Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 9

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
тът и тежестта на наказанието като форма на 
държавна репресия следва да се засилят с оглед 
на негативните изменения на обществената 
действителност – в рамките на принципите и 
нормите, заложени в Конституцията.
Относно изискванията, които принципът на 
законоустановеност на престъплението и нака­
занието поставя пред законодателя, в частност 
при определяне на наказателната политика, 
Съдът е приел, че „принципът на законност 
изисква наказателноправните норми да бъдат 
достатъчно ясни, предвидими и достъпни, за да 
се позволи на правните субекти, ако е необхо­
димо, да разберат за кои действия и бездействия 
се предвижда наказателна отговорност. Това 
изискване ще бъде удовлетворено винаги когато 
гражданите могат да извлекат от съдържанието 
на наказателната норма какво им е забране­
но, както и какво ще бъде наказанието, ако 
нарушат закона“ (Решение № 13 от 2022 г. по 
к.д. № 8/2022 г.). Съдът изрично е посочил, че 
„прилагането на принуда, която така осезаемо 
засяга личната сфера на гражданина, би било 
легитимно само ако се осъществява съобразно 
ясните, предвидими и достъпни предписания на 
наказателния материален закон. По този начин 
биха се гарантирали стабилността и правната 
сигурност в съответните материални правоотно­
шения, които са били предмет на наказателното 
производство, като същностна характеристика 
на правовата държава.“ Изрично е посочено, че 
това изискване на принципа на законност се 
явява „проявление на правовата държава – чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията“ (Решение № 5 от 2014 г. 
по к.д. № 2/2014 г.). Заедно с това е отчетено, 
че „принципът за законоустановеност на прес­
тъплението и наказанието, който е част от 
принципите на правото, стоящи в основата на 
общите конституционни традиции на държави­
те – членки на ЕС, е провъзгласен и в различни 
международни договори и по-конкретно в чл. 7, 
§ 1 от Конвенцията за защита на правата на 
човека и основните свободи“ (Решение № 13 от 
2022 г. по к.д. № 8/2022 г.).
Във връзка с това следва да се има предвид, 
че и според практиката на Конституционния 
съд „по отношение на конституционно уста­
новените основни права, които са предмет на 
даденото от него задължително тълкуване, или 
тези, законовата уредба на които е била пред­
мет на преценка за конституционосъобразност, 
не са налице различия в смисъла на правата, 
гарантирани от Конституцията, и сходните им, 
гарантирани от Конвенцията“ (Решение № 11 
от 2022 г. по к.д. № 3/2022 г.).
Принципът на законоустановеност на прес­
тъплението и наказанието има еднакво съдър­
жание и тълкуване както по Конституцията 
(чл. 5, ал. 3), така и по Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи (чл. 7) 
и по Хартата на основните права на ЕС (чл. 49, 
§ 1), които Конституционният съд, следвайки 
утвърдената си практика, взема предвид като 
тълкувателен източник в светлината и на из­
ключително богатите практики на Европейския 
съд по правата на човека (ЕСПЧ) и на Съда на 
Европейския съюз (СЕС), които изясняват както 
самия принцип, така и изискванията, които той 
поставя пред националните законодателства. 
Съдът на ЕС приема (решение от 5 декември 
2017 г., M.A.S., M.B., C-42/17, EU:C:2017:936, 
т. 53 – 56), че „принципът за законоустановеност 
на престъпленията и наказанията е част от об­
щите конституционни традиции на държавите 
членки […] и е закрепен […] в член 7, параграф 1 
от ЕКПЧ“, както и че според Европейския съд 
по правата на човека „по силата на този прин­
цип наказателноправните разпоредби трябва да 
зачитат определени изисквания за достъпност 
и предвидимост, що се отнася както до устано­
вяването на престъплението, така и до опреде­
лянето на наказанието“, като „изискването за 
точност на приложимия закон, което е присъщо 
на посочения принцип, предполага, че законът 
ясно определя престъпленията и наказанията, 
които се налагат за тях“, а това изискване „е 
изпълнено, когато правният субект може да 
установи от формулировката на съответната 
разпоредба и при необходимост с помощта на 
даденото от съда тълкуване кои действия и 
бездействия ангажират наказателната му отго­
ворност (вж. в този смисъл решение от 28 март 
2017 г., Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, т. 162)“ (в 
същия смисъл и решение от 5 май 2022 г., BV, 
C-570/20, EU:C:2022:348, т. 38 и цитираната съ­
дебна практика, решение от 19 октомври 2023 г., 
C-655/21, G. ST. T., EU:C:2023:791, т. 49 – 51 по 
преюдициално запитване от български съд 
и решение от 3 юни 2008 г., Intertanko и др., 
C-308/06, EU:C:2008:312, т. 71, където посочва 
същото разбиране в „Решение на ЕСПЧ по дело 
Coëme и др. с/у Белгия от 22 юни 2000 г., Recueil 
des arrêts et décisions 2000-VII, § 145“). 
В практиката на Съда на ЕС ясно е пот­върдено 
също така, че „принципът nulla poena sine lege 
certa не може да се тълкува като забраняващ 
постепенното изясняване на нормите относно 
наказателната отговорност чрез тълкуванията 
от съдебната практика, стига тези тълкувания 
да са разумно предвидими (вж. в този смисъл 
решение от 28 юни 2005 г., Dansk Rørindustri и 
др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 
P – C-208/02 P и C-213/02 P, EU:C:2005:408, 
т. 217 и 218)“ (решение от 28 март 2017 г., 
Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, т. 167, в същия 
смисъл решение от 11 юни 2020 г., C-634/18, 
Prokuratura Rejonowa w Słupsku, EU:C:2020:455, 
т. 48 – 50). Той потвърждава, че „[с]ъгласно 
практиката на Европейския съд по правата 
на човека […] относно член 7 от Европейската 
конвенция за защита на правата на човека и 
основните свободи […], в която са закрепени 
права, съответстващи на гарантираните с член 
49 от Хартата (решение от 8 септември 2015 г., 
Taricco и др., C-105/14, EU:C:2015:555, т. 57), 
поради факта, че законодателните актове по 
необходимост са с общо приложение, тяхната 
формулировка не може да бъде абсолютно пре­
цизна. […] Предвидимостта на закона допуска 
съответното лице да прибегне до компетентен