42/1979 Sb.
Vyhláška ministra zahraničních věcí o Konzulární úmluvě mezi Československou socialistickou republikou a Italskou republikou

42
VYHLÁŠKA
ministra zahraničních věcí
ze dne 31. ledna 1979
o Konzulární úmluvě mezi Československou socialistickou republikou a Italskou republikou

Dne 10. října 1975 byla v Praze podepsána Konzulární úmluva mezi Československou socialistickou republikou a Italskou republikou.
S Úmluvou vyslovilo souhlas Federální shromáždění Československé socialistické republiky a prezident republiky ji ratifikoval. Ratifikační listiny byly vyměněny v Římě dne 7. prosince 1978.
Podle svého článku 55 vstoupila Úmluva v platnost dnem 6. ledna 1979.
České znění Úmluvy se vyhlašuje současně.

Ministr:
Ing. Chňoupek v. r.


KONZULÁRNÍ ÚMLUVA
mezi Československou socialistickou republikou a Italskou republikou
Prezident Československé socialistické republiky
a prezident Italské republiky,
vedeni přáním stanovit pravidla, jež by platila v konzulárních stycích mezi oběma státy, a rozvíjet tyto styky v duchu přátelství a spolupráce,
rozhodli se uzavřít konzulární úmluvu a jmenovali za tímto účelem svými zmocněnci:
prezident Československé socialistické republiky
dr. Dušana Spáčila,
náměstka ministra zahraničních věcí Československé socialistické republiky,
prezident Italské republiky
Francesca Cattaneie,
státního podtajemníka ministerstva zahraničních věcí Italské republiky,
kteří si vyměnili své plné moci, jež shledali v dobré a náležité formě, a dohodli se na těchto ustanoveních:
HLAVA I
Definice a všeobecná ustanovení
Článek 1
Pro účely této úmluvy mají následující výrazy tento význam:
a) „konzulární úřad“ je generální konzulát, konzulát, vicekonzulát nebo konzulární jednatelství;
b) „konzulární obvod“ je území určené konzulárnímu úřadu k výkonu konzulárních funkcí;
c) „vedoucí konzulárního úřadu“ je každá osoba pověřená vysílajícím státem, aby vykonávala povinnosti spojené s touto funkcí;
d) „konzulární úředník“ je každá osoba, včetně vedoucího konzulárního úřadu, pověřená v této funkci výkonem konzulárních funkcí;
e) „konzulární zaměstnanec“ je každá osoba zaměstnaná v administrativních nebo technických službách konzulárního úřadu;
f) „člen služebního personálu“ je každá osoba zaměstnaná v domácích službách konzulárního úřadu;
g) „členové konzulárního úřadu“ jsou konzulární úředníci, konzulární zaměstnanci a členové služebního personálu;
h) „členové konzulárního personálu“ jsou konzulární úředníci kromě vedoucího konzulárního úřadu, konzulární zaměstnanci a členové služebního personálu;
i) „člen soukromého personálu“ je osoba zaměstnaná výlučně v soukromých službách člena konzulárního úřadu;
j) „rodinní příslušníci“ jsou příbuzní dotyčné osoby, kteří s ní žijí na její náklady ve společné domácnosti;
k) „konzulární místnosti“ jsou budovy a části budov a pozemky k nim příslušející, používané výlučně pro účely konzulárního úřadu, bez ohledu na to, kdo je jejich vlastníkem;
l) „konzulární archívy“ zahrnují všechny listiny, dokumenty, korespondenci, knihy, filmy, záznamové pásky a rejstříky konzulárního úřadu spolu s šiframi a kódy, kartotékami a kteroukoliv částí zařízení, určenou k jejich ochraně a uložení.
Článek 2
1. Konzulární úřad může být zřízen na území přijímajícího státu pouze s jeho souhlasem.
2. Sídlo konzulárního úřadu, jeho třída a konzulární obvod jsou určovány vysílajícím státem a podléhají schválení přijímajícího státu.
3. Dodatečné změny sídla konzulárního úřadu, jeho třídy nebo změny konzulárního obvodu může provést vysílající stát pouze se souhlasem přijímajícího státu.
4. Předchozího výslovného souhlasu přijímajícího státu je zapotřebí rovněž ke zřízení úřadovny tvořící součást konzulárního úřadu, umístěné mimo sídlo tohoto úřadu.
Článek 3
1. Vedoucí konzulárního úřadu je přijímán k výkonu svých funkcí na základě přivolení přijímajícího státu, nazývaného exequatur, které je udělováno po předložení konzulského patentu.
2. Konzulský patent musí osvědčovat jméno, příjmení a třídu vedoucího konzulárního úřadu, konzulární obvod a sídlo konzulárního úřadu.
3. Stát, který odmítá udělit exequatur, není povinen sdělit vysílajícímu státu důvody svého odmítnutí.
4. Do té doby, než mu bude uděleno exequatur, může být vedoucí konzulárního úřadu přijat prozatímně k výkonu svých funkcí. V tomto případě se budou na něho vztahovat ustanovení této úmluvy.
Článek 4
1. Nemůže-li vedoucí konzulárního úřadu vykonávat své funkce z jakýchkoliv důvodů, nebo je-li místo vedoucího konzulárního úřadu uprázdněno, může vysílající stát funkcí dočasného vedoucího konzulárního úřadu pověřit konzulárního úředníka tohoto úřadu nebo jiného konzulárního úřadu nebo člena diplomatického personálu diplomatické mise; jméno této osoby bude předem sděleno ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu.
2. Dočasnému vedoucímu konzulárního úřadu se poskytují práva, výsady a imunity, jichž požívá podle této úmluvy vedoucí konzulárního úřadu.
