Държавен вестник, бр. 55, 2000 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  55
Принципът за задължително обществено осигу-
ряване е възприет и в Кодекса на труда—чл. 145
(Изв., бр. 91 от 13 ноември 1951 г.), Правилника
за приложение на дял III от Кодекса на труда
(Изв., бр. 31 от 15 април 1952 г.), Закона за пен-
сиите (Изв., бр. 91 от 12 ноември 1957 г.) и др.
Необходимо е да се отбележи, че всички
нормативни актове, уреждащи общественото
осигуряване през целия период на действие на
Конституциите от 1947 г., 1971 г. и сега дейст-
ващата от 1991 г. са го обявявали за задължи-
телно, въпреки че то е било прогласявано и в
трите Конституции като право (чл. 75 в Кон-
ституцията от 1947 г., чл. 43 в Конституцията
от 1971 г. и чл. 51, ал. 1 в Конституцията от
1991 г.). Този факт още един път подчертава, че
възприетият в чл. 3, т. 1 КЗОО принцип за за-
дължителност на общественото осигуряване е
най-сигурния и проверен през десетилетията
начин за пълното обезпечаване на основното кон-
ституционно право по чл. 51, ал. 1 от Конститу-
цията—правото на обществено осигуряване.
На принципа за задължителното обществе-
но осигуряване са и действащите социалнооси-
гурителни законови системи в редица европей-
ски и американски страни (спр. Извлечение от
годишен справочник за социалноосигурителни
програми в света за 1997 г.—НОИ, Главна ди-
рекция “Анализ, планиране и прогнози”, отдел
“Анализ и оценка на системата за социално
осигуряване”), като например: а) Западна Ев-
ропа—Германия, Австрия, Португалия, Швеция,
Франция; б) Централна и Източна Европа—
Чехия, Словакия, Словения, Унгария, Русия,
Естония, Кипър, Гърция; в) Америка—САЩ,
Аржентина, Чили. В някои страни, като Фран-
ция, Аржентина, Кипър, е въведена двойна со-
циалноосигурителна и частна осигурителна (или
пенсионна), респ. социалнопенсионна система.
От 1981 г. в Чили е въведена нова задължителна
частна осигурителна система, като старата со-
циалноосигурителна остава на доизживяване.
Принципът за задължителност на общест-
веното осигуряване е приет и в редица кон-
венции на МОТ—Конвенция № 35 относно за-
дължителната осигуровка старост на работ-
ниците в индустриалните и търговските пред-
приятия, на тези от свободните професии,
както и на работещите в дома си работници и
на домашната прислуга, 1933 г. (ДВ, бр. 44 от
1997 г.), Конвенция № 36 относно задължител-
ната осигуровка старост на работниците от
земеделските предприятия, 1933 г. (ДВ, бр. 45
от 1997 г.), Конвенция № 37 относно задъл-
жителната осигуровка инвалидност на работ-
ниците в индустриалните и търговските пред-
приятия, на тези от свободните професии,
както и работещите в дома си работници и на
домашната прислуга, 1933 г. (ДВ, бр. 45 от
1997 г.), Конвенция № 38 относно задължител-
ната осигуровка инвалидност на работниците
в земеделските предприятия, 1933 г. (ДВ, бр. 45
от 1997 г.), Конвенция № 39 относно задължи-
телната осигуровка смърт на работниците от
индустриалните и търговските предприятия, на
тези от свободните професии, както и на рабо-
тещите в дома си и на домашната прислуга,
1933 г. (ДВ, бр. 45 от  1997 г.), Конвенция № 40
относно задължителната осигуровка смърт на
работниците в земеделските предприятия,
1933 г. (ДВ, бр. 45 от  1997 г.). Всички тези кон-
венции са ратифицирани, обнародвани в “Дър-
жавен вестник” и влезли в сила за България. По
силата на чл. 5, ал. 4 от Конституцията те са
част от вътрешното право на страната и имат
предимство пред тези норми на вътрешното за-
конодателство, които им противоречат. Въз-
приетият в Кодекса за задължително общест-
вено осигуряване принцип на задължително об-
ществено осигуряване е съобразен с тази конс-
титуционна разпоредба.
Не може да има съмнение, че правото на
обществено осигуряване е неразривно свърза-
но със задължителния характер на осигурява-
нето. Задължителното осигуряване гарантира
прилагането на разпоредбата на чл. 51, ал. 1 от
Конституцията. Възприемането на принципа за
доброволност на общественото осигуряване би
компрометирало конституционното право на
гражданите на обществено осигуряване.
2. Все във връзка с възприетия от КЗОО
принцип за задължителност на общественото
осигуряване в искането се поддържа, че и раз-
поредбите на чл. 4, ал. 1 и 3 от същия кодекс
(обхвата на задължително осигурените лица)
противоречат на Конституцията и са в несъот-
ветствие с чл. 9 МПИСКП.
Като допълнително съображение, извън раз-
витите по отношение на чл. 1 и чл. 3, т. 1 КЗОО,
се сочи и че включването на работещите пенси-
онери в кръга на задължително осигурените
лица по чл. 4, ал. 1 с.к. противоречи на чл. 60,
ал. 1 от Конституцията. Изразява се разбиране-
то, че работещите пенсионери не трябва да
правят осигурителни вноски, тъй като те вече
са придобили правото на пенсия. Задължение-
то им въпреки това да плащат осигурителни
вноски се превръща в данъчно задължение.
Други доводи за противоконституционност на
чл. 4, ал. 1 КЗОО не се правят.
По отношение на чл. 4, ал. 3 КЗОО, която
включва в обсега на задължителното общест-
вено осигуряване пет категории лица, нерабо-
тещи по трудово правоотношение, вносителите
на искането поддържат същите твърдения за
противоконституционност и несъответствие с
международен договор, по който България е
страна, които са насочени срещу чл. 1 и чл. 3,
т. 1 КЗОО във връзка с принципа за задължи-
телно обществено осигуряване. Добавя се, че
тези категории лица работят на свой риск и за
своя сметка, без трудов договор и включването
им в кръга на задължително осигурените лица
означава задължително самоосигуряване.