18/2006 Sb. m. s.
Sdělení Ministerstva zahraničních věcí o Mezinárodní úmluvě o potlačování financování terorismu

18
SDĚLENÍ
Ministerstva zahraničních věcí

Ministerstvo zahraničních věcí sděluje, že dne 9. prosince 1999 byla v New Yorku přijata Mezinárodní úmluva o potlačování financování terorismu.
Jménem České republiky byla Úmluva podepsána v New Yorku dne 6. září 2000.
S Úmluvou vyslovil souhlas Parlament České republiky a prezident republiky Úmluvu ratifikoval. Ratifikační listina České republiky byla uložena u generálního tajemníka Organizace spojených národů, depozitáře Úmluvy, dne 27. prosince 2005.
Při ratifikaci Úmluvy bylo současně učiněno následující oznámení České republiky:

„V souladu s článkem 7 odstavcem 3 Úmluvy Česká republika oznamuje, že ustavila svou jurisdikci nad činy uvedenými v článku 2 Úmluvy ve všech případech stanovených v článku 7 odstavci 2 Úmluvy.“
Úmluva vstoupila v platnost na základě svého článku 26 odst. 1 dne 10. dubna 2002. Pro Českou republiku vstoupila v platnost podle článku 26 odst. 2 dne 26. ledna 2006.
Anglické znění Protokolu a jeho překlad do českého jazyka se vyhlašují současně.


PŘEKLAD
Mezinárodní úmluva o potlačování financování terorismu
Preambule
Státy, které jsou smluvními stranami této Úmluvy,
majíce na zřeteli cíle a zásady Charty Organizace spojených národů týkající se udržení mezinárodního míru a bezpečnosti a podpory dobrých sousedských a přátelských vztahů a spolupráce mezi státy,
hluboce zneklidněny celosvětovým nárůstem teroristických činů ve všech jejich podobách a projevech,
připomínajíce si Deklaraci přijatou při příležitosti padesátého výročí Organizace spojených národů, obsaženou v rezoluci Valného shromáždění č. 50/6 z 24. října 1995,
připomínajíce si rovněž všechny významné rezoluce Valného shromáždění týkající se této záležitosti, včetně rezoluce č. 49/60 z 9. prosince 1994 a její přílohy týkající se Deklarace o opatřeních za účelem odstranění mezinárodního terorismu, v níž členské státy Organizace spojených národů slavnostně znovu potvrzují své jednoznačné odsouzení veškerých teroristických činů, metod a praktik jako zločinných a neospravedlnitelných, ať už jsou spáchány kdekoliv a kýmkoliv, včetně takových, které narušují přátelské vztahy mezi státy a národy a ohrožují územní celistvost a bezpečnost států,
zaznamenávajíce, že Deklarace o opatřeních za účelem odstranění mezinárodního terorismu také podněcuje státy k naléhavému přezkoumání rámce existujících mezinárodněprávních ustanovení týkajících se prevence, represe a odstranění terorismu ve všech jeho podobách a projevech, s cílem zajištění toho, že bude existovat komplexní právní rámec zahrnující veškeré aspekty této záležitosti,
připomínajíce rezoluci Valného shromáždění č. 51/210 ze 17. prosince 1996, odstavec 3, písmeno (f), v níž toto shromáždění vyzývá všechny státy k podniknutí kroků pro zabránění financování teroristů a teroristických organizací a boj proti němu pomocí vhodných vnitrostátních opatření, ať už je takové financování prováděno přímo nebo nepřímo prostřednictvím organizací, které mají nebo prohlašují, že mají také charitativní, sociální nebo kulturní cíle, nebo které se zapojují také do takových protiprávních aktivit, jako je nezákonné obchodování se zbraněmi, obchodování s drogami a organizované vydírání, včetně využívání osob pro účely financování teroristických aktivit, a zejména je vyzývá k tomu, aby zvážily případné přijetí regulačních opatření pro zabránění a boj proti pohybům finančních prostředků podezřelých z toho, že jsou určeny pro teroristické účely, aniž by tato opatření jakýmkoliv způsobem kladla překážky volnosti oprávněného pohybu kapitálu, a zintenzívnily výměnu informací týkajících se mezinárodních pohybů takových finančních prostředků,
připomínajíce také rezoluci Valného shromáždění č. 52/165 z 15. prosince 1997, v níž toto shromáždění vyzývá státy k tomu, aby zvážily zejména realizaci opatření stanovených v odstavcích 3 (a) až (f) její rezoluce č. 51/210 ze 17. prosince 1996,
připomínajíce dále rezoluci Valného shromáždění č. 53/108 z 8. prosince 1998, v níž toto shromáždění rozhodlo, že ad hoc komise, ustavená rezolucí Valného shromáždění č. 51/210 ze 17. prosince 1996, by měla vypracovat návrh mezinárodní úmluvy o potlačování financování terorismu jako doplnění souvisejících existujících mezinárodních nástrojů,
majíce na zřeteli, že financování terorismu vážně znepokojuje mezinárodní společenství jako celek,
zaznamenávajíce, že počet a vážnost aktů mezinárodního terorismu závisí na financování, které mohou teroristé získat,
zaznamenávajíce také, že existující mnohostranné právní nástroje se výslovně nezabývají takovým financováním,
jsouce přesvědčeny o naléhavé potřebě zdokonalení mezinárodní spolupráce mezi státy při navrhování a přijímání účinných opatření pro zabránění financování terorismu a rovněž tak pro jeho potlačování prostřednictvím stíhání a potrestání jeho pachatelů,
dohodly se na následujícím:
Článek 1
Pro účely této Úmluvy:
1. „Finanční prostředky“ znamenají majetek jakéhokoliv druhu, bez ohledu na to, zda hmotný nebo nehmotný, movitý nebo nemovitý, získaný jakkoliv, a právní listiny nebo dokumenty v jakékoliv formě, včetně elektronické nebo digitální, dokládající vlastnictví takového majetku nebo podíl na něm, včetně - avšak mimo jiné - bankovních úvěrů, cestovních šeků, bankovních šeků, peněžních příkazů, akcií, cenných papírů, obligací, směnek a akreditivů.
