Държавен вестник, бр. 28, 2012 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  28
права, на алинея 2, която въвежда забрана за 
злоупотреба с права, както и тяхното упраж­
няване, ако то накърнява права или законни 
интереси на други, или на алинея 3, която 
урежда хипотезите на временно ограничаване 
на права. Конституционният съд е на мнение, 
изхождайки от обстоятелствената част на ис­
кането, че се твърди противоречие с чл. 57, 
ал. 1 и 2 от Конституцията, които права също 
съществуват едновременно с конкретни други 
основни права на гражданите.
Конкретните права, които могат да бъдат 
нарушени или застрашени от разпоредбата на 
чл. 25, т. 3 ЗДРДОПБГДСРСБНА в оспорената 
є част, са правата по чл. 32 от Конституци­
ята – правото на защита срещу посегател­
ство върху достойнството и доброто име на 
гражданите и правото на неприкосновеност 
на личните им данни. 
Конституционният съд преценява, че пра­
вото на защита срещу ненамеса в личния 
живот и посегателство срещу достойнството и 
доброто име на гражданите по чл. 32, ал. 1 от 
Основния закон не е нарушено от огласяване 
на факти от обективната действителност за 
принадлежност на определени лица към дър­
жавни структури. Дейността на гражданите, 
които са сътрудничили на бившата Държавна 
сигурност и разузнавателните управления на 
Българската народна армия, не накърнява 
доброто им име, чест и достойнство, в който 
смисъл Конституционният съд се е произнесъл 
с Решение № 10 от 22 септември 1997 г. по 
к.д. № 14 от 1997 г. и Решение № 14 от 30 май 
2001 г. по к.д. № 7 от 2001 г. 
Комуникационното право на получаване 
на информация по чл. 41 от Конституцията 
е основно конституционно право. Както вече 
Конституционният съд се е произнесъл, пра­
вото да се търси, получава и разпространява 
информация по чл. 41, ал. 1 от Конституцията 
принадлежи на всички физически и юриди­
чески лица и защитава интереса им да бъдат 
информирани. То се отнася и за печата, и за 
другите средства за масова информация. От 
друга страна, чл. 41, ал. 2 от Конституцията 
гарантира на гражданите достъп до инфор­
мация от държавен орган или учреждение по 
въпроси, които представляват за тях законен 
интерес (вж. Решение № 7 от 4 юни 1996 г. 
по к.д. № 1 от 1996 г. и Решение № 10 от 
22 септември 1997 г. по к.д. № 14 от 1997 г.). 
Това право не е абсолютно, както не е тако­
ва и конституционното право на защита на 
личните данни по чл. 32 от Основния закон. 
Посочените две основни права в случая са 
в колизия, но тъй като не са абсолютни, те 
могат да бъдат ограничавани при спазване 
на принципа на пропорционалността. До­
пустимото от Конституцията ограничаване 
със закон на личните права на гражданите 
трябва да е в предели, които им осигуряват 
упражняване на конституционното право по 
чл. 41, ал. 1 да получават информация. Пра­
вото на информация на отделните граждани 
е изключително важно, за да могат те да осъ­
ществяват информиран избор. Същевременно 
и това основно право не е абсолютно и може 
да бъде ограничавано в случаите на чл. 41, 
ал. 1 и 2 от Конституцията – то не може да 
бъде насочено срещу правата и доброто име 
на другите граждани, както и срещу национал­
ната сигурност, обществения ред, народното 
здраве и морала, а информацията по ал. 2 не 
трябва да е държавна или друга защитена от 
закона тайна или да не засяга чужди права.
Съдът е на мнение, че разпоредбата на 
чл. 25, т. 3 ЗДРДОПБГДСРСБНА в оспорената 
част не е противоконституционна, защото не 
противоречи на конституционни принципи 
или на конкретни разпоредби на Основния 
закон. Не противоречи на Конституцията да се 
установява принадлежност на лица към опре­
делена общност, орган, държавно учреждение, 
организация и пр., освен в случаите, когато 
се застрашава националната сигурност. Не е 
противоконституционно и принадлежността да 
се установява от определен орган по законово 
регламентиран ред въз основа на различни по 
вид документи като източник на информация. 
Законодателят е преценил да уреди в закон 
проверката за принадлежност към Държавна 
сигурност и разузнавателните служби на Бъл­
гарската народна армия на лицата, заемащи 
определени длъжности или изпълняващи оп­
ределени дейности. Необходимостта от такава 
проверка е въпрос на целесъобразност и се 
преценява от висшия законодателен орган 
(Решение № 10 от 22 септември 1997 г. по 
к.д. № 14 от 1997 г.). Законодателят разполага 
със законодателна целесъобразност не само 
да предостави достъп до документите на бив­
шата Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия, но е 
свободен и в избора на допустимите доказа­
телства. В рамките на законодателната целе­
съобразност парламентът е преценил, предвид 
унищожаването на голяма част от личните 
и работните дела на секретните сътрудници, 
че принадлежност към посочените органи 
може да се установява с всякакви по вид 
документи от архивите им при осигуряване 
на гаранции за правата на засегнатите лица. 
Съгласно § 1, т. 1 от допълнителните разпо­
редби на ЗДРДОПБГДСРСБНА „документ“ 
е всяка записана информация независимо 
от материалния є носител, включително ин­
формацията в автоматизирани и комплексни 
информационни системи и бази данни.
Оспорената разпоредба е част от реда за 
установяване на принадлежност въз основа на 
документи, съдържащи се в информационните 
фондове. В нея примерно и алтернативно се 
изброяват документите по смисъла на този