15/1932 Sb.
Úmluva o potírání penězokazectví.

15.
Úmluva
o potírání penězokazectví.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ.
JMÉNEM REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ,
ALBANIE, NĚMECKA, SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH, RAKOUSKA,
BELGIE, VELKÉ BRITANIE, IRSKA A BRITSKÝCH ZEMÍ ZÁMOŘSKÝCH,
INDIE, BULHARSKA, ČÍNY, KOLUMBIE, KUBY, DÁNSKA, SVOBODNÉHO
MĚSTA GDANSKA, ŠPANĚLSKA, FRANCIE, ŘECKA, MAĎARSKA, ITALIE,
JAPONSKA, LUCEMBURSKA, MONAKA, NORSKA, PANAMY, NIZOZEMÍ,
POLSKA, PORTUGALSKA, RUMUNSKA, KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ
A SLOVINCŮ, SVAZU SOVĚTSKÝCH SOCIALISTICKÝCH REPUBLIK
A ŠVÝCARSKA
BYLA SJEDNÁNA TATO ÚMLUVA, PROTOKOL A FAKULTATIVNÍ
PROTOKOL:


(Překlad.)
Úmluva
JEHO VELIČENSTVO KRÁL ALBÁNSKÝ; PRESIDENT ŘÍŠE NĚMECKÉ; PRESIDENT SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH; SPOLKOVÝ PRESIDENT REPUBLIKY RAKOUSKÉ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL BELGIČANŮ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL VELKÉ BRITANIE, IRSKA A BRITSKÝCH ZEMÍ ZÁMOŘSKÝCH, CÍSAŘ INDICKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL BULHARŮ; PRESIDENT NÁRODNÍ VLÁDY REPUBLIKY ČÍNSKÉ; PRESIDENT REPUBLIKY KOLUMBIE; PRESIDENT REPUBLIKY KUBY; JEHO VELIČENSTVO KRÁL DÁNSKÝ; PRESIDENT REPUBLIKY POLSKÉ, ZA SVOBODNÉ MĚSTO GDANSKO; JEHO VELIČENSTVO KRÁL ŠPANĚLSKÝ; PRESIDENT REPUBLIKY FRANCOUZSKÉ; PRESIDENT REPUBLIKY ŘECKÉ; JEHO VÝSOST NEJJASNĚJŠÍ SPRÁVCE KRÁLOVSTVÍ UHERSKÉHO; JEHO VELIČENSTVO KRÁL ITALSKÝ; JEHO VELIČENSTVO CÍSAŘ JAPONSKÝ; JEJÍ KRÁLOVSKÁ VÝSOST VELKOVÉVODKYNĚ LUCEMBURSKÁ; JEHO NEJJASNĚJŠÍ VÝSOST PRINC MONACKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL NORSKÝ; PRESIDENT REPUBLIKY PANAMSKÉ; JEJÍ VELIČENSTVO KRÁLOVNA NIZOZEMSKÁ; PRESIDENT REPUBLIKY POLSKÉ; PRESIDENT REPUBLIKY PORTUGALSKÉ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL RUMUNSKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ; ÚSTŘEDNÍ VÝKONNÝ VÝBOR SVAZU SOVĚTSKÝCH SOCIALISTICKÝCH REPUBLIK; SPOLKOVÁ RADA ŠVÝCARSKÁ; PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ,
přejíce si stále účinněji čeliti penězokazectví a je potírati, jmenovali svými zmocněnci:
Jeho Veličenstvo král albánský:
Dr. Stavro Stavri-ho,
Chargé dʼaffaires v Paříži;
President říše Německé:
Dr. Ericha Kraske-ho,
přednášejícího legačního radu, v ministerstvu zahraničních věcí;
Dr. Wolfganga Mettgenberg-a,
ministerského radu v říšském ministerstvu spravedlnosti;
Dr. Vocke-ho,
tajného finančního radu, člena ředitelství říšské banky;
President Spojených Států Amerických:
p. Hugh R. Wilson-a,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u švýcarské Spolkové rady;
Spolkový president republiky Rakouské:
Dr. Bruno Schultz-e,
policejního ředitele, sekčního šéfa kriminální policie při policejním ředitelství ve Vídni;
Jeho Veličenstvo král Belgičanů:
p. Servais-e,
státního ministra, honorárního generálního prokurátora při apelačním soudu v Bruselu;
Jeho Veličenstvo král Velké Britanie, Irska, britských zemí zámořských, císař indický:
Za Velkou Britanii a Severní Irsko, jakož i za všechny části britské říše, jež nejsou samostatnými členy Společnosti Národů:
Sir Johna Fischer-a Williams-e,
britského právního poradce při reparační komisi;
Leslie S. Brass-e, Esq.,
Assistant Principal at the Home Office;
Za Indii:
Vernon Dawson-a, Esq.,
C. I. E., Principal at the India Office;
Jeho Veličenstvo král Bulharů:
P. D. Mikoff-a,
Chargé dʼaffaires v Bernu;
President národní vlády republiky Čínské:
p. Lone Liang-a,
radu čínského vyslanectví u presidenta říše Německé;
