Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 78

СТР.  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
На първо място, различни са предметът и 
обемът на двете отговорности. Разпространи­
телите отговарят за разделното събиране и 
третиране на отпадъците, разпространявани 
само от тях. Кметът отговаря не за разделното 
събиране и третиране, а за организирането на 
предпоставките – административноправни и 
фактически, за неговото извършване. Задъл­
жението на кмета е самостоятелно, предхожда 
това на разпространителите и съществува 
дори и когато конкретни разпространители 
(все още или вече) няма. На второ място, и 
това е същественото, даже и двете дейности 
да бяха идентични, няма конституционна 
пречка за възлагането им на отделни правни 
субекти, всеки от които да ги изпълнява със 
свое имущество. Разпределението на иму­
ществените последици след изпълнението се 
уреждат помежду им от текущото законода­
телство. То е приложимо на общо основание 
именно в съответствие с принципа на пра­
вовата държава.
б. Частта на чл. 19, ал. 3, т. 11 ЗУО по от­
ношение отговорността на кмета на общината 
за осигуряването на площадки за безвъзмездно 
предаване на разделно събрани отпадъци от 
домакинствата във всички населени места, 
която е оспорена, е в думите „ … с население, 
по-голямо от 10 000 жители на територията 
на общината, и при необходимост в други 
населени места;“.
Принципът за справедливост („матери­
алната част“ от този на правовата държава) 
не е нарушен, а спазен с оспорената част на 
разпоредбата. Въвеждайки критерия брой на 
жителите на населеното място (а не на община­
та, както считат вносителите на оспорването), 
тя не забранява, а позволява изграждането на 
площадки и в населени места под този брой 
(например в курортите), когато има необхо­
димост от това. Твърдените по-големи такси 
за отпадъци в местата с изградени площадки 
се балансират с разходите за депонирането 
им и транспортните разходи за населените 
места, където площадки няма.
в. Според чл. 19, ал. 5 ЗУО при неизпълне­
ние изискванията на ал. 3, т. 11 отчисленията 
по чл. 64 се увеличават с 15 на сто за периода 
до отстраняване на неизпълнението. 
Тези отчисления съгласно чл. 64 ЗУО се 
превеждат от собственика на депото с цел на­
трупване на средства за изпълнение от общини­
те на изискванията на закона и подзаконовите 
нормативни актове по прилагането му. Тази 
отговорност е имуществена. Тя е различна 
по субект и съдържание от самостоятелната 
административнонаказателна отговорност на 
кмета на общината по чл. 151, ал. 2, т. 14 ЗУО 
за неизпълнението на това негово задължение. 
Правилото non bis in idem, част от принципа 
на правовата държава, не е нарушено. 
Твърдяното в искането заплащане от граж­
даните за неизпълнението на задължението 
на общината осигурява имуществото за из­
пълнението на това задължение. И в двата 
случая имуществото би било с един и същи 
произход. Разпоредбата не нарушава принципа 
на правовата държава. 
2. Неоснователно е оспорването на чл. 82, 
ал. 9 ЗУО поради противоречието му с чл. 4, 
ал. 1 и чл. 8 от Конституцията.
Според него условията и редът за предос­
тавяне и усвояване на банковата гаранция по 
чл. 81, ал. 4, т. 9 се определят с наредбите по 
чл. 13, ал. 1 относно думата „условията“. Член 
13, ал. 1 делегира издаването на наредбите от 
Министерския съвет. 
Банковата гаранция съдържа своето за­
коново определение в чл. 442 от Търговския 
закон. Съгласно него „с банковата гаранция 
банката писмено се задължава да плати на 
посоченото в гаранцията лице определена сума 
пари съобразно условията, предвидени в нея“. 
Това определение важи на общо основание 
и за предвидената в оспорената разпоредба 
банкова гаранция. Законовата делегация е 
само за условията за нейното плащане. Те 
не са предмет на първична или въз основа 
на Конституцията уредба, която чл. 3, ал. 1 
ЗНА изисква да става със закон. Това ясно 
личи с предоставянето от Търговския закон 
на определянето им от страните по договора. 
Определянето им следователно може да стане 
и с подзаконов нормативен акт – чл. 3, ал. 2 
ЗНА. Не е нарушен нито принципът на пра­
вовата държава, нито този на разделението 
на властите.
3. Не са противоконституционни и разпоред­
бите на чл. 88, ал. 2, т. 4 и чл. 90, ал. 6 ЗУО.
Първата установява отказа за изменение 
и/или допълване на разрешението за дейност 
на организация по оползотворяване и за 
индивидуално изпълнение на задълженията 
по чл. 14, ал. 1 и наредбите по чл. 13, ал. 1 
ЗУО като основание за прекратяване на раз­
решението, а втората – възможността в този 
случай за ново кандидатстване за издаването 
му по реда на ЗУО.
Член 90, ал. 1 ЗУО сочи, че издаденото 
разрешение се изменя и/или допълва от ком­
петентния орган при промяна: 1. на свързаните 
с него нормативни изисквания; 2. свързана с 
актуалното състояние по търговския регистър 
на организацията по оползотворяване или на 
лицето, изпълняващо задълженията си инди­
видуално; 3. в програмата по чл. 53, ал. 1 ЗУО. 
Административното регулиране не е уре­
дено на конституционно, а само на законово 
ниво (вж. Закона за ограничаване на админи­
стративното регулиране и административния 
контрол върху стопанската дейност – обн., 
ДВ, бр. 55 от 2003 г.; последно изм., бр. 109