39/1937 Sb.
Úmluva mezi republikou Československou a republikou Polskou o vzájemnosti ve věcech pozůstalostních.

39.
Úmluva
mezi republikou Československou a republikou Polskou o vzájemnosti ve věcech pozůstalostních.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ
A
REPUBLIKY POLSKÉ
BYLA SJEDNÁNA
TATO ÚMLUVA S DODATKOVÝM PROTOKOLEM:


Úmluva
mezi republikou Československou a republikou Polskou o vzájemnosti ve věcech pozůstalostních.
REPUBLIKA ČESKOSLOVENSKÁ A REPUBLIKA POLSKÁ pokládajíce za účelno zajistiti si vzájemnost ve věcech pozůstalostních, rozhodly se, že sjednají o tom úmluvu. K tomu cíli jmenovali svými zmocněnci:
President
republiky Československé:
pana Bohdana Pavlů,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra, a
pana Dra Antonína Koukala,
vrchního odborového radu ministerstva spravedlnosti,
President
republiky Polské:
pana Dra Waclawa Grzybowskiego,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra, a
pana Dra Juljusza Renckiego,
právního radu v ministerstvu spravedlnosti,
kteří vyměnivše si své plné moci a shledavše je v dobré a náležité formě, shodli se na těchto ustanoveních:
ČÁST PRVNÍ.
O pozůstalostech po příslušnících jednoho státu na území druhého státu.
ODDÍL PRVNÍ.
Materiálně-právní ustanovení.
Článek 1.
Použití domovského práva zůstavitelova.
(1) Pozůstalostní jmění ať movité či nemovité, které zanechal na území jednoho Státu příslušník Státu druhého, nabývá se pro případ smrti podle práva Státu, jemuž náležel zůstavitel v době smrti.
(2) Podle tohoto práva se řídí též ručení nabyvatelů pozůstalosti za závazky pozůstalostní; avšak k zachování omezeného ručení postačí opatření předepsaná právem Státu, kde se pozůstalost projednává.
(3) Kdo uplatňuje nárok z práva dědického, musí býti způsobilým nabývati pozůstalost jak podle domovského práva zůstavitelova, tak podle vlastního domovského práva.
Článek 2.
O zvláštním jmění pozůstalostním a o omezeních veřejnoprávních.
(1) Právní poměry dědické se posuzují co do jmění, o němž podle práva platného v místě, kde věc leží, zůstavitel nemůže volně pořizovati pro případ smrti (na př. svěřenství a pod.), podle práva Státu, kde jest toto jmění.
(2) Dědická posloupnost do předmětů, o nichž podle práva Státu, kde jsou, platí zvláštní předpisy o dědické posloupnosti (na př. dědické nedíly a pod.), se řídí podle práva Státu, kde jsou.
(3) Úmluva se nedotýká veřejnoprávních omezení, jimž podléhají předměty pozůstalostní na místě, kde jsou.
Článek 3.
O odúmrti.
Podle práva Státu, jehož příslušníkem byl zůstavitel v době smrti, jest třeba posouditi, zda pozůstalost jest odúmrtí. Movitá odúmrť připadne onomu Státu, jehož příslušníkem byl zůstavitel v době smrti, — nemovitá připadne Státu, kde jest.
O pořízení na případ smrti.
Článek 4.
(1) Pořízení pro případ smrti včetně dědických smluv se posuzují podle práva Státu, jemuž náležel zůstavitel v době zřízení tohoto právního jednání. Co do formy postačí, bylo-li dbáno práva místa, kde bylo pořízeno.
(2) Totéž platí o zrušení pořízení pro případ smrti.
(3) Změna práva rozhodného pro zůstavitele v době, kdy bylo pořízeno pro případ smrti, se nedotýká jeho způsobilosti zrušiti toto poslední pořízení.
Článek 5.
Pořízení pro případ smrti, která budou učiněna příslušníky jednoho Státu před jeho konsulem ve formě předepsané právem tohoto Státu, budou v druhém Státě uznávána za platná a posuzována stejně, jako by byla učiněna před veřejným úředníkem tohoto Státu. Totéž platí o zrušení pořízení pro případ smrti.
ODDÍL DRUHÝ.
O příslušnosti úřadův a o řízení.
O příslušnosti pozůstalostních úřadův.
Článek 6.
(1) K opatřením, jež jsou vyhrazena úřadům při úpravě pozůstalosti, k rozdělení dědictví a k rozhodování o posloupnosti dědické, o právu na odkaz a na povinný díl, jsou příslušny: u movité pozůstalosti — úřady Státu, jemuž náležel zůstavitel v době smrti, u nemovité pozůstalosti — úřady Státu, kde jest tato pozůstalost.
