Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 31

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
на чл. 31, ал. 4 от Конституцията, съответно и 
чл. 18 КЗПЧОС, не надхвърля необходимото 
за осъществяване на правосъдието.
Конституционният съд не приема тезата 
на вносителите на искането, че оспорената 
законодателна промяна изключва защитата на 
правото на обвиняемия делото му да бъде раз­
гледано в „разумен срок“ по смисъла на чл. 6, 
т. 1, изр. 1 КЗПЧОС. Приетият през 2005 г. 
нов Наказателно-процесуален кодекс въздигна 
като основен принцип разглеждането и реша­
ването на делата в разумен срок, въвеждайки 
по отношение на органите на досъдебното 
производство задължението да спазват пред­
видените процесуални срокове (чл. 22 НПК). 
Чрез конституционните промени от 2006 г. и 
приемането на новия Закон за съдебната власт 
от 2007 г. се създадоха допълнителни правни 
гаранции за по-бързо разглеждане на делата и 
преодоляване на неоправданото им забавяне. 
Отмяната на глава двадесет и шеста от НПК 
не засяга така описаната система от норми. 
Тя е мотивирана от легитимната в светлината 
на чл. 31, ал. 4 от Конституцията цел да бъде 
усъвършенствано законодателството в интерес 
на доброто правосъдие.
Основната слабост на отменената процедура 
се състои в това, че използва формален, чисто 
количествен критерий за измерване на понятие­
то „разумен срок“ на досъдебното производство. 
Действително в повечето случаи прилагането 
на такъв подход води до точна оценка – нещо 
напълно логично при положение, че съгласно 
процесуалния закон, за да бъде привлечено едно 
лице като обвиняем, е необходимо предвари­
телно да са били събрани „достатъчно дока­
зателства“ за неговата виновност. По отделни 
усложнени дела обаче, противно на обществения 
интерес да бъде реализирана наказателната 
отговорност на всеки извършител на престъ­
пление, би могло да предостави неоправдана 
полза на обвиняемия – например при възник­
ване на реални затруднения, свързани с издир­
ване и привличане на съучастници, събиране 
на допълнителни доказателства, включително 
и чрез съдебни поръчки в чужбина, принос 
на обвиняемия за забавяне на процесуалното 
развитие и т.н. Затова неслучайно практиката 
на ЕСПЧ по прилагането на чл. 6, т. 1, изр. 1 
КЗПЧОС е доста гъвкава. При преценката за 
разумност на релевантния период съдът прилага 
три критерия: фактическа и правна сложност на 
делото, поведението на компетентните органи 
и поведението на самия носител на правото 
(Решение от 15.07.1982 г. на ЕСПЧ по делото 
Екле срещу Германия; Решение от 13.07.1983 г. 
на ЕСПЧ по делото Цимерман и Щайнер срещу 
Швейцария; Решение от 26.07.2001 г. на ЕСПЧ 
по делото Крепс срещу Полша; Решение от 
23.10.2003 г. на ЕСПЧ по делото С.Х.К. срещу 
България и др.). Възможно е накърняване 
на разумния срок за разглеждане на делото, 
въпреки формалното спазване на законово 
определените процесуални срокове, както е 
възможно и обратното – удовлетворяване на 
изискването за „разумен срок“ при фактическо 
надвишаване на процесуалните срокове. Според 
ЕСПЧ предписанието за разумен срок на делото 
се нарушава само от закъснения, за които са 
отговорни държавните органи. На тази основа 
Конституционният съд приема, че с отмяната 
на глава двадесет и шеста от НПК национал­
ният законодател преследва конституционно 
оправдана цел – да обезпечи интересите на 
правосъдието, съобразявайки разбирането за 
„право на процес в разумен срок“ на Евро­
пейския съд по правата на човека. При това, 
доколкото в някои изключителни случаи при 
новата правна уредба би се стигнало до стесня­
ване на правата на обвиняемия, трябва да се 
отчита съществуващият балансиращ механизъм, 
а именно – обезпечената с чл. 234, ал. 8 и 9 
НПК отмяна на всички мерки за процесуална 
принуда след изтичането на срокове, еднакви 
със сроковете по отменения институт. 
Съществен е въпросът дали отмяната на 
института „Разглеждане на делото в съда по 
искане на обвиняемия“ не създава такава праз­
нота в правната уредба, която е несъвместима 
с изпълнението на изискванията по чл. 13 
КЗПЧОС за наличие на ефективни вътрешно­
правни средства за защита на правата и свобо­
дите по конвенцията, в частност – правото на 
обвинения в престъпление на разглеждане на 
делото в разумен срок. В практиката си ЕСПЧ 
е възприел критерии за оценка, според които 
вътрешноправните средства са ефективни, ако 
са годни да предотвратят, респективно – сво­
евременно да преустановят нарушението, или 
да предоставят адекватно обезщетение за 
вредите, претърпени от лицето, чието право 
е било накърнено (Решение от 26.10.2000 г. 
на ЕСПЧ по делото Кудла срещу Полша). 
В редица актове на същия съд е установено, 
че към момента на въвеждане на чл. 239а в 
предходния Наказателно-процесуален кодекс 
страната не е разполагала със средство, което 
да отговаря на предписанията по чл. 13 във 
връзка с чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС за обез­
печаване на разумен срок за провеждане на 
наказателното производство в досъдебната му 
фаза (Решение от 23.09.2004 г. на ЕСПЧ по 
делото Османов и Юсеинов срещу България; 
Решение от 22.12.2004 г. на ЕСПЧ по делото 
Митев срещу България; Решение от 27.01.2005 г. 
на ЕСПЧ по делото Сиджимов срещу Бъл­
гария). При тези изходни позиции отговорът 
на поставения по-горе въпрос зависи от това, 
доколко в периода от създаването на института 
през 2003 г. до неговата отмяна през 2010 г. са 
създадени други алтернативни възможности за 
удовлетворяване на изискването за „ефективно 
средство за защита“ по отношение на правото 
на разглеждане в разумен срок на наказател­
ните дела, намиращи се в досъдебната фаза 
на процеса. Според Конституционния съд на