Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 7

Б Р О Й  13
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
този нов/стар състав в рамката на обсебването.
Впрочем за юриспруденцията при действието
на Наказателния закон от 1896 г. деянието по
чл. 321 е еднакво с деянието на обсебването, с
разликата, че в първия случай субект на прес-
тъплението е притежателят. Затова се предвиж-
да и еднакво наказание.
Предвид горното, съдът стига до заключе-
нието, че оспорената част  на ал. 2 на чл. 206
НК не е формулирана произволно. С нея не
само се възстановява приемственост в законо-
дателството, но поради “същата степен на об-
ществена опасност” законодателят съзнател-
но е поставил акцента върху еднаквата наказу-
емост на обсебването и новия квалифициран
състав, както е видно от мотивите към зако-
нопроекта. А що се отнася до въпросите, зася-
гащи отделните признаци на престъплението
съдът счита, че те се решават в съответствие с
наказателната политика на законодателя и в
тази посока не съществуват изрични консти-
туционни предписания (Решение № 14 от 2000 г.
по к.д. № 12 от 2000 г.).
Несъмнено законодателят в 2002 г., отчи-
тайки характеристиките в предмета на новия
състав, е могъл да приложи друга законода-
телна техника, например да го обособи самос-
тоятелно, както е направено през 1896 и 1951
г. Но приложеният в оспорваната част на ал.2
на чл. 206 НК законодателен подход не води
до противоконституционност, както се твър-
ди в искането; той не е произвол, не причиня-
ва нетърпимо противоречие между законови-
те норми, с което не нарушава конституцион-
ния принцип за правовата държава, и поради
това искането за обявяване частта от ал. 2 на
чл. 206 НК за противоконституционна следва
да бъде отхвърлено.
18. В искането се застъпва, че в същността
си престъплението по ал. 3 на чл. 217 НК—раз-
пореждането с чужда запорирана или заложена
вещ, оставена за пазене, не е злоупотреба с до-
верие, а е обсебване и предвиденото различно
наказване в чл. 206 НК и в чл. 217 НК произ-
вежда противоконституционност.
Оспорването засяга разграничаването между
обсебването и злоупотребата с доверие. Този въп-
рос е дискутиран в многогодишното прилагане
на двете престъпления, което неминуемо е дало
отражение и върху законодателството. Като ос-
новен разграничителен критерий още при дейст-
вието на Наказателния закон от 1896 г. се е зас-
тъпвало, че при злоупотреба с доверие трябва да
е налице имущество, поставено под надзор или
управление на трето лице, за разлика от обсебва-
нето. Субектът на престъплението злоупотреба с
доверие действа в качеството си на упълномощен
пред външния свят, а субектът на престъпление-
то обсебване действа само като владелец.
Впрочем определянето на приликите и раз-
ликите между обсебването и злоупотребата с
доверие не е конституционен въпрос. Законо-
дателят е в правомощието си да систематизи-
ра, размества, обединява различните състави
съобразно наказателната си политика и от това
не следва, че резултатът ще е противоконсти-
туционен. Съдът отчита и факта, че въпросни-
те текстове са създадени на базата на различ-
ни едновременно разглеждани законопроекти,
обединени в един общ, при условията и по реда
на действащото конституционно и парламен-
тарно право (Стенографски протоколи на
ХХХIХ Народно събрание от 21.VI.2002 г., от
12. и 13.IХ.2002 г.), което е рутинна процедура
в съвременния законодателен процес. Произ-
вол във формулирането на оспорените тексто-
ве обаче не се констатира, поради което няма
нарушение на принципа за правовата държава
и искането за обявяване противоконституци-
онност на § 49 ЗИДНК в частта му, с която е
създадена ал.3 на чл. 217 НК, следва да бъде
отхвърлено.
 19. В искането се твърди, че § 49 ЗИДНК не
съответства на чл.6, т. 2 ЕКПЧОС, тъй като
разпореждането с чужда запорирана или зало-
жена вещ, оставена за пазене, било обсебване,
а не злоупотреба с доверие и наказанието би
следвало да е съответно на това престъпление.
Съдът констатира, че тези мотиви по същест-
во визират не т.2 на чл. 6, която съдържа пре-
зумпцията за невиновност, а т.1, съдържаща
принципното изискване за справедлив съдебен
процес. Но дори да се приеме, че се сочи несъ-
ответствие с т.1 на чл. 6 от Конвенцията, от
това принципно изискване (вж. т. 8) не може
да бъде изведен аргумент в подкрепа на твър-
дението за несъответствие между наказание и
престъпление в конкретния случай. Както беше
посочено и при оспорването на конституцион-
ността,  въпрос на вътрешното законодателс-
тво и израз на наказателната политика на дър-
жавата—страна по Конвенцията, е кои деяния
да бъдат криминализирани като един или друг
вид престъпления и какви наказания да се пред-
виждат за тях, при положение, че те са ясно
определени в закона и всяко лице може да е
наясно от разпоредбата на закона кои дейст-
вия или бездействия го правят наказателноот-
говорно за определено по вид престъпление.
Уредбата на ал. 3 на чл. 217 НК изпълнява тези
изисквания и съдът не установява несъответс-
твие с чл. 6 т. 1 ЕКПЧОС.
VI. По § 82 и 83 ЗИДНК
20. С оспорените параграфи са създадени две
нови разпоредби—ал. 2 в чл. 343 НК и ал. 2 в
чл. 343а НК. И двете предвиждат един и същи
правен институт—“деецът не се наказва, ако
пострадалият поиска това”. В искането се под-
държа, че тази уредба нарушава конституцион-
ния принцип за презумпцията за невиновност,
тъй като, без да е доказано с влязла в сила при-
съда, че едно лице е извършило престъпление,
то се освобождава от налагане на наказание по
волята на друго лице. Двете разпоредби от ма-
териалния закон се оспорват не само като про-
тивоконституционни, но и за несъответствие с
чл. 6, т. 2 ЕКПЧОС.
21. Искането се подкрепя от Националната
следствена служба и от министъра на вътреш-
ните работи.