Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 9

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
Елементарното разбиране, според което от-
делните органи монополизират една държавна
функция, институционализира постоянния кон-
фликт между парламента, правителството и съ-
дебната власт и оставя в конституционен вакуум
президента и Конституционния съд, доколкото
не са носители самостоятелно и изцяло на нито
една от функциите в триадата от учредени влас-
ти, за да се превърнат във фасадни орнаменти
на формата на управление.
Конституционните системи обаче не осигу-
ряват абсолютна независимост на учредените
власти, защото равновесието между тях се по-
стига чрез взаимно възпиране. Балансът пред-
полага всяка от властите да притежава в ком-
петенциите си възможности за противодейст-
вие на другите, когато те излизат извън отреде-
ните им конституционни предели. Ето защо след
първичното хоризонтално деление на властите
и поверяването им на самостоятелни органи,
всеки от тях получава частици от неотредената
му власт, за да контролира институцията—ос-
новен носител на съответната функция.
Взаимодействието на институциите не е съ-
единение на властите, нито може да се интер-
претира като преодоляване на принципа в име-
то на неговия антипод—единството на властта.
Извън всякакво съмнение е, че независимост-
та на съдебните органи следва да осигури спра-
ведливо прилагане на законите, като предот-
врати какъвто и да е натиск върху дейността и
постановяването на решенията на магистрати-
те от страна на държавни органи, политически
партии, длъжностни или физически лица. От-
тук обаче не следва, че независимостта е абсо-
лютна и доминира над всички принципи на
конституционната демокрация. Не тя предоп-
ределя съдържанието на разделението на влас-
тите, а конституционно установеният модел на
разделение на властите, формулиран от учре-
дителната власт в Конституцията, предопреде-
ля пределите на независимостта на всички влас-
ти, в това число и на съдебната власт.
Европейският конституционен опит и по-спе-
циално френският конституционализъм показ-
ва, че нерядко желанието да се осигури неизмен-
ността и твърдият характер на конституциите,
вместо да гарантира стабилността им, практи-
чески е довеждало до създаване на нови консти-
туции и е съкращавало живота на действащите.
По този начин чрез създаване на пречки за учре-
дителната власт да променя Конституцията при-
етото решение по к.д. № 6/2006 г. не я защитава,
а излага на допълнителни опасности, и то в усло-
вията на многостепенния конституционализъм
на Европейския съюз и националните конститу-
ции на държавите членове. Съвършено правил-
но мотивите на решението обявяват, че е необ-
ходима защита на Конституцията от самата
Конституция, но именно на това заключение
съответства противоположния диспозитив за
конституционосъобразност на промените.
Конституционен съдия: Евгени Танчев
61900
РЕШЕНИЕ № 8
от 13 септември 2006 г.
по конституционно дело № 7 от 2006 г.
Конституционният съд в състав: Председа-
телстващ: Васил Гоцев, Членове: Стефанка
Стоянова, Маргарита Златарева, Людмил Ней-
ков, Румен Янков, Живан Белчев, Лазар Груев,
Мария Павлова, Емилия Друмева, Владислав
Славов, Евгени Танчев, при участието на сек-
ретар-протоколиста Гергана Иванова разгледа
в закрити заседания на 12 и 13 септември 2006 г.
конституционно дело № 7/2006 г., докладвано от
съдията Лазар Груев.
Производство по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Консти-
туцията по искане на пленума на Върховния каса-
ционен съд (ВКС) за обявяване противоконсти-
туционността на параграф 7 от Закона за измене-
ние и допълнение на Конституцията на Републи-
ка България (ДВ, бр. 27 от 31.03.2006 г.) в частта
му, с която се създава член 130а, т. 3, съгласно
която министърът на правосъдието “може да
прави предложения за назначаване, повишаване,
понижаване, преместване и освобождаване от
длъжност на съдии, прокурори и следователи”.
Искането е допуснато за разглеждане по съ-
щество на 06.07.2006 г., когато Конституцион-
ният съд е конституирал като заинтересовани
страни Народното събрание, президента на ре-
публиката, Министерския съвет, министъра на
правосъдието, министъра по европейските въп-
роси, Висшия съдебен съвет, Върховния адми-
нистративен съд, главния прокурор, Съюза на
съдиите в България, Асоциацията на прокуро-
рите, Камарата на следователите и Висшия
адвокатски съвет.
От тях не са представили становища прези-
дентът на републиката, министърът на право-
съдието, министърът по европейските въпро-
си, Върховният административен съд и Кама-
рата на следователите. Такива постъпиха от
Народното събрание, Министерския съвет,
Висшия съдебен съвет, главния прокурор, Асо-
циацията на прокурорите, Съюза на съдиите и
Висшия адвокатски съвет.
В искането ВКС е изразил позиция, че “тек-
стът засяга формата на държавно управление,
нарушавайки принципите за разделение на влас-
тите, установения баланс между тях, принципа
на правовата държава и независимостта на
съдебната власт”, което “прави Обикновено
народно събрание некомпетентно да възлага
посочените правомощия на министъра с про-
мени в сега действащата Конституция”.
Народното събрание и Министерският съ-
вет възразяват, считайки, че нормата не е про-
тивоконституционна.
Разбирането на ВКС се подкрепя от остана-
лите представили становища заинтересовани
страни, като Съюзът на съдиите в България
смята текста за излишен, с уговорката, че “ако
остане, добре е в окончателната му редакция да
се предвиди, че кадрови предложения могат да
се правят и от представители на съдебната власт,
определени със закон”.