(2) Jsou-li vzneseny na pozůstalost nároky z jiného právního důvodu, zůstane pro ně příslušnost místních úřadů beze změny.
(3) V případech uvedených v článku 2, odst. 1 a 2 jsou příslušny úřady Státu, jehož právem se řídí nabývání pro případ smrti.
Článek 7.
(1) Je-li veškeré movité pozůstalostní jmění ve Státě, jehož příslušníkem zůstavitel nebyl, může úřad tohoto Státu na žádost osoby oprávněné k pozůstalosti, která buď jest příslušníkem tohoto Státu nebo tam má své bydliště, převzíti oprávnění vyhrazená podle předchozího článku úřadům domovským a naložiti s pozůstalostí tak, jako po vlastním státním občanu. Avšak právní poměry dědické se řídí i v tomto případě podle domovského práva zůstavitelova (článek 1).
(2) K takové žádosti bude však lze přihlédnouti pouze tehdy, jestliže žádná z osob oprávněných k pozůstalosti, ač byla řádně vyrozuměna, nevznese proti tomu námitek. Jde-li o úkony nesporného soudnictví, jest třeba též souhlasu konsulárního úřadu domovského Státu zůstavitelova.
Článek 8.
O právech a o povinnostech místních úřadův.
(1) Je-li projednání pozůstalosti zůstaveno domovským úřadům Státu zůstavitelova (článek 6, odst. 1), musí místní úřad učiniti opatření nezbytně nutná k zajištění pozůstalosti. Tento úřad může rovněž, je-li toho třeba, ustanoviti opatrovníka nebo jiného zástupce pro zastupování pozůstalosti před soudem i mimo soud, avšak musí o tom zároveň zpraviti konsulární úřad.
(2) Místní úřad jest povinen zpraviti bez průtahu konsulární úřad o smrti zůstavitelově a o napadnutí pozůstalosti; při tom má uvésti, co jest mu známo o osobách oprávněných k pozůstalosti, o místě jejich pobytu, o pořízení pro případ smrti a o pozůstalosti, jakož i zda a která zajišťovací opatření učinil.
(3) Opatření učiněná místním úřadem podle prvního odstavce jest třeba zrušiti na žádost konsulárního úřadu.
(4) Nabude-li konsulární úřad dříve vědomost o smrti, má o tom výše uvedeným způsobem (odstavec 2) zpraviti místní úřad.
Článek 9.
Jak naložiti s pořízením pro případ smrti.
(1) Místní úřad může otevříti poslední pořízení příslušníka druhého Státu a má, učinil-li tak, zaslati domovskému úřadu ověřený opis zápisu sepsaného o otevření. Na žádost domovského úřadu má se místní úřad postarati podle práva pro něj platného, aby poslední pořízení, které jest v jeho Státě, bylo zasláno úřadu domovskému.
(2) Domovský úřad, u něhož jest poslední pořízení, jest povinen dovoliti místnímu úřadu na jeho žádost, aby do něho nahlédl, a vydati mu jeho ověřený opis.
O právech a o povinnostech konsulárního úřadu.
Článek 10.
(1) Konsulární úřad jest oprávněn ujmouti se držení movité pozůstalosti i tenkráte, byla-li místním úřadem zajištěna (článek 8), arci jen pokud zůstavitel byl by k tomu oprávněn; jest povinen postarati se o řádnou správu tohoto jmění.
(2) Konsulární úřad může též ustanoviti opatrovníka nebo jiného zástupce pro zastupování movité pozůstalosti před soudem i mimo soud.
(3) Konsulárnímu úřadu přísluší dále právo přijímati prohlášení osob oprávněných k pozůstalosti, jež se vztahují na pozůstalost, je ověřiti nebo písemně osvědčiti, jakož i prostředkovati rozdělení pozůstalosti mezi osoby k ní oprávněné, dostaví-li se dobrovolně.
(4) Není-li nebezpečí v prodlení, mají konsulární a místní úřady dáti si vzájemně příležitost zúčastniti se zapečetění pozůstalosti a zřízení jejího inventáře, jakož i sejmutí pečeti.
(5) Konsulární úřad může, vykonávaje oprávnění uvedená v tomto článku, obraceti se o pomoc na místní úřady.
Článek 11.
Exekuce na pozůstalostní předměty jest přípustna, i když věci ty jsou v úschově konsulárního úřadu; avšak bezprostřední donucení proti konsulovi nebo kterémukoli úředníku nebo funkcionáři konsulárnímu jest vyloučeno. Konsulární úřad jest povinen vydati na žádost místního úřadu pozůstalostní předměty, jichž je třeba k provedení exekuce.
Článek 12.
