Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
Наличието на правен интерес, обусловен 
от непосредствено засягане на правата и 
законните интереси на гражданите и юри-
дическите лица, е необходимо и достатъчно 
основание за възникване на задължение за 
държавата да осигури адекватна съдебна 
защита. Обратно, ако по своето предназна-
чение и съдържание определена категория 
административни актове (например вътреш-
нослужебните) не засягат индивидуалната 
правна сфера на субекти на правото, въвеж-
дането на обжалваемост не я обвързва (вж. 
Тълкувателно решение на КС № 21 от 1995 г. 
по к.д. № 18 от 1995 г.; Решение на КС № 5 
от 2006 г. по к.д. № 1 от 2006 г.). 
В предходната си практика КС ясно е дефи-
нирал същината на свързания с разглеждания 
тълкувателен въпрос проблем, а именно – тър-
сене на отговор на въпроса каква е конститу-
ционната мяра на изключението по чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, в частност – дали 
законодателят може произволно да установява 
необжалваемост пред съд на определен от него 
кръг от административни актове, или прецен-
ката му е ограничена от критерии, които, без 
да са изрично посочени, произтичат от духа и 
основните принципи на Конституцията. 
Няма основание да се отстъпи от пози-
цията, че когато се стеснява достъпът до 
съдебна защита по отношение на определени 
административни актове, законодателната 
целесъобразност е лимитирана в смисъл, 
че необжалваемостта не може да засяга 
реализацията на основните права и свобо-
ди на гражданина, освен ако се налага за 
защитата на висши конституционни цен-
ности, свързани с особено важни интереси 
на обществото (вж. Решение на КС № 5 от 
1997 г. по к.д. № 25 от 1996 г.; Решение на 
КС № 1 от 2012 г. по к.д. № 10 от 2011 г. и 
пр.). Например, с оглед на опазването и за-
щитата на националната сигурност би било 
оправдано ограничаването на обжалването 
пред съд на административни актове, които 
имат непосредствено отражение върху от-
бранителната способност или отношенията 
на страната с други държави.
Същевременно не може да бъде възприета 
тезата, че със закон може да се предвиди от-
клонение от принципа за обжалваемост само 
по отношение на административни актове, 
които по своето съдържание и последици не 
засягат основните права на гражданите. Както 
е посочено по-горе, приложими са произти-
чащите от Основния закон общи положения, 
въз основа на които е допустимо съразмерно 
и разумно ограничаване на различните по 
вид права, включително и основните.
Досега КС е давал предимно ограничителни 
тълкувания на възможността за изключване 
на съдебното обжалване на определени със 
На първо място, като легитимно основание 
за такова ограничение трябва да се посочи 
необходимостта да бъдат опазени основите 
на конституционния ред, включващи народ-
ния суверенитет, разделението на властите, 
формата на държавно устройство и държавно 
управление и др. Второ, стесняването на 
достъпа до съда би било оправдано, ако e 
необходимо, за да бъде предотвратено зася-
гането на други особено важни интереси на 
обществото, каквито са осигуряването на 
отбраната и сигурността на страната, както 
и осъществяването на принципите и целите 
на нейната външна политика. Във всички 
посочени случаи ограничението трябва да 
съобразява принципа на съразмерността – да 
е наложително за защитата на посочената 
категория обществени интереси, да бъде най-
подходящото и възможно най-мекото средство 
за ефективно постигане на конституционно 
оправданата цел.
Гореизложените принципни положения 
са напълно относими и към тълкуването 
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията. Като 
основополагащо ръководно начало тази раз-
поредба утвърждава обжалваемостта пред 
съда на всички административни актове, 
независимо дали са издадени от централни, 
или местни изпълнителни органи, дали са 
индивидуални, общи или нормативни, стига 
да засягат правата и законните интереси на 
гражданите и юридическите лица. Съще-
временно предвижда отклонение от този 
принцип, като допуска по изключение със 
закон да бъде въведена необжалваемост на 
някои административни актове, без изрично 
да установява предпоставките за това. По 
този начин Конституцията визира възмож-
ност за ограничаване на едно основно право, 
каквото е правото на защита, по отношение 
на достъпа до съда. 
Извън обхвата на съдебния контрол, визи-
ран в чл. 120, ал. 1 и 2 от Конституцията, се 
намира целесъобразността, която в рамките 
на предоставените му от закона правомощия 
ръководи компетентния административен 
орган при постановяване на съответния акт. 
Основният закон овластява съда да следи само 
за законността на актовете и действията на 
администрацията, но не и да дава оценка на 
проявлението на нейното свободно усмотрение, 
с което надлежно е оправомощена.
В приложното поле на изключението по 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията не попадат 
и издадените от административните органи 
наказателни постановления, които имат ха-
рактера на правораздавателни актове и като 
такива винаги подлежат на съдебен контрол 
(вж. Решение на КС № 1 от 2012 г. по к.д. 
№ 10 от 2011 г.).