2. „Státní nebo vládní zařízení“ znamená jakékoliv trvalé nebo dočasné zařízení nebo dopravní prostředek, který je používán nebo je obsazen představiteli státu, členy vlády, členy legislativy nebo justice nebo úředníky či zaměstnanci státu nebo jakéhokoliv jiného veřejného orgánu nebo subjektu nebo zaměstnanci či úředníky mezivládní organizace ve spojitosti s jejich služebními povinnostmi.
3. „Výnosy“ znamenají jakékoliv finanční prostředky odvozené nebo získané, ať už přímo nebo nepřímo, prostřednictvím spáchání některého trestného činu uvedeného v článku 2.
Článek 2
1. Jakákoliv osoba spáchá trestný čin ve smyslu této Úmluvy, jestliže tato osoba jakýmikoliv prostředky, přímo nebo nepřímo, protiprávně a úmyslně poskytne nebo shromažďuje finanční prostředky se záměrem, aby byly použity, nebo s vědomím, že mají být použity, ať už plně nebo zčásti, za účelem uskutečnění:
(a) činu, který představuje trestný čin spadající do rozsahu jedné ze smluv uvedených v příloze a definovaný v takové smlouvě; nebo
(b) jakéhokoliv jiného činu, jehož provedením je zamýšleno způsobit smrt nebo vážné tělesné zranění civilní osobě nebo jakékoliv jiné osobě nehrající aktivní úlohu v nepřátelských akcích za situace ozbrojeného konfliktu, je-li účelem takového činu, ať už v důsledku jeho povahy nebo kontextu, zastrašit obyvatelstvo nebo přinutit vládu nebo mezinárodní organizaci, aby uskutečnila nebo se zdržela uskutečnění jakéhokoliv činu.
2. (a) Při uložení své ratifikační listiny či listiny o přijetí, schválení nebo přístupu může stát – smluvní strana, který není smluvní stranou některé smlouvy uvedené v příloze, prohlásit, že při aplikaci této Úmluvy na tento stát – smluvní stranu nebude tato smlouva považována za obsaženou v příloze zmíněné v odstavci 1, písmeni (a). Toto prohlášení přestane být účinné, jakmile tato smlouva vstoupí v platnost pro tento stát – smluvní stranu, který tuto skutečnost oznámí depozitáři;
(b) Jestliže stát – smluvní strana přestane být smluvní stranou některé smlouvy uvedené v příloze, může učinit prohlášení předpokládané v tomto článku ve vztahu k této smlouvě.
3. Aby jednání představovalo trestný čin uvedený v odstavci 1, nebude nutné, aby finanční prostředky byly skutečně použity k provedení trestného činu zmíněného v odstavci 1, písmeni (a) nebo (b).
4. Jakákoliv osoba také spáchá trestný čin tehdy, jestliže se tato osoba pokusí o spáchání trestného činu uvedeného v odstavci 1 tohoto článku.
5. Jakákoliv osoba také spáchá trestný čin tehdy, jestliže se tato osoba:
(a) podílí jako spolupachatel na trestném činu uvedeném v odstavci 1 nebo 4 tohoto článku;
(b) organizuje jiné osoby nebo jim dává pokyny, aby spáchaly trestný čin uvedený v odstavci 1 nebo 4 tohoto článku;
(c) přispěje ke spáchání jednoho nebo několika trestných činů uvedených v odstavci 1 nebo 4 tohoto článku prostřednictvím skupiny osob jednajících za společným účelem. Takovéto přispění bude úmyslné a bude buď:
(i) učiněno s cílem podpory trestné činnosti nebo zločinného účelu této skupiny, přičemž taková činnost nebo účel zahrnuje spáchání trestného činu uvedeného v odstavci 1 tohoto článku; nebo
(ii) učiněno s vědomím záměru této skupiny spáchat trestný čin uvedený v odstavci 1 tohoto článku.