3. Jestliže je člen diplomatického personálu diplomatické mise vysílajícího státu v přijímajícím státě pověřen vysílajícím státem funkcí dočasného vedoucího konzulárního úřadu za podmínek uvedených v odstavci 1 tohoto článku, bude, pokud přijímající stát proti tomu nevznese námitky, i nadále požívat diplomatických výsad a imunit.
Článek 5
Jakmile je vedoucí konzulárního úřadu přijat, byť i prozatímně k výkonu svých funkcí, vyrozumí o tom přijímající stát ihned příslušné orgány konzulárního obvodu a učiní opatření, aby mohl vykonávat povinnosti vyplývající z jeho úřadu a požívat výhod vyplývajících z této úmluvy.
Článek 6
Konzulární úředníci musí být občané vysílajícího státu.
Článek 7
1. Přijímající stát může kdykoli a bez udání důvodů svého rozhodnutí oznámit vysílajícímu státu, že některý konzulární úředník je persona non grata nebo že kterýkoli jiný člen konzulárního personálu je nepřijatelný. V takovém případě vysílající stát tuto osobu odvolá nebo ukončí její funkce na konzulárním úřadě. Pokud přijímající stát učiní toto oznámení dříve, než osoba jmenovaná do funkce člena konzulárního úřadu přijede na jeho území, vysílající stát musí jmenování odvolat.
2. Jestliže vysílající stát odmítne nebo opomene vyhovět v rozumné době závazkům, které má podle odstavce 1 tohoto článku, může přijímající stát podle povahy případu odejmout příslušné osobě exequatur nebo přestat ji považovat za člena konzulárního personálu.
Článek 8
1. Ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu se bude písemně oznamovat:
a) jmenování členů konzulárního úřadu, jejich příjezd po jmenování na konzulární úřad, jejich konečný odjezd nebo skončení jejich funkcí a všechny další změny týkající se jejich postavení, které mohou nastat během jejich služby na konzulárním úřadě;
b) příjezd a konečný odjezd rodinného příslušníka člena konzulárního úřadu, a tam, kde to připadá v úvahu, případy, kdy osoba se stane nebo přestane být rodinným příslušníkem;
c) příjezd a konečný odjezd členů soukromého personálu a tam, kde to připadá v úvahu, skončení jejich služby;
d) přijetí do zaměstnání a propuštění osob usedlých v přijímajícím státě, pokud jde o členy konzulárního úřadu nebo členy soukromého personálu.
2. Příjezd a konečný odjezd bude oznamován v rozumné lhůtě předem.
Článek 9
Funkce člena konzulárního úřadu končí zejména:
a) oznámením vysílajícího státu přijímajícímu státu o tom, že jeho funkce skončily;
b) odvoláním exequatur;
c) oznámením přijímajícího státu vysílajícímu státu, že ho přijímající stát přestal považovat za člena konzulárního personálu v případech předvídaných v článku 7 odst. 2.
HLAVA II
Výsady a imunity
Článek 10
1. Přijímající stát plně usnadní výkon funkcí konzulárního úřadu, konzulárních úředníků a konzulárních zaměstnanců. Učiní nezbytná opatření, aby konzulární úřad, konzulární úředníci a konzulární zaměstnanci mohli požívat práv, výsad a imunit stanovených v této úmluvě.
2. Přijímající stát bude jednat s konzulárními úředníky s náležitou úctou a učiní všechna potřebná opatření k zajištění jejich ochrany, svobody a důstojnosti.
Článek 11
1. Vysílající stát má právo používat v přijímajícím státě svou státní vlajku a státní znak ve shodě s ustanoveními tohoto článku.
2. Státní vlajka vysílajícího státu může být vyvěšena a státní znak umístěn na budově konzulárního úřadu a na jeho vchodu, na sídle vedoucího konzulárního úřadu a na jeho dopravních prostředcích, když se jich používá ke služebním účelům.
3. Při výkonu práva poskytnutého tímto článkem bude se přihlížet k právním předpisům a zvyklostem přijímajícího státu.
Článek 12
1. Přijímající stát buď usnadní na svém území ve shodě se svými právními předpisy vysílajícímu státu získání místností nutných pro konzulární úřad nebo mu pomůže opatřit místnosti jiným způsobem.
2. V případě potřeby rovněž pomůže konzulárnímu úřadu při získání vhodného ubytování pro jeho členy.
Článek 13
1. Konzulární úředníci a konzulární zaměstnanci jsou vyňati z jurisdikce přijímajícího státu, pokud jde o jednání při výkonu jejich konzulárních funkcí.
2. Toto vynětí se však netýká odpovědnosti konzulárních úředníků a konzulárních zaměstnanců vyplývající z nesplnění smlouvy nebo za škody způsobené vozidlem, lodí nebo letadlem.
Článek 14
1. V případě, kdy je proti konzulárnímu úředníkovi vedeno trestní řízení, bude s ním jednáno s úctou, odpovídající jeho úřednímu postavení a způsobem, který by co nejméně narušoval jeho funkci.
2. Konzulární úředník může být zatčen nebo vzat do vazby pouze v případě úmyslného trestného činu, z něhož je obviňován a na který je stanoven trest s horní hranicí trestní sazby nejméně 5 let odnětí svobody. Příkaz, kterým je konzulární úředník zbaven osobní svobody, musí být ve všech případech vydán řádným justičním orgánem.