(1) Konsulární úřad jest povinen ponechati pozůstalostní předměty, jež vzal do držení, ve své úschově tři měsíce po smrti zůstavitelově. Jest však oprávněn kdykoli z pozůstalosti zapraviti předem výlohy poslední nemoci a pohřbu zůstavitelova, nájemné za půl roku, mzdy osob zaměstnaných v domácnosti, poplatky soudní, konsulární a jim podobné, jakož i v případě potřeby výlohy nutné pro vydržování rodiny zůstavitelovy.
(2) Konsulární úřad jest povinen dbáti toho, aby pozůstalostní předměty nebyly vydány do ciziny nebo osobě oprávněné k pozůstalosti nebo vykonavateli poslední vůle, dokud nebyly zapraveny nebo zajištěny dávky z pozůstalosti, jakož i nároky u něho ohlášené. Tento závazek, pokud jde o takové nároky, zanikne, jestliže konsulárnímu úřadu nebude osvědčeno ve lhůtě dalších šesti měsíců, že nárok byl uznán anebo zažalován.
Článek 13.
Konsulární úřad jest povinen sděliti na žádost místnímu úřadu všechny okolnosti, které mají význam pro vyměření pozůstalostních dávek.
Článek 14.
O vydání pozůstalosti místními úřady.
Neujal-li se konsulární úřad držby pozůstalostních věcí, má místní úřad po uplynutí tří měsícův po smrti zůstavitelově vydati je nabyvateli pozůstalosti nebo vykonavateli posledního pořízení nebo, neprokázala-li do té doby žádná z těchto osob svého oprávnění, domovskému úřadu zůstavitelovu. Po uplynutí této lhůty jest místní úřad oprávněn zadržeti pozůstalostní věci jen k zajištění dávek pozůstalostních a nároků vznesených proti pozůstalosti, avšak ne déle než dalších šest měsícův; po uplynutí této doby má je v každém případě vydati domovskému úřadu, leč by v té době, jedná-li se o nárok proti pozůstalosti, byl nárok uznán nebo zažalován.
Článek 15.
O uznání průkazů dědických v druhém Státě.
Průkazy o právních poměrech dědických, zejména o právu osob oprávněných k pozůstalosti nebo o právu vykonavatele posledního pořízení postačí, budou-li vydány úřadem příslušným podle článku 6, odst. 1 a článku 7 podle práva pro něj platného, k průkazu těchto poměrů rovněž i v druhém Státě.
O vzájemném uznání rozhodnutí.
Článek 16.
(1) Rozhodnutí vydaná úřady příslušnými podle článku 6, odst. 1 a článku 7 budou uznána v druhém Státě.
(2) Druhý Stát neuzná rozhodnutí, jež se příčí účelům jeho právního řádu.
Článek 17.
(1) K zajištění nároků z práva dědického (článek 6, odst. 1) mohou i soudy Státu, kde jsou pozůstalostní věci, naříditi podle práva tam platného nutná zajištění (obstavení, prozatímní opatření atd.).
(2) Avšak na návrh zúčastněné osoby jest třeba takové opatření zrušiti i v těchto případech:
1. jestliže soud příslušný podle článku 6, odst. 1 rozhodl s konečnou platností, že zajištěný nárok nestává po právu, pokud takové rozhodnutí má býti podle článku 16 uznáno též na území druhého Státu;
2. uplynulo-li šest měsícův od vydání opatření a nebylo-li před jeho zrušením osvědčeno, že u soudu příslušného podle článku 6, odst. 1 byla vznesena žaloba;
3. jestliže soud příslušný podle článku 6, odst. 1 pro rozhodnutí ve věci hlavní vydal vykonatelné rozhodnutí, podle něhož má býti učiněné opatření zrušeno.
Článek 18.
O konkursu pozůstalosti.
(1) Na návrh osoby oprávněné k pozůstalosti nebo pozůstalostního věřitele může místní úřad podle práva pro něj platného prohlásiti konkurs nad pozůstalostí. Konkurs vztahuje se pouze na onu část pozůstalostního jmění, která jest v Státě, jehož úřad konkurs prohlásil.
(2) Byl-li prohlášen konkurs, jest konsulární úřad povinen vydati příslušnému místnímu úřadu nebo správci konkursní podstaty všechny pozůstalostní předměty, které patří do konkursní podstaty.
Článek 19.
O pozůstalosti osob na cestě.
(1) Zemře-li příslušník jednoho Státu na cestě v druhém Státě, aniž by tam měl v době smrti bydliště nebo pravidelný pobyt, budou věci, které měl s sebou, vydány bez dalších formalit konsulárnímu úřadu.
(2) Konsulární úřad má naložiti s těmito věcmi podle práva svého Státu, jakmile zapraví dluhy, které zemřelý učinil za svého dočasného pobytu na území druhého Státu.
