Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 25

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
какъвто е Конституционният съд, правото 
да се произнася по конституционността 
на актовете на президента (чл. 149, ал. 1, 
т. 2 от Конституцията), както и дали той е 
нарушил Конституцията, или е извършил 
държавна измяна (чл. 149, ал. 1, т. 8 във 
връзка с чл. 103, ал. 3 от Конституцията). 
Колкото до законосъобразността на актовете 
му, които се отнасят до дейност от сферата 
на изпълнителната власт, контролът върху 
тях се осъществява под формата на парла-
ментарния контрол върху изпълнителната 
власт, тъй като намесата є е условие те да 
произведат действие. 
Казаното дотук дава основание да се 
направи изводът, че създаването на вре-
менна парламентарна комисия, която да се 
занимава с действията на президента, внася 
недопустими от гледна точка на принципа за 
разделението на властите дисбаланси в сис-
темата от механизми, които Конституцията 
под негово влияние е установила, както и 
въобще поставя под съмнение значимостта 
му в системата на държавното управление.
6. Част от правомощията на президента 
са изброени изрично в чл. 98 от Конститу-
цията. Те могат да се квалифицират според 
различни критерии по различен начин. Ре-
шението от 15 февруари 2012 г. визира три 
от тях. Характерът на правомощията, по-
специално дали става въпрос за присъщи с 
оглед на неговия правен статус на държавен 
глава правомощия, или правомощия, кои-
то са от сферата на изпълнителната власт. 
Подобно разграничение има своето правно 
значение с оглед прилагането на института 
на приподписването на президентските укази, 
но е ирелевантно с оглед допустимостта на 
парламентарния контрол. Онези от право-
мощията на президента, които попадат в 
сферата на изпълнителната власт, доколкото 
са част от механизма на баланс и възпи-
ране на властите, също стоят извън обсега 
на парламентарния контрол. Принципът за 
разделение на властите изисква правното 
положение на висшите държавни органи да 
бъде предварително и категорично определе-
но, без да може характерът на предоставените 
правомощия да е в състояние впоследствие 
да повлияе на тяхното правно положение в 
системата на държавното управление. 
7. Според народните представители съз-
даването на временната комисия от 15 
февруари 2012 г. противоречи и на чл. 103, 
ал. 1 от Конституцията. Според този текст 
президентът и вицепрезидентът не носят 
отговорност за действията, извършени при 
изпълнение на своите функции, с изклю-
чение на държавна измяна и нарушение 
на Конституцията. Текстът обхваща както 
наказателната, имуществената, така и поли-
тическата им отговорност. При това те би 
следвало да се ползват от неговата закрила 
и след прекратяването на мандата си. Както 
Конституционният съд вече е имал възмож-
ност да се произнесе, след прекратяването на 
мандата народните представители не могат 
да бъдат привличани към наказателна или 
друг вид отговорност (Решение № 1 от 1992 г. 
по к.д. № 13 от 1992 г.). Същото не може да 
не важи и за президента и вицепрезидента. 
Следователно те могат да носят за своите 
действия само политическа отговорност, и 
то на определени основания пред Конститу-
ционния съд. При това, тъй като смисълът 
на политическата отговорност се свежда 
до предсрочно прекратяване на мандат на 
президента и вицепрезидента и би било 
contradictio in adiecto тя да се осъществява, 
след като мандатът му е изтекъл. 
Член 103, ал. 1 от Конституцията също 
говори в полза на твърдението, че Основ-
ният ни закон изключва парламентарния 
контрол върху президента. При положение, 
че Народното събрание не може да реали-
зира политическата му отговорност, то не 
би следвало да може да започва процеду-
ра по парламентарен контрол върху него. 
Единственото, което Конституцията позво-
лява на Народното събрание по отношение 
политическата отговорност на президента, 
е да повдигне обвинение пред Конституци-
онния съд (чл. 103, ал. 2 от Конституцията). 
Парламентарният контрол по смисъла на 
чл. 62, ал. 1 от Конституцията задължително 
предпоставя предоставено правомощие да се 
търси и реализира политическа отговорност. 
Разкъсването между двете, което се долавя в 
развилите се в Народното събрание дискусии, 
както в избраната на 15 февруари временна 
парламентарна комисия не е в синхрон с 
правната логика, тъй като води до извода, 
че съществуват правомощия, чието упраж-
няване няма никакъв правен ефект.
От изложените мотиви следва, че Народ-
ното събрание е надхвърлило правомощията 
си, като е избирало временна парламентарна 
комисия, на която възлага задачи „да проуч-
ва и установява принципите, нормативните 
основания, реда на действие и фактическите 
обстоятелства, при които е осъществено 
помилване, опрощаване на несъбираеми дър-
жавни вземания и даване и възстановяване 
на българско гражданство и освобождаване 
и лишаване от него“, както и да „установява 
мотивите, нормативните основания и обсто-
ятелствата, при които е подписан всеки от 
актовете на помилване“ и да „прави съпостав-
ка с практиката от предходни президентски 
мандати в Република България“, доколкото 
в тях се визират действия на президента на 
Република България. То би могло да избира 
временни парламентарни комисии в обсега 
на своите правомощия и по-специално да се