1551/1946 Ú. l. I
Vyhláška ministerstva národní obrany, kterou se vydávají směrnice k provádění zákona ze dne 14. února 1946, č. 34 Sb., jímž se vymezuje pojem „československého partyzána“.

1551.
Vyhláška
ministerstva národní obrany
ze dne 15. června 1946.
kterou se vydávají směrnice k provádění zákona ze dne 14. února 1946, č. 34 Sb., jímž se vymezuje pojem „československého partyzána“.
Ministerstvo národní obrany vydává k provedení zákona č. 34/1946 Sb. tyto směrnice:

Čl. 1.
K § 1:
(1) Zásadně lze charakter čsl. partyzána přiznat jen těm, kteří přináležejíce k partyzánské jednotce po jistý čas, osvědčili skutkem bojovou nebo záškodnickou činnost; z této zásady činí zaslouženou výjimku případy uvedené pod § 1, odst. 1, č. 2. Ženy jsou postaveny na roveň mužům (§ 106, odst. 1 úst. listiny). Akcí se zbraní se rozumí útočný nebo obranný čin, při němž došlo k bojovému střetnutí s nepřítelem; na počtu účastníků takového střetnutí nesejde, spadá sem tedy i přepadení ojedinělého příslušníka okupantské armády jednotlivým partyzánem a naopak. Nezáleží na tom, zda příslušník partyzánské jednotky působil přímo ve svém bydlišti nebo v cizím kraji.
(2) Nastala-li smrt, těžké zranění nebo životu nebezpečné onemocnění bez příčinné souvislosti s činností uvedenou v odst. 1, č. 1, nejsou splněny podmínky odst. 1, čís. 2, písm. a) na př. usmrcení v hospodské rvačce nebo při zapovězené soukromé jízdě automobilem; vždy je ovšem třeba pečlivě zkoumat, zda byl přerušen kausální nexus mezi službou v partyzánské jednotce a dotčenou událostí. Je-li tu řečená příčinná souvislost, stačí i usmrcení nešťastnou náhodou (na př. střelou, která vyjde nenadále při čištění zbraní, usmrcení při služební jízdě automobilem a pod.) nebo sebevražda, již spáchal příslušník partyzánské jednotky, aby se nedostal do moci nepřítele a pod.
(3) Životu nebezpečné onemocnění třeba zásadně hodnotit stejně jako těžké zranění; vždyť mnohdy mohlo být spojeno s větším utrpením nežli zranění kvalifikované jako těžké a bylo s to zanechat vážnější a trvalejší následky.
(4) Mezi hrdinským činem a vynikající zásluhou o jednotku může být rozdíl: někdo se mohl zasloužit o jednotku vynikajícím způsobem tím, že jí prokázal velmi cenné služby, které však rys hrdinství nemají. Tak lékař, který zachraňoval své druhy před smrtí, získal si nepochybně o jednotku velké zásluhy, ačkoli prováděl vlastně jen normální úkony svého zaměstnání. Totéž platí na př. o hlídce, která svou bdělostí objevila včas přípravy nepřítele k obchvatu jednotky a tím ji zachránila event. před záhubou; v takových případech očividně nelze za všech okolností mluvit o hrdinství; je věcí volného uvážení, zda šlo o obyčejnou zásluhu nebo o zásluhy vynikající. Je také samozřejmé, že každou akci se zbraní nebo s destrukčními prostředky nebude možno považovat za hrdinský čin. Někdy se ovšem oba pojmy kryjí.
Čl. 2.
K § 1, odst. 2.
(1) Vylučují se osoby státně spolehlivé, proti nimž jsou námitky s hledisek mravních. Formulace je volena tak, aby byly podchyceny i případy, které nelze trestně stíhat, na př. když někdo z nicotných důvodů opustí těžce zraněného druha. Naproti tomu nebude možno považovat každé opuštění jednotky za spáchané z pohnutek nízkých nebo nečestných; o takové pohnutky zpravidla nepůjde v těch případech, kdy se dotčený příslušník partyzánské jednotky vzdálí proto, aby se dal zařadit do regulérní armády, k jiné partyzánské jednotce, aby navštívil nemocnou rodinu a pod.
(2) Nikdo se nemohl stát čsl. partyzánem po uplynutí 9. května 1945, a to ani tehdy, kdyby ještě uvedeného dne náhodou bojoval v týlu nepřítele. Kdo nebyl členem partyzánské jednotky a nenabyl charakteru čsl. partyzána z důvodů uvedených v odst. 1, č. 1 a č. 2, písm. a) a b), nestává se jím (t. j. čsl. partyzánem) ani tehdy, kdyby se byl býval účastnil bojů na straně postupující armády československé, resp. spojenecké.
