Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 18

С Т Р .  18
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
На първо място това е за характера на оспо-
рените разпоредби. Те са част от НПК, чиято
основна задача е да определи “реда, по който се
извършва наказателното производство, за да се
осигури разкриване на престъпленията, разоб-
личаване на виновните и правилно прилагане
на закона” (чл. 1, ал. 1 НПК). Разпоредбите на
всеки процесуален закон имат своята специфи-
ка, ако ги съпоставим с тези на един материа-
лен закон. Те се различават не само по своето
предназначение, но и по насочеността и кръга
от субектите, към които са адресирани. С осо-
бена сила това важи за НПК. Ноторно е, че
сферата на наказателното право (в широк сми-
съл) има една характерна особеност. Връзката
между материалния закон (НК) и процесуал-
ния (НПК) е толкова неразривна, че без преуве-
личение може да се твърди, че материалните
норми “оживяват” само чрез процесуалните в
рамките на очертаната от последните строго
формализирана и подробно разписана в закона
процедура. С други думи основната задача на
нормите на НПК е да бъде установен редът за
реализиране на наказателна отговорност в слу-
чаите на извършено престъпление и в този сми-
съл да се приложи правилно законът, като се
осигури разкриване на престъпленията и тех-
ните действителни извършители и им се нало-
жи справедлива санкция. Всички регламентира-
ни права и задължения на участниците в наказа-
телния процес, както и всяко свързано с тях ис-
кане за установяване противоконституционност
на отделни разпоредби, следва да се преценяват
през призмата на формулираната в чл. 1, ал. 1
основна задача на НПК и тогава да се съпоста-
вят с предписанията на основния закон.
На второ място това е позицията относно
начина, по който ще бъде разгледано искането.
Този начин се предопределя от вече посочения
особен характер на оспорените разпоредби. В
някои случаи завършената и пълна уредба на
съответна процедура или фигура в процесуал-
ния закон включва множество отделни, разно-
образни по предназначението си, но неразрив-
но свързани помежду си разпоредби. В своето
единство те образуват един нормен комплекс,
което предопределя и начина по който следва
да се подходи при проверката за тяхната конс-
титуционосъобразност. Не би било правилно в
този случай да се сравнява отделна разпоредба
или част от нея със съответна конституционна
норма, защото сама по себе си тя не съдържа
самостоятелно формулирано правило за пове-
дение, а е само елемент от цялостното урежда-
не на проблема в рамките на съответния нор-
мен комплекс. Ето защо, когато това се налага
от характера на дадена комплексна законова
уредба, ще бъде извеждан пред скоби съответ-
ният проблем и като цяло, в тяхната логическа
обвързаност, разпоредбите на този нормен ком-
плекс ще бъдат съпоставяни с Конституцията,
за да се прецени в крайна сметка и поотделно
тяхната конституционосъобразност.
Доколкото в голямата си част искането е
мотивирано с твърдяно ограничаване правата
на прокурора в наказателния процес, то, на тре-
то място следва да се отбележи, че прокурорът
като субект и страна в наказателното произ-
водство не отстоява и не реализира свои собст-
вени интереси и права, а отстоява активно инте-
ресите на държавата и обществото, което чрез
Конституцията—чл. 127, е очертало основната
рамка на прокурорската дейност, а именно да
“следи за спазване на законността, като: 1. прив-
лича към отговорност лицата, които са извър-
шили престъпления, и поддържа обвинението
по наказателни дела от общ характер; 2. упраж-
нява надзор при изпълнение на наказателните
и други принудителни мерки; 3. предприема
действия за отмяна на незаконосъобразни ак-
тове; 4. в предвидените със закон случаи учас-
тва в граждански и административни дела”.
Следователно при преценката за конституци-
оносъобразност на която и да е норма от НПК,
засягаща правомощия на прокурора като участ-
ник в наказателното производство, трябва да се
изхожда от така очертаната ясна конституци-
онна рамка, а именно дали се ограничава въз-
можността на прокуратурата да следи за спазва-
не на законността. Подробната регламентация в
НПК на способите, чрез които тази основна за
прокуратурата функция се осъществява в нака-
зателния процес, обаче не може да е произвол-
на. За да е конституционосъобразна, тя трябва
да е в синхрон и да не противоречи до степен на
отрицание със способите, които са лимитирани
и точно формулирани в цитираната разпоредба
на чл. 127 от Конституцията, т. 1—4.
Този извод се потвърждава и от синтактич-
ния анализ на текста. Посочените в подчинено-
то изречение способи са приобщени към глав-
ното със съюза “като”, което ясно показва, че
те не могат да бъдат разбирани по друг начин,
освен като способи, чрез които се осъществява
основната, главна задача на прокуратурата—да
следи за спазването на законността.
II. Относно разпита пред съдия на обвиняем
или свидетел на досъдебното производство
1. В тази част на искането се оспорват след-
ните разпоредби от НПК: чл. 210, ал. 3, 4 и 5;
чл. 210а; чл. 277, ал. 1 относно думите “пред
съдия” и чл. 279, ал. 1 и 3, в частта на чл. 279,
ал. 1 относно думите “пред съдия”.
С измененията и допълненията на тези тек-
стове в НПК през 1999 г. (ДВ, бр. 70) и 2003 г.
(ДВ, бр. 50 и 57) беше регламентирана възмож-
ността за провеждане на разпит на обвиняем
или свидетел на досъдебното производство пред
съдия, а също така беше уредена и възможност-
та протоколите от тези разпити да бъдат чете-
ни в съдебно заседание.
Оспорването им е мотивирано, като се твър-
ди най-напред, че “прокурорът и следователят
не могат да бъдат независими и да се подчиня-
ват само на закона, както изисква това чл. 117,
ал. 2, изр. второ от Конституцията, ако при ре-