President republiky Kolumbie:
Dr. Antonio José Restrepo,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra, stálého delegáta u Společnosti Národů;
President republiky Kuby:
p. G. de Blanck y Menocal-a,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra, stálého delegáta u Společnosti Národů;
p. Manuela R. Alvarez-a,
obchodního attaché při stálé delegaci u Společnosti Národů;
Jeho Veličenstvo král dánský:
p. William Borberg-a,
stálého delegáta u Společnosti Národů;
President republiky Polské za svobodné město Gdansko:
p. Františka Sokala,
zplnomocněného ministra, delegáta republiky Polské u Společnosti Národů;
p. Johna Muhla,
prvního prokurátora a šéfa kriminální policie Svobodného města;
Jeho Veličenstvo král španělský:
p. Mauricio Lopez-a Roberts-a, markýze de la Torrehermosa,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra u švýcarské Spolkové rady;
President republiky Francouzské:
hraběte de Chalendar-a,
finančního attaché velvyslanectví u Jeho britského Veličenstva;
President republiky Řecké:
p. Mégalos Caloyanni-ho,
honorárního radu u Nejvyššího apelačního soudu v Kahýře;
Jeho Výsost Nejjasnější správce království uherského:
p. P. de Hevesy de Heves-a,
ministra-residenta, stálého delegáta u Společnosti Národů;
Jeho Veličenstvo král italský:
kommendatore Dr. Ugo Aloisi-ho,
radu kasačního dvora, přiděleného ministerstvu spravedlnosti;
Jeho Veličenstvo císař japonský:
p. Raizaburo Hayashi-ho,
generálního prokurátora u kasačního dvora;
p. Shigeru Nagai-ho,
ředitele mincovny;
Její královská Výsost velkovévodkyně Lucemburská:
p. Karla G. Vermaire-a,
konsula v Ženevě;
Jeho Nejjasnější Výsost princ monacký:
p. Rudolfa Ellès-a,
vicekonsula v Ženevě;
Jeho Veličenstvo král Norský:
p. Chr. L. Lange-ho,
generálního tajemníka meziparlamentní Unie;
President republiky Panama:
Dr. Arosemena,
státního tajemníka v ministerstvu zahraničních věcí;
Její Veličenstvo královna Nizozemská:
barona A. A. van der Feltz-a,
bývalého šéfa nizozemské Ústředny pro potírání padělků, bývalého generálního prokurátora u apelačního dvora v Amsterdamu;
p. P. J. Gerke-ho,
generálního pokladníka ve finanční sekci nizozemské Indie;
p. K. H. Broekhoff-a,
komisaře, nejvyššího policejního inspektora;
President republiky Polské:
p. Františka Sokala,
zplnomocněného ministra, delegáta u Společnosti Národů,
Dr. Vlodzimierza Sokalski-ho,
soudce Nejvyššího soudního dvora;
President republiky Portugalské:
Dr. José Caeiro da Matta,
ředitele portugalské banky, profesora na právnické fakultě university v Lisaboně;
Jeho Veličenstvo král Rumunský:
p. Constantin Antoniade-ho,
mimořádného vyslance a zplnomocněného ministra při Společnosti Národů;
p. Vespasien V. Pella,
profesora trestního práva na universitě v Jassy;
p. Pascala Toncesco,
advokáta apelačního soudu;
Jeho Veličenstvo král Srbů, Chorvatů a Slovinců:
Dr. Thomas Givanovitch-e,
profesora trestního práva na universitě v Bělehradě;
Ústřední výkonný výbor Svazu Sovětských Socialistických republik:
p. Jiřího Lachkevitch-e,
právního poradce velvyslanectví Svazu u presidenta republiky Francouzské;
p. Nicolas Liubimov-a,
attaché velvyslanectví Svazu u presidenta republiky Francouzské;
Spolková rada Švýcarská:
p. E. Delaquis-e,
šéfa policejního odboru ministerstva spravedlnosti a policie, profesora práva na universitě v Bernu;
President republiky Československé:
Dr. Jaroslava Kallaba,
profesora mezinárodního a trestního práva na universitě v Brně;
kteří předloživše své plné moci, a shledavše je v dobré a náležité formě, shodli se na těchto ustanoveních:
PRVNÍ ČÁST.
Článek 1.
