171/1926 Sb.
Úmluva mezi republikou Československou a královstvím Rumunským o vzájemné právní ochraně a právní pomoci ve věcech občanských, obchodních a nesporných.

171.
Úmluva
mezi republikou Československou a královstvím Rumunským o vzájemné právní ochraně a právní pomoci ve věcech občanských, obchodních a nesporných.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ
A
KRÁLOVSTVÍ RUMUNSKÉHO
BYLA SJEDNÁNA TATO ÚMLUVA A DODATKOVÝ PROTOKOL:


(Překlad.)
Úmluva
o vzájemné právní ochraně a právní pomoci ve věcech občanských, obchodních a nesporných.
President republiky Československé a Jeho Veličenstvo král Rumunský, přejíce si upraviti právní styky obou států, pokud se týkají vzájemné právní pomoci ve věcech občanských, obchodních a nesporných včetně řízení pozůstalostního a poručenského (opatrovnického), rozhodli se sjednati o tom smlouvu. K tomu cíli jmenovali svými zmocněnci:
President republiky Československé:
pana Zdeňka Fierlingera,
mimořádného vyslance a splnomocněného ministra republiky Československé v Bukurešti, a
pana JUDra Emila Spiru,
odborového přednostu v ministerstvu spravedlnosti v Praze,
Jeho Veličenstvo král Rumunský:
pana I. G. Ducu,
ministra státního tajemníka v ministerstvu zahraničních věcí,
kteří vyměnivše si své plné moci a shledavše je v dobré a náležité formě, shodli se na těchto ustanoveních:
HLAVA PRVNÍ.
Ustanovení všeobecná.
Článek 1.
Stejné nakládání.
(1) Příslušníci každé ze Smluvních Stran budou požívati na území druhé strany týchž práv jako vlastní příslušníci, pokud jde o zákonnou a soudní ochranu jich osob a majetku.
(2) Budou míti svobodný a volný přístup k soudům a poručenským úřadům druhého státu za stejných podmínek a v téže formě jako vlastní státní příslušníci.
Všeobecné jazykové předpisy o řízení před soudy platné na území každého ze smluvních států nejsou touto úmluvou nikterak dotčeny.
HLAVA DRUHÁ.
Osvobození od jistot a záloh.
Článek 2.
(1) Příslušné soudy nebo úřady nebudou oprávněny požadovati od příslušníků druhé Smluvní Strany, kteří tam bydlí, jakoukoli jistotu či složení k soudu ani zálohu na soudní útraty z toho důvodu, že jsou cizinci nebo že nemají v tuzemsku bydliště nebo sídla.
(2) Příslušníci jedné z obou Smluvních Stran, mají-li bydliště mimo území druhé Smluvní Strany, budou účastni téhož práva, jsou však povinni, vznášejíce žalobu označiti osobu, která tam bydlí a bude oprávněna přijímati jich jménem všechny spisy týkající se sporu.
Článek 3.
(1) Byly-li osoby osvobozené podle čl. 2 této úmluvy nebo podle zákonů platných ve státě, kde žaloba byla podána, od placení jistoty nebo složení k soudu, odsouzeny soudem jedné ze Smluvních Stran k náhradě útrat sporu, budou tato rozhodnutí vykonána bezplatně podle místních zákonů příslušnými úřady druhého smluvního státu na žádost, kterou jest vznésti v cestě diplomatické. Rozhodnutí o útratách budou vykonatelna, budou-li opatřena příslušným úřadem dožadujícího státu doložkou, že nabyla moci práva a jsou-li sepsána nebo opatřena překladem podle čl. 9 této úmluvy.
Předchozího slyšení stran netřeba, vyhrazuje se však odsouzené straně právo stížnosti, připouštějí-li ji zákony státu, kde jest exekuci provésti.
(2) Totéž platí o soudních rozhodnutích, kterými byla později stanovena výše nákladů sporu.
HLAVA TŘETÍ.
Právo chudých.
Článek 4.
(1) Příslušníkům jedné Smluvní Strany přiznává se na území druhé právo chudých podle týchž předpisů, jež tam platí pro vlastní státní příslušníky.
(2) Bylo-li sporné straně povoleno soudy neb úřady jedné ze Smluvních Stran právo chudých, bude ho požívati též ve všech procesních jednáních a jiných soudních úkonech před soudy druhého smluvního státu, pokud se týkají téže věci.
Článek 5.
Vysvědčení nemajetnosti bude ve všech případech vydáno nebo potvrzeno úřady stálého pobytu žadatelova nebo, nemá-li ho, úřady místa, kde se právě zdržuje. Nezdržuje-li se na území jedné ze Smluvních Stran a nevydají-li nebo nepotvrdí-li úřady jeho skutečného pobytu vysvědčení nemajetnosti, postačí vysvědčení vydané či potvrzené diplomatickým nebo konsulárním zástupcem státu žadatelova.
