5/1950 Sb.
Vyhláška o úmluvě mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění

5.
Vyhláška ministra zahraničních věcí
ze dne 4. ledna 1950
o úmluvě mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění.

Úmluva mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění se závěrečným protokolem a s dodatkovým protokolem, podepsaná v Praze dne 1. dubna 1949, byla dne 8. února 1949 schválena vládou a dne 31. července 1949 byla ratifikována presidentem republiky.
Ratifikační listiny byly vyměněny v Sofii dne 14. září 1949.
Tato úmluva nabude podle svého článku 23, účinnosti prvním dnem měsíce, jenž následuje po výměně ratifikačních listin, nabyla tedy účinnosti dne 1. října 1949.
České znění této úmluvy se závěrečným protokolem a dodatkovým protokolem se vyhlašuje v příloze k Sbírce zákonů.*)

Dr. Clementis v. r.


Příloha vyhlášky ministra zahraničních věcí č 5/1950 Sb, o Úmluvě mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění.
Úmluva
mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ!
JMÉNEM
REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ
A
LIDOVÉ
REPUBLIKY BULHARSKÉ
BYLA SJEDNÁNA
TATO ÚMLUVA
SE ZÁVĚREČNÝM A DODATKOVÝM PROTOKOLEM:
Úmluva
mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění.
PRESIDENT
REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ
s jedné strany a
PRESIDIUM
LIDOVÉ REPUBLIKY BULHARSKÉ
se strany druhé, vedeni přáním upraviti vzájemný styk v oboru sociálního pojištění v duchu úmluvy mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o spolupráci na poli sociální politiky a správy rozhodli se uzavříti k tomu cíli úmluvu a jmenovali k tomu své zmocněnce, kteří vyměnivše si své plné moci a shledavše je v dobré a náležité formě, dohodli se na těchto ustanoveních:
A. USTANOVENÍ VŠEOBECNÁ.
Článek 1.
(1) Oběma státy dosud zachovávaná zásada stejného nakládání s příslušníky druhého státu jako s vlastními státními příslušníky, pokud jde o právo na sociální pojištění, se touto smlouvou potvrzuje a bude nadále zachovávána ve všech odvětvích sociálního pojištění, která tu již jsou, jakož i v odvětvích, která budou teprve zřízena v jednom nebo ve druhém státě. Tato zásada platí i pro pojištění (zaopatření) pro případ nezaměstnanosti.
(2) Při provádění všech odvětví sociálního pojištění se použije — s výhradou ustanovení odst. 3 až 6 — právních předpisů státu, na jehož území se vykonává zaměstnání rozhodné pro pojištění.
(3) Na pojištění zaměstnanců diplomatických a konsulárních zastupitelstev a jiných úřadů veřejné správy (úřadů celních, pasových atd.) jednoho státu, které mají své sídlo v druhém státě, se použije právních předpisů vysílajícího státu, jsou-li tito zaměstnanci příslušníky tohoto státu. Totéž platí pro pojištění osob, které jsou ve službách zaměstnanců jmenovaných úřadů. Vyžádá-li si to však zaměstnavatel, platí pro nemocenské pojištění (pojištění pro případ nemoci a mateřství), případně pro jiná odvětví sociálního pojištění, právní předpisy státu přijímacího.
(4) Na pojištění zaměstnanců vyslaných podnikem (zaměstnavatelem), jenž má své sídlo (bydliště) v jednom státě, k přechodnému výkonu zaměstnání na území druhého státu, které netrvá nepřetržitě déle než šest měsíců, se použije právních předpisů toho státu, v němž má sídlo správa podniku, jíž tito zaměstnanci podléhají ve svých osobních věcech.
(5) Zaměstnanci podniků veřejné dopravy majících sídlo na území jednoho z obou států, jsou-li nepřetržitě zaměstnáni déle než šest měsíců na území druhého státu, jsou pojištěni podle právních předpisů toho státu, na jehož území mají své trvalé bydliště.
(6) Nejvyšší správní úřady obou států mohou vzájemnou dohodou sjednati jiné výjimky nebo též smluviti, že výjimky uvedené v odst. 3 až 5 nebudou zachovávány buď vůbec nebo v určitých případech.