Vysoké Smluvní Strany uznávají, že za nynějších okolností jsou pravidla obsažená v první části této Úmluvy nejúčinnějším prostředkem, jak čeliti penězokazectví a je potírati.
Článek 2.
Slovem „peníze“ se v této Úmluvě rozumějí peníze papírové, zahrnujíc v to bankovky, i kovové peníze, jež jsou v oběhu podle zákona.
Článek 3.
Pro obecný trestný čin bude potrestán:
1. kdo podvodně falešné peníze jakkoli zhotovuje nebo kdo porušuje peníze, nechť k tomu použije jakéhokoli prostředku;
2. kdo podvodně falešné peníze uvádí do oběhu;
3. kdo cokoli podniká k tomu konci, aby falešné peníze uvedl do oběhu, dovezl do státu, přijal nebo si opatřil, věda, že jsou falešné;
4. kdo se o tyto trestné činy pokusí a kdo se jich úmyslně zúčastní;
5. kdo podvodně zhotovuje, přijímá nebo si opatří nástroje neb jiné předměty, které jsou podle své povahy určeny k výrobě falešných peněz neb k porušení peněz.
Článek 4.
Každý z činů uvedených v článku 3., byly-li spáchány v různých státech, třeba pokládati za samostatný trestný čin.
Článek 5.
S hlediska trestnosti nelze rozlišovati skutkové podstaty stanovené v článku 3. podle toho, zda jde o měnu vlastní či cizí; toto ustanovení nelze činiti závislým na podmínce vzájemnosti předepsané ať zákonem či smlouvou.
Článek 6.
Státy, které připouštějí zásadu mezinárodní zpětnosti, uznávají odsouzení v cizině pro některý z činů uvedených v článku 3. za podmínek předepsaných jejich zákony za podklad takové zpětnosti.
Článek 7.
Pokud vlastní zákonodárství dovoluje, aby se soukromý účastník připojil k řízení, budou míti cizinci, zahrnujíc v to po případě i onu Vysokou Smluvní Stranu, jejíž měna byla padělána, jako soukromí účastníci všechna práva, která zákony státu, kde se řízení koná, přiznávají vlastním státním občanům.
Článek 8.
Státy, které neuznávají zásady vydávání vlastních příslušníků, jsou povinny trestati vlastní občany, kteří se dopustí v cizině činů uvedených v článku 3. a pak se vrátí na území svého státu, stejně jako kdyby čin byl spáchán na jejich území; to platí i v tom případě, že vinník nabude státního občanství teprve po spáchání trestného činu.
Tohoto ustanovení nelze užíti, nemohlo-li by v takovém případě býti povoleno vydání cizince.
Článek 9.
Cizinci, kteří se dopustili v cizině činů uvedených v článku 3. a zdržují se na území státu, jehož zákonodárství přijalo jako obecné pravidlo zásadu, že trestné činy mají býti trestány, i když byly spáchány v cizině, mají býti potrestáni stejně, jako kdyby čin byl spáchán na tomto území.
Povinnost stíhati závisí na podmínce, že o vydání bylo žádáno a že dožádaný stát nemůže vydati vinníka z důvodu, který nijak nesouvisí s trestným činem.
Článek 10.
Skutkové podstaty uvedené v článku 3. jsou zahrnuty samy sebou ve vydávacích trestných činech ve všech smlouvách o vydávání zločinců, které jednotlivé Vysoké Smluvní Strany mezi sebou sjednaly nebo sjednají.
Vysoké Smluvní Strany, které vydání zločinců nečiní závislým na existenci smlouvy nebo podmínce vzájemnosti, uznávají, že skutkové podstaty uvedené v článku 3. jsou zahrnuty již od této doby mezi trestné činy, pro které si povolí vydání.
Vydání zločince se povolí podle práva státu o to dožádaného.
Článek 11.
Falešné peníze, nástroje a ostatní předměty řečené v článku 3., č. 5., se zabaví a prohlásí za propadlé. Tyto peníze, nástroje a předměty, byly-li prohlášeny za propadlé, se na žádost vydají buď vládě nebo cedulové bance, o jejíž měnu běží, ačli nejde o věci doličné, jichž uschování v trestním archivu stanoví zákony státu, kde se konalo řízení, neb o vzorky, jež by bylo vhodno odevzdati ústředně, o níž se mluví v článku 12. Všechny tyto předměty nutno vždy učiniti nezpůsobilými k užití.
Článek 12.
V každém státě má organisace pátrání v oboru penězokazectví býti svěřena v rámci vnitřních zákonů zvláštní ústředně.
Tato ústředna má býti v úzkém styku:
a) s cedulovými ústavy;
b) s policejními úřady uvnitř státu;
c) s ústřednami ostatních států.
Má soustřeďovati v každém státě všechny zprávy, které mohou usnadniti obranu proti penězokazectví a jeho potlačení.
