Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 23

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
Не възприемаме и извода, че в хипотезата 
на противоконституционност на ненормативен 
правен акт правната сигурност не била застра­
шена, тъй като решението на съда има действие 
само по отношение на преките последици на 
обявения за противоконституционен ненор­
мативен акт и не засяга останалите правни 
последици, настъпили след приемането му, 
които произтичат от други закони.  
За да е застрашена правната сигурност оба­
че, е достатъчно решението на КС да „събори“ 
първоосновата на проявилите се фактически и 
правни отношения, за да се приеме, че е на­
лице вече настъпила, последваща решението, 
„заплаха, за правната сигурност“, тъй като е 
налице нововъзникнало по-късно във времето 
основание за успешно атакуване редовността 
на непреките последици. 
Разбирането, че обявената ex tunc проти­
воконституционност на ненормативен акт 
би могла да постави редица въпроси, чието 
разрешаване е от компетентността на органа, 
постановил акта, и че до уреждането им, при 
наличие на вече възникнал правен спор, тези 
въпроси се решават от съдилищата съобразно 
Конституцията, принципите и правилата на 
съответното отраслово право, е фрагментар­
но. В действителност то не съдържа нищо 
по-различно от разрешението в чл. 22 от 
Закона за Конституционен съд (ЗКС), нито 
пък дава отговор какво се разбира под „преки 
последици“ на обявения за противоконсти­
туционен ненормативен акт, а и не държи 
сметка за предвидения срок в Правилника 
за организацията и дейността на Народното 
събрание (чл. 94, ал. 4) за предприемане на 
стъпки за уреждане на последиците от проти­
воконституционността, който все пак трябва 
да се съобрази от съдилищата.
5. Относно решенията на КС и настоящото 
решение:
Решението на КС има правна сила, изра­
зяваща се в неговата задължителност. Спо­
ред доктрината тази правна сила има двояко 
проявление – тя има формална страна, т. е. 
обвързва всички държавни органи, физически 
и юридически лица от момента на влизането 
на решението в сила (конституционната раз­
поредба съдържа изискване за обнародване, 
поставя срок за обнародване в „Държавен 
вестник“ и срок за влизане в сила – чл. 151, 
ал. 2, изр. първо и второ). Другото проявле­
ние – материалната правна сила настъпва 
след формалната и я предпоставя, като се 
изразява в обвързващата сила на решението 
на КС, и то за в бъдеще (чл. 151, ал. 2, изр. 
трето). Спецификата на материалната правна 
сила на решението на КС се отличава от тази 
на традиционните съдебни решения.
След като контролът, който КС упражнява 
върху правните актове, е по своето естество 
„нормен контрол“, съдът се е произнесъл поло­
жително още в началото на практиката си, че 
и ненормативните правни актове подлежат на 
такъв контрол, възприемайки буквално съдър­
жанието на чл. 149, ал. 1, т. 2 и без да стеснява 
съдържанието му. Например, по повод искане 
за установяване противоконституционност 
на решение на НС, Конституционният съд в 
Решение № 14 от 2013 г. е приел: „Конститу­
цията установява в чл. 151, ал. 2 общо правило 
и не допуска друго разрешение, макар и под 
формата на изключение, с оглед характера на 
правомощията, по повод на които съответните 
решения са постановени, или по други съо­
бражения“. Сходно е разбирането и в Решение 
№ 2 от 1992 г., Решение № 2 от 1995 г., Решение 
№ 4 от 1995 г. и Решение № 2 от 2018 г., като 
в последното във връзка с искане за установя­
ване противоконституционност на решение на 
Народното събрание Конституционният съд е 
заключил: „… Затова настоящото решение, ос­
вен че поначало не може да има ретроактивно 
действие, не решава и въпроса…“. 
Намираме, че следва да се подхожда с 
респект и отговорност към правните понятия 
и особено към фундаменталните правни кате­
гории. Понастоящем предмет на тълкуване е 
разпоредба, която очертава не само правната 
сила на решенията на КС и правното им дейст­
вие, т. е. правните последици от решението, 
които са различни – от установителни до 
конститутивни, но и очертава кръга на въз­
можното въздействие на Конституционния съд 
върху съответния акт чрез неговото решение. 
Ако погледнем на квалифицирането на част 
от актовете като ненормативни, то безспорно 
по своето естество решението на съда, с което 
той се произнася по оспорване на ненорма­
тивен акт, се отнася до време, предшестващо 
влизането в сила на това решение. Консти­
туционният законодател едва ли е целял да 
направи решенията на КС толкова „слаби“ и 
да допусне различни индивидуални противо­
конституционни актове да са в състояние да 
произвеждат действие въпреки решението на 
КС. Приемаме, че отговорът се крие в анализа 
на връзката между конституционните принци­
пи за правовата държава, за върховенството и 
непосредственото действие на Конституцията 
и уредбата на правомощията на КС, както 
и на действието на ненормативните актове, 
подлежащи на конституционен контрол. 
Преценявайки отликите в действието на 
ненормативните правни актове и последиците 
им, в по-голямата си част решенията на КС 
безспорно имат установителен ефект. Вярно 
е, че житейската логика, поддържаща довери­
ето на гражданите в правосъдието, в широк 
смисъл е, че нарушението не само следва да 
се констатира, но и да се отстранят неговите 
противоправни последици. Но за разлика от 
класическите правораздавателни решения на 
съдилищата следва да се отчитат и особенос­