79/1971 Sb.
Vyhláška ministra zahraničních věcí o Konzulární úmluvě mezi Československou socialistickou republikou a Francouzskou republikou

79
VYHLÁŠKA
ministra zahraničních věcí
ze dne 25. února 1971
o Konzulární úmluvě mezi Československou socialistickou republikou a Francouzskou republikou

Dne 22. ledna 1969 byla v Praze podepsána Konzulární úmluva mezi Československou socialistickou republikou a Francouzskou republikou.
S Úmluvou vyslovilo souhlas Federální shromáždění Československé socialistické republiky a president republiky ji ratifikoval. Ratifikační listiny byly vyměněny v Paříži dne 7. ledna 1971.
Podle svého článku 52 vstoupila Úmluva v platnost dnem 6. února 1971.
České znění Úmluvy se vyhlašuje současně.

Ministr:
Ing. Marko v. r.


KONZULÁRNÍ ÚMLUVA
mezi Československou socialistickou republikou a Francouzskou republikou
President Československé socialistické republiky
a
president Francouzské republiky,
vedeni přáním stanovit pravidla, jež by platila v konzulárních stycích mezi oběma státy, a rozvíjet tyto styky v duchu přátelství a spolupráce,
se rozhodli uzavřít konzulární úmluvu a jmenovali za tímto účelem svými zmocněnci:
president Československé socialistické republiky
Václava Pleskota, státního tajemníka v ministerstvu zahraničních věcí,
president Francouzské republiky
Rogera Lalouetta, mimořádného a zplnomocněného velvyslance Francouzské republiky v Československé socialistické republice,
kteří si vyměnili své plné moci, jež shledali v dobré a náležité formě, a dohodli se na těchto ustanoveních:
HLAVA I
Definice a všeobecná ustanovení
Článek 1
Pro účely této úmluvy mají následující výrazy tento význam:
a) výrazem „konzulární úřad“ rozumí se generální konzulát, konzulát nebo vicekonzulát;
b) výrazem „konzulární obvod“ rozumí se území určené konzulárnímu úřadu k výkonu konzulárních funkcí;
c) výrazem „vedoucí konzulárního úřadu“ rozumí se osoba pověřená vysílajícím státem, aby vykonávala povinnosti spojené s touto funkcí;
d) výrazem „konzulární úředník“ rozumí se každá osoba, včetně vedoucího konzulárního úřadu, pověřená v této funkci výkonem konzulárních funkcí;
e) výrazem „konzulární zaměstnanec“ rozumí se každá osoba zaměstnaná v administrativních nebo technických službách konzulárního úřadu;
f) výrazem „člen pomocného personálu“ rozumí se každá osoba zaměstnaná v domácích službách konzulárního úřadu;
g) výrazem „členové konzulárního úřadu“ rozumějí se konzulární úředníci, konzulární zaměstnanci a členové pomocného personálu;
h) výrazem „členové konzulárního personálu“ rozumějí se konzulární úředníci kromě vedoucího konzulárního úřadu, konzulární zaměstnanci a členové pomocného personálu;
i) výrazem „člen soukromého personálu“ rozumí se každá osoba zaměstnaná výlučně v soukromých službách člena konzulárního úřadu;
j) výrazem „konzulární místnosti“ rozumějí se budovy nebo části budov a pozemky k nim příslušející, používané výlučně pro účely konzulárního úřadu, bez ohledu na to, kdo je jejich vlastníkem;
k) výraz „konzulární archívy“ zahrnuje všechny listiny, dokumenty, korespondenci, knihy, filmy, záznamové pásky a rejstříky konzulárního úřadu spolu s šifrovacím materiálem, kartotékami a zařízením určeným k jejich ochraně a uložení.
Článek 2
1. Konzulární úřad může být zřízen na území přijímajícího státu pouze s jeho souhlasem.
2. Sídlo konzulárního úřadu, jeho třída a konzulární obvod jsou určovány vysílajícím státem a podléhají schválení přijímajícího státu.
3. Pozdější změny sídla konzulárního úřadu, jeho třídy nebo změny konzulárního obvodu může provést vysílající stát pouze se souhlasem přijímajícího státu.
4. Předchozího výslovného souhlasu přijímajícího státu je zapotřebí též k zřízení úřadovny tvořící součást konzulárního úřadu, která je však umístěna mimo sídlo tohoto úřadu.
Článek 3
1. Vedoucí konzulárního úřadu je přijímán k výkonu svých funkcí na základě svolení přijímajícího státu, nazývaného exekvatur, které je udělováno po předložení konzulského patentu.
2. Konzulský patent musí osvědčovat jméno, příjmení a třídu vedoucího konzulárního úřadu, konzulární obvod a sídlo konzulárního úřadu.
3. Stát, který odmítá udělit exekvatur, není povinen sdělit vysílajícímu státu důvody svého odmítnutí.
4. Do té doby, než mu bude uděleno exekvatur, může být vedoucí konzulárního úřadu přijat k výkonu svých funkcí prozatímně. V tom případě se budou na něho vztahovat ustanovení této úmluvy.