Článek 13.
Ústředny jednotlivých států budou si vzájemně dopisovati přímo.
Článek 14.
Pokládá-li to za vhodné, má každá ústředna u ústředen ostatních států uložiti sbírku pravých, avšak znehodnocených vzorků peněz.
V stejném rozsahu má cizím ústřednám pravidelně podávati zprávu a poskytovati jim všechny potřebné informace:
a) o nových emisích peněz ve svém státě;
b) o stažení peněz a o konečné lhůtě k jich výměně.
Vyjímajíc případy významu pouze místního má každá ústředna, pokládá-li to za vhodné, oznamovati cizím ústřednám:
1. objevení falešných peněz. K zprávě o falšování bankovek nebo státovek se připojí technický popis padělků, který opatří pouze cedulový ústav, jehož peníze byly falšovány; zaslati nutno fotografický snímek a podle možnosti exemplář falešných peněz. V naléhavých případech lze zaslati zúčastněným ústřednám důvěrnou zprávu a povšechný popis, opatřený policejními úřady; tím nejsou dotčeny zpráva ani technický popis, o nichž se shora činí zmínka;
2. pátrání, stíhání, zatčení, odsouzení a vypovědění penězokazů, nebo změnu jejich pobytu a všechny vhodné zprávy, zvláště popisy osob, otisky prstů a podobenky penězokazů;
3. podrobné zprávy o objevu výroby, s udáním, zda toto odhalení umožnilo zabaviti všechny padělky, které byly dány do oběhu.
Článek 15.
Zástupci ústředen Vysokých Smluvních Stran budou za účasti zástupců cedulových bank a zúčastněných ústředních úřadů konati občasné porady k tomu konci, aby v otázkách týkajících se obrany proti penězokazectví a jeho potírání byla zajištěna, zdokonalena a vybudována přímá mezinárodní součinnost. Na některé z těchto porad bude možno pojednati o organisaci a o kontrole mezinárodní ústředny pro zpravodajství.
Článek 16.
Dožádání o právní pomoc v řízení pro trestné činy uvedené v článku 3 budou zasílána:
a) především přímo mezi soudy (úřady), nebo skrze ústředny;
b) v přímém styku mezi ministry spravedlnosti obou států nebo tak, že úřad dožadujícího státu předloží dožádání přímo ministru spravedlnosti dožádaného státu;
c) prostřednictvím diplomatického nebo konsulárního zástupce dožadujícího státu v státě dožádaném; tento zástupce pošle dožádání přímo příslušnému soudu (úřadu) neb úřadu, který bude k tomu určen vládou dožádaného státu, a přijme přímo od tohoto soudu neb úřadu listiny o vykonaném dožádání.
V případech a) a c) bude opis dožádání o právní pomoc vždy zároveň předložen i vyššímu úřadu dožádaného státu.
Není-li o tom jiné dohody, sepíše se dožádání o právní pomoc v jazyku dožadujícího úřadu, při tom zůstává dožádanému státu vyhrazeno žádati o překlad do svého jazyka, ověřený úřadem dožadujícím.
Každá Vysoká Smluvní Strana oznámí každé z ostatních Vysokých Smluvních Stran jeden nebo několik způsobů dopisování, které uznává pro dožádání této Vysoké Smluvní Strany.
Dokud některá Vysoká Smluvní Strana neučiní takové oznámení, zachová v příčině dožádání o právní pomoc svůj dosavadní postup.
Za výkon dožádání o právní pomoc nelze žádati náhradu poplatků neb jiných výdajů kromě poplatků znaleckých.
Tento článek nelze vykládati tak, že Vysoké Smluvní Strany jsou povinny v trestních věcech dovoliti takové důkazní řízení, které se neshoduje s jejich zákonem.
Článek 17.
Účast kterékoli Vysoké Smluvní Strany na této Úmluvě nelze vykládati tak, že se dotýká jejího stanoviska k obecné otázce o příslušnosti k trestní pravomoci jako k otázce mezinárodního práva.
Článek 18.
Tato Úmluva se nedotýká zásady, že trestné činy uvedené v článku 3. se v každém státě kvalifikují, stíhají a posuzují podle obecných zásad jeho vnitřního zákonodárství, nikdy však se nesmí těmto činům zaručiti beztrestnost.
DRUHÁ ČÁST.
Článek 19.
