Държавен вестник, бр. 20, 2017 г., стр. 7

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Оспорената разпоредба на чл. 242а ИК е 
функционално обвързана с разпоредбата на 
чл. 3, ал. 2, изречение второ от ИК, според 
която гласуването е задължително, извърш-
ва се лично от избирателя и представлява 
изпълнение на гражданския му дълг. Тек-
стовете на чл. 242а ИК разкриват в какво се 
изразяват последиците от неупражняването 
на избирателното право от неговия носител. 
Освен това уреждат реда, по който да бъдат 
установени и санкционирани случаите на 
неспазване на задължението да се гласува и 
тяхното съдържание може да бъде изяснено 
само ако се анализират в аспекта на неиз-
пълнение на задължението, което законът 
предвижда да осигурят. 
Според действащата конституционна уред-
ба избирателното право на гражданите се 
характеризира като политическо по съдържа-
ние, основно субективно право, което пряко 
произтича от народния суверенитет. То се 
явява основно средство за реализиране на 
демократичното управление – чрез неговото 
упражняване се конституират най-важните 
структури на държавната власт и се осъ-
ществява политически контрол над тяхната 
дейност. Принципите, въз основа на които се 
формира това основно право, са установени 
в чл.10 от Конституцията – всеобщо, равно и 
пряко избирателно право при тайно гласуване. 
Принципите винаги се проявяват в сложна 
взаимовръзка. Проявлението (осъществява-
нето) на който и да е от тях е гаранция за 
реализиране на останалите. Въвеждането 
на ограничения или игнорирането дори на 
един от тези принципи свежда избирателно-
то право до формална декларация. Не само 
това, разглеждането на избирателното право 
изолирано от останалите конституционно 
закрепени политически права, като свободата 
на мисълта и убежденията и свободата на сло-
вото и на мнението, води до същия негативен 
резултат. Тясната връзка на избирателното 
право с посочените политически права пред­
определя необходимостта от съблюдаване и 
на изискването за свобода на изборите. 
Като всяко субективно право избирателното 
право означава свобода на избора. То е гаран-
тирана от правото възможност за субекта на 
едно право да извърши определено действие 
или да се въздържи от него. Упражняването 
на правото на избор по необходимост включва 
свободното формиране и свободното изразя-
ване на волеизявлението за избор. Във връзка 
с това следва да се подчертае, че правото на 
избор се основава на свободата на мисълта 
и убежденията, които според чл. 37, ал. 1 от 
Конституцията са ненакърними. Нещо пове-
че, конституционната разпоредба на чл. 38 
гарантира на всяко лице свободата на ми-
сълта и убежденията, като въвежда забрана 
за преследване и ограничаване на правата 
поради убежденията му, били те философски, 
религиозни или политически. 
Разпоредбата на чл. 242а ИК е несъвмести-
ма и с конституционната концепция за съдър-
жанието на избирателното право, разгледано 
във връзка с останалите политически права. 
Така гражданите са лишени от свободата 
да изберат да участват или да не участват в 
политическия живот. Неупражняването на 
избирателното право е скрепено с принуда, 
като в чл. 242а, ал. 1 ИК е предвидено зали-
чаване на лицата, които не са гласували без 
уважителни причини в два поредни избора от 
един и същи вид, от избирателните списъци за 
следващите избори и вписването им в отделен 
списък на заличените лица. Предвидените в 
оспорената законова разпоредба последици 
при негласуване в никакъв случай не могат 
да се определят като своеобразно насърча-
ване или стимулиране на избирателите да 
гласуват. Заличаването от избирателните 
списъци и включването в списъците на 
заличените лица, на лицата, неупражнили 
избирателното си право, представлява юри-
дическа санкция, защото утежнява правната 
им сфера с неблагоприятни последици, което 
при определени условия може да доведе до 
трайна невъзможност да го упражнят. Това 
са случаите, при които негласувалият граж-
данин в два поредни избора от един и същи 
вид не може да докаже наличието на уважи-
телни причини за своето негласуване. Тогава 
по силата на чл. 242а, ал. 1 ИК във всички 
следващи избори гражданинът бива лишен от 
възможността да упражни избирателното си 
право, защото остава в списъка на заличените 
лица. Ето защо предвидените в оспорената 
разпоредба негативни последици не могат 
да бъдат сведени само до морален упрек за 
неизпълнено задължение. Тези последици се 
явяват по същество юридическа санкция за 
неупражняване на избирателното право чрез 
гласуване, защото по законодателен път нала-
гат ограничаване на политическата свобода, 
така както тя е конституционно установена 
като иманентна част на избирателното право. 
Поначало самото упражняване на избира-
телното право е израз и изява на свободна 
воля и свободен избор на поведение. Това е 
несъвместимо с принудата да бъде заставен 
носителят на избирателното право чрез за-
плаха от санкция да изрази възгледите си, 
включително и политическите, и не повишава 
легитимността на избрания държавен орган. 
Днес, когато обществото възприема себе си 
като демократично и свободно, е недопусти-
мо гражданите да бъдат принуждавани чрез 
санкцията по чл. 242а, ал. 1 ИК да изразяват 
независимо от политическите си убеждения 
лична позиция в един избор, който не е техен, 
защото им е наложен. Този законодателно въз-
приет подход не повишава легитимността на 
избрания държавен орган, а изборният процес 
се превръща в средство за получаване на база 
данни, които съгласно формалната правна 
уредба се отчитат механично/технически като