Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
данската колегия на Върховния касационен 
съд). Следователно щом въпросите, които 
не представляват правораздаване в собствен 
смисъл, са възложени на съдилищата за реша-
ване по реда, предвиден за осъществяване на 
правораздавателната дейност, с цел тяхното 
законосъобразно, авторитетно и справедливо 
разрешаване именно от орган, чиято неза-
висимост е прокламирана и гарантирана в 
Основния закон (чл. 117, ал. 2 от Конститу-
цията), то необходимостта от мотивиране на 
съдебните актове не може да се разглежда 
различно според това дали същите са актове 
на правораздаване в същинския смисъл на 
това понятие, или са издадени от съда при 
осъществяване на друга възложена му от 
закона дейност.
Тълкуването на конституционните разпо-
редби неизбежно е свързано с изследване и 
установяване на действителната воля на техния 
създател, тъй като по този начин се гаранти-
ра правната стабилност и върховенството на 
Основния закон, както и изобщо закрепените 
в него идеи и ценности (Определение № 3 
от 17.09.2015 г. по к.д. № 7/2015 г.). Поради 
това съдът намира за нужно да отбележи, че 
въпросът за необходимостта от приемане на 
разпоредбата на чл. 121, ал. 4 от Основния 
закон (с която за първи път получава кон-
ституционна уредба изискването за моти-
виране на съдебните актове) и конкретното 
є съдържание са били предмет на дискусия 
както в Комисията за изработване на про-
ект за Конституция на Република България, 
така и при приемането на текста на второ 
гласуване. От стенографските протоколи 
на заседанията на комисията и на Седмото 
Велико народно събрание от 22.06.1991 г. е 
видно, че при обсъжданията категорично е 
надделяло становището, според което изис-
кването за мотивиране се отнася до всички 
съдебни актове, вкл. разпорежданията – пора-
ди необходимостта да са известни причините 
за тяхното постановяване. В заседанието на 
комисията изрично е било разгледано и от-
хвърлено предложението в Конституцията да 
се предвиди, че правораздавателните актове 
се мотивират само в определените от закона 
случаи. Направените изказвания на народ-
ните представители позволяват да се изведат 
целите, с оглед на които конституционният 
законодател е установил изискването за мо-
тивиране на съдебните актове – освен вече 
посочената необходимост да бъде обяснена 
волята на съда, мотивите се явяват гаранция 
за правата на гражданите, гаранция срещу 
съдийски произвол, от значение са за защи-
тата срещу подлежащи на инстанционен кон-
трол актове, както и представляват фактор, 
формиращ правната култура на гражданите. 
Същевременно е отчетено, че въпросът за 
обема на мотивите следва да бъде решен в 
закона, като се има предвид, че понякога не 
е нужно нарочно излагане на мотиви към 
един акт по движение на делото (т.нар. „ре-
золюция“), тъй като такива са изложени в 
молбата за неговото издаване. 
Отчитайки изложеното по-горе относно це-
лите, за които конституционният законодател 
е приел тълкуваната разпоредба на чл. 121, 
ал. 4 от Основния закон, Конституционният 
съд намира, че значението на конституцион-
ното изискване за мотивиране на съдебните 
актове се проявява в няколко направления. 
На първо място, необходимостта от излагане 
на мотиви е насочена към гарантиране на за-
коносъобразността на постановеното от съда, 
тъй като мотивите илюстрират подвеждането 
на фактите по конкретното дело под прило-
жимата законова норма и изясняват нейния 
смисъл, съобразно който се формират правните 
изводи, обуславящи решението. Мотивирането 
също така е предназначено да обезпечи об-
щественото доверие към съда като основен 
гарант на правовия ред чрез внушаване на 
убедителност и доверие в неговите актове 
(според Постановление № 1 на пленума на 
Върховния съд от 13.07.1953 г. „мотивите трябва 
да бъдат ясни, точни и убедителни“). Такива 
са и утвърдените международни стандарти, 
обективирани в Становище № 11 от 2008 г. 
на Консултативния съвет на европейските 
съдии, според което качеството на съдебните 
решения е основен елемент от качеството на 
правосъдието; ясните обосновки и анализи 
са важен аспект на правото на справедлив 
процес; всяка система трябва не просто да 
гарантира правото на достъп до съд, но и да 
направи така, че търсещите правосъдие да 
имат доверие в резултатите от съдебния про-
цес чрез качеството на съдебните решения; 
излагането на аргументи не просто улеснява 
разбирането и приемането на решението от 
страните, но преди всичко е защита от про-
изволни решения. 
На следващо място, конкретно по отно-
шение на неокончателните (подлежащите на 
инстанционен контрол) съдебни актове тяхното 
мотивиране е от съществено значение за уп-
ражняване на правото на обжалване – както 
от гледна точка на интереса от подаване на 
жалба (доколкото именно от съдържанието 
на мотивите страната ще разбере по какви 
причини е постановено решението срещу нея 
и така ще може да прецени дали да го приеме, 
или да го оспори пред по-горната съдебна 
инстанция), така и поради необходимостта 
от излагане на доводи и аргументи в жалба-