Държавен вестник, бр. 80, 2000 г., стр. 5

Б Р О Й  80
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
определението по допустимостта, в мотивите
на което съдът е направил уточнение относно
неговия предмет.
Ето защо при разглеждането на това искане
е необходимо да се внесе яснота по този въпрос.
Както в заглавната, така и в заключителната
част на искането действително е отбелязано из-
рично, че се иска установяване на противокон-
ституционност на чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА. По-
сочена е и конституционната разпоредба, несъ-
ответствие с която се цели да бъде установено—
чл. 84, т. 3 във връзка с чл. 2, ал. 1 и чл. 141.
Същевременно цялото искане е изградено
върху разбирането на неговите податели относ-
но конституционната уредба и значимост на
местното самоуправление. Това личи и от до-
пълнителното становище, представено от тях-
но име, в което с оглед искането за даване на
задължително тълкуване на чл. 141, ал. 2 от Кон-
ституцията се поддържа, че то трябва да бъде в
смисъл, който съдържа “възможността общи-
ните сами да определят размера на финансови-
те източници на своя бюджет”, като е подчер-
тана думата “размера”.
Съгласно чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА общин-
ският съвет “определя размера на местните да-
нъци и такси в граници, предвидени със закон”.
Искането за установяване на противокон-
ституционност на тази разпоредба е основано,
следователно, върху разбиране, което приема и
предпоставя възможността, която тя предоста-
вя на общинските съвети.
Това е дало основание на Конституцион-
ния съд да направи уточнението, съдържащо
се в мотивите на определението по допусти-
мостта, на което се обръща внимание в посо-
чените становища.
От друга страна, предвид на уточнението,
направено в допълнителното становище от
името на подателите на искането по отноше-
ние на тълкуването на чл. 141, ал. 2 от Консти-
туцията обаче, става съвсем ясно, че за искане
по чл. 149, ал. 1, т. 2 може да става дума само
доколкото се предпоставя определено тълкува-
не и с оглед на такова. В този смисъл искане за
установяване на противоконституционност на
чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА с оглед на неговото
ясно изразено и действително нормативно съ-
държание всъщност няма.
При това положение Конституционният съд
намира, че в частта му, в която е основано на
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията и адресира-
но към чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА, искането, въз
основа на което е образувано производството
по делото, следва да бъде оставено без разглеж-
дане, а производството по делото в тази част—
прекратено.
III. Относно искането за установяване на не-
съответствие на чл. 21, ал. 1, т. 7 ЗМСМА с Ев-
ропейската харта за местното самоуправление
По отношение на това искане се изтъква (в
становището на Министерския съвет), че то е
насочено към установяване на съответствие
на посочената законова разпоредба с чл. 9, т. 3
от Европейската харта за местното самоуп-
равление, а е допуснато в обратен смисъл—за
установяване на несъответствие.Така следва
да се разбира и уточнението, направено в до-
пълнителното становище от името на народ-
ните представители, по чието искане делото е
образувано.
Ето защо Конституционният съд намира
за необходимо да отбележи, че ако искането
се схваща като целящо установяване в сми-
съл, че даден закон не противоречи (т.е. съот-
ветства) на международен договор, по който
Република България е страна, то е недопусти-
мо.Конституционният съд упражнява това
свое правомощие по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Кон-
ституцията само в случаите, когато съответ-
ствието се оспорва. Ако се поддържа, че е на-
лице съгласуваност, няма интерес от устано-
вяване в този смисъл с решение на Конститу-
ционния съд. При това може да се поддържа,
че при приемането на законите Народното съб-
рание съобразява задълженията, поети от Ре-
публика България със сключените от нея меж-
дународни договори, и че приетите закони са
в съответствие с тях. Друг е въпросът, че в
случая става дума за разпоредба от закон,
приет преди Република България да е станала
страна по съответния международен договор.
Европейската харта за местното самоуправле-
ние е ратифицирана със закон, приет от 37-о
Народно събрание на 17 март 1995 г. (ДВ, бр. 28
от 1995 г.), и е обнародвана на 6 юни 2000 г.
(ДВ, бр. 46 от 2000 г.). Нейното съответствие
с Конституцията не е оспорено по реда на
чл. 149, ал. 1, т. 4, т. е. преди ратификацията є
от Народното събрание. Съответната разпо-
редба, с оглед на която се иска да бъде извър-
шена преценка, се съдържа в чл. 9, т. 3 от
Хартата. Според нея “поне част от финансо-
вите средства на органите на местно самоуп-
равление трябва да се получава от местни
данъци и такси, чиито размери те имат право
да определят в рамките на закона”.
Съответствието на разглежданата законова
разпоредба с този текст изглежда очевидно.
Щом обаче не е спорно—съгласно направеното
уточнение от страна на подателите на искане-
то—в тази му част искането следва да бъде ос-
тавено без разглеждане.
По изложените съображения и на основа-
ние чл. 149, ал. 1, т. 1 и 2 от Конституцията и
чл. 25, ал. 2 от Правилника за организацията
на дейността на Конституционния съд Кон-
ституционният съд
Р Е Ш И :
I. Съгласно чл. 2, ал. 1 от Конституцията Ре-
публика България е единна държава с местно
самоуправление. Като отбелязва местното само-
управление наред и в тясна взаимовръзка с фор-
мата на държавно устройство, Конституцията дава
израз на значимостта, която му придава.
Конституцията урежда местното самоуправ-
ление като форма на децентрализация на дър-
жавната власт с цел повишаване ролята на са-
моуправляващите се общности при решаване
на въпроси от местно значение.