Държавен вестник, бр. 22, 2023 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  22
нето на който конституционната юрисдикция 
трябва да следва Конституцията като задъл-
жителен стандарт. Конституционните граници 
на властването – ключова характеристика на 
съвременната демокрация – изискват при-
държане към върховенството на правото. С 
други думи, конституционната юрисдикция 
в демократичното управление под върховен-
ството на правото следва да държи сметка за 
границите на възложената є власт и във всеки 
конкретен случай да обсъжда с необходимото 
внимание дали отнесените до нея въпроси 
според естеството им не следва, по силата на 
конституционния императив, да бъдат реша-
вани от институции, разполагащи със свобода 
на преценка по политическа целесъобразност.
Произнасянето по същество на настоящото 
искане би било навлизане в полето на дискреция 
на политическите институции и пренареждане 
на определените от тях ценностни приоритети 
и политически цели, зад които стоят пред-
ставляваните от тях интереси и виждания. 
Навлизането на конституционната юрисдикция 
в това пространство на свобода на преценка 
означава да бъде пренаписан политическият 
дневен ред извън волята на суверена, който го 
задава чрез парламента и за който суверенът 
може да търси политическа отговорност от 
тези, които упражняват възложената им от 
него с акта на избора държавна власт.
По изложените съображения Съдът прие-
ма, че искането следва да бъде отклонено, а 
производството по делото – прекратено.
На основание чл. 13 и 19 от Закона за 
Конституционен съд Съдът
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на 50 народни пред-
ставители от 48-ото Народно събрание за 
установяване на противоконституционност 
на Решение за оказване на военна и военно-
техническа подкрепа на Украйна и укрепване 
на отбранителните способности на България, 
прието от Народното събрание на 3.11.2022 г. 
(ДВ, бр. 89 от 2022 г.), и Решение за оказване 
на военна и военнотехническа подкрепа на 
Украйна, прието от Народното събрание на 
9.12.2022 г. (ДВ, бр. 99 от 2022 г.). 
Прекратява производството по конститу-
ционно дело № 1 от 2023 г.
Връща искането на вносителя заедно с 
препис от определението.
Председател:  
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ 
на съдия Янаки Стоилов по Определение № 2 
от 7.03.2023 г. за прекратяване на производ-
ството по конституционно дело № 1 от 2023 г.
Народното събрание разполага с широк 
кръг правомощия (чл. 84 от Конституцията), 
които реализира чрез своите актове (чл. 86, 
ал. 1 от Конституцията). В случая предмет 
на оспорване са негови решения, включени 
в обхвата на конституционния контрол по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. При 
обсъждане на тази разпоредба Конституцион-
ният съд вече е отбелязвал, че решенията на 
Народното събрание поначало са годен обект 
на конституционен контрол (определение от 
5.12.1991 г. по к.д. № 17/1991 г. и определение 
от 27.07.1992 г. по к.д. № 19/1992 г.).
В настоящото определение Конституцион-
ният съд основава отклоняването на искане-
то на народните представители на чл. 13 от 
Закона за Конституционен съд (ЗКС), като е 
преценил, че отправеният към него въпрос не 
е от неговата компетентност. Практиката на 
Съда (напр. определение по допустимост от 
5.12.1996 г. по к.д. № 27/1996 г., Определение № 1 
от 1.07.1997 г. по к.д. № 5/1997 г., определение 
по допустимост от 26.01.2009 (2010) г. по к.д. 
№ 17/2009 г.) сочи, че чл. 13 ЗКС се прилага във 
връзка с предоставената на Съда юрисдикция 
съгласно чл. 149, ал. 1 от Конституцията. Въп- 
реки това Съдът се е позовал единствено на 
законовата разпоредба на чл. 13. Той е направил 
извод, че искането се отнася само до въпрос 
на политиката, а не и до спор за съответствие 
с принципа на разделение на властите и така 
изцяло е „затворил вратата“ към решаване на 
конституционния спор. 
Без съмнение и двете оспорени решения 
на Народното събрание засягат важни за 
държавата и чувствителни за обществото въп- 
роси на външната политика и националната 
сигурност, но това не освобождава Съда от 
упражняване на неговата юрисдикция. Вярно 
е, че не всички актове, изразени в правна 
форма, имат регулативен потенциал. Една 
декларация или обръщение на Народното съб- 
рание, въпреки че не са изключени от обхвата 
на конституционния контрол, едва ли биха 
подлежали на проверка за конституционност, 
ако не са основание за настъпване на прав-
ни последици. Според Конституционния съд 
определянето на правната квалификация на 
един акт изисква „да се приеме за меродавно 
предметното съдържание на акта, а не неговото 
наименование“ (Решение № 17 от 3.10.1995 г. по 
к.д. № 13/1995 г.). Това налага Съдът да уста-
нови дали включените в оспорените решения 
разпоредби (те са означени с точки) съдържат 
общи или индивидуални правила. 
Парламентът като национална представи-
телна институция разполага с демократична 
легитимност да се произнася по въпроси на 
вътрешната и външната политика – да определя 
цели, да се позовава на ценности и да прави 
политически избор. В република с парламен-
тарно управление, каквато е България (чл. 1, 
ал. 1 от Конституцията), Народното събрание 
не бива да стои встрани при обсъждането и 
решаването на важни въпроси, като този за 
предоставяне на въоръжение на друга държава