131/1976 Sb.
Vyhláška ministra zahraničních věcí o Úmluvě o uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití

131
VYHLÁŠKA
ministra zahraničních věcí
ze dne 23. srpna 1976
o Úmluvě o uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití

Dne 1. června 1970 byla v Haagu na XI. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém sjednána Úmluva o uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití.
Jménem Československé socialistické republiky byla Úmluva podepsána v Haagu dne 6. února 1975.
S Úmluvou vyslovilo souhlas Federální shromáždění Československé socialistické republiky a president republiky ji ratifikoval s výhradou k článku 19 odst. 1, podle níž si Československá socialistická republika vyhrazuje právo neuznat rozvod nebo zrušení manželského soužití mezi dvěma manžely, kteří v době rozhodnutí byli výlučně jejími státními občany, postupovalo-li se podle práva jiného než toho, které určuje československé mezinárodní právo soukromé, pokud by postup podle tohoto práva nevedl k témuž výsledku, jako kdyby se postupovalo podle uvedeného právního řádu, a s výhradou k článku 24, podle níž se Úmluva nebude vztahovat na rozvody nebo na zrušení manželského soužití, k nimž došlo před vstupem Úmluvy v platnost pro Československou socialistickou republiku.
Ratifikační listina Československé socialistické republiky byla uložena u ministerstva zahraničních věcí Nizozemského království, depozitáře Úmluvy, dne 12. května 1976.
Úmluva vstoupila pro Československou socialistickou republiku v platnost na základě svého článku 27 odst. 2 dnem 11. července 1976.
Český překlad Úmluvy se vyhlašuje současně.

Ministr:
Ing. Chňoupek v. r.


ÚMLUVA
o uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití
Smluvní státy této Úmluvy,
přejíce si usnadnit uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití, ke kterým došlo na jejich území,
rozhodly se uzavřít za tím účelem Úmluvu a dohodly se na těchto ustanoveních:
Článek 1
Tato Úmluva se vztahuje na uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití v jednom smluvním státě, k nimž došlo v druhém smluvním státě v důsledku soudního nebo jiného v tomto státě úředně uznaného řízení, a které tam mají zákonnou platnost.
Úmluva se nevztahuje na výroky o vině, ani na jiné vedlejší výroky uvedené v rozhodnutí o rozvodu nebo zrušení manželského soužití, zejména se nevztahuje na výrok o peněžitých závazcích nebo péči o děti.
Článek 2
Pokud z jiných ustanovení této Úmluvy nevyplývá něco jiného, budou tyto rozvody a zrušení manželského soužití uznávány ve všech smluvních státech, jestliže ve státě, ve kterém byl podán návrh na rozvod nebo zrušení manželského soužití ke dni podání žádosti:
1. měl odpůrce své bydliště, nebo
2. navrhovatel tam měl své bydliště a mimo to byla splněna jedna z těchto podmínek:
a) toto bydliště nebylo kratší než 1 rok před podáním návrhu;
b) manželé tam měli poslední společné bydliště, nebo
3. oba manželé byli příslušníky tohoto státu, nebo
4. navrhovatel byl příslušníkem tohoto státu a mimo to byla splněna jedna z těchto podmínek:
a) navrhovatel tam měl své bydliště, nebo
b) tam měl své bydliště nepřetržitě po dobu jednoho roku alespoň částečně obsaženou ve dvouletém období předcházejícím podání návrhu, nebo
5. navrhovatel ve věci rozvodu byl příslušníkem tohoto státu a mimo to byly splněny obě tyto další podmínky:
a) navrhovatel byl přítomen v tomto státě ke dni podání návrhu a
b) manželé měli poslední společné bydliště ve státě, jehož právo v době podání návrhu neuznávalo rozvod.
Článek 3
Jestliže pravomoc ve věci rozvodu nebo zrušení manželského soužití může být ve státu původu založena na bydlišti, pak výrazem „bydliště“ v článku 2 se rozumí bydliště ve smyslu, v jakém je tento název chápán v uvedeném státu.
Předcházející odstavec se však nevztahuje na bydliště manželky, jestliže je podle zákona odvozeno od bydliště jejího manžela.
Článek 4
Jestliže došlo k protinávrhu, budou rozvod nebo zrušení manželského soužití povoleny na základě původního návrhu nebo protinávrhu za předpokladu, že návrh nebo protinávrh splňují podmínky článku 2 nebo 3.