(7) Použití právních předpisů jednoho státu podle odst. 2 až 6 má za následek, že pro provádění sociálního pojištění jsou příslušni nositelé a soudy sociálního pojištění, jakož i správní úřady tohoto státu.
(8) Nastane-li u osob, na které se vztahují odst. 4 až 6, potřeba léčebné péče v době jejich pobytu na území druhého státu, poskytne nositel nemocenského pojištění tohoto státu příslušný podle místa pobytu uvedeným osobám léčebnou péči; výlohy hradí zavázaný nositel nemocenského pojištění prvého státu podle sazeb, jichž používá nositel nemocenského pojištění, který poskytl léčebnou péči, pro své vlastní pojištěnce (čl. 11, odst. 1).
Článek 2.
(1) Vzejde-li mezi nositeli či soudy sociálního pojištění nebo mezi správními úřady obou států spor o to, zda se má použíti práva jednoho nebo druhého státu, poskytne se — pokud nebude rozhodnuto podle čl. 22 — vhodná prozatímní péče.
(2) K poskytnutí zmíněné péče jsou povoláni v tomto pořadí:
a) nositel pojištění, který v době vzniku pojistného případu skutečně prováděl pojištění,
b) nositel pojištění, u něhož byl nejprve ohlášen nárok ze sporného pojistného poměru.
(3) Byla-li potřebná prozatímní péče odepřena nebo poskytnuta v nedostatečné míře, uloží na podanou stížnost dozorčí úřad nositeli pojištění, aby poskytl prozatímní péči, a stanoví výměru dávek.
(4) Nositel pojištění uznaný posléze za příslušného, nahradí nositeli pojištění, jenž poskytl prozatímní péči, náklady tím vzešlé, nejvýše však do částky (hodnoty dávek), k jejímuž poskytnutí je sám podle předpisů pro něj platných zavázán, a započítá oprávněnému peněžité částky, poskytnuté z důvodu prozatímní péče, do dávek, které má poskytovati.
Článek 3.
(1) Co do dávek ze sociálního pojištění kladou se příslušníci druhého státu na roveň vlastním státním příslušníkům, pokud v této úmluvě není nebo vzájemnou dohodou mezi nejvyššími správními úřady nebude stanoveno jinak.
(2) Je-li pobyt na území jednoho z obou států podmínkou pro poskytování dávek peněžitých nebo léčebných (včetně therapeutických, orthopedických a jiných pomůcek) z pojištění tohoto státu, považuje se, nestanoví-li tato úmluva jinak, pobyt na území druhého státu za pobyt na území státu, jehož nositel pojištění je povinen poskytovati dávky.
(3) Občanům jednoho z obou států, bydlícím na území státu třetího, vyplácejí se dávky ve stejném rozsahu jako vlastním občanům státu, jehož nositel pojištění je povinen poskytovati dávky.
(4) Nároky ze sociálního pojištění jednoho státu, náležející příslušníkům tohoto státu na základě dob zaměstnání a dob jim na roveň postavených, strávených na území třetího státu, nebo na základě pracovních úrazů (nemocí z povolání), utrpěných na území třetího státu, nenáležejí příslušníkům státu druhého.
Článek 4.
Právních předpisů jednoho státu, podle nichž se dávka snižuje nebo odpočívá, pokud má příjemce dávky nárok na jinou dávku ze sociálního pojištění nebo pokud je zaměstnán způsobem zakládajícím pojistnou povinnost, se použije i tehdy, jde-li o nárok ze sociálního pojištění druhého státu nebo o zaměstnání na území druhého státu.
Článek 5.
(1) Nositelé pojištění obou států zprošťují se svých peněžitých závazků v měně svého státu podle předpisů o platebním styku mezi oběma státy.
(2) Nejvyšší správní úřady obou států mohou zvláštní dohodou v rámci obecných předpisů o platebním styku určiti způsob výplaty dávek, náležejících oprávněným z jednoho státu, kteří bydlí ve státě druhém.
(3) Nejvyšší správní úřady obou států mohou stanoviti vzájemnou dohodou, že nositel pojištění jednoho státu je oprávněn za souhlasu nositele pojištění druhého státu převzíti závazek tohoto nositele pojištění k poskytování dávek, odevzdá-li mu tento nositel příslušný úhradový kapitál. Dávka bude nadále poskytována podle předpisů platných pro přejímajícího nositele pojištění, ve výši, která odpovídá jeho početním podkladům a odevzdanému úhradovému kapitálu.
