Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
на Народна република България от 1947 г. и 
тази от 1971 г., и всяка от тях съдържа пра-
вила, според които обратното действие на 
наказателноправни норми е забранено.
Разпоредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК създа-
ва и вътрешно противоречие в закона. Както 
бе посочено в предварителните бележки, по 
аргумент за обратното от ал. 2 на чл. 2 НК 
следва, че по-неблагоприятен за дееца закон 
е всеки, който предвижда по-неблагоприятни 
за дееца наказателноправни последици от 
всякакъв вид. В този смисъл оспорената в 
искането разпоредба от НК превръща закона 
в по-неблагоприятен за лицата, визирани в 
нея. При това положение взаимноизключва-
щите се императивни правила в чл. 2, ал. 2 
и чл. 79, ал. 2, т. 2 НК на практика обричат 
правоприлагащия орган на неспазване на 
закона – която и от двете норми да приложи, 
той би бил в нарушение на НК. 
Създадена е следователно взаимноиз-
ключваща се уредба, което противоречи на 
принципа на правовата държава.
При това положение прилагането на раз-
поредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК не може 
да гарантира изискваната от чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията стабилност на законодател-
ството и правна сигурност, с което се открива 
възможност за разрушаване авторитета на 
правото.
Конституционният съд счита, че твърдяното 
в искането на главния прокурор несъответ-
ствие на оспорената разпоредба на чл. 79, ал. 2, 
т. 2 НК с чл. 6 от Конституцията е основателно 
и приведените аргументи – убедителни. Член 6 
от Конституцията въвежда равенството пред 
закона и забраната за дискриминация (забрана 
както за ограничаване на правата, така и за 
въвеждане на привилегии на основание по-
сочените защитени признаци), включително 
и по признак политическа принадлежност, 
в един от основополагащите за установения 
правов ред принципи.
Конституционният съд последователно 
отстоява в своята практика позицията за кон-
ституционна недопустимост на законодателни 
ограничения в правата по признак политиче-
ска принадлежност и заемана длъжност и не 
вижда причина да се отклони по настоящото 
дело от тази позиция (Решение № 8/1992 г., 
Решение № 11/1992 г., Решение № 2/1999 г.).
Съдът счита, че разпоредбата на чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК третира по различен начин 
извършителите на посочените в нея престъп- 
ления не само с оглед на особеното общест-
вено положение на някои от тях, но създава 
неравенство и между субектите с еднакво об-
ществено положение в зависимост от момента 
на извършване на престъпление. Доводи за 
създаване на неравенство между граждани на 
основата на тяхна политическа принадлеж-
ност или обществено положение в нарушение 
на чл. 6 от Конституцията се извличат и от 
допуснатата от визираната норма възмож-
ност за различен режим на наказателната 
отговорност на съучастниците в посочените 
престъпления – поставен е в зависимост от 
това, дали са носители, или не на качеството, 
посочено в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК.
Подходът е дискриминационен, защото, от 
една страна, не може да се приеме, че посо-
чената група лица като цяло, без изключения, 
е била недосегаема за наказателно преслед-
ване в тоталитарните условия (напротив, има 
примери точно в обратната насока), но и че 
изчерпва всеобхватно кръга на извършители-
те на прикритите от режима престъпления.
Едновременно съдът намира за необходимо 
да отбележи следното:
Историческият опит показва, че полити-
чески мотивираната дискриминация, дори и 
в утвърдените демокрации, може съществено 
да повлияе на съдебния процес, подкопавайки 
безпристрастността и дори отговорността на 
съдилищата. Нещо повече, политически моти-
вираната дискриминация поражда негативни 
дългосрочни последици на разединяване и 
противопоставяне в нацията и може да под-
копае легитимността на управлението.
Едно от съществените измерения на 
върховенството на правото е разделянето 
на правото и политиката, което позволява 
да се ограничи максимално възможността 
отсъждането да бъде основано на персонал-
ните ценности на съдиите, на техните пред-
почитания и идеология. Обратното е не само 
негатив за правораздаването, то е и провал 
за конституционните ценности и принципи, 
за чието утвърждаване като измерение на 
демокрацията съдилищата имат огромна роля.
Конституционното правосъдие е това, 
което има задължението да подложи на 
стриктна преценка законодателните актове 
за спазването на онези ценности, с които 
цялото общество се е обвързало, придавайки 
им ранг на върховно право.
По дефиниция и по своето действие вър-
ховенството на правото е ограничение на 
държавната власт. То изисква оценка на 
нейните актове в духа на стандартите, които 
се свързват с ключовите за конституциона-
лизма идеи.
Няма как да бъде спазен принципът на 
върховенство на правото, ако законът може да 
бъде пренаписван според обстоятелствата, без 
да бъдат съобразени конституционно установе-
ните принципи и ценности, с които е обвързано 
обществото по негова собствена воля. 
Съдът за пореден път подчертава, че не-
отклонно стои на позицията, че в правовата 
държава търсенето на справедливи разреше-
ния не може да ни отведе другаде освен до 
върховенството на правото. 
По искането за установяване на противо-
конституционност на § 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК:
Съответни на изменението в нормата на 
чл. 79, ал. 2, т. 2 НК са и две преходни и за-
ключителни разпоредби – § 35 и § 36 ЗИДНК.