Článek 4
1. Nemůže-li vedoucí konzulárního úřadu z jakýchkoli důvodů vykonávat své funkce nebo je-li místo vedoucího konzulárního úřadu dočasně uprázdněno, může vysílající stát funkcí dočasného vedoucího konzulárního úřadu pověřit konzulárního úředníka tohoto úřadu nebo jiného konzulárního úřadu nebo člena diplomatického personálu diplomatické mise; jméno této osoby je třeba předběžně sdělit ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu.
2. Dočasnému vedoucímu konzulárního úřadu se poskytují práva, výsady a imunity, jakých požívá podle této úmluvy vedoucí konzulárního úřadu.
3. Pověření člena diplomatického personálu diplomatické mise vysílajícího státu konzulární funkcí podle odstavce 1 tohoto článku neomezuje výsady a imunity, jež mu jsou přiznány na základě jeho diplomatického statusu.
Článek 5
Jakmile je vedoucí konzulárního úřadu k výkonu svých funkcí přijat, byť i prozatímně nebo ad interim, vyrozumí o tom přijímající stát ihned příslušné orgány konzulárního obvodu a učiní příslušná opatření, aby vedoucí konzulárního úřadu mohl vykonávat povinnosti vyplývající z jeho úřadu a požívat výhod vyplývajících z této úmluvy.
Článek 6
Konzulární úředníci mohou mít jen státní občanství vysílajícího státu.
Článek 7
1. Přijímající stát může kdykoli a bez udání důvodů svého rozhodnutí oznámit vysílajícímu státu, že některý konzulární úředník je persona non grata nebo že kterýkoli jiný člen konzulárního personálu je nepřijatelný. V takovém případě vysílající stát podle povahy případu odvolá dotyčnou osobu, ukončí její funkce na konzulárním úřadě nebo zruší její jmenování.
2. Jestliže vysílající stát odmítne nebo opomene vyhovět v rozumné době závazkům, které má podle odstavce 1 tohoto článku, může přijímající stát podle povahy případu odejmout příslušné osobě exekvatur nebo přestat ji považovat za člena konzulárního personálu.
Článek 8
1. Ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu bude písemně oznamováno:
a) jmenování členů konzulárního úřadu, jejich příjezd po jmenování na konzulární úřad, jejich konečný odjezd nebo skončení jejich funkcí a všechny další změny mající vliv na jejich postavení, které mohou nastat během jejich služby na konzulárním úřadě;
b) příjezd a konečný odjezd rodinného příslušníka člena konzulárního úřadu, který patří k jeho domácnosti, a tam, kde to přichází v úvahu, případy, kdy osoba se stane nebo přestane být rodinným příslušníkem;
c) příjezd a konečný odjezd členů soukromého personálu a tam, kde to přichází v úvahu, skončení jejich služby v tomto postavení;
d) přijetí do zaměstnání a propuštění osob usedlých v přijímajícím státě, pokud jde o členy konzulárního úřadu nebo členy soukromého personálu.
2. Kdykoli je to možné, bude příjezd a konečný odjezd rovněž písemně oznamován předem.
Článek 9
Funkce člena konzulárního úřadu končí mimo jiné:
a) písemným oznámením vysílajícího státu přijímajícímu státu o tom, že jeho funkce skončily;
b) odnětím exekvatur;
c) písemným oznámením přijímajícího státu vysílajícímu státu, že ho přijímající stát přestal považovat za člena konzulárního personálu v případech, předvídaných článkem 7 odst. 2.
HLAVA II
Výsady a imunity
Článek 10
1. Přijímající stát plně usnadní výkon funkcí konzulárního úřadu a konzulárních úředníků a učiní nezbytná opatření, aby mohli požívat práv, výsad a imunit stanovených v této úmluvě.
2. Přijímající stát bude jednat se členy konzulárního úřadu s náležitou úctou a učiní všechna příslušná opatření, aby byla zajištěna jejich ochrana, svoboda a důstojnost.
Článek 11
1. Vysílající stát má právo používat v přijímajícím státě svou státní vlajku a státní znak podle ustanovení tohoto článku.
2. Státní vlajka vysílajícího státu může být vyvěšena a státní znak umístěn na budově konzulárního úřadu a na jeho vchodu, na rezidenci vedoucího konzulárního úřadu a na jeho dopravních prostředcích, jestliže se jich užívá ke služebním účelům.
3. Při výkonu práva daného tímto článkem bude se přihlížet k zákonům, předpisům a zvyklostem přijímajícího státu.
Článek 12
1. Přijímající stát buď usnadní na svém území v rámci svých zákonů a předpisů vysílajícímu státu získání místností nutných pro konzulární úřad, nebo mu pomůže opatřit místnosti jiným způsobem.
2. V případě potřeby rovněž pomůže konzulárnímu úřadu při získání vhodného ubytování pro jeho členy.
Článek 13
1. Členové konzulárního úřadu nepodléhají jurisdikci přijímajícího státu, pokud jde o výkon jejich funkcí.
2. Ustanovení předchozího odstavce tohoto článku se však nevztahuje na občanskoprávní řízení, zahájené třetí stranou v případě škody vzniklé v přijímajícím státě z nehody způsobené vozidlem, lodí nebo letadlem.
3. V případě, že se člen konzulárního úřadu, který je občanem vysílajícího státu, dopustí na území přijímajícího státu mimo výkon svých funkcí trestného činu podle zákonů tohoto státu, bude o tom vysílající stát neprodleně zpraven diplomatickou cestou.
