Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
ционен следва да бъде обявен чл. 30, ал. 1 ЗСВ
единствено в частта му относно думите “чрез
министъра на правосъдието”.
Фактът, че разпоредбата не е нововъзник-
нала с оспорения сега пред Конституционния
съд параграф 7 от ЗИДКРБ, а само е “издигна-
та” на конституционно ниво и обстоятелство-
то, че на два пъти—като част от ЗСВ—е била
предмет на разглеждане от конституционната
юрисдикция, налагат най-напред да се изрази
позиция по три взаимносвързани преюдициал-
ни въпроса, от значение за настоящото дело.
II. Относно предмета на искането, неговата
допустимост и обхвата на конституционната
проверка
Предмет на искането е разпоредба на закон
за изменение и допълнение на Конституцията,
приет от обикновено Народно събрание. Съг-
ласно чл. 153 от основния закон “Народното
събрание може да изменя и допълва всички
разпоредби на Конституцията с изключение на
тези, които са правомощие на Велико Народно
събрание”. По к.д. № 22 от 2002 г. КС е приел,
че закон за изменение и допълнение на Консти-
туцията подлежи на конституционен контрол
“относно това, дали при неговото внасяне, раз-
глеждане и приемане е спазен редът, установен
в чл. 154 и чл. 155 от Конституцията, и дали в
съответствие с чл. 153 от нея промяната не за-
сяга въпроси от изключителна компетентност
на Велико Народно събрание (чл. 158 К).”
Особеният предмет на делото предопределя
и позицията относно допустимостта на искане-
то. Въпреки че законова разпоредба със също-
то съдържание вече е била предмет на консти-
туционна проверка, обстоятелството, че сега тя
е част от изменящ Конституцията закон, нала-
га най-малкото допълнително да се констати-
ра, че при приемането є парламентът е спазил
предписанията на основния закон относно утеж-
нената процедура и изискването за квалифици-
рано мнозинство съгласно чл. 154 и 155 от него.
Проверката по същество в настоящото про-
изводство също има своите особености, свърза-
ни най-вече с нейния обхват.
Поначало, когато упражнява правомощие-
то си по чл. 149, ал. 1, т. 2 във връзка с искане за
установяване противоконституционност на за-
кон, съдът не е ограничен с посоченото в иска-
нето основание за несъответствие с Конститу-
цията (чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституцион-
ния съд). Това означава, че когато през 1998 г.
и 2002 г. КС е разгледал исканията за установя-
ване противоконституционност на разпоредба-
та от ЗСВ, даваща възможност на министъра на
правосъдието да прави предложения до ВСС за
назначаване, повишаване, понижаване, премес-
тване и освобождаване от длъжност на магист-
рати, той не е бил обвързан и ограничен от
посочените в тях основания, а напротив, бил е
длъжен да извърши цялостна и всеобхватна
проверка за конституционосъобразност, вклю-
чително и за това, дали подобна промяна не е от
компетентност на ВНС.
Всяка от страните, наред с основната за-
стъпвана от нея теза, излага и допълнителни
аргументи и въпроси. По основните доводи на
представилите становища заинтересовани стра-
ни е взето отношение в отделните раздели на
решението.
При произнасянето дали разпоредбата е
противоконституционна не се получи необхо-
димото мнозинство, поради което искането
трябва да се отхвърли. Липсата на мнозинство
за една от двете тези възпрепятства съда да
изготви общи мотиви, поради което станови-
щата на двете групи се излагат поотделно.
Според съдиите Стефанка Стоянова, Румен
Янков, Лазар Груев, Мария Павлова, Емилия
Друмева и Евгени Танчев искането следва да се
отхвърли по следните съображения:
I. Относно развитието на законодателната
уредба
Възможността министърът на правосъдието
да прави предложения пред Висшия съдебен
съвет (ВСС) за назначаване, повишаване, по-
нижаване, преместване и освобождаване от
длъжност на съдии, прокурори и следователи
не възниква със Закона за изменение и допъл-
нение на Конституцията на Република Бълга-
рия (ЗИДКРБ), обнародван в ДВ, бр. 27 от
31.03.2006 г. Тя съществува в правния мир вече
осма година, след промени в Закона за съдебна-
та власт (ЗСВ), обнародвани в ДВ, бр. 133 от
1998 г. Тогава Народното събрание чрез измене-
ние на чл. 30 от ЗСВ дава възможност на минис-
търа на правосъдието да прави предложения “за
всички длъжности на съдиите, прокурорите и
следователите”. През годините текстът много-
кратно е променян редакционно, без обаче тези
поправки да засегнат неговата същност.
Темата не е нова и за Конституционния съд.
За първи път той разглежда искане за установя-
ване противоконституционността на разпоред-
бата през 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г., сезиран
от главния прокурор и група народни представи-
тели. Излагайки подробни мотиви, с мнозинст-
во КС отхвърля искането. Дори съдиите, подпи-
сали решението в тази му част с особено мнение,
не оспорват принципната възможност на минис-
търа, за която приемат, че “има конституционно
звучене”, а възразяват единствено, че това него-
во правомощие се отнася и “спрямо магистрати-
те от Върховен касационен съд, Върховен адми-
нистративен съд, Върховна касационна проку-
ратура и Върховна административна прокурату-
ра, респ. техните ръководители”.
След това—по к.д. № 17 от 2002 г.—предмет
на разглеждане е допълнение на текста, пред-
виждащо всички кадрови предложения до ВСС
за назначаване, повишаване, понижаване, пре-
местване и освобождаване от длъжност на ма-
гистрати да се правят задължително, единстве-
но и само “чрез министъра на правосъдието”.
Като приема в мотивите, че с посоченото изме-
нение “правомощията на изпълнителната власт
по отношение на съдебната се увеличават пре-
комерно”, КС приема, че за противоконститу-