Nemá-li žadatel pobytu ve státě, kde žádá o právo chudých, bude vysvědčení nemajetnosti bezplatně ověřeno diplomatickým či konsulárním zástupcem státu, kde má býti předloženo.
Článek 6.
Má-li sporná strana bydliště nebo pravidelný pobyt na území jednoho smluvního státu a přeje-li si býti účastnou práva chudých ve sporu, jejž třeba vznésti před soudy druhého státu, může podati žádost o vysvědčení nemajetnosti u příslušného soudu (úřadu) svého bydliště nebo pravidelného pobytu.
Na základě takového vysvědčení nemajetnosti povolí příslušný soud druhého smluvního státu právo chudých pro spor, který jest před ním zahájen.
Článek 7.
(1) Úřad příslušný k vydání nebo potvrzení vysvědčení nemajetnosti může si opatřiti u úřadu druhé Smluvní Strany informace o majetkových poměrech žadatelových.
(2) Úřad, který rozhoduje o žádosti za udělení práva chudých jest oprávněn, aby v mezích své úřední působnosti zkoumal předložené vysvědčení a informace.
HLAVA ČTVRTÁ.
Poskytování právní pomoci a doručování.
Článek 8.
(1) Smluvní státy se zavazují že si budou poskytovati právní pomoc v záležitostech občanských, včetně řízení pozůstalostního, poručenského (opatrovnického) a v záležitostech obchodních.
Poskytování právní pomoci se vztahuje na:
a) doručování obsílek a jiných spisů,
b) provádění dožádání o právní pomoc.
(2) Žádosti za doručení spisů nebo za poskytnutí právní pomoci budou předávány ministerstvem spravedlnosti státu dožadujícího přímo ministerstvu spravedlnosti státu dožádaného.
(3) Je-li dožádaný úřad nepříslušným, vyrozumí ministerstvo spravedlnosti dožádaného státu ministerstvo spravedlnosti druhého státu o tom, kterému příslušnému úřadu bylo dožádání předáno.
Článek 9.
(1) Žádost za doručení a za právní pomoc jest sepsati v řeči státní, oficielní dožadujícího státu a opatřiti ji překladem v jazyku státním, oficielním dožádaného státu. Překlad bude pořízen neb ověřen přísežným neb úředně oprávněným tlumočníkem dožadujícího státu.
(2) Dožádaný úřad může k žádosti dožadujícího úřadu opatřiti překlad na jeho účet.
(3) Žádost za právní pomoc nebo doručení spisů netřeba ověřovati, musí však býti opatřeny úřední pečetí odesílajícího úřadu.
Článek 10.
Obsah dožádání.
(1) V dožádání jest udati předmět žádosti, a pokud třeba, věc krátce vylíčiti, strany pak označiti podle jména, povolání, místa pravidelného bydliště, případně sídla nebo pobytu a role procesní.
(2) V žádostech o doručení jest udati adresu příjemcovu, druh spisu, který má býti doručen a po případě způsob, jakým má býti doručení provedeno.
Článek 11.
Způsob vyřízení.
(1) Žádosti za právní pomoc neb o doručení budou vyřízeny způsobem předepsaným zákony dožádaného státu.
(2) Nicméně bude lze vyříditi je také zvláštní formou, bylo-li o to výslovně žádáno úřadem dožadujícím a neodporuje-li to zákonům státu dožádaného.
(3) Listiny a jich přílohy, jimiž se dožádání vyřizuje, netřeba opatřiti překladem v řeči státu dožadujícího.
Článek 12.
(1) Soudní úřad, jemuž dojde dožádání o právní pomoc, použije při vyřízení týchž donucovacích opatření, jako při vyřízení dožádání úřadu vlastního státu nebo dožádání učiněného k tomu cíli zúčastněnou stranou. Od donucovacích opatření k tomu účelu, aby sporné strany osobně se dostavily, bude lze upustiti tam, kde zákon jich nepředpisuje.
(2) Přeje-li si toho dožadující úřad, bude zpraven, kdy a kde bude provedeno žádané opatření, aby zúčastněné strany mohly býti přítomny.
Článek 13.
(1) Vyřízení dožádání o právní pomoc lze odepříti pouze, není-li prokázána jeho autentičnost, nebo nenáleží-li žádané opatření v dožádaném státě k úkolům soudní pravomoci nebo pokládá-li je stát, kde mělo býti provedeno, za způsobilé, aby ohrozilo jeho výsostní právo nebo jeho bezpečnost.
(2) V takovém případě dožádaný úřad podá bez průtahu zprávu ministerstvu spravedlnosti svého státu o důvodech, ze kterých byl výkon dožádání odmítnut. Toto ministerstvo pak zpraví ministerstvo spravedlnosti dožadujícího státu a vrátí mu zároveň dožádání.
Článek 14.
Spisy, které mají býti doručeny osobám soukromým, netřeba opatřovati překladem v řeči oficielní dožádaného státu, leč by bylo výslovně žádáno, aby bylo doručení provedeno ve formě předepsané zákony dožádaného státu. Jinak bude doručení provedeno pouhým předáním spisů osobě, které má býti spis doručen, pokud jest ochotna spis přijmouti.