4. Konzulární úředník nemůže být zatčen, vzat do vazby nebo do výkonu trestu odnětí svobody ani podroben jakýmkoli jiným omezením osobní svobody s výjimkou případů, že se tak stane buď na základě usnesení soudu nebo prokurátora pro závažný trestný čin, na který zákonodárství přijímajícího státu stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice činí nejméně pět let, anebo na základě pravomocného rozsudku soudu.
Článek 14
1. Členové konzulárního úřadu mohou být vyzváni, aby se dostavili jako svědci k soudnímu nebo správnímu řízení. Konzulární zaměstnanci a členové pomocného personálu nemohou, s výjimkou případů uvedených v odstavci 3 tohoto článku, odmítnout podat svědectví. Odmítne-li konzulární úředník podat svědectví, nesmí vůči němu být uplatněno žádné donucovací opatření nebo jiné sankce.
2. Orgán požadující svědectví musí přitom dbát, aby neomezoval konzulárního úředníka při výkonu jeho funkcí. Kdykoli je to možné, může přijmout svědectví v jeho rezidenci nebo na konzulárním úřadě nebo přijmout od něho svědectví v písemné formě.
3. Členové konzulárního úřadu a jejich rodinní příslušníci nemají povinnost podávat svědectví o skutečnostech spojených s výkonem jejich funkcí nebo předkládat úřední korespondenci a dokumenty týkající se těchto skutečností. Jsou rovněž oprávněni odmítnout podat posudek jako znalci vnitrostátního práva vysílajícího státu.
Článek 15
1. Vysílající stát se může u člena konzulárního úřadu vzdát výsad a imunit uvedených v článcích 13 a 14.
2. Vzdání se výsad a imunit musí být, s výjimkou ustanovení odstavce 3 tohoto článku, ve všech případech výslovné a musí být sděleno přijímajícímu státu písemně.
3. Jestliže konzulární úředník nebo konzulární zaměstnanec zahájí řízení ve věci, v níž by požíval vynětí z jurisdikce podle článku 13, nemůže se dovolávat vynětí z jurisdikce, pokud jde o žaloby navzájem souvisící přímo s hlavní žalobou.
4. Vzdát se vynětí z jurisdikce ve věcech občanských nebo správních neznamená vzdát se tím též imunity, pokud jde o exekuční výkon rozsudku; této imunity je nutno se vzdát zvlášť.
Článek 16
1. Budovy nebo části budov a pozemky k nim příslušející, které jsou používány výlučně pro konzulární účely, a rezidence vedoucího konzulárního úřadu jsou nedotknutelné. Orgány přijímajícího státu nesmějí do nich vstoupit bez souhlasu vedoucího konzulárního úřadu, vedoucího diplomatické mise vysílajícího státu nebo osoby, pověřené některým z nich.
2. S výhradou ustanovení odstavce 1 tohoto článku má přijímající stát zvláštní povinnost podniknout všechna přiměřená opatření k ochraně konzulárních místností proti každému napadení nebo poškození a k zabránění rušení klidu konzulárního úřadu nebo újmy na jeho důstojnosti.
3. Konzulární místnosti, jejich zařízení, majetek konzulárního úřadu a jeho dopravní prostředky nepodléhají v žádné formě rekvizici k účelům národní obrany nebo veřejné potřeby. Je-li nutno provést vyvlastnění pro uvedené účely, bude provedeno tak, aby nebyla porušena pravidla mezinárodního práva, a budou podniknuta všechna příslušná opatření, aby bylo zabráněno narušení výkonu konzulárních funkcí.
Článek 17
Konzulární archívy a dokumenty jsou vždy nedotknutelné, ať se nalézají kdekoli.
Článek 18
Přijímající stát osvobodí členy konzulárního úřadu a jejich rodinné příslušníky žijící s nimi ve společné domácnosti od všech osobních služeb, veřejných služeb jakéhokoli druhu a od vojenských povinností, jako jsou rekvizice, vojenské kontribuce a ubytování vojska.
Článek 19
1. Konzulární úředníci, konzulární zaměstnanci a členové jejich rodin žijící s nimi ve společné domácnosti jsou vyňati ze všech povinností uložených zákony a předpisy přijímajícího státu, pokud jde o registraci cizinců, povolení k pobytu, pracovní povolení a jiné formality, které se obecně vztahují na cizince.
2. Ustanovení odstavce 1 tohoto článku se však nevztahují na konzulární zaměstnance, kteří nejsou stálými zaměstnanci vysílajícího státu nebo kteří vykonávají soukromou výdělečnou činnost v přijímajícím státě, ani na jejich rodinné příslušníky.
Článek 20
1. S výhradou ustanovení odstavce 3 tohoto článku jsou členové konzulárního úřadu, pokud jde o služby, které vykonávají pro vysílající stát, a jejich rodinní příslušníci žijící s nimi ve společné domácnosti vyňati z ustanovení o sociálním zabezpečení, která popřípadě platí v přijímajícím státě.
2. Vynětí uvedené v odstavci 1 tohoto článku se vztahuje také na členy soukromého personálu, kteří jsou výlučně zaměstnáni u členů konzulárního úřadu, a to za podmínky:
a) že nejsou občany přijímajícího státu nebo nejsou v něm trvale usedlí,
b) že se na ně vztahují předpisy o sociálním zabezpečení platné ve vysílajícím nebo ve třetím státě.