Článek 5
Jestliže se zrušení manželského soužití změní ve smyslu ustanovení této Úmluvy ve státu původu na rozvod, nelze uznání rozvodu odmítnout z důvodu, že v době zahájení rozvodového řízení nebyly splněny podmínky stanovené ve článku 2 nebo 3.
Článek 6
Jestliže odpůrce byl v řízení činný, jsou orgány státu, ve kterém se o uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití žádá, vázány skutkovými zjištěními, na nichž byla založena pravomoc.
Uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití nelze odmítnout z toho důvodu, že
a) podle právního řádu státu, kde se o takové uznání žádá, by nebyl rozvod nebo zrušení manželského soužití při použití stejných skutečností přípustný;
b) bylo použito jiného práva než toho, kterého se mělo použít podle pravidel mezinárodního práva soukromého tohoto státu.
S výhradou toho, co je nezbytné k uplatnění dalších ustanovení této Úmluvy, nemohou orgány státu, kde se o uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití žádá, přezkoumávat rozhodnutí ve věci samé.
Článek 7
Smluvní státy mohou odmítnout uznání rozvodu mezi manžely, kteří v době kdy k němu došlo, byli výlučně příslušníky států, jejichž zákonodárství rozvod nezná.
Článek 8
Jestliže s přihlédnutím ke všem okolnostem nebyla vykonána náležitá opatření, aby odpůrce byl informován o návrhu na rozvod nebo zrušení manželského soužití, nebo jestliže odpůrce nemohl uplatnit svá práva, může být uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití odmítnuto.
Článek 9
Smluvní státy mohou odmítnout uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití, jestliže jsou neslučitelné s dřívějším rozhodnutím týkajícím se manželského stavu účastníků a takové rozhodnutí bylo vyneseno ve státě, v němž se o uznání žádá, nebo v němž bylo uznáno anebo v němž jsou splněny podmínky pro uznání.
Článek 10
Smluvní státy mohou odmítnout uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití, je-li takové uznání zjevně neslučitelné s jejich veřejným pořádkem.
Článek 11
Stát, který je povinen uznat rozvod na základě této Úmluvy, nemůže žádnému z manželů zakázat uzavření nového manželství z důvodů, že právo jiného státu tento rozvod neuznává.
Článek 12
Řízení o rozvod nebo zrušení manželského soužití může být v každém smluvním státě zastaveno, jestliže manželský stav některého z účastníků je předmětem řízení v jiném smluvním státě.
Článek 13
Pokud jde o rozvody nebo zrušení manželského soužití, které byly povoleny nebo o jejichž uznání se žádá ve smluvních státech, jež v této oblasti mají dva nebo více právních řádů platících v různých územních celcích,
1. každý odkaz na právo státu původu znamená odkaz na právo území, na němž došlo k rozvodu nebo zrušení manželského soužití;
2. každý odkaz na právo uznávajícího státu znamená odkaz na právo soudu, kde se koná řízení; a
3. každý odkaz na bydliště nebo pobyt ve státě původu znamená odkaz na bydliště nebo pobyt na území, na kterém došlo k rozvodu nebo zrušení manželského soužití.
Článek 14
Jestliže stát původu má v oblasti rozvodů nebo zrušení manželského soužití dva nebo více právních řádů platících v různých územních celcích, potom pro účely článku 2 nebo 3.
1. platí článek 2, odst. 3 za předpokladu, že oba manželé byli příslušníky státu, jehož součástí je územní celek, ve kterém došlo k rozvodu nebo zrušení manželského soužití bez ohledu na trvalý pobyt manželů:
2. platí článek 2, odst. 4 a 5 za předpokladu, že navrhovatel byl příslušníkem státu, jehož součástí je územní celek, ve kterém došlo k rozvodu nebo zrušení manželského soužití.
Článek 15
Pokud jde o smluvní stát, který má v oblasti rozvodu nebo zrušení manželského soužití dva nebo více právních řádů platných pro různé kategorie osob, každý odkaz na právo tohoto státu znamená odkaz na právní řád, stanovený právem tohoto státu.
Článek 16
Jestliže při provádění této Úmluvy je třeba brát v úvahu právo jiného státu (ať již je smluvní stranou této Úmluvy či nikoliv) než státu původu nebo uznávajícího státu, a právo tohoto státu má v oblasti rozvodu nebo zrušení manželského soužití dva nebo více právních řádů s územní nebo osobní působností, je třeba se odvolat na právní řád, stanovený právem tohoto státu.
