Държавен вестник, бр. 45, 2005 г., стр. 30

С Т Р .  30
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  45
чрез органи, предвидени в Конституцията. На
този извод не следва да се противопоставя
Решение № 5 от 7 юли 1994 г. по к.д. № 3 от
1994 г. на Конституционния съд, според което
Конституцията не посочва изчерпателно дър-
жавните органи в областта на администраци-
ята, защото там съдът визира възможността
на Министерския съвет да учредява държав-
ни органи, които не са изрично предвидени в
Конституцията.
Нарушава се чл. 105, ал. 2 от Конституция-
та, като функциите, които Министерският съ-
вет следва да осъществява, се прехвърлят на
държавно предприятие.
Национална компания “Пристанища” изпъл-
нява функциите на:
—пристанищна администрация;
—пристанищна власт;
—стопански субект—държавно предприятие.
В този смисъл Конституционният съд не
намира основание да се отклони от практиката
си, като разпространи преценката за конститу-
ционосъобразност относно прехвърляне на дър-
жавни функции, свързани със сигурността на
територията на Република България на стопан-
ски субекти, в т. ч. и Национална компания
“Пристанища”.
На държавното предприятие, което е дър-
жавно образувание и стопански субект, са пре-
доставени властнически функции, които могат
да бъдат възлагани само на държавен орган.
Конституционният съд счита, че процедура-
та и предназначението на възлагането на дър-
жавни функции на правни субекти извън дър-
жавната администрация следва също така да
съответстват на демократичните принципи на
Конституцията. Доколкото според чл. 1, ал. 2
от Основния закон цялата власт произтича от
народа като източник, субект и бенефициер на
държавната власт, която осъществява пряко или
чрез органите, предвидени в Конституцията,
възлагането на държавни функции следва да се
осъществява при зачитане на принципа на на-
родния суверенитет. На първо място това озна-
чава, че делегацията на правомощия, както на
наднационални образувания, така и на правни
субекти, които не са държавни органи, задъл-
жително следва да се извършва със закон. Чрез
законодателството на парламента народът уп-
ражнява представително правото си да регули-
ра социалните отношения в пределите, устано-
вени от суверена, посредством учредителната
власт в Конституцията и по този начин да кон-
тролира осъществяването на прехвърлените
правомощия. Това е така, защото възлагането
на правомощия не е равносилно на абдикация
от държавни функции. А това означава, че На-
родното събрание пряко, когато това се отнася
до трансфер на правомощия по отношение на
Европейския съюз, съгласно последните изме-
нения на Конституцията от 2005 г. или чрез
Министерския съвет и ресорните министри по
отношение на възлагането на правомощия във
вътрешнополитически и правен аспект си за-
пазва възможността да контролира осъществя-
ването на съответните държавни функции. В
този случай според чл. 115в ЗМПВВППРБ ми-
нистърът на транспорта и съобщенията, който
би следвало да упражнява контрол върху осъ-
ществяването на държавните функции от На-
ционалната компания “Пристанища”, сам е
орган на държавното предприятие. При това
следва да се отбележи, че когато държавната
функция се възлага на един-единствен правен
субект, той практически монополизира осъщес-
твяването є, което в още по-голяма степен на-
лага запазване на контрола от страна на държа-
вен орган върху нейното упражняване.
На второ място, при възлагането на държав-
ни функции на правни субекти, които не са дър-
жавни органи, следва да се отчита действието
на принципа на пропорционалността. Традици-
онното позитивно значение на принципа се
проявява в съобразяването, доколко огранича-
ването на основни права в името на публичен
интерес е допустимо, оправдано, подходящо и
оптимално при защитата на общите интереси.
В този смисъл принципът е бил прилаган от
конституционните юрисдикции в Европа и от
Конституционния съд на Република България в
Решение № 20 от 1998 г. по к.д. № 16 от 1998 г.;
Решение № 1 от 2002 г. по к.д. № 17 от 2001 г.;
Решение № 5 от 2003 г. по к.д. № 5 от 2003 г. В
това дело принципът на пропорционалността
се разкрива и в друго измерение, което се изра-
зява в това да не бъдат засегнати основни права
на гражданите при прехвърляне на държавна
функция за осъществяване от правни субекти
извън системата на държавните органи. Деле-
гирането на държавната функция следва да бъде
подчинено на идеята за максимализиране на
защитата на обществения интерес и основните
права, а не да води до намаляване на гаранци-
ите за защита на обществения интерес и основ-
ните права, което може да се достигне със съз-
даване на монополни структури извън държав-
ната администрация. Именно тези съображе-
ния следва да бъдат отчитани, за да бъде спазе-
на повелята на чл. 18, ал. 6 на Конституцията,
че държавните имоти се стопанисват и управ-
ляват в интерес на гражданите и обществото.
3. Конституционният съд намира, че не е
налице несъответствие на създадения със
ЗИДЗМПВВППРБ раздел VI с чл. 6 на Консти-
туцията, тъй като той не е съотносим с правно-
то положение на юридическите лица, каквито
са държавните предприятия.
4. Според чл. 22, ал. 1, изр. 2 от Закона за
Конституционен съд съдът не е ограничен с
посоченото основание за несъответствие с Кон-
ституцията. Конституционният съд счита, че
конституционосъобразността на раздел VI от
ЗМПВВППРБ следва да се прецени и от гледна
точка на чл. 18 и 19 от Конституцията.