Държавен вестник, бр. 32, 2019 г., стр. 5

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
Народното събрание със закон. Действащата 
редакция на чл. 141, ал. 3 е резултат от из-
менението на Конституцията от 2007 г. (ДВ, 
бр. 12 от 2007 г.). Въведената по този начин 
финансова децентрализация внася нюанс в 
правното регулиране на обществените от-
ношения, свързани с общинските публични 
финанси, по отношение на размера на местни-
те данъци, но не променя конституционното 
изискване за законоустановеност на данъците 
във всичките им елементи: данъчен обект, 
данъчна основа, данъчна единица, данъчна 
ставка и др.
В отклонение от тези основни положения, 
изяснени последователно в практиката на 
Конституционния съд, оспорената законо-
ва разпоредба въвежда по-високи данъчни 
ставки за жилищни имоти, разположени на 
територията на населено място или селищ-
но образувание, включени в Решение № 153 
на Министерския съвет от 24.02.2012 г. за 
обявяване Списък на курортите в Република 
България и определяне на техните граници. 
Така се осъществява нарушаваща Конститу-
цията делегация на изключителни правомо-
щия на Народното събрание (Решение № 5 
от 2012 г. по к.д. № 13/2011 г.). Изключител-
ната компетентност на НС да установява 
данъци във всичките им елементи относно 
недвижимите имоти на гражданите се оказва 
поделена между парламент и правителство, 
което е конституционно недопустимо. Без 
законово посочени критерии правителството 
се овластява със свой акт за определяне на 
курортите от национално и местно значение 
косвено да предопределя размера на данъка 
върху недвижими имоти на територията на 
такива курорти. 
В списъка, приеман с решение на Ми-
нистерския съвет, могат да бъдат включени 
или изключени едни или други курорти по 
неясни и евентуално субективни, във всички 
случаи трудно предвидими, критерии. Така 
смисълът и действието на закона се поставят 
в зависимост от подзаконов акт, чието естест-
во позволява бързо и/или лесно изменяне, 
което води до конституционно недопустима 
правна несигурност. Такава възможност на 
Министерския съвет да предопределя размера 
на данъка противоречи на конституционния 
принцип за разделение на властите (чл. 8 от 
Конституцията).
Изложеното дава основание на съда да 
приеме, че оспорената разпоредба на чл. 22 
ЗМДТ противоречи на чл. 8, чл. 60, ал. 1, 
чл. 84, т. 3 и чл. 141 от Конституцията.
По отношение на второто посочено от 
президента на Република България основание 
за установяване на противоконституционност 
на разглежданата разпоредба трябва изна-
чално да се вземе предвид конституционно-
то разграничение между „имуществени“ и 
„подоходни“ данъци. Отделното посочване в 
чл. 60, ал. 1 от Конституцията на „доходи“ 
и „имущество“ изисква ясно и принцип-
но разграничаване между двете категории 
данъци („подоходни“ и „имуществени“). В 
практиката си Конституционният съд приема 
за недопустимо елементите, които определят 
размера на данъците от едната категория, да 
се използват при определяне на размера на 
другата категория данъци (Решение № 9 от 
1996 г. по к.д. № 9/1996 г.; Решение № 8 от 
2002 г. по к.д. № 7/2002 г.; Решение № 5 от 
2012 г. по к.д. № 13/2011 г.; Решение № 11 от 
2013 г. по к.д. № 20/2013 г.).
Разпоредбата на чл. 60, ал. 1 от Консти-
туцията налага за цялата нормативна уредба 
на данъчното облагане изискване за съот-
ветствие на данъчната тежест с доходите и 
имуществото на гражданите. Категориите и 
видовете данъци може да се определят само 
въз основа на два критерия: според имуще-
ството на данъчно задължените субекти или 
според техните доходи. 
Основен компонент на данъка с най-съ-
ществено значение за неговия размер е данъч-
ната ставка. Разграничаването на данъците 
като подоходни или имуществени зависи от 
обекта на облагане. Когато обект на данъчно 
облагане е получен или начислен в полза на 
данъчно задълженото лице доход, данъкът е 
от категория „подоходен“. С такъв се облагат 
доходите от използването на недвижим имот. 
Когато обект на данъчно облагане са самите 
движими вещи или недвижими имоти, данъ-
кът се категоризира като „имуществен“. С 
такъв данък се облага стойността на имота, 
независимо за какви нужди се използва той 
(Решение № 9 от 1996 г. по к.д. № 9/1996 г., 
Решение № 11 от 2013 г. по к.д. № 20/2013 г.). 
Същото разбиране е отразено и в чл. 13 
ЗМДТ, съгласно който данъкът се заплаща, 
независимо дали недвижимият имот се из-
ползва, или не. Според чл. 19 ЗМДТ данъч-
ната ставка зависи единствено от данъчната 
оценка на имота. Определянето на размера 
на данъка в зависимост от други критерии 
(при това произтичащи не от закона, а от 
акт на Министерския съвет) противоречи 
на конституционния императив данъчният 
закон да съдържа точна и ясна уредба на 
всички елементи, характеризиращи данъчното 
задължение. Поради това предвидената в ата-
куваната нова редакция на чл. 22 ЗМДТ раз-
лична данъчна ставка според функционалната 
употреба на жилищния имот противоречи на 
чл. 60, ал. 1 от Конституцията, която изисква 
не само разграничаване между подоходните и 
имуществените данъци, но и недопускане на