85/1982 Sb.
Vyhláška Ministra zahraničních věcí o Úmluvě o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních

85
VYHLÁŠKA
ministra zahraničních věcí
ze dne 22. června 1982
o Úmluvě o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních

Dne 15. listopadu 1965 byla v Haagu sjednána Úmluva o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních.
S Úmluvou vyslovilo souhlas Federální shromáždění Československé socialistické republiky a listina o přístupu Československé socialistické republiky k Úmluvě o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních byla uložena na ministerstvu zahraničních věcí Nizozemského království dne 23. září 1981.
Při přístupu k Úmluvě byla učiněna tato prohlášení a vznesena tato námitka:
a) prohlášení k článku 8 Úmluvy, podle něhož nemohou být na území Československé socialistické republiky doručovány soudní písemnosti přímo prostřednictvím diplomatických zástupců nebo konzulárních úředníků jiného smluvního státu s výjimkou písemnosti, která má být doručena příslušníku státu, ve kterém byla vyhotovena;
b) námitka k článku 10 Úmluvy, která vylučuje na území Československé socialistické republiky doručování soudních písemností z jiného smluvního státu prostřednictvím pošty nebo oprávněných úředních osob;
c) prohlášení k článku 15 odst. 2 Úmluvy, podle něhož mohou čs. soudy vydat rozhodnutí i v případě, nejsou-li splněny podmínky stanovené v článku 15 odst. 1 Úmluvy;
d) prohlášení k článku 29 Úmluvy, podle něhož se Československá socialistická republika nepovažuje za vázanou tímto ustanovením, které je v rozporu s Deklarací Valného shromáždění Organizace spojených národů o poskytnutí nezávislosti koloniálním zemím a národům ze dne 14. prosince 1960.
Úmluva vstoupila v platnost na základě svého článku 27 dnem 10. února 1969. Pro Československou socialistickou republiku vstoupila v platnost v souladu se svým článkem 28 dnem 1. června 1982.
Český překlad Úmluvy se vyhlašuje současně.

První náměstek:
Ing. Knížka v. r.


ÚMLUVA
o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních
Smluvní státy této úmluvy,
přejíce si vytvořit předpoklady k tomu, aby soudní a mimosoudní písemnosti byly doručeny adresátům v cizině včas,
přejíce si za tímto účelem zdokonalit vzájemnou právní pomoc zjednodušením a urychlením postupu při doručování,
rozhodly se uzavřít za tím účelem úmluvu a dohodly se na těchto ustanoveních:
Článek 1
Tato úmluva se použije ve všech občanských a obchodních věcech, kdy má být soudní nebo mimosoudní písemnost zaslána do ciziny, aby tam byla doručena.
Úmluva se nepoužije, není-li známa adresa příjemce písemnosti.
ČÁST I
Soudní písemnosti
Článek 2
Každý smluvní stát určí ústřední orgán, který je pověřen přijímat žádosti o doručení došlé z jiných smluvních států a vyřizovat je podle článků 3 až 6.
Organizace ústředního orgánu se řídí právním řádem dožádaného státu.
Článek 3
Orgán nebo oprávněná úřední osoba, příslušná podle právního řádu státu, ve kterém byla písemnost vyhotovena, zašle ústřednímu orgánu dožádaného státu žádost podle vzoru připojeného k této úmluvě; ověření nebo jiné podobné formality nejsou třeba.
K žádosti bude přiložena soudní písemnost nebo její kopie. Žádost a její přílohy se zasílají ve dvojím vyhotovení.
Článek 4
Má-li ústřední orgán za to, že žádost není v souladu s ustanoveními této úmluvy, uvědomí o tom neprodleně žadatele a sdělí své námitky k žádosti.
Článek 5
Ústřední orgán dožádaného státu doručí písemnost nebo zařídí její doručení
a) buď způsobem stanoveným právním řádem dožádaného státu pro doručování písemností vyhotovených v tomto státě a určených osobám nacházejícím se na jeho území,
b) nebo zvláštní formou požadovanou žadatelem, pokud není v rozporu s právním řádem dožádaného státu.
S výjimkou případu uvedeného v odstavci 1 písm. b), je vždy přípustné doručení prosté, je-li adresát písemnosti ochoten ji dobrovolně přijmout.
Má-li být písemnost doručena podle odstavce 1, ústřední orgán může požadovat, aby byla sepsána v úředním jazyku nebo v jednom z úředních jazyků dožádaného státu, nebo aby byla do takového jazyka přeložena.
