от 
Конституцията през 1991 г., може да съдържа 
и разбиране, че „под прилагане на акта, обя­
вен за противоконституционен“ се разбира 
единствено „акт с нормативен характер“. 
Нито чрез анализ би се достигнало до 
убеждението, че конституционният законо­