Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 31

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31   
избира от Народното събрание, както и от 
предназначението му – да организира произ­
веждането на избори за нов парламент, който 
да формира парламентарно правителство.
По отношение на формирането му, в от­
клонение от установеното в класическите 
парламентарни демокрации, служебното 
правителство има непарламентарен произ­
ход поради обстоятелството, че се назначава 
от президента, когато се „изчерпят консти­
туционните възможности за образуване на 
правителство, ползващо се с доверието на 
Народното събрание“ (Решение № 20 от 
1992 г. по к.д. № 30/1992 г.). Във Великото 
Народно събрание е постигнато съгласие, че 
при назначаването на служебно правителство 
от президента като крайна мярка – в случаи 
на парламентарна криза, държавният глава не 
следва да бъде ограничаван в дискрецията си 
относно определянето на състава на прави­
телството. Проведени са обсъждания относно 
изричното посочване в Конституцията на 
кръга от лица, които могат да бъдат назна­
чени за служебен министър-председател, но 
тази идея е отхвърлена (протокол от 161-вото 
заседание на Комисията за изработване проект 
за Конституция на България от 21.06.1991 г.). 
Без да възпроизвежда подробно аргумен­
тацията на основните характеристики на 
служебното правителство, изведени в Тъл­
кувателно решение № 20 от 1992 г. по к.д. 
№ 30/1992 г., както и на възприетото виждане 
относно неговите правомощия, като посочват, 
че не намират основания да се отклонят в 
настоящото производство от поддържаното 
в цитираното решение, конституционните 
съдии подчертават следното по отношение на 
правомощията на служебното правителство: 
с назначаването на служебно правителство 
престава да функционира намиращият се в 
оставка Министерски съвет (правителство и 
Министерски съвет се използват като сино­
ними в Конституцията от 1991 г.); срокът на 
пълномощията му продължава до образуването 
на правителство по реда, установен в чл. 99 от 
Конституцията; правомощията на Министер­
ския съвет, така както са предписани в глава 
пета от Конституцията, са и правомощията на 
служебното правителство – очакваната сдър­
жаност при тяхното упражняване се основава 
на това, че то не получава своя мандат от 
парламента, макар и формално ограничения 
да не са предвидени в Конституцията; тази 
ограниченост на служебното правителство не 
подлежи на дефиниране или законова уредба, а 
е следствие от ограничения във времето, през 
което функционира служебното правителство, 
от предназначението му да управлява текущите 
въпроси на вътрешната и външната политика 
на страната до произвеждането на парламен­
тарни избори и съставянето на правителство 
от новоизбраното Народно събрание, както 
и от ограничеността на парламентарния кон­
трол, упражняван върху него – поради това, 
че не парламентът е източник на неговите 
правомощия, той не може да осъществи в пъл­
нота парламентарния контрол – да реализира 
политическата отговорност на служебното 
правителство (Тълкувателно решение № 20 
от 1992 г. по к.д. № 30/1992 г.).
2. Конституционните промени относно 
служебно правителство, въведени с § 7 ЗИД 
на Конституцията
С предложеното и прието изменение в об­
съжданите конституционни текстове – чл. 99, 
ал. 5 и 7 – се изменя както редът за назна­
чаване на служебно правителство, като се 
ограничава съществено дискрецията на дър­
жавния глава да формира неговия състав и 
структура, така и се установява на конститу­
ционно ниво възможност за ограничаване на 
правомощията на служебния кабинет. Изборът 
на държавния глава за кандидат за служебен 
министър-председател е само в пределите на 
изчерпателно посочените лица в текста на 
чл. 99, ал. 5, така както е въведен с § 7 ЗИД 
на Конституцията, заемащи точно опреде­
лени висши длъжности в държавата. Както 
показа практиката по прилагането на този 
текст, поради непредвиждане на хипотезата 
на заварено положение на заемащите тези 
длъжности възникват проблеми от обсъжда­
ните конституционни промени.
До настоящите промени в Конституцията 
от 1991 г. в разглежданата материя, ако не 
се постигнеше съгласие за съставяне на пра­
вителство, държавният глава разполагаше с 
автономия в преценката си кого да назначи в 
състава на служебното правителство, включи­
телно и кой да бъде назначен за служебен ми­
нистър-председател. След конституционните 
промени президентът е задължен да проведе 
консултации с парламентарните групи, преди 
да възложи на кандидата за министър-предсе­
дател, избран измежду посочените в изрече­
ние второ на чл. 99, ал. 5 от Основния закон 
лица, да му предложи състав на служебно 
правителство за назначаване. Формално няма 
конституционна пречка президентът да напра­
ви възражения по състава на правителството, 
както и да поиска промяна в него, но и в 
двата случая предложението трябва да дойде 
от кандидата за служебен министър-предсе­
дател, респективно от служебния министър-
председател, макар и президентът да издава 
акта за назначаването, както и за промяна на 
състава на служебното правителство. При така 
отслабената властова позиция на президента 
в действителност служебното правителство не 
носи политическа отговорност. За постигане на 
целта на извършената промяна – съществено 
намаляване на ролята на държавния глава по