Държавен вестник, бр. 91, 2013 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  91
ник“ на Държавна сигурност и разузнавател­
ните служби на Българската народна армия 
вече е бил оценяван като лустрационен и 
дискриминационен (Решение № 8 от 1992 г. 
на Конституционния съд; Решение № 11 от 
1992 г. на Конституционния съд; Решение № 2 
от 1999 г. на Конституционния съд; Решение 
№ 11 от 2011 г. на Конституционния съд и 
Решение № 11 от 2012 г. на Конституционния 
съд). На това основание Конституционният 
съд е обявявал за противоконституционни с 
посочените по-горе решения разпоредби от 
Закона за банките и кредитното дело, Зако­
на за пенсиите, Закона за администрацията, 
Закона за дипломатическата служба и Закона 
за Българската телеграфна агенция. 
Оспорените текстове от ЗРТ нарушават 
принципа на равенство пред закона (чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията). В Конституцията 
равенството на всички граждани пред закона 
е формулирано като конституционен принцип, 
присъщ на всяко демократично общество. То 
е прокламирано като общочовешка ценност 
(вж. Решение № 14 от 1992 г. на Конституци­
онния съд) и на общо основание се отнася 
и за възможността за заемане на публични 
длъжности. Дори и временното отклонение от 
него чрез въвеждане на законови ограничения 
противоречи на конституционните разпоредби 
(Решение № 1 от 1993 г. на Конституционния 
съд). Равноправието на гражданите включва 
еднаквото им третиране от държавната власт. 
Сътрудниците на тайните служби на тотали­
тарната държава са осъществявали „правно 
регламентирана дейност и като цяло нейната 
аморалност може да бъде имплицирана само 
ако действащото по това време право е било 
обявено за противоконституционно“ (Решение 
№ 10 от 1997 г. на Конституционния съд). 
„Поначало принадлежността към бившата 
Държавна сигурност не засяга доброто име“ 
(Решение № 10 от 1997 г. на Конституцион­
ния съд) на съответната категория лица и не 
може да играе ролята на критерий за оценка 
на техните професионални умения и качества. 
В този смисъл, доколкото всяка лустрация е 
извънреден и еднократен законодателен способ 
за ограничаване на права, основан на факти от 
миналото на групи лица, то тя е недопустима 
по силата на чл. 6, ал. 2 от Конституцията на 
Република България.
Оспорените текстове представляват не­
пропорционално ограничаване на човешки 
права по смисъла на Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи 
(обн., ДВ, бр. 66 от 1992 г., в сила за Репу­
блика България от 7.09.1992 г.) и практиката 
на Съда за правата на човека в Страсбург. В 
своята трайна практика Съдът в Страсбург 
приема, че въвеждането на лустрационни нор­
ми ограничава човешки права, гарантирани 
с Европейската конвенция. Съдът допуска в 
поредица от свои решения, че подобни мерки 
могат да преследват допустима от конвенци­
ята цел, когато „състоянието на обществото 
налага създаването на защитни механизми 
за демократичното устройство“. Според съда 
ограничаването на някои човешки права чрез 
лустрация е пропорционално в посткому­
нистическите държави в периода на преход 
от тоталитарна към демократична система, 
доколкото съществуват сериозни рискове за 
този преход. Отдалечаването на тези мерки във 
времето обаче ги прави непропорционални на 
преследваните цели. Съдът отстоява разбира­
нето, че лустрационните мерки могат да имат 
само временен характер, докато съществува 
заплаха за демократичния ред. При липса на 
такава заплаха лустрацията би била непропор­
ционална по смисъла на конвенцията. Както 
отбелязва Съдът в Страсбург това с още по-
голяма сила е валидно за държава – членка на 
Европейския съюз, „защото демократичното 
є устройство е извън съмнение“ (вж. Sidabras 
and Džiautas vs Lithuania – Applications nos 
55480/00 and 59330/00; Rainys and Gasparavičius 
vs Lithuania – Applications nos 70665/01 and 
74345/01; Ždanoka vs Latvia – Application no 
58278/00). Поради това оспорените законови 
текстове са изцяло в несъответствие с чл. 14 от 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи, доколкото той изисква 
упражняването на правата и свободите, пред­
видени в конвенцията, да бъде осигурено без 
всякаква дискриминация, основана на какъвто 
и да е признак. 
Атакуваните пред Конституционния съд 
разпоредби на ЗРТ влизат в противоречие с 
чл. 2, ал. 2 и чл. 5 от Международния пакт 
за икономически, социални и културни права 
(ДВ, бр. 43 от 1976 г., в сила от 23.03.1976 г.). 
Държавите – страни по този пакт, се задъл­
жават да осигуряват упражняването на про­
възгласените в него права без каквато и да е 
дискриминация, основаваща се на раса, цвят 
на кожата, пол, език, религия, политически и 
други убеждения, народностен или социален 
произход, имотно състояние, рождение или 
всякакви други признаци. Ограничаването на 
възможността да се заемат определени пуб­
лични длъжности на основание съпричастност 
на определени лица към Държавна сигурност 
и разузнавателните служби на Българската 
народна армия дискриминира тези лица по 
смисъла на цитираните текстове от Между­
народния пакт за икономически, социални и 
културни права. Правото на труд е определено 
като едно от основните човешки права от тъй 
нареченото „второ поколение“ човешки права 
и се урежда в чл. 6 на Пакта. В същото вре­
ме оспорената разпоредба противоречи и на 
чл. 25, буква „с“ от Международния пакт за 
граждански и политически права (ДВ, бр. 43 
от 1976 г.), доколкото всяка държава – страна