Článek 15.
(1) Doručení, o němž je řeč v čl. 14, lze odepříti pouze tehdy, pokládá-li je stát, na jehož území má býti provedeno, za způsobilé, aby ohrozilo jeho výsostní právo nebo jeho bezpečnost.
(2) V tom případě platí rovněž předpis článku 13.
Článek 16.
(1) Doručení bude prokázati buď potvrzením příjemcovým, které jest opatřiti datem a ověřiti, nebo osvědčením úřadu dožádaného státu o tom, že, jak, kdy a kde bylo provedeno.
(2) Byl-li spis, který měl býti doručen, zaslán ve dvou vyhotoveních, jest potvrzení o příjmu nebo osvědčení buď napsati na jednom z nich nebo k němu připojiti.
Článek 17.
Každá ze Smluvních Stran může na území druhé Smluvní Strany doručovati soudní spisy vlastním příslušníkům přímo svými diplomatickými nebo konsulárními zástupci. Pohrůžka donucovacími opatřeními nebo jich použití jest však při tom vyloučeno.
Článek 18.
Náklady právní pomoci.
(1) Za provedení doručení a za vyřízení dožádání o právní pomoc nebudou požadovány nijaké poplatky, ani náhrada jakýchkoli výloh. Výjimku činí poplatky, které dožádaný stát vyplatil svědkům a znalcům, jakož i výlohy, které vznikly dožádáním o použití zvláštní formy řízení. Výlohy tyto budou nahrazeny neodkladně dožadujícím státem bez ohledu, zda jich náhradu lze obdržeti od zúčastněné strany či nikoli.
Ustanovení poslední věty jest použíti i v případech zmíněných v odst. 2. čl. 4.
(2) Právní pomoc nesmí býti dožádaným úřadem odepřena proto, že dožadující úřad nesložil přiměřenou zálohu na výlohy, jež podle prvého odstavce tohoto článku musí býti nahrazeny, leda že by pro tatáž úřední jednání mohla býti požadována záloha také na vlastních příslušnících.
(3) Poplatky poštovní hradí úřad dožadující.
(4) Dožádaný úřad sdělí při vyřízení dožadujícímu úřadu výši výloh, které provedením dožádání vznikly a jež třeba podle prvého odstavce tohoto článku hraditi. Náhrada výloh bude zaslána dožadujícím úřadem úřadu dožádanému prostřednictvím ministerstva spravedlnosti obou států.
HLAVA PÁTÁ.
Nálezy ve věcech manželských.
Článek 19.
(1) Rozhodovati o platnosti manželství, o rozluce nebo rozvodu od stolu a lože jsou příslušny výlučně úřady té Smluvní Strany, jejímiž příslušníky jsou manželé. Jsou-li manželé různého státního občanství, jsou výlučně příslušny úřady Smluvního Státu, v němž měli manželé naposled společné bydliště.
(2) Změní-li manželé státní příslušnost, tu okolnost, která nastala před touto změnou, může býti důvodem rozluky nebo rozvodu jen potud, pokud odůvodňovala rozluku nebo rozvod též podle práva před tím pro ně platného.
(3) Pravoplatné nálezy úřadů jmenovaných v odstavci prvém budou uznány na území druhé Strany.
Článek 20.
(1) Za vydání prozatímních opatření, jako určení povinnosti alimentační, povolení odděleného bydliště, nebo nařízení o přijetí do společné domácnosti, může každý z manželů, který má bydliště na území druhého Smluvního Státu, žádati též u příslušného úřadu tohoto státu, byť by pro samu žalobu na rozluku nebo rozvod byl příslušen úřad jeho státu.
(2) Tato prozatímní opatření zůstanou v platnosti, pokud jich nezmění příslušné úřady státu, jehož občany manželé jsou.
HLAVA ŠESTÁ.
Spory o manželský původ dítěte, o uznání otcovství k nemanželskému dítěti, rozhodnutí o legitimaci a potvrzení smlouvy o osvojení.
Článek 21.
(1) Spory o manželský původ dítěte a o uznání nemanželského otcovství k dítěti náležejí před soudy nebo úřady onoho ze Smluvních Států, jehož příslušníkem je osoba, proti které žaloba čelí.
(2) Pravoplatné nálezy těchto soudů neb úřadů budou uznány na území druhé Smluvní Strany.
Článek 22.
(1) Rozhodnouti o legitimaci nemanželského dítěte anebo potvrditi smlouvu o osvojení přísluší úřadům té Smluvní Strany, jejímž příslušníkem jest osoba legitimující nebo osvojitel.
(2) Vyžadují-li však zákony státu, jemuž náleží osoba legitimovaná nebo osvojenec, co do souhlasu a potřebného oprávnění jiných náležitostí než jsou vyžadovány podle zákonů státu, jehož úřady jsou příslušny podle odstavce prvého, bude zachovati i náležitosti předepsané zákony státu osoby legitimované neb osvojence.