Vysoké Smluvní Strany se shodují, že veškeré spory, které by mezi nimi mohly vzniknouti při výkladu neb užívání této Úmluvy, budou předloženy, nebude-li je možno vyříditi přímým jednáním, Stálému dvoru mezinárodní spravedlnosti, aby o nich rozhodl. Nemají-li Vysoké Smluvní Strany, mezi nimiž dojde ke sporu, nebo některá z nich účasti na Protokolu z 16. prosince 1920 o Stálém dvoru mezinárodní spravedlnosti, bude tento spor podle jejich přání a podle ústavních předpisů každé z nich předložen buď Stálému dvoru mezinárodní spravedlnosti nebo rozhodčímu soudu zřízenému podle úmluvy z 18. října 1907 o pokojném vyřizování mezinárodních sporů nebo některému jinému rozhodčímu soudu.
Článek 20.
Tato Úmluva, jejíž francouzské i anglické znění jest stejně autentické, bude míti dnešní datum; až do 31. prosince 1929 bude možno ji podepsati jménem kteréhokoli člena Společnosti Národů a jménem kteréhokoli státu nečlena, kteří byli zastoupeni na konferenci, která vypracovala tuto Úmluvu, nebo kterému rada Společnosti Národů zaslala vyhotovení této Úmluvy.
Tato Úmluva bude ratifikována. Listiny ratifikační budou odevzdány generálnímu sekretáři Společnosti Národů, který zpraví všechny členy Společnosti Národů, jakož i státy nečleny, uvedené v předešlém odstavci, o tom, že je obdržel.
Článek 21.
Od 1. ledna 1930 bude možno k této Úmluvě přistoupiti jménem kteréhokoli člena Společnosti Národů nebo kteréhokoli státu nečlena podle článku 20., který tuto Úmluvu nepodepsal.
Listiny o přístupu budou odevzdány generálnímu sekretáři Společnosti Národů, který zpraví všechny členy Společnosti Národů, jakož i státy nečleny uvedené v řečeném článku o tom, že je obdržel.
Článek 22.
Státy, které jsou ochotny ratifikovati Úmluvu podle druhého odstavce článku 20. nebo k ní přistoupiti podle článku 21., které si však přejí, aby směly učiniti výhrady o provádění Úmluvy, mohou o svém úmyslu zpraviti generálního sekretáře Společnosti Národů. Generální sekretář Společnosti Národů oznámí tyto výhrady bez odkladu Vysokým Smluvním Stranám, jejichž jménem byla uložena listina o ratifikaci neb o přístupu a otáže se jich, nemají-li námitek. Neučiní-li žádná z Vysokých Smluvních Stran ve lhůtě šesti měsíců od uvedeného oznámení námitky, bude se míti za to, že ostatní Vysoké Smluvní Strany souhlasí s tím, aby stát, který učinil výhradu, se zúčastnil na Úmluvě s řečenou výhradou.
Článek 23.
Ratifikace kterékoli Vysoké Smluvní Strany nebo její přístup k této Úmluvě znamenají, že jejich zákonodárství a správní organisace jsou ve shodě s pravidly, obsaženými v této Úmluvě.
Článek 24.
Neprohlásí-li některá Vysoká Smluvní Strana při podpisu, při ratifikaci nebo přístupu opak, nevztahují se ustanovení této Úmluvy na osady, zámořská území, protektoráty nebo na území pod suverenitou nebo pod mandátem.
Vysoké Smluvní Strany budou však míti právo, přistoupiti k Úmluvě za podmínek článků 21. a 23. za své osady, zámořské državy, za protektoráty a za území pod suverenitou nebo pod mandátem. Vyhrazují si rovněž právo Úmluvu odděleně vypověděti podle ustanovení článku 27.
Článek 25.
Tato Úmluva nevstoupí v účinnost, dokud nebude ratifikována nebo dokud k ní nepřistoupí pět členů Společnosti Národů nebo států nečlenů. Nabude účinnosti devadesátého dne potom, kdy generální sekretář Společnosti Národů obdrží pátou ratifikaci nebo zprávu o přístupu.
Článek 26.
Každá ratifikace nebo přístup, k nimž dojde potom, kdy se Úmluva stala účinnou podle článku 25., nabude účinnosti devadesátého dne po tom, kdy generální sekretář Společnosti Národů je obdržel.
Článek 27.
Tuto Úmluvu bude možno vypověděti jménem kteréhokoli člena Společnosti Národů nebo státu nečlena písemným oznámením generálnímu sekretáři Společnosti Národů, který o tom zpraví všechny členy Společnosti Národů a státy nečleny, uvedené v článku 20. Výpověď nabude účinnosti za rok potom, kdy ji generální sekretář Společnosti Národů obdrží; bude míti platnost jen vůči té Vysoké Smluvní Straně, jejímž jménem byla dána.
Článek 28.
Tato Úmluva bude zaregistrována generálním sekretářem Společnosti Národů v den, kdy vstoupí v platnost.
Čemuž na svědomí podepsali výše jmenovaní zmocněnci tuto Úmluvu.
