Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  84
2010 г.; Решение № 4 от 2014 г.; Решение № 8 
от 2021 г.). Оспорената разпоредба на § 63 
ПЗРЗИДЗАвП е вмешателство на държава­
та, с което се отнема за заварените случаи, 
гарантирана преди нейното поставяне в 
действие, възможност да бъдат използвани от 
собствениците си МПС от категории M2, M3 
и N3 по тяхното предназначение. Засегнати 
от негативния ефект на това вмешателство са 
широк кръг физически лица, собственици на 
такива МПС, които към момента на придоби­
ването им са имали право да ги регистрират 
на свое име и, следователно – да ги въведат в 
пътното движение по отворените за общест­
вено ползване пътища. По изложените съо­
бражения разпоредбата на § 63 ПЗРЗИДЗАвП 
е в несъответствие и с изискването за правна 
сигурност като измерение на конституционния 
принцип на правовата държава (чл. 4, ал. 1 
от Основния закон).
2. В искането на омбудсмана се поддържа, 
че разпоредбата на чл. 143, ал. 1, предл. вто­
ро ЗДвП засяга основното конституционно 
право на наследяване (чл. 17, ал. 1 от Кон­
ституцията). 
Правото на наследяване се изразява в су­
бективното право на наследника да приеме 
или да откаже наследството. 
Оспорените от омбудсмана разпоредби не 
ограничават възможността превозни средства 
от категориите М2, М3 и N3, както и превозни 
средства със специално предназначение, да 
бъдат наследявани по закон или завещание от 
наследниците на починалия собственик. Заб-
раната за регистрация на МПС от посочените 
категории може да има сдържащ ефект при 
формиране на волята на наследника относно 
това дали да приеме наследството, което оба­
че не променя обстоятелството, че неговото 
право да приеме или да откаже наследството 
се запазва в пълен обхват. Наследниците имат 
възможност да придобият, както и да откажат 
наследството, елемент от което може да са и 
МПС от категории M2, М3 и N3. Положението, 
че наследници физически лица не биха могли 
да ги регистрират на свое име – предпоставка 
за тяхното ползване по предназначението им, 
не представлява правна пречка за настъпва­
нето на прехвърлителния ефект на основание 
наследственото правоприемство. Ето защо 
Конституционният съд не споделя съобра­
женията на омбудсмана за конституционно 
недопустимо ограничаване на основното право 
на наследяване, установено в чл. 17, ал. 1 от 
Конституцията, чрез оспорената разпоредба 
на чл. 143, ал. 1, предл. второ ЗДвП.
Основавайки се на горното, Конституцион­
ният съд намира, че разпоредбите на чл. 143, 
ал. 1, предл. второ от Закона за движение по 
пътищата и на § 63 от преходните и заключи­
телните разпоредби от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за автомобилните 
превози противоречат на чл. 4, ал. 1 и чл. 17, 
ал. 1 и 3 от Конституцията. 
Предвид изложените съображения и на ос­
нование чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, 
Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни раз­
поредбата на чл. 143, ал. 1, предл. второ от 
Закона за движение по пътищата (обн., ДВ, 
бр. 20 от 5.03.1999 г.; посл. изм. и доп., бр. 80 
от 24.09.2021 г.) и на разпоредбата на § 63 от 
преходните и заключителните разпоредби към 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за автомобилните превози (обн., ДВ, бр. 60 от 
2020 г., в сила от 7.07.2020 г.).
Председател:
Борис Велчев
5846
РЕШЕНИЕ № 12
от 30 септември 2021 г.
по конституционно дело № 10 от 2021 г.
Конституционният съд в състав: председа­
тел: Борис Велчев, членове: Анастас Анастасов, 
Гроздан Илиев, Мариана Карагьозова-Финкова, 
Константин Пенчев, Филип Димитров, Таня 
Райковска, Надежда Джелепова, Павлина Пано­
ва, Атанас Семов, Красимир Влахов, при учас­
тието на секретар-протоколиста Росица Симова 
разгледа в закрито заседание на 30 септември 
2021 г. конституционно дело № 10/2021 г., док­
ладвано от съдия Таня Райковска.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията на Република България във 
фазата за решаване на делото по същество.
Конституционното дело е образувано на
4 юни 2021 г. по искане на омбудсмана на 
Република България за установяване на проти­
воконституционност на чл. 234г, ал. 3 в частта 
„независимо чия собственост е“, на чл. 242, 
ал. 8 в частта „и когато не е собственост на 
дееца“, на чл. 280, ал. 4 в частта „или му е 
предоставено доброволно“ и на чл. 281, ал. 3 
в частта „или му е предоставено доброволно“ 
от Наказателния кодекс (НК) (обн., ДВ, бр. 26 
от 2.04.1968 г.; посл. изм., бр. 9 от 2.02.2021 г.).
Вносителят на искането излага подробно 
съображенията си в подкрепа на твърдените 
противоречия на оспорените разпоредби с 
чл. 17, ал. 1 и 3, чл. 56 и 57 от Конституцията 
„в светлината на принципа на правовата дър­
жава“, прогласен в чл. 4 от Конституцията, 
както и с чл. 122, ал. 1 от Конституцията.
В искането се поддържа, че отнемането 
на имущество на трети за наказателното 
производство лица извън вещи, чието прите­
жаване е принципно забранено, представлява 
непропорционално на защитавания обществен 
интерес ограничаване на частната собственост, 
поради което неоправдано накърнява нейната