Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 25

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25   
ал. 1 от Конституцията намира за противо­
конституционен, Конституционният съд при 
сезиране по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията би имал възможност да се 
произнесе за конституционосъобразността 
на конкретните законови разпоредби.
Разпоредбите на чл. 77, ал. 1, т. 1 и 2 от 
Конституцията, които установяват правомо­
щия на председателя на Народното събрание, 
също са ясни и недвусмислени. Конститу­
ционният законодател е счел за достатъчно 
за целите на конституционната уредба на 
правомощията на председателя на Народното 
събрание да уреди тези негови правомощия, 
които съответстват на отредената му от 
Конституцията роля. Конституционният съд 
е имал възможност да посочи изрично, и то 
по повод на тълкуване на Конституцията, 
че „[и]зборът на председател на Парламента 
е израз на волята на Народното събрание“ 
(Решение № 19 от 1992 г. по к.д. № 28/1992 г.). 
Поради това при конкретно произнасяне за 
конституционосъобразността на разпоредба 
от Правилника за организацията и дейността 
на Народното събрание Конституционният 
съд приема, че „[п]редседателят на Народ­
ното събрание се избира от Народното 
съб­рание, представлява го и се отчита пред 
него. Неговите правомощия възникват като 
резултат от волята на народните предста­
вители. Той няма повече права от другите 
народни представители по отношение на 
реализирането на същностните властнически 
функции на Народното събрание, а именно 
законодателната дейност, контрола над из­
пълнителната власт, приемането на другите 
актове на Народното събрание – решения и 
обръщения. Макар традиционно председате­
лят на Народното събрание винаги да е бил 
престижна фигура в политическия живот на 
България, той няма и не е имал право на 
решаващ глас или вето, няма свои обосо­
бени председателски правомощия за проява 
на инициатива в областта на посочените 
по-горе същностни функции на Народното 
събрание, различни или по-големи от тези, 
които има всеки народен представител. 
Председателят на Народното събрание не е 
самостоятелен орган на власт в традицион­
ния смисъл на това понятие, макар известни 
властнически правомощия да са му дадени 
(чл. 77, ал. 1, т. 4), а други да са предвидени 
като възможности в изключителни ситуации 
(чл. 97, ал. 4)“ (Решение № 16 от 1992 г. по 
к.д. № 25/1992 г.).
Изложеното сочи, че конституционните 
правомощия на председателя на Народното 
събрание са ясно установени и в Конститу­
цията, и в решение на Конституционния съд, 
поради това тогава, когато Народното събра­
ние прецени, че избраният от него предсе­
дател не спазва Конституцията, Правилника
за организацията и дейността на Народното 
събрание или законите, е в правомощието 
си в съответствие с приетия от него на ос­
нование чл. 73 от Конституцията правилник 
(понастоящем чл. 5, ал. 1 от Правилника за 
организацията и дейността на Народното 
събрание) да го освободи предсрочно.
Според мен произнасянето по допуснатия 
въпрос с тълкувателно решение би имало 
ефекта на предварително произнасяне по 
конституционосъобразността на едно или 
друго законодателно решение, формирането 
на което конституционният законодател е 
предоставил на волята на народните пред­
ставители. При това, поради тълкувател­
ния характер на настоящото произнасяне 
то няма да постигне ефекта на отмяна на 
противоконституционна разпоредба или на 
отмяна/обявяване на нищожност на вече 
издаден акт на председателя на Народното 
събрание, защото тълкувателното решение 
не изменя автоматично действащото за­
конодателство. За това се изисква воля на 
народните представители.
Намесата на Конституционния съд в от­
ношенията между националното представи­
телно учреждение и избрания от него пред­
седател чрез тълкувателно решение в една 
конкретна хипотеза считам за нарушаваща 
и установеното в чл. 73 от Конституцията, 
че организацията и дейността на Народното 
събрание се осъществяват въз основа на 
Конституцията и на правилник, приет от 
Народното събрание. Фактът, че правилникът 
на Народното събрание Конституционният 
съд трайно и неотклонно приема в практи­
ката си за акт, който подлежи на контрол 
за конституционосъобразност (Решение № 10 
от 1992 г. по к.д. № 13/1992 г., последно Ре­
шение № 6 от 2022 г. по к.д. № 6/2022 г.), не 
значи според мен, че Конституционният съд 
може чрез упражняване на тълкувателната 
си компетентност да дава предварително 
задължителни указания как националното 
представително учреждение да организира 
дейността си и дали и какви задължения да 
възлага на избрания от него председател. 
За мен в случая не става въпрос за не­
яснота на конституционната уредба, която 
да налага нейното тълкуване от Консти­
туционния съд, а за търсене чрез тълкува­
телното правомощие на Конституционния 
съд на оценка на действията на конкретен 
председател на Народното събрание в една 
конкретна ситуация. Тълкувателното пра­
вомощие на Конституционния съд е изклю­
чително мощен инструмент и употребата му 
за оценка на конкретно поведение, било то 
и на председателя на Народното събрание, 
намирам за недопустимо.
Конституционен съдия:
Соня Янкулова