(3) Pravoplatné nálezy úřadů uvedených v odstavci prvém tohoto článku budou uznány na území druhé Smluvní Strany.
HLAVA SEDMÁ.
Poručnictví a opatrovnictví.
Článek 23.
(1) Úřadům každé ze Smluvních Stran přísluší poručenská (opatrovnická) péče o osobu a veškeré jmění vlastních příslušníků.
(2) Nastane-li potřeba zahájiti poručenství (opatrovnictví) nad příslušníkem jednoho Smluvního Státu, který se zdržuje na území druhé strany nebo tam má jmění, učiní o tom úřad této strany neprodleně sdělení příslušnému úřadu poručencovu (opatrovancovu) a omezí se toliko na bezodkladná opatření na ochranu osoby a jmění.
(3) Příslušný úřad státu, jehož občanem je poručenec (opatrovanec), může tato opatření zrušiti. Může však též, je-li to v zájmu této osoby, vyslechna ji a jejího zákonného zástupce, přenésti celé poručenství (opatrovnictví) nebo jednotlivá opatření poručenská (opatrovnická) ať již ohledně osoby, ať ohledně jmění, na úřady druhé Smluvní Strany s jich souhlasem a podle platných tam předpisů.
(4) Úřady tyto řídí se pak při svém rozhodování zákony své země. Jejich rozhodnutí, jakmile se stanou pravoplatnými, budou uznána na území druhého státu. O otázkách osobního stavu jim však rozhodovati nepřísluší.
HLAVA OSMÁ.
Pozůstalosti.
Článek 24.
Způsobilost pořizovati a nabývati majetek převodem na případ smrti.
(1) Příslušníci každého ze Smluvních Států mohou o veškerém jmění, které mají na území druhé Smluvní Strany, volně pořizovati na případ smrti závětí, vzájemnou závětí mezi manžely, dovětkem, smlouvou dědickou, darováním na případ smrti, nebo jinak stejně jako občané této Smluvní Strany.
Forma posledního pořízení nebo jeho odvolání řídí se podle práva, kde bylo učiněno.
(2) Každá ze Smluvních Stran se zavazuje, že bude co do nabývání majetku ať movitého, ať nemovitého z důvodu převodu na případ smrti s příslušníky druhé Strany nakládati stejně jako s vlastními státními občany.
Za právní důvody nabývání majetku podle tohoto ustanovení budou pokládány: závěť, vzájemná závěť, dovětek, smlouva dědická, zákonná posloupnost, právo na povinný díl a odúmrť ve prospěch státu.
(3) Předpisy platné na území té Smluvní Strany, kde jest pozůstalostní jmění, jimiž omezuje se právo volně pořizovati na případ smrti buď o veškerém jmění nebo o jeho části nebo o určitých věcech ze zvláštních důvodů hledíc k osobě pořizovatele nebo z důvodů veřejných, jsou ustanovením tohoto odstavce nedotčeny.
Stejně nejsou dotčeny touto úmluvou i zvláštní zákonné předpisy, které na území Smluvních Stran jsou případně v platnosti (tak na př. o pozemkové reformě a svěřenství atd.).
Článek 25.
Příslušnost ku projednání pozůstalosti
a) nemovité.
(1) Projednávati nemovitou pozůstalost a rozhodnouti o všech sporných otázkách toho se týkajících náleží výlučně soudům neb úřadům té Smluvní Strany, na jejímž území nemovitá pozůstalost jest.
(2) O tom, co dlužno pokládati za nemovitý majetek, rozhodují předpisy státu, kde jest tento majetek.
Článek 26.
b) movité.
(1) Projednati movitou pozůstalost náleží soudům nebo úřadům toho Smluvního Státu, jehož příslušníkem byl zůstavitel v době úmrtí. Jim se rovněž zůstavuje rozhodovati o sporných otázkách, které se vztahují na řízení pozůstalostní o movitém jmění zůstavitele.
(2) Smluvní Strany se zavazují, že si vydají navzájem k účelům uvedeným v odstavci prvém tohoto článku movité jmění pozůstalostní po příslušníku druhé Smluvní Strany, pokud jest na jich území.
(3) Co jest pokládati za movité jmění, řídí se podle práva strany, na jejímž území movitá pozůstalost jest.
Článek 27.
c) odúmrť.
Projednati odúmrť ať movitou či nemovitou a rozhodnouti o tom, co jest pokládati za odúmrť, náleží úřadům toho ze Smluvních Států, na jehož území jest jmění. Tomuto státu příslušná odúmrť i připadne.
Opatření před vydáním movité pozůstalosti
Článek 28.
a) na ochranu pozůstalosti.