Část žádosti obsahující základní údaje o doručované písemnosti podle vzoru připojeného k této úmluvě se doručí s písemností adresátovi.
Článek 6
Ústřední orgán dožádaného státu nebo jiný orgán k tomu účelu dožádaným státem určený vyhotoví osvědčení podle vzoru připojeného k této úmluvě.
V osvědčení o doručení bude uvedena forma, místo a den doručení, jakož i osoba, které byla písemnost předána. Nebyla-li písemnost doručena, budou uvedeny důvody, které doručení zabránily.
Žadatel může požadovat, aby osvědčení, které není vystaveno ústředním orgánem nebo justičním orgánem, bylo jedním z těchto orgánů ověřeno.
Osvědčení se zasílá přímo žadateli.
Článek 7
Tiskopisy podle vzorů připojených k této úmluvě musí být vždy vyhotoveny v jazyku francouzském nebo anglickém. Vedle toho mohou být také vyhotoveny v úředním jazyku nebo v jednom z úředních jazyků státu, kde byla písemnost vyhotovena.
Tiskopisy budou vyplněny buď v jazyku dožádaného státu, nebo v jazyku francouzském nebo anglickém.
Článek 8
Každý smluvní stát může provádět doručování soudních písemností osobám, které se nacházejí v cizině, bez použití donucovacích prostředků přímo prostřednictvím svých diplomatických zástupců nebo konzulárních úředníků.
Každý stát může prohlásit, že odmítá tento způsob doručování na svém území, ledaže písemnost má být doručena příslušníku státu, ve kterém byla vyhotovena.
Článek 9
Každý smluvní stát může kromě toho zasílat soudní písemnosti, které mají být doručeny, konzulární cestou orgánům druhého smluvního státu, které tento stát pověřil doručováním.
Vyžadují-li to výjimečné okolnosti, může každý smluvní stát k tomuto účelu použít diplomatické cesty.
Článek 10
Nevznese-li stát, ve kterém má být písemnost doručena, námitky, nebrání tato úmluva možnosti, aby
a) soudní písemnosti byly zasílány osobám v cizině přímo poštou,
b) oprávněné úřední osoby státu kde byla písemnost vyhotovena doručily soudní písemnosti přímo prostřednictvím oprávněných úředních osob státu, ve kterém má být písemnost doručena,
c) osoby mající právní zájem na soudním řízení doručily soudní písemnosti přímo prostřednictvím oprávněných úředních osob státu, ve kterém má být písemnost doručena.
Článek 11
Tato úmluva nebrání tomu, aby se dva nebo více smluvních států dohodlo na jiných způsobech zasílání soudních písemností, které mají být doručeny, než těch, které jsou uvedeny v předcházejících článcích, zvláště na přímém styku mezi jejich příslušnými orgány.
Článek 12
Z výkonu doručení soudních písemností vyhotovených ve smluvním státě nemůže vzniknout povinnost k zaplacení nebo k náhradě poplatků nebo nákladů za úkony provedené dožádaným státem.
Žadatel zaplatí nebo nahradí náklady vzniklé
a) účastí oprávněné úřední osoby podle právního řádu dožádaného státu,
b) použitím zvláštní formy.
Článek 13
Dožádaný stát může odepřít vyřízení žádosti o doručení, která odpovídá ustanovením této úmluvy, pouze má-li za to, že vyřízením žádosti by byla dotčena jeho svrchovanost nebo bezpečnost.
Vyřízení žádosti nemůže být odepřeno, je-li jediným důvodem pro odepření výlučná pravomoc v příslušné věci podle právního řádu dožádaného státu nebo nelze-li podle tohoto právního řádu uplatnit nárok v řízení, jehož se žádost týká.
O odepření ústřední orgán bezodkladně uvědomí žadatele a sdělí důvody, které k tomu vedly.
Článek 14
Obtíže, které by mohly vzniknout v souvislosti se zasíláním soudních písemností, které mají být doručeny, budou řešeny diplomatickou cestou.
Článek 15
Jestliže mělo být zasláno do ciziny předvolání nebo jiná písemnost mající stejnou platnost za účelem doručení podle ustanovení této úmluvy a odpůrce se nedostavil, nemůže být vydáno rozhodnutí dokud není zjištěno, že písemnost
a) byla doručena způsobem předepsaným právním řádem dožádaného státu pro doručování písemností vyhotovených v tomto státě a určeným osobám, které se nacházejí na jeho území, nebo
b) byla skutečně odevzdána odpůrci nebo doručena do jeho bydliště jiným způsobem stanoveným touto úmluvou
a že v každém z těchto případů bylo doručení nebo předání provedeno včas tak, aby se odpůrce mohl hájit.