Článek 3
Tato Úmluva nebude aplikována, pokud je trestný čin spáchán v jednom státě, údajný pachatel je občanem tohoto státu a je přítomen na území tohoto státu a žádný jiný stát není oprávněn uplatňovat jurisdikci podle článku 7, odstavce 1 nebo článku 7, odstavce 2, s výjimkou případů, na které se, pokud je to vhodné, použijí ustanovení článků 12 až 18.
Článek 4
Každý stát – smluvní strana přijme taková opatření, jaká mohou být nezbytná pro:
(a) stanovení trestných činů uvedených v článku 2 jako kriminálních činů podle jeho vnitrostátního práva;
(b) učinění těchto trestných činů potrestatelnými prostřednictvím příslušných sankcí, které berou v úvahu závažnou povahu těchto trestných činů.
Článek 5
1. Každý stát – smluvní strana přijme v souladu se svými vnitrostátními právními principy nezbytná opatření k tomu, aby právnickou osobu nacházející se na jeho území nebo zřízenou podle jeho zákonů bylo možno činit odpovědnou, jestliže se fyzická osoba odpovědná za řízení nebo kontrolu této právnické osoby dopustila v této funkci trestného činu uvedeného v článku 2. Taková odpovědnost může být trestněprávní, civilněprávní nebo správněprávní.
2. Taková odpovědnost vzniká bez újmy na trestní odpovědnosti fyzických osob, které se dopustily trestných činů.
3. Každý stát – smluvní strana zejména zajistí, aby právnické osoby mající odpovědnost v souladu s předchozím odstavcem 1 podléhaly účinným, úměrným a odrazujícím trestněprávním, civilněprávním či správněprávním sankcím. Takové sankce mohou zahrnovat peněžní sankce.
Článek 6
Každý stát – smluvní strana přijme taková opatření, jaká mohou být nezbytná, včetně případných vnitrostátních zákonů, pro zajištění toho, aby kriminální činy spadající pod tuto Úmluvu nebyly za žádných okolností ospravedlnitelné ohledy politického, filosofického, ideologického, rasového, etnického, náboženského nebo jiného podobného charakteru.
Článek 7
1. Každý stát – smluvní strana přijme taková opatření, jaká mohou být nezbytná pro ustavení jeho jurisdikce nad trestnými činy uvedenými v článku 2, pokud:
(a) je tento trestný čin spáchán na území tohoto státu;
(b) je tento trestný čin spáchán na palubě lodi plující pod vlajkou tohoto státu nebo na palubě letadla registrovaného podle zákonů tohoto státu v době spáchání tohoto trestného činu;
(c) je tento trestný čin spáchán občanem tohoto státu.
2. Stát – smluvní strana může také ustavit svou jurisdikci nad jakýmkoliv takovým trestným činem, pokud:
(a) takový trestný čin směřoval k uskutečnění nebo jeho výsledkem bylo uskutečnění trestného činu zmíněného v článku 2, odstavci 1, písmenu (a) nebo (b), na území tohoto státu nebo proti jeho občanu;
(b) takový trestný čin směřoval k uskutečnění nebo jeho výsledkem bylo uskutečnění trestného činu zmíněného v článku 2, odstavci 1, písmeni (a) nebo (b), proti státnímu nebo vládnímu zařízení tohoto státu v zahraničí, včetně diplomatických nebo konzulárních místností tohoto státu;
(c) takový trestný čin směřoval k uskutečnění nebo jeho výsledkem bylo uskutečnění trestného činu zmíněného v článku 2, odstavci 1, písmeni (a) nebo (b), páchaného jako pokus o přinucení tohoto státu k tomu, aby uskutečnil nebo se zdržel uskutečnění jakéhokoliv činu;
(d) takový trestný čin je spáchán osobou bez státní příslušnosti, která má své obvyklé bydliště na území tohoto státu;
(e) takový trestný čin je spáchán na palubě letadla, jež je provozováno vládou tohoto státu.
3. Při ratifikaci, přijetí, schválení nebo přístupu k této Úmluvě oznámí každý stát – smluvní strana generálnímu tajemníkovi Organizace spojených národů jurisdikci, kterou ustavil v souladu s odstavcem 2. Pokud dojde k jakékoliv změně, příslušný stát – smluvní strana ji generálnímu tajemníkovi okamžitě oznámí.
4. Každý stát – smluvní strana podobně přijme taková opatření, jaká mohou být nezbytná pro ustavení jeho jurisdikce nad trestnými činy uvedenými v článku 2 v případech, kdy údajný pachatel je přítomen na jeho území a tento stát nevydá tuto osobu do kteréhokoliv ze států – smluvních stran, které ustavily svou jurisdikci v souladu s odstavcem 1 nebo 2.
