Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
на чл. 4, ал. 3 в Основния закон през 2005 г. 
се създаде основание на конституционно ниво 
за присъединяването на Република България 
към ЕС и нейното пълноправно членство. 
Разпоредбата на чл. 4, ал. 3 е основанието за 
отварянето на националната правна система 
за действието на правото на Съюза, като 
Република България поема ангажимента да 
участва в изграждането и развитието му, 
спазвайки всички задължения, произтичащи 
от неговите правно обвързващи актове. Тъй 
като в Конституцията е въведена специална 
норма, явяваща се фундамент на този про­
цес, Конституционният съд следва да зачита 
и да оценява в релевантния правен контекст 
действията на държавата, предприети в изпъл­
нение на задълженията, наложени от правото 
на Европейския съюз, без, разбира се, да се 
изключва контролът за тяхната конституцио­
носъобразност (Решение № 7 от 2018 г.).
Въз основа на гореизложеното следва да се 
приеме, че възможността доставчици, имащи 
правото да предоставят социални услуги по 
законодателството на държава – членка на ЕС 
или на ЕИП, да оперират временно и на бъл­
гарска територия без необходимост от лиценз, 
е въведена в изпълнение на задълженията на 
Република България, произтичащи от член­
ството на България в ЕС. Това не изключва 
контрола върху дейността им, като за тях важи 
уведомителен режим по чл. 163 ЗСУ, както 
и всички правила и регулаторни режими, на 
които подлежат и местните доставчици. Във 
всички останали случаи доставчици от стра­
ни – членки на ЕС или ЕИП, подлежат на 
лицензиране по българското законодателство. 
В заключение Конституционният съд 
намира, че чл. 31, ал. 3 ЗСУ и останалите 
разпоредби, уреждащи контрола върху дей­
ността на чуждестранните доставчици на 
социални услуги, осигуряват баланса между 
съблюдаването на правилата относно свободно 
предоставяне на услуги, свободата на уста­
новяване в ЕС и необходимостта от контрол 
върху качеството на социалната грижа. Въз 
основа на гореизложеното Конституционният 
съд приема, че чл. 31, ал. 3 ЗСУ не е проти­
воконституционен.
След като бе установено, че децентрализа­
цията на социалните услуги не противоречи 
на Конституцията, следва да бъдат отхвър­
лени като неоснователни и твърденията на 
вносителите за противоконституционност 
на чл. 23 и 26 ЗСУ, които уреждат участието 
на частните доставчици в планирането, раз­
работването и провеждането на държавната 
и местната политика. Запознаването и дори 
съобразяването със становища на неправи­
телствени организации, включително меж­
дународни, представлява част от модерното 
разбиране за прозрачност и не противоречи 
на конституционните принципи. Въвличането 
в сътрудничество от страна на общините на 
неправителствени субекти, стига те да са за­
конни и компетентни, е успех, а не повод за 
критика. По този начин се дава възможност 
на представители на гражданското общество 
да участват в създаването и осъществяването 
на държавната политика, което утвърждава 
принципа на демократичната държава. Раз­
поредбите на чл. 23 и 26 ЗСУ гарантират, че 
мнението на всички заинтересувани ще бъде 
взето предвид от компетентните органи, като 
по никакъв начин не отменят принципа, че 
отговорността за всяка държавна политика 
се носи от държавата. 
Във връзка с участието на частни лица в 
сектора на социалните услуги вносителите 
оспорват чл. 120 и 121 ЗСУ, според които 
всички служители, които предоставят соци­
ални услуги и които насочват гражданите, 
ще подлежат на задължително обучение от 
доставчика, за когото работят. На първо място, 
изцяло в прерогативите на законодателя е да 
реши как да квалифицира и поощрява лицата, 
натоварени с извършването на законоустано­
вени услуги. Освен това извършеното от вно­
сителите тълкуване на разпоредбите, според 
което „доставчиците ще обучават държавните 
служители как да насочват гражданите към 
техните услуги“, не отговаря на формулировка­
та на чл. 120 и 121 ЗСУ. От оспорените норми 
по никакъв начин не може да се заключи, че 
частни доставчици ще обучават служители в 
държавната или общинската администрация, 
нито, че последните ще насочват гражданите 
към услуги, предоставяни от частни лица. 
Смисълът им е, че работодателите – както 
частните, така и публичните доставчици, ще 
са задължени да осигурят обучения за своите 
собствени служители с цел повишаване на 
квалификацията и качеството на работата им, 
което е изцяло в интерес на потребителите. 
Поради това не може да се приеме, че чл. 120 
и 121 ЗСУ са противоконституционни.
Вносителят навежда твърдения и за проти­
воконституционност на уредбата, свързана с 
финансирането на социалните услуги (чл. 41, 
48, 50, 57 ЗСУ). Член 41 ЗСУ предвижда, че 
социалните услуги могат да бъдат финан­
сирани с частни или с публични средства. 
Съгласно чл. 48 и чл. 50, ал. 3 ЗСУ частните 
доставчици имат право сами да финансират 
предоставяните от тях услуги, които не са им 
възложени от общината, както и да събират 
такси от ползвателите им. След като бе изя­
снено, че участието на частни доставчици в 
сектора на социалните услуги не е противо­