Държавен вестник, бр. 60, 2016 г., стр. 7

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Сдружение „Институт за развитие на 
публичната среда“ и Инициативен комитет 
„Гласувай без граници“ са взели становище 
само по т. 4 на оспореното от президента 
Решение, което приемат за противоречащо на 
Конституцията. Като се позовават на резул-
татите от проведения през 2015 г. национален 
референдум и правните ефекти от него, те са 
изразили позиция, че провеждането на нов 
референдум по същия въпрос няколко месеца 
по-късно е в противоречие с принципите на 
правовата държава, компрометира идеята за 
пряката демокрация и дискредитира консти-
туционния принцип на народния суверенитет.  
Останалите организации, поканени да 
предложат писмени становища по делото, не 
са депозирали писмени становища по искането 
в предоставения им срок.
От поканените специалисти по консти-
туционно право писмено правно мнение по 
предмета на делото са предоставили проф. 
д-р Пенчо Пенев, проф. д-р Снежана Начева 
и проф. д-р Пламен Киров.
Според проф. Пенев Конституционният съд 
не може да контролира законосъобразността на 
оспореното Решение на Народното събрание, а 
само неговата конституционосъобразност, т.е. 
неговата проверка може да бъде ограничена 
до това дали е валидно взето. Алтернативно 
приема, че макар пороците на оспорения акт 
да се отнасят до неговата законосъобразност, 
като цяло се нарушава конституционният 
принцип на правовата държава. Разгледано в 
този аспект, заключението на проф. Пенев е, 
че и в трите си оспорени пункта Решението 
противоречи на Конституцията, но въпреки 
това съдът следва да се въздържа от установя-
ването на практика, разширяваща контролните 
му правомощия.
В своето правно мнение проф. д-р Снежа-
на Начева е развила и аргументирала тезата, 
че искането на президента е основателно. 
Намира, че оспореното Решение в частта 
по т. 2 и 6 противоречи на Конституцията, 
тъй като решаването на поставените като 
предмет на национален референдум въпроси 
е от компетентността на Велико Народно 
събрание съгласно чл. 158, т. 3 от Конститу-
цията, а не на обикновено, а т. 4 се отнася 
за въпрос, който вече е бил поставян на 
проведен национален референдум. Тя излага 
съображения за значимостта на политическото 
представителство, формирането на кворум, 
мнозинствата, с които се приемат различните 
актове на парламента съобразно спецификата 
на парламентарното управление, за мястото 
и функциите на изпълнителната власт в сис-
темата на държавната власт при установения 
конституционен модел.
Проф. д-р Пламен Киров е аргументирал 
позицията си, че Решението в оспорените си 
точки 2, 4 и 6 противоречи на чл. 1, ал. 1 и 
2, чл. 2, ал. 1, предл. 1, чл. 4, ал. 1, чл. 8, 84, 
чл. 105, ал. 1 и 2 и чл. 116, ал. 1 от Консти-
туцията. Позовавайки се на практиката на 
конституционната юрисдикция, той е изтъкнал, 
че въпросът за числеността на парламента, 
приет с т. 2 на Решението, не е технически, 
а такъв, който засяга същността на полити-
ческото представителство, и е в контекста на 
конкретния модел на разделение на властите, 
възприет от конституционния законодател. 
Това го определя като въпрос на конститу-
ционна ревизия, възложена в изключителната 
компетентност на Велико Народно събрание, 
какъвто е правният проблем, очертан и по 
т. 6 на Решението – за прекия избор на ди-
ректорите и началниците на управления в 
МВР. По т. 4 излага разбирането си, че с 
оглед предходния произведен референдум 
предлаганият въпрос е лишен от предмет, а 
гласуването отново по него – безсмислено.
Конституционният съд, като обсъди доводи-
те в искането, с което е сезиран, изложените 
подкрепящи ги съображения, представените 
по делото становища и релевантната прав-
на уредба, за да се произнесе, взе предвид 
следното:
Предмет на проверка за конституционност 
по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конститу-
цията е акт на Народното събрание – част 
от Решение за произвеждане на национален 
референдум, прието въз основа на направено 
до него предложение от инициативен коми-
тет с подписка, съдържаща подписите на не 
по-малко от 400 000 български граждани с 
избирателни права с формулирани 6 отделни 
въпроса. 
Референдумите и гражданските инициативи 
са утвърдени като съществено допълнение 
и опора на представителната демокрация в 
много съвременни демократични държави. 
Разглеждан като средство за пряко участие на 
гражданите в процеса на осъществяването и 
контрола на държавната власт, едновременно 
с това референдумът е и критикуван за въз-
можна манипулация при прякото вземане на 
решения от гражданите, а в някои случаи – и 
за нарушаване на правата и свободите им. 
Независимо от критиките, възможността за 
инициатива от гражданите за произвеждане на 
референдум трябва да бъде правно осигурена. 
Конституцията на Република България отра-
зява тази тенденция в съвременните конститу-
ционни демокрации и изрично предвижда, че 
народът осъществява пряко и представително 
произтичащата от него държавна власт (чл. 1, 
ал. 2 от Конституцията). По този начин кон-
ституционният законодател установява като 
равнопоставени основните способи, чрез които 
суверенът властва. 
За да направи преценка за съответствие 
с Конституцията на съдържащите се в Ре-
шението на Народното събрание оспорени 
предложения, Конституционният съд е необ-
ходимо да очертае кръга въпроси, които могат