Dáno v Ženevě dvacátého dubna roku tisícího devítistého dvacátého devátého v jediném exempláři, který zůstane uložen v archivu Společnosti Národů a jehož ověřené opisy budou zaslány všem členům Společnosti Národů a státům nečlenům uvedeným ve článku 20.
ALBANIE
Dr. STAVRO STAVRI
NĚMECKO
Dr. ERICH KRASKE
Dr. WOLFGANG METTGENBERG
VOCKE
SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ
HUGH R. WILSON
RAKOUSKO
Dr. BRUNO SCHULTZ
BELGIE
SERVAIS
VELKÁ BRITANIE A SEVERNÍ IRSKO,
jakož i za všechny části britské říše, jež nejsou samostatnými členy Společnosti Národů
JOHN FISCHER WILLIAMS
LESLIE S. BRASS
INDIE
Ve smyslu čl. 24 této Úmluvy můj podpis netýká se zemí kteréhokoli knížete neb hlavy státu, jež jsou pod suverenitou Jeho Veličenstva.
VERNON DAWSON
BULHARSKO
D. MIKOFF
ČÍNA
LONE LIANG
KOLUMBIE
A. J. RESTREPO
KUBA
G. DE BLANCK
M. R. ALVAREZ
DÁNSKO
WILLIAM BORBERG
SVOBODNÉ MĚSTO GDANSKO
F. SOKAL
JOHN MUHL
ŠPANĚLSKO
MAURICIO LOPEZ ROBERTS, MARKÝZ DE LA TORREHERMOSA
FRANCIE
CHALENDAR
ŘECKO
MÉGALOS CALOYANNI
MAĎARSKO
PAUL DE HEVESY
ITALIE
UGO ALOISI
JAPONSKO
RAIZABURO HAYASHI
SHIGERU NAGAI
LUCEMBURSKO
CH. G. VERMAIRE
MONAKO
R. ELLÈS
NORSKO
V okamžiku podpisu této Úmluvy podepsaný prohlašuje jménem své vlády, že:
Dle ustanovení čl. 176, odst. 2., trestního zákoníka norského a čl. 2 norského zákona o vydávání zločinců nebude moci býti vydání povoleno, jak je stanoveno čl. 10 této Úmluvy, pro trestný čin, vyznačený v čl. 3, čís. 2, v případě, že osoba, která dává do oběhu falešné peníze, je obdržela bona fide.
CHR. L. LANGE
PANAMA
J. D. AROSEMENA
NIZOZEMÍ
A. A. VAN DER FELTZ
P. J. GERKE
K. H. BROEKHOFF
POLSKO
F. SOKAL
VLODZIMIERZ SOKALSKI
PORTUGALSKO
JOSÉ CAEIRO DA MATTA
RUMUNSKO
ANTONIADE
VESPASIEN V. PELLA
PASCAL TONCESCO
KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ
Dr. THOMAS GIVANOVITCH
SVAZ SOVĚTSKÝCH SOCIALISTICKÝCH REPUBLIK
G. LACHKEVITCH
NICOLAS LIUBIMOV
ŠVÝCARY
DELAQUIS
ČESKOSLOVENSKO
JAROSLAV KALLAB

Protokol.
I. Vysvětlivky.
Přistupujíce k podpisu Úmluvy s dnešním datem prohlašují podepsaní zmocněnci, že v příčině jednotlivých ustanovení Úmluvy přijímají níže uvedené vysvětlivky:
Je shoda v tom, že
1. padělání okolkování na bankovce, jehož účelem jest, aby bankovka se stala platnou v určitém státě, jest paděláním bankovky;
2. Úmluva nedotýká se práva Vysokých Smluvních Stran upraviti vlastním zákonodárstvím podle svého uznání systém vyloučení a zrušení trestnosti, jakož i právo milosti a amnestie;
3. zásada vyslovená v článku 4. Úmluvy nemění nikterak pravidla platná v státě o ukládání trestu při střetu trestných činů. Zásada ta nebrání také, aby osoba, která je zároveň i padělatelem i rozšiřovatelem, byla stíhána jen jako padělatel;
4. povinnost vyřizovati soudní dožádání se Vysokým Smluvním Stranám ukládá jen v mezích daných jejich zákonodárstvím.
II. Výhrady.
Vysoké Smluvní Strany, které činí níže uvedené výhrady, činí je podmínkou pro přijetí Úmluvy se své strany; ostatní Vysoké Smluvní Strany přijímají účast oněch s uvedenými výhradami.
1. Vláda indická činí výhradu, že článek 9. nebude platiti pro Indii, kde do pravomoci moci zákonodárné nenáleží potvrditi pravidlo vyslovené v uvedeném článku.
