Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 47

БРОЙ  82	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  47  
ществяването на законово предоставената им 
компетентност (чл. 30 ЗОПДНПИ). Провер­
ката продължава до една година, като този 
срок може да бъде удължен еднократно с не 
повече от шест месеца. Крайният резултат от 
проверката дава основание на Комисията да 
вземе решение дали да внесе в съда искане 
за обезпечение на бъдещия иск за отнемане в 
полза на държавата на незаконно придобито 
имущество, когато са събрани достатъчно 
данни, обосноваващи предположението, че 
е налице незаконно придобито имущество, 
или да откаже образуването на производство 
и прекрати проверката, когато такива данни 
няма (чл. 37, ал. 1 и 5 ЗОПДНПИ).
При извършване на проверката Комисията 
и нейните органи не могат да посягат върху 
свободата и тайната на кореспонденцията и 
други съобщения на проверяваното лице. Така 
че не може да се поставя въпросът за накър­
няване или поставяне в опасност на основното 
право по чл. 34, ал. 1 от Конституцията. 
Съгласно чл. 36 ЗОПДНПИ служебно из­
вестната информация от проверката трябва 
да остане неизвестна както за проверяваните, 
така и за всички останали лица. Проверяващи­
те не разполагат с възможност чрез действията 
си да се намесват пряко в личния и семейния 
им живот, да поставят под съмнение тяхната 
чест, достойнство и добро име. Наистина 
данните за имуществото, събирани при про­
верката, в някои случаи могат да съдържат и 
информация за личния живот на граждани­
те, чиято неприкосновеност се защитава от 
чл. 32, ал. 1, изр. 1 от Конституцията. Тайният 
характер на проверката е оправдан от глед­
ната точка на постигането на две легитимни 
цели – от една страна, да се осигури реално 
изпълнение на евентуалното съдебно реше­
ние за отнемане на незаконно придобитото 
имущество чрез изненадващо за длъжника 
налагане на обезпечителни мерки, а от дру­
га – запазване на авторитета и обществения 
престиж на засегнатите лица, ако се окаже, 
че липсват предпоставки за по-нататъшни 
действия срещу тях. При обработването на 
личните данни всички органи по закона са 
обвързани от правилата на Закона за защита 
на личните данни (чл. 34, ал. 4 ЗОПДНПИ), 
а разкриването на информацията, поставена 
под специална законова защита (банкова или 
търговска тайна), става на основата на съдебно 
разрешение, дадено по реда на съответните 
закони, като съдът трябва да съобрази дали 
това разкриване е необходимо за постигане на 
целта на ЗОПДНПИ. Проверката е ограничена 
във времето (до една година, а по изрично 
решение на Комисията за продължаване на 
срока – максимално до една година и шест 
месеца), като при всяко положение след 
първото реално засягане на имуществената 
сфера чрез налагане на обезпечителни мерки 
от съда засегнатите лица не само узнават за 
предходните действия на компетентните орга­
ни по събиране на информация, но получават 
всички останали възможности за ефективно 
упражняване на правото на защита – да 
оспорват неизгодните за тях доказателства 
и да представят доказателства, да изразяват 
становището си пред Комисията и съда, да 
правят искания и възражения, да ползват 
адвокатска помощ и т.н. (чл. 60 ЗОПДНПИ).
Констатациите във връзка с чл. 32 и 34 от 
Конституцията са валидни и за преценката за 
съответствието на оспорената предварителна 
проверка по ЗОПДНПИ с правото на зачи­
тане на личния и семейния живот по чл. 8 
КЗПЧОС. Доколкото е налице възможност 
за ограничаване на това право, границите на 
допустимата намеса на държавните органи са 
установени недвусмислено в закона, а това 
изключва всякакъв произвол. Предвидените 
мерки са оправдани в демократичното обще­
ство от позициите на необходимата защита на 
икономическото благосъстояние на страната, 
обществения морал и правата и свободите на 
гражданите, по своята интензивност корес­
пондират на поставените цели, смекчени са 
в максимално възможната степен, т.е. не са 
излишно прекомерни.
5. По възможността съгласно чл. 22, ал. 1, 
изр. 2 ЗКС да бъде установено несъответствие 
с Конституцията на ЗОПДНПИ в неговата 
цялост.
Конституционният съд счита за необхо­
димо да вземе отношение и по поддържания 
в някои становища довод за концептуалната 
несъвместимост на оспорения закон с прин­
ципа на правовата държава по смисъла на 
чл. 4 от Конституцията във връзка с легал­
ното определение за „незаконно придобито 
имущество“. Разпоредбата на чл. 1, ал. 2 
ЗОПДНПИ е твърде пестелива, но това е 
оправдано и логично. Нереално е от законо­
дателя да се очаква изрично изброяване на 
всички възможни източници за обогатяване. 
Затова законът установява само конкретни 
изисквания и забрани във връзка с придоби­
ването на имущество, които не могат да бъдат 
нарушавани. На тази основа Конституционни­
ят съд не намира основание за твърдението, 
че за адресатите на закона не е ясно с какво 
поведение биха избегнали стълкновение с 
нормите на оспорения закон – те не трябва 
да се обогатяват с имущество, придобито от 
дейност, намираща се извън закона. Незакон­
но придобитото имущество по смисъла на 
ЗОПДНПИ се свързва с неговия източник, 
а не с правен недостатък, обуславящ недей­
ствителност на придобивното основание. В 
този смисъл например нищожността на една 
сделка, по силата на която се прехвърлят иму­
ществени права, сама по себе си не обуславя 
включване на предмета є в понятието по чл. 1,