3. Je-li konzulární úředník nebo konzulární zaměstnanec trestně stíhán nebo zatčen nebo vzat do vazby, příslušné orgány jsou povinny neprodleně informovat vedoucího konzulárního úřadu vysílajícího státu. Jsou-li takováto opatření činěna proti jemu samému, přijímající stát je povinen o tom informovat vysílající stát diplomatickou cestou.
Příslušné řízení bude vedeno a uzavřeno co nejrychleji.
4. Výsledek jakéhokoli trestního řízení týkajícího se konzulárního úředníka nebo konzulárního zaměstnance vysílajícího státu musí být neprodleně sdělen příslušným orgánem konzulárnímu úřadu.
Jestliže však je řízení vedeno proti vedoucímu konzulárního úřadu, sdělení bude přijímajícím státem učiněno vysílajícímu státu diplomatickou cestou.
Článek 15
1. Členové konzulárního úřadu mohou být vyzváni, aby se dostavili jako svědci k soudnímu nebo správnímu řízení. Konzulární zaměstnanci a členové služebního personálu nesmějí s výjimkou případů uvedených v odstavci 3 tohoto článku, odmítnout vypovídat jako svědci. Odmítne-li konzulární úředník vypovídat jako svědek, nesmí vůči němu být uplatněno žádné donucovací opatření nebo trest.
2. Orgán požadující od konzulárního úředníka svědectví, nesmí narušovat výkon jeho funkcí. Tam, kde je to možné, může přijmout svědectví v jeho obydlí nebo na konzulárním úřadě nebo přijmout od něho písemné prohlášení týkající se svědectví.
3. Členové konzulárního úřadu a jejich rodinní příslušníci nemají povinnost vypovídat jako svědci o věcech spojených s výkonem jejich funkcí nebo předkládat úřední korespondenci a dokumenty, těchto věcí se týkající. Jsou rovněž oprávněni odmítnout podat posudek jako znalci právních předpisů vysílajícího státu.
Článek 16
1. Vysílající stát se může, pokud jde o člena konzulárního úřadu, vzdát výsad a imunit uvedených v článcích 13 a 14.
2. Toto vzdání se musí být, s výjimkou ustanovení odstavce 3 tohoto článku, ve všech případech výslovné a musí být sděleno přijímajícímu státu písemně.
3. Jestliže konzulární úředník nebo konzulární zaměstnanec podá návrh na zahájení řízení ve věci, v níž by požíval vynětí z jurisdikce podle článku 13, nemůže se dovolávat vynětí z jurisdikce, pokud jde o žaloby navzájem přímo související s žalobním návrhem jím podaným.
4. Vzdát se vynětí z jurisdikce ve věcech občanskoprávních nebo správních neznamená vzdát se tím též imunity, pokud jde o exekuční výkon rozsudku; této imunity je nutno vzdát se zvlášť.
Článek 17
1. Budovy nebo části budov a pozemky k nim náležející používané výlučně pro konzulární účely jsou nedotknutelné.
Orgány přijímajícího státu do nich nemohou vstoupit bez souhlasu vedoucího konzulárního úřadu, vedoucího diplomatické mise vysílajícího státu nebo osoby určené jedním z nich.
Ustanovení tohoto článku se rovněž použijí, pokud jde o sídlo vedoucího konzulárního úřadu, za podmínky, že je určeno výlučně k tomuto účelu a že se nalézá ve stejné budově, v níž jsou umístěny konzulární místnosti.
2. Přijímající stát má povinnost podniknout všechna potřebná opatření k ochraně konzulárních místností proti každému napadení nebo poškození a k zabránění porušení klidu konzulárního úřadu nebo újmy na jeho důstojnosti.
3. Konzulární místnosti, jejich zařízení a majetek konzulárního úřadu, stejně jako jeho dopravní prostředky nemohou být žádnou formou zabrány pro účely národní obrany nebo veřejné potřeby. V případě, že je nutno provést vyvlastnění k těmto účelům, budou učiněna všechna vhodná opatření k tomu, aby bylo zabráněno narušení výkonu konzulárních funkcí a aby vysílajícímu státu byla poskytnuta okamžitá přiměřená a efektivní náhrada.
Článek 18
Konzulární archívy a dokumenty jsou vždy a všude nedotknutelné. V konzulárních archívech mohou být uloženy pouze dokumenty úřední povahy.
Článek 19
Přijímající stát osvobodí členy konzulárního úřadu a jejich rodinné příslušníky od všech osobních služeb, veřejných služeb jakéhokoliv druhu a od vojenských povinností, jako jsou rekvizice, vojenské kontribuce a ubytování vojska.
Článek 20
1. Konzulární úředníci, konzulární zaměstnanci a jejich rodinní příslušníci jsou vyňati ze všech povinností uložených právními předpisy přijímajícího státu, pokud jde o registraci cizinců a povolení k pobytu.
2. Ustanovení odstavce 1 tohoto článku se však nevztahují na konzulární zaměstnance, kteří nejsou stálými zaměstnanci vysílajícího státu nebo kteří vykonávají soukromé výdělečné povolání v přijímajícím státě ani na jejich rodinné příslušníky.
Článek 21
1. S výhradou ustanovení odstavce 3 tohoto článku jsou členové konzulárního úřadu, pokud jde o služby, které vykonávají pro vysílající stát, a jejich rodinní příslušníci vyňati z ustanovení o sociálním zabezpečení, která platí v přijímajícím státě.
2. Vynětí uvedené v odstavci 1 tohoto článku se vztahuje také na členy soukromého personálu, kteří jsou výlučně zaměstnáni u členů konzulárního úřadu, a to za podmínky:
a) že nejsou občany přijímajícího státu nebo nejsou v něm trvale usedlí a
b) že se na ně vztahují předpisy o sociálním zabezpečení platné ve vysílajícím státě nebo ve třetím státě.
