Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 49

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  49   
нейното прилагане и до спорове както при 
регистрацията на кандидатите, така и след 
избирането им за народни представители. И 
по тази линия направената промяна в чл. 65, 
ал. 1 от Конституцията търпи критика, до­
колкото отдалечава конституционния текст 
от правовата държава.
По изложените съображения считам, че 
допълнението на чл. 65, ал. 1 от Конституция­
та, направено с § 3 ЗИД на Конституцията, 
засяга държавното единство, предвидено в 
преамбюла, принципа на народния сувере­
нитет, прогласен в чл. 1, ал. 2 от Конститу­
цията, и изменя условията за избираемост на 
народните представители, което въздейства 
върху системата от държавни институции, 
изградена от Великото Народно събрание. 
Такива изменения могат да бъдат направени 
само от Велико Народно събрание съгласно 
чл. 158, т. 3 от Конституцията.
ІІ.Б. Според съдиите Надежда Джелепова, 
Красимир Влахов и Десислава Атанасова ис­
канията са неоснователни, защото промяната 
в чл. 65, ал. 1, изр. второ от Конституцията, 
както е въведена с § 3 ЗИД на Конституцията, 
не е противоконституционна като извършена 
от обикновено Народно събрание по реда на 
чл. 155 от Основния закон.
Съдиите поддържат становището си, из­
разено при разглеждане на к.д. № 1/2024 г., 
според което промените в чл. 65, ал. 1, 
изр. второ от Конституцията не ангажират 
компетентността на Велико Народно събра­
ние по чл. 158 от Основния закон – защото 
изводът за конституционосъобразност на из­
вършената промяна се основава единствено 
на тази преценка, а не следва да отразява 
отношението на състава на Конституционния 
съд към полезността и целесъобразността на 
новосъздадената уредба, които се преценяват 
единствено от общонационалното представи­
телно учреждение.
Без да възпроизвеждат вече изложените 
мотиви по к.д. № 1/2024 г., съдиите обръ­
щат внимание, че Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи 
(ЕКПЧ) е станала част от правото на Репуб­
лика България и по силата на чл. 5, ал. 4 от 
Конституцията има предимство пред нормите 
на вътрешното законодателство, които є про­
тиворечат. Във връзка с това тези съдии не 
намират основание да се отклонят от трайно 
закрепеното в практиката на Съда разбиране, 
според което „нормите на ЕКПЧ в материята 
на правата на човека имат общоевропейско и 
общоцивилизационно значение за правния ред 
на държавите – страни по ЕКПЧ, и са нор­
ми на европейския обществен ред. Ето защо 
тълкуването на съответните разпоредби на 
Конституцията в материята на правата на чо­
века следва да бъде съобразено във възможно 
най-голяма степен с тълкуването на нормите 
на ЕКПЧ“. По тази причина практиката на 
Европейския съд по правата на човека (дело 
Tănase срещу Молдова (№ 7/08) от 27.04.2010 г.), 
според която забраната лица с двойно граждан­
ство да бъдат избирани за депутати нарушава 
чл. 3 от Протокол № 1 към ЕКПЧ, чийто 
основен принцип е „свободното изразяване на 
мнението на народа при избиране на законо­
дателното тяло“, установява ясен и обвързващ 
Република България стандарт на закрила на 
основно право, което с това му съдържание 
е признато и в българския Основен закон 
(чл. 10 от Конституцията). Конституционният 
съд е имал възможност да подчертае, че „по 
отношение на конституционно установените 
основни права, които са предмет на даденото 
от него задължително тълкуване, или тези, 
законовата уредба на които е била предмет 
на преценка за конституционосъобразност, 
не са налице различия в смисъла на правата, 
гарантирани от Конституцията, и сходните 
им, гарантирани от Конвенцията“ (Решение 
№ 11 от 2022 г. по к.д. № 3/2022 г.).
Съдиите обръщат внимание, че ако лице, 
притежаващо двойно гражданство, бъде из­
брано за народен представител, този резултат 
ще отразява волята на българските граждани. 
Независимо на кое място е подреден този 
кандидат в съответната листа, той може да 
отпадне по силата на подаден преференциален 
вот съгласно чл. 265, ал. 3, т. 2 от Изборния 
кодекс. В този смисъл именно възможността 
българските граждани свободно да изберат 
или не кандидат, притежаващ и друго граж­
данство, е проявление на свободната им воля 
при избиране на законодателното тяло по 
смисъла на чл. 3 от Протокол № 1 към ЕКПЧ.
Тези съдии не споделят поддържаното в 
искането разбиране, според което „двойното 
гражданство на народните представители 
влиза във вътрешно противоречие с въз­
можността народен представител да бъде 
избран за министър“, в резултат на което се 
създавали „две категории народни предста­
вители“. Обстоятелството, че според чл. 110 
от Конституцията членове на Министер­
ския съвет могат да бъдат само български 
граждани, които отговарят на условията за 
избиране на народни представители, не уста­
новява на конституционно ниво еднаквост на 
правния статус на народните представители 
и министрите, нито автоматично предвиж­
да следваща от Основния закон последица 
възможността всеки народен представител 
да бъде избран за министър. Очевидно е, че 
разпоредбата на чл. 110 от Конституцията