Článek 6.
Konsulům anebo diplomatickým zástupcům obou států přísluší právo, aby zastupovali (osobně nebo osobou jimi zmocněnou) občany svého státu v oboru sociálního pojištění před nositeli a soudy sociálního pojištění, jakož i před správními úřady druhého státu.
Článek 7.
(1) Návrhy, žaloby a opravné prostředky, které musí býti podány v určité lhůtě nositelům či soudům sociálního pojištění nebo správním úřadům jednoho z obou států, budou pokládány za včas podané, jestliže došly v předepsané lhůtě u nositele či soudu sociálního pojištění nebo u správního úřadu druhého státu. V těchto případech dlužno podání neprodleně zaslati buď nejvyššímu správnímu úřadu, nebo přímo příslušnému nositeli pojištění, soudu či správnímu úřadu druhého státu.
(2) Doklady, potvrzení a jiné spisy, podávané podle této úmluvy, není třeba ověřovati úřady diplomatickými nebo konsulárními.
(3) Předpisy o osvobozeních nebo úlevách kolkových či poplatkových, týkající se provádění vlastního sociálního pojištění v jednom státě, platí stejně i při provádění sociálního pojištění druhého státu.
Článek 8.
(1) Styk nositelů a soudů sociálního pojištění, jakož i správních úřadů obou států při provádění této úmluvy děje se přímo.
(2) Nositelé a soudy sociálního pojištění, jakož i správní úřady obou států poskytnou si v oboru sociálního pojištění vzájemnou pomoc v témž rozsahu, jako by šlo o provádění vlastního sociálního pojištění.
(3) Pohledávky nositelů sociálního pojištění jednoho státu z nedoplatků na pojistném požívají v exekučním, konkursním a vyrovnacím řízení ve státě druhém týchž přednostních práv jako příslušné pohledávky nositelů pojištění druhého státu.
Článek 9.
Příspěvky zaplacené nositeli sociálního pojištění jednoho státu, jež měly býti zaplaceny u nositele pojištění státu druhého, poukáží se příslušnému nositeli sociálního pojištění. Tyto příspěvky budou považovány za zaplacené příslušnému nositeli druhého státu dnem, kterým byly vplaceny nositeli pojištění státu prvého.
B. USTANOVENÍ PODROBNÁ.
I. Nemocenské pojištění (pojištění pro případ nemoci a mateřství)
Článek 10.
Přejde-li pojištěnec z nemocenského pojištění (pojištění pro případ nemoci a mateřství) jednoho státu do pojištění stejného druhu státu druhého, započítá nositel pojištění druhého státu do doby potřebné pro nárok na dávky dobu pojištění strávenou u nositele pojištění státu prvého.
Článek 11.
(1) Nositel pojištění jednoho státu, který je povinen poskytovati dávky oprávněným osobám bydlícím na území státu druhého, poskytuje tyto dávky (peněžité i věcné) prostřednictvím dožádaného nositele pojištění státu druhého. Věcné dávky poskytne dožádaný nositel pojištění podle svých předpisů, pokud není v dožádání určeno jinak. Nezbytnou léčebnou péči poskytne příslušný nositel pojištění druhého státu i bez dožádání. Dožádanému nositeli pojištění se nahradí skutečně vzešlé výlohy; pro náhradu nákladů na věcné dávky platí přitom sazby, jichž používá dožádaný nositel pojištění pro své vlastní pojištěnce a jejich oprávněné rodinné příslušníky.
(2) Se svolením nejvyšších správních úřadů mohou nositelé pojištění sjednati podrobnosti a případně ujednati, že náklady na dávky pro rodinné příslušníky budou hrazeny paušálními částkami.
Článek 12.
(1) Ustanovení čl. 11 platí obdobně i pro poskytování léčebné péče osobám, požívajícím ze sociálního pojištění jednoho státu důchodu (pense) nebo opakující se peněžité dávky pro poškození nebo usmrcení podnikovým úrazem (nemocí z povolání), které bydlí na území státu druhého, pokud se podle zákonodárství prvního státu poskytuje léčebná péče důchodcům a jejich rodinným příslušníkům. Se svolením nejvyšších správních úřadů mohou nositelé pojištění sjednati podrobnosti a případně ujednati, že náklady na léčebnou péči budou hrazeny paušálními částkami.