3. Členové konzulárního úřadu zaměstnávající osoby, na které se nevztahuje vynětí uvedené v odstavci 2 tohoto článku, musí plnit povinnosti, které ukládají ustanovení o sociálním zabezpečení přijímajícího státu zaměstnavatelům.
4. Vynětí stanovené v odstavci 1 a 2 tohoto článku nebrání dobrovolné účasti na systému sociálního zabezpečení přijímajícího státu za předpokladu, že účast na něm je přijímajícím státem dovolena.
Článek 22
1. Konzulární úředníci a konzulární zaměstnanci a jejich rodinní příslušníci jsou osvobozeni ode všech daní a poplatků, a to osobních nebo věcných, celostátních, oblastních a místních, s výjimkou:
a) nepřímých daní, jež bývají obvykle zahrnuty v ceně zboží nebo služeb;
b) daní a poplatků ze soukromých nemovitostí na území přijímajícího státu s výhradou ustanovení článku 25;
c) dědických daní a poplatků z převodu majetku vybíraných přijímajícím státem, s výhradou ustanovení odstavce b) článku 24;
d) daní a poplatků ze soukromých příjmů, včetně výnosu z kapitálu, který má svůj pramen v přijímajícím státě, a z majetkových daní vztahujících se na investice vložené do obchodních nebo finančních podniků v přijímajícím státě;
e) daní a poplatků vybíraných za poskytování zvláštních služeb;
f) registračních, soudních, hypotečních a kolkových poplatků, s výhradou ustanovení článku 25.
2. Členové služebního personálu jsou osvobozeni od daní a poplatků ze mzdy, kterou dostávají za své služby.
3. Členové konzulárního úřadu, kteří zaměstnávají osoby, jejichž příjmy nebo mzdy jsou podrobeny dani z příjmů v přijímajícím státě, musí plnit povinnosti, které právní předpisy tohoto státu ukládají zaměstnavatelům, pokud jde o vybírání daně z příjmů.
Článek 23
1. Přijímající stát v souladu s právními předpisy, které přijme, povolí dovoz a poskytne osvobození ode všech celních dávek, daní a ostatních poplatků za skladování, přepravu a podobné služby:
a) u předmětů, včetně automobilů, určených pro úřední potřebu konzulárního úřadu;
b) u předmětů určených pro osobní potřebu konzulárních úředníků a jejich rodinných příslušníků žijících s nimi ve společné domácnosti, včetně předmětů určených pro jejich počáteční zařízení. Předměty určené pro spotřebu nesmí přesáhnout množství nutné pro přímou spotřebu příslušných osob.
2. Konzulární zaměstnanci požívají výsad a osvobození uvedených v odstavci 1 tohoto článku, pokud jde o předměty dovezené při jejich nástupu do úřadu.
3. Osobní zavazadla doprovázející konzulární úředníky a jejich rodinné příslušníky jsou osvobozena od celní prohlídky. Mohou být prohlédnuta pouze v případě, že jsou vážné důvody k domněnce, že obsahují jiné předměty než uvedené v pododstavci b) odstavce 1 tohoto článku nebo předměty, jejichž dovoz nebo vývoz je zakázán právními předpisy přijímajícího státu, nebo na které se vztahují jeho zákony a předpisy o karanténě. Taková prohlídka může být provedena pouze v přítomnosti dotyčného konzulárního úředníka nebo jeho rodinného příslušníka.
Článek 24
Přijímající stát v případě úmrtí člena konzulárního úřadu nebo jeho rodinného příslušníka:
a) povolí vývoz movitého majetku zesnulého s výjimkou majetku, který byl získán v přijímajícím státě a jehož vývoz je zakázán v době jeho smrti;
b) nebude vybírat celostátní, oblastní nebo místní dědické poplatky ani poplatky z převodu majetku, pokud jde o movitý majetek, který byl na území přijímajícího státu pouze v důsledku pobytu zesnulého v tomto státě jako člena konzulárního úřadu nebo rodinného příslušníka člena konzulárního úřadu.
Článek 25
1. Konzulární místnosti a sídlo vedoucího konzulárního úřadu, jejichž vlastníkem nebo nájemcem je vysílající stát nebo kterákoliv osoba jednající jeho jménem, jsou osvobozeny od všech celostátních, oblastních nebo místních daní a poplatků, s výjimkou poplatků vybíraných za poskytování zvláštních služeb.
2. Daňová osvobození uvedená v odstavci 1 tohoto článku se nevztahují na daně a poplatky, které mají podle právních předpisů přijímajícího státu platit osoby vstupující do smluvního poměru s vysílajícím státem nebo s osobou jednající jeho jménem.
Článek 26
1. Přijímající stát povolí a bude chránit svobodu spojení konzulárního úřadu pro všechny úřední účely. Při spojení s vládou, diplomatickými misemi a ostatními konzulárními úřady vysílajícího státu, ať jsou kdekoli, může konzulární úřad používat všech vhodných spojovacích prostředků, včetně diplomatických nebo konzulárních kurýrů, diplomatických nebo konzulárních zavazadel a kódovaných nebo šifrovaných zpráv. Radiovou vysílací stanici může však konzulární úřad zřídit a používat pouze se souhlasem přijímajícího státu.
2. Úřední korespondence konzulárního úřadu je nedotknutelná. Výrazem „úřední korespondence“ se rozumí veškerá korespondence, mající vztah ke konzulárnímu úřadu a jeho funkcím.
3. Zásilky tvořící konzulární zavazadlo musí být opatřeny zřetelným vnějším označením jejich povahy a mohou obsahovat pouze úřední korespondenci a dokumenty nebo předměty určené výlučně k úřednímu použití.