(3) Partyzánská jednotka, t. j. jednotka, vyvíjející v týlu nepřítele bojovou nebo záškodnickou činnost, nemusila trvat po určitou kalendářní dobu, ovšem za předpokladu toho, co je dále v tomto odstavci směrnic uvedeno. Mohla vzniknout na př. i koncem dubna nebo i počátkem května 1945, záleží jedině na tom, zdali vyvíjela řečenou bojovou nebo záškodnickou činnost v týlu nepřítele — kratší odloučení od jednotky nevadí za okolností uvedených v § 4, odst. 2, písm. a) a b). Naproti tomu podmínkou přiznání charakteru čsl. partyzána je buďto
a) ztrávení určité doby v partyzánské jednotce spojené alespoň s jedinou akcí se zbraní nebo s destručními prostředky (§ 1, odst. 1, č. 1), nebo
b) nehledě k době přináležitosti k partyzánské jednotce, existence důvodů uvedených v § 1, odst. 1, č. 2, písm. a) a b).
(4) Je samozřejmé, že musil-li být někdo členem partyzánské jednotky po dva měsíce nebo za zvlášť přitěžujících okolností jeden měsíc, že mohl tuto dobu ztrávit v různých partyzánských jednotkách — viz § 4, odst. 3, který to výslovně připouští; na př. první jednotka mohla být rozprášena po 14denní činnosti, vstoupila-li dotčená osoba po té do jiné partyzánské jednotky, může se jí započítat i řečených 14 dní do doby vyžadované v § 1, odst. 1, č. 1. V konkretním případě tedy čsl. partyzán nemusel vyvíjet žádnou bojovou (záškodnickou) činnost, stačí, že na př. byl v souvislosti s výkonem služby těžce zraněn, že se zasloužil o jednotku vynikajícím způsobem. Než partyzánská jednotka jen z takovýchto osob, t. j. z lidí, kteří bojovou nebo záškodnickou činnost nevyvíjeli, sestávat nemůže. Jinými slovy, charakteru čsl. partyzána z důvodu uvedeného v § 1, odst. 1, č. 2, písm. b) možno nabýt jen v jednotce, jejíž příslušníci vyvíjeli bojovou nebo záškodnickou činnost, kterážto činnost právě propůjčuje jednotce charakter jednotky partyzánské.
(5) I. čsl. armádu na Slovensku, pokud organicky trvala, nelze pokládat za partyzánskou jednotku ve smyslu § 1, odst. 1, č. 1, třebaže povstala v týlu nepřítele. To byla pravidelná československá armáda, zřízená rozkazem presidenta republiky. Octne-li se pravidelná armáda z jakýchkoliv důvodů v týlu nepřítele, nebo je-li jím ze všech stran obklíčena, zůstává nadále regulérním vojskem. To je také stanovisko našeho právního řádu, který rozeznává mezi partyzánskými jednotkami na straně jedné, a československou armádou v zahraničí, I. československou armádou na Slovensku a spojeneckými armádami na straně druhé (viz zejména zákon číslo 136/1946 Sb. o umisťování a jiném zaopatření účastníků národního boje za osvobození, jakož i osnovu zákona o příslušnících československé armády v zahraničí a o osobách jim postavených na roveň).
(6) Třeba přísně rozlišovat příslušníka partyzánské jednotky od pouhého pomocníka této jednotky. Příslušníkem je pouze ten, kdo byl do partyzánské jednotky zařazen (vtělen, přijat) a s ní sdílel po partyzánském způsobu všechny osudy, t. j. kdo vedl partyzánský život; při tom se ovšem někteří členové jednotky mohli zdržovat přechodně ve svém bydlišti. Předpokládá se při tom vojenský způsob života. Potvrzení tohoto názoru lze spatřovat na př. i v ustanovení § 1 dekretu presidenta republiky č. 83/1945 Sb., podle něhož má zařazení do partyzánské jednotky význam odvodu do čsl. branné moci. Z toho plyne, že osoby, které nežily ve společenství s partyzánskou jednotkou, nýbrž vykonávaly nadále své normální občanské povolání a při tom partyzány podporovaly nebo jim dokonce činnost umožňovaly (na př. horníci dodávkami dynamitu) bude nutno zásadně považovat za pomocníky partyzánů. Je ovšem nutno připustit, že pomocník partyzánů mohl mít často postavení těžší a nebezpečnější než samotný příslušník partyzánské jednotky (každou chvíli bylo třeba počítat se zatčením a pod.). Takovým pomocníkem bude zpravidla na př. též lékař, který ve své ordinaci poskytoval pomoc partyzánům tajně, vystavuje se krajnímu nebezpečí; příslušníkem partyzánské jednotky by nepochybně byl, kdyby s partyzány odešel do hor.