(1) Příslušnému soudu nebo úřadu Smluvní Strany, na jehož území jest movitá pozůstalost, náleží:
a) zříditi úmrtní zápis, zemře-li v jeho obvodu příslušník druhé strany. O každém takovém úmrtí zpraví soud nebo úřad, v jehož obvodu úmrtí nastalo, přímo nejbližší konsulární úřad druhé Smluvní Strany anebo, není-li ho, jejího diplomatického zástupce a zašle mu zároveň ověřený opis úmrtního zápisu a po případě i úmrtní list;
b) učiniti opatření nezbytná k zabezpečení a účelné správě pozůstalostního jmění, aby zabráněno bylo jeho zmenšení nebo jiné hrozící újmě.
(2) Zejména jest povinen zříditi řádný inventář veškerého pozůstalostního jmění a podle okolností případu je buď zapečetiti nebo naříditi jeho uložení na bezpečném místě nebo ustanoviti spolehlivou a důvěryhodnou osobu správcem pozůstalosti.
(3) Opatření uvedená v odstavcích 1. a 2. provede soud nebo úřad podle předpisů platných o tom ve vlastním státě.
(4) Je-li v místě, kde jest movité pozůstalostní jmění, konsulární úřad druhé Smluvní Strany, lze učiniti opatření, uvedená v odstavci 1. pod lit. b) pouze tehdy, byl-li konsulární úřad o tom vyrozuměn za účelem účasti nejméně 24 hodiny předem anebo je-li nebezpečí v prodlení. Konsulární úřad může v mezích své pravomoci zúčastniti se všech opatření, která budou učiněna místním soudem nebo úřadem státu, kde movité pozůstalostní jmění jest. Zejména může žádati, aby opatření stala se ve formě zvláštní, neodporuje-li tato zákonům platným ve státě, kde jest příslušný soud nebo úřad.
Ve všech ostatních případech bude konsulární úřad neprodleně zpraven o všem, co bylo zařízeno k zabezpečení a správě pozůstalostního jmění. Opatření tato mohou býti na jeho přání změněna nebo zrušena, leč by z toho vznikla újma příslušníkům státu, kde pozůstalostní jmění jest.
Článek 29.
b) na ochranu tuzemských dědiců, odkazovníků a věřitelů.
(1) Jsou-li na projednání pozůstalosti zúčastněni jako dědici nebo odkazovníci státní občané toho Smluvního Státu, kde jest pozůstalostní jmění, nebo osoby, které se na tomto území zdržují, jest příslušný soud nebo úřad oprávněn zadržeti k žádosti těchto osob buď celé pozůstalostní jmění nebo postačující jeho část do té doby, dokud o jich dědickém neb odkazovnickém nároku nebude pravoplatně rozhodnuto příslušným pozůstalostním soudem nebo úřadem státu, jemuž zůstavitel přísluší.
(2) Stejná opatření mohou býti učiněna i na žádost věřitelů, kteří jsou buď příslušníky Smluvního Státu, na jehož území jest movité pozůstalostní jmění, nebo se tam zdržují, pokud jejich nároky budou ohlášeny u příslušného soudu k vymáhání ve lhůtě stanovené v dalším článku.
O nárocích těchto věřitelů rozhodnou výlučně soudy státu, na jehož území jest movité pozůstalostní jmění.
Článek 30.
Za účelem opatření uvedených v čl. 29 ustanoví soud lhůtu od jednoho do tří měsíců, aby v ní osoby shora zmíněné mohly své nároky přihlásiti u příslušného soudu nebo úřadu.
Vyhláška o tom bude uveřejněna v obou státech v časopise určeném pro úřední vyhlášky a její ověřený opis bude neprodleně zaslán soudu nebo úřadu druhé Smluvní Strany, jemuž přísluší projednání pozůstalosti, jakož i úřadu konsulárnímu, nebo, není-li ho, diplomatickému zástupci druhého státu.
Nebyly-li nároky přihlášeny v této lhůtě, nelze vydání movitého pozůstalostního jmění odpírati.
Odevzdání pozůstalosti.
Článek 31.
(1) Movitá pozůstalost bude předána nejbližšímu konsulárnímu úřadu státu zůstavitelova.
(2) Ustanovením této úmluvy nejsou však nikterak dotčeny předpisy o zápovědi vývozu jednotlivých předmětů.
Projednání movité pozůstalosti soudy nebo úřady druhé Smluvní Strany.
Článek 32.
Je-li movitá pozůstalost na území druhého Smluvního Státu, mohou dědicové, kteří se na tomto území zdržují, požádati, nehledíc k ustanovení čl. 26, aby movitou pozůstalost projednal soud nebo úřad tohoto státu. V tomto případě soud vydá veřejnou vyhlášku, ve které stanoví lhůtu jako v čl. 30 a vyzve všechny dědice a odkazovníky, aby své nároky přihlásili, jinak že bude provedeno pozůstalostní řízení s účastníky, kteří o to požádali. Vyhlášku tuto jest uveřejniti v obou státech v časopise určeném pro úřední vyhlášky a její ověřený opis neprodleně zaslati soudu nebo úřadu domovského státu zůstavitelova, jakož i místně příslušnému úřadu konsulárnímu, nebo, není-li ho, jinému zastupitelskému úřadu jeho státu. Nehlásí-li se následkem této vyhlášky nikdo, nebo souhlasí-li ti, kdož se hlásí, aby tuzemské soudy projednaly pozůstalost, jest ji projednati podle zákonů té strany, kde pozůstalost jest. Naléhají-li však přihlásivší se dědici nebo odkazovníci nebo soud či úřad vlasti zůstavitelovy, jemuž přísluší projednání pozůstalosti, aby pozůstalost byla vydána soudu či úřadu vlasti zůstavitelovy, jest žádosti této vyhověti.