4. Konzulární zavazadlo nesmí být ani otevřeno ani zadrženo. Jestliže však příslušné orgány přijímajícího státu mají vážné důvody se domnívat, že zavazadlo obsahuje něco jiného než úřední korespondenci, dokumenty nebo předměty určené výlučně k úřednímu použití, mohou žádat, aby zavazadlo bylo otevřeno v jejich přítomnosti odpovědným zástupcem vysílajícího státu. Jestliže orgány vysílajícího státu takovou žádost odmítnou, bude zavazadlo vráceno na místo odkud pochází.
5. Konzulární zavazadlo může být svěřeno kapitánu lodi nebo civilního letadla, které má přistát na povoleném vstupním místě. Kapitán musí být vybaven úřední listinou označující počet zásilek tvořících konzulární zavazadlo, nebude však považován za konzulárního kurýra. Po projednání s příslušnými místními orgány může konzulární úřad pověřit některého ze svých členů, aby převzal uvedené zavazadlo přímo a volně od kapitána lodi nebo letadla nebo mu je předal.
Článek 27
S výhradou právních předpisů přijímajícího státu o oblastech, do nichž je přístup zakázán nebo upraven z důvodů státní bezpečnosti, zajistí přijímající stát všem členům konzulárního úřadu svobodu pohybu a cestování na svém území.
HLAVA III
Konzulární pravomoc a konzulární funkce
Článek 28
Konzulární úředníci jsou oprávněni:
a) chránit práva a zájmy vysílajícího státu a jeho občanů, včetně právnických osob, v přijímajícím státě;
b) podporovat rozvoj obchodních, hospodářských, kulturních a vědeckých styků mezi smluvními stranami a rozvíjet mezi nimi přátelské styky;
c) zjišťovat všemi zákonnými prostředky stav a vývoj obchodního, hospodářského, kulturního a vědeckého života přijímajícího státu a podávat o nich zprávy vládě vysílajícího státu a poskytovat informace zúčastněným osobám.
Článek 29
Konzulární úředníci se mohou při výkonu svých funkcí obracet na:
a) příslušné místní orgány svého konzulárního obvodu;
b) příslušné ústřední orgány přijímajícího státu, je-li to dovoleno právními předpisy a zvyklostmi přijímajícího státu nebo mezinárodními smlouvami upravujícími tuto otázku, a to v rozsahu jimi dovoleném.
Článek 30
1. V souladu s právními předpisy přijímajícího státu má konzulární úředník právo zastupovat a činit opatření k zajištění vhodného zastoupení občanů vysílajícího státu před soudy a jinými orgány přijímajícího státu v případech, kdy pro nepřítomnost nebo z jiných důvodů nemohou včas hájit svá práva a zájmy. Totéž platí i pro právnické osoby vysílajícího státu.
2. Zastupování podle odstavce 1 tohoto článku končí, jakmile zastupované osoby jmenují svého zmocněnce nebo si samy zajistí ochranu svých práv a zájmů.
3. Jestliže konzulární úředník zastupuje osoby podle odstavce 1 tohoto článku, podléhá při výkonu této funkce právním předpisům přijímajícího státu a jurisdikci jeho soudních a správních orgánů za stejných podmínek a ve stejném rozsahu jako občan tohoto státu.
Článek 31
Konzulární úředníci mají právo:
a) registrovat občany vysílajícího státu;
b) vydávat cestovní pasy nebo jiné cestovní doklady občanům vysílajícího státu a prodlužovat jejich platnost;
c) vydávat víza a potřebné doklady osobám, které si přejí cestovat do vysílajícího státu a prodlužovat platnost těchto dokladů.
Článek 32
1. V rozsahu stanoveném právními předpisy vysílajícího státu je konzulární úředník oprávněn:
a) pořizovat a zaznamenávat rodné a úmrtní listy občanů vysílajícího státu a pořizovat jejich kopie;
b) uzavírat manželství a vydávat příslušné doklady za předpokladu, že oba snoubenci jsou občany vysílajícího státu a s výhradou, že o tom informuje příslušné orgány přijímajícího státu, vyžadují-li to jeho právní předpisy;
c) zapisovat nebo registrovat zrušení manželství podle právních předpisů vysílajícího státu.
2. Tato ustanovení nezbavují osoby, jichž se to týká, povinnosti podat hlášení předepsaná právními předpisy přijímajícího státu.
3. Příslušné orgány přijímajícího státu budou neprodleně a bezplatně zasílat konzulárnímu úřadu opisy a výpisy matričních listin týkajících se občanů vysílajícího státu a vyžadovaných k administrativním účelům.
Článek 33
Konzulární úředník je v rozsahu stanoveném právními předpisy vysílajícího státu oprávněn:
a) přijímat prohlášení občanů vysílajícího státu a osvědčovat je;
b) sepisovat, osvědčovat a převzít do úschovy závěti a jiné listiny a prohlášení občanů vysílajícího státu;
c) osvědčovat nebo ověřovat podpisy občanů vysílajícího státu;
d) překládat veškeré listiny a dokumenty vydané orgány vysílajícího nebo přijímajícího státu a ověřovat překlady, opisy a výpisy z těchto dokumentů.