2. Dokud nejsou skončena jednání o zrušení konsulárního soudnictví, které trvá dosud v prospěch příslušníků některých mocností, nemůže vláda čínská přijmouti článek 10. o obecném závazku, že vláda povolí vydání cizince pro obvinění z penězokazectví, vznesené státem třetím.
3. Delegace Svazu Sovětských Socialistických Republik vyhrazuje své vládě, hledíc k ustanovení článku 20., právo zaslati, bude-li si toho přáti, svoji listinu ratifikační jinému státu, aby její opis odevzdal generálnímu sekretáři Společnosti Národů, aby učinil o tom sdělení všem státům, které Úmluvu podepsaly nebo k ní přistoupily.
III. Prohlášení.
Švýcarsko.
Přistupuje k podpisu Úmluvy prohlásil zástupce Švýcarska:

„Spolková rada švýcarská nemůže převzíti závazek o trestních ustanoveních Úmluvy, dokud nebude kladně rozhodnuto o zavedení sjednoceného zákoníka trestního ve Švýcarsku, a upozorňuje, že proto nemůže určiti lhůtu ratifikace Úmluvy.
Spolková rada švýcarská je však ochotna prováděti v rozsahu své pravomoci správní ustanovení Úmluvy, jakmile se stane účinnou podle článku 25.“
Svaz Sovětských Socialistických Republik.
Přistupuje k podpisu Úmluvy prohlásil zástupce Svazu Sovětských Socialistických Republik:

„Delegace Svazu Sovětských Socialistických Republik přijímajíc ustanovení článku 19. prohlašuje, že vláda Svazu nezamýšlí, pokud se jí týče, dovolávati se pravomoci Stálého dvoru mezinárodní spravedlnosti.
Delegace Svazu Sovětských Socialistických Republik prohlašuje dále výslovně, že v tom, že přijímá ustanovení téhož článku, že spory, které by nemohly býti vyřízeny přímým jednáním, mají podléhati jakémukoli jinému rozhodčímu řízení s výjimkou Stálého dvora mezinárodní spravedlnosti, nemá se spatřovati změna stanoviska vlády Svazu na všeobecnou otázku arbitráže jako prostředku k vyřizování sporů mezi státy.“
Pokud tento Protokol obsahuje závazky Vysokých Smluvních Stran, má stejnou platnost a závaznost i trvání jako dnešní Úmluva a pokládá se za její nedílnou část.
Tomu na svědomí podepsaní připojili své podpisy na konci Protokolu.
Dáno v Ženevě, dne dvacátého dubna roku jeden tisíc devět set dvacet devět v jediném vyhotovení, které bude uloženo v archivech Sekretariátu Společnosti Národů; ověřený opis bude odevzdán všem členům Společnosti Národů a státům nečlenům, které byly zastoupeny na konferenci.
ALBANIE
Dr. STAVRO STAVRI
NĚMECKO
Dr. ERICH KRASKE
Dr. WOLFGANG METTGENBERG
VOCKE
SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ
HUGH R. WILSON
RAKOUSKO
Dr. BRUNO SCHULTZ
BELGIE
SERVAIS
VELKÁ BRITANIE A SEVERNÍ IRSKO,
jakož i za všechny části britské říše, jež nejsou samostatnými členy Společnosti Národů
JOHN FISCHER WILLIAMS
LESLIE S. BRASS
INDIE
VERNON DAWSON
BULHARSKO
D. MIKOFF
ČÍNA
LONE LIANG
KOLUMBIE
A. J. RESTREPO
KUBA
G. DE BLANCK
M. R. ALVAREZ
DÁNSKO
WILLIAM BORBERG
SVOBODNÉ MĚSTO GDANSKO
F. SOKAL
JOHN MUHL
ŠPANĚLSKO
MAURICIO LOPEZ ROBERTS, MARKÝZ DE LA TORREHERMOSA
FRANCIE
CHALENDAR
ŘECKO
MÉGALOS CALOYANNI
MAĎARSKO
PAUL DE HEVESY
ITALIE
UGO ALOISI
JAPONSKO
RAIZABURO HAYASHI
SHIGERU NAGAI
LUCEMBURSKO
CH. G. VERMAIRE
MONAKO
R. ELLÈS
NORSKO
CHR. L. LANGE
PANAMA
J. D. AROSEMENA
NIZOZEMÍ
A. A. VAN DER FELTZ
P. J. GERKE
K. H. BROEKHOFF
POLSKO
F. SOKAL
VLODZIMIERZ SOKALSKI
PORTUGALSKO
JOSÉ CAEIRO DA MATTA
RUMUNSKO
ANTONIADE
VESPASIEN V. PELLA
PASCAL TONCESCO
KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ
Dr. THOMAS GIVANOVITCH
SVAZ SOVĚTSKÝCH SOCIALISTICKÝCH REPUBLIK
G. LACHKEVITCH
NICOLAS LIUBIMOV
ŠVÝCARY
DELAQUIS
ČESKOSLOVENSKO
JAROSLAV KALLAB

Facultativní protokol.