ČÁST DRUHÁ.
O postavení příslušníků jednoho státu v řízení pozůstalostním na území druhého státu.
Článek 20.
Stejné nakládání s příslušníky obou Států.
(1) Příslušníci jednoho smluvního Státu budou v druhém Státě co do všech právních poměrů dědických postaveni na roveň jeho vlastním občanům.
(2) Totéž platí o osobách právnických, pokud právo jednoho z obou Států neustanovuje jinak.
(3) Uplatňuje-li příslušník jednoho Státu v druhém Státě nárok z práva dědického, musí býti způsobilým nabývati pozůstalost i podle vlastního domovského práva.
Článek 21.
Právo konsulárního úřadu k zastupování.
Ve všech případech, ve kterých pozůstalost je projednávána na území jednoho z obou Států, jest konsulární úřad druhého Státu ze zákona oprávněn zastupovati své státní příslušníky před místními úřady, jsou-li na místě nepřítomni a jestliže si neustanovili jiného zmocněnce.
ČÁST TŘETÍ.
Ustanovení konečná.
Článek 22.
„Osobami oprávněnými k pozůstalosti“ jsou osoby, které podle práva, jež platí o projednání pozůstalosti, dlužno posuzovati jako dědice, odkazovníky nebo nepominutelné dědice.
Článek 23.
Domovskými úřady jsou úřady (soudy) Státu, jemuž náležel zůstavitel v době smrti. Místními úřady jsou úřady (soudy) druhého Státu, je-li pozůstalost na jeho území.
Článek 24.
Kde v této úmluvě se odkazuje na právo domovské, rozumí se tím v obou Státech právo oné oblasti, kterého jest použíti na uvedenou osobu.
Článek 25.
Úmluva tato nevylučuje, aby v každém z obou Států bylo použito předpisů, které tam mají povahu předpisů donucovacích.
Článek 26.
Úmluva tato vztahuje se na všechny případy, zemře-li zůstavitel po její účinnosti.
Článek 27.
Ustanovení úmluvy mezi Československou republikou a republikou Polskou o zamezení dvojího zdanění v oboru dávek pozůstalostních, podepsané ve Varšavě dne 23. dubna 1925, nejsou touto úmluvou dotčena.
Článek 28.
(1) Úmluva tato byla sjednána s výhradou ratifikace; ratifikační listiny budou vyměněny ve Varšavě co možno nejdříve. Úmluva nabude účinnosti za měsíc po výměně ratifikačních listin a zůstane v platnosti po dobu jednoho roku ode dne, kdy bude jedním ze smluvních Států vypovězena.
(2) Úmluva byla vyhotovena ve dvou prvopisech, a to každý z nich v jazyku československém i polském; oba texty jsou autentické.
Tomu na svědomí podepsali shora jmenovaní zmocněnci tuto úmluvu a opatřili ji svými pečetěmi.
V Praze dne 25. ledna 1934.
L. S. B. PAVLŮ v. r.
L. S. Dr. KOUKAL v. r.

Dodatkový protokol.
Plnomocníci obou smluvních Stran podpisujíce úmluvu o vzájemnosti ve věcech pozůstalostních, učinili shodně toto prohlášení:
Otázka dalšího podržení majetku nabytého převodem pro případ smrti nepatří mezi otázky práva dědického a proto není dotčena touto úmluvou; proto její úprava vnitrostátními předpisy každého z obou Států nemůže býti pokládána za porušení této úmluvy.
Tento zápis jest nedílnou součástí této úmluvy.
Tomu na svědomí plnomocníci obou Stran podepsali dodatkový protokol.
V Praze dne 25. ledna 1934.
B. PAVLŮ v. r.
Dr. KOUKAL v. r.
PROZKOUMAVŠE TUTO ÚMLUVU S DODATKOVÝM PROTOKOLEM SCHVALUJeME A POTVRZUJEME JE.
TOMU NA SVĚDOMÍ JSME TENTO LIST PODEPSALI A K NĚMU PEČEŤ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PŘITISKNOUTI DALI.
NA HRADĚ PRAŽSKÉM DNE 26. ČERVNA LÉTA TISÍCÍHO DEVÍTISTÉHO TŘICÁTÉHO ŠESTÉHO.
L. S.
PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ:
Dr. EDVARD BENEŠ v. r.
MINISTR ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ:
Dr. K. KROFTA v. r.
Vyhlašuje se s tím, že ratifikační listiny byly vyměněny ve Varšavě dne 24. února 1937 a že úmluva s dodatkovým protokolem nabude podle čl. 28 účinnosti za měsíc po výměně ratifikačních listin, t. j. dnem 24. března 1937.

Dr. Krofta v. r.