(2) Poskytují-li nositelé pojištění obou států důchody podle ustanovení čl. 13, odst. 2 (dílčí důchody), jdou náklady léčebné péče o důchodce a jejich rodinné příslušníky k tíži příslušného nositele pojištění státu pobytu oprávněného.
II. Důchodové (pensijní) pojištění.
Článek 13.
(1) U osob, jež byly pojištěny postupně v obou státech v důchodovém (pensijním) pojištění, sečtou se doby pojištění (doby příspěvkové), dokonané v obou státech, při výpočtu nejkratší doby pojištění (doby příspěvkové) potřebné pro nárok na pojistnou dávku nebo pro přípustnost dobrovolného pokračování v pojištění. Dobám pojištění (dobám příspěvkovým) se kladou na roveň jiné doby, které jsou podle předpisu smluvního státu, ve kterém byly stráveny, započitatelné do nejkratší doby pojištění nutné pro nárok na pojistnou dávku. Kryjí-li se doby pojištění (doby příspěvkové) a doby jim na roveň kladené v obou státech, počítají se jen jednou. Doby získané na podkladě téhož způsobu zaměstnání v obou státech se sečtou, je-li určité trvání takového zaměstnání podmínkou přiznání důchodu nebo zvláštních výhod.
(2) Nastane-li pojistný případ, poskytují nositelé pojištění obou států důchod, na nějž je nárok podle vnitrostátních předpisů, přihlížejíce k odstavci 1 tohoto článku. Pro vyměření důchodu vezmou se za základ vnitrostátní doby pojištění (doby příspěvkové) a jiné doby, podle vnitrostátních předpisů jim při vyměřování důchodu na roveň postavené. Ze základní částky platí se však jen díl, který odpovídá poměru vnitrostátních dob k úhrnu dob v obou státech, vzatých za základ pro vyměření důchodu. Stejně jako základní částka dělí se i jiné části dávek, poskytované v obou státech, jejichž výměra nezávisí na délce pojištěné doby.
(3) Ke krácení podle předchozích ustanovení nedojde, nebylo-li získáno v jednom z obou států aspoň 12 měsíců (52 týdnů) pojištění měsíců-týdnů-příspěvkových; v takovém případě není nároku proti nositeli pojištění tohoto státu.
(4) Jestliže osoba postižená pracovním úrazem nebo nemocí z povolání nedokonala ani s přihlédnutím k ustanovení odstavce 1 nejkratší dobu nutnou pro nárok na pojistnou dávku v žádném z obou států, přísluší důchod jen od nositele pojištění, u něhož byla postižená osoba pojištěna v době vzniku pojistného případu.
(5) Na jednorázové dávky se ustanovení tohoto článku nevztahují.
(6) Rozhodnutí nositele pojištění jednoho státu, že zde je invalidita všeobecná nebo invalidita z povolání, je závazné pro nositele pojištění státu druhého, shodují-li se věcně pojmy invalidity v obou státech.
(7) Ukáže-li se to potřebným, dohodnou se nejvyšší správní úřady obou států na způsobu provádění tohoto článku.
Článek 14.
Jestliže osoba pojištěná v jednom státě přesídlí na území státu druhého, může dobrovolně pokračovati — nepodléhá-li povinnému pojištění — buď v posledním pojištění, nebo v obdobném pojišťovacím odvětví státu druhého.
Článek 15.
Pokud jsou splněny podmínky nároku na důchod pouze v jednom státě, náleží důchod
a) podle vnitrostátních předpisů, jsou-li podmínky nároku splněny bez zřetele k ustanovení čl. 13, odst. 1,
b) ve zkrácené výměře podle ustanovení čl. 13, odst. 2, jsou-li podmínky nároku splněny toliko s přihlédnutím k ustanovení čl. 13, odst. 1.
Článek 16.
Návrh na přiznání dávky podle této úmluvy může býti podán u kteréhokoliv nositele pojištění, u něhož žadatel byl pojištěn. Nositel pojištění, u něhož návrh byl podán, vyrozumí ostatní nositele pojištění, kteří jsou v návrhu uvedeni. Jde-li o použití ustanovení čl. 13, odst. 6 rozhoduje o invaliditě nositel pojištění, příslušný podle trvalého bydliště žadatelova v den podání žádosti.