3. Členové konzulárního úřadu zaměstnávající osoby, na které se nevztahuje vynětí uvedené v odstavci 2 tohoto článku, musí plnit povinnosti, které ukládají zaměstnavatelům ustanovení o sociálním zabezpečení přijímajícího státu.
4. Vynětí stanovené v odstavci 1 a 2 tohoto článku nebrání dobrovolné účasti na systému sociálního zabezpečení přijímajícího státu za předpokladu, že účast na něm je přijímajícím státem dovolena.
Článek 21
1. Konzulární úředníci a konzulární zaměstnanci a jejich rodinní příslušníci žijící s nimi ve společné domácnosti jsou osvobozeni ode všech daní a poplatků, ať osobních nebo věcných, celostátních, oblastních a místních, s výjimkou:
a) nepřímých daní, jež bývají obvykle zahrnuty v ceně zboží nebo služeb;
b) daní a poplatků ze soukromých nemovitostí na území přijímajícího státu s výhradou ustanovení článku 24;
c) dědických poplatků a poplatků z převodu majetku vybíraných přijímajícím státem, s výhradou ustanovení odstavce b) článku 23;
d) daní a poplatků ze soukromých příjmů všeho druhu, které pocházejí z přijímajícího státu včetně zisků pocházejících z převodu majetkových hodnot;
e) daní a poplatků vybíraných za poskytování zvláštních služeb;
f) registračních, soudních, hypotečních a kolkových poplatků, s výhradou ustanovení článku 24.
2. Členové pomocného personálu jsou osvobozeni od daní a poplatků ze mzdy, kterou dostávají za své služby.
3. Členové konzulárního úřadu, kteří zaměstnávají osoby, jejichž platy nebo mzdy jsou podrobeny dani z příjmů v přijímajícím státě, musí plnit povinnosti, které zákony a předpisy tohoto státu ukládají, pokud jde o vybírání daně z příjmů.
Článek 22
1. Přijímající stát v souladu se zákony a předpisy, které může vydat, povolí dovoz a poskytne osvobození ode všech celních dávek, daní a ostatních poplatků kromě poplatků za skladování, přepravu a podobné služby:
a) u předmětů, včetně automobilů, určených pro úřední potřebu konzulárního úřadu;
b) u předmětů určených pro osobní potřebu konzulárních úředníků a jejich rodinných příslušníků žijících s nimi ve společné domácnosti, včetně předmětů určených pro jejich počáteční zařízení. Spotřební předměty nesmějí přesáhnout množství nutné pro přímou spotřebu příslušných osob.
2. Konzulární zaměstnanci požívají výsad a osvobození uvedených v odstavci 1 tohoto článku, jde-li o předměty dovezené při jejich nástupu do úřadu.
3. Osobní zavazadla konzulárních úředníků a jejich rodinných příslušníků žijících s nimi ve společné domácnosti jsou osvobozena od celní prohlídky. Mohou být prohlédnuta pouze v případě, že jsou vážné důvody k domněnce, že obsahují jiné předměty než uvedené v pododstavci b) odstavce 1 tohoto článku nebo předměty, jejichž dovoz nebo vývoz je zakázán zákony a předpisy přijímajícího státu, nebo na které se vztahují jeho zákony a předpisy o karanténě. Tato prohlídka může být provedena pouze v přítomnosti konzulárního úředníka nebo jeho rodinného příslušníka.
Článek 23
V případě úmrtí člena konzulárního úřadu nebo člena jeho rodiny žijícího s ním ve společné domácnosti přijímající stát:
a) povolí vývoz movitého majetku zesnulého s výjimkou majetku, který byl získán v přijímajícím státě a jehož vývoz je zakázán v době jeho úmrtí;
b) nebude vybírat celostátní, oblastní nebo místní dědické poplatky ani poplatky z převodu majetku, jde-li o movitý majetek, který byl na území přijímajícího státu pouze v důsledku pobytu zesnulého v tomto státě jako člena konzulárního úřadu nebo rodinného příslušníka člena konzulárního úřadu.
Článek 24
1. Konzulární místnosti a rezidence vedoucího konzulárního úřadu, jejichž vlastníkem nebo nájemcem je vysílající stát nebo kterákoli osoba jednající jeho jménem, jsou osvobozeny od všech celostátních, oblastních nebo místních daní a poplatků, s výjimkou poplatků vybíraných za poskytování zvláštních služeb.
2. Daňové osvobození uvedené v odstavci 1 tohoto článku se nevztahuje na daně a poplatky, které mají podle zákonů a předpisů přijímajícího státu platit osoby vstupující do smluvního poměru s vysílajícím státem nebo s osobou jednající jeho jménem.
Článek 25
1. Přijímající stát povolí a bude chránit svobodu spojení konzulárního úřadu pro všechny úřední účely. Při spojení s vládou, diplomatickými misemi a ostatními konzulárními úřady vysílajícího státu, ať jsou kdekoli, může konzulární úřad používat všech vhodných spojovacích prostředků, včetně diplomatických kurýrů, diplomatických nebo konzulárních zavazadel a kódovaných nebo šifrovaných zpráv.
