Държавен вестник, бр. 41, 2005 г., стр. 66

С Т Р .  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  41
Съгласно чл. 13, ал. 8 от наредбата проучва-
нето за присъединяване към водоснабдителна-
та система и предоставянето на изходни данни
и условия за това се извършват след заплащане
на такса, определена с тарифа от оператора.
Жалбоподателят поддържа, че терминът “так-
са” е незаконосъобразно употребен, тъй като
не се касае за възмездна услуга, извършена от
държавен или общински орган, а за възнаграж-
дение на търговец. Счита това възнаграждение
за недължимо, тъй като извършеното от опера-
тора проучване и изходните данни за присъеди-
няване, които той предоставя, касаят изграж-
дането на общите части на В и К системи, което
е негово задължение и не следва да се заплаща
от потребителя.
В хипотезата на чл. 13, ал. 8 от наредбата
думата “такса” не е употребена като понятие
на финансовото и данъчното право. Не се ка-
сае за държавна такса по смисъла на чл. 1 от
Закона за държавните такси, нито за местна
такса, събирана по реда на Закона за местни-
те данъци и такси. Разпоредбите на чл. 13, ал. 8
във връзка с ал. 4 от наредбата са ясни и не се
нуждаят от тълкуване. С тях е уредено норма-
тивно заплащането на цена, дължима от въз-
ложителя на оператора—търговско дружест-
во, за извършено проучване и предоставяне
на изходни данни и условия за присъединява-
не, необходими за проектиране на водопро-
водното отклонение и на сградната водопро-
водна инсталация и/или на вътрешната водоп-
роводна мрежа. Тази цена се определя съоб-
разно методика, определена в приложение към
чл. 13, ал. 8. Това, че цената на услугата е
наречена такса, не променя факта, че се касае
за възмездна услуга, необходима за техничес-
кото присъединяване на обект на потребител
към В и К системи. С оглед на това съдът
намира, че употребата на думата “такса” в ал. 8
на чл. 13 от наредбата със значение на цена за
услуга, извършвана на потребителя във връз-
ка с присъединяването му към В и К системи,
не противоречи на нормативен акт от по-ви-
сока степен и не е основание за отмяна на
разпоредбата.
Съдът не споделя съображенията на жал-
боподателя за несъответствие на чл. 14, ал. 1
от наредбата с чл. 84, ал. 2 и чл. 177, ал. 5 ЗУТ
и допуснато смесване на понятията, довело
до правна неточност. Изложени са доводи, че
присъединяването на имот към общата част
на водоснабдителна и канализационна систе-
ма не е услуга, а дейност, предхождаща полз-
ването на услугите В и К, поради което няма
основание договорът за предоставяне на ус-
лугите В и К да има силата на окончателен
договор за присъединяване по смисъла на
чл. 84, ал. 2 ЗУТ.
Присъединяването е дефинирано в чл. 12,
ал. 1 от наредбата и представлява съвкупност
от правни и фактически действия, съобразе-
ни с изискванията на глава четвърта ЗУТ. Спо-
ред чл. 12, ал. 2, т. 2 етап от последователни-
те действия по присъединяването е сключва-
нето на предварителен договор за присъеди-
няване, а според ал. 2, т. 4 присъединяването
приключва със сключване на договор за пре-
доставяне на услугите В и К. Член 84, ал. 2
ЗУТ предписва присъединяването да се извър-
ши със сключване на писмен договор за при-
съединяване. Посочената правна уредба не
дава основание договорът за предоставяне на
услугите В и К да се счита за окончателен по
смисъла на чл. 19 от Закона за задълженията
и договорите (ако се приеме, че тази разпо-
редба урежда предварителните договори въ-
обще, а не само за недвижимите имоти) по
отношение на предварителния договор за при-
съединяване по чл. 12, ал. 2, т. 2, тъй като се
касае за договори с различен предмет. Макар
и непрецизно, думата “окончателен” е упот-
ребена за договора за предоставяне на В и К
услуги в смисъл на договор, който като еле-
мент от последователните действия, състав-
ляващи присъединяването, е сключен после-
ден във времето.
Неоснователно е оплакването на жалбопо-
дателя за противоречие на разпоредбата на
чл. 15, ал. 2 от наредбата с чл. 64, ал. 3 ЗУТ.
Правилото на тази разпоредба се отнася за слу-
чаи, при които се засягат съществуващи во-
доснабдителни съоръжения, които, след като
са засегнати от присъединяването на предви-
ден за изграждане обект, основателно следва
да бъдат изместени за сметка на възложителя
на този обект.
В жалбата са изложени възражения по за-
коносъобразността на § 3, ал. 2 от преходните
и заключителните разпоредби на наредбата,
където е уредена възможност при икономи-
ческа нецелесъобразност за оператора участъ-
ци от улични В и К системи и/или отклонени-
ята от тях, необходими за предоставяне на ус-
лугите В и К, да се изграждат от потребители-
те. Оспорва се и съдържащото се в разпоред-
бата условие операторът да заплаща на потре-
бителя собствеността върху тези съоръжения
разсрочено.
Правилото, че изграждането на участъци
от улични В и К системи и/или отклоненията
от тях може да стане от потребителите по
взаимно съгласие с оператора, не противоре-
чи на чл. 64, ал. 3 ЗУТ. Въвеждането обаче с
нормативен акт на възможност това да стане
по причини, свързани с икономическа неце-
лесъобразност за оператора, които не са из-
черпателно посочени, поставя потребителя