Článek 17.
(1) K ustanovením úmluvy, uzavřené jedním z obou států se státem třetím v oboru upraveném v čl. 13 této úmluvy, bude přihlíženo při provádění čl. 13 jako k vnitrostátním předpisům státu prvního, jsou-li v uvedených ustanoveních úmluvy státní příslušníci druhého státu postaveni na roveň příslušníkům státu prvního.
(2) Jestliže jeden z obou smluvních států přihlíží podle svých vnitrostátních předpisů k dobám pojištění (dobám příspěvkovým) a dobám jim na roveň postaveným, které jeho občané strávili na území třetího státu, jako k dobám stráveným na vlastním území, bude i druhý smluvní stát při použití ustanovení čl. 13 tyto doby klásti na roveň dobám stráveným na území prvního státu.
III. Pojištění (zaopatření) pro případ nezaměstnanosti.
Článek 18.
Dávky z pojištění (zaopatření) pro případ nezaměstnanosti jednoho státu se poskytují příslušníkům druhého státu jen, pokud bydlí na území prvního státu.
C. USTANOVENÍ PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ.
Článek 19.
(1) Ustanovení této úmluvy platí ode dne její účinnosti i pro dřívější pojistné případy. Řízení může býti zahájeno z moci úřední, musí však býti zahájeno, žádá-li o to oprávněná osoba nebo zúčastněný nositel pojištění druhého státu. Ustanovení čl. 4 a čl. 13 až 18 neplatí, byl-li důchod pravoplatně přiznán v obou státech již před účinností úmluvy.
(2) Dávky příslušející podle této úmluvy se neposkytují za dobu před její účinností. Byl-li dosud poskytovaný důchod vyšší než důchod příslušející podle této úmluvy, není příjemce povinen vrátiti rozdíl.
(3) Při použití předpisů této úmluvy se přihlíží i k dobám pojištěným (náhradním), které byly získány před její účinností.
Článek 20.
(1) V každém z obou států budou vydány samostatně předpisy o provedení této úmluvy. Takové předpisy budou sděleny Nejvyššímu správnímu úřadu druhého státu.
(2) Nejvyšší správní úřady obou států budou si navzájem neprodleně sdělovati změny nastalé ve vnitrostátním zákonodárství v oboru sociálního pojištění.
Článek 21.
Nejvyšším správním úřadem ve smyslu této úmluvy jest v republice Československé ministerstvo sociální péče, v Lidové republice Bulharské ministerstvo práce a sociální péče.
Článek 22.
(1) Nastanou-li obtíže při provádění této úmluvy pro nepředvídané okolnosti, včetně změn zákonných předpisů, dohodnou se nejvyšší správní úřady o způsobu použití ustanovení této úmluvy.
(2) Spory, jež nastanou při provádění této úmluvy nebo případných dodatkových dohod podle předchozího odstavce, urovnají nejvyšší správní úřady obou států ve vzájemné dohodě.
Článek 23.
(1) Úmluva bude ratifikována v době co nejkratší. Pro provedení ratifikací budou bez odkladu v Sofii vyměněny ratifikační listiny. Úmluva nabude účinnosti prvním dnem měsíce, jenž následuje po výměně ratifikačních listin.
(2) Každý z obou států může vypověděti tuto úmluvu ke konci kalendářního roku aspoň šest měsíců předem.
(3) Dojde-li k výpovědi této úmluvy, budou nositelé pojištění zavázáni vypláceti nadále důchody, přiznané na jejím podkladě v pojistných případech, nastalých za její účinnosti. Práva získaná podle čl. 13 této úmluvy ke dni, kdy její platnost skončila, nezanikají zrušením úmluvy a účinkují dále podle vnitrostátních předpisů.
Sepsáno ve dvou vyhotoveních, každé v jazyce českém i bulharském; obě znění jsou považována za autentická.
Čemuž na svědomí zmocněnci tuto úmluvu podepsali a opatřili svými pečetěmi.
Dáno v Praze dne 1. dubna 1949.
Za Československou republiku:
E. ERBAN
L. S.
Za Lidovou republiku Bulharskou:
Dr. N. NIKOLAJEV
L. S.

Závěrečný protokol.
Při podpisu úmluvy mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění shodly se obě smluvní strany na tomto:
I.
