40/1927 Sb.
Mezinárodní úmluva o zjednodušení celních formalit.

40.
Mezinárodní úmluva
o zjednodušení celních formalit.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ,
NĚMECKA, RAKOUSKA, BELGIE, BRAZILIE, BRITSKÉ ŘÍŠE
(SE SOUSTÁTÍM AUSTRALSKÝM, JIHOAFRICKOU UNIÍ, NOVÝM
ZÉLANDEM A INDIÍ), BULHARSKA, CHILE, ČÍNY, DÁNSKA, EGYPTA,
ŠPANĚLSKA, FINSKA, FRANCIE, ŘECKA, MAĎARSKA, ITALIE, JAPONSKA,
LITVY, LUCEMBURSKA, PROTEKTORÁTU REPUBLIKY FRANCOUZSKÉ
V MAROKU, NORSKA, PARAGUAYE, NIZOZEMÍ, POLSKA, PORTUGALSKA,
RUMUNSKA, KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ, SIAMU,
ŠVÉDSKA, ŠVÝCARSKA, VLADAŘSTVÍ TUNISU (FRANCOUZSKY
PROTEKTORÁT) A URUGUAYE
BYLA SJEDNÁNA TATO ÚMLUVA A PROTOKOL:

(Překlad.)
Mezinárodní úmluva1)
o zjednodušení celních formalit.
V Ženevě dne 3. listopadu 1923.
NĚMECKO, RAKOUSKO, BELGIE, BRAZILIE, BRITSKÁ ŘÍŠE (SE SOUSTÁTÍM AUSTRALSKÝM, JIHOAFRICKOU UNIÍ, NOVÝM ZÉLANDEM A INDIÍ), BULHARSKO, CHILE, ČÍNA, DÁNSKO, EGYPT, ŠPANĚLSKO, FINSKO, FRANCIE, ŘECKO, MAĎARSKO, ITALIE, JAPONSKO, LITVA, LUCEMBURSKO, PROTEKTORÁT REPUBLIKY FRANCOUZSKÉ V MAROKU, NORSKO, PARAGUAY, NIZOZEMSKO, POLSKO, PORTUGALSKO, RUMUNSKO, KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ, SIAM, ŠVÉDSKO, ŠVÝCARSKO, ČESKOSLOVENSKO, VLADAŘSTVÍ TUNISU (FRANCOUZSKÝ PROTEKTORÁT) A URUGUAY.
Přejíce si uskutečniti zásadu slušného nakládání s obchodem, vyjádřenou v článku 23. paktu Společnosti národů,
jsouce přesvědčeny, že uvolnění mezinárodního obchodu od zbytečných, přehnaných nebo libovolných celních nebo podobných formalit znamenalo by důležitý krok k dosažení tohoto cíle,
uvažujíce, že nejlepší methodou k dosažení přítomného účele jest mezinárodní dohoda založená na spravedlivé vzájemnosti,
vysoké smluvní strany rozhodly se
uzavříti k tomu cíli úmluvu, za kterýmžto účelem ustanovily svými plnomocníky:
President Německé říše:
p. Willy Ernsta,
ministerského radu v říšském ministerstvu financí;
President republiky Rakouské:
p. E. Pflügla,
zplnomocněného ministra, zástupce spolkové vlády rakouské u Společnosti národů;
Jeho Veličenstvo král Belgů:
p. Jules Bruneta,
zplnomocněného ministra, presidenta „Bureau international pour la publication des tarifs douaniers“, a
p. Armanda L. J. Janssena,
generálního ředitele cel;
President Spojených Států Brazilských:
p. Julia Augusta Barboza Carneiro,
obchodního přidělence u brazilského velvyslanectví v Londýně;
Jeho Veličenstvo král Spojeného království Velké Britanie a Irska a Britských Zámořských Držav, císař Indický:
Sira Huberta Llewellyna Smitha, G. C. B.,
národohospodářského poradce britské vlády;
Za Soustátí Australské:
p. C. A. B. Campiona,
ředitele „Commonwealth Bank of Australia“ v Londýně;
Za Jihoafrickou Unii:
Sira Huberta Llewellyna Smitha, G. C. B.,
národohospodářského poradce britské vlády;
Za Dominium Novo-Zélandské:
Ctihodného Sira Jamesa Allena, K. C. B.,
Vysokého komisaře Nového Zélandu ve Spojeném Království;
Za Indii:
Velectihodného lorda Hardingea of Penshurst,
K. G., G. C. B., G. C. S. I., G. C. M. G., G. C. I. E., G. C. V. O., I. S. O., tajného radu, bývalého místokrále, bývalého velvyslance;
Jeho Veličenstvo král Bulharů:
p. D. Mikoffa,
chargé d’affaires v Bernu;
President republiky Chilské:
p. Jorgea Buchanana,
bývalého senátora, obchodního poradce chilské legace v Londýně;
President republiky Čínské:
p. J. R. Loutsengtsianga,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady;
Jeho Veličenstvo král Dánský:
p. A. Oldenburga,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady, zástupce Dánska u Společnosti národů;
Jeho Veličenstvo král Egyptský:
p. T. C. Macaulaye,
generálního ředitele egyptských cel, a
p. Ahmeda Beye Abdela Khaleka,
ředitele celnice v Kahýře;
Jeho Veličenstvo král Španělský:
p. Emilia de Palacios y Fau,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady;
President republiky Finské:
p. Niilo Mannioa,
generálního tajemníka ministerstva sociální péče, a
p. Urho Toivola,
vyslaneckého tajemníka;
President republiky Francouzské:
p. Ernesta Bolleye,
státního radu, generálního ředitele cel v ministerstvu financí;
a pokud se týče protektorátu republiky Francouzské v Maroku:
p. Pierre Paul Serra,
ředitele šerifských celnic;
a pokud se týče vladařství Tunisu (francouzský protektorát):
p. Charles Odea,
ředitele tunisských cel;
Jeho Veličenstvo král Řeků:
p. Vasilia Colocotronise,
vyslaneckého radu, a
p. Dimitria Capsalia,
tajemníka první třídy v ministerstvu zahraničních věcí;
Jeho Jasná Výsost vladař Maďarska:
p. F. de Parcher de Terjekfalva,
chargé d’Affaires v Bernu;
Jeho Veličenstvo král Italský:
Dra Carlo Pugliesiho,
generálního místoředitele cel;
Jeho Veličenstvo císař Japonský:
p. Yotaro Sugimura,
místoředitele císařského japonského úřadu u Společnosti národů;
President republiky Litevské:
p. Gaëtana Dobkeviciuse,
vyslaneckého radu, a
Dra Petrase Karvelise,
radu ministerstva financí, obchodu a průmyslu;
Její Královská Výsost velkovévodkyně Lucemburská:
p. Charles Vermairea,
lucemburského konsula v Ženevě;
Jeho Veličenstvo král Norský:
p. Dra Fridtjofa Nansena,
universitního profesora v Kristianii;
President Republiky Paraguayské:
Dra Ramona V. Caballeroa,
chargé d’Affaires v Paříži;
Její Veličenstvo královna Nizozemská:
p. E. Mentena,
chargé d’Affaires a. i. v Bernu pro království v Evropě, a
p. W. I. Doude van Troostwijk,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady pro nizozemskou Indii, Surinam a Curaçao;
President republiky Polské:
p. Jana Modzelewskiho,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady;
President Republiky Portugalské:
p. A. Bartholomeua Ferreira,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra republiky Portugalské u Švýcarské Spolkové rady;
Jeho Veličenstvo král Rumunský:
p. Nicolase Petresco-Comnenea,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Švýcarské Spolkové rady;
Jeho Veličenstvo král Srbů, Chorvatů a Slovinců:
p. Radmilo Bouyditche,
inspektora cel v ministerstvu financí, a
p. Valdemara Lounatchka,
tajemníka Obchodní komory v Záhřebu;
Jeho Veličenstvo král Siamský:
p. Phya Sanpakitche Preecha,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u Jeho Veličenstva krále Italského;
Jeho Veličenstvo král Švédský:
p. K. Hjalmara Brantinga,
zástupce Švédska v Radě Společnosti národů;
Spolková rada Švýcarské konfederace:
p. Samuela Häusermann-a,
generálního inspektora a přednostu třetí sekce generálního celního ředitelství v Bernu a
p. Emila Ferdinanda Leuté-a,
ředitele VI. celního okrsku v Ženevě;
President republiky Československé:
p. Jana Dvořáčka,
zplnomocněného ministra a přednostu národohospodářské sekce ministerstva zahraničních věcí a
p. Dra Augustina Schönbacha,
ministerského radu v ministerstvu financí;
President republiky Uruguayské:
p. Dra D. Enrique E. Buero-a,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra republiky Uruguayské u Švýcarské Spolkové rady;
kteří vyměnivše své plné moci, jež shledali v dobré a náležité formě, dohodli se takto:
Článek 1.
