Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 17

БРОЙ  106	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17   
и такси предполагат тези различия да бъдат 
вземани предвид в уредбата на механизмите, 
по които да се разходват съответните средства. 
Също така справедливостта в уредбата на 
законово равнище изисква във всички случаи 
да се ангажира отговорността на държавата 
за вреди, причинени от незаконосъобразни 
актове, действия и бездействия на нейни 
органи или длъжностни лица. Тази отговор­
ност трябва да бъде равностойна, ефективна 
и да не затруднява прекомерно гражданите 
в упражняването на тези права. 
Възстановяването на лихви от момента 
на плащането на сумите въз основа на акт 
от орган по приходите на Националната 
агенция за приходите от фондовете, които 
акумулират средствата за специално целево 
предназначение, за да подпомагат на солида­
рен принцип членовете на обществото при 
настъпването на осигурително събитие, би 
нарушило целевия им характер и би довело 
до несигурност относно обезпечаването на 
правата на останалите осигурени лица. Пред­
виденото изключение лихвите да се дължат 
от момента, когато сумите е следвало да 
бъдат възстановени, отчита посочените от 
Конституционния съд специфики на задължи­
телните осигурителни вноски, като не допуска 
разходване на събраните във фондовете па­
рични средства за изплащане на лихви върху 
постъпили недължимо платени суми, събрани 
или наложени въз основа на акт на органите 
по приходите. Право и задължение на зако­
нодателя е да предвиди реда за разходване на 
задължителните осигурителни вноски чрез 
ясни правила, които отчитат същностната 
им диференциация от бюджетните средства. 
В този смисъл установеният различен правен 
режим на началната дата на дължимост на 
законната лихва е въпрос на законодателна 
целесъобразност.
Според съдиите Павлина Панова, Атанас 
Семов, Красимир Влахов, Янаки Стоилов, 
Соня Янкулова и Борислав Белазелков оспо­
рената разпоредба е противоконституционна.
Задължението на държавата за връщане 
на несъществуващо публично задължение 
(внесено под заплаха от принуда или принуди­
телно събрано) и задължението є да обезщети 
вредите от изпълнението на незаконен акт на 
неин орган имат своето конституционно осно­
вание в чл. 4, ал. 1 (държавата е правова и се 
управлява според Конституцията и законите 
на страната) и в чл. 7 (държавата отговаря 
за вредите, причинени от незаконни актове 
или действия на нейни органи и длъжностни 
лица) от Конституцията. 
Не поставяме под съмнение безспорния 
факт, че „данъчните плащания и вноските за 
социалното и здравното осигуряване почиват 
на различно правно основание и пораждат 
различни правни последици. Въпреки че и 
двете категории представляват публични взе­
мания на държавата, те имат различна правна 
природа. Същите имат различен характер и 
предназначение. Основните различия между 
тях се проявяват както при финансовите 
източници за набирането им, така и в управ­
лението и разходването на тези средства“. 
(Решение № 2 от 2014 г. по к.д. № 3/2013 г.) 
Не поставяме под съмнение и факта, че
„[о]сигурителните вноски нямат характер на 
данък, защото срещу тях осигуреният полу­
чава право на съответни престации, докато 
данъкът е държавно вземане, което се дължи 
безвъзмездно“ (Решение № 5 от 2000 г. по 
к.д. № 4/2000 г.).
Намираме обаче, че предвиденото от за­
конодателя различно третиране на субектите, 
които по волята на държавата дължат осигу­
рителни и други публични задължения, когато 
сумите са внесени или събрани въз основа на 
акт на орган по приходите, не може да бъде 
обосновано с разликата в естеството на двата 
вида публични задължения – за данъци и за 
вноски за задължително обществено осигу­
ряване. Няма конституционно основание, 
което да обоснове различно третиране на 
задължените лица по отношение на опреде­
лянето на началния момент на дължимост 
на законната лихва.
Както изрично приема Конституционният 
съд в посоченото Решение № 2 от 2014 г. по 
к.д. № 3/2013 г., различието между данъците 
и вноските за задължителното обществено 
осигуряване е във финансовите източници 
за набирането и в управлението и в разход­
ването на средствата. По силата обаче на 
изрична законова разпоредба установяването, 
обезпечаването и събирането и на двата вида 
публични задължения се осъществяват от 
един и същ субект – орган по приходите, и 
по един и същ ред – производствата и проце­
дурите, установени в Данъчно-осигурителния 
процесуален кодекс (чл. 1). Следователно по 
силата на изрична законова уредба осигури­
телните правоотношения между осигурителя 
(задълженото за вноските за задължителното 
обществено осигуряване или задълженото 
за тяхното внасяне лице) и осигурителния 
орган се осъществяват не непосредствено, 
а опосредено – чрез органите по приходите 
(чл. 1 ДОПК). Имено органите по приходите 
са тези, които установяват съответното пуб­
лично задължение за вноски за задължително 
обществено осигуряване и за данъци, и техни­
ят акт е правното основание за внасяне или 
събиране. Осигурителният орган (и съответно 
целево събраните в съответния фонд средства) 
не е отговорен за осъществената от органа по 
приходите (държавен орган) незаконосъобраз­
на принуда чрез издаден незаконосъобразен 
акт. По смисъла на закона осъществената от 
органа по приходите принуда е идентична по