Každý smluvní stát může prohlásit, že jeho soudy mohou, bez ohledu na ustanovení odstavce 1 tohoto článku, vydat rozhodnutí, i když žádné osvědčení o doručení nebo předání neobdržely, jsou-li splněny všechny tyto podmínky:
a) písemnost byla zaslána jedním ze způsobů stanovených touto úmluvou,
b) uplynula lhůta, kterou soud považuje za přiměřenou, nejméně však šest měsíců ode dne odeslání písemnosti,
c) přes veškeré účelně vynaložené úsilí nebylo možno od příslušných orgánů dožádaného státu osvědčení obdržet.
Ustanovení tohoto článku nebrání soudu, aby v naléhavém případě nařídil jakékoli dočasné nebo zajišťovací opatření.
Článek 16
Jestliže mělo být zasláno do ciziny pro účely doručení podle ustanovení této úmluvy předvolání nebo jiná písemnost mající stejnou platnost a bylo-li vydáno rozhodnutí proti odpůrci, který se nedostavil, může soud tomuto odpůrci prominout důsledky uplynutí odvolací lhůty pro rozhodnutí, jsou-li splněny obě následující podmínky:
a) odpůrce se bez svého zavinění nedozvěděl včas o příslušné písemnosti, aby se mohl hájit, a o rozhodnutí, aby se mohl odvolat,
b) důvody odpůrce jsou zřejmě opodstatněné.
Žádost o prominutí důsledků uplynutí odvolací lhůty nemůže být přijata, nebyla-li podána v přiměřené době od okamžiku, kdy se odpůrce o rozhodnutí dozvěděl.
Každý smluvní stát může prohlásit, že tato žádost nemůže být přijata, byla-li podána po uplynutí doby, kterou vymezí ve svém prohlášení, avšak tato doba nesmí být kratší než jeden rok ode dne vyhlášení rozhodnutí.
Ustanovení tohoto článku se nepoužije na rozhodnutí týkající se osobního stavu.
ČÁST II
Mimosoudní písemnosti
Článek 17
Mimosoudní písemnosti vyhotovené orgány a oprávněnými úředními osobami smluvního státu mohou být zaslány do druhého smluvního státu, aby tam byly doručeny, způsobem a za podmínek stanovených touto úmluvou.
ČÁST III
Obecná ustanovení
Článek 18
Každý smluvní stát může určit vedle ústředního orgánu ještě další orgány, přičemž stanoví rozsah jejich působnosti.
Žadatel je však oprávněn obrátit se přímo na ústřední orgán.
Federální státy mohou určit několik ústředních orgánů.
Článek 19
Tato úmluva nebrání tomu, aby písemnosti došlé z ciziny, které mají být doručeny na území smluvního státu, byly podle jeho právního řádu zasílány způsobem, který není stanoven v předcházejících článcích.
Článek 20
Tato úmluva nebrání tomu, aby se dva nebo více smluvních států dohodlo, že nepoužijí
a) článku 3 odst. 2, pokud jde o vyžadování dvojího vyhotovení zasílaných písemností,
b) článku 5 odst. 3 a článku 7, pokud jde o používání jazyků,
c) článku 5 odst. 4,
d) článku 12 odst. 2.
Článek 21
Každý smluvní stát oznámí ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí buď při uložení své ratifikační listiny nebo listiny o přístupu nebo později
a) orgány uvedené v článcích 2 a 18,
b) příslušný orgán pro vydávání osvědčení uvedený v článku 6,
c) příslušný orgán pro přijímání písemností zasílaných konzulární cestou uvedený v článku 9.
Oznámí popřípadě za týchž podmínek
a) námitky proti používání způsobů zasílání písemností uvedených v článcích 8 a 10,
b) prohlášení podle článku 15 odst. 2 a článku 16 odst. 3,
c) každou změnu v určení orgánů, změnu námitek a prohlášení shora uvedených.
Článek 22
Tato úmluva nahradí ve vztazích mezi státy, které ji budou ratifikovat, články 1 až 7 úmluv o civilním řízení podepsaných v Haagu dne 17. července 1905 a 1. března 1954, pokud tyto státy jsou smluvními stranami některé z těchto úmluv.