Aby uplatnili mezi sebou zásadu a ustanovení čl. 23. paktu Společnosti národů ohledně slušného nakládání s obchodem, zavazují se smluvní státy, že svým obchodním vztahům nebudou činiti překážek přehnanými, zbytečnými, libovolnými celními nebo jinými podobnými formalitami.
Smluvní státy zavazují se tudíž zrevidovati vhodnými zákonodárnými nebo administrativními prostředky opatření týkající se celních a podobných formalit, které jsou stanoveny jich zákony, řády, předpisy nebo instrukcemi vydanými administrativními úřady, aby je zjednodušily a přizpůsobily čas od času potřebám zahraničního obchodu a ušetřily jej všech překážek s výjimkou oněch, jichž je nevyhnutelně zapotřebí k zabezpečení podstatných zájmů země.
Článek 2.
Smluvní státy zavazují se zachovávati přesně zásadu slušného nakládání s obchodem ohledně celních a podobných formalit a řízení, formalit při udělování povolení, method ohledacích nálezů neb analysování, a při všech ostatních věcech, o nichž se jedná v této úmluvě, a v důsledku toho souhlasí zdržeti se v těchto věcech všeho nespravedlivého rozlišování, namířeného proti obchodu jiného smluvního státu.
Shora uvedená zásada má býti uplatňována i v případech, ve kterých by se určité smluvní státy ve shodě se svým zákonodárstvím neb obchodními smlouvami dohodly vzájemně si přiznati větší ulehčení než ona, která vyplývají z této úmluvy.
Článek 3.
Vzhledem k vážným překážkám, jež kladou mezinárodnímu obchodu dovozní a vývozní zákazy a omezení, zavazují se smluvní státy přijmouti a použíti, jakmile to okolnosti dovolí, všech opatření vhodných k omezení těchto zákazů na nejnižší míru a v každém případě učiniti všechna vhodná opatření v otázkách povolení, jež se udělují výjimkou ze zákazů dovozních a vývozních:
a) aby podmínky, které mají býti splněny, a formality, které mají býti zachovány za účelem získání oněch povolení, byly ihned uvedeny v obecnou známost v nejjasnější a nejurčitější formě;
b) aby způsob vydávání těchto povolení byl co možná nejjednodušší a nejstálejší;
c) aby zkoumání žádostí a vydávání povolení žadatelům bylo prováděno s největším urychlením;
d) aby systém vydávání povolení byl takový, aby zabráněno bylo obchodování těmito povoleními. Za tím účelem povolení, vydávaná jednotlivcům, mají označovati jméno oprávněného a nemá býti možno, aby jich bylo použito jinou osobou;
e) aby v případě stanovení kontingentů formality požadované dovozním státem nebyly takové povahy, aby překážely rovnoprávnému rozvržení množství zboží, jehož dovoz jest povolen.
Článek 4.
Smluvní státy mají bez odkladu uveřejniti veškerá nařízení, týkající se celních a podobných formalit i všech jejich změn, které dosud nebyly uveřejněny, takovým způsobem, aby umožnily zájemníkům obeznámiti se s nimi a aby bylo zabráněno újmě, která by mohla vzniknouti použitím celních formalit, o nichž by oni neměli vědomosti.
Smluvní státy se zavazují, že neuvedou v platnost žádného opatření, týkajícího se celních předpisů, dříve, než bude uveřejněno, a to buď v úředním listě dotyčné země aneb jakoukoli jinou vhodnou úřední nebo soukromou cestou publikační.
Týž závazek předběžného uveřejnění vztahuje se na všechny věci, týkající se celních tarifů i dovozních a vývozních zákazů a omezení.
Nicméně v případech výjimečné povahy, kde by mohlo předběžné uveřejnění poškoditi podstatné zájmy země, pozbývá ustanovení 2. a 3. odstavce tohoto článku závaznosti. V takových případech má se však uveřejnění státi pokud možno zároveň s uvedením v účinnost dotyčného nařízení.
Článek 5.
Každý smluvní stát, který měnil částečnými opatřeními nebo postupnými přídavky svůj tarif pro značnější množství druhů zboží, má uveřejniti v lehce přístupné formě úplný výkaz všech ukládaných dávek, jakožto výsledek všech platných opatření.
Za tímto účelem mají býti všechna cla a poplatky vybírané celními úřady uvedeny soustavně, ať jde o celní sazby, vedlejší dávky, daně spotřební neb z obratu, poplatky manipulační nebo podobné a vůbec všechny poplatky jakéhokoliv druhu, při čemž se rozumí, že se tento závazek omezuje na cla a dávky, které jsou ve prospěch státu vybírány při vyclívání ze zboží dováženého neb vyváženého.
Kromě tohoto jasného uvedení dávek, jimž zboží je podrobeno, jest třeba zvláště vyznačiti, zdali je cizozemské zboží při proclívání podrobeno ve prospěch státu zvláštní nějaké dávce spotřební neb jiné, jež výjimečně nepostihuje ani zcela ani částečně zboží tuzemské.
Smluvní státy zavazují se učiniti potřebná opatření, aby umožnily obchodníkům zaopatřiti si úřední informace ohledně celního sazebníku a jmenovitě o výši cel, jimž určitý druh zboží podléhá.
Článek 6.
Aby umožněno bylo smluvním státům a jich příslušníkům seznámiti se co možná nejrychleji se všemi opatřeními, zmíněnými v článku 4. a 5., která se týkají jejich obchodu, zavazuje se každý smluvní stát oznámiti diplomatickému zástupci každého z ostatních států aneb kterémukoliv jinému za tím účelem označenému zástupci, sídlícímu na jeho území, všechny publikace, vydané u provádění uvedených článků. Toto oznámení má býti učiněno dvojmo a ihned po jich uveřejnění. Není-li takového diplomatického neb jiného zástupce, bude oznámení učiněno dotyčnému státu takovou cestou, kterou si pro tento účel určí.