Článek 33.
Výlohy spojené s opatřeními podle čl. 28 a 31 půjdou na účet státu, jemuž jest pozůstalost předána.
Článek 34.
(1) Výše uvedená ustanovení o vydání movitých pozůstalostí příslušným soudům neb úřadům domovského státu zůstavitelova nebudou dotčena případnými dohodami mezi finančními správami obou Smluvních Stran o zamezení dvojího zdanění movitých pozůstalostí.
(2) Pokud dohoda zmíněná v odstavci prvním tohoto článku nebude sjednána, vyhrazuje si každá ze Smluvních Stran, že dříve než movitou pozůstalost vydá úřadům druhé Smluvní Strany, vybere poplatky a jiné veřejné dávky, které podle jejích zákonů na ní váznou.
HLAVA DEVÁTÁ.
Prohlášení osoby za mrtvou (nezvěstnou).
Článek 35.
Prohlásiti osobu za mrtvou (nezvěstnou) přísluší úřadům státu, jehož příslušníkem byla v době, kdy stala se nezvěstnou. Pravoplatné výroky vydané těmito soudy budou uznány též na území druhé Smluvní Strany.
Článek 36.
V případech nutných mohou soudy kteréhokoliv ze Smluvních Států prohlásiti dle jejich zákonů příslušníka druhého státu za mrtva (nezvěstna), pokud účinky tohoto prohlášení nastati mají na jeho území.
HLAVA DESÁTÁ.
Ověřování a průvodní síla listin.
Článek 37.
(1) Listiny sepsané, vydané neb ověřené soudem (poručenským úřadem) neb některým ústředním nebo jiným jemu na roveň postaveným úřadem správním, jsou-li opatřeny úřední pečetí, nepotřebují, má-li jich býti použito před úřady druhé strany, dalšího ověření.
(2) Listiny vyhotovené neb ověřené veřejnými notáři, má-li jich býti použito podle odstavce prvého tohoto článku, jest soudně ověřiti.
(3) Za soudní listiny je považovati též vyhotovení podepsaná soudní kanceláří, pokud její podpis postačuje podle zákonů jejího státu.
(4) Seznam ústředních úřadů, jež podle odstavce prvého přicházejí v úvahu, bude této smlouvě připojen. Smluvní Strany si navzájem sdělí případné pozdější změny, jež by v seznamu nastaly.
Článek 38.
Průvodní síla veřejných listin, zřízených na území jedné Smluvní Strany, jakož i obchodních knih, vedených na tomto území, řídí se v řízení před soudy druhé Smluvní Strany podle zákonů státu, v němž byly zřízeny, nebo jsou vedeny, aniž však smí býti jim přiznána v míře větší, než připouští právo státu, kde se soudní řízení koná.
HLAVA JEDENÁCTÁ.
Právní informace a osvědčování právních předpisů.
Článek 39.
(1) Ministerstva spravedlnosti obou Smluvních Stran dodají si navzájem na požádání informace o právu platném na území svých států, po případě o rozhodování svých soudů o určitých právních otázkách.
(2) V žádosti bude přesně vylíčiti, o kterých právních předpisech má býti informace dána, nebo jichž znění má býti osvědčeno, nebo jaké právní otázky se rozhodování soudů týče.
HLAVA DVANÁCTÁ.
Článek 40.
Řízení konkursní.
V řízení konkursním a vyrovnávacím, jež bude zahájeno na území jednoho ze Smluvních Států, budou věřitelé, kteří jsou příslušníky druhého státu, postaveni na roveň věřitelům, kteří jsou vlastními státními občany.
Článek 41.
(1) Byl-li uvalen konkurs na jmění příslušníka druhého Smluvního Státu, jest o tom bez průtahů zpraviti příslušný soud jeho vlasti, pokud je znám, a úřad konsulární, nebo, není-li ho, jiný úřad zastupitelský.
Tyto úřady se své strany podají soudu, který vyhlásil konkurs, co nejdříve zprávu, pokud obdrží o tom úřední vědomost, zda úpadce má na území jich státu jmění movité či nemovité.
(2) Lze-li za to míti, že na území druhého státu jsou konkursní věřitelé, je zaslati soudu po případě konsulárnímu nebo jinému zastupitelskému úřadu vedle výše zmíněné zprávy také vyhotovení vyhlášky konkursu k uveřejnění v časopisech tam pro to určených.
