Държавен вестник, бр. 31, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
нето є е обвързано със субективна преценка, 
нещо, което е недопустимо. Становищата, 
които представят различните организации от 
филмовите среди, подкрепят това твърдение. 
Текстът, който е предмет на искането, гла­
си: „Ежегодно в Закона за държавния бюджет 
на Република България при възможност се 
предвижда:
1. субсидия за агенцията, чийто годишен 
размер се определя на база сумата на сред­
ностатистическите бюджети за предходната 
година съответно до 7 игрални филма, до 14 
пълнометражни документални филма и до 160 
минути анимация;
2. средства за членски внос в международни 
организации, фондове и програми в областта 
на филмовата индустрия, в които членува Ре­
публика България;
3. средства за издръжка на агенцията.“
Редакцията преди промяната е била: „Еже­
годно в Закона за държавния бюджет на Ре­
публика България се предвижда:
1. субсидия за агенцията, чийто годишен 
размер не може да бъде по-малък от сумата 
на средностатистическите бюджети за предход­
ната година съответно на 7 игрални филма, 
14 пълнометражни документални филма и 160 
минути анимация;
2. средства за членски внос в международни 
организации, фондове и програми в областта 
на филмовата индустрия, в които членува Ре­
публика България;
3. средства за издръжка на агенцията.“
Като въвежда в чл. 17 от Закона за филмовата 
индустрия израза „по възможност“, законодате­
лят извън съмнение внася съществена промяна в 
този текст – той преформатира едно действащо 
задължение на държавата във възможност, чието 
осъществяване зависи от нейната преценка. На 
пръв поглед изглежда подобна трансформация 
не поставя някакви проблеми. В крайна смет­
ка изглежда напълно издържано да се твърди, 
че преценката дали конкретно поведение на 
държавата ще бъде формулирано като задъл­
жение или като възможност, принадлежи на 
законодателя. Въпросът обаче е има ли място 
подобна логика в контекста на отношенията, 
които са предмет на правна уредба в случая и 
как тя се вписва в установената от Конститу­
цията рамка на правна уредба на отношенията 
в сферата на изкуството? 
Според Конституционния съд използвана­
та в случая от закона формула, за да уреди 
отношенията, до които той се отнася, е не­
съвместима с характера на тези отношения. 
Защото държавата чрез държавния бюджет е 
длъжна да осигури издръжката на създадените 
от самата нея държавни органи. Неприемливо 
е също така в закона тя да въвежда осно­
вания да откаже да плаща членски внос в 
международни организации, към които е дала 
съгласие да се присъедини. Същевременно 
така формулиран текстът на чл. 17 от Закона 
за филмовата издръжка влиза в колизия с 
чл. 6, ал. 5 от Закона за държавния бюджет 
на Република България за 2011 г., който 
задължава Министерския съвет да утвърди 
бюджетите на държавните органи в рамките 
на утвърдените им разходи. В тази връзка 
самият Министерски съвет си дава сметка, 
че финансирането на държавен орган не е 
плод на преценка, а задължение и в своето 
Постановление № 334 от 29 декември 2010 г. 
за изпълнение на държавния бюджет на Ре­
публика България за 2011 г. (ДВ, бр. 2 от 
2011 г.) е предвидил необходимите средства 
за издръжка на Изпълнителна агенция „На­
ционален филмов център“ и членски внос в 
нетърговски организации и дейност. По този 
начин изразът „при възможност“ поне в две 
от хипотезите, които чл. 17 от Закона за 
филмовата индустрия урежда, доколкото до­
пуска неустановеност там, където съществува 
задължение за определено поведение, внася 
объркване в правната уредба и поставя под 
съмнение постигането на преследваните с нея 
цели. Ето защо на основание чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията той е недопустим.
Изразът „по възможност“, който използва 
чл. 17 от Закона за филмовата индустрия, е 
неприемлив и от гледна точка на предписа­
нието на чл. 23 от Конституцията. Според 
тази разпоредба държавата създава условия за 
свободно развитие на изкуствата и го подпо­
мага. Текстът дава израз на една дълголетна 
традиция, която потвърждава, и я приема за 
правилна и изисква отношенията между дър­
жавата и българското изкуство и при дейст­
ващата Конституция да се развиват по този 
модел. Формулирането на подобно изискване 
в Конституцията няма друг смисъл освен да 
установи едно задължение за държавата по от­
ношение развитието на българското изкуство. 
Оттук идва и недопустимостта който и да е 
закон, в т.ч и ежегодния закон за държавния 
бюджет, да разглежда осъществяването и не­
осъществяването му като еднакво приемливи 
възможности. От друга страна, след като 
Конституцията установява едно правило в 
обществен интерес, а такъв без съмнение е и 
смисълът на чл. 23, сам по себе си този факт 
отхвърля възможността за неговата преоцен­
ка с помощта на текст на закон. Държавата 
няма право да се освобождава със закон от 
конституционно установените си задължения. 
Заявената в Конституцията квалификация 
има по-висша юридическа сила в сравнение 
с юридическата сила, с която се ползва даден 
закон, и следователно той не е в състояние 
да блокира тази квалификация.
Когато чл. 23 от Конституцията казва, че 
държавата създава условия за свободно развитие 
на изкуството и го подпомага, той изисква от 
нея активно поведение. По-специално той я