Každý smluvní stát zavazuje se mimo to zaslati sekretariátu Společnosti národů ihned, jakmile vyjdou tiskem, deset výtisků všech publikací vydaných u provádění článku 4. a 5.
Každý smluvní stát zavazuje se rovněž zaslati ihned, jakmile budou vydány tiskem, „Mezinárodnímu ústavu pro publikaci celních tarifů“ v Bruselu, který jest pověřen mezinárodní úmluvou z 5. července 1890 překládáním a uveřejňováním těchto tarifů, 10 výtisků všech celních tarifů a jich změn.
Článek 7.
Smluvní státy zavazují se učiniti jak cestou zákonodárnou, tak i administrativní nejvhodnější opatření, aby zabráněno bylo libovolnému neb nespravedlivému provádění jejich zákonů a nařízení v oboru celním a podobném, jakož i dopomoci k právu cestou správní, soudní neb rozhodčí těm, kdož by utrpěli újmu zneužitím těchto zákonů.
Všechna opatření tohoto druhu, která jsou v přítomné době nebo budou později v platnosti, mají býti uveřejňována způsobem, o němž jednají čl. 4. a 5.
Článek 8.
Mimo případy zákazu dovozu a případy, kdy by zadržení zboží bylo nezbytno pro rozřešení sporu, musí zboží, pro něž vznikl spor ohledně použití celního tarifu, ohledně původu, místa odeslání nebo hodnoty, býti na žádost deklarantovu ihned dáno jemu k disposici, aniž by se čekalo na rozřešení sporu, ovšem s výhradou opatření nutných k ochraně zájmů státních. Rozumí se, že vrácení složeného obnosu neb zrušení záruky, dané deklarantem, nastane ihned, jakmile spor bude rozhodnut, což v každém případě musí se státi co možná nejrychleji.
Článek 9.
Aby byl seznán pokrok, který byl učiněn ve všech věcech týkajících se zjednodušení celních a jiných podobných formalit, o nichž jednají předcházející články, má každý smluvní stát během 12 měsíců ode dne, kdy tato úmluva nabyla pro něho platnosti, dodati generálnímu tajemníku Společnosti národů úhrnný přehled všech opatření, jež učinil, aby docíleno bylo onoho zjednodušení.
Podobné přehledy budou předkládány po té každé tři roky a kdykoliv o to požádá Rada Společnosti národů.
Článek 10.
Vzorky a modely, které podléhají dovoznímu clu a jichž dovoz není zakázán, dovážené výrobci neb obchodníky, usazenými v kterémkoliv ze smluvních států, ať již jimi osobně neb prostřednictvím obchodních cestujících, budou dočasně propouštěny beze cla na území každého smluvního státu, složí-li se obnos dovozního cla aneb poskytne-li se záruka za jeho případné zaplacení.
Aby dosáhli této výhody, musí výrobci neb obchodníci a obchodní cestující vyhověti příslušným zákonům, nařízením a celním formalitám, předepsaným dotyčnými státy; tyto zákony a nařízení mohou požadovati, aby interesované strany opatřily si legitimace.
Při provádění tohoto článku mají býti považovány za vzorky neb modely veškeré předměty, představující určitý druh zboží, s tou dvojí výhradou, že jednak bude možno zjistiti totožnost uvedených předmětů při zpětném vývozu, jednak, že předměty takto dovážené, posuzovány úhrnem, nepřevyšují ani množstvím, ani cenou obvyklý pojem vzorků.
Celní úřady kteréhokoliv smluvního státu budou uznávati za postačitelné pro další zjišťování totožnosti vzorků neb modelů značky, které byly připevněny celním úřadem některého ze smluvních států, pod podmínkou, že vzorky neb modely jsou doprovázeny popisem, ověřeným celními úřady tohoto státu. Další značky mohou však býti celním úřadem dovážející země připevněny ke vzorkům neb modelům ve všech případech, když by tento úřad považoval tuto dodatečnou záruku za nezbytnou, aby se zajistila totožnost vzorků neb modelů při zpětném vývozu. Vyjímajíc tento poslední případ, omezí se celní ověření na uznání totožnosti vzorků a na stanovení výše cla a dávek, jimž by případně podléhaly.
Doba, v níž dovolen zpětný vývoz, stanoví se nejméně na 6 měsíců a může býti prodloužena celní správou země dovozu. Po uplynutí povolené lhůty bude clo vymáháno ze vzorků, které nebyly zpět vyvezeny.
Vrácení cla zaplaceného při dovozu neb osvobození od záruky za zaplacení tohoto cla provedeno bude bez prodlení každým úřadem pohraničním neb vnitrozemským, pokud bude k tomu oprávněn, a to případně po odečtení cla ze vzorků neb modelů, které nebyly zpět vyvezeny. Smluvní státy uveřejní seznam úřadů, jež byly k tomuto úkonu zmocněny.
Požaduje-li se legitimace, musí souhlasiti s formulářem připojeným k tomuto článku a býti vydána úřadem schváleným k tomuto účelu státem, v němž výrobci neb obchodníci mají sídlo svého závodu. Pod podmínkou vzájemnosti nebude požadováno ani konsulární ani jiné visum na legitimacích, leč by stát prokázal, že zvláštní a výjimečné okolnosti jej nutí je požadovati. V tomto případě musí býti příslušné poplatky co nejmenší a nesmějí převyšovati náklady této služby.
Smluvní státy si co nejdříve oznámí přímo navzájem a také sekretariátu Společnosti národů seznam úřadů, oprávněných k vydávání legitimací.
Až do zavedení systému shora popsaného nebudou dosavadní výhody, jež jsou státy již udělovány, omezeny.
Ustanovení tohoto článku, vyjímajíc ustanovení o legitimacích, bude použito při vzorcích a modelech, které podléhají dovoznímu clu a jichž dovoz není zakázán, jsou-li dováženy továrníky, obchodníky neb obchodními cestujícími, kteří mají sídlo v některém ze smluvních států, i když řečené vzorky nebo modely nejsou doprovázeny jmenovanými výrobci, obchodníky neb obchodními cestujícími.
(Vzorec.)

Článek 11.
Smluvní státy omezí co nejvíce možno případy, ve kterých se požadují osvědčení původu.
V souhlasu s touto zásadou a srozuměny s tím, že celní správy podrží plné právo zkoumati skutečný původ zboží a následkem toho také moc požadovati bez ohledu na předložené osvědčení jakýkoli jiný důkaz, který budou pokládati za nutný, smluvní státy souhlasí, že budou zachovávati následující ustanovení:
1. Smluvní státy učiní opatření za účelem co největšího zjednodušení a spravedlivého provádění řízení a formalit spojených s vydáváním a uznáváním osvědčení původu a budou uváděti ve veřejnou známost případy, ve kterých taková osvědčení se požadují a podmínky, za kterých se vydávají.
2. Osvědčení původu mohou býti vydávána nejen oficielními úřady smluvních států, nýbrž i kteroukoli z organisací, jež jsou k tomu oprávněny, skýtají nezbytné záruky a byly dříve k tomu uznány každým z interesovaných států. Každý smluvní stát oznámí co nejdříve sekretariátu Společnosti národů seznam organisací, které pověřil vydáváním osvědčení původu. Každý stát vyhrazuje si právo odvolati svoje uznání, udělené kterékoliv z organisací takto oznámených, zjistí-li, že tato organisace vydávala osvědčení nesprávným způsobem.
