Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
зани искове“ (аргумент чл. 649 ТЗ). Целта на 
исковете е връщането на имущество в масата 
по несъстоятелността. Ще пренормираме ли 
тези искове (предприетите правни действия) 
и ще ги превърнем ли в правно безразлични 
за несъстоятелността, ще игнорираме ли 
възникналото процесуално право, или не, 
е въпрос, който логически ни въвежда към 
въпросите за правовия характер на държа­
вата. Този характер изисква ясен отговор в 
съответствие с конституционното задължение 
на държавата да осигури сигурност и спра­
ведливост по отношение на признато право 
(процесуалното право на иск) и на неговата 
и чрез нея на материалното право съдебна 
защита при равенство на правните субекти.
Прегледът на промените относно факти­
ческите състави и анализът на хипотезите, 
обхванати от § 14, ал. 1 ЗИДТЗ в атакува­
ната част, показват непоследователност и 
противоречивост, липса на синхронизация, а 
всичко това засяга икономическите интереси 
на длъжника и неговите кредитори. Засягат 
се интересите на бизнеса да развива своята 
дейност при гарантирани правни условия. 
Засяга се и държавата като кредитор с пуб­
лични и частни вземания. Противно е и на 
изискването синдикът да полага грижи за 
попълване на масата по несъстоятелността 
(чл. 660, ал. 2 ГПК), не насърчава грижата 
и добросъвестността за реализирането на 
придобитите права – основно положение на 
конституционния порядък. Руши доверието 
на субектите в установения от законодателя 
правен ред и гарантирането на признати су­
бективни права. Качеството, което ищците 
имат по свързаните искове към момента 
на предявяването им и по време на произ­
водството, трябва да се уважава от закона, 
защото противното означава отказ от защита 
на материално право. Ако не се зачита това 
право, силата на пресъдено нещо при оконча­
телния съдебен акт няма да има отношение 
към правата на кредитора – ищеца, макар 
той да е включен в списъка на кредиторите 
по чл. 693 ТЗ, и кредиторът няма да получи 
очакваната и дължима му съдебна защита. И 
това е отнемане окончателно на възможност­
та за защита на правата, въпреки че съдът 
се е произнесъл по допустимостта на иска и 
производството се е развивало съобразно пра­
вилата на процесуалния закон, включително 
и при спазване на установените преклузивни 
срокове. Прекратяването на висящите про­
изводства по исковете за попълване масата 
на несъстоятелността означава, че се засягат 
тези срокове, макар да са започнали да текат 
при отменени разпоредби, и е възможно да 
се окаже, че те вече са изтекли при влизане 
в сила на ЗИДТЗ непредвидимо за ищците. 
Защото има и промени на началния момент, 
от който започва да тече срокът. Игнорира 
се и основаната на закона добросъвестност и 
проявена грижа от ищеца за осъществяване 
на правата му. Той се поставя пред свършен 
факт, без да може да реагира, за да реализи­
ра правото си. Неяснотата и несигурността 
се открояват допълнително с разпоредбата 
на § 14, ал. 2 ПЗРЗИДТЗ, която като че ли 
смекчава негативния резултат, като дава въз­
можност за оттегляне на иска. Всъщност това 
е илюзорна защита на интереса на ищеца, 
който в мнозинството случаи е синдикът на 
търговеца в несъстоятелност. Тъй като той 
е изправен пред неизвестно до момента на 
влизане в сила на ЗИДТЗ положение – ако в 
краткия едномесечен срок не оттегли иска си, 
да понесе последиците от прекратяването на 
производството или възможното отхвърляне на 
иска поради преуреждането на фактическите 
състави. Следователно това не е същинска, 
а мнима възможност и дефинитивна форма 
на принудително мотивиране да се извърши 
едно правно действие, при което се отнема 
правото за съответно и очаквано удовлет­
воряване от масата на несъстоятелността. 
Поставената алтернатива – оттегляне на иска 
или прекратяване на делото, има за резултат 
настъпване на неблагоприятни последици за 
кредитора, за масата по несъстоятелността 
и за всички кредитори и не се оправдава в 
никакъв случай от преследваната от измене­
нието на закона цел, описана в решението на 
Конституционния съд. Конкретният случай 
на промяна в законодателството не разкрива 
такива особености и необходимости, които да 
му придават изключителност и да изискват 
възприетото законодателно решение. Няма 
такава изключителност, която при съвкупното 
действие на конституционните принципи и 
при визираните в нормата обстоятелства да 
налага решение за прекратяването на вися­
щите производства. И това да бъде конститу­
ционосъобразно (дори според мотивите към 
законопроекта, а такива липсват изобщо към 
процесния параграф).
Особен е предметът на производството по 
свързаните искове и този предмет са частни 
права, които се предявяват във връзка с 
вече открито производство по несъстоятел­
ност. Промените в правното уреждане оказват 
предопределящо въздействие върху съдържа­
нието на включените в гражданското произ­
водство процесуални действия на страните и 
последиците от тяхното осъществяване – да 
обслужват материалните права. Прекратяване­
то на производството лишава процесуалните 
права от тази функция.
Нормите на гражданския процес са импе­
ративни и това се отнася и до тези, уреждащи 
производството по несъстоятелност. С още 
по-голяма сила това трябва да се отнесе за