Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 23

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
По своето предназначение и съдържание 
институтът „резервен защитник“ съставлява 
специфична процедура, насочена към ускоря­
ване на наказателния процес. Наказателно-
процесуалният кодекс урежда и редица други 
процедури, които преследват същата цел. 
Доколкото не накърняват основни граждански 
права, те са в пълно съзвучие с Конституцията 
и международните договори, защото обслужват 
защитавания от тях обществен интерес от бързо 
и ефективно правораздаване.
В искането на президента се твърди, че 
условието за назначаване на резервен защит­
ник – „когато това е от изключително значение 
за провеждане на наказателното производство 
в разумен срок“ – и предоставянето на пре­
ценката за наличието му само на решаващия 
орган (прокурора или съда) в зависимост от 
фазата, в която се намира процесът, поставят 
в неравностойно положение обвинените лица 
по различните наказателни дела. Според това 
искане така се създават предпоставки за на­
кърняване на равенството на гражданите пред 
закона (чл. 6, ал. 2, изр. 1 от Конституцията). 
Конституционният съд намира, че развитата 
теза е неоснователна, а възприемането є би 
означавало принципно да се отрекат като про­
тивоконституционни всички диференцирани 
процедури, насочени към ускорено развитие и 
приключване на наказателните дела.
На правото на разглеждане на делото в разу­
мен срок по чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС и чл. 14, 
т. 1, изр. 1 МПГПП отговаря задължението на 
обвързаните държави, включително и Република 
България, да вземат необходимите правни и 
организационни мерки за практическото му 
реализиране. Изхождайки от тази позиция, 
действащият НПК с чл. 22 възлага съответни 
отговорности на органите на наказателния 
процес, като въздигна разглеждането и реша­
ването на наказателните дела в „разумен срок“ 
в основен принцип на наказателния процес. В 
най-голяма степен ангажирани с проблема са 
онези органи, които осъществяват функциите 
по ръководство на съответния етап на проце­
са – прокурорът в досъдебната фаза и съдът в 
съдебната фаза. Логично е точно на тях да се 
възложи да преценят дали в определена ситуация 
няма обективна опасност за своевременното 
развитие на производството като предпоставка 
за назначаването на резервен защитник. Кон­
ституционният съд приема, че използваната от 
законодателя по-обща формулировка е след­
ствие на голямото многообразие от възможни 
фактори, които биха могли да създадат такава 
опасност, като например фактическа и правна 
сложност на спора, голям брой обвиняеми и 
други участници в производството, необходи­
мост да се изпълняват съдебни поръчки и да се 
получава документация от чужбина и т.н. По 
замисъл и нормативна реализация институтът 
„резервен защитник“ не създава друг алтернати­
вен ред за разглеждане на наказателното дело. 
Той е насочен към обезпечаването на адвокат, 
който така да е запознат с делото, че да е в 
състояние при определени правни предпоставки 
без никакво забавяне да окаже квалифицирана 
правна помощ на обвиненото лице в ситуация, 
при която то не може да ползва избран от 
него защитник. Същевременно се осигурява 
и развитието на производството в разумен 
срок. По този начин се удовлетворяват един­
ствено легитимни интереси – на обществото, 
на обвиняемия и на пострадалия (доколкото 
в допълнение на моралното удовлетворение 
от приключването на процеса зависи и по­
лучаването на гражданско обезщетение), без 
някой участник в наказателното производство 
да е поставен в привилегировано положение 
спрямо друг. Поради изложеното оспорената 
предпоставка за назначаване на резервен за­
щитник и възлагането на преценката за нейното 
наличие на органа по процесуално ръководство 
на съответния процесуален стадий съставляват 
законови решения, които според Конституци­
онния съд не накърняват принципа по чл. 6, 
ал. 2, изр. 1 от Конституцията за равенството 
на гражданите пред закона. 
Разпоредбите на чл. 30, ал. 4 и чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията признават правото на 
обвиняемия на адвокатска защита през цялото 
времетраене на наказателното производство 
като специфично проявление на правото на 
защита по чл. 56 от Конституцията. Консти­
туционният съд безусловно приема, че учас­
тието на квалифициран защитник е от полза 
за разкриване на истината при разгръщане на 
състезателното начало на процеса (чл. 121, 
ал. 1 и 2 от Конституцията). Не може обаче да 
бъде споделено разбирането, че назначаването 
на резервен защитник е в разрез с тези кон­
ституционни постановки. Когато обвиняемият 
изобщо не разполага със защитник, възмож­
ността за участие на адвокат в процеса не само 
не се стеснява, а в интерес на правосъдието се 
разширява, а когато е упълномощил такъв – не 
се създават пречки упълномощеният защитник 
ефективно, без каквито и да е затруднения, да 
изпълнява задълженията си по осигуряване на 
правна помощ на обвиняемия. 
Институтът „резервен защитник“ не накър­
нява и принципите на справедливото разглеж­
дане на делото по чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС и 
чл. 14, т. 1, изр. 1 МПГПП, в частност – правото 
на всяко лице, обвинено в извършването на 
престъпление, да ползва адвокат по свой избор, 
установено с чл. 6, т. 3, буква „с“ КЗПЧОС и 
чл. 14, т. 3, буква „d“ МПГПП.
Конституционният съд намира за неосно­
вателни твърденията, че в досъдебната фаза 
прокурорът би могъл да подбере удобно за 
него лице, което впоследствие да подкопае 
справедливия съдебен процес, основан върху 
равноправното състезание между страните по 
обвинението и страните по защитата. При вся­
ко положение, включително и в хипотезите по