Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 31

Б Р О Й 29
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3 1
онно право на всеки отделен народен предста-
вител е безусловно. Задължението, което чл. 87,
ал. 2 от Конституцията възлага на Министер-
ския съвет, подчертава безусловния характер
на правото на законодателна инициатива по али-
нея първа. Това задължение има характер на
изключение, поради което е формулирано из-
рично. То се отнася изрично само до законо-
проекта за държавния бюджет, поради което не
може да бъде тълкувано разширително и не се
разпростира върху други закони; то урежда само
въпроса за изготвянето и внасянето на зако-
нопроекта за държавния бюджет, без да засяга
другите етапи от законодателния процес.
Уредбата на правото на законодателна ини-
циатива в чл. 87, ал. 1 от Конституцията не съ-
държа допълнителни условия и такива не мо-
гат да бъдат въвеждани със закон. Да се допус-
не обратното би означавало да се позволи на
всяко парламентарно мнозинство да създава със
закон такива условия, които на практика осуе-
тяват упражняването на това право.
В конкретния случай изискването на чл. 8
ДПК всяко предложение за промени в данъч-
ното законодателство да бъде съпроводено с
“оценка на Министерството на финансите и
становище на данъчната администрация” пос-
тавя упражняването на правото на законода-
телна инициатива в зависимост от волята на
органи на изпълнителната власт. Уредбата не
предвижда задължение за изпълнителните ор-
гани да издадат оценката и/или становището,
нито законови срокове за това. Поради харак-
тера на въпросните актове тяхното обжалване
и заместването им със съдебно решение е не-
възможно. По този начин отказът или забавата
да бъдат издадени изискваните от чл. 8 ДПК
актове се превръща в непреодолимо препятст-
вие за народните представители и осуетява уп-
ражняването на конституционното им право на
законодателна инициатива. Последното се оказ-
ва в зависимост от срочното и добросъвестното
съдействие на изпълнителната власт, което на
практика лишава народните представители от
гаранциите на чл. 8 и 62 от Конституцията при
упражняване на една от основните им консти-
туционни функции.
Ето защо разпоредбата на чл. 8 ДПК е про-
тивоконституционна.
По чл. 14, ал. 2 ДПК
С оспорената разпоредба се въвежда прави-
ло, според което “Частните държавни и общин-
ски вземания се събират по общия ред, освен в
случаите, когато изрично със закон е предвиде-
но те да се събират по реда на този кодекс.”
Разпоредбата предполага както вече предвиде-
ни “случаи” (например чл. 87, ал. 1 и 3 от Зако-
на за събиране на държавните вземания), така
и възможна бъдеща уредба в тази насока. Сле-
дователно разпоредбата допуска възможност-
та винаги, когато законодателят сметне това за
целесъобразно, прилагането на общия ред да се
дерогира и частните държавни и общински взе-
мания да бъдат събирани по реда, по който се
събират публичните държавни вземания.
С искането се оспорва конституционността
на това допускане, в частност на израза “освен
в случаите, когато изрично със закон е предви-
дено те да се събират по реда на този кодекс”.
Според подателите на искането тази уредба
противоречи на чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституци-
ята и “поставя в неравностойно положение дру-
гите видове частна собственост”.
Искането се подкрепя от БТПП и БСК.
Конституционният съд е имал възможност
да се произнесе по принципните различия меж-
ду публичната и частната държавна и общинс-
ка собственост. Тези различия се свеждат до
характера на субектите—носители на правото
на собственост, и до вида и предназначението
на обектите на правото на собственост. Те оба-
че не са основание за създаване на привилеги-
рован режим за упражняването на правото на
частна държавна и общинска собственост. В
Решение № 19 от 21 декември 1993 г. по к.д. № 11
от 1993 г. (ДВ, бр. 4 от 1994 г.) съдът изрично
посочва, че “При упражняването на частната
собственост всички правни субекти са равно-
поставени. Член 19, ал. 2 и 4 се отнасят не само
за гражданите и юридическите лица, но и за
държавата и общините.”
Съдът не намира основание да се отклони от
тази своя принципна позиция. Тук следва да се
доуточни, че упражняването на правото на част-
на собственост по смисъла на цитираното ре-
шение по необходимост включва установената
със закон процедура за събирането на вземани-
ята. От друга страна, цитираният диспозитив се
отнася пряко не само до правото на стопанска
дейност (чл. 19, ал. 2 от Конституцията), но и
до изясняване на различието между публична и
частна собственост по смисъла на чл. 17, ал. 2
от Конституцията. Практическото значение на
определението “частна” се изразява на първо
място в действието на принципа на равнопоста-
веност между носителите на правото на частна
собственост. Тази равнопоставеност се отнася
както до материалното съдържание на правото
на собственост, така и до процесуалните гаран-
ции за неговата защита—чл. 17, ал. 1 от Конс-
титуцията. Тя е необходима предпоставка за
участието на държавата като равноправен су-
бект на стопански отношения в условията на
пазарно стопанство. Освен това изравняването
на държавата с другите частноправни субекти
създава в последните конституционно оправда-
ни правни очаквания. Тези очаквания обхва-
щат и реда за събиране на възникналите частни
държавни вземания. Едностранното му проме-
няне от държавата и подчиняването на тези взе-
мания на привилегирования режим на публич-
ните държавни вземания премахва конститу-
ционно установеното различие между тях. За-
личаването на това различие (създаването на