2. Úřední korespondence konzulárního úřadu je nedotknutelná. Výrazem „úřední korespondence“ se rozumí veškerá korespondence vztahující se ke konzulárnímu úřadu a k jeho funkcím.
3. Konzulární zavazadlo nesmí být otevřeno ani zadrženo. Jestliže však příslušné orgány přijímajícího státu mají vážné důvody se domnívat, že zavazadlo obsahuje něco jiného než úřední korespondenci nebo dokumenty nebo předměty určené výlučně k úřednímu použití, mohou žádat, aby zavazadlo bylo otevřeno v jejich přítomnosti odpovědným zástupcem vysílajícího státu. Jestliže orgány vysílajícího státu takovou žádost odmítnou, bude zavazadlo vráceno na místo, odkud pochází.
4. Konzulární zavazadlo může být svěřeno kapitánu lodi nebo civilního letadla, které má přistát na povoleném vstupním místě. Kapitán musí být vybaven úřední listinou označující počet zásilek tvořících konzulární zavazadlo, nebude však považován za konzulárního kurýra. Po projednání s příslušnými místními orgány může konzulární úřad pověřit některého ze svých členů, aby převzal uvedené zavazadlo přímo a volně od kapitána lodi nebo letadla nebo mu je předal.
Článek 26
S výhradou zákonů a předpisů o oblastech, do nichž je přístup zakázán nebo upraven z důvodů státní bezpečnosti, zajistí přijímající stát všem členům konzulárního úřadu svobodu pohybu a cestování na svém území.
HLAVA III
Konzulární pravomoc a konzulární funkce
Článek 27
Konzulární úředníci jsou oprávněni:
a) chránit práva a zájmy vysílajícího státu a jeho občanů, včetně právnických osob, v přijímajícím státě;
b) podporovat rozvoj obchodních, hospodářských, kulturních a vědeckých styků mezi vysokými smluvními stranami a rozvíjet mezi nimi přátelské styky;
c) zjišťovat všemi zákonnými prostředky stav a vývoj obchodního, hospodářského, kulturního a vědeckého života přijímajícího státu; podávat o nich zprávy vládě vysílajícího státu a poskytovat informace zúčastněným osobám.
Článek 28
Konzulární úředníci se mohou při výkonu svých funkcí obracet na:
a) příslušné místní orgány svého konzulárního obvodu;
b) příslušné ústřední orgány přijímajícího státu, je-li to dovoleno zákony, předpisy a zvyklostmi přijímajícího státu nebo mezinárodními dohodami upravujícími tuto otázku.
Článek 29
1. V souladu se zákony a předpisy přijímajícího státu má konzulární úředník právo zastupovat nebo činit opatření k zajištění vhodného zastoupení občanů vysílajícího státu před soudy a jinými orgány přijímajícího státu v případech, kdy pro nepřítomnost nebo z jiných důvodů nejsou s to včas hájit svá práva a zájmy. Totéž platí i pro právnické osoby vysílajícího státu.
2. Zastupování podle odstavce 1 tohoto článku končí, jakmile zastupované osoby jmenují svého zmocněnce nebo si samy zajistí ochranu svých práv a zájmů.
3. Jestliže konzulární úředník zastupuje osoby podle odstavce 1 tohoto článku, podléhá při výkonu této funkce zákonodárství přijímajícího státu a jurisdikci jeho soudních a správních orgánů za stejných podmínek a ve stejném rozsahu jako občan tohoto státu.
Článek 30
Konzulární úředníci mají právo:
a) registrovat občany vysílajícího státu;
b) vydávat cestovní pasy nebo jiné cestovní doklady občanům vysílajícího státu a prodlužovat jejich platnost;
c) vydávat víza a potřebné doklady osobám, které si přejí cestovat do vysílajícího státu, a prodlužovat platnost těchto dokladů.
Článek 31
1. V rozsahu stanoveném zákonodárstvím vysílajícího státu je konzulární úředník oprávněn:
a) pořizovat rodné a úmrtní listy občanů vysílajícího státu a pořizovat kopie těchto dokladů;
b) uzavírat manželství a vydávat o tom příslušné doklady za předpokladu, že oba snoubenci jsou občany vysílajícího státu, a s výhradou, že o tom zpraví příslušné orgány přijímajícího státu, vyžaduje-li to jeho zákonodárství;
c) zapisovat nebo registrovat zrušení manželství podle zákonodárství vysílajícího státu.
2. Tato ustanovení nezbavují osoby, jichž se to týká, povinnosti podat hlášení předepsaná zákonodárstvím přijímajícího státu.
3. Příslušné orgány přijímajícího státu budou neprodleně a bezplatně zasílat konzulárnímu úřadu opisy a výpisy matričních listin týkajících se občanů vysílajícího státu a vyžadovaných k administrativním účelům.
Článek 32
Konzulární úředník je oprávněn:
1. přijímat prohlášení občanů vysílajícího státu a osvědčovat je;
2. sepisovat, osvědčovat a převzít do úschovy závěti a jiné listiny a prohlášení občanů vysílajícího státu;
3. osvědčovat nebo ověřovat podpisy občanů vysílajícího státu;
4. předkládat a ověřovat veškeré listiny a dokumenty vydané úřady vysílajícího nebo přijímajícího státu a osvědčovat překlady, opisy a výpisy z těchto dokumentů.
