Държавен вестник, бр. 11, 2015 г., стр. 65

БРОЙ  11	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  65  
от противното на чл. 3, ал. 4 ЗЛЗ лечебни-
те заведения могат да извършват търговски 
сделки за нуждите на осъществяваните от 
тях медицински дейности и за обслужване 
на пациентите. Лечебните заведения са пред-
приятия по смисъла на  § 1, т. 17 ДРЗЗО, 
тъй като извършват търговска дейност под 
съответната правноорганизационна форма. 
Затова за тях следва да се спазват ограниче-
нията по ЗОАРАКСД, в който смисъл са и 
част от оплакванията на жалбоподателите. 
Липсата на мотиви към оспорената наредба 
препятстват да бъде извършен контрол дали 
са спазени ограниченията по последния закон. 
По тези аргументи оплакването на жал-
боподателите в тази насока са основателни. 
Посочените нарушения на административ-
нопроизводствени правила са съществени, 
което обуславя извод за отмяна на оспорва-
ната наредба. 
Останалите възражения на жалбоподате-
лите, свързани с нарушения на материално-
правни законови разпоредби при издаване 
на оспорваната наредба, са неоснователни. 
Неоснователни са възраженията, че при 
издаване на оспорваната наредба е нарушен 
чл. 3, ал. 2 ЗОАРАКСД. Според тази разпо-
редба при административно регулиране и 
административен контрол върху стопанската 
дейност държавните органи и органите на 
местното самоуправление не могат да налагат 
изисквания, ограничения и тежести, които 
водят до ограничаване на конкуренцията. В 
случая с оспорваната наредба са въведени 
изисквания, ограничения и тежести, които 
по определението на чл. 75, ал. 1 АПК са 
приложими по отношение на всички лечеб-
ни заведения. Еднаквите правила за всички 
изключва ограничаване на конкуренцията 
за някое/и лечебно заведение. 
Неоснователно е възражението, че вместо 
вмененото с чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ на министъра 
на здравеопазването правомощие да утвърди 
медицински стандарти за качество на оказ-
ваната медицинска помощ, той е подменил 
стандартите за качество с количествени 
изисквания. Посочените от жалбоподатели-
те изисквания за брой операционни маси, 
операционни лампи, апарати и инструменти, 
брой персонал, брой структури и брой из-
вършени операции съдът счита, че са отно-
сими за стандартите за качество, тъй като 
изискванията към медицинската техника и 
към лекуващите осигуряват по-добро, по-
надеждно и в крайна сметка по-качествено 
лечение на пациентите. 
Неоснователно е възражението, че с про-
цесната наредба са определени изисквания за 
нива на компетентност на отделните клини-
ки, което следвало да стане с наредбата по 
чл. 46, ал. 3  ЗЛЗ, която е Наредба № 49 от 
18.10.2010 г. за основните изисквания, на които 
трябва да отговарят устройството, дейността 
и вътрешният ред на лечебните заведения за 
болнична помощ и домовете за медико-соци-
ални грижи (Наредба № 49). Твърди се, че с 
определяне нивата на компетентност с про-
цесната наредба издателят на акта е излязъл 
извън законовата делегация по чл. 6, ал. 1 
ЗЛЗ. Това възражение е неоснователно, тъй 
като нивата на компетентност са определени с 
издадената по законовата делегация на чл. 46, 
ал. 3 ЗЛЗ наредба за това, която е посочената 
вече Наредба № 49. Според чл. 1 от нея на-
редбата урежда нивата на компетентност на 
лечебните заведения. А оспорваната Наредба 
№ 20 се отнася за спазване на стандарти за 
качество при извършване на медицински 
дейности от лечебните заведения. Въпреки 
свързаността на двете наредби, различен е 
предметният им обхват. Освен това съгласно 
чл. 57, ал. 2 ЗЛЗ клиниките, отделенията и 
медико-диагностичните лаборатории имат 
ниво на компетентност, определено в съот-
ветствие с утвърдените медицински стандарти 
по чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ. Или налице е изрична 
законова делегация медицинските стандарти 
да служат за основа при определяне нивото 
на компетентност. Затова възраженията на 
жалбоподателите в тази насока са неосно-
вателни. Освен това те не сочат конкретни 
разпоредби от оспорваната наредба, при които 
да са определени нива на компетентност, като 
и при служебната проверка на акта по реда 
на чл. 168 във връзка с чл. 196 АПК съдът 
не установи такива разпоредби. 
На последно място неоснователно е и 
възражението, че с разпоредбите на чл. 58 
и 59 ЗЛЗ са определени изисквания към 
ръководителите на клиники и отделения. 
Твърди се, че с оспорваната наредба били 
поставени допълнителни изисквания за лека-
рите, което противоречало на разпоредбите 
на чл. 58 и 59 ЗЛЗ, в които не се поставяли 
изисквания към лекарите, работещи в отде-
ление или клиника, да са хабилитирани лица 
или да притежават съответна медицинска 
специалност. Това възражение е неоснова-
телно, тъй като разпоредбите на чл. 58 и 59 
ЗЛЗ се намират систематично в глава осма 
„Структура, управление и персонал на ле-
чебното заведение“, раздел I „Структура на 
лечебните заведения за болнична помощ“. 
Предметният обхват на тази глава и раздел 
са относно лечебните заведения, респ. към 
техните ръководители. Обстоятелството, че 
не са въведени изисквания и към лекарите в 
тази глава и раздел, е обосновано от предме-
та на регулиране в тези глава и раздел. Но 
това не означава, че такива не могат да се 
въвеждат за тях с определянето на стандартите 
за качество въз основа на законовата деле-
гация по чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ. Това е съответно 
и на чл. 19, ал. 2 от Наредба № 49, в които