Държавен вестник, бр. 118, 2002 г., стр. 19

Б Р О Й  118
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  19
—§ 13, с който се изменя и допълва чл. 59 ЗСВ;
—§ 14, т. 2, в частта на чл. 63, ал. 1, т. 3, бук-
ва “б” ЗСВ, относно думите “на министъра на
правосъдието”;
—§ 15, с който се изменя чл. 69, ал. 2 ЗСВ;
—§ 16, с който се изменя и допълва чл. 76 ЗСВ;
—§ 17, т. 2, в частта на чл. 79, ал. 1, т. 2, бук-
ви “а” и “б” ЗСВ, относно думите “на министъ-
ра на правосъдието”;
—§ 23, с който в чл. 100, ал. 1 ЗСВ се създава
нова т. 6, относно думите “на министъра на
правосъдието”;
—§ 27, с който се изменя чл. 114, ал. 6 ЗСВ,
относно думите “на министъра на правосъдието”;
—§ 35, с който се изменя чл. 125 ЗСВ;
—§ 36, с който се създава чл. 125а ЗСВ;
—§ 40, в частта на чл. 129, ал. 1 ЗСВ, относно
думите “първоначално”;
—§ 43, с който се създава чл. 131а ЗСВ;
—§ 45, т. 1, с която се изменя чл. 134, ал. 3
ЗСВ, в частта относно думите “или от не по-
малко от една пета от членовете на Висшия
съдебен съвет”;
—§ 45, т. 2, с която се създава, ал. 4 в чл. 134
ЗСВ;
—§ 54, с който се изменя чл. 143 ЗСВ;
—§ 55, с който се изменя чл. 144 ЗСВ;
—§ 69, с който се изменя чл. 163 ЗСВ, в частта
относно думите “ при условия и по ред, опреде-
лени с наредба на министъра на правосъдието”;
—§ 85, с който се създава нова ал. 3 в
чл. 190 ЗСВ.
2. Отхвърля искането на Пленума на Вър-
ховния касационен съд в останалата му част.
Решението е подписано с особено мнение
от съдиите Тодор Тодоров и Румен Янков—по
всички обявени за противоконституционни тек-
стове с изключение на § 9 (чл. 35а, ал. 2) ; § 9
(чл. 35г) и § 9(чл. 35е, ал. 6 и 7), а съдията Пен-
ка Томчева—по всички обявени за противо-
конституционни текстове с изключение на § 1,
т. 2 ЗИДЗСВ.
Председател: Христо Данов
Особено мнение
по к.д. № 17 от 2002 г. от конституционните
съдии Румен Янков, Тодор Тодоров и Пенка
Томчева
Отношенията между съдебната и други влас-
ти трябва да бъдат оценявани на основание
няколко фактора:
а) независимост при взимане на решение. В
нормативен план при създаването, според кон-
ституция или закон, съответната власт може да
е независима от другите и въпреки това да не
може да изпълнява своите функции самостоя-
телно, ако взимането на окончателното реше-
ние зависи от свързвани с другите власти усло-
вия в такава степен, че в действителност огра-
ничително равновесие да не се получи;
б) организационна независимост, в това чис-
ло основно по кадрови въпроси;
в) съответствие с принципа на разделението
на властите предназначението на всяка една от
тях е да функционира в определена сфера, при
конституционното задължително взаимодей-
ствие в осъществяването на държавната власт—
чл. 1, ал. 2 от Конституцията. Впрочем терми-
нът “разделение на властите” сам по себе си
създава съпротива, тъй като на такава основа
едва ли би могла да функционира която и да е
държавна система. От друга страна, всеизвест-
но е, че в определена област, ако се допусне
който и да е орган от властите да действа без-
контролно, той ще се превърне в източник на
деспотизъм. Магистратурата не прави изклю-
чение. Тук опасността е засилена, тъй като по
историческа традиция съдебната власт при при-
лагането на законите по-малко зависи от дру-
гите власти и практически не подлежи на граж-
дански контрол.В обществен и психологически
план “властта на съдиите е търпима само пора-
ди възможността за обжалване”. При това по-
ложение голяма е опасността да се оформи изо-
лирана власт, която под претенции за независи-
мост се противопоставя на всяка промяна, тър-
сене на отговорност и прозрачност;
г) в методологически план трябва изрично
да се отбележи, че неуредените от Конституци-
ята въпроси са предоставени на дискрецията на
Народното събрание. Там, където Конституци-
ята не въвежда изрични забрани, законодате-
лят е свободен в рамките на общите конститу-
ционни принципи да урежда съответната мате-
рия по законодателен ред. Това с особена сила
важи за тъй наречените организационни зако-
ни, с които се уреждат организацията и функци-
онирането на държавния апарат, включително
в сферата на съдебната власт (чл. 133 от Конс-
титуцията).
Считаме, че преценката за конституционо-
съобразност следва да се прави от тези изходни
позиции, които не са съобразени в решението.
1. По § 1, т. 2, с който се изменя чл. 20,
ал. 3 ЗСВ
Разпоредбата е реминисценция на решение-
то на Конституционния съд по к.д. № 10/99 г., с
което е признат за нелегитимен изборът на два-
ма от членовете на ВСС. Тогава е поставена
под съмнение кадровата дейност на съвета за
период от две години назад.
По повод на състава на ВСС с решение по
к.д. № 9/94 г. е прието, че чл. 133 от Конститу-
цията препраща към закона за уредбата на ор-
ганизацията на ВСС. Във връзка с това КС е
възприел тезата, че изискванията за избирае-
мост на членове на съвета се включват в орга-
низацията му. ВСС е колективен орган на съ-
дебната власт. Избирането и освобождаването
на членове на съвета са елемент от неговата
организация, както е казано в решението, и то-
ва трябва да се извърши със закон.
Тук законодателят е приложил правилото, че
никой не може да бъде съдник за себе си (nemo
judex in sua causa). Нормата по същество предс-
тавлява разумно и пропорционално ограничение
на правото на глас, за да се изключи възможната
заинтересованост. В тази насока са и разпоред-
бите на чл. 25, ал. 2 ЗКС и чл. 31 ЗСВ.