Článek 33
Konzulární úředníci jsou oprávněni provádět na konzulárním úřadě, ve svém bytě, v bytě některého ze spoluobčanů a na lodi nebo v letadle vysílajícího státu tyto úkony:
1. sepisování a ověřování pravosti listin a smluv, jež chtějí občané vysílajícího státu uzavřít, pokud tyto listiny a smlouvy nejsou v rozporu se zákonodárstvím přijímajícího státu a netýkají se zřízení nebo převodu práv k nemovitostem nacházejícím se v tomto státě;
2. sepisování listin a smluv a ověřování jejich pravosti bez zřetele k státní příslušnosti smluvních stran, pokud se tyto listiny a smlouvy vztahují pouze na majetek nebo práva existující ve vysílajícím státě nebo se týkají záležitostí, jež se mají realizovat v tomto státě za podmínky, že tyto listiny a smlouvy nejsou v rozporu se zákonodárstvím přijímajícího státu.
Článek 34
Konzulární úředníci jsou oprávněni přijímat od občanů vysílajícího státu do úschovy listiny, peníze, cenné předměty a jiný majetek jim náležející.
Tyto listiny, peníze, cenné předměty a majetek mohou být vyvezeny z přijímajícího státu pouze v souladu s jeho zákonodárstvím.
Článek 35
Listiny a dokumenty uvedené v článcích 32 a 33 mají v přijímajícím státě stejnou platnost a průkazní moc jako dokumenty ověřené nebo potvrzené soudními orgány nebo jinými příslušnými orgány tohoto státu.
Článek 36
Přijímající stát musí přijmout bez ověření podpisy konzulů na listinách, které konzulové vydávají nebo jimiž potvrzují shodnost opisů s originálem vydaným příslušným orgánem, jestliže tyto listiny budou opatřeny otiskem úředního razítka a z obsahu listin bude možno posoudit jejich autentičnost.
Článek 37
Konzulární úředníci jsou oprávněni doručovat soudní a mimosoudní písemnosti a vyřizovat soudní dožádání podle platných mezinárodních dohod nebo - pokud takové dohody neexistují - jiným způsobem, který je v souladu se zákony a předpisy přijímajícího státu.
Článek 38
1. O úmrtí občana vysílajícího státu na území přijímajícího státu uvědomí příslušný orgán tohoto státu neprodleně konzulární úřad.
2. Obdobně se postupuje, jestliže dědic, jiný oprávněný účastník nebo odkazovník, jemuž má připadnout dědictví projednávané na území přijímajícího státu, je příslušníkem vysílajícího státu, nesídlí však na území přijímajícího státu a není zákonně zastupován.
3. a) Konzulární úřad vysílajícího státu může požádat příslušný orgán přijímajícího státu o bezodkladná opatření nezbytná k zajištění a správě dědictví zanechaného v tomto státě zesnulým občanem vysílajícího státu a zpravit ho o případných opatřeních, která již byla učiněna;
b) při zajišťování opatření podle odstavce a) může konzulární úřad poskytnout svou pomoc přímo nebo prostřednictvím svého zástupce.
4. Jestliže po splnění formalit spojených s pozůstalostí v přijímajícím státě připadne movité dědictví nebo výtěžek z prodeje movitostí nebo nemovitostí dědici, oprávněnému účastníku nebo odkazovníku, kteří jsou občany vysílajícího státu a kteří nesídlí v přijímajícím státě a nejmenovali svého zmocněnce, bude tento majetek nebo výtěžek z jejich prodeje předán konzulárnímu úřadu vysílajícího státu za podmínky, že:
a) byla prokázána způsobilost dědiců, oprávněných účastníků nebo odkazovníků;
b) příslušné orgány přijímajícího státu dají tam, kde to přichází v úvahu, souhlas s předáním dědictví nebo výtěžku z jeho prodeje;
c) veškeré dědické dluhy ohlášené ve lhůtě předepsané zákony přijímajícího státu jsou zaplaceny nebo zajištěny;
d) poplatky z dědictví jsou zaplaceny nebo zajištěny.
5. Jestliže občan vysílajícího státu, který není trvale usídlen v přijímajícím státě, náhle zemře během cesty na území tohoto státu, budou věci, peněžní částky a cennosti, které měl s sebou a které nebyly vyžádány přítomným dědicem, prozatímně předány do úschovy konzulárnímu úřadu vysílajícího státu bez dalších formalit, přičemž se pro správní nebo soudní orgány vyhrazuje v zájmu příslušného řízení právo na převzetí těchto věcí.
Konzulární úřad musí tyto osobní svršky a peněžní částky předat kterémukoli orgánu přijímajícího státu pověřenému jejich správou nebo likvidací. Konzulární úřad musí dbát zákonodárství přijímajícího státu o vývozu svršků a převodu peněžních částek.
6. Ve věcech dědických platí rovněž ustanovení článku 29 této úmluvy.
Článek 39
1. Jakmile se úřady přijímajícího státu dovědí o případech, kdy je třeba ustanovit poručníka nebo opatrovníka pro občana vysílajícího státu, písemně to oznámí příslušnému konzulárnímu úřadu.
