Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 11

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
Не е така в производство като настоящото.
В него, предвид предмета на искането, съдът
може да извърши проверка по същество, отна-
сяща се само и единствено до това, дали до-
пълването на Конституцията не засяга въпрос
от изключителната компетентност на ВНС. В
тази връзка следва да се отбележи, че провер-
ката по същество в подобни случаи по прин-
цип е силно стеснена по обхвата си, а в конк-
ретния случай, като част от цялото, тя вече е
била на вниманието на КС по посочените две
конституционни дела.
Следва да се добави още, че не може да се
приеме позицията на искателя, че по настоя-
щото дело са неприложими мотивите, залегна-
ли в решението на КС по к.д. № 7 от 2005 г.,
защото в тях освен въпроси, свързани с преци-
зиране на отделни функции, поставяне на ак-
центи или уточняване на правомощия или наи-
менования на органи на съдебната власт, под-
робно се обсъжда и взаимодействието им с
институции на другите власти. В този смисъл е
и диспозитивът на решението.
III. Относно процедурата по приемане на
закона
На конституционно ниво изискванията от-
носно процедурата за изменение и допълне-
ние на основния закон от Народно събрание
са уредени в чл. 154 и 155. Правото на иници-
атива принадлежи на една четвърт от народ-
ните представители и на президента, като
предложението се разглежда от Народното
събрание не по-рано от един месец и не по-
късно от три месеца след постъпването му.
Законът за изменение и допълнение на Кон-
ституцията се приема с мнозинство три чет-
върти от всички народни представители на
три гласувания в различни дни.
В конкретния случай, видно от стенограф-
ските протоколи, правилата са спазени.
Проектът на закон за изменение и допълне-
ние на Конституцията е внесен в Четиридесето-
то Народно събрание от повече от една четвърт
(60) от народните представители (109) на
22.12.2005 г. Той е разгледан на три четения в
различни дни, както следва: първо четене—на
03.02.2006 г. (Стенографски дневници, книга 28,
с. 85—136); второ четене—на 02.03.2006 г. (Сте-
нографски дневници, книга 32, с. 57—117), и тре-
то четене—на 30.03.2006 г. (Стенографски днев-
ници, книга 36, с. 68—81), като е бил подкрепен
от мнозинство повече от три четвърти (180) от
всички народни представители. ЗИДКРБ е под-
писан и обнародван в “Държавен вестник” от
председателя на Народното събрание в седем-
дневен срок от приемането му (бр. 27 от
31.03.2006 г.) в съответствие с разпоредбата на
чл. 156 от Конституцията.
IV. Относно проверката по същество
Основният въпрос тук е, дали визираната в
чл. 130а, т. 3 от Конституцията възможност на
министъра на правосъдието да прави предло-
жения за назначаване, повишаване, понижава-
не, преместване и освобождаване от длъжност
на съдии, прокурори и следователи е измене-
ние на основния закон, което променя формата
на държавно управление.
По принцип отрицателен отговор на този
въпрос се съдържа в решението по к.д. № 34 от
1998 г. Това принципно становище е препотвър-
дено и по к.д. № 17 от 2002 г. По първото дело
изрично е прието, че правото на министъра да
прави предложения пред ВСС “не нарушава
принципите на разделението на властите и не-
зависимостта на съдебната власт”, като съдът
заключава, че “конституционно гарантираната
независимост на съдебната власт, изразяваща
се в подчинението є единствено на закона при
вземането на решения, тяхната неотменимост
от законодателната и изпълнителната власт,
както и кадровото є формиране от Висшия съ-
дебен съвет остават ненакърнени”.
В допълнение следва да се има предвид
следното:
Атакуваната норма на чл. 130а, т. 3 от Кон-
ституцията, визирайки възможността на минис-
търа на правосъдието да прави кадрови предло-
жения пред ВСС, се намира в определени отно-
шения с други норми на основния закон. Кон-
ституционната уредба на процедурата за назна-
чаване, повишаване, понижаване, преместване
и освобождаване от длъжност на магистрати
включва разнообразни по предназначението си,
но неразривно свързани помежду си разпоред-
би. В единство те образуват своеобразен нор-
мен комплекс, което предопределя и начина,
по който следва да се подходи при проверката
за конституционосъобразността на която и да е
от тях. Не е възможно и не би било правилно в
този случай да се преценява изолирано отделна
разпоредба или част от нея, защото съдържай-
ки конкретно правило, тя същевременно е еле-
мент от цялостното уреждане на проблема в
рамките на съответния нормен комплекс.
По отношение кадровото формиране на съ-
дебната власт от Висшия съдебен съвет Кон-
ституцията съдържа ясни правила.
Съдиите, прокурорите и следователите се
назначават, повишават, понижават, преместват
и освобождават от длъжност от Висшия съдебен
съвет (чл. 129, ал. 1), с решение, което се приема
с тайно гласуване (чл. 131), в което министърът
на правосъдието не участва (чл. 130, ал. 5).
Следва да се отбележи и друга много важна
особеност в разглежданата материя. Учреди-
телната власт е предвидила изрично в Консти-
туцията, че условията и редът за назначаване и
освобождаване от длъжност на съдиите, съдеб-
ните заседатели, прокурорите и следователите
се уреждат със закон (чл. 133). Логично е да се
приеме, че този ред включва и определяне на
лицата, които имат възможността да правят
предложения. Впрочем, винаги досега, а и по-
настоящем, именно ЗСВ регламентира тези
въпроси. След като ВНС изрично е предвиди-
ло, че уреждането на тази материя трябва да
стане със закон, няма никакво съмнение, че
включването на част от нея в Конституцията от