Държавен вестник, бр. 48, 2017 г., стр. 13

БРОЙ  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
от тълкуването на Конституционния съд, 
обективирано с диспозитива на решението, 
го превръща в неразделна част от самата 
конституционна норма, респ. следва да га-
рантира онази стабилност и еднозначност при 
прилагането на Основния закон, която да не 
допуска фриволни интерпретации, понякога 
и в колизия с вложените от съда съдържание 
и смисъл. Разпоредбите на Конституцията 
като основен закон на държавата имат своето 
непосредствено действие, т.е. те са действащо 
право, а тяхна същностна характеристика е 
и високата степен на абстрактност. Послед-
ното задължително и винаги следва да бъде 
съобразявано, когато Конституционният съд 
упражнява правомощието си да тълкува Кон-
ституцията. В този смисъл при автентичното 
тълкуване на конкретна конституционна 
разпоредба не е достатъчно да се изтъкнат 
само обичайните, най-често възникващите в 
практиката, казуси, какъвто се оказва възпри-
етият в случая подход, защото същата ще се 
прилага с вложеното по пътя на тълкуването 
съдържание, и то по отношение на всички 
възможни случаи, които могат да съдържат 
различни нюанси и особености, отличаващи 
ги от най-типичните, понякога значително. 
По мое виждане именно тук е основният не-
достатък на приетите от мнозинството съдии 
мотиви в посочената по-горе част. 
Вярно е, че всяко тълкувателно питане има 
своята предистория, породено е от възникнали 
противоречиви или най-малкото нееднозначни 
виждания за смисъла и съдържанието, вложе-
ни в съответната конституционна разпоредба. 
Обичайно вносителят цели да получи от съда 
конкретен отговор, изведен по пътя на тъл-
куването. Данни в тази насока се съдържат и 
в самото искане, с което Конституционният 
съд е сезиран по настоящото дело. И ако този 
подход на вносителя е правилен и напълно 
оправдан в подкрепа на обоснования от него 
правен интерес, това съвсем не означава, че 
същото се отнася и за съда. Според мен моти-
вите не осигуряват необходимата и изискуема 
всеобхватност, преценявана с оглед зададения 
конкретен предмет на тълкуването.
За да се достигне до правилния по съще-
ство отговор на въведеното тълкувателно 
питане, изходната позиция на разсъжденията 
на съда най-напред следваше да се съсредо-
точи върху едно изначално разграничаване, 
което макар да остава в сферата на използ-
вания понятиен инструментариум, се оказва 
особено съществено: „доклад по конкретно 
наказателно производство“ и „доклад по въ-
проси, възникнали във връзка с конкретно 
наказателно производство“. Това е така, защото 
тълкувателният отговор на Конституционния 
съд относно разпоредбата на чл. 84, т. 16, 
изречение 2, при искане за задължителното 
тълкуване на която е сезиран, в контекста на 
формулирания въпрос: „Какъв е обхватът на 
израза „други доклади на главния прокурор за 
дейността на прокуратурата по прилагането на 
закона, противодействието на престъпността 
и реализирането на наказателната политика 
и включва ли се в него доклад по конкретно 
наказателно производство.“, в двете визирани 
хипотези би се оказал различен. 
Когато стане ясно, че в първия случай се 
касае до въпроси за дейността на прокура-
турата по самото наказателно производство, 
отговорът е ясен. Той е обективиран в из-
речение 3 на диспозитива на решението и е 
подробно аргументиран в мотивите, които в 
тази им част напълно споделям. Повече от 
сигурно е, че конституционният принцип на 
разделение на властите изключва изземването 
под каквато и да е форма на правомощия 
на съдебната власт от законодателната. Този 
основен принцип ще се окаже нарушен и то-
гава, когато искането на Народното събрание 
за доклад от главния прокурор формално е 
в синхрон с действащата конституционната 
уредба, но по своето същество в действител-
ност се свежда до търсене на информация за 
действията на прокуратурата по приложението 
на НК, НПК и др., отнася се до предприети 
процесуално-следствени действия, доказател-
ства и доказателствени средства, привлечени 
към наказателна отговорност лица по непри-
ключило наказателно производство и т.н. 
Съвсем различен обаче според мен е случа-
ят, когато Народното събрание покани главния 
прокурор да представи доклад по въпроси, 
свързани с констатирани от прокуратурата 
проблеми, например по прилагането на зако-
на – материален или процесуален, възникнали 
и очертали се в рамките на провеждано на-
казателно производство, но оставащи извън 
самия процес и неговото развитие. Макар и 
предпазливо, като изключение, Конституци-
онният съд допусна възможността главният 
прокурор по своя инициатива да предостави 
на Народното събрание информация, свързана 
с отделно наказателно производство – ако по-
следното е със значителен обществен интерес, 
с настъпили тежки последици от деянието, 
засяга се защитата на националната сигурност 
и др. Мнозинството съдии обаче спря дотук 
и не допусна същият доклад със същото съ-
държание да бъде изслушан и приет, когато 
инициативата за него е на парламента. За мен 
това остава изцяло необяснимо и нелогично, 
а и не откривам каквато и да било конститу-
ционна основа за подобно заключение. 
Важно е обаче в този случай да се направят 
три съществени уговорки: 1) Тук изобщо не 
става дума за действията на прокуратурата по 
самото разследване, стратегията и тактиката 
на разследването, неговия ход, процесуалните 
действия по привличането на конкретни лица 
към наказателна отговорност, събирането на