2. Ustanovení článku 29 této úmluvy platí i pro ochranu a obranu práv a zájmů mladistvých nebo jiných osob, které nemají plnou způsobilost k právním úkonům.
3. Konzulární úředníci mohou zasáhnout u příslušných orgánů přijímajícího státu při jmenování poručníků nebo opatrovníků zejména podáním návrhů na kandidáty pro výkon těchto funkcí za předpokladu, že je k tomu opravňuje zákonodárství přijímajícího státu.
4. V případě, kdy není zajištěna správa majetku nezletilých nebo jiných osob nemajících plnou způsobilost k právním úkonům, může se konzulární úředník postarat o jmenování správce tohoto majetku nebo požádat příslušné orgány přijímajícího státu o provedení příslušných opatření.
Článek 40
1. Za účelem usnadnění výkonu konzulských funkcí týkajících se občanů vysílajícího státu:
a) konzulární úředníci mají volnost spojení s občany vysílajícího státu a přístupu k nim. Občané vysílajícího státu mají stejnou volnost spojení a přístupu ke konzulárním úředníkům;
b) příslušné orgány přijímajícího státu musí bez prodlení a v každém případě do deseti dnů informovat konzulární úřad vysílajícího státu o případech, kdy v jeho konzulárním obvodě je občan vysílajícího státu vzat do vazby nebo kdy je jeho osobní svoboda jakoukoli jinou formou omezena. Každá zpráva určená konzulárnímu úřadu osobou, která je vzata do vazby nebo jejíž osobní svoboda je jinak omezena, musí být těmito orgány rovněž doručena nejpozději do deseti dnů.
Tyto orgány musí bez prodlení informovat osobu, které se to týká, o jejích právech, která má podle tohoto pododstavce;
c) konzulární úředníci mají právo tohoto občana navštěvovat, hovořit a dopisovat si s ním a zajistit jeho právní zastoupení. Výkon těchto práv nemůže být odložen na dobu delší patnácti dnů, počínaje vzetím do vazby nebo omezením jeho osobní svobody; požádá-li však konzulární úředník o návštěvu občana po uplynutí deseti dnů od začátku zbavení nebo omezení osobní svobody tohoto občana, musí být návštěva umožněna ve lhůtě pěti dnů od podání žádosti;
d) jestliže jsou tito občané po odsouzení ve výkonu trestu odnětí svobody nebo je-li jejich svoboda omezena, mají konzulární úředníci právo je několikrát navštívit. Při každé návštěvě tohoto druhu je nutné umožnit konzulárnímu úředníku rozhovor s vězněm.
2. Práva uvedená v odstavci 1 tohoto článku budou vykonána pouze v souladu se zákony a předpisy přijímajícího státu za předpokladu, že však tyto zákony a předpisy uvedená práva neruší.
Článek 41
1. Konzulární úředník může ve svém konzulárním obvodu poskytnout pomoc námořním a říčním lodím majícím příslušnost vysílajícího státu, které připlouvají do přístavu nebo do jiného místa, kde mohou zakotvit, nebo se tam již nacházejí. Jakmile je vstup na lodě povolen, mohou konzulární úředníci vstoupit na palubu těchto lodí a spojit se s kapitánem, členy posádky a cestujícími, kteří jsou občany vysílajícího státu.
2. Kapitán nebo kterýkoli člen posádky může svobodně přijít na konzulární úřad, má-li tento úřad sídlo v přístavu, kde loď kotví. Není-li konzulární úřad v přístavu, je toto spojení vázáno na souhlas příslušného vnitrostátního orgánu.
3. Aniž by tím byla dotčena pravomoc orgánů přijímajícího státu, mohou konzulární úředníci vyšetřovat všechny nehody, k nimž došlo v průběhu plavby lodi vysílajícího státu, vyslechnout kapitána a každého člena posádky, kontrolovat palubní dokumenty, přijímat prohlášení o cestě a místě určení, a pokud je to zákonodárstvím vysílajícího státu povoleno, řešit spory všeho druhu mezi kapitánem, důstojníky a námořníky, učinit opatření k přijetí kapitána nebo kteréhokoli člena posádky do nemocničního léčení nebo k návratu do vlasti, usnadnit příjezd lodi, její odjezd a pobyt v přístavu.
Při výkonu těchto funkcí mohou konzulární úředníci požádat orgány přijímajícího státu o pomoc.
4. Orgány přijímajícího státu se nevměšují do událostí na palubě lodi, s výjimkou nepokojů, které by mohly porušit klid a veřejný pořádek na zemi nebo v přístavu, způsobit újmu na zdraví nebo ohrozit veřejný pořádek, a nepokojů, jichž se zúčastnily osoby, které nejsou členy posádky.
5. V případě, že by příslušné orgány přijímajícího státu měly v úmyslu provést prohlídky, vyšetřování nebo donucovací opatření na palubě lodi vysílajícího státu, jež se nalézá ve vodách přijímajícího státu, vyrozumí před jejich provedením konzulární úřad, aby se provedení mohli zúčastnit konzulární úředníci. V oznámení učiněném v tomto směru bude uveden přesný termín. Nezúčastní-li se konzulární úředníci nebo jejich zástupci podniknutých opatření, mohou požádat tyto orgány o předání všech informací o jejich průběhu.