Článek 34
Konzulární úředník je v rozsahu stanoveném právními předpisy vysílajícího státu oprávněn provádět na konzulárním úřadě, ve svém bytě, v bytě některého ze spoluobčanů a na lodi nebo v letadle vysílajícího státu tyto úkony:
a) sepisovat a ověřovat pravost listin a smluv, jež jsou uzavírány mezi občany vysílajícího státu, pokud tyto listiny a smlouvy nejsou v rozporu s právním řádem přijímajícího státu a netýkají se zřízení nebo převodu práv k nemovitostem nacházejícím se v tomto státě;
b) sepisovat listiny a smlouvy a ověřovat jejich pravost bez zřetele na státní příslušnost stran smlouvy, pokud se tyto listiny a smlouvy vztahují pouze na majetek existující ve vysílajícím státě nebo se týkají práv, která se mají uplatnit nebo záležitostí, které se mají projednávat v tomto státě, za podmínky, že tyto listiny a smlouvy nejsou v rozporu s právním řádem přijímajícího státu.
Článek 35
Konzulární úředník je oprávněn přijímat od občanů vysílajícího státu do úschovy listiny, peníze, cenné předměty a jiný majetek jim náležející.
Tyto listiny, peníze, cenné předměty a majetek mohou být vyvezeny z přijímajícího státu pouze v souladu s jeho právními předpisy.
Článek 36
Listiny a dokumenty uvedené v článcích 33 a 34 mají v přijímajícím státě stejnou platnost a průkazní sílu jako dokumenty ověřené, osvědčené nebo potvrzené soudními orgány nebo jinými příslušnými orgány tohoto státu.
Článek 37
Přijímající stát uzná platnost a účinnost, aniž by bylo vyžadováno jakékoliv ověření, podpisů konzulů na listinách, které vydávají nebo jimiž potvrzují shodnost opisů s originálem vydaným příslušným orgánem, jestliže tyto listiny budou opatřeny otiskem úředního razítka.
Článek 38
Konzulární úředníci jsou oprávněni doručovat soudní a mimosoudní písemnosti a vyřizovat soudní dožádání podle platných mezinárodních dohod nebo, pokud takové dohody neexistují, jiným způsobem, který je v souladu s právními předpisy přijímajícího státu.
Článek 39
V případě úmrtí občana vysílajícího státu na území přijímajícího státu příslušné orgány přijímajícího státu o tom neprodleně informují konzulární úřad a to nejdéle do tří dnů poté, co se o tom dozvědí.
Tyto orgány rovněž sdělí konzulárnímu úřadu informace, které jsou jim známy o dědictví zemřelého občana, o případných ustanoveních závěti, o majetkovém stavu zemřelého a o existenci zákonných dědiců.
Článek 40
1. Jestliže je v přijímajícím státě zahájeno řízení o pozůstalosti občana vysílajícího státu, který žije na území tohoto státu, příslušné orgány přijímajícího státu o tom informují konzulární úřad vysílajícího státu.
2. Příslušné orgány přijímajícího státu neprodleně podají informace o opatřeních učiněných k zajištění a správě majetku, který je součástí dědictví občana vysílajícího státu a který se nachází na území přijímajícího státu.
3. Jestliže zesnulý občan vysílajícího státu nejmenoval pozůstalostního vykonavatele a jestliže to povaha, rozsah majetku a složitost majetkové situace vyžaduje, konzulární úředník vysílajícího státu, jehož byl zesnulý občanem, může tuto funkci vykonávat podle právních předpisů přijímajícího státu.
Toto ustanovení se použije v každém případě, jestliže součástí dědictví je nemovitý majetek.
4. Jestliže po rozdělení dědictví a po vyřízení dědických formalit existují movitosti nebo výtěžek z prodeje nemovitostí, který patří dědici nebo odkazníku, který je občanem vysílajícího státu a který nemá trvalé bydliště v přijímajícím státě nebo který nejmenoval svého zástupce, tento majetek nebo tato částka je předána konzulárnímu úřadu vysílajícího státu k předání těm, kterým patří.
Toto předání majetku je vázáno na:
a) zaplacení dědických dluhů ze strany toho, kdo tento majetek nebo částky obdržel,
b) zaplacení dědické daně ze strany toho, kdo tento majetek nebo částky obdržel.
Tyto úhrady mohou být nahrazeny platnou zárukou.
V případě, kdy bylo zahájeno jedno nebo více řízení o rozdělení dědictví, ustanovení tohoto článku budou použita až po jejich uzavření.
Článek 41
V případě, že občan vysílajícího státu se nachází dočasně na území přijímajícího státu a zemře na jeho území, jeho osobní svršky, peníze a cennosti, které má s sebou, jsou předány bez jakýchkoliv formalit konzulárnímu úřadu vysílajícího státu za předpokladu, že je nepožadují rodinní příslušníci, kteří byli společně s ním.
Předání, a kde je to nezbytné, vývoz tohoto majetku bude prováděn v souladu s právními předpisy přijímajícího státu.
Článek 42
1. Orgány přijímajícího státu písemně oznámí příslušnému konzulárnímu úřadu případy, jakmile se o nich dozvědí, kdy je třeba ustanovit poručníka nebo opatrovníka pro občana vysílajícího státu.
2. Ustanovení článku 30 této úmluvy platí i pro ochranu a hájení práv a zájmů mladistvých nebo jiných osob, které nemají plnou způsobilost k právním úkonům.
3. Konzulární úředník může zasáhnout u příslušných orgánů přijímajícího státu při jmenování poručníků nebo opatrovníků zejména podáním návrhů na kandidáty pro výkon těchto funkcí.
4. Jestliže však orgány vysílajícího státu mají za to, že zájem nezletilého tak vyžaduje, mohou jmenovat opatrovníka a učinit veškerá vhodná opatření k ochraně jeho osoby a jeho majetku podle právních předpisů tohoto státu.
