Държавен вестник, бр. 59, 2019 г., стр. 9

БРОЙ  59	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
б. Промяна в подведомствеността на съ­
дебната власт чрез изключването на част от 
нея е допустима – чл. 120, ал. 2 от Основния 
закон in fine, но само в определените в него 
силно ограничени рамки. Нарушаването на 
тези рамки от законодателната власт в полза 
на изпълнителната за сметка на съдебната 
власт нарушава конституционния баланс 
между трите власти.
V. Според чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
Република България е правова държава, 
която се управлява според Конституцията и 
законите на страната. 
1. Понятието „правова“ освен другото оз­
начава и това, че всяка власт е регулирана 
от правото, упражнява се според правото и 
се контролира от правото. Изключването 
на неопределена и неопределяема част от 
изпълнителната власт от съдебния контрол 
за законност не съответства на съдържанието 
на това конституционно понятие.
2. Изключването от законодателя на съ­
дебния контрол над неограничен изрично 
брой административни актове нарушава 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията, затова не е 
управление според Конституцията.
3. Това изключване осигурява на ЦИК 
като административен орган част от изпъл­
нителната власт, най-малкото възможността 
да взема решения извън компетентността си, 
посочена в закона, които да не подлежат на 
юридически контрол, т. е. да управлява не 
според, а вън от закона.
По изложените съображения думите „по 
чл. 57, ал. 1, т. 5, 6, 10, 11, 12, 14, 15, 17, 22, 
23, 25, 26, 26а, 29, 30, 33, 34 и 45“ в чл. 58, 
ал. 1, изр. 1 от Изборния кодекс следва да се 
обявят за противоконституционни.
Поради непостигане на изискуемото се от 
чл. 151, ал. 1 от Конституцията мнозинство 
искането за обявяване противоконституцион­
ност на разпоредбата на чл. 58, ал. 1 следва 
да се отхвърли.
Вносителят оспорва и съответствието с 
Конституцията на чл. 73, ал. 1, чл. 88, ал. 1 и 
чл. 201, ал. 1 от ИК, които променят устано­
вената подсъдност при оспорване на актовете 
на районните и окръжните избирателни ко­
мисии, като вместо пред ВАС те се обжалват 
пред административните съдилища, когато са 
потвърдени от ЦИК. Твърди, че посочените 
изменения нарушават баланса във взаимоот­
ношенията между висшите държавни органи, 
тъй като принципът на разделение на властите 
изисква актовете на централните органи на 
изпълнителната власт да бъдат контролирани 
от най-висшата съдебна инстанция. Поддържа, 
че това тълкуване се налага и от изискването 
ВАС да упражнява върховен съдебен надзор 
за точното и еднакво прилагане на зако­
ните в административното правораздаване 
(чл. 125, ал. 1 от Конституцията), от прин­
ципа на демократичната държава (абз. 3 от 
Преамбюла на Конституцията и чл. 1, ал. 2). 
Според омбудсмана контролът на посочените 
актове от административния съд вместо от 
ВАС подкопава доверието на гражданите в 
дейността на държавните органи.
С Решение № 8 от 2018 г. по к. д. № 13/2017 г. 
Конституционният съд е приел, че „извън 
задължителния обхват на тълкуваната кон­
ституционна норма, който включва актовете, 
издавани при упражняване на конституционно 
установени властови правомощия, законодате­
лят има правото да определи друга подсъдност 
за възникнали правни спорове“. Въпросът за 
подсъдността по принцип попада в изклю­
чителната компетентност на законодателя. 
Доктрината познава съображения, според 
които мястото на развитие на определени от 
закона процедури може да се схваща като от­
носимо към гражданските права. (Показателно 
е четвъртото оплакване срещу британския 
крал в Декларацията за независимостта, а 
именно „свиква законодателни събрания на 
непривични и неудобни места“.) В случая 
обаче местонахождението на съдилищата за 
обжалване не само не е визирано от искателя, 
но и аргументът за противоконституционност 
е обратният – твърди се, че жалбите следва 
да се разглеждат от по-висок по степен (и 
следователно поне в някои случаи – по-от­
далечен) съд. 
Не може да се поддържа, че по-ниският 
по степен съд дава по-малки гаранции за 
правата на жалбоподателите и че съдебната 
йерархия е йерархия на защитата на правата 
на правните субекти. Решения на съдили­
щата в други случаи са обжалваеми пред 
по-висшестоящ съд не поради постулирана 
некомпетентност, а поради необходимостта 
да съществува и последващ контрол, при 
който достойнствата на едно решение могат 
спокойно да бъдат преценени от неангажиран 
с предходното решение съд. Йерархията на 
съдилищата, дори и да отразява различно 
ниво на опит или изява на индивидуалните 
носители на съдебната власт, не намалява 
властническите правомощия на по-нискос­
тоящия съд да разрешава спорове. По тази 
причина подсъдността е въпрос на практи­
ческо решение, а не на решение, обусловено 
от конституционни права. В същата насока 
Конституционният съд вече се е произнесъл 
с Решение № 5 от 19 април 2019 г. по к.д. 
№ 12/2018 г.