Държавен вестник, бр. 40, 2002 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  40
договора са обнародвани в ДВ, бр. 37 от 2002 г.
По-нататък в текста при цитиране на договори-
те страните ще бъдат изпускани за краткост. 
Подателите на искането посочват на първо
място, че Договорът за пласиране е “нов държа-
вен заем” и не е спазено изискването за предвари-
телно съгласие за такъв заем по чл. 84, т. 9 от
Конституцията. Това изискване според тях е им-
перативно, а последващата ратификация по чл. 85,
т. 4 “не може да санира липсващото предварител-
но съгласие”. Второто оплакване е затова, че трите
договора “имат толкова неопределен предмет, че
ратификацията е безпредметна”.
Не се оспорва допустимостта на акта на рати-
фикация в конкретния случай, нито неговата ва-
лидност от гледна точка на форма или на редов-
ността на процедурата по гласуването му. Докол-
кото искането съдържа мотиви, те без изключе-
ние се отнасят до договорите, предмет на ратифи-
кацията. Конкретно се поставя въпросът за прав-
ната квалификация на Договора за пласиране (т. 1
от искането) и твърдяната в тази връзка необхо-
димост от предварително съгласие по чл. 84, т. 9
от Конституцията и за неясноти в договорите,
отнасящи се към техния предмет (т. 3 от искане-
то). Привидно се оспорва законът за ратифика-
ция, но по същество се спори върху ратифицира-
ните договори с цивилистични аргументи.
За да допусне искането до разглеждане по
същество, съдът на първо място трябва да уста-
нови дали е компетентен да се произнесе по
процесните договори, дали и доколко тези до-
говори влизат в кръга на контролираните от
него актове. Поставянето на този въпрос е не-
избежно. Ако съдът приеме, че е компетентен
да провери изложените в искането твърдения
относно гражданскоправната квалификация
(договор за заем и обвързаното с него изисква-
не за съгласие по чл. 84, т. 9 от Конституцията)
или предмета (неопределен или определим) на
договорите във фазата по същество, той трябва
да тълкува договорите в рамките на определе-
но право. Практическите въпроси са два: ком-
петентен ли е Конституционният съд да тълку-
ва процесните договори; кое е правото, прило-
жимо към тълкуване на договорите?
Конституционният съд, за да се произнесе,
взе предвид следното:
I. За гражданскоправната природа на дого-
ворите
1. Договорите, които са предмет на закона
за ратификация, са сключени между чуждест-
ранни частноправни субекти, от една страна, и
Република България, от друга страна. Частно-
правният характер на Джей Пи Морган Секю-
ритис Инк, Джей Пи Морган Юръп Лимитид,
Саломон Брадърс Интернешънъл Лимитид и
Джей Пи Морган Чейс Банк е очевиден и по
това не се спори. Това личи както от самото
наименование на субектите, които са добре
известни, така и от техния предмет на дейност.
2. Република България от своя страна учас-
тва в трите договора като гражданскоправен
субект. Както е известно, всяка държава освен
че е субект на международното право е и субект
на национално право—на своя собствен правен
ред и на правните системи на други държави,
доколкото последните є признават това качес-
тво. В това свое качество България е равнопос-
тавена страна с насрещните страни по догово-
ри, придобива права и поема задължения, вклю-
чително и частноправни по своя характер.
3. Волеизявлението на Република България,
изразено в закона за ратификация на трите до-
говора, няма властнически характер. То не е
извършено от страната в качеството є на су-
бект на власт (jure imperii), а в качеството є на
гражданскоправен субект (jure gestionis). Впро-
чем изрична декларация в този смисъл е вклю-
чена в чл. 5.13 от Договора за пласиране, спо-
ред който “Сключването на този договор..........
представляват гражданскоправни действия, а
не актове на упражняване на държавна власт”.
4. В практиката и теорията с оглед на субекти-
те и съдържанието им въпросните договори се
определят единодушно като сделки (контракти)
на частното право (Contrats d’Etat, State contracts).
Те се различават съществено от международните
договори (traites internationales, international treaties),
които се сключват между субекти на междуна-
родното публично право (държави и/или между-
правителствени организации и институции, как-
то и групи и организации с учредена международ-
на правосубектност) и по своето съдържание по
правило са източници на международното право.
Това различие e безспорно възприето и се под-
чертава в съвременната правна теория както в
България, така и в чужбина (виж например Тодо-
ров, Т., Гражданската отговорност на държава-
та в българското международно частно право,
ГСУ, том 77, 1987, кн. 1, с. 172—218, Mayer, P.,
Droit international prive, ed. Montchrestien, Paris, 1994,
p. 465—467, G. van Hecke, Contracts Between States
and Foreign Private Law Persons, in: R. Bernhardt /ed./,
Encyclopedia of Public International Law, Volume I /
1992/, p. 815, също и Combacau, J., Sur, S., Droit
international public, ed. Montchrestien, Paris, 1996, p.
313—314). В българското право двете категории
договори се смесват поради липсата на отделни
думи за тях, но това не означава че правоприла-
гащите органи не отчитат различната им правна
природа. Впрочем качеството на сделка (облига-
ционен заем) на Договора за пласиране се под-
държа в самото искане.
 5. Трите договора, сключени между Бълга-
рия, действаща в нейната гражданска правосу-
бектност от, една страна, и чуждестранни час-
тноправни (физически и/или юридически) лица,
от друга страна, са подчинени на правилата на
международното частно право. Без правно зна-
чение за този извод е обстоятелството доколко
емитирането на Глобални облигации по Дого-
вора за пласиране и свързаните с него Договор
за фискално агентство и Договор за дилър ме-
ниджъри уреждат поемането на нов дълг или
замяна на вече съществуващ дълг. По този въп-
рос също не се спори в съвременното право не
само за случаите, когато държавата е заемател,
но дори за договорите, по които тя е заемодател
(изрично така H.—E. Folz, State Debts, in: R.
Bernhardt /ed./, Encyclopedia of Public International
Law, Volume IV (2000), p. 608).