Oceňujíce významný pokrok v potírání penězokazectví, kterého bylo dosaženo dnešní Úmluvou o potírání penězokazectví, zavazují se Vysoké Smluvní Strany, které podepsaly tento Protokol s výhradou ratifikace, že ve vzájemných stycích při vydávání zločinců budou skutkové podstaty uvedené v článku 3. zmíněné Úmluvy pokládati za obecné trestné činy.
Vydání bude povoleno podle práva platného v státě dožádaném.
S výhradou níže uvedených ustanovení platí, hledíc na tento Protokol, ustanovení druhé části řečené Úmluvy:
1. Tento Protokol může býti podepsán podle článku 20. Úmluvy jménem kteréhokoli státu — člena Společnosti Národů a kteréhokoli státu nečlena — jenž byl zastoupen na konferenci a Úmluvu podepsal nebo podepíše nebo jemuž Rada Společnosti Národů zašle vyhotovení Úmluvy.
2. Protokol nabude účinnosti, až bude ratifikován nebo až k němu přistoupí tři státy, které jsou členy Společnosti Národů nebo které členy jejími nejsou.
3. Ratifikace tohoto Protokolu a přístup k němu nezávisí na ratifikaci neb na přístupu k Úmluvě.
Tomu na svědomí zmocněnci níže vyjmenovaní podepsali tento Protokol.
Dáno v Ženevě v jediném vyhotovení, které tvoří přílohu Úmluvy o potírání penězokazectví, dne dvacátého dubna jeden tisíc devět set dvacet devět.
RAKOUSKO
Dr. BRUNO SCHULTZ
KOLUMBIE
A. J. RESTREPO
KUBA
G. DE BLANCK
M. R. ALVAREZ
ŘECKO
MÉGALOS CALOYANNI
PORTUGALSKO
JOSÉ CAEIRO DA MATTA
RUMUNSKO
ANTONIADE
VESPASIEN V. PELLA
PASCAL TONCESCO
KRÁLOVSTVÍ SRBŮ, CHORVATŮ A SLOVINCŮ
Dr. THOMAS GIVANOVITCH
ČESKOSLOVENSKO
JAROSLAV KALLAB
PANAMA
J. D. AROSEMENA
BULHARSKO
D. MIKOFF
ŠPANĚLSKO
MAURICIO LOPEZ ROBERTS, MARKÝZ DE LA TORREHERMOSA
POLSKO
F. SOKAL
PROZKOUMAVŠE TUTO ÚMLUVU, PROTOKOL A FAKULTATIVNÍ PROTOKOL SCHVALUJEME A POTVRZUJEME JE.
TOMU NA SVĚDOMÍ JSME TENTO LIST PODEPSALI A K NĚMU PEČEŤ REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ PŘITISKNOUTI DALI.
V BYSTŘIČCE DNE 20. SRPNA LÉTA TISÍCÍHO DEVÍTISTÉHO TŘICÁTÉHO PRVÉHO.
PRESIDENT REPUBLIKY ČESKOSLOVENSKÉ:
T. G. MASARYK v. r.
L. S.
MINISTR ZAHRANIČNÍCH VĚCÍ:
Dr. EDVARD BENEŠ v. r.
Vyhlašuje se s tím, že ratifikační listina republiky Československé byla uložena v sekretariátě Společnosti Národů dne 12. září 1931, takže Úmluva nabyla pro republiku Československou podle článku 25. mezinárodní působnosti dnem 11. prosince 1931.
Smlouvou, Protokolem a Fakultativním protokolem jsou vázány tyto státy:
Španělsko (datum deposice 28./IV. 1930), Bulharsko (datum deposice 22./V. 1930), Estonsko (datum deposice 30./VIII. 1930), Portugalsko (datum deposice 18./IX. 1930), Jugoslavie (datum deposice 24./XI. 1930), Norsko (datum deposice 16./III. 1931), Řecko (datum deposice 19./V. 1931), Rakousko (datum deposice 25./VI. 1931), Svaz Sovětských Socialistických Republik (datum deposice 13./VII. 1931), Československo (datum deposice 12./IX. 1931) a Monako (datum deposice 21./X. 1931).
Rumunsko ratifikovalo pouze Fakultativní protokol (datum deposice 10./XI. 1930).
Dánsko s Islandem složilo ratifikační listinu dne 19./II. 1931 s výhradou, že Úmluva s Protokolem nabude účinnosti, pokud jde o Dánsko, až vstoupí v platnost trestní zákonník dánský z 15./IV. 1930.

Dr. Beneš v. r.