5. Pokud více než jeden stát – smluvní strana uplatňuje jurisdikci nad trestnými činy uvedenými v článku 2, příslušné státy – smluvní strany se vynasnaží vhodně koordinovat svá opatření, zejména pak ta, která se týkají podmínek pro trestní stíhání a způsobů vzájemné právní pomoci.
6. Aniž jsou dotčeny normy obecného mezinárodního práva, nevylučuje tato Úmluva výkon jakékoliv trestní jurisdikce ustavené státem – smluvní stranou v souladu s jeho vnitrostátním právem.
Článek 8
1. Každý stát – smluvní strana přijme v souladu se svými vnitrostátními právními principy příslušná opatření pro identifikaci, odhalování a zmrazení nebo zabavení jakýchkoliv finančních prostředků, použitých nebo vyčleněných za účelem spáchání trestných činů uvedených v článku 2, a rovněž výnosů pocházejících z takových trestných činů, pro účely možné konfiskace.
2. Každý stát – smluvní strana přijme v souladu se svými vnitrostátními právními principy příslušná opatření pro konfiskaci finančních prostředků, použitých nebo vyčleněných za účelem spáchání trestných činů uvedených v článku 2, a výnosů pocházejících z takových trestných činů.
3. Každý dotčený stát – smluvní strana může zvážit možnost uzavření dohod s ostatními státy - smluvními stranami o pravidelném nebo případ od případu stanoveném podílu na finančních prostředcích pocházejících z konfiskací zmíněných v tomto článku.
4. Každý stát – smluvní strana zváží možnost vytvoření mechanismů, pomocí nichž budou finanční prostředky pocházející z konfiskací zmíněných v tomto článku využity pro odškodnění obětí trestných činů zmíněných v článku 2, odstavci 1, písmeni (a) nebo (b), nebo jejich rodin.
5. Ustanovení tohoto článku budou prováděna bez újmy na právech třetích stran jednajících v dobré víře.
Článek 9
1. Po obdržení informací, že osoba, která spáchala nebo je podezřelá ze spáchání trestného činu uvedeného v článku 2, může být přítomna na jeho území, přijme dotčený stát – smluvní strana taková opatření, jaká mohou být podle jeho vnitrostátního práva nezbytná pro vyšetřování skutečností obsažených v těchto informacích.
2. Má-li stát – smluvní strana, na jehož území je pachatel nebo údajný pachatel přítomen, za prokázané, že okolnosti tak vyžadují, přijme podle svého vnitrostátního práva příslušná opatření tak, aby zajistil přítomnost této osoby pro účely trestního stíhání nebo vydání.
3. Jakákoliv osoba, ve vztahu k níž jsou přijímána opatření zmíněná v odstavci 2, bude oprávněna k tomu, aby:
(a) bez prodlení navázala spojení s nejbližším příslušným představitelem státu, jehož občanem je tato osoba nebo který je jinak oprávněn k ochraně práv této osoby, nebo – jestliže tato osoba je osobou bez státní příslušnosti – toho státu, na jehož území má tato osoba své obvyklé bydliště;
(b) byla navštívena představitelem tohoto státu;
(c) byla informována o svých právech podle písmen (a) a (b).
4. Práva zmíněná v odstavci 3 budou uplatňována v souladu se zákony a předpisy toho státu, na jehož území je pachatel nebo údajný pachatel přítomen, s tím, že zmíněné zákony a předpisy musí umožňovat, aby byl dán plný účinek účelům, pro něž jsou zamýšlena práva udělená podle odstavce 3.
5. Ustanoveními odstavců 3 a 4 nebude dotčeno právo kteréhokoli státu – smluvní strany uplatňujícího jurisdikci v souladu s článkem 7, odstavcem 1 písmenem (c), nebo odstavcem 2, písmenem (d) vyzvat Mezinárodní výbor Červeného kříže k tomu, aby navázal spojení s údajným pachatelem a navštívil jej.
6. Pokud stát – smluvní strana vezme ve shodě s tímto článkem nějakou osobu do vazby, okamžitě oznámí, přímo nebo prostřednictvím generálního tajemníka Organizace spojených národů, těm státům - smluvním stranám, které ustavily jurisdikci v souladu s článkem 7, odstavcem 1 nebo 2, a, bude-li to považovat za vhodné, jakýmkoliv jiným zainteresovaným státům - smluvním stranám skutečnost, že taková osoba je ve vazbě, a okolnosti, které odůvodňují zadržení této osoby. Stát, který vede vyšetřování zamýšlené v odstavci 1, bude zmíněné státy – smluvní strany o svých zjištěních neprodleně informovat a sdělí jim, zda má v úmyslu vykonávat jurisdikci.
