Държавен вестник, бр. 43, 2005 г., стр. 28

С Т Р .  28
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  43
В категорията на именно такива съюзнически
задължения, които произтичат от изпълнение-
то на международни договори, спада и предоста-
веното от законодателя на министъра на външ-
ните работи разрешително правомощие, което
има за предмет единствено посещение на военен
или подводен кораб с мирна (невоенна) цел. По
този начин законодателят е уредил изчерпател-
но хипотезата на пребиваване, при кумулативно
посочени в закона условия, които не противоре-
чат на Конституцията и са в съответствие с дейс-
тващото законодателство.
6. Неоснователно е твърдението на искате-
лите за наличие на противоречие между атаку-
ваните разпоредби и тези на чл. 32, т. 5 и 5а от
Закона за отбраната и въоръжените сили на
Република България (ЗОВСРБ), според които
Министерският съвет разрешава пребиваване-
то и преминаването на чужди войски и съюзни-
чески въоръжени сили на територията на стра-
на. Твърдяното противоречие се сочи като ос-
нование за противоконституционността на ата-
куваните разпоредби поради нарушение на чл. 4
от Конституцията, респективно прогласения с
него принцип за правовата държава. Изложе-
ните доводи в този смисъл в искането съдът
намира за неубедителни.
7. Конституционният съд счита за необходи-
мо преди всичко да подчертае, както вече е
изяснил с Решение № 14 от 2000 г. по к.д. № 12
от 2000 г. (ДВ, бр. 98 от 1 декември 2000 г.), че
поначало противоречията във възприетата за-
конодателна уредба, както и неясноти при ней-
ното тълкуване не са достатъчни за обявяване
на съответните разпоредби за противоконсти-
туционни. Изискването за вътрешна съгласува-
ност на законовата уредба би имало отношение
към принципа на правовата държава само ако
установеното противоречие по характер и сте-
пен е конституционно нетърпимо.То трябва да
засяга конституционни ценности и норми, за да
бъде въздигнато в основание за обявяване на
конкретни норми за противоконституционни.
Предпоставки, каквито в случая не са налице.
8. Релевираното оплакване за противоречие
в нормите от посочените по-горе два закона не
е съобразено с различния предмет на регулира-
не с тях. Атакуваният закон регламентира раз-
решителното правомощие на министъра на
външните работи само по отношение на съюз-
нически военен или подводен кораб при про-
веждане на учения, обучения и други меропри-
ятия от мирен характер, но не и на чужди войс-
ки и съюзнически въоръжени сили, както и
изпращането на български въоръжени сили
извън страната, което е предмет на регулиране
с двата текста от ЗОВСРБ. Налице са различни
хипотези и техният предмет на регулиране до-
пуска и съответна различна нормативна уредба
по отношение на разрешителното правомощие.
Оплакването не е съобразено и с приетата от
законодателя условност в приложното поле на
разпоредбата на чл. 32, т. 5 ЗОВСРБ, която
произтича от уговорката в текста “...освен ако
в закон не е предвидено друго”. А това “друго”,
което изключва прилагането на нормата, в слу-
чая представлява именно уредбата със
ЗИДЗМПВВППРБ, респективно разглеждани-
те атакувани за противоконституционност раз-
поредби от него. Във връзка с това следва да се
подчертае, че използвано в ЗОВСРБ понятие
“чужди войски” нито се отъждествява, нито
включва в себе си понятието “съюзни войски”
(част от което е военната техника и имущество).
С Решение № 1 от 2003 г. по к.д. № 1 от 2003 г.
(ДВ, бр. 13 от 11 февруари 2003 г.) Конституци-
онният съд изрично е приел, че войските на по-
литически или военен съюз, на държави—член-
ки на този съюз, или на съюзни държави по
ратифициран, обнародван и влязъл в сила за
Република България международен договор с
политически или военен характер не са чужди
войски по смисъла на чл. 84, т. 11 от Конститу-
цията, ако преминаването или пребиваването
им през територията на страната е свързано с
изпълнение на съюзнически задължения.
9. Конституционният съд не споделя и дово-
дите на искателите за безконтролност върху
действията на министъра на външните работи,
свързани с даденото му разрешително право-
мощие. Както вече се посочи, то е поначало
силно ограничено в своя обхват от кумулатив-
но посочените условия за неговото упражнява-
не в атакувания закон. Наред с това разрешени-
ето се дава след съгласуване с министъра на
отбраната, министъра на вътрешните работи и
министъра на транспорта и съобщенията. Това
е една гаранция за упражняване на контрол върху
законосъобразността и правилността на разре-
шителния акт. За неговото издаване незабавно
се уведомява Министерският съвет. Той според
чл. 107 от Конституцията има правомощието
да отменя незаконосъобразните или неправил-
ни актове на министрите. Всичко това означа-
ва, че има обезпечен контрол върху действията
на министъра на външните работи по упражня-
ване на разрешителното му правомощие, който
е дори конституционно гарантиран.
10. Неоснователно е и оплакването на иска-
телите, че с атакуваните разпоредби министъ-
рът на външните работи изземва функции на
президента, поради което те противоречат на
чл. 100 от Конституцията.
Оспорваното разрешително правомощие на
министъра на външните работи не засяга никое
от прогласените с чл. 100 от Конституцията пра-
вомощия на президента. Те не включват в себе си
и компетентност да дава разрешение за посеще-
ния на чужди войски на територията на Републи-
ка България. Тази оперативна дейност не е при-
съща на високия ранг, който заема държавният
глава в йерархията на държавните институции.
По изложените съображения Конституцион-
ният съд счита, че няма основание да се прие-
ме, че разпоредбите на § 1 и 4 ЗИДЗМПВВППРБ
противоречат на Конституцията.
II. По отношение на § 5, с който в § 2 от
допълнителните разпоредби на ЗМПВВППРБ
се създават нови т. 6 и 7, и искането за обявя-
ване на целия ЗИДЗМПВВППРБ за противокон-
ституционен
11. С новата т. 6 се дава дефиниция на поняти-
ето “съюзнически кораб”. Това е “кораб, плаващ
под знамето на държава, с която има ратифици-