(3) Bylo-li na území jednoho Smluvního Státu zahájeno příslušným soudem konkursní řízení a má-li úpadce na území druhého Smluvního Státu movité jmění, aniž by tam měl své bydliště (sídlo), bude toto jmění na dožádání onoho soudu příslušnými úřady zajištěno a sepsáno.
Ode dne, kdy toto dožádání dojde příslušného úřadu druhé Smluvní Strany, nelze tu na movitém jmění úpadcově nabývati ani vlastnických, ani zástavních, ani retenčních práv.
O vyloučení a odloučení předmětů z movité konkursní podstaty rozhodují soudy Smluvního Státu, na jehož území jest movité jmění. Zbývající movité jmění bude pak vydáno příslušnému soudu druhé Smluvní Strany.
Článek 42.
Účinky konkursu vyhlášeného příslušným úřadem jedné Smluvní Strany nedotýkají se nemovitého jmění úpadcova, jež leží na území druhé strany.
Případná informace podle odstavce prvého čl. 41 o existenci nemovitého jmění se ustanovení tohoto nikterak nedotýká.
HLAVA TŘINÁCTÁ.
Článek 43.
Vzájemný výkon exekučních titulů.
Každá ze Smluvních Stran se zavazuje, že na svém území povolí a vykoná exekuci na základě níže uvedených exekučních titulů, jež pocházejí od úřadů druhé Smluvní Strany a podle práva tam platného jsou vykonatelnými exekučními tituly.
Článek 44.
Exekučními tituly podle předcházejícího článku jsou:
a) rozsudky, platební příkazy (rozkazy), usnesení a jiná rozhodnutí jakýchkoli civilních soudů včetně soudů obchodních, pokud jsou opatřeny doložkou ověřovací a potvrzením, že nepodléhají žádnému dalšímu opravnému prostředku s účinkem odkladným.
Totéž platí o rozsudcích trestních, o soukromoprávních nárocích poškozených osob a o útratách trestního řízení.
b) Smíry, uzavřené o takových nárocích před soudy výše uvedenými, jsou-li ověřeny a opatřeny doložkou soudu o tom, že jsou vykonatelny.
c) Rozsudky a rozhodnutí rozhodců nebo rozhodčích soudů, pokud podle zákona nebo podle písemné smlouvy, v zákonné formě mezi zúčastněnými zřízené, jest rozhodce nebo rozhodčí soud povolán, aby rozhodl.
Tyto rozsudky, rozhodnutí nebo smíry bude opatřiti doložkou soudu I. stolice, v jehož obvodu vydali rozhodce nebo rozhodčí soud rozsudek nebo rozhodnutí nebo v jehož obvodu byl učiněn smír, že nepodléhají dalšímu opravnému prostředku s účinkem odkladným, a doložkou, potvrzující správnost jich vyhotovení.
Článek 45.
Povolení a výkon exekuce řídí se předpisy platnými ve státě, kde exekuce má býti povolena nebo vykonána, pokud tato úmluva nestanoví odchylek.
Článek 46.
(1) Žádost o povolení a výkon exekuce budiž podána vymáhající stranou u soudu, kde exekuční titul vznikl. Pokud jde o exekuční tituly, vzniklé v řízení před rozhodci nebo rozhodčími soudy, bude podána u soudu I. stolice, o němž jest řeč v čl. 44, lit. c).
Tyto soudy opatří žádost za povolení a výkon exekuce doložkami po rozumu čl. 44 a postoupí ji bez odkladu i s ostatními přílohami prostřednictvím ministerstva spravedlnosti příslušnému soudu.
(2) Straně je nicméně zůstaveno, aby požádala o povolení a výkon exekuce přímo u příslušného soudu druhého Smluvního Státu.
(3) Soud příslušný k povolení exekuce prozkoumá na základě došlých spisů, jsou-li tu všechny podmínky, aby exekuce byla povolena. Toto zkoumání, jež jest skončiti nejpozději do čtrnácti dnů ode dne, kdy spisy k soudu došly, se omezí na zjištění těchto záležitostí:
a) lze-li pokládati příslušnost soudu, který rozhodl ve věci, za odůvodněnou podle zákonů státu, kde exekuční titul vznikl. V této příčině postačí, jestliže podle předpisů o příslušnosti soudní, platných ve státě dožádaném o povolení a výkon exekuce, nebyl žádný soud tohoto státu výlučně příslušným k projednání a rozhodnutí věci;
b) jde-li o exekuční titul podle čl. 44;
c) byla-li žalovaná strana pokaždé, kdy toho zákon vyžaduje, řádně obeslána k řízení, zejména byla-li jí řádně doručena žaloba či první podání nebo rozsudek či jiné rozhodnutí zakládající exekuční titul. Byl-li vydán rozsudek pro zmeškání, jest k návrhu strany povinné zjistiti, nebylo-li jí nějakou nepravidelností znemožněno, aby se řízení zúčastnila, nebo se dala řádně zastoupiti.