Článek 10
1. Stát – smluvní strana, na jehož území je údajný pachatel přítomen, bude povinen v případech, na něž se vztahuje článek 7, za předpokladu, že tuto osobu nevydá, bez jakékoliv výjimky a bez ohledu na to, zda či nikoliv byl trestný čin spáchán na jeho území, předat případ bez zbytečného prodlení svým kompetentním orgánům za účelem stíhání, prostřednictvím soudního řízení v souladu se zákony tohoto státu. Tyto orgány přijmou své rozhodnutí stejným způsobem jako v případě jakéhokoliv jiného závažného trestného činu podle práva tohoto státu.
2. Kdykoliv je státu – smluvní straně podle jeho vnitrostátního práva povoleno vydat nebo jinak předat jednoho ze svých občanů pouze za podmínky, že tato osoba bude vrácena tomuto státu k výkonu trestu uloženého jako výsledek soudního nebo jiného řízení, pro něž byla tato extradice nebo předání této osoby požadováno, a tento stát a stát požadující extradici této osoby se shodnou na této alternativě a na dalších podmínkách, které mohou považovat za vhodné, bude taková podmíněná extradice nebo takové podmíněné předání postačující pro splnění povinnosti uvedené v odstavci 1.
Článek 11
1. Trestné činy uvedené v článku 2 budou považovány za trestné činy, které jsou jako trestné činy podléhající extradici zahrnuty do jakékoliv extradiční smlouvy existující mezi kterýmikoliv státy – smluvními stranami před vstupem v platnost této Úmluvy. Státy – smluvní strany se zavazují zahrnout tyto trestné činy jako trestné činy podléhající extradici do každé extradiční smlouvy, která mezi nimi bude následně uzavřena.
2. Pokud stát – smluvní strana, který podmiňuje extradici existencí smlouvy, obdrží žádost o extradici od jiného státu – smluvní strany, s nímž nemá uzavřenu žádnou extradiční smlouvu, může dožádaný stát – smluvní strana podle své volby vzít v úvahu tuto Úmluvu jako právní základ pro extradici ve vztahu k trestným činům uvedeným v článku 2. Extradice bude podléhat ostatním podmínkám stanoveným právem dožádaného státu.
3. Státy – smluvní strany, které nepodmiňují extradici existencí smlouvy, budou uznávat trestné činy uvedené v článku 2 jako trestné činy podléhající extradici mezi sebou navzájem, s ohledem na podmínky stanovené právem dožádaného státu.
4. V případě nutnosti budou trestné činy uvedené v článku 2 posuzovány pro účely extradice mezi státy – smluvními stranami, jako by byly spáchány nejen v místě, kde k nim došlo, ale také na území států, které ustavily jurisdikci v souladu s článkem 7, odstavci 1 a 2.
5. Ustanovení všech extradičních smluv a dohod mezi státy – smluvními stranami týkající se trestných činů uvedených v článku 2 budou považována za modifikovaná mezi státy – smluvními stranami v rozsahu, v jakém jsou neslučitelná s touto Úmluvou.
Článek 12
1. Státy – smluvní strany si budou navzájem poskytovat nejvyšší míru pomoci ve spojení s trestním vyšetřováním nebo trestním nebo extradičním řízením ve vztahu k trestným činům uvedeným v článku 2, včetně pomoci při získávání důkazů, které mají ve svém držení, nezbytných pro soudní řízení.
2. Státy – smluvní strany nesmějí odmítnout žádost o vzájemnou právní pomoc z důvodu bankovního tajemství.
3. Dožadující strana nebude předávat ani využívat informace nebo důkazy poskytnuté dožádanou stranou pro vyšetřování, stíhání nebo řízení jiná, než jaká jsou stanovena v žádosti, bez předchozího souhlasu dožádané strany.
4. Každý stát – smluvní strana může vzít v úvahu vytvoření mechanismů pro sdílení informací nebo důkazů, které jsou potřebné pro stanovení trestněprávní, civilněprávní nebo správněprávní odpovědnosti podle článku 5, s ostatními státy – smluvními stranami.
5. Státy – smluvní strany budou plnit své závazky podle odstavců 1 a 2 ve shodě s jakýmikoliv smlouvami nebo jinými dohodami, které mezi nimi mohou existovat, o vzájemné právní pomoci nebo výměně informací. V případě neexistence takových smluv nebo dohod si budou státy – smluvní strany poskytovat vzájemnou pomoc v souladu se svým vnitrostátním právem.
Článek 13
Žádný z trestných činů uvedených v článku 2 nebude pro účely extradice nebo vzájemné právní pomoci považován za finanční trestný čin. V souladu s tím nesmějí státy – smluvní strany odmítnout žádost o extradici nebo vzájemnou právní pomoc výhradně z toho důvodu, že se týká finančního trestného činu.
Článek 14
Žádný z trestných činů uvedených v článku 2 nebude pro účely extradice nebo vzájemné právní pomoci považován za politický trestný čin nebo za trestný čin spojený s politickým trestným činem nebo za trestný čin inspirovaný politickými motivy. V souladu s tím nesmí být žádost o extradici nebo o vzájemnou právní pomoc založená na takovém trestném činu odmítnuta výhradně z toho důvodu, že se týká politického trestného činu nebo trestného činu spojeného s politickým trestným činem nebo trestného činu inspirovaného politickými motivy.
