Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 39

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  39  
Това разбиране не влиза в противоречие 
с разбирането, че „решението, взето на на-
ционален референдум, произвежда непос- 
редствено действие“ – едно такова решение 
ще породи непосредствено действие чрез 
задължението за компетентните държавни 
органи (НС и МС) да предприемат всички 
необходими действия за изменение/денонси-
ране на съответния международен договор. 
Но непосредственото действие на едно такова 
решение на референдум не означава незабавно 
прекратяване на действието/спазването на 
съответния международен договор, тъй като 
това би противоречало на основния принцип 
на международното право „договорите трябва 
да се изпълняват“ (pacta sunt servanda) и по 
този начин на принципа на правовата дър-
жава (чл. 4, ал. 1 от КРБ). По същия начин 
ако решението, взето с национален референ-
дум, предполага изменение/отмяна на закон 
(или отделна законова разпоредба), неговото 
непосредствено действие ще се изрази в за-
дължение на НС да направи това, но не и в 
автоматично прекратяване на действието на 
закона/нормата, за които се отнася. Както, 
разбира се, и задължение на НС (и всеки друг 
държавен орган, по-общо правен субект) да не 
предприема действие (още по-малко да приема 
правни актове) в противоречие с решението, 
прието с референдум.
В обобщение, инициатива за изменение на 
Учредителните договори на ЕС нито Българ-
ската конституция, нито правото на ЕС не 
забранява. И без тя да е „едностранно изменяне/
пренаписване“ на тези договори, несъмнено е 
едностранна мярка в компетентността на НС 
(дори да изисква участието и на друг държавен 
орган). 
Не всяко изменение на един международен 
договор е „пренаписване“. В конкретния случай 
обаче инициатива за изменение на Учредител-
ните договори в смисъл, че въвеждането на 
единната валута не е задължение на държа-
вите-членки или че те са напълно свободни 
в преценката си дали да предприемат мерки, 
които да направят въвеждането възможно, или 
дали след изпълнението на тези мерки (като 
в конкретния случай на България) да отлагат 
въвеждането, действително би представлявало 
„пренаписване“ (промяна в същностното съ-
държание и/или основните цели и принципи 
на европейската интеграция). Ако една дър-
жава-членка не постигне поисканото от нея 
изменение на УД – или такова е обективно 
невъзможно – тя е свободна да предприеме 
действия за прекратяване на членството си в 
Съюза (евентуално отново по силата на ре-
шение на национален референдум). Приех за 
установено, че национален референдум може 
да реши прекратяване на членството в ЕС.
В заключение, изложеното не ми позволява да 
приема изложеното в мотивите на решението 
на КС: както че преценката за конституцио-
носъобразност на (предложението/решението 
за) един национален референдум „е обвързана с 
правомощията на Народното събрание“ и че 
НС не е компетентно да се произнесе по пред-
ложения в настоящия случай въпрос, така и 
още повече че „и суверенът, при пряко осъщест-
вяване на държавната власт, не би могъл чрез 
национален референдум да предизвика изменения 
в тези договори“ (които предоставят на ЕС 
произтичащи от Конституцията правомощия). 
Приемам обаче, че в конкретния случай (с оглед 
действителния смисъл на въпроса за предлага-
ния референдум) необходимото за изпълнението 
на евентуално негово положително решение 
изменение на Учредителните договори на ЕС е 
толкова съществено, че предполага прекратя-
ване на самия Европейски съюз, поради което е 
и обективно неизпълнимо.
VІ. Относно произтичащите от правото 
на ЕС задължения на Република България 
и значението на разпоредбата на чл. 4, ал. 3 
от Конституцията
Въз основа на изложеното дотук смятам, 
че същностният проблем по настоящото дело 
е не в това дали чрез референдум може да се 
решава уреден в ратифициран международен 
договор въпрос или да се решава изменение или 
денонсиране на международен договор – както 
и дали всичко това е в компетентността на 
Народното събрание – а в предмета на предла-
гания въпрос за референдум. Положителният 
отговор на предлагания в обсъждания случай 
за решаване с референдум въпрос предполага 
изменение на „договорите, които предоставят 
правомощия на Европейския съюз“, каквото 
приех за възможно, но в настоящия момент 
такъв положителен отговор на предлагания 
въпрос би означавал единствено неизпълнение 
на тези договори – което вече би представ- 
лявало нарушение не само на правото на 
ЕС24, а на чл. 4, ал. 3 от Конституцията на 
Република България.
Смятам също така за голяма политическа 
грешка с дългосрочни последици (ясно ви-
дими и днес) непровеждането на референдум 
относно присъединяването на България към 
ЕС. Макар в българското общество тогава 
(2004 – 2006 г.) подкрепата за членството в 
ЕС да беше достатъчно широка, за да не се 
смята за спорна, легитимното произнасяне на 
суверена чрез референдум – така, както това 
беше направено във всички други присъединя-
ващи се по същото време държави – би дало 
предвидимост и стабилност на решението за 
присъединяване и неговите последици, една от 
24 Позволявал съм си да напиша, че не всяко 
нарушение на правото на ЕС може самї по себе 
си да се разглежда като нарушение на Конститу-
цията, дори при широк прочит на чл. 4, ал. 3 или 
на принципа на правовата държава (чл. 1, ал. 1).