Държавен вестник, бр. 39, 2003 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  39
По-нататък се поставя въпросът за прилага-
не на принципа за съразмерност—доколко пра-
вото на обжалване на участниците в приватиза-
ционния процес може да бъде ограничено. Оче-
видно е, че тази преценка принадлежи първо-
начално на НС.
Веднъж формулирана в закона обаче, тя под-
лежи на проверка и от конституционната юрис-
дикция—дали не е налице грешка при оценява-
нето на необходимата от закрила ценност “на-
ционална сигурност” чрез ограничаване на дру-
га—правото на обжалване на част от админис-
тративните актове по ЗПСПК. Намираме, че
ограничението е съразмерно на потребността
от закрила на националната сигурност, като е
възможно да бъде ограничено правото на за-
щита по следните съображения:
—изключението се отнася за административ-
ни актове по повод на приватизация на търгов-
ски дружества от ключово значение за иконо-
миката на страната и имащи пряко отношение
към националната сигурност;
—изключените от обжалване актове не за-
сягат основни човешки права и свободи; макар
и възприето със закона, ограничението ще дейс-
тва в определен отрязък от време—докато прик-
лючи приватизацията на предприятията, посо-
чени в списъка-приложение № 2 към чл. 35а;
—при продължаващата вече десетилетие
приватизация за раздържавяването на тази ка-
тегория обекти оправдава ограниченията; извес-
тни са случаите на търсене на правосъдие от
нелегитимни кандидати по начин да се протакат
процедурите чрез ползването по превратен на-
чин правото на касация (забавяне на раздържа-
вяването с оглед на запазване монополно поло-
жение на търговските дружества например).
Разпоредбата на чл. 35е ЗПСПК в частта, с
която ограничава участието на прокуратурата
в приватизационната фаза, също не е противо-
конституционна. Прокуратурата не е носител
на свои права—тя упражнява, доколкото е до-
пустимо със закон, права на държавата. След
като не е носител на правата, казаното по-горе
за физическите и юридическите лица ще важи
с още по-голямо основание и за прокуратурата.
Още повече, че ограничението е в съзвучие със
засиленото диспозитивно начало в админист-
ративната процедура.
2. Относно твърдението за противоречие на
§ 2, с който е създаден чл. 35г ЗИДЗПСК (про-
тиворечие с чл. 8 и 62 от Конституцията, т. 7
на групата от 50 народни представители, т. 1
и 5 от искането на президента на Република
България, т. 1 от искането на групата от 56
народни представители)
Разделението на властите се характеризира
с отчетливо, но в крайна сметка не безусловно
разделение. Властите са независими една от
друга, но не са самостоятелни, защото функци-
онирането им една без друга е невъзможно. В
исторически план, а това важи и днес, разделе-
нието на властите не трябва да има за последи-
ца ефективно управление, а да предотврати ог-
раничението на основните свободи. Гаранция
за тази независимост са два основни фактора:
съществува ли организационна независимост,
основно от гледище на кадрови въпроси и, на
второ място, съществува ли независимост при
вземането на решенията.
Разпоредбата на чл. 35е не противоречи на
посочените принципи. Проследявайки съдър-
жанието є, се вижда, че НС не е ограничено с
нищо при взимане на решението. То е самосто-
ятелен акт, пораждащ определени последици,
посочени в закона. От друга страна, МС действа
в рамките на своята компетентност при избора
на купувач. Той, от своя страна, също не е об-
вързан от волята на парламента какво ще бъде
решението му в един или друг смисъл.
Впрочем, достатъчно е да се погледне чл. 84
от Конституцията, за да се види широката палит-
ра от правомощия на НС, които включват не само
законодателната дейност, но и сключването на
сделки, управлението на икономиката на страна-
та и прочее. Тезата се подкрепя и от други конс-
титуционни разпоредби, например чл. 91, чл. 130,
ал. 3, чл. 147, ал. 1, § 6 ПЗР на Конституцията.
Съдии: Румен Янков
Пенка Томчева
Стефанка Стоянова
Не считам за противоконституционен § 2 в
частта на чл. 35г от Закона за изменение и до-
пълнение на Закона за приватизация и след-
приватизационен контрол.
Според мен не са изчерпателно изброени нито
функциите на Народното събрание в чл. 62 от Кон-
ституцията, нито неговите правомощия в чл. 84 и
85 от Конституцията. Изводът се подкрепя от
наличието на конституционни разпоредби (при-
мерно чл. 91, чл. 130, ал. 3, чл. 147, ал. 1, § 6 от
преходните и заключителните разпоредби), с
които на Народното събрание са предоставени
функции и са възложени правомощия извън съ-
държащите се в чл. 62, 84 и 85 от Конституцията.
Наред с това приемам, че Конституцията не
изключва възможността правомощия на Народ-
ното събрание да бъдат конкретизирани в закон.
Съдът вече е изразил разбиране в този смисъл в
решение № 17 от 24 ноември 1992 г. по к.д. № 22
от 1992 г. и това свое разбиране е потвърдил в
решение № 15 от 7 октомври 1999 г. по к.д. № 11
от 1999 г. Приемам също, че оспорената разпо-
редба не противоречи на чл. 8 и 106 от Конститу-
цията. Одобряването, което тя предвижда, не може
да се идентифицира с проверка на законосъоб-
разността на акта на Министерския съвет и не
съставлява осъществяване на правораздаване. Ето
защо не е налице накърняване на конституцион-
но установените функции на съдебната власт. Съ-
щевременно това одобряване предхожда сключ-
ването на договора за прехвърляне на обекта на
приватизация, поради което не е налице засягане
и на конституционно установената функция на
Министерския съвет да организира стопанисва-
нето на държавното имущество.
Съдия: Ст. Стоянова