Článek 15
Nic z toho, co je obsaženo v této Úmluvě, nebude vykládáno jako ukládající povinnost extradice nebo povinnost poskytnutí vzájemné právní pomoci, jestliže dožádaný stát – smluvní strana má závažné důvody k tomu, aby se domníval, že žádost o extradici pro trestné činy uvedené v článku 2 nebo o vzájemnou právní pomoc ve vztahu k těmto trestným činům byla podána za účelem stíhání nebo potrestání nějaké osoby kvůli rase, náboženství, národnosti, etnickému původu nebo politickým názorům této osoby nebo že vyhovění této žádosti by způsobilo újmu na postavení této osoby z jakéhokoliv z těchto důvodů.
Článek 16
1. Osoba, která je ve vazbě nebo si odpykává trest na území jednoho státu – smluvní strany a jejíž přítomnost v jiném státu - smluvní straně je požadována za účelem identifikace, svědectví nebo jiného poskytnutí pomoci při získávání důkazů pro vyšetřování nebo stíhání trestných činů uvedených v článku 2, může být převezena, jestliže jsou splněny následující podmínky:
(a) tato osoba k tomu dá svobodně svůj informovaný souhlas;
(b) kompetentní orgány obou států s tím souhlasí, s výhradou takových podmínek, jaké mohou tyto státy považovat za vhodné.
2. Pro účely tohoto článku:
(a) stát, do nějž je tato osoba převezena, bude mít pravomoc a povinnost držet převezenou osobu ve vazbě, není-li jinak požadováno nebo schváleno státem, z nějž byla tato osoba převezena;
(b) stát, do nějž je tato osoba převezena, bez prodlení splní svou povinnost vrátit tuto osobu do vazby státu, z nějž byla tato osoba převezena, jak bylo dohodnuto dříve nebo jinak odsouhlaseno kompetentními orgány obou států;
(c) stát, do nějž je tato osoba převezena, nebude vyžadovat od státu, z nějž byla tato osoba převezena, aby pro návrat této osoby zahájil extradiční řízení;
(d) převezené osobě bude ve prospěch trestu odpykávaného ve státě, z nějž je tato osoba převezena, započítána doba strávená ve vazbě toho státu, do nějž byla převezena.
3. Pokud s tím nebude souhlasit stát – smluvní strana, z nějž má být nějaká osoba převezena v souladu s tímto článkem, nebude tato osoba, ať je její státní příslušnost jakákoliv, trestně stíhána nebo zadržována nebo vystavena jakémukoliv jinému omezení své osobní svobody na území státu, do nějž je tato osoba převezena, ve vztahu k činům nebo odsouzením předcházejícím jejímu odjezdu z území státu, z nějž byla taková osoba převezena.
Článek 17
Jakékoliv osobě, která je vzata do vazby nebo ve vztahu k níž jsou přijata jakákoliv jiná opatření nebo vedeno řízení ve shodě s touto Úmluvou, bude zaručeno spravedlivé zacházení, včetně požívání veškerých práv a záruk v souladu s právem státu, na jehož území je tato osoba přítomna, a aplikovatelnými ustanoveními mezinárodního práva včetně mezinárodního práva lidských práv.
Článek 18
1. Státy - smluvní strany budou spolupracovat při prevenci trestných činů uvedených v článku 2 tím, že přijmou veškerá proveditelná opatření – mimo jiné přizpůsobením svých vnitrostátních zákonů, jestliže to bude nezbytné – pro prevenci a boj na svých příslušných územích proti přípravám ke spáchání těchto trestných činů uvnitř nebo mimo svá území, včetně:
(a) opatření pro zákaz nelegálních aktivit osob a organizací na svých územích, které vědomě podporují, podněcují, organizují nebo se podílejí na páchání trestných činů uvedených v článku 2;
(b) opatření požadujících od finančních institucí a ostatních profesí, které jsou zapojené do finančních transakcí, aby používaly nejúčinnějších dostupných opatření pro identifikaci svých obvyklých nebo příležitostných zákazníků a také zákazníků, v jejichž zájmu jsou otevřeny účty, a věnovaly zvláštní pozornost neobvyklým nebo podezřelým transakcím a hlásily transakce podezřelé z toho, že mají svůj původ v trestné činnosti. Za tímto účelem státy – smluvní strany vezmou v úvahu:
(i) přijetí předpisů zakazujících otevření účtů držitelům nebo oprávněným, kteří jsou neidentifikovaní nebo neidentifikovatelní, a opatření pro zajištění toho, že tyto instituce ověří identitu skutečných vlastníků v takových transakcích;
(ii) ve vztahu k identifikaci právnických osob požadavek, aby finanční instituce v případě nutnosti přijaly opatření pro ověřování právní existence a struktury zákazníka získáním důkazu o legálním ustavení – buď z veřejného registru nebo od zákazníka nebo obojím způsobem – včetně informací týkajících se jména zákazníka, právní formy, adresy, ředitelů a ustanovení upravujících pravomoc přijímat závazky jménem právnické osoby;
(iii) přijetí předpisů ukládajících finančním institucím povinnost, aby kompetentním orgánům neprodleně oznámily všechny složité, neobvyklé rozsáhlé transakce a neobvyklé struktury transakcí, které nemají žádný zřejmý ekonomický nebo evidentně zákonný účel, aniž by se musely obávat převzetí trestněprávní nebo civilněprávní odpovědnosti za porušení jakéhokoliv omezení týkajícího se poskytnutí informací, jestliže svá podezření oznámí v dobré víře;
(iv) požadavek, aby finanční instituce uchovávaly alespoň po dobu pěti let všechny nezbytné záznamy o transakcích jak vnitrostátních, tak mezinárodních.