3. V případech, kdy zboží se nedováží přímo ze země původu, nýbrž přichází územím třetí smluvní strany, budou celní správy přijímati osvědčení původu, vydané oprávněnými k tomu organisacemi této třetí smluvní země, avšak s výhradou práva přesvědčiti se o správnosti takovýchto osvědčení stejným způsobem, jako o osvědčeních vydávaných zemí původu.
4. Celní správy nebudou požadovati předkládání osvědčení původu:
a) když se zájemník vzdá nároků na výhodu režimu, jehož použití je závislým od předložení takového osvědčení;
b) když sama povaha zboží nepopíratelně určuje jeho původ, a jestliže byla předem o této věci sjednána dohoda mezi dotyčnými státy;
c) když zboží je provázeno osvědčením, které potvrzuje, že zboží má právo na regionální označení původu, s výhradou, že toto osvědčení bylo vydáno organisací ustanovenou k tomu cíli a schválenou státem dovozním.
5. Jestliže tomu nepřekáží zákonodárství dotyčných států a za předpokladu vzájemnosti budou celní správy:
a) osvobozovati rovněž od průkazu původu — kromě případů, kdy je podezření zneužití — dovezené zboží, které zřejmě není obchodní povahy, nebo které — ač povahy obchodní — má jen nepatrnou hodnotu;
b) přijímati osvědčení původu vydaná na zboží, jehož vývoz nemohl býti ihned proveden, s podmínkou, že toto zboží bude vypraveno v době buď jednoho nebo dvou měsíců dle toho, zda země vývozní a země určení sousedí čili nic; tyto lhůty možno prodloužiti, postačují-li důvody udané pro vysvětlení průtahu v dopravě zboží.
6. Jakmile není dovozci z dostatečného důvodu možno předložiti osvědčení původu při dovozu zboží, mohou mu celní úřady poskytnouti lhůtu, potřebnou k předložení tohoto dokladu za podmínek, které uznají vhodnými k záruce cla, které by případně bylo zapraviti. Pakliže bylo osvědčení předloženo dodatečně, bude obnos, kterým bylo clo případně přeplaceno neb zaručeno, navrácen co možno nejdříve.
Při provádění tohoto ustanovení bude přihlíženo k poměrům, které by případně nastaly následkem odpočtu kontingentů.
7. Osvědčení mohou býti buď v jazyce dovozní země nebo v jazyce země vývozní, při čemž si celní úřady dovozní země ponechávají právo požadovati překlad, jakmile by měly o obsahu dokladu pochybnosti.
8. Osvědčení původu nepotřebují zásadně konsulárního visa, zejména pocházejí-li od celních úřadů. Jestliže se výjimečně konsulární visum požaduje, mohou zájemníci podle své vůle předložiti svá osvědčení původu k vidování buď konsulu svého okresu nebo konsulu okresu sousedního. Výlohy za visa budou co nejnižší a nemohou přesahovati hotové výlohy, zejména při zásilkách nepatrné hodnoty.
9. Ustanovení tohoto článku vztahují se na všechny doklady užívané jako osvědčení původu.
Článek 12.
Doklady zvané „konsulární faktury“ nebudou požadovány, leč by jich předložení bylo nutným buď za účelem zjištění původu zboží dováženého v případech, kde by původ mohl míti vliv na podmínky, za kterých se připouští dovoz zboží, nebo za účelem určení hodnoty zboží při clu hodnotném, pro jehož použití obchodní faktura by nestačila.
Forma konsulárních faktur bude zjednodušena tak, aby se zamezily všechny spletitosti nebo obtíže a aby se příslušnému obchodu usnadnilo vyhotovování těchto dokladů.
Výlohy za visa na konsulární faktury budou stanoveny určitým poplatkem, který budiž co nejnižší; k jedné a téže faktuře nebudou se požadovati více než 3 opisy.
Článek 13.
Závisí-li režim, jehož lze použíti na některý druh dováženého zboží, od splnění zvláštních technických podmínek, vztahujících se na jeho složení, čistotu, jakost, zdravotní stav, výrobní území nebo na jiné podobné podmínky, vynasnaží se smluvní státy sjednati dohody, dle kterých budou uznávány osvědčení, známky nebo značky vydávané nebo připojené ve vývozní zemi jako záruka splnění řečených podmínek, aniž by toto zboží bylo podrobováno druhému rozboru nebo jiné zkoušce v zemi dovozní, avšak s výhradou zvláštních záruk, když by vznikla domněnka, že požadované podmínky nejsou splněny. Dovoznímu státu má býti poskytnuta veškerá záruka pokud jde o úřady vydávající osvědčení, jakož i o druh a povahu zkoušek vyžadovaných v zemi vývozní. Vedle toho celní správa dovozního státu měla by též podržeti právo, učiniti druhý rozbor, kdykoli by pro to měla zvláštní důvody.
Za účelem zevšeobecnění takových dohod bylo by účelno, aby obsahovaly:
a) methody, jichž by jednotně bylo používáno všemi zkušebnami, ustanovenými k provádění rozborů nebo jiných zkoušek, při čemž by tyto methody mohly býti občasně revidovány na žádost jednoho nebo více států zúčastněných na takových dohodách;
b) povahu a druh zkoušek, jež by se prováděly v každém ze států zúčastněných na takovýchto dohodách, při čemž by bylo pečováno o to, aby požadovaná míra čistoty při různých výrobcích byla určena takovým způsobem, aby to nevedlo ke skutečnému zákazu.
Článek 14.
Smluvní státy budou zkoumati buď samostatně neb společnými akcemi nejpříhodnější methody, jež by vedly k zjednodušení, k větší jednotnosti a zároveň k větší účelnosti formalit, týkajících se rychlého proclení zboží, prohlídky zavazadel cestujících, systému ukládání zboží v celním skladišti, skladních dávek a jiných věcí, jimiž se zabývá přídavek k tomuto článku.
K provedení tohoto článku podrobí smluvní státy blahovolné úvaze doporučení obsazená v tomto přídavku.
Přídavek k článku 14.
A. Rychlé odbavování zboží.
Organisace a provádění služby.
1. Aby se předešlo přeplnění určitých pohraničních úřadů, jest žádoucno usnadniti odbavování v úřadech neb skladištích vnitrozemských, když to vnitřní předpisy, dopravní podmínky a povaha zboží dovolují.
2. Vyjímaje případy podezření ze zneužití a s výhradou práv, která náležejí státům dle jich zákonodárství, jest žádoucno, aby celní olůvka nebo pečeti, přiložené jedním státem na zboží transitní nebo určené do skladiště, byly uznávány a respektovány ostatními státy s tou výhradou, že mohou doplniti plombu nebo pečeť přidáním nových celních známek.
Odbavování zboží celními úřady.
3. Jest žádoucno, aby státy, aniž by se vzdávaly práva vybírati zvláštní poplatky, pokud možno:
a) usnadnily odbavování zboží zkáze podléhajícího i v mimoúředních hodinách a ve dnech, kdy se nepracuje;
b) dovolily v mezích svého zákonodárství nakládání a vykládání lodí a člunů mimo úřední dny a hodiny obvyklé u celních úřadů.