Článek 17
Tato Úmluva nebrání smluvnímu státu, aby při uznávání rozvodů a zrušení manželského soužití, k nimž došlo v cizině, použil právní předpisy příznivější pro toto uznání.
Článek 18
Tato Úmluva se nedotýká použití jiných úmluv, jejichž stranami jsou nebo budou jeden nebo více smluvních států, jestliže obsahují ustanovení o věcech upravených touto Úmluvou.
Smluvní státy však neuzavřou v této věci jiné úmluvy, jež by byly neslučitelné s úpravou podle této Úmluvy, ledaže by to bylo odůvodněno zvláštními důvody, které vyplývají z územních nebo jiných svazků; bez ohledu na ustanovení takových úmluv jsou smluvní státy povinny uznat ve smyslu této Úmluvy rozvody a zrušení manželského soužití, k nimž došlo ve smluvních státech, které nejsou stranami takových jiných úmluv.
Článek 19
Nejpozději při ratifikaci nebo přístupu si může každý stát vyhradit právo
1. neuznat rozvod nebo zrušení manželského soužití mezi dvěma manžely, kteří v době rozhodnutí byli výlučně jeho státními příslušníky, postupovalo-li se podle práva jiného než toho, které určuje jeho mezinárodní právo soukromé, pokud by postup podle tohoto práva nevedl k témuž výsledku, jako kdyby se postupovalo podle uvedeného právního řádu;
2. neuznat rozvod mezi manžely, kteří v době rozhodnutí měli oba trvalé bydliště ve státech, jejichž právní řády neznají rozvod. Stát, který uplatní výhradu uvedenou v tomto odstavci, nebude moci odmítnout uznání podle článku 7.
Článek 20
Smluvní stát, jehož právní řád nezná rozvod, může nejpozději při ratifikaci nebo při přístupu vyhradit si právo neuznat rozvod, jestliže byl v době, kdy k rozvodu došlo, jeden z manželů příslušníkem státu, jehož právní řád rozvod neuznává.
Tato výhrada bude mít účinek pouze do doby, než právní řád státu, který ji uplatňuje, nezavede rozvod.
Článek 21
Smluvní stát, jehož právní řád nezná zrušení manželského soužití, může nejpozději při ratifikaci nebo při přístupu si vyhradit právo neuznat zrušení manželského soužití, jestliže v době, kdy došlo ke zrušení manželského soužití, byl jeden z manželů příslušníkem smluvního státu, jehož právní řád nezná zrušení manželského soužití.
Článek 22
Smluvní stát může kdykoliv prohlásit, že některé skupiny osob, jež mají jeho státní příslušnost, nemusí se považovat pro účely této Úmluvy za jeho státní příslušníky.
Článek 23
Smluvní stát, který má v oblasti rozvodů nebo zrušení manželského soužití dva nebo více právních řádů, může při podpisu, ratifikaci nebo při přístupu prohlásit, že tato Úmluva se vztahuje na všechny tyto právní řády nebo pouze na jeden nebo několik z nich a může kdykoliv toto prohlášení pozměnit prohlášením jiným.
Tato prohlášení se oznámí ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí a bude v nich výslovně uvedeno vymezení právních řádů, na něž se Úmluva vztahuje.
Smluvní stát může odmítnout uznání rozvodu nebo zrušení manželského soužití, jestliže ke dni, kdy se uznání vyžaduje, nelze Úmluvu uplatnit na právní řád, na jehož základě došlo k tomuto rozvodu nebo zrušení manželského soužití.
Článek 24
Tato Úmluva se použije bez ohledu na dobu, kdy došlo k rozvodu nebo k zrušení manželského soužití.
Smluvní stát si však může nejpozději při ratifikaci nebo při přístupu vyhradit, že tato Úmluva se nebude vztahovat na rozvody nebo zrušení manželského soužití, k nimž došlo přede dnem, kdy Úmluva v tomto státu vstoupila v platnost.
Článek 25
Nejpozději při ratifikaci nebo při přístupu může každý stát učinit jednu nebo více výhrad stanovených v článcích 19, 20, 21 a 24 této Úmluvy. Jiné výhrady se nepřipouštějí.