V tomto případě příslušné orgány přijímajícího státu provedou všechna opatření, učiněná orgány vysílajícího státu týkající se opatrovnictví, jeho změn a jeho zrušení a současně zruší opatření, jež případně učinily před jmenováním opatrovníka orgány vysílajícího státu.
Článek 43
1. Za účelem usnadnění výkonu konzulárních funkcí týkajících se občanů vysílajícího státu:
a) konzulární úředníci mají právo na spojení s občany vysílajícího státu a přístup k nim; občané vysílajícího státu mají stejné právo na spojení s konzulárními úředníky a přístup k nim;
b) příslušné orgány přijímajícího státu musí bez prodlení a v každém případě nejpozději do tří dnů informovat konzulární úřad vysílajícího státu, jestliže v jeho konzulárním obvodě je občan vysílajícího státu zatčen nebo jeho osobní svoboda je jakoukoli jinou formou omezena.
Každá zpráva určená konzulárnímu úřadu osobou, která je vzata do vazby nebo jejíž osobní svoboda je jinak omezena, musí být těmito orgány rovněž doručena a to nejpozději do pěti dnů.
Tyto orgány musí bez prodlení informovat osobu, které se to týká, o jejích právech, jež má podle ustanovení tohoto odstavce:
c) konzulární úředníci mají právo občana vysílajícího státu uvedeného v odstavci b) několikrát navštívit, avšak nejméně jednou za 21 dní, hovořit a dopisovat si s ním a zajistit jeho právní zastoupení. Výkon těchto práv nemůže být přijímajícím státem odložen po dobu delší deseti dnů počínaje dnem zatčení nebo omezení jeho osobní svobody; požádá-li však konzulární úředník o návštěvu po uplynutí pěti dnů od počátku zbavení nebo omezení osobní svobody tohoto občana, musí být návštěva umožněna ve lhůtě pěti dnů od podání žádosti;
d) jestliže po odsouzení je tento občan ve výkonu trestu odnětí svobody nebo je-li jeho svoboda omezena, konzulární úředníci mají právo jej navštívit nejméně jednou za měsíc. Při každé takovéto návštěvě bude konzulárnímu úředníku umožněn rozhovor s vězněm.
2. Práva uvedená v odstavci 1 tohoto článku budou vykonávána v souladu s právními předpisy přijímajícího státu, s tím, že tyto právní předpisy neobsahují ustanovení, která by znemožňovala nebo podstatně omezovala výkon práv, přiznaných v odstavci 1.
Článek 44
1. Konzulární úředník může v konzulárním obvodě poskytnout pomoc námořním a říčním lodím majícím příslušnost vysílajícího státu, které připlouvají do přístavu nebo do jiného místa, kde mohou zakotvit nebo se tam již nacházejí. Jakmile je vstup na lodě povolen, mohou konzulární úředníci vstoupit na palubu těchto lodí a spojit se s kapitánem, členy posádky a cestujícími, kteří jsou občany vysílajícího státu.
2. V zájmu plavby kapitánu lodi vysílajícího státu, která se nalézá v přístavu přijímajícího státu nebo členu posádky jím určenému může být na žádost povoleno odebrat se na konzulární úřad vysílajícího státu.
3. Aniž by tím byla dotčena pravomoc orgánu přijímajícího státu, mohou konzulární úředníci vyšetřovat všechny nehody, k nimž došlo v průběhu plavby lodi vysílajícího státu, vyslechnout kapitána a každého člena posádky, kontrolovat palubní dokumenty, přijímat prohlášení o cestě a místě určení, a pokud je to právními předpisy vysílajícího státu povoleno, řešit spory všeho druhu mezi kapitánem, důstojníky a ostatními členy posádky, učinit opatření k přijetí kapitána nebo kteréhokoliv člena posádky do nemocničního léčení nebo k návratu do vlasti, usnadnit příjezd lodi, její odjezd a pobyt v přístavu.
Při výkonu těchto funkcí mohou konzulární úředníci požádat orgány přijímajícího státu o pomoc.
4. V případě, že by příslušné orgány přijímajícího státu měly v úmyslu provést prohlídky, vyšetřování nebo donucovací opatření na palubě lodi vysílajícího státu, jež se nalézá ve vodách přijímajícího státu, vyrozumí před jejich provedením konzulární úřad, aby se provedení mohli zúčastnit konzulární úředníci. V tomto oznámení bude uvedeno přesné datum a hodina. Nezúčastní-li se konzulární úředníci nebo jejich zástupci podniknutých opatření, mohou požádat tyto orgány o předání všech informací o jejich průběhu.
Ustanovení předchozího pododstavce platí rovněž v případě, kdy kapitán nebo kterýkoli člen posádky má být vyslýchán orgány přijímajícího státu.
5. V případě, že jde o neodkladné opatření a provádí-li se vyšetřování na žádost kapitána, musí o tom být informován konzulární úředník v průběhu vyšetřování, a to co možná nejdříve.
Na požádání bude konzulární úředník v takovém případě rovněž zpraven o průběhu vyšetřování, konaného za jeho nepřítomnosti.
6. Ustanovení odstavců 4 a 5 tohoto článku nemohou být použita, jde-li o uplatnění celních předpisů a dalších kontrolních opatření vztahujících se na zdravotnictví, přístavní policii, zabezpečení zboží a přístup cizinců.
7. Ustanovení tohoto článku se nevztahují na válečné lodě.
Článek 45
1. Jestliže loď vysílajícího státu ztroskotá, uvízne nebo je jinak poškozena v pobřežních nebo vnitřních vodách přijímajícího státu, podají o tom příslušné orgány tohoto státu bez prodlení zprávu konzulárnímu úřadu a seznámí ho s učiněnými nebo zamýšlenými opatřeními k záchraně cestujících, lodi a nákladu.