Výhody poskytované deklarantu.
4. Jest žádoucno, aby adresát měl vždy na vůli, s výhradou ustanovení článku 10. bernské konvence ze dne 14. října 1890 o dopravě železniční, doplněné bernskou konvencí ze dne 19. září 1906, prohlašovati zboží u celního úřadu sám, nebo dáti je prohlašovati osobou, kterou si zvolí.
5. Jest žádoucno, aby tam, kde takový systém bude uznán za proveditelný, byl zaveden jediný formulář určený zároveň pro celní prohlášku, kterou by vyplňovala strana, pro celní nález, a uzná-li to dotyčná země účelným, i pro stvrzenku o zaplacení dovozního cla.
6. Jest žádoucno, aby státy neuvalovaly, pokud možno, přísných trestů na nepatrné přestupky celního řízení neb celních předpisů. Zvláště pak v tom případě, kde se vyžaduje předložení listin pro odbavení zboží a stalo se opomenutí neb chyba, která zřejmě vylučuje podvodný úmysl a která může snadno býti opravena, případná pokuta má býti co nejmenší, tak aby byla co možná nejméně tíživá a nebyla jiné povahy, než formální pokuty, t. j. jednoduché výstrahy.
7. Bylo by užitečno uvažovati o tom, zda by bylo možno používati šeků poštovních nebo bankovních pro zapravování nebo zajišťování cla, ovšem při předběžném poskytnutí trvalé záruky.
8. Jest žádoucno, aby celní úřady byly pokud možno zmocněny, lze-li totožnost zboží uspokojivě prokázati, vrátiti při zpětném vývozu zboží celní dávky zaplacené při jeho dovozu, s podmínkou, že zboží to bylo neustále pod dozorem celních úřadů. Jest rovněž žádoucno, aby nebyly ukládány žádné vývozní poplatky na takovéto zboží, když se zpět vyváží.
9. Bylo by záhodno učiniti vhodná opatření, aby zamezen byl každý průtah ve vyclívání obchodních katalogů a jiných tiskopisů toho druhu, určených k reklamě, jsou-li zasílány poštou nebo přibaleny ke zboží, na něž se vztahují.
10. Jest žádoucno, aby se úřad pověřený vidováním snažil úřadovati, pokud určité listiny nutné při celních formalitách mají býti opatřeny konsulárním nebo jiným úředním visem, dle možnosti v hodinách obvyklých v obchodních kruzích místa, v němž se nalézá; jest mimo to žádoucno, aby poplatky za úkony v mimoúředních hodinách, jsou-li požadovány, byly omezeny na nejpřiměřenější míru.
B. Prohlídka zavazadel cestujících.
11. Jest žádoucno zevšeobecniti co možná nejvíce celní prohlídky ručních zavazadel ve vlacích s průběžnými vozy, buď za jízdy nebo během zastávky v pohraničním nádraží.
12. Jest žádoucno, aby prakse, doporučovaná v hořejším odstavci 11. pro celní prohlídky ručních zavazadel, byla rozšířena pokud možno na cesty po moři a řekách. Prohlídka měla by býti prováděna, pokud možno, na palubě lodi buď za plavby, není-li cesta dlouhá, nebo v přístavu při přistání lodi.
13. Jest žádoucno, aby na celnicích a pokud možno v železničních vozech a na lodích byly vyvěšeny vyhlášky o clech a poplatcích na hlavní druhy předmětů, které obyčejně cestující s sebou vozí, jakož i seznam oněch druhů zboží, jichž dovoz jest zakázán.
C. Zacházení se zbožím ukládaným do skladišť a skladní poplatky.
14. Jest žádoucno, aby státy, kde podobná zařízení ještě nejsou zavedena, zřídily nebo povolily zříditi skladiště zvaná „fiktivní“ nebo „zvláštní“; tato zařízení mohou býti povolena pro zboží, jež svou povahou vyžaduje zvláštní péče.
15. Jest žádoucno, aby skladní poplatky ve skladištích byly stanoveny tak přiměřeně, aby zpravidla nepřesahovaly krytí všeobecných výloh a zúrokování uloženého kapitálu.
16. Jest žádoucno, aby osoby, jež mají uloženo zboží ve skladišti, byly oprávněny vyzvednouti si poškozené zboží k tomu cíli, aby bylo buď zničeno v přítomnosti celních úředníků anebo zpět zasláno odesilateli, aniž by bylo z tohoto zboží požadováno clo.
D. Zboží uvedené v manifestu a nedovezené.
17. Jest žádoucno, aby nebylo požadováno dovozní clo na zboží, které, ačkoli bylo uvedeno v manifestu, nebylo skutečně dovezeno do země; dovozce neb kapitán musí ve lhůtě stanovené celními úřady podati o tom dostatečný doklad.
E. Spolupráce v pohraničních službách.
18. Jest žádoucno, aby byl rozšířen systém mezinárodních železničních stanic a aby byla uskutečněna opravdová spolupráce různých státních úřadů, které tam jsou umístěny.
Bylo by rovněž na místě zjednati pokud možno skutečnou shodu pravomoci a úředních hodin protilehlých úřadů obou sousedních zemí ať silničních, poříčních neb železničních. Zřizování celních úřadů sousedních zemí v témže místě a, pokud je to proveditelno, v téže budově, mělo by se co možná zevšeobecniti.
K provedení doporučení obsažených v této části E je žádoucno, aby byla svolána mezinárodní konference, jíž by se zúčastnili zástupci všech správních úřadů a interesovaných organisací.
Článek 15.
Každý smluvní stát se zavazuje, že povolí, aby zavazadla podaná v zahraničním místě byla odeslána přímo bez celní prohlídky na hranici k celnímu úřadu vnitrozemskému, který je k tomu oprávněn, za dostatečné záruky se strany zasilatelovy a s výhradou zákonných trestů v případě podvodu neb nedovoleného dovozu. Smluvní státy uveřejní seznam celních úřadů k účelu tomu oprávněných. Rozumí se, že cestující bude míti též možnost proclíti svá zavazadla u prvního vstupního úřadu celního.
Článek 16.
Smluvní státy vyhražujíce si veškerá práva co do vlastního zákonodárství ve věcech dočasného dovozu a vývozu, budou říditi se pokud možno zásadami uvedenými v příloze tohoto článku, co se týče režimu pro zboží dovážené neb vyvážené ku zpracování, pro předměty určené pro veřejné výstavy, ať již rázu průmyslového, obchodního, uměleckého nebo vědeckého, pro přístroje a předměty užívané k pokusům a demonstracím, pro cestovní vozidla, nábytkové vozy, vzorky, obaly, zboží vyvážené s výhradou, že bude zpět přivezeno a pro jiné zboží podobného druhu.
Přídavek k článku 16.
1. Jest žádoucno, aby předpisy zákonů a nařízení, vztahující se k dočasnému dovozu a vývozu, byly, pokud to okolnosti dovolí, zjednodušeny a uveřejňovány podle článků 4. a 5. této úmluvy.
2. Jest žádoucno, aby všeobecné předpisy stanovily prováděcí opatření pokud možno tak, aby všechny interesované osoby neb firmy mohly o nich nabýti vědomosti a jich využíti.
