Държавен вестник, бр. 14, 2014 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
закон може да бъде обект на самостоятелен 
контрол. В този смисъл е и Тълкувателно ре-
шение № 22 от 1995 г. по к.д. № 25 от 1995 г., 
в което изрично е посочено, че закон за из-
менение или допълнение на закон не само 
че подлежи на конституционен контрол, но 
установяването на противоконституционност 
на атакуваните текстове възстановява дейст-
вието на разпоредбата, която е отменена или 
изменена. Следователно в правомощията на 
Конституционния съд е да се произнася по 
въпросите за конституционосъобразността и 
на закон за изменение и допълнение на зако-
нови текстове, съответно – за отмяната им.
І. Искането за обявяване на противокон-
ституционност на § 44, т. 5 ПЗРЗИДЗДДС, 
с която е отменена ал. 1 на чл. 179 ДОПК 
(ДВ, бр. 94 от 2012 г., в сила от 01.01.2013 г.), 
Конституционният съд приема за основателно.
Редакцията на разпоредбата преди отмяната 
е била следната: „Внесените в Националната 
агенция за приходите вноски се прехвърлят в 
съответните сметки на държавното обществе-
но осигуряване в Националния осигурителен 
институт, в набирателната сметка на Наци-
оналната здравноосигурителна каса и фонд 
„Гарантирани вземания на работниците и 
служителите“ до края на всеки работен ден.“ 
Според вносителите с отмяната є плащанията 
на всякакви публични задължения на лицата, 
които подлежат на установяване от НАП, 
включително за данъци от всякакъв вид и 
осигурителни вноски за здравно и пенсион-
но осигуряване, ще продължат да постъпват 
в данъчно-осигурителната сметка по чл. 87 
ДОПК на регистрираните в НАП лица, без 
обаче така направените целеви плащания, 
включително осигурителни вноски (социални 
и здравни) да бъдат разпределяни чрез пре-
води в отделни специализирани подсметки, 
което води до пряко нарушаване на принципа 
на целевото предназначение на здравните и 
осигурителните вноски, а оттам и на прин-
ципите на финансиране на осигурителната 
система в България.
Конституционният съд също така приема, 
че данъчните плащания и вноските за со-
циалното и здравното осигуряване почиват 
на различно правно основание и пораждат 
различни правни последици. Въпреки че и 
двете категории представляват публични взе-
мания на държавата, те имат различна правна 
природа. Същите имат различен характер и 
предназначение. Основните различия между 
тях се проявяват както при финансовите 
източници за набирането им, така и в упра-
влението и разходването на тези средства. 
Разходите за здравното и социалното осигуря-
ване се покриват от набраните при условията 
на задължителност специални социални и 
здравни фондове (Решение № 5 от 2000 г. по 
к.д. № 4 от 2000 г., Решение № 8 от 2012 г. по 
к.д. № 16 от 2011 г.). Осигурителните вноски 
нямат характер на данък, защото срещу тях 
осигуреният получава право на съответни 
престации, докато данъкът е държавно взе-
мане, което се дължи безвъзмездно (Решение 
№ 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.).
Правото на здравно осигуряване по чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията е от изключително зна-
чение за живота на гражданите, поради което 
Конституцията го регламентира като тяхно 
основно право. То е неотменимо (чл. 57, ал. 1 
от Конституцията). Неговото съществуване 
следва пряко от Конституцията като върхо-
вен закон и от непосредственото действие на 
нейните разпоредби (Решение № 8 от 2012 г. 
по к.д. № 16 от 2011 г.). Безспорно същото се 
отнася и за правото на обществено осигуря-
ване и социално подпомагане, прогласено от 
чл. 51, ал. 1 от Конституцията (Решение № 5 
от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.).
Конституцията не конкретизира реда и на-
чина на практическо прилагане на посочените 
социални права. За реализирането им трябва 
да се погрижи държавата чрез предприемането 
и извършването на необходимите действия за 
създаване на нормативна система за общест-
вено осигуряване. (Решение № 5 от 2000 г. по 
к.д. № 4 от 2000 г.).
Конституцията изисква законодателят да 
предвиди и съответните гаранции за реализи-
ране на конституционно закрепените права, 
както и да се въздържа от приемането на ак-
тове, които могат да ги накърнят. Държавата 
е длъжна да гарантира и защитава социалните 
права, а не да създава юридически пречки за 
осъществяването им (Решение № 14 от 2000 г. 
по к.д. № 12 от 2000 г.). Конституционноправ-
ната защита включва както задължението на 
държавата да създаде законова система на 
обществено осигуряване, така и задължение 
да гарантира реализация на осигуряването в 
неговите различни форми, когато условията 
за получаване на съответните плащания са 
настъпили.
Конституцията определя българската дър-
жава като правова. В основата на правовата 
държава стоят конституционализмът и закон-
ността. Точното спазване на Конституцията 
и законите е основен неин белег. Законите 
трябва да изразяват конституционно закрепе-
ните принципи и да предлагат справедливи и 
социално оправдани решения в рамките на 
регулираната материя. Правилото на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията е основно начало на 
конституционния ред, основата на правното 
регулиране на всички обществени отношения, 
а понятието за правовата държава включва 
несъмнено изискването за ясно, точно оп-
ределяне на органите и техните функции и 
взаимоотношения (Решение № 17 от 1997 г. по 
к.д. № 10 от 1997 г.; Решение № 13 от 2010 г. 
по к.д. № 12 от 2010 г.).
Несъвършенството на закона и противо-
речието между неговите норми нарушават 
принципа на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
Този конституционен принцип би могъл да