Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 11

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
тиворечие с разпоредби от общата част на На­
казателния кодекс Съдът намира за необходимо 
да припомни, че според последователната в това 
отношение негова практика дори да е налице, за 
да представлява нарушение на Конституцията, 
едно противоречие между законови разпоредби 
следва да бъде конституционно нетърпимо по 
характер и степен (Решение № 14 от 2000 г. 
по к.д. № 12/2000 г.; Решение № 6 от 2005 г. 
по к.д. № 3/2005 г.; Решение № 5 от 2009 г. по 
к.д. № 6/2009 г.). В същите решения Съдът е 
уточнил, че „вътрешното противоречие в закона 
трябва да засяга конституционни ценности и 
норми, за да бъде въздигнато в основание за 
обявяване на конкретни норми за противокон­
ституционни“. Конституционният съд отрича 
възможността при всяко противоречие между 
законови разпоредби някои от тях да бъдат 
обявявани за несъответни на Конституцията 
(Решение № 12 от 2003 г. по к.д. № 3/2003 г.; 
Решение № 7 от 2004 г. по к.д. № 6/2004 г.; 
Решение № 11 от 2014 г. по к.д. № 2/2013 г.). 
„Конституционният съд застава на разби­
рането, че не всяко правно несъвършенство 
може да обуслови противоконституционност 
на основата на противоречие с принципа на 
правовата държава“ (Решение № 2 от 2013 г. 
по к.д. № 1/2013 г.). Още в Решение № 1 от 
2025 г. по к.д. № 8/2004 г. Конституционният 
съд приема, че принципът на правовата дър­
жава не бива да бъде неприсъщо натоварван. 
Това разбиране е потвърдено и в Решение 
№ 14 от 2000 г. по к.д. № 12/2000 г., както и в 
Решение № 6 от 2005 г. по к.д. № 3/2005 г., в 
които ясно е постановено, че противоречия в 
законодателната уредба и нейното тълкуване 
не са достатъчни за обявяването им за про­
тивоконституционни. „Конституционният съд 
счита за необходимо преди всичко да подчер­
тае, както вече е изяснил с Решение № 14 от 
2000 г. по к.д. № 12/2000 г. (ДВ, бр. 98 от 1 
декември 2000 г.), че поначало противоречията 
във възприетата законодателна уредба, както и 
неясноти при нейното тълкуване, не са доста­
тъчни за обявяване на съответните разпоредби 
за противоконституционни. Изискването за въ­
трешна съгласуваност на законовата уредба би 
имало отношение към принципа на правовата 
държава само ако установеното противоречие 
по характер и степен е конституционно не­
търпимо. То трябва да засяга конституционни 
ценности и норми, за да бъде въздигнато в 
основание за обявяване на конкретни норми 
за противоконституционни.“ (Решение № 6 от 
2005 г. по к.д. № 3/2005 г.).
Съдът намира за необходимо да посочи също 
в светлината и на анализираните по-горе прак­
тики на ЕСПЧ и на СЕС, че Конституцията не 
се противопоставя на разбирането, че защитата 
на особено съществени обществени интереси 
позволява и понякога дори изисква чрез съхра­
няващо тълкуване да бъдат преодолени несъот­
ветствия между отделни разпоредби на закона, 
стига да са спазени изискванията за яснота, 
определеност и достъпност на правната уредба. 
Възможната необходимост наказателният съд 
да изяснява по пътя на тълкуването съотноше­
нието между общото и специалното правило 
не обуславя противоконституционност на за­
коновата уредба. Необходимостта от тълкуване 
при правоприлагането е естествено присъща на 
правораздаването (вкл. наказателното), както 
е изяснено и в цитираните практики на СЕС и 
на ЕСПЧ, и сама по себе си по никакъв начин 
не влиза в противоречие с Основния закон. Без 
тълкуване на приложимия закон съдът не може 
да обезпечи нито правилното му прилагане, 
нито осигуряването на справедливостта като 
висша цел на правораздаването. „Тълкуването 
на неяснотите, неточни формулировки […] е 
задължение на съдиите, а критичният анализ 
е предоставен на доктрината“ (Решение № 4 
от 2009 г. по к.д. № 4/2009 г.). Съдът уточня­
ва: „Колкото до възможните противоречия 
[между разпоредби от закон], това е проблем 
на самия закон и въпросът как евентуално да 
се разбира съотношението между тях или пък 
по какъв начин посоченият текст се съотнася 
със засилването на принципа за служебното 
начало, ще трябва да се реши по пътя на 
тълкуването. Това са въпроси обаче, които 
остават извън контрола за конституционност 
на закона.“ Същото разбиране е възприето и 
в Решение № 15 от 2018 г. по к.д. № 10/2018 г.
Накрая Съдът отчита конкретно във връзка 
с предвиденото отнемане в полза на държавата 
на МПС, което е собственост на дееца, или на 
неговата равностойност, че посредством това 
правило по същество се провежда именно кон­
ституционният принцип на равенство на граж­
даните пред закона. Този аспект на принципа 
на правовата държава обосновава задължението 
на публичната власт „да третира еднаквите 
еднакво“, за което е определяща обективната 
преценка дали правните субекти се намират 
в една и съща или сходна ситуация (Решение 
№ 11 от 2010 г. по к.д. № 13/2010 г.; Решение 
№ 4 от 2021 г. по к.д. № 1/2021 г.; Решение № 10 
от 2022 г. по к.д. № 21/2021 г.; Решение № 15 
от 2022 г. по к.д. № 10/2022 г.). Отнемането 
на паричната равностойност на МПС, когато 
не е собственост на дееца, осигурява консти­
туционния принцип на равнопоставеност на 
гражданите пред закона, тъй като в противен 
случай лицата, извършили едно и също прес­
тъпно деяние, биха били третирани различно 
според това дали моторното превозно средство 
е собственост на дееца или на друго лице. 
Въз основа на изложеното Съдът приема, че 
разпоредбите на чл. 343, ал. 5 и чл. 343б, ал. 5 
НК не са противоконституционни.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни разпо­
редбите на чл. 280, ал. 5 в цялост и на чл. 281, 
ал. 4 в частта „или се налага глоба в размер 
на пазарната стойност на превозното средство