Při oznámení o rozšíření Úmluvy podle článku 29 může smluvní stát rovněž učinit jednu nebo více uvedených výhrad s účinkem omezeným na území nebo některá z území, na něž se rozšíření vztahuje.
Každý smluvní stát může kdykoliv zrušit výhradu, kterou předtím učinil. Zrušení této výhrady oznámí ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Účinek výhrady skončí šedesátého dne po oznámení uvedeném v předchozím odstavci.
Článek 26
Tato Úmluva je otevřena k podpisu státům zastoupeným na XI. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.
Úmluva podléhá ratifikaci a ratifikační listiny budou uloženy u ministerstva zahraničních věcí Nizozemí.
Článek 27
Tato Úmluva vstoupí v platnost šedesátého dne po uložení třetí ratifikační listiny podle článku 26 odstavec 2.
Úmluva vstoupí v platnost pro každý stát, který ji bude ratifikovat později, šedesátý den po uložení ratifikační listiny.
Článek 28
Stát nezastoupený na XI. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém, který je členem této Konference nebo Organizace spojených národů nebo členem její odborné organizace nebo smluvní stranou Statutu mezinárodního soudního dvora, může přistoupit k této Úmluvě po jejím vstupu v platnost podle článku 27 odstavec 1.
Listina o přístupu bude uložena u ministerstva zahraničních věcí Nizozemí.
Přístup je účinný pouze ve vztazích mezi přistupujícím státem a smluvními státy, které prohlásí, že s přístupem souhlasí. Toto prohlášení bude uloženo u ministerstva zahraničních věcí Nizozemí, které zašle diplomatickou cestou každému smluvnímu státu jeho ověřený opis.
Úmluva vstoupí v platnost mezi přistupujícím státem a státem, jenž prohlásil, že s přístupem souhlasí, šedesátého dne po uložení prohlášení o souhlasu.
Článek 29
Každý stát může při podpisu, ratifikaci nebo přístupu prohlásit, že tato Úmluva se vztahuje na všechna území, jež z mezinárodního hlediska zastupuje, nebo na jedno či několik z nich. Toto prohlášení se stane účinným v době, kdy Úmluva pro tento stát nabude platnost.
Po této době musí být každé rozšíření této působnosti oznámeno ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Rozšíření má účinek pouze ve vztazích se smluvními státy, které prohlásí, že souhlasí s tímto rozšířením. Toto prohlášení bude uloženo u ministerstva zahraničních věcí Nizozemí, které zašle každému smluvnímu státu diplomatickou cestou jeho ověřený opis.
Rozšíření nabude účinnosti ve všech případech šedesátého dne po uložení prohlášení o souhlasu.
Článek 30
Tato Úmluva bude platit pět let ode dne vstupu v platnost podle článku 27 odstavec 1, a to i pro státy, které ji budou později ratifikovat nebo k ní později přistoupí.
Nedojde-li k výpovědi, prodlouží se mlčky platnost Úmluvy vždy o pět let.
Výpověď musí být oznámena alespoň šest měsíců před uplynutím pětiletého období ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí. Výpověď lze omezit na některá území, na něž se Úmluva vztahuje.
Účinky výpovědi se omezují pouze na stát, který Úmluvu vypověděl. Pro ostatní smluvní státy zůstává Úmluva v platnosti.
Článek 31
Ministerstvo zahraničních věcí Nizozemí oznámí státům uvedeným v článku 26 a státům, které přistoupí k Úmluvě podle ustanovení článku 28
a) podpisy a ratifikace podle článku 26,
b) dobu kdy tato Úmluva vstoupí v platnost podle článku 27 odstavec 1,
c) přístupy podle článku 28 a dobu jejich účinnosti,
d) rozšíření podle článku 29 a dobu jejich účinnosti,
e) výpovědi podle článku 30,
f) výhrady a zrušení výhrad podle článku 19, 20, 21, 24 a 25,
g) prohlášení podle článku 22, 23, 28 a 29.
Na důkaz čehož nížepodepsaní zástupci, patřičně zmocněni, podepsali tuto Úmluvu.
Dáno v Haagu dne 1. června 1970 v jazyce francouzském a anglickém, přičemž obě znění mají stejnou platnost, v jednom vyhotovení, které bude uloženo v archivu vlády Nizozemí a jehož ověřený opis bude předán diplomatickou cestou každému státu, zastoupenému na XI. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.