Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 11

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
вяване на задържане, за удължаването му, за 
определяне на срокове за това и най-вече за 
наличието на ефективно средство за защита, 
чрез което жалбоподателят може да оспори 
законосъобразността на задържането (J.N. v. 
the United Великобритания, § 77). Разпоредби, 
които се тълкуват по противоречив и взаимно-
изключващ се начин от националните органи, 
не отговарят на стандарта за „качество на 
закона“, изискван от Конвенцията (Nasrulloyev 
v. Russia, § 77; Ječius v. Lithuania, § 53 – 59).
Оспорената разпоредба в частта „бедствие, 
епидемия, други форсмажорни обстоятелства“ 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
не само защото не въвежда стандарта за това 
ограничаване, като не посочва кои са онези 
по-висши конституционни ценности, които 
оправдават ограничаването на правото на 
обвиняемия да бъде изправен пред съда, а и 
защото не отговаря на стандартите на прин-
ципа на правовата държава във формален 
смисъл, който изисква законите да са ясни, 
точни и непротиворечиви. Липсва определение 
на понятията бедствие, епидемия и други форс-
мажорни обстоятелства, направено изрично за 
нуждите на наказателното съдопроизводство, 
съобразено с целите и принципите на нака-
зателния процес, което създава опасност от 
нееднаквото им тълкуване и противоречиво 
прилагане. Изброяването, предвид употребата 
на израза „други форсмажорни обстоятелства“, 
не е изчерпателно, а това е недопустимо за 
наказателнопроцесуална норма, която зася-
га важни индивидуални права. Налице е и 
вътрешно противоречие в самата разпоредба, 
тъй като по своя характер бедствието и епи-
демията също представляват форсмажорни 
обстоятелства. Производството по чл. 64, ал. 3 
НПК не може да бъде поставяно в зависимост 
от надлежното разрешаване или от спешното 
преодоляване на действието на пречки от 
природно, биологично или човешко естество. 
Предвид широкия обхват на употребените в 
атакуваната разпоредба понятия въвеждането 
им обуславя неограничени възможности за 
заобикаляне на въведената с чл. 5, § 3 ЕКПЧ 
и чл. 9, § 3 МПГПП процесуална гаранция 
за изправянето на обвиняемия пред съдия.
Относно втората хипотеза – писменото 
съгласие, като достатъчно основание за про-
веждане на съдебното заседание при осигу-
ряване на участието на обвиняемия в него 
чрез видеоконференция, Конституционният 
съд намира следното:
Оспореното от омбудсмана изречение второ 
на чл. 64, ал. 2 НПК в частта „при изразено 
писмено съгласие на обвиняемия и неговия 
защитник“ фактически дерогира същността на 
правото на лично явяване пред съд на обви-
няемия, чието задържане се иска, въведено в 
националното законодателство в изпълнение 
на обвързващите по силата на Конституцията 
външни задължения на страната. Предвиде-
ното изключение от общото правило не може 
да бъде оправдано в хипотезата на писмено 
дадено съгласие от обвиняемия и на неговия 
защитник за провеждане на видеоконференция 
като алтернатива на присъственото заседание, 
тъй като само непосредствените възприятия 
на съда могат да гарантират, че това съгласие 
не е дадено под физически или психически 
натиск, упражнен в специфичните условия 
на началното задържане. Конституционният 
съд вече заяви, че изискването за изправяне 
пред съдия е задължително и автоматично и 
то не може да зависи от волята на страните 
в това производство. Международното право, 
в изпълнение на изискванията на което е 
създадена разпоредбата на чл. 64, ал. 2, изр. 
първо, не допуска първоначално вземане на 
мярка за неотклонение задържане под стража, 
без съдията да види и изслуша присъствено 
обвиняемия (Асенов и др. срещу България, 
Medvedyev and others v. France, Schiesser v. 
Switzerland, Aksoy v. Turkey). В противен случай 
би се отнело важно средство, с което разпо-
лага съдът, за да бъде гарант на правото на 
лична свобода на гражданите. Провеждането 
на производство по чл. 64, ал. 1 – 5 НПК в 
условията на видеоконферентна връзка при 
заявено изрично желание за това от обви-
няемия и неговия защитник на практика би 
могло да доведе единствено до спестяване на 
средства от конвоирането на лицето до сгра-
дата на съда, тъй като в оспорената хипотеза 
е без значение наличието или липсата на 
други съпътстващи съгласието на обвиняемия 
обстоятелства, които да оправдаят участието 
му в делото чрез видеоконференция. Цената 
на обезпечаване на правосъдието не е консти-
туционно защитена цел, тя не може да бъде 
приоритетна пред изискването за защита на 
едно от най-ценните човешки права, закрепено 
в чл. 30, ал. 1 от Конституцията – правото на 
лична свобода. Поради това тя не може да 
оправдае предвиденото ограничаване на това 
конституционно право. 
При това всички актове на международ-
ната общност, насочени към стимулиране 
на използването на видеоконференцията в 
наказателния процес, визират процедурите 
по събиране и проверка на доказателствата, 
като се обосновават с една цел – ускоряване на 
производството и снижаване на прекомерните 
съдебни разходи. Провеждането на процесу-
алното действие по първоначално вземане 
на мярката за неотклонение „задържане под 
стража“ обаче се намира извън съдебното 
следствие, а физическото изправяне на задър-
жания обвиняем пред съда обективно не е в 
състояние да предизвика сериозно забавяне на 
развитието на процеса, нито изисква преко-
мерни деловодни разходи. Дори и в случаите 
на форсмажорни обстоятелства надлежното 
провеждане на съдебното заседание може 
да бъде осигурено и чрез преместването му 
извън сградата на съда (чл. 262 НПК). Оспо-
рената част от чл. 64, ал. 2 НПК се намира