3. Jest žádoucno, aby postup, jehož se používá ku zjištění totožnosti zboží, byl co možná nejjednodušší a doporučuje se za tím účelem:
a) aby byly brány v úvahu záruky, jež poskytují známky připojené na zboží celními správami jiných států;
b) aby zaveden byl systém zjišťování totožnosti pomocí modelů nebo vzorků a také pomocí nákresů neb úplných a zevrubných popisů, a to zvláště tam, kde připojení známek jest nemožno nebo obtížno.
4. Jest žádoucno, aby formality, jak při prohlašování, tak při celním ohledání, mohly býti prováděny nejen v pohraničních úřadech, ale i v kterémkoliv úřadě ve vnitrozemí, kterýž by byl k tomu opatřen náležitou pravomocí.
5. Jest žádoucno, aby povolena byla dostatečná lhůta k provedení výkonů, za jichž účelem dochází k dočasnému dovozu neb vývozu, a aby byl vzat zřetel na nepředvídané okolnosti, jež mohou zdržeti jich ukončení, a aby v případě potřeby byla lhůta prodloužena.
6. Jest žádoucno, aby přijímány byly záruky buď v záručních listech nebo v hotovosti.
7. Jest žádoucno, aby záruka byla vrácena neb uvolněna, jakmile budou veškeré převzaté závazky splněny.
Článek 17.
Tato úmluva není na újmu opatřením všeobecného neb zvláštního rázu, které by byl smluvní stát nucen výjimečně učiniti v případech vážných událostí, týkajících se bezpečnosti státu neb životních zájmů země, při čemž se předpokládá, že zásady slušného nakládání s obchodem musí býti dle možnosti vždy dbáno. Úmluva není rovněž na újmu opatřením, která smluvní státy mohou učiniti v zájmu zdraví lidí, zvířat neb rostlin.
Článek 18.
Tato úmluva neukládá žádnému smluvnímu státu závazků, které by se příčily jeho právům a povinnostem jako člena Společnosti národů.
Článek 19.
Účinnost této úmluvy neruší závazků smluvních států týkajících se celních nařízení nebo předpisů, jež převzaly na základě smluv, úmluv nebo dohod sjednaných před 3. listopadem 1923.
Vzhledem k tomu, že tyto závazky zůstávají v platnosti, zavazují se smluvní státy, že jakmile to okolnosti dovolí a aspoň při uplynutí těchto dohod pozmění ony takto v platnosti zachované závazky, jež by odporovaly ustanovení této úmluvy, tak, aby je uvedly s nimi v soulad; rozumí se, že tento závazek netýká se ustanovení smluv, jimiž byla zakončena válka let 1914 až 1918 a jimž tato úmluva nemůže býti nikterak na újmu.
Článek 20.
V souhlasu s článkem 23 e) paktu Společnosti národů každý smluvní stát, který se může proti použití kteréhokoliv ustanovení této úmluvy na celém svém území nebo jeho části platně dovolávati těžkých hospodářských poměrů, přivoděných zpustošením, způsobeným na jeho půdě během války 1914—1918, bude dočasně osvobozen od závazků plynoucích z použití tohoto ustanovení, při čemž se rozumí, že zásada slušného nakládání s obchodem, která jest pro smluvní státy závaznou, musí býti pokud to jen možno zachovávána.
Článek 21.
Rozumí se, že tato úmluva nesmí býti vykládána tak, že by jakkoli upravovala práva a povinnosti vzájemně oněch území, která tvoří část, neb jsou postavena pod ochranu téhož svrchovaného státu, ať tato území sama o sobě jsou smluvními státy čili nic.
Článek 22.
Vznikne-li spor mezi dvěma nebo více smluvními státy o výklad neb provádění ustanovení této úmluvy a nemůže-li tento spor býti urovnán buď přímo mezi stranami aneb použitím jakéhokoliv jiného prostředku k dosažení smírného řešení, mohou sporné strany dříve, než by se uchýlily k jakémukoliv rozhodčímu neb soudnímu řízení, předložiti spor za účelem smírné dohody technickému sboru, jejž Rada Společnosti národů pro tento účel může ustanoviti. Tento orgán podá poradní posudek, když byl nejprve vyslechl stranu každou zvláště, a v případě potřeby též společně.
Poradní posudek, jejž uvedený orgán podá, nebude závazným pro sporné strany, leda že by byl jimi oběma přijat, a mohou se tyto buď potom, kdy se uchýlily k výše uvedenému řízení aneb na místě tohoto řízení, obrátiti k jakémukoliv jinému rozhodčímu neb soudnímu jednání, které by si zvolily, čítajíc v to projednání před Stálým dvorem mezinárodní spravedlnosti ohledně všech záležitostí, které spadají do působnosti tohoto soudu dle jeho statutu.
Vznikne-li spor povahy zmíněné v prvém odstavci tohoto článku o výkladu nebo použití 2. nebo 3. odstavce čl. 4. neb čl. 7. této úmluvy, musí strany na žádost jedné z nich předložiti předmět sporu k rozhodnutí Stálému dvoru mezinárodní spravedlnosti, ať bylo či nikoliv před tím použito řízení zmíněného v prvním odstavci tohoto článku.
Zahájení řízení před orgánem shora zmíněným nebo posudek jím vydaný nebude míti za následek v žádném případě odklad sporných opatření; totéž platí v případě, kdy řízení bylo zahájeno před Stálým dvorem mezinárodní spravedlnosti, leč by tento dvůr rozhodl jinak dle čl. 41. svého statutu.
Článek 23.
Tato úmluva, jejíž texty francouzský a anglický jsou autentické, bude míti dnešní datum a může býti podepsána až do 31. října 1924 všemi státy zastoupenými na konferenci v Ženevě, všemi členy Společnosti národů a všemi státy, jimž Rada Společnosti národů zašle za tím účelem jeden výtisk této úmluvy.
Článek 24.
Tato úmluva bude ratifikována. Ratifikační listiny budou odevzdány generálnímu tajemníku Společnosti národů, jenž oznámí jejich převzetí členům Společnosti národů, kteří podepsali úmluvu, jakož i ostatním signatárním státům.
Článek 25.
Po 31. říjnu 1924 může k této úmluvě přistoupiti každý stát zastoupený na konferenci zmíněné v článku 23., který nepodepsal úmluvu, každý člen Společnosti národů a každý stát, jemuž Rada Společnosti národů zaslala za tím účelem výtisk úmluvy.
Přistoupení toto bude provedeno listinou zaslanou generálnímu tajemníku Společnosti národů k uložení v archivu sekretariátu. Generální tajemník zpraví o tomto uložení ihned všechny členy Společnosti národů, již podepsali úmluvu, jakož i ostatní signatární státy.
Článek 26.
Tato úmluva nabude účinnosti teprve, až bude ratifikována pěti mocnostmi. Dnem účinnosti bude devadesátý den po převzetí páté ratifikace generálním tajemníkem Společnosti národů. Později počne tato úmluva míti účinnost, pokud jde o tu kterou stranu, devadesátým dnem po převzetí ratifikační listiny neb oznámení o přístupu.
Ve smyslu ustanovení článku 18. paktu Společnosti národů generální tajemník zapíše tuto úmluvu do rejstříku dnem, kdy vstoupí v účinnost.
Článek 27.
