Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 9

Б Р О Й  61
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
По отношение предвиждане на възможност
за предаване на международен съд въз основа
на международен договор, ратифициран от Ре-
публика България, Конституцията не съдържа
забрана. Международният съд не е съд на “дру-
га държава” по смисъла на чл. 25, ал. 4 от Кон-
ституцията. Това направи възможно България
да бъде страна по Римския статут на Междуна-
родния наказателен съд, приет на 17.07.1998 г.
(ДВ, бр. 68 от 2002 г.), който предвижда задъл-
жение за предаване на собствени граждани по
искане на този съд.
С оглед на това предаването на български
гражданин за наказателно преследване на дру-
га държава, член на Европейския съюз, или на
международен съд по силата на ратифицирано
международно споразумение не представлява
нарушаване на основни права.
Евентуалното създаване на сочената в иска-
нето за тълкуване конституционна разпоредба
не засяга и признаците, характеризиращи фор-
мата на държавно устройство и на държавно
управление.
7. Относно разширяване признаците на рав-
ноправие на гражданите в съответствие с
“Харта за правата на гражданите на Евро-
пейския съюз”
Правата на гражданите на Европейския съюз,
които произтичат както от Хартата на основни-
те права на Европейския съюз, прогласена на
7 декември 2000 г. в Ница (неточно назована в
искането като “Харта за правата на гражданите
на Европейския съюз”), така и от ДСЕО, са прок-
ламирани в основни линии и от Конституцията
на Република България. Създаването на допъл-
нителни права, които членството в Европейс-
кия съюз ще даде на българските граждани, само
ще разшири правата, които те вече имат. Член
57, ал. 1 от Конституцията забранява отнемане
на права, а не тяхното разширяване.
Каквито и бъдещи изменения в Конституци-
ята на България да се направят относно приз-
наците на равноправие на гражданите и пре-
доставянето им на нови права, те няма да про-
менят формата на държавно устройство и дър-
жавно управление по смисъла на чл. 158, т. 3 от
Конституцията.
VI
Въз основа на изложените съображения по
искането на президента Конституционният съд
приема, че обсъжданите промени в Конститу-
цията във връзка с членството на Република
България в Европейския съюз могат да се из-
вършат от Народно събрание. С тях не се реша-
ват въпроси, които са от изключителна компе-
тентност на Велико Народно събрание. Поради
това и на основание чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конс-
титуцията Конституционният съд
 Р Е Ш И :
Не представляват промяна във формата на
държавно устройство и държавно управление
по смисъла на чл. 158, т. 3 от Конституцията
евентуални изменения в нея, отнасящи се до:
—приеманите от органи на Европейския
съюз актове с наднационално, пряко и универ-
сално действие по отношение на Република
България;
—отпадането за гражданите на Европейския
съюз на конституционната забрана за придоби-
ване собственост върху земя от чужди гражда-
ни и юридически лица;
—предвиждането на европейско гражданст-
во и произтичащите от него последици;
—приемането на разпоредби, възлагащи на
български държавни органи да упражняват
представителни функции в органите на Евро-
пейския съюз;
—възможността за осъществяване на пред-
варителен контрол от Народното събрание при
изработване на актовете, приемани от органи-
те на Европейския съюз;
—предвиждане предаването на български
граждани на чужда държава или международен
съд за търсене на наказателна отговорност,
уговорено в международен договор, по който
Република България е страна, и
—разширяване признаците на равноправие
на българските граждани в съответствие с Хар-
тата за основните права на Европейския съюз.
Тези промени в Конституцията на Републи-
ка България могат да бъдат извършени от На-
родно събрание.
Решението е подписано с особено мнение от
съдиите, както следва: Стефанка Стоянова—
изцяло решението, Маргарита Златарева—по
т. 2, 3, 5, 6 и 7 изцяло и частично по т. 1 и 4 от
решението, Румен Янков—изцяло решението,
и Живан Белчев—по т. 2 от решението.
Председател: Неделчо Беронов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Стефанка Стоянова
по конституционно дело № 3 от 2004 г.
Считам, че вместо да разгледа искането по
същество, съдът следваше да го отклони. Съоб-
раженията ми за това са:
1. Към тълкуване на конституционна разпо-
редба или на част (езиково или логически обосо-
бена) от нея може и следва да се пристъпи, кога-
то тя е неясна, двусмислена, разкриването на
съдържанието є обосновава като възможни раз-
лични решения или прилагането є е противоре-
чиво. Съдът последователно е приемал изложе-
ното като условие за допустимост на исканията,
основани на чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията
(определение от 19 декември 1996 г. по к.д. № 30
от 1996 г., определение от 30 юни 1998 г. по к.д.
№ 14 от 1998 г.). Затова е отказвал да се произне-
се по такива искания, когато констатира нали-
чието на яснота в текста на съответната разпо-
редба и отсъствието на правен проблем, който
да бъде решен по пътя на тълкуването (опреде-
ление от 20 март 2003 г. по к.д. № 19/2003 г.).
В случая в конституционните разпоредби,
чието тълкуване се иска (чл. 153 и чл. 158, т. 3),
няма неяснота относно втория от формулира-