(7) S hlediska osvobozovacího boje nebude lze samozřejmě považovat v případě uvedeném v § 1, odst. 2 za zavržení hodný čin (trestný čin), spáchaný z pohnutek nízkých nebo nečestných, odnímání předmětů určených pro potřebu okupantů, jejich zničení, rozdání mezi lid a pod. Nízké nebo nečestné pohnutky by tu však byly, jakmile si partyzán jakoukoli věc odňatou bez právního důvodu zadržel pro sebe, ačli ji nepotřeboval při partyzánském způsobu života (tedy počítá-li s tím, že uvedeným počínáním obohatí sebe nebo svou rodinu a pod.). Tyto otázky mohou být v praxi často tak komplikovány, že nezbude než vyžádat si právní posudek. Za nízkou nebo nečestnou pohnutku bude nutno považovat hledíc k přesvědčení, které mezi partyzány žilo, zbabělost, strach o vlastní život, obavu z útrap a pod. Lidem, kteří jednali z uvedených pohnutek ke škodě partyzánské věci, nebude lze přiznat čestný charakter čsl. partyzána, jak to bylo opětovně zdůrazňováno i v branném výboru při projednávání zák. č. 34/1946 Sb. Taková provinění se ostatně mezi partyzány trestala zhusta trestem smrti; ušla-li mu dotčená osoba, může být za to vděčna, nesmí se ještě nad to domáhat uznání za partyzána, kteréžto slovo má zůstat pro věčné časy vyhrazeno jen skutečným hrdinům.
Čl. 3.
K § 2:
(1) Důvody státní nespolehlivosti nejsou vypočteny v odst. 1 taxativně (viz slovo „zejména“). Státně nespolehlivý tedy zejména je i ten, kdo byl odsouzen lidovým soudem (dekret presidenta republiky č. 16/1945 Sb. o potrestání nacistických zločinců, zrádců a jejich pomahačů a o mimořádných lidových soudech ve znění zák. č. 22/1946 Sb.), kdo vychvaloval režim nacistů, zrádců a pod., kdo projevoval protidemokratické smýšlení, stýkal se společensky, nikoli z nutnosti, s Němci, Maďary, kdo se ucházel o německé státní občanství, hlásil se v době nesvobody za Němce nebo Maďara atd.
(2) O státní spolehlivosti osob uvedených v 2. větě odstavce 2 nutno rozhodnout v dohodě s ministerstvem vnitra.
Čl. 4.
K § 3:
Cizím státním občanům české, slovenské a jiné slovanské národnosti, kteří konali službu v čsl. partyzánských jednotkách a později nabyli čsl. státního občanství, má být umožněno, aby se tento zákon vztahoval i na ně.
Čl. 5.
K § 4:
(1) Přijetím do partyzánské jednotky se zpravidla vyrozumívá neformální akt záležející v tom, že velitel jednotky, nebo jiný oprávněný činitel vysloví se vstupem dotčené osoby souhlas. Ustanovení odst. 2 a 3 mají rozptýlit pochybnosti, které by mohly vzniknout při počítání doby podle § 1, odst. 1, čís. 1. Obratem „z krajní nutnosti“ odst. 2, písm. c) se chce naznačit, že muselo být vynaloženo krajní úsilí, aby se předešlo zajetí; při dobrovolném zajetí může jít event. o čin, jejž má na mysli § 1, odst. 2 in fine.
(2) Tvrdí-li někdo, že připravoval partyzánské hnutí, musí uvést okolnosti, o něž toto tvrzení opírá a prokázat je, resp. aspoň nabídnout o tom důkazy. Ministerstvo národní obrany pak posoudí samo, nakolik se důkaz zdařil. Za přípravu partyzánského hnutí by bylo možno za určitých okolností pokládat na př. zařazení do parašutistických škol na Ukrajině, kde byli školeni příští velitelé parašutistických jednotek na Slovensku a pod. V případě, že byli parašutisté vysazeni v týlu nepřítele přímo v bojovém pásmu, při čemž hned došlo k bojovým akcím, bylo by možno event. považovat partyzánskou jednotku jimi založenou za existující již ode dne výsadky. Zákon nestanoví, jakou dobu lze nejvýše započítat do přípravné činnosti; vše záleží na volném zhodnocení důkazů. Příprava se ovšem musila zevně projevit nějakými skutky, na př. opatřováním zbraní, střeliva ve větším množství, vyjednáváním o spolupráci s příslušnými činiteli atd. Při tom všem bude třeba zachovat hodně opatrnosti. Pojetí pouhého úmyslu založit partyzánskou jednotku nestačí.