Článek 23
Tato úmluva se nedotýká použití článku 23 Úmluvy o civilním řízení podepsané v Haagu dne 17. července 1905, ani článku 24 Úmluvy o civilním řízení podepsané v Haagu dne 1. března 1954.
Ustanovení těchto článků se však použije pouze tehdy, jsou-li používány stejné způsoby styku, jaké jsou stanoveny v uvedených úmluvách.
Článek 24
Dodatkových dohod sjednaných smluvními státy k úmluvám z roku 1905 a 1954 lze použít také pro tuto úmluvu, ledaže se příslušné státy dohodly jinak.
Článek 25
Touto úmluvou nejsou dotčeny úmluvy, jejichž stranami jsou nebo budou smluvní státy a které obsahují ustanovení o otázkách upravených touto úmluvou; tím nejsou dotčeny články 22 a 24.
Článek 26
Tuto úmluvu mohou podepsat státy zastoupené na X. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.
Úmluva bude ratifikována a ratifikační listiny budou uloženy na ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Článek 27
Tato úmluva vstoupí v platnost šedesátý den po uložení třetí ratifikační listiny podle článku 26 odst. 2.
Úmluva vstoupí v platnost pro každý smluvní stát, který ji bude ratifikovat později, šedesátý den po uložení ratifikační listiny.
Článek 28
Každý stát nezastoupený na X. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém může přistoupit k této úmluvě po jejím vstupu v platnost podle článku 27 odst. 1. Listina o přístupu bude uložena na ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Úmluva vstoupí pro takový stát v platnost, nevznese-li stát, který ratifikoval Úmluvu před tímto přístupem, námitku oznámenou ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí ve lhůtě šesti měsíců od data, kdy mu toto ministerstvo toto přistoupení oznámilo.
Není-li vznesena žádná taková námitka, vstoupí úmluva v platnost pro přistupující stát prvního dne měsíce následujícího po uplynutí poslední ze lhůt uvedených v předchozím odstavci.
Článek 29
Každý stát může při podpisu, ratifikaci či přístupu prohlásit, že se tato úmluva vztahuje na všechna území, která zastupuje v mezinárodních vztazích, nebo na jedno či více z nich. Toto prohlášení nabude účinnosti, jakmile Úmluva pro uvedený stát nabude platnosti.
Poté bude každé takové rozšíření oznámeno ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Úmluva vstoupí v platnost pro území, jichž se rozšíření týká, šedesátý den po oznámení uvedeném v předchozím odstavci.
Článek 30
Tato úmluva se sjednává na dobu pěti let počínaje dnem jejího vstupu v platnost podle článku 27 odst. 1, a to i pro státy, které ji budou ratifikovat nebo k ní přistoupí později.
Nebude-li úmluva vypovězena, prodlužuje se její platnost vždy na dalších pět let.
Výpověď je třeba oznámit nejpozději šest měsíců před uplynutím pětiletého období platnosti ministerstvu zahraničních věcí Nizozemí.
Výpověď se může omezit na určitá území, na která se Úmluva vztahuje.
Výpověď bude účinná pouze pro stát, který ji oznámil. Pro všechny ostatní smluvní státy zůstane Úmluva v platnosti.
Článek 31
Ministerstvo zahraničních věcí Nizozemí oznámí státům uvedeným v článku 26, jakož i státům, které přistoupí podle ustanovení článku 28:
a) podpisy a ratifikace podle článku 26;
b) datum, jímž tato úmluva vstoupí v platnost podle ustanovení článku 27 odst. 1;
c) přístupy podle článku 28 a datum, jímž nabudou účinnosti;
d) rozšíření podle článku 29 a datum, jímž nabudou účinnosti;
e) určení orgánů, námitky a prohlášení podle článku 21;
f) výpovědi podle článku 30 odst. 3.
Na důkaz čehož níže podepsaní, náležitě zmocnění, podepsali tuto úmluvu.
Dáno v Haagu, dne 15. listopadu 1965 v anglickém a francouzském jazyku, přičemž oba texty mají stejnou platnost, v jednom vyhotovení, které bude uloženo v archivu vlády Nizozemí a jehož ověřený opis bude předán diplomatickou cestou každému státu zastoupenému na X. zasedání Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.

PŘÍLOHA ÚMLUVY
Formuláře žádosti a osvědčení