Държавен вестник, бр. 81, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
водство при последната хипотеза. Възниква 
необосновано висок риск от развиването на 
множество спорове по странични за делото 
въпроси, което допълнително ще забави съ­
дебното производство, а по този начин ще се 
стигне до нарушаване на правото на страните 
делото да се гледа в разумен срок и на тяхното 
право на защита.
По т. 2 от § 2 е предвидено създаване на 
нова алинея 5 от чл. 36 на Закона за адвокату­
рата, която урежда действията на адвокатския 
съвет след получаване на искане от съда за 
определяне на особен представител, както и 
размера на неговото възнаграждение. Пред­
вижда се също така самостоятелно право на 
адвокатския съвет да определя допълнително 
възнаграждение на адвоката по негово ис­
кане преди приключване на делото. По § 14 
е въведена нова редакция на чл. 137, ал. 6, 
изр. трето от Административнопроцесуалния 
кодекс, според която при определяне на осо­
бен представител съдът прилага чл. 29, ал. 6 
от ГПК. Доколкото тези две разпоредби са 
свързани с оспорения по-горе режим на оп­
ределяне на възнаграждението на особените 
представители от съответните адвокатски 
съвети, те също следва да бъдат подложени 
на ново разглеждане от страна на Народното 
събрание по изложените мотиви.
2. Относно промените в режима на въз­
раженията за прекомерност на адвокатските 
възнаграждения (§ 10, т. 4 и 5 и § 11, т. 2 от 
ЗИД на Закона за адвокатурата)
По § 10, т. 4 и 5 и по § 11, т. 2 от ЗИД на 
Закона за адвокатурата се въвеждат ограни­
чения пред възраженията, които страните 
имат право да повдигат пред съда за преко­
мерност на адвокатското възнаграждение. 
Такива възражения ще може да се повдигат 
само ако оспореното възнаграждение е поне 
с една трета по-високо от възнаграждението 
на адвоката на страната, която го прави, а 
съдът няма да може да присъди по-нисък 
размер на адвокатското възнаграждение от 
размера на заплатеното възнаграждение на 
адвоката на насрещната страна. Поставя се 
и допълнително условие възражението да 
бъде мотивирано. Тези ограничения необос­
новано препятстват достъпа на гражданите 
до правосъдие и ограничават преценката на 
съда по въпроса за прекомерността на въз­
награждението. 
Освен това възниква неяснота относно 
момента на подаване на възражението за пре­
комерност на адвокатското възнаграждение. 
По принцип съдът разглежда възраженията за 
прекомерност на адвокатско възнаграждение 
в края на производството, когато може обек­
тивно да се прецени какво количество труд 
и умения са вложени от страна на адвоката. 
По съдебните дела с особен представител 
обаче новата ал. 6 на чл. 29 ГПК постановява, 
че съдът ще се произнася по възражението 
за прекомерност „преди назначаването на 
особения представител“, т.е. в началото на 
производството. От една страна, е съмни­
телно дали към този момент изобщо може 
да бъде направена обективна преценка за 
прекомерността на възнаграждението, а от 
друга – възниква въпрос относно това дали 
страните по дела с особен представител ще 
могат да повдигат отново възражение за 
прекомерност на възнаграждението в края 
на производството. 
Налице е неяснота и при приложението на 
ограниченията за подаване на възражение за 
прекомерност на адвокатското възнагражде­
ние в хипотезите, когато едната страна не се 
ползва от адвокатски услуги. Тези неясноти 
ще затруднят правоприлагането и ще създа­
дат предпоставки за противоречива съдебна 
практика.
3. Относно срока на действие на Наредба 
№ 1 от 2004 г. на Висшия адвокатски съвет 
за минималните размери на адвокатските 
възнаграждения (§ 9 от ЗИД на Закона за 
адвокатурата)
Според § 9 от преходните и заключителните 
разпоредби на ЗИД на Закона за адвокатурата 
при определяне на размера на адвокатските 
възнаграждения съдилищата остават обвърза­
ни с критериите от Наредба № 1 на Висшия 
адвокатски съвет за минималните размери 
на адвокатските възнаграждения (ДВ, бр. 64 
от 2004 г.) до приемане на предвидената в 
новата редакция на чл. 36, ал. 3 от Закона за 
адвокатурата наредба на министъра на право­
съдието. Законът определя срок от 6 месеца 
за издаване на новата наредба.
Това положение влиза в остро противоречие 
с тълкуването на чл. 101, параграф 1 ДФЕС, 
което е дадено от Съда на ЕС в Решение от 25 
януари 2024 г. по дело С-438/22 (§ 41), според 
което „член 101, параграф 1 ДФЕС във връзка 
с член 4, параграф 3 ДЕС трябва да се тълкува 
в смисъл, че ако установи, че наредба, която 
определя минималните размери на адвокат­
ските възнаграждения и на която е придаден 
задължителен характер с националната правна 
уредба, противоречи на посочения член 101, 
параграф 1, националният съд е длъжен да 
откаже да приложи тази национална правна 
уредба по отношение на страната, осъдена да 
заплати съдебните разноски за адвокатско въз­
награждение, включително когато тази страна 
не е подписала никакъв договор за адвокатски 
услуги и адвокатско възнаграждение“. 
Наредба № 1 от 2004 г. на Висшия адво­
катски съвет за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения е приета от 
съсловна организация на адвокатите, която 
не е публичен орган; това представлява огра­
ничение на конкуренцията, при наличието на 
което не е възможно позоваване на легитимни 
цели. Националният съд е длъжен да откаже 
да приложи тази национална правна уредба