Čl. 6.
K § 5:
(1) Ministerstvo národní obrany je vázáno pouze právoplatnými odsuzujícími rozsudky trestních soudů. Naproti tomu, bylo-li trestní řízení zastaveno nebo skončilo zproštěním (na př. pro promlčení), posuzuje si uvedené ministerstvo věc samostatně; při tom samozřejmě nejde o potrestání pachatele, nýbrž o to, aby s hlediska tohoto zákona byly vyvozeny určité následky (nepřiznání charakteru partyzána).
(2) Potvrzení podle § 5 nelze vydat bez slyšení organisací uvedených v odst. 1 tohoto paragrafu. Ministerstvo národní obrany nemůže tedy rozhodnout bez slyšení těchto organisací, avšak není povinno dbát jejich názoru. Slyšení má tu význam jakési poradní funkce. Slyšení by se mohlo stát písemným nebo ústním dotazem u příslušných činitelů uvedených organisací, nebo tím, že by tyto organisace vyslaly za tím účelem do ministerstva národní obrany svého řádně legitimovaného zástupce, který by se prokázal zmocněním, že je jménem příslušné partyzánské organisace oprávněn jednat s tím účinkem, že jeho slyšení má význam slyšení dotčené organisace samotné. Při svém rozhodování není MNO vázáno různými potvrzeními vydanými svého času, resp. i v budoucnu veliteli býv. partyzánských jednotek a pod. Taková potvrzení posuzuje volně, tak, jako každý jiný důkazní prostředek. Ministerstvo národní obrany může samozřejmě dospět v určité věci k jinému názoru, než jaký zaujaly v této věci orgány vyšetřovací (na př. SNB), ovšem musí být event. odchylný názor opřen logicky o určité skutečnosti. Potvrzení podle § 5 vydává ministerstvo národní obrany a náleží tudíž do jeho působnosti, zda a kolik komisí si za tím účelem vytvoří a jaké bude jejich složení, po případě jak upraví jejich jednací řád. Ve sporných případech bude lze konat také šetření na místě samém, a to jedním nebo více členy.
(3) Zamítá-li se žádost o vydání potvrzení podle § 5, třeba toto rozhodnutí stručně, ale výstižně odůvodnit. Proti zamítavému rozhodnutí je přípustna stížnost k nejvyššímu správnímu soudu; doporučuje se proto v takových případech vyžádat si při formulování zamítavého vyřízení součinnost příslušné složky IV odboru MNO, která může včas upozornit na event. závady sběhlé za řízení, čímž se předejde nepříznivým rozhodnutím u nejvyššího správního soudu (t. j. nepříznivým pro voj. správu).
(4) Pokud zákon č. 34/1946 neustanovuje jinak, platí v řízení o žádosti podle § 5 zásady vládního nařízení ze dne 13. ledna 1928, č. 8 Sb., o řízení ve věcech náležejících do působnosti politických úřadů (správním řízením) — viz § 1, odst. 1, č. 3 cit. vl. nařízení.
(5) Budou vydány zvláštní formuláře žádosti o vydání potvrzení podle § 5, na nichž budou předtištěny různé otázky, mající význam s hlediska zákona č. 34/1946 Sb.
Čl. 7.
K § 6:
Trestní sankce se týkají zejména i velitelů partyzánských jednotek, kteří by chtěli proti pravdě dopomoci někomu k získání charakteru čsl. partyzána.
Čl. 8.
K § 7:
Ministerstvo národní obrany (jeho komise) se může obrátit na kterýkoliv ze soudů, úřadů a orgánů uvedených v § 7 se žádostí o provedení jednotlivých vyšetřovacích úkonů, na př. má-li být proveden výslech osoby žádající o vystavení potvrzení podle § 5, svědků a pod. Při těchto dožádáních musí se ministerstvo národní obrany vždy odvolat na cit. § 7 zák. č. 34/1946 Sb. (asi v této formě: „ministerstvo národní obrany žádá, abyste provedli podle § 7 zákona č. 34/1946 Sb. výslech …… o těchto okolnostech ……“).
Čl. 9.
K § 8:
Na osvobození od zpoplatnění všech písemností pořizovaných v souvislosti s vyřizováním žádostí podle § 5 třeba vždy upozorniti; jinak by se event. osoby práva neznalé o tomto dobrodiní zákona nedozvěděly.
Čl. 10.
Tyto směrnice nabývají účinnosti dnem vyhlášení.

Za ministra národní obrany:
pplk. Dr. Winterstein, v. r.