Generální tajemník Společnosti národů povede zvláštní záznam o tom, které strany tuto úmluvu podepsaly, nebo ratifikovaly, které k ní přistoupily neb ji vypověděly. Tento záznam bude stále vyložen k nahlédnutí členům Společnosti a bude uveřejňován co nejčastěji podle pokynů Rady.
Článek 28.
Tato úmluva může býti vypovězena písemným oznámením adresovaným generálnímu tajemníku Společnosti národů. Výpověď nabude platnosti za rok po převzetí výpovědní listiny generálním tajemníkem a bude míti účinek pouze pro toho člena Společnosti národů neb pro ten stát, který ji učinil.
Generální tajemník Společnosti národů oznámí převzetí každé výpovědi všem členům Společnosti národů, kteří úmluvu podepsali neb k ní přistoupili a všem ostatním státům signatárním neb k úmluvě přistoupivším.
Článek 29.
Každý stát, který tuto úmluvu podepsal neb k ní přistoupil, může prohlásiti buď při podpisu, při ratifikaci neb přístupu k úmluvě, že přijetí této úmluvy nezavazuje buď všechny nebo některé z jeho protektorátů, kolonií, držav nebo území zámořských, podléhajících jeho svrchovanosti nebo pravomoci, a může později přistoupiti k úmluvě v souhlasu s ustanovením čl. 25. odděleně za kterýkoliv takový protektorát, kolonii, državu neb území zámořské vyjmuté takovým prohlášením.
Výpověď může rovněž býti dána odděleně pro kterýkoliv protektorát, kolonii, državu neb území zámořské; pro takovou výpověď platí ustanovení čl. 28.
Článek 30.
Rada Společnosti národů se žádá, aby uvažovala o tom, bylo-li by vhodno svolati konferenci za účelem revise této úmluvy, když o to požádá třetina smluvních států.
Čemuž na svědomí podepsali výše jmenovaní plnomocníci tuto úmluvu.
Dáno v Ženevě, dne třetího listopadu, roku tisícího devítistého dvacátého třetího v jediném exempláři, který bude uschován v archivu sekretariátu Společnosti národů; všechny státy zastoupené na konferenci obdrží po jednom ověřeném opisu.
NĚMECKO
WILLY ERNST
RAKOUSKO
E. PFLÜGL
BELGIE
J. BRUNET
A. JANSSEN
BRAZILIE
J. A. BARBOZA CARNEIRO
BRITSKÁ ŘÍŠE
H. LLEWELLYN SMITH
JIHOAFRICKÁ UNIE
H. LLEWELLYN SMITH
AUSTRALIE
C. A. B. CAMPION
NOVÝ ZÉLAND
J. ALLEN
Prohlašuji, že můj podpis zavazuje zároveň mandátní území Západní Samoe.
INDIE
HARDINGE OF PENSHURST
BULHARSKO
D. MIKOFF
CHILE
JORGE BUCHANAN
ČÍNA
J. R. LOUTSENGTSIANG
DÁNSKO
A. OLDENBURG
EGYPT
T. C. MACAULAY
A. ABDEL KHALEK
ŠPANĚLSKO
EMILIO DE PALACIOS
FINSKO
NIILO A. MANNIO
URHO TOIVOLA
FRANCIE
E. BOLLEY
ŘECKO
V. COLOCOTRONIS
D. CAPSALI
MAĎARSKO
F. DE PARCHER
ITALIE
CARLO PUGLIESI
JAPONSKO
Y. SUGIMURA
LITVA
DOBKEVICIUS
Dr. P. KARVELIS
LUCEMBURSKO
CH. G. VERMAIRE
FRANCOUZSKÝ PROTEKTORÁT MAROKO
P. SERRA
NORSKO
FRIDTJOF NANSEN
PARAGUAY
R. V. CABALLERO
NIZOZEMSKO
Odvolávaje se na článek 29 Úmluvy prohlašuji, že vláda nizozemská přijímajíc úmluvu toliko za království v Evropě, zásadně neodmítá sice svého přístupu za zámořská území, že však vláda odkládá tento přístup a vyhrazuje si přistoupiti později buď za všechna nebo za některé ze zámořských území.
E. MENTEN
Nizozemsko. Za zámořská území: Nizozemskou Indii, Surinam a Curaçao.
W. DOUDE VAN TROOSTWIJK
POLSKO
J. MODZELEWSKI
PORTUGALSKO
A. M. BARTHOLOMEU FERREIRA
RUMUNSKO
Jménem královské rumunské vlády činím tytéž výhrady, které vyjádřily různé vlády, jak uvedeno v článku 6. Protokolu a poznamenávám, že královská vláda vykládá si článek 22. Úmluvy v tom smyslu, že přiznává se jím právo použíti postupu uvedeného ve jmenovaném článku toliko vysokým smluvním stranám pro otázky všeobecného rázu, kdežto soukromé osoby v případě sporu s královskými úřady mohou se dovolávati pouze domácích soudů.
N. P. COMNÈNE
KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ
RADMILO BOUYDITCH
Dr. VALDEMAR LOUNATCHEK
SIAM
PHYA SANPAKITCH PREECHA
ŠVÉDSKO
HJ. BRANTING
ŠVÝCARSKO
HÄUSERMANN
E. LEUTÉ
ČESKOSLOVENSKO
J. DVOŘÁČEK
Dr. SCHÖNBACH
VLADAŘSTVÍ TUNISU
(FRANCOUZSKÝ PROTEKTORÁT)
ODE
URUGUAY
E. BUERO

Protokol k mezinárodní úmluvě o zjednodušení celních formalit.
V okamžiku podepsání smlouvy o zjednodušení celních formalit, dnešního dne uzavřené, usnesli se podepsaní náležitě oprávněni, jak následuje:
1. Rozumí se, že závazky smluvních států plynoucí ze shora zmíněné úmluvy nikterak se nedotýkají oněch, které smluvní státy učinily nebo budoucně učiní mezinárodními smlouvami nebo dohodami vztahujícími se na zachování lidského zdraví, zdraví zvířat neb rostlin (zejména mezinárodní opiové úmluvy) nebo na ochranu veřejné morálky neb mezinárodní bezpečnosti.
2. Ohledně provádění čl. 3. závazek přijatý Kanadou zavazuje toliko federální vládu, nikoliv však krajové vlády, které dle ústavy mohou zakázati neb omeziti dovoz některých produktů na své území.
3. Ohledně provádění čl. 4. a 5. zavazují se federální vlády Brazilie a Kanady pouze pokud se týče opatření vztahujících se na vývozní tarify nebo předpisy o vývozu uvedené ve zmíněných článcích, aniž by přijímaly zodpovědnosti ohledně opatření téhož druhu, učiněných státy nebo provinciemi na základě práv, jež byly jim uděleny ústavou.
4. Ohledně provádění čl. 4. a 2. odst. čl. 5. závazek Německa neobsahuje povinnost, uveřejňovati některé nepatrné dávky, jež vybírá aneb některé zvláštní formality, jichž používá, které neuložilo samo, nýbrž federální státy neb některé z místních úřadů.
5. K provádění čl. 11. smluvní státy uznávají, že pravidla jimi stanovená tvoří minimální záruky, kterých mohou se dožadovati všechny smluvní státy, ale nevylučují rozšíření aneb přizpůsobení těchto pravidel v úmluvách dvoustranných neb jiných, které by řečené státy sjednaly dobrovolně mezi sebou.