2. Státy - smluvní strany budou dále spolupracovat při prevenci trestných činů uvedených v článku 2 tím, že vezmou v úvahu:
(a) opatření pro dohled, včetně například udělování licencí, nad všemi subjekty zabývajícími se peněžními převody;
(b) proveditelná opatření pro odhalování nebo sledování fyzické přepravy peněžní hotovosti a dokumentů znějících na doručitele přes hranice, za podmínky striktních záruk pro zajištění řádného použití informací a bez jakéhokoliv kladení překážek volnosti kapitálových pohybů.
3. Státy – smluvní strany budou dále spolupracovat při prevenci trestných činů uvedených v článku 2 tím, že si budou vyměňovat přesné a ověřené informace v souladu se svým vnitrostátním právem a koordinovat administrativní a jiná opatření přijatá podle potřeby, aby se zabránilo spáchání trestných činů uvedených v článku 2, zejména pak tím, že:
(a) vytvoří a budou udržovat komunikační spojení mezi svými k tomu příslušnými orgány a službami, aby byla usnadněna bezpečná a rychlá výměna informací týkajících se všech aspektů trestných činů uvedených v článku 2;
(b) budou vzájemně spolupracovat při vedení vyšetřování, které se, pokud jde o trestné činy uvedené v článku 2, týká:
(i) totožnosti, místa pobytu a činnosti osob, vůči nimž existuje důvodné podezření, že jsou zapojeny do takových trestných činů;
(ii) pohybu finančních prostředků vztahujících se k páchání takových trestných činů.
4. Státy – smluvní strany si mohou vyměňovat informace prostřednictvím Mezinárodní policejní organizace (Interpol).
Článek 19
Stát – smluvní strana, v němž je údajný pachatel stíhán, sdělí v souladu se svým vnitrostátním právem nebo použitelnými postupy konečný výsledek soudního řízení generálnímu tajemníkovi Organizace spojených národů, který předá tyto informace ostatním státům – smluvním stranám.
Článek 20
Státy – smluvní strany budou plnit své závazky podle této Úmluvy způsobem, který je v souladu s principy svrchované rovnosti a územní celistvosti států a principy nezasahování do vnitřních záležitostí jiných států.
Článek 21
Nic z toho, co je obsaženo v této Úmluvě, se nebude dotýkat jiných práv, závazků a povinností států a jednotlivců podle mezinárodního práva, zejména cílů Charty Organizace spojených národů, mezinárodního humanitárního práva a jiných příslušných úmluv.
Článek 22
Nic z toho, co je obsaženo v této Úmluvě, neopravňuje stát – smluvní stranu k tomu, aby se na území jiného státu - smluvní strany ujal výkonu jurisdikce nebo plnění funkcí, které jsou vyhrazeny výlučně orgánům tohoto jiného státu – smluvní strany podle jeho vnitrostátního práva.
Článek 23
1. Příloha může být pozměňována doplňováním příslušných smluv, které:
(a) jsou otevřeny účasti všech států;
(b) vstoupily v platnost;
(c) ratifikovalo, přijalo, schválilo nebo k nim přistoupilo alespoň dvaadvacet států – smluvních stran této Úmluvy.
2. Po vstupu v platnost této Úmluvy může kterýkoliv stát – smluvní strana navrhnout výše uvedenou změnu. Jakýkoliv návrh na změnu bude sdělen depozitáři písemnou formou. Depozitář oznámí návrhy, které vyhovují požadavkům odstavce 1, všem státům – smluvním stranám a vyžádá si jejich názory na to, zda by navrhovaná změna měla být přijata.
3. Navrhovaná změna bude považována za přijatou, pokud proti ní jedna třetina států – smluvních stran nepodá námitku prostřednictvím písemného oznámení nejpozději do 180 dní od jejího rozeslání.
