Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 37

БРОЙ  1	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
и финансирането на здравната система, ко-
ито обричат на фалит болниците и отнемат 
нормалния достъп на гражданите до здравни 
грижи; в) отказ на управителя да поиска в края 
на 2012 г. актуализация на бюджета на НЗОК 
с 50 милиона лв. неосъществен трансфер от 
нея към Министерството на здравеопазването 
и с надсъбрани суми от здравни вноски; г) 
въведени в началото на 2013 г. регулативни 
методики, довели до орязване на бюджети-
те на болниците; д) отказ на съсловните и 
пациентските организации да преговарят и 
работят с управителя на НЗОК.
Тези фактически основания са конкретизи-
рани и допълнени в становището на Народното 
събрание по делото.
І. Според съдиите Цанка Цанкова, Кра-
сен Стойчев и Георги Ангелов искането е 
недопустимо.
1. Оспореното решение е едностранно 
властническо волеизявление, което прекратява 
правото на избраното веднъж физическо лице 
да упражнява занапред компетентността на 
управител на НЗОК като държавен орган (от-
нема т. нар. инвеститура). Макар и прието от 
Народното събрание, действието на решението 
не е в сферата на законодателната власт, защото 
не създава, а прилага съществуваща правна 
норма. Не е и в сферата на съдебната власт, 
тъй като не решава правен спор съобразно съ-
ществуваща норма. Последиците на решението 
са в сферата на изпълнителната власт така, 
както и ако би било прието от администрати-
вен орган. Впрочем, не принадлежността на 
органа, субект на волеизявлението, към една 
от трите власти, а методът на регулиране и 
правните последици от неговото волеизявле-
ние са от значение за определянето му като 
властнически акт, и то от точно определен 
вид – законодателен, административен или 
съдебен, или като гражданскоправно действие. 
Административни актове издават органите на 
изпълнителната власт. Народното събрание 
също може да издава решения, които имат 
характер на административни актове. Същото 
се отнася до юридически или физически лица, 
както и техни сдружения, ако са оправомо-
щени за това със закон.
2. Решението в случая е волеизявление 
на орган, действащ като административен 
по смисъла на чл. 120, ал. 1 от Конституцията. 
Контролът за законността му се осъществя-
ва съгласно тази разпоредба от съдилищата 
чрез обжалването му като административен 
акт по ред, определен от текущия законода-
тел, доколкото последният не е изключил 
обжалваемостта му при условията (и огра-
ниченията) на чл. 120, ал. 2 от Основния 
закон. Законността, предмет на проверка от 
административните съдилища, включва не 
само съобразеността на административния 
акт със закона и подзаконовите нормативни 
актове, но преди всичко с Конституцията. 
Законността е съответствието на акта със 
закона в родовия смисъл на това понятие, 
обхващащ цялата система от правни норми.
3. а. Формалното тълкуване на разпоред-
бата на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституция-
та, в резултат на което контролът над тези 
парламентарни решения се свежда само до 
съответствието им с чл. 84, т. 8 от Основния 
закон, не отчита, че те са актове с админи-
стративен характер, подлежащи на цялостен 
контрол за законност съгласно чл. 120, ал. 1 
от Конституцията. При възприемането на това 
тълкуване контролът се свежда до проверка 
на материалната компетентност на Народ-
ното събрание в зависимост от съществу-
ването на оправомощаващ го закон, докато 
съобразеността на решението със закона в 
тесния смисъл на понятието е невъзможна. 
Такъв контрол би довел като резултат един-
ствено до увеличаване на законите, с които 
ръководителите на институции се избират 
или освобождават от парламента.
б. Няма разумно основание да се счита и че 
нормата на чл. 149, ал. 1, т. 2, предл. 2 е специ-
ална спрямо тази на чл. 120 от Конституцията, 
така че контролът върху административните 
актове на парламента да е разделен на две – за 
конституционосъобразност, осъществяван от 
Конституционния съд, и за законосъобраз-
ност, осъществяван от административен съд. 
Такава система за контрол е казуистична и 
правнотехнически усложнена, без това да се 
оправдава от защитима конституционна цел. 
в. Ако пък контролът изцяло, включител-
но за законосъобразност, е подведомствен 
на Конституционния съд, то преди всичко 
засегнатите от административния акт лица 
остават без основното си право на защита, 
установено от чл. 56 и гарантирано им пред 
съдебната власт от чл. 120, ал. 2 и чл. 122 от 
Конституцията, най-малкото поради това, 
че не са сред легитимираните по чл. 150 от 
Конституцията да сезират този съд.
От своя страна, самият Конституционен 
съд не разполага с конституционните, а оттам 
и със законовите правомощия на съдебната 
власт. Механизмът на чл. 121 от Основния 
закон осигурява установяването на истината 
за съществуването на фактите, посочени като 
основания за предсрочното прекратяване на 
мандата. С такъв механизъм в дейността си 
по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията кон-
ституционният процес не разполага. Консти-
туционният съд поначало преценява не при-
лагането на закона спрямо конкретни факти, 
както е при съдебната власт, а неговото или 
на другите актове на парламента съответствие 
с Основния закон. По тази причина той няма 
типичния за правосъдието правнотехнически 
инструментариум за установяване на факти.