Държавен вестник, бр. 41, 2019 г., стр. 50

СТР.  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  41
Конвенцията за премахване на изискването 
за легализация на чуждестранни публични 
актове или освободени от изискванията за 
легализация. Включването на лица в списъка, 
условията на които следва да отговарят тези 
лица, както и правилата по поддържане на 
списъка се възлагат на Министерството на 
външните работи. А според ал. 2 при включ-
ване на едно лице в списъка по ал. 1 дирекция 
„Консулски отношения“ на Министерството 
на външните работи издава потвърждение, 
съдържащо пореден номер и идентификаци-
онни данни, включително ЕГН. 
Оспорените разпоредби от Правилника са 
приети от компетентен орган – МС, с поста-
новление на основание чл. 6, т. 1 ЗНА. При 
приемането на нормативния акт е спазена 
процедурата, предвидена в АПК и в ЗНА. 
Атакуваните разпоредби от Правилника 
обаче не съответстват на законовите разпо-
редби на Закона за ограничаване на админи-
стративното регулиране и административния 
контрол върху стопанската дейност. 
Разпоредбите на чл. 18, ал. 1 и 2 от Пра-
вилника противоречат на чл. 4, ал. 1 и 2 от 
ЗОАРАКСД. 
Съгласно чл. 4, ал. 1 ЗОАРАКСД лицензи-
онен и регистрационен режим за извършване 
на стопанска дейност, както и изискване за 
издаване на разрешение и удостоверение или 
за даване на уведомление за извършване на 
отделна сделка или действие, се установяват 
само със закон. 
Според ал. 2 на същата разпоредба всички 
изисквания, необходими за започването и за 
осъществяването на дадена стопанска дейност, 
както и за извършването на отделна сделка 
или действие, се уреждат със закон. 
По силата на ал. 3 с подзаконов нормативен 
акт, посочен в закон, могат да се конкрети-
зират изискванията по ал. 2, като се осигури 
спазването на чл. 3, ал. 3. 
С въвеждането на изискването в чл. 18, 
ал. 1 от Правилника да се поддържа списък на 
физическите лица, които извършват преводи 
на документи и други книжа от български на 
чужд език и от чужд на български език на 
територията на Република България, когато 
тези документи са легализирани по реда на 
глава втора от Правилника, удостоверени 
по реда на Конвенцията за премахване на 
изискването за легализация на чуждестранни 
публични актове или освободени от изис-
кванията за легализация, се нарушава чл. 4, 
ал. 1 и 2 ЗОАРАКСД, тъй като с подзаконов 
нормативен акт, какъвто е Правилникът, се 
установява регистрационен режим. 
Съгласно § 1 от допълнителните разпоред-
би на ЗОАРАКСД „стопанска дейност“ е дей-
ността, извършвана като търговец, дейността 
обн., ДВ, бр. 73 от 12.09.1958 г.; изм., бр. 10 
от 4.02.1964 г., бр. 77 от 28.09.1976 г., бр. 96 
от 7.12.1982 г., бр. 77 от 4.10.1983 г., бр. 103 от 
25.12.1990 г.; изм. и доп., бр. 95 от 28.11.2017 г., 
в сила от 1.03.2018 г. 
В протеста са релевирани доводи за неза-
коносъобразност на оспорените разпоредби 
поради противоречие на техния текст с чл. 4, 
ал. 1, 2 и 3 от Закона за ограничаване на 
административното регулиране и администра-
тивния контрол върху стопанската дейност 
(ЗОАРАКСД), тъй като с подзаконов норма-
тивен акт се създава регистрационен режим, 
без този режим да е установен със закон. 
Претендират се съдебни разноски за платена 
такса за обнародване в „Държавен вестник“.
Ответникът – Министерският съвет на 
Република България, чрез процесуалния си 
представител – юрк. Ботева, оспорва протеста 
с доводи за неоснователност на оспорването 
и с искане да бъде отхвърлено. 
Заинтересованата страна – министърът на 
външните работи на Република България, чрез 
своите процесуални представители в съдеб-
но заседание и в писмени бележки оспорва 
протеста на прокуратурата и моли съдът да 
го отхвърли като неоснователен.
Представителят на Върховната администра-
тивна прокуратура дава заключение за осно-
вателност на протеста и излага съображения 
за незаконосъобразност на оспорените разпо-
редби. Предлага протестът да бъде уважен.
Протестът е допустим – подаден е срещу 
разпоредби от нормативен административен 
акт от прокурор при ВАП на основание чл. 16, 
ал. 1, т. 1 АПК.
Разгледан по същество, протестът е осно-
вателен. 
Предмет на оспорване са разпоредбите на 
чл. 18, ал. 1 и 2 от Правилника за легализа-
циите, заверките и преводите на документи и 
други книжа, утвърден с ПМС № 184 от 1958 г., 
обн., ДВ, бр. 73 от 12.09.1958 г.; изм., бр. 10 
от 4.02.1964 г., бр. 77 от 28.09.1976 г., бр. 96 
от 7.12.1982 г., бр. 77 от 4.10.1983 г., бр. 103 от 
25.12.1990 г.; изм. и доп., бр. 95 от 28.11.2017 г., 
в сила от 1.03.2018 г., който е подзаконов 
нормативен акт по смисъла на чл. 7, ал. 2 
от ЗНА и попада в дефиницията на чл. 75, 
ал. 1 АПК. Разпоредбите на чл. 18, ал. 1 и 2 
са изменени с ПМС № 263 от 24.11.2017 г. и 
са в сила от 1.03.2018 г. 
Съгласно разпоредбата на чл. 18, ал. 1 от 
Правилника Министерството на външните 
работи поддържа списък на физическите лица, 
които извършват преводи на документи и 
други книжа от български на чужд език и от 
чужд на български език на територията на 
Република България, когато тези документи са 
легализирани по реда, посочен в глава втора 
на този Правилник, удостоверени по реда на