4. Přijatá změna přílohy vstoupí v platnost třicet dní po uložení dvaadvacáté ratifikační listiny či listiny o přijetí nebo schválení takové změny pro všechny státy – smluvní strany, které takovou listinu uložily. Pro každý stát – smluvní stranu ratifikující, přijímající nebo schvalující tuto změnu po uložení dvaadvacáté listiny vstoupí tato změna v platnost třicátý den poté, co tento stát – smluvní strana uloží svoji ratifikační listinu či listinu o přijetí nebo schválení.
Článek 24
1. Jakýkoliv spor mezi dvěma nebo více státy – smluvními stranami týkající se výkladu nebo aplikace této Úmluvy, který nelze urovnat v rozumné době prostřednictvím jednání, bude na žádost jednoho z nich předložen k rozhodčímu řízení. Jestliže do šesti měsíců od data žádosti o rozhodčí řízení nejsou strany schopny dohodnout se na uspořádání tohoto rozhodčího řízení, může kterákoliv z těchto stran předložit spor Mezinárodnímu soudnímu dvoru prostřednictvím žádosti v souladu se Statutem Dvora.
2. Každý stát může v době podpisu, ratifikace, přijetí nebo schválení této Úmluvy nebo přístupu k ní prohlásit, že se nepovažuje být vázán odstavcem 1. Ostatní státy – smluvní strany nebudou vázány odstavcem 1 ve vztahu ke kterémukoliv státu – smluvní straně, který učinil takovou výhradu.
3. Kterýkoliv stát, který učinil výhradu ve shodě s odstavcem 2, může kdykoliv odvolat tuto výhradu prostřednictvím oznámení generálnímu tajemníkovi Organizace spojených národů.
Článek 25
1. Tato Úmluva bude otevřena k podpisu všemi státy od 10. ledna 2000 do 31. prosince 2001 v sídle Organizace spojených národů v New Yorku.
2. Tato Úmluva podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení. Ratifikační listiny či listiny o přijetí nebo schválení budou uloženy u generálního tajemníka Organizace spojených národů.
3. Tato Úmluva bude otevřena k přístupu kteréhokoliv státu. Listiny o přístupu budou uloženy u generálního tajemníka Organizace spojených národů.
Článek 26
1. Tato Úmluva vstoupí v platnost třicátý den následující po datu uložení dvaadvacáté ratifikační listiny či listiny o přijetí, schválení nebo přístupu u generálního tajemníka Organizace spojených národů.
2. Pro každý stát ratifikující, přijímající nebo schvalující Úmluvu nebo přistupující k ní po uložení dvaadvacáté ratifikační listiny či listiny o přijetí, schválení nebo přístupu vstoupí Úmluva v platnost třicátý den poté, co tento stát uloží svoji ratifikační listinu či listinu o přijetí, schválení nebo přístupu.
Článek 27
1. Kterýkoliv stát – smluvní strana může tuto Úmluvu vypovědět prostřednictvím písemného oznámení generálnímu tajemníkovi Organizace spojených národů.
2. Výpověď nabude platnosti jeden rok následující po datu, ke kterému toto oznámení obdrží generální tajemník Organizace spojených národů.
Článek 28
Originál této Úmluvy, jejíž arabský, čínský, anglický, francouzský, ruský a španělský text je stejně autentický, bude uložen u generálního tajemníka Organizace spojených národů, který zašle jeho ověřené kopie všem státům.
NA DŮKAZ ČEHOŽ níže podepsaní, jsouce k tomu řádně zmocněni svými vládami, podepsali tuto Úmluvu, otevřenou k podpisu v sídle Organizace spojených národů v New Yorku 10. ledna 2000.

Příloha
1. Úmluva o potlačování protiprávního zmocnění se letadel, přijatá 16. prosince 1970 v Haagu.
2. Úmluva o potlačování protiprávních činů proti bezpečnosti civilního letectví, přijatá 23. září 1971 v Montrealu.
3. Úmluva o zabránění a trestání trestných činů proti osobám požívajícím mezinárodní ochrany včetně diplomatických zástupců, přijatá 14. prosince 1973 Valným shromážděním Organizace spojených národů.
4. Mezinárodní úmluva proti braní rukojmí, přijatá 17. prosince 1979 Valným shromážděním Organizace spojených národů.
5. Úmluva o fyzické ochraně jaderných materiálů, přijatá 3. března 1980 ve Vídni.
6. Protokol o potlačování protiprávních činů násilí na letištích sloužících mezinárodnímu civilnímu letectví, doplňující Úmluvu o potlačování protiprávních činů proti bezpečnosti civilního letectví, přijatý 24. února 1988 v Montrealu.
7. Úmluva o potlačování protiprávních činů proti bezpečnosti námořní plavby, přijatá 10. března 1988 v Římě.
8. Protokol o potlačování protiprávních činů proti bezpečnosti pevně ukotvených plošin umístěných na kontinentálním šelfu, přijatý 10. března 1988 v Římě.
9. Mezinárodní úmluva o potlačování teroristických bombových útoků, přijatá 15. prosince 1997 Valným shromážděním Organizace spojených národů.