6. Vzhledem ku zvláštním okolnostem, ve kterých se nacházejí, prohlásily vlády španělská, finská, polská a portugalská, že si vyhrazují právo vyloučiti při ratifikaci úmluvy článek 10. a že se zavazují k provádění řečeného článku teprve v době pěti let od toho dne.
Obdobné prohlášení učinily vlády Španělska, Řecka a Portugalska ohledně 8. bodu čl. 11. úmluvy, a vlády Španělska a Portugalska ohledně bodu 3. téhož článku. Vláda polská učinila obdobné prohlášení ohledně provádění celého tohoto článku s výjimkou bodů 1, 2, 4, 5, 7 a 9, jichž ustanovení bude, pokud se jí týče, prováděti ihned po uvedení v platnost zmíněné úmluvy.
Ostatní smluvní státy prohlašují, že přijímají výhrady takto vyjádřené a že budou vázány vůči státům, které zmíněné výhrady učinily pokud se týče věcí, ku kterým se tyto vztahují, teprve až v úvahu přicházející ustanovení jmenovanými státy takto odložená budou jimi skutečně prováděna.
Každá výminka, která by dodatečně jinými vládami byla učiněna při ratifikaci nebo při vstupu k úmluvě, pokud by se týkala článku 10. neb 11. neb zvláštních ustanovení těchto článků, bude připuštěna pro dobu zmíněnou v prvém odstavci za podmínek obsažených v odstavci třetím, rozhodne-li tak Rada Společnosti národů po slyšení technického sboru, o němž jedná čl. 22. úmluvy.
Tento protokol bude míti tutéž platnost, účinnost a trvání jako úmluva sjednaná dnešního dne, za jejíž nerozlučitelnou část bude považována.
Čemuž na svědomí podepsali shora uvedení plnomocníci tuto úmluvu.
Dáno v Ženevě, dne třetího listopadu roku tisícího devítistého dvacátého třetího v jediném exempláři, který bude uložen v archivu sekretariátu Společnosti národů; všechny státy zastoupené na konferenci obdrží po jednom ověřeném opisu.
NĚMECKO
WILLY ERNST
RAKOUSKO
E. PFLÜGL
BELGIE
J. BRUNET
A. JANSSEN
BRAZILIE
J. A. BARBOZA CARNEIRO
BRITSKÁ ŘÍŠE
H. LLEWELLYN SMITH
JIHOAFRICKÁ UNIE
H. LLEWELLYN SMITH
AUSTRALIE
C. A. B. CAMPION
NOVÝ ZÉLAND
J. ALLEN
Prohlašuji, že můj podpis zavazuje zároveň mandátní území Západní Samoe.
INDIE
HARDINGE OF PENSHURST
BULHARSKO
D. MIKOFF
CHILE
JORGE BUCHANAN
ČÍNA
J. R. LOUTSENGTSIANG
DÁNSKO
A. OLDENBURG
EGYPT
T. C. MACAULAY
A. ABDEL KHALEK
ŠPANĚLSKO
EMILIO DE PALACIOS
FINSKO
NIILO A. MANNIO
URHO TOIVOLA
FRANCIE
E. BOLLEY
ŘECKO
V. COLOCOTRONIS
D. CAPSALI
MAĎARSKO
F. DE PARCHER
ITALIE
CARLO PUGLIESI
JAPONSKO
Y. SUGIMURA
LITVA
DOBKEVICIUS
Dr. P. KARVELIS
LUCEMBURSKO
CH. G. VERMAIRE
FRANCOUZSKÝ PROTEKTORÁT MAROCO
P. SERRA
NORSKO
FRIDTJOF NANSEN
PARAGUAY
R. V. CABALLERO
NIZOZEMSKO
S výhradou uvedenou v Úmluvě.
E. MENTEN
Za zámořská území království: Nizozemskou Indii, Surinam a Curaçao.
W. DOUDE VAN TROOSTWIJK
POLSKO
J. MODZELEWSKI
PORTUGALSKO
A. M. BARTHOLOMEO FERREIRA
RUMUNSKO
S výhradami a vysvětlivkami zmíněnými při podpisu Úmluvy.
N. P. COMNÈNE
KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ
RADMILO BOUYDITCH
Dr. VALDEMAR LOUNATCHEK
SIAM
PHYA SANPAKITCH PREECHA
ŠVÉDSKO
HJ. BRANTING
ŠVÝCARSKO
HÄUSERMANN
E. LEUTÉ
ČESKOSLOVENSKO
J. DVOŘÁČEK
Dr. SCHÖNBACH
VLADAŘSTVÍ TUNISU
(FRANCOUZSKÝ PROTEKTORÁT)
ODE
URUGUAY
E. BUERO
PROZKOUMAVŠE TUTO ÚMLUVU I PROTOKOL A VĚDOUCE, ŽE NÁRODNÍ SHROMÁŽDĚNÍ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ S NIMI SOUHLASÍ, SCHVALUJEME A POTVRZUJEME JE.
TOMU NA SVĚDOMÍ JSME TENTO LIST PODEPSALI A K NĚMU PEČEŤ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PŘITISKNOUTI DALI.
NA HRADĚ PRAŽSKÉM, DNE 14. LEDNA LÉTA TISÍCÍHO DEVÍTISTÉHO DVACÁTÉHO SEDMÉHO.
PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ:
T. G. MASARYK v. r.
ZA MINISTRA ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ:
A. ŠVEHLA v. r.
Vyhlašuje se s tím, že ratifikační listina Československé republiky byla uložena ve smyslu čl. 24. dne 10. února 1927 u generálního tajemníka Společnosti národů, tak že dle článku 26. úmluva nabude pro Československou republiku mezinárodní působnosti dnem 11. května 1927.
Úmluvou jsou vázány tyto státy: Německo od 1. srpna 1925, Rakousko od 11. září 1924, Belgie od 4. října 1924, Britská Říše od 29. srpna 1924, Soustátí Australské od 13. března 1925 s výjimkou Norfolku, Papuy a území pod mandátem Nové Guiney, Jihoafrická Unie od 29. srpna 1924, Nový Zéland od 29. srpna 1924, Indie od 13. března 1925, Bulharsko od 10. prosince 1926, Čína od 23. února 1926, Dánsko od 17. května 1924, Egypt od 23. března 1925, Francie od 13. září 1926, Maďarsko od 23. února 1926, Italie od 13. června 1924, Norsko od 7. září 1926, Nizozemí (Nizozemská Indie, Surinam a Curaçao) od 30. května 1925, Rumunsko od 23. prosince 1925, Siam od 19. května 1925, Švédsko od 12. února 1926, Švýcarsko od 3. ledna 1927, Protektorát republiky Francouzské v Maroku od 8. listopadu 1926, Vladařství Tunisu (Francouzský protektorát) od 8. listopadu 1926.
Přistoupila dále a je vázána úmluvou: Persie dne 8. května 1925.

Dr. Beneš v. r.

1) Uložení ratifikační listiny:  Rakousko dne 11. září 1924;  Belgie dne 4. října 1924;  Velká Britanie dne 29. srpna 1924;  Dánsko dne 17. května 1924;  Italie dne 13. června 1924;  Nový Zéland dne 29. srpna 1924;  Jihoafrická Unie dne 29. srpna 1924.  Tato úmluva vstoupila v účinnost dne 27. listopadu 1924 dle čl. 26.