Konzulární úředník může poskytnout veškerou pomoc lodi, členům posádky a cestujícím a učinit veškerá opatření k zabezpečení nákladu a k opravě lodi. Může se rovněž obrátit na orgány přijímajícího státu se žádostí o taková opatření.
2. Jestliže provozovatel lodi, kapitán nebo jakákoliv jiná oprávněná osoba není s to, aby učinila nezbytná opatření k udržování a správě lodi nebo jejího nákladu, může konzulární úředník učinit jménem provozovatele lodi opatření, která by v tomto směru mohl učinit provozovatel lodi.
3. Ustanovení odstavce 2 tohoto článku se rovněž vztahují na jakýkoliv předmět, který patří osobě mající státní příslušnost vysílajícího státu a pochází z nákladu lodi vysílajícího státu nebo třetího státu, který by byl nalezen na pobřeží nebo v blízkosti pobřeží přijímajícího státu nebo dopraven do přístavu konzulárního obvodu.
4. Příslušné orgány přijímajícího státu poskytnou konzulárnímu úředníku nezbytnou pomoc při všech opatřeních, jež je třeba učinit při poškození lodi.
5. Loď, která utrpěla poškození, její náklad a palubní zásoby nepodléhají na území přijímajícího státu celním poplatkům, pokud nejsou vydány k použití nebo spotřebě v tomto státě.
Článek 46
Při zachování platných právních předpisů přijímajícího státu konzulární úředník může vykonávat kontrolní a inspekční funkce civilních letadel vysílajícího státu a jejich posádek podle právních předpisů tohoto státu. Stejně tak může prokázat pomoc uvedeným letadlům a posádkám.
Ustanovení článků 44 a 45 této úmluvy se přiměřeně použijí pokud jde o letadla, jak je uvedeno v předchozím odstavci, v souladu s jinými platnými smlouvami mezi smluvními stranami.
Článek 47
1. Konzulární úřad může vybírat na území přijímajícího státu poplatky a dávky stanovené právními předpisy vysílajícího státu za konzulární úkony.
2. Částky vybrané ve formě poplatků a dávek uvedených v odstavci 1 tohoto článku a stvrzenky o jejich zaplacení jsou osvobozeny od všech daní a dávek v přijímajícím státě.
Článek 48
Kromě funkcí stanovených touto úmluvou může konzulární úředník vykonávat jiné konzulární funkce, které jsou mu svěřeny vysílajícím státem, pokud nejsou v rozporu s právním řádem přijímajícího státu.
HLAVA IV
Závěrečná ustanovení
Článek 49
1. Bez újmy na svých výsadách a imunitách mají všechny osoby požívající konzulárních výsad a imunit povinnost dbát právních předpisů přijímajícího státu. Jsou rovněž povinny nevměšovat se do vnitřních věcí tohoto státu.
2. Konzulární místnosti nemohou být používány způsobem, který by byl v rozporu s výkonem konzulárních funkcí, nebo právními předpisy přijímajícího státu.
Článek 50
Členové konzulárního úřadu se podřídí všem povinnostem uloženým právními předpisy přijímajícího státu, pokud jde o občanskoprávní odpovědnost za škody způsobené třetím osobám při provozu vozidla, lodi nebo letadla.
Článek 51
1. Konzulární zaměstnanci, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě, požívají jen imunit uvedených v článku 13 odstavec 1 a v článku 15 odstavec 3 této úmluvy.
2. Ustanovení hlavy II této úmluvy, s výjimkou článku 15 odstavec 3, se nevztahují na:
a) rodinné příslušníky členů konzulárního úřadu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo v něm vykonávají soukromou výdělečnou činnost;
b) rodinné příslušníky člena konzulárního úřadu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě;
c) členy služebního a členy soukromého personálu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo kteří vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě.
3. Přijímající stát musí vykonávat svoji jurisdikci nad osobami uvedenými v odstavcích 1 a 2 tohoto článku takovým způsobem, aby neodůvodněně neomezoval výkon funkcí konzulárního úřadu.
Článek 52
1. Ustanovení této úmluvy se vztahují, pokud to souvislosti dovolují, rovněž na výkon konzulárních funkcí diplomatickou misí.
2. Jména členů diplomatické mise pověřených prací v konzulárním oddělení nebo jinak pověřených výkonem konzulárních funkcí mise jsou písemně oznamována ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu.
3. Výsady a imunity členů diplomatické mise uvedených v odstavci 2 tohoto článku jsou i nadále upravovány pravidly mezinárodního práva o diplomatických stycích.
Článek 53
Tato úmluva nahrazuje a ruší Konzulární úmluvu mezi Československem a Itálií podepsanou v Římě dne 1. března 1924.
Článek 54
Tato úmluva podléhá ratifikaci. Výměna ratifikačních listin bude provedena v Římě.
Článek 55
Tato úmluva vstoupí v platnost třicátého dne po dni výměny ratifikačních listin a zůstane v platnosti, dokud ji jedna ze smluvních stran nevypoví s šestiměsíční výpovědní lhůtou.
Na důkaz čehož zmocněnci smluvních stran tuto úmluvu podepsali a opatřili ji pečetěmi.
Dáno v Praze dne 10. října 1975 ve dvou vyhotoveních, každé v jazyce českém a italském, přičemž obě znění mají stejnou platnost.
Z plné moci prezidenta
Československé socialistické
republiky:
Dr. Dušan Spáčil v. r.
Z plné moci prezidenta
Italské republiky:
Francesco Cattanei v. r.