Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 3

БРОЙ  23	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
и по никакъв начин не са участвали и не 
са били съпричастни към извършването на 
каквито и да било престъпления. Ето защо 
не може да се намери разумно основание по 
отношение на тях да бъде прилагана подобна 
мярка, легитимирана като средство за борба 
с тежката престъпност, още по-малко да се 
приеме, че същата е необходима. При тези 
съображения, обосноваващи разбирането им, 
че въведените с оспорените разпоредби огра­
ничения на неприкосновеността на личния 
живот и на свободата на кореспонденцията 
и другите съобщения не могат да бъдат ква­
лифицирани като наложителното, подходящо 
и съразмерно правно средство за постигане 
на целения правен резултат, посочените за­
интересувани страни поддържат, че нормите 
на чл. 250а – 250е, чл. 251 и 251а ЗЕС следва 
да бъдат обявени за противоконституционни.
Като подробно е обосновал изложеното 
виждане, в своето писмено становище Висшият 
адвокатски съвет е изразил и алтернативна 
позиция – ако Конституционният съд не 
сподели аргументите за цялостна противокон­
ституционност на оспорените разпоредби, да 
се произнесе, като приеме частичната осно­
вателност на искането на омбудсмана. Под­
държа, че за противоконституционни следва 
да бъдат обявени най-малко чл. 250а, ал. 2 в 
частта „и престъпления по чл. 319а – 319е от 
Наказателния кодекс, както и за издирване 
на лица“, и чл. 250б, ал. 1, т. 3 и 4 ЗЕС. Воде­
щите аргументи в тази част на становището 
се свеждат на първо място до наличието на 
формално противоречие между посочената 
част от текста на чл. 250а, ал. 2 ЗЕС с чл. 34, 
ал. 2 от Конституцията и второ – до констата­
цията, че визираните в чл. 250б, ал. 1, т. 3 и 
4 ЗЕС органи нямат никаква компетентност 
и правомощия в областта на разкриването и 
разследването на тежки престъпления. 
Министерството на вътрешните работи и 
Националното бюро за контрол на специал­
ните разузнавателни средства поддържат, че 
искането на омбудсмана е изцяло неоснова­
телно, тъй като оспорваните разпоредби на 
ЗЕС изцяло отговарят на изискванията на 
пропорционалност и съразмерност, а срокът 
от 12 месеца е разумен и осигуряващ ефек­
тивност на въведената със закона ограничи­
телна мярка, доколкото с нея се постига една 
легитимна цел – защита на обществената 
сигурност и законосъобразното провеждане 
на наказателното производство. Освен това са 
предвидени органи и механизми за контрол, 
които създават достатъчно гаранции срещу 
възможни злоупотреби от отделни органи и 
служби във връзка с достъпа им до данните за 
личния живот на гражданите (напр. чл. 332а 
ЗЕС, уреждащ административнонаказателна 
отговорност за длъжностни лица или предпри­
ятия, предоставящи електронни съобщителни 
административен съд, главният прокурор, 
министърът на транспорта, информационни­
те технологии и съобщенията, Комисията за 
защита на личните данни, Фондация „Бъл­
гарски адвокати за правата на човека“, Фон­
дация „Програма Достъп до информация“ и 
Институтът за модерна политика. Изложени 
синтезирано, в обобщен вид, съображенията 
в подкрепа на искането на посочените за­
интересувани страни се свеждат основно до 
следното: Конституционните норми на чл. 32, 
ал. 2 и чл. 34, ал. 2 представляват изключения 
от регламентираните с чл. 32, ал. 1 и чл. 34, 
ал. 1 на Основния закон права на гражданите, 
поради което, макар и да са уредени със закон, 
тези изключения не могат да излизат от уста­
новената конституционна рамка. Освен това 
дори и при наличието на безспорна легитимна 
цел на ограничението последното следва да се 
подчинява на принципите на необходимост и 
съразмерност. Всяка намеса в личната сфера на 
гражданите трябва да се осъществява по силата 
на ясни, точни, безпротиворечиви и подлежащи 
на еднозначно тълкуване законови правила, 
каквито характеристики считат, че оспорените 
разпоредби на ЗЕС нямат. Изтъква се, че чл. 34, 
ал. 2 от Конституцията допуска като изключе­
ние установеното по силата на ал. 1 основно 
право на гражданите на неприкосновеност на 
свободата и тайната на кореспонденцията и на 
другите съобщения само когато това се налага 
за разкриване или предотвратяване на тежки 
престъпления, докато с оспорената норма на 
чл. 250а ЗЕС е предвиден един доста по-ши­
рок обхват. Освен това разглежданата мярка, 
представляваща по съществото си сериозна 
намеса в личната сфера на индивида, макар и 
формално предвидена в закон и създадена да 
преследва и осигури легитимна цел, трябва да 
е и пропорционална на съответната цел, т. е. 
да не е прекомерна. Именно това изискване 
не е спазено според посочената група заинте­
ресувани страни, които излагат аргументирани 
съображения в подкрепа на тезата си за пре­
комерност на намесата в твърде деликатната 
лична сфера на гражданите.
Законодателната уредба, с която е транспо­
нирана Директива 2006/24/ЕО, не съдържа и 
достатъчно надеждни и убедителни гаранции, 
че няма да се допуснат злоупотреби както 
от страна на търговците (предприятията), 
предоставящи съответните услуги, така и от 
държавните органи, имащи достъп до гене­
рираните трафични данни. Посочват също, 
че съхраняването на един толкова значите­
лен обем данни в продължителен период (от 
една година, с възможност за удължаване до 
шест месеца), позволява да се направи дос­
татъчно точен личностен профил за всеки, 
когато неговите контакти, местонахождение 
и придвижване се подложат на съответния 
анализ и оценка, а това представлява драс­
тично вмешателство в конституционно за­
щитения личен живот на хора, които никога