Държавен вестник, бр. 63, 2008 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  63
заплащане на държавни такси върху предяве-
ните от тях искове, включително и с предмет
частни държавни вземания и права върху вещи—
частна държавна собственост, са неотносими
към конституционосъобразността на § 1 от за-
кона. Размерът на разходите за завеждане на
искове не може да бъде съображение за осво-
бождаване на държавата  от тяхното заплаща-
не, тъй като това я поставя в привилегирована
позиция в сравнение с гражданите и юридичес-
ките лица като ищци по гражданските дела,
макар че тя разполага със значително по-голям
финансов ресурс от тях да завежда такива дела.
Аргумент в подкрепа на противното разби-
ране не може да бъде обстоятелството, че дър-
жавните такси по исковете на държавата и дър-
жавните учреждения се заплащат от държав-
ния бюджет и постъпват пак по този бюджет,
като се внасят по сметката на сезирания съд.
Това е така, защото публичните финанси не са
аморфен паричен ресурс, а са структурирани в
отделни подсистеми (републикански бюджет,
бюджет на Народното събрание и бюджет на
съдебната власт според чл. 4, ал. 1 от Закона за
устройството на държавния бюджет), които от
своя страна се състоят от отделни сметки с
целево предназначение да обслужват финанси-
рането на държавни органи и дейности на всяка
от трите власти.
Оспореният текст на § 1 ЗИДГПК противо-
речи и на принципа на правовата държава—чл. 4,
ал. 1 от Конституцията. ГПК е обнародван в
ДВ, бр. 59 от 20 юли 2007 г., но влизането му в
сила е от 1 март 2008 г.—§ 61 от преходните и
заключителните разпоредби. Непосредствено
след този момент е приет и обнародван ЗИДГПК
(ДВ, бр. 50 от 30 май 2008 г.), като според § 48
от заключителните разпоредби му се придава
обратно действие от деня на влизане в сила на
ГПК—1 март 2008 г., като се отменя задълже-
нието на държавата и държавните учреждения
да внасят държавна такса по исковете за защи-
та на частни права върху вземания и вещи. Това
засяга правната сигурност и стабилност като
характеристика на правовата държава, която
изисква трайно и последователно като концеп-
ция  законодателно регулиране на обществени-
те отношения.
В случая е налице двойна нейна обвързаност,
от която тя се освобождава, като променя зако-
на—ГПК с § 1 от ЗИДГПК. От една страна,
държавата е адресат на предписанието на чл. 84,
т. 1 ГПК  в първоначалната му редакция да
заплаща държавна такса по исковете за частни
вземания и права върху вещи, частна държавна
собственост, а от друга, то е задължително за
нея  като създател на това правно правило. С
оспорения § 1 ЗИДГПК тя  създава за себе си
привилегирован ред за процесуална защита на
тези права, в отклонение от този за останалите
субекти на частното право, за които важи за-
дължението да заплащат държавна такса по
предявените от тях искове. С това държавата
изключва себе си от спазване на създадената от
самата нея законност.
Поради това оспорената с искането на пре-
зидента разпоредба на  § 1 ЗИДГПК следва да
се обяви за противоконституционна.
По изложените съображения на основание
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията  Конститу-
ционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционна разпо-
редбата на § 1 от Закона за изменение и допъл-
нение на Гражданскопроцесуалния кодекс (ДВ,
бр. 50 от 2008 г.), с която в чл. 84, т. 1 ГПК (ДВ,
бр. 59 от 2007 г.) се заличават думите “освен по
искове за частни държавни вземания и права
върху вещи—частна държавна собственост”.
Председател: Румен Янков
899
РЕШЕНИЕ № 4
от 8 юли 2008 г.
по конституционно дело № 4 от 2008 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел—Румен Янков, членове: Васил Гоцев,
Людмил Нейков, Емилия Друмева, Владислав
Славов, Евгени Танчев, Димитър Токушев,
Благовест Пунев, Пламен Киров, Красен Стой-
чев, Снежана Начева, Георги Петканов, при
участието на секретар-протоколиста Милена
Петрова разгледа в закрито заседание на 8 юли
2008 г. конституционно дело № 4/2008 г., док-
ладвано от съдията Пламен Киров.
Делото е образувано на 3.VI.2008 г. по иска-
не на главния прокурор на Република България
за установяване  противоконституционност на
разпоредбата на § 92, ал. 2 от преходните и зак-
лючителните разпоредби на Закона за измене-
ние и допълнение на Закона за горите (ДВ, бр. 43
от 2008 г.). В искането се твърди, че разпоред-
бата на § 92, ал. 2 от преходните и заключител-
ните разпоредби на Закона за изменение и до-
пълнение на Закона за горите (ДВ, бр. 43 от
2008 г.) в частта: “представляващ осеметажна
административна сграда, находяща се в гр. Со-
фия, район “Възраждане”, ул. Антим I № 17,
подробно описана в акт за публична държавна
собственост № 00440/18.ХI.1997 г. на областния
управител на област София” противоречи на
чл. 4, ал. 1, чл. 5, ал. 1, чл. 8, чл. 106 и чл. 117,
ал. 2 от Конституцията.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от
Конституцията.
С посочения текст Народното събрание за-
дължава Министерския съвет в тримесечен
срок от влизането в сила на Закона за измене-
ние и допълнение на Закона за горите да пре-
достави за управление на Държавната агенция
по горите конкретно определен имот—публич-
на държавна собственост. В сградата, посоче-