O těchto okolnostech může soud před svým rozhodnutím slyšeti stranu povinnou, proti níž exekuce je vedena, nebo jejího zástupce;
d) Nemá-li býti exekucí vynuceno jednání, které jest podle předpisů platných ve státě, kde exekuce má nastati, zapovězeno, nebo nemá-li jí býti uznán právní poměr neb uskutečněn nárok, který se příčí svrchovanosti dožádaného státu nebo dobrým mravům nebo který podle práva dožádaného státu není žalovatelný nebo vykonatelný.
(4) Soud, který exekuci povoluje nebo vykonává, není oprávněn, aby exekuční titul věcně zkoumal.
Článek 47.
Soud, příslušný k povolení exekuce, povolí podle předpisů pro něj platných prozatímní opatření (zajišťovací) k zajištění nároku z exekučního titulu proti povinné straně, a to s účinky nejen pro vlastní obvod, nýbrž i pro obvody jiných soudů téhož státu, kde jest její jmění.
Toto prozatímní opatření lze jen tehdy zrušiti, dá-li tato osoba dostatečnou jistotu za úplné uspokojení nároků z exekučního titulu.
Článek 48.
Exekuce zajišťovací.
Soud příslušný k povolení exekuce může na návrh podaný předepsaným způsobem povoliti podle předpisů platných v dožádaném státě exekuci k zajištění již dříve, než exekuční tituly uvedené v čl. 44 nabyly právní moci, nebo než uplynula lhůta určená ku plnění.
Článek 49.
Opatření prozatímní (zajišťovací).
K návrhu ohrožené strany budou povolena prozatímní opatření (zajišťovací opatření) již před sporem anebo za sporu i tehdy, když k rozhodnutí sporu jest příslušným soud druhého Smluvního Státu.
HLAVA ČTRNÁCTÁ.
Článek 50.
Ustanovení konečná.
Tato úmluva bude ratifikována a ratifikační listiny vyměněny v Praze, pokud možno co nejdříve.
Nabude účinnosti jeden měsíc po výměně ratifikačních listin a zůstane v platnosti po dobu šesti měsíců ode dne, kdy bude vypovězena jednou ze Smluvních Stran.
Tomu na svědomí zmocněnci úmluvu podepsali a opatřili svými pečeťmi.
Dáno ve dvojím vyhotovení v Bukurešti dne sedmého května roku tisícího devítistého dvacátého pátého.
(L. S.) Z. FIERLINGER v. r.
(L. S.) Dr. E. SPIRA v. r.
(L. S.) I. G. DUCA v. r.

Dodatkový protokol.
Zplnomocnění zástupci Československé republiky a království Rumunského podepisujíce úmluvu o právní pomoci ve věcech občanských, zjišťují souhlas v těchto otázkách:
(1) K čl. 8.
Aby si navzájem usnadnily znalost soudních obvodů ve svých zemích, sdělí si smluvní strany seznam soudů druhé stolice se všemi soudy I. stolice v jich obvodu. Tento seznam bude opatřen podle možnosti mapou vyznačující soudy různých stolic.
(2) K čl. 9.
Smluvní strany se dohodnou o formulářích, jichž bude použito pro doručování spisů a jež mají býti sepsány v řeči státní, oficielní, obou států.
(3) K čl. 24, odst. 2.
Zásada stejného nakládání co do převodu nemovitostí, vyslovená v čl. 24, odst. 2., nedotýká se nikterak případných omezení, jež by stanovilo zákonodárství jednoho ze smluvních států o nabývání nebo držbě zemědělských nemovitostí. Druhé straně smluvní jest ovšem zůstaveno, aby podle zásady vzájemnosti tatáž obmezení zavedla vůči příslušníkům řečeného státu.
(4) Tento zápis jest nedílnou součástí této úmluvy.
Tomu na svědomí zmocněnci podepsali dodatkový protokol.
Dáno ve dvojím vyhotovení v Bukurešti dne sedmého května roku jeden tisíc devět set dvacet pět.
Z. FIERLINGER v. r.
Dr. E. SPIRA v. r.
I. G. DUCA v. r.
PROZKOUMAVŠE TUTO ÚMLUVU A DODATKOVÝ PROTOKOL, SCHVALUJEME A POTVRZUJEME JE.
TOMU NA SVĚDOMÍ JSME TENTO LIST PODEPSALI A K NĚMU PEČEŤ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PŘITISKNOUTI DALI.
NA HRADĚ PRAŽSKÉM, DNE 9. ČERVENCE LÉTA TISÍCÍHO DEVITISTÉHO DVACATÉHO ŠESTÉHO.
PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ:
T. G. MASARYK v. r.
MINISTR ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ:
L. S.
Dr. EDVARD BENEŠ v. r.
Tato úmluva vyhlašuje se s tím, že ratifikační listiny vyměněny byly v Praze dne 9. července 1926, a že podle ustanovení článku 50. vstupuje v mezinárodní působnost jeden měsíc po výměně ratifikačních listin.

Dr. Beneš v. r.