Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
суване. Основните аргументи на вносителите 
са, че така се ликвидира съществуваща сега 
неравнопоставеност, тъй като собствениците, 
които отдават под наем имоти в курорти, освен 
данък върху недвижимите имоти, плащат и 
туристически данък/патентен данък или респ. 
подоходен данък по Закона за облагане дохо-
дите на физическите лица за декларираните 
приходи от наеми. Тези аргументи не могат да 
бъдат споделени. Става въпрос за различни по 
вид данъци – имуществени и подоходни, при 
които общата данъчна тежест зависи не само 
от стойността на имотите, но и от начина, по 
който те се използват.
Конституцията определя две категории 
данъци – съобразно това дали са на базата на 
имуществото на данъчнозадължените субекти, 
или на основание на техните доходи (чл. 60, 
ал. 1). Данъкът върху недвижимите имоти е 
типичен имуществен данък, докато туристи-
ческият данък, патентният данък и данъкът 
върху приходите от наеми са подоходни данъци. 
Както посочва Конституционният съд в Решение 
№ 9 от 1996 г., юридическият състав на данъка 
върху недвижимите имоти обхваща правото 
на собственост върху тях и породеното от него 
данъчно задължение има един и същ обем 
както когато сградата се ползва за жилищни 
нужди, така и когато тя не се ползва за такива 
нужди. Поради това размерът на данъка върху 
недвижимите имоти се обуславя от стойността 
на обекта, която не се влияе от това за какви 
нужди той се използва (Решение № 9 от 1996 г., 
Решение № 11 от 2013 г.). В своята практика 
Конституционният съд последователно застъпва 
разбирането, че „Отделното посочване в чл. 60, 
ал. 1 от Конституцията на „доходи и имущество“ 
трябва да се схваща като изискване за разгра-
ниченост между подоходните и имуществените 
данъци, за недопускане на елементи, присъщи 
на едната категория данъци в другата категория 
данъци (Решение № 9 от 1996 г., Решение № 8 от 
2002 г. и Решение № 5 от 2012 г.). Затова, като 
поставя размера на данъчната ставка, а оттам 
и на данъка, в зависимост от използването на 
недвижимия имот, § 39, т. 6 от ЗИД ЗКПО не 
кореспондира с чл. 60, ал. 1 от Конституцията.
4. Не мога да се съглася с подхода на На-
родното събрание при промените в Закона за 
митниците, направени с § 50 и § 64. Тези па-
раграфи са внесени от народни представители 
между първо и второ гласуване и на практика 
са приети само на едно гласуване в нарушение 
на чл. 88, ал. 1, изр. 1 от Конституцията.
По своята правна характеристика Законът 
за митниците е устройствен закон и няма 
връзка с промените в Закона за корпора-
тивното подоходно облагане. Поради това 
липсва основание извършването на промени, 
които засягат цялостната структура на Аген-
ция „Митници“, да се правят с преходните и 
заключителните разпоредби на друг закон. В 
нарушение на чл. 84, ал. 2, изр. 2 от ПОДНС 
тези разпоредби бяха гласувани в пленарна 
зала, въпреки че са извън обхвата на прие­
тия на първо гласуване законопроект. Така 
за пореден път важни промени, които засягат 
една от най-многочислените администрации 
в изпълнителната власт, се правят на тъмно, 
без обществено обсъждане, без оценка на 
въздействието и в нарушение на правилата 
за дейността на Народното събрание, които 
самото то е установило.
Съгласно § 64 ЗИД ЗКПО съществуващите 
митници се закриват със заповед на министъ-
ра на финансите. Немислимо е да се закрият 
всички митници, защото това би означавало, 
че държавата остава без администрация, която 
да изпълнява нейните функции във връзка с 
провеждането на митническата политика. От 
разпоредбите на § 50, т. 1, буква „в“ и т. 2 е 
видно, че не става въпрос за закриване на 
митниците, а за преобразуването им в тери-
ториални дирекции на Агенция „Митници“. 
Затова е недопустимо предвиденото в § 64, 
изр. 2 прекратяване на правоотношенията на 
служителите поради закриване на администра-
цията/предприятието по чл. 106, ал. 1, т. 1 от 
Закона за държавния служител и по чл. 328, 
ал. 1, т. 1 от Кодекса на труда. Така се придава 
друго, неприсъщо правно значение на юриди-
чески факти, за да се приложат неотносими 
към тях правни последици. Третирането на 
преобразуването на митниците като закриване 
заобикаля защитните разпоредби на чл. 87а от 
Закона за държавния служител и на чл. 123 
от Кодекса на труда, предвиждащи запазване 
на правоотношенията на служителите при 
преобразуване.
С § 50, т. 3, буква „а“ от ЗИД ЗКПО в чл. 9 
от Закона за митниците се създават нови ал. 4 
и 5. Съгласно тях правоотношенията с дирек-
торите на териториални дирекции, с главните 
директори на главни дирекции и с директорите 
на дирекции в специализираната администра-
ция в Централното митническо управление да 
могат да се прекратяват без предизвестие по 
преценка на директора на Агенция „Митни-
ци“, съгласувано с министъра на финансите. В 
мотивите на внеслите предложенията народни 
представители липсват каквито и да е било 
аргументи за новата уредба, което не съответ-
ства на изискванията на чл. 83, ал. 1, изр. 1 
от ПОДНС. Необходимо е да се има предвид, 
че заемащите тези длъжности са държавни 
служители съгласно чл. 13, ал. 3 от Закона за 
администрацията и чл. 5, ал. 1 от Закона за 
държавния служител. Нещо повече, по силата 
на чл. 5, ал. 2 от Закона за държавния служител 
те са висши държавни служители.
Предвиденото прекратяване на право-
отношенията по преценка на директора на 
Агенция „Митници“ е флагрантно нарушение 
на основополагащи принципи на държавната 
служба. Статутът на държавния служител има 
конституционни измерения в чл. 116, ал. 1 от 
Основния закон. Неговата значимост е очертана 
и от Конституционния съд в Решение № 11 от 
1998 г., в което се изтъква, че „по смисъла на 
чл. 116, ал. 1 от Конституцията държавните 
служители са замислени като траен, незави-
сим от политическите промени гръбнак на