K článku 1, odstavci 5.
Přikáže-li podnik veřejné dopravy jednoho státu svého zaměstnance, jenž jest příslušníkem tohoto státu, k výkonu zaměstnání na území státu druhého, nepovažuje se pobyt na území druhého státu za trvalé bydliště, i když trvá déle šesti měsíců. Pro tyto případy doporučuje se uzavříti zvláštní dohodu podle ustanovení čl. 1, odst. 6, pokud jde o nemocenské pojištění (pojištění v nemoci a mateřství).
II.
K článku 3.
1. Ustanovení odstavce 1, článku 3 se nevztahuje na výhody zaručené vlastním státním občanům vzhledem k tomu, že v souvislosti s druhou světovou válkou byli omezeni na osobní svobodě nebo se zúčastnili boje za osvobození vlasti.
2. Za území jednoho z obou států se považuje území, na kterém v době, kdy tato úmluva nabude účinnosti, platí předpisy o sociálním pojištění toho kterého státu. Doby strávené před 1. květnem 1945 příslušníky kteréhokoliv z obou států na území odstoupeném jedním smluvním státem státu třetímu považují se za doby strávené na území toho kterého smluvního státu.
III.
K článku 13 a 19.
Ustanovení článku 13 a článku 19 úmluvy nebude použito
a) na státní příslušníky Německé říše,
b) na státní příslušníky republiky Rakouské, kteří nebyli rakouskými státními občany v den 12. března 1938,
c) na osoby národnosti německé, které pozbyly státního občanství československého nebo bulharského a v den podpisu úmluvy nebydlí na území žádného z obou států.
IV.
Při provádění úmluvy se nepokládají za součást soustavy sociálního pojištění ani rodinné přídavky, pokud nejsou poskytovány jako zvýšení důchodů ze sociálního pojištění, ani dávky (podpory), které se poskytují osobám, u nichž nejsou splněny podmínky nápadu dávky z jejich pojištění a pozůstalým po takových osobách.
Tento závěrečný protokol tvoří nedílnou součást úmluvy o sociálním pojištění mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou a byl sepsán ve dvou vyhotoveních, každé v jazyce českém i bulharském; obě znění jsou považována za autentická.
Dáno v Praze dne 1. dubna 1949.
E. ERBAN
Dr. N. NIKOLAJEV

Dodatkový protokol.
Při podpisu úmluvy mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou o sociálním pojištění shodly se obě smluvní strany na tomto:
I.
K článku 5, odstavci 3.
Dohoda podle odstavce 3, článku 5 úmluvy bude uzavřena co nejdříve po její ratifikaci.
II.
K článku 13.
1. Za pracovní úrazy ve smyslu úmluvy se pokládají i úrazy, k nimž došlo u zemědělských bulharských dělníků najatých na práce do Československa v době dopravy z výchozí stanice dopravní (železniční, přístavní a pod.) v Bulharsku do místa jejich zaměstnání v Československu a zpět. Takové úrazy odškodní československý nositel pojištění podle průměrného ročního výdělku zemědělských dělníků, stanoveného podle československých mzdových vyhlášek.
2. Ustanovení odstavce 3, článku 13 úmluvy se zatím nebude prováděti.
Tento dodatkový protokol tvoří součást úmluvy o sociálním pojištění mezi republikou Československou a Lidovou republikou Bulharskou a byl sepsán ve dvou vyhotoveních, každé v jazyce českém i bulharském; obě znění jsou považována za autentická.
Dáno v Praze dne 1. dubna 1949.
E. ERBAN
Dr. N. NIKOLAJEV
PROZKOUMAVŠE TUTO ÚMLUVU SE ZÁVĚREČNÝM A DODATKOVÝM PROTOKOLEM, SCHVALUJEME A POTVRZUJEME JE.
TOMU NA SVĚDOMÍ JSME TENTO LIST PODEPSALI A K NĚMU PEČEŤ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PŘITISKNOUTI DALI.
NA HRADĚ PRAŽSKÉM DNE 31. ČERVENCE LÉTA TISÍCÍHO DEVÍTISTÉHO ČTYŘICÁTÉHO DEVÁTÉHO.
PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ:
GOTTWALD v. r.
MINISTR ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ:
Dr. V. CLEMENTIS v. r.

*) Na straně 1.