Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
само в подзаконов акт, а позоваването на 
закона да е без значение или невъзможно 
поради празнота. А именно такава смятам 
е хипотезата, възникваща с атакувания 
чл. 10а ЗУЧК, особено предвид ролята є на 
материална норма, за чието нарушаване се 
отнасят санкциите, предвидени в атакуваната 
разпоредба на чл. 24в ЗУЧК (по смисъла на 
§ 9 ЗИДЗУЧК – ДВ, бр. 56 от 16.07.2019 г.), 
на която ще се върна и нататък в т. III.
3.8. Решение № 6 на Конституционния съд 
от 2020 г. навежда и още основания, които 
според мен предполагат извод именно за 
противоконституционност на чл. 10а ЗУЧК. 
То еднозначно определя, че задължението на 
Народното събрание да осъществява зако­
нодателната власт прави невъзможно то да 
делегира на други държавни органи правомо­
щия да уреждат по същество въпроси, които 
се отнасят до закона, и съответно да избягва 
пълното уреждане на такива въпроси, като 
възлага уреждането им в подзаконов акт. И 
определя именно като „недопустимо“ закон 
да предписва в подзаконов акт да се уреждат 
правила, които не го развиват и допълват, 
респ. да овластява другиго да приема прави­
ла, които представляват елемент от базовата 
правна уредба на материята – и като такива 
от компетентността на законодателя. Съдът 
подчертава, че това създава условия за нес­
табилност на правната уредба и възможност 
правилата да се променят по съображения 
от конюнктурен характер.
В частност, когато законодателят предос­
тавя на друг орган да определя съществени 
елементи от режима на земята (каквито в 
случая на чл. 10а, ал. 3 ЗУЧК са „определя­
нето на условията и реда за определяне на 
местата по ал. 1, правилата и нормативите 
за устройването и ползването им, както и 
за престоя в тях“), той не действа в съответ­
ствие с установените в правовата държава 
правила за разпределяне на компетентността 
при правното регулиране. Законът трябва да 
уреди всички основни въпроси, които могат 
да се смятат за част от режима на земята. 
Не е конституционно допустимо изпълне­
нието на изискването за законова уредба 
да се изпълни само с посочване в закона, 
че „условията, правилата и нормативите“ 
ще се уредят с подзаконов акт (бил той и с 
висок нормативен ранг). Една подзаконова 
уредба трябва да се основава на определена 
и достатъчно конкретна законова уредба, 
очертаваща по общ, но и достатъчно ясен и 
според материята конкретен начин рамките 
и съдържанието на допустимата подзаконова 
уредба. Подобно изискване се отнася в най-
голяма степен за обществените отношения, 
за които Конституцията изрично изисква 
да бъдат уредени със закон. Не е допустимо 
материя, която трябва да се урежда със закон 
от Народното събрание, да се урежда с друг 
нормативен акт, от друг орган, защото те 
имат по-малка юридическа сила в сравнение 
със закона (Решение № 4 от 31 март 2010 г. 
по к. д. № 1 от 2010 г.).
Като не предвижда подобно съдържание 
в чл. 10а ЗУЧК, законодателят не изпълнява 
задължението си по чл. 22, ал. 3 от Конститу­
цията да уреди със закон основните елементи 
на режима на земята.
3.9. Съдът прави ясна констатация, че 
„изменената норма на чл. 10а ЗУЧК не съ­
държа детайлна уредба на условията и реда 
за определяне на местата за къмпингуване, 
както и правилата за ползване и престоя в 
тях“, а с ал. 3 се делегира на четирима ми­
нистри да създадат подзаконов акт, който да 
определи тези условия, ред и правила. Но не 
стига до извод за противоконституционност 
и приема за достатъчно да установи, че оспо­
рената норма „все пак съдържа по-пълна от 
предходната редакция на същата разпоредба 
правна регламентация“. 
3.10. Според мен е конституционно не­
допустимо и в частност правната уредба на 
условията за придобиване или ограничаване 
на права да се обвързва изцяло с прецен­
ката на изпълнителната власт, без законът 
да определя ясни рамки на тази преценка. 
Като не допуска уредбата на материя, която 
трябва да се създаде със закон, да се възла­
га практически изцяло за регулиране чрез 
подзаконов акт, конституционният принцип 
на правовата държава (чл. 4, ал. 1 от Кон­
ституцията) забранява подобно възлагане 
особено за такива права, които се нуждаят 
от стабилна правна уредба и които имат 
действие на големи части от територията 
на държавата (цялото „черноморско край­
брежие“, определено в чл. 3 ЗУЧК, но и „те­
риториите, попадащи в ивицата с широчина 
2 км от границата на зона „А“, с изключение 
на урбанизираните територии на населените 
места, определени към датата на влизане в 
сила на закона – т. нар. „зона „Б“ по смисъла 
на чл. 11, ал. 1 ЗУЧК), при това част от тях 
пряко свързани с територии – изключителна 
държавна собственост, като крайбрежната 
плажна ивица.
Доколкото атакуваният текст на закона 
е формулиран твърде лаконично и поради 
това общо и неясно, той фактически делеги­
ра на изпълнителната власт правомощията 
за създаването на същинското регулативно 
съдържание чрез издаване на подзаконов акт 
(наредба на министър). 
3.11. В отклонение от посоченото разбира­
не, чл. 10а ЗУЧК възлага на изпълнителната 
власт не само определянето на местата по 
ал. 1 за временно разполагане на палатки, 
кемпери или каравани (вкл. техните гра­
ници), което не може да бъде направено 
в закона и е естествена компетентност на 
изпълнителната власт (по преценката на 
законодателя – упражнена съвместно от че­
тирима министри). Тази разпоредба възлага 
на изпълнителната власт и определянето на