Ustanovení předchozího pododstavce platí rovněž v případě, kdy kapitán nebo kterýkoli člen posádky má být vyslýchán orgány přijímajícího státu.
6. V případě, že jde o neodkladné opatření, nebo je-li vyšetřování prováděno na žádost kapitána, musí o tom být konzulární úředník informován v průběhu vyšetřování, a to co možná nejdříve.
Na požádání bude konzulární úředník v takovém případě rovněž zpraven o průběhu vyšetřování konaného za jeho nepřítomnosti.
7. Ustanovení odstavců 5 a 6 tohoto článku nemohou být použita proti orgánům přijímajícího státu tehdy, jde-li o uplatnění celních zákonných opatření a předpisů a dalších kontrolních opatření vztahujících se na zdravotnictví, přístavní policii, zabezpečení zboží a přístup cizinců.
8. Ustanovení tohoto článku se nevztahují na válečné lodě.
Článek 42
1. Jestliže loď vysílajícího státu ztroskotá, uvízne nebo je jinak poškozena v hraničním pásmu přijímajícího státu, podají o tom příslušné orgány tohoto státu bez prodlení zprávu konzulárnímu úřadu a seznámí ho s učiněnými nebo zamýšlenými opatřeními k záchraně cestujících, lodi a nákladu.
Konzulární úředník může poskytnout veškerou pomoc lodi, členům posádky a cestujícím a učinit veškerá opatření k zabezpečení nákladu a k opravě lodi. Může se rovněž obrátit na orgány přijímajícího státu se žádostí o taková opatření.
2. Jestliže provozovatel lodi, kapitán nebo jakákoli oprávněná osoba není s to, aby učinila nezbytná opatření k udržování a správě lodi nebo jejího nákladu, může konzulární úředník učinit jménem provozovatele lodi opatření, která by v tomto směru mohl provozovatel lodi učinit.
3. Ustanovení odstavce 2 tohoto článku se rovněž vztahují na jakýkoli předmět, který patří občanu vysílajícího státu a pochází z nákladu lodi vysílajícího státu nebo třetího státu, který by byl nalezen na pobřeží nebo v blízkosti pobřeží přijímajícího státu nebo dopraven do přístavu konzulárního obvodu.
4. Příslušné orgány přijímajícího státu poskytnou konzulárnímu úředníku nezbytnou pomoc při všech opatřeních, jež je třeba učinit při poškození lodi.
5. Loď, která utrpěla poškození, její náklad a palubní zásoby nepodléhají na území přijímajícího státu celním poplatkům, pokud nejsou vydány k použití nebo spotřebě v tomto státě.
Článek 43
Konzulární úředníci mohou vykonávat dozorčí a inspekční funkce stanovené zákonodárstvím vysílajícího státu a týkající se letadel tohoto státu a jejich posádek. Jsou rovněž oprávněni poskytovat těmto letadlům a posádkám pomoc.
Článek 44
1. Konzulární úřad může za konzulární úkony vybírat na území přijímajícího státu poplatky a dávky stanovené zákony a předpisy vysílajícího státu.
2. Částky vybrané ve formě poplatků a dávek uvedených v odstavci 1 tohoto článku a stvrzenky o jejich zaplacení jsou osvobozeny od všech daní a dávek v přijímajícím státě.
Článek 45
Kromě funkcí stanovených touto úmluvou mohou konzulární úředníci vykonávat jiné konzulární funkce, které nejsou v rozporu se zákonodárstvím přijímajícího státu.
HLAVA IV
Závěrečná ustanovení
Článek 46
1. Bez újmy na svých výsadách a imunitách mají všechny osoby požívající těchto výsad a imunit dbát zákonů a předpisů přijímajícího státu. Jsou rovněž povinny nevměšovat se do vnitřních věcí tohoto státu.
2. Konzulární místnosti nebudou používány způsobem, který by byl v rozporu s výkonem konzulárních funkcí.
Článek 47
Členové konzulárního úřadu se podřídí všem závazkům uloženým zákony a předpisy přijímajícího státu a týkajícím se občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené třetím osobám při provozu vozidla, lodi nebo letadla.
Článek 48
1. Členové konzulárního úřadu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě, požívají jen imunit uvedených v článku 13 odstavec 1 a v článku 14 odstavec 3 této úmluvy.
2. Ustanovení hlavy II této úmluvy, s výjimkou článku 14 odstavec 3, se nevztahují na:
a) rodinné příslušníky osob podle odstavce 1 tohoto článku.
b) rodinné příslušníky člena konzulárního úřadu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě;
c) členy soukromého personálu, kteří jsou občany přijímajícího státu nebo jsou v něm trvale usedlí nebo kteří vykonávají soukromou výdělečnou činnost v tomto státě.
3. Přijímající stát musí vykonávat svoji jurisdikci nad osobami uvedenými v odstavcích 1 a 2 tohoto článku takovým způsobem, aby neodůvodněně neomezoval výkon funkcí konzulárního úřadu.
Článek 49
1. Ustanovení této úmluvy se vztahují, pokud to souvislosti dovolují, rovněž na výkon konzulárních funkcí uskutečňovaný diplomatickými misemi.
2. Jména členů diplomatické mise pověřených prací v konzulárním oddělení nebo jinak pověřených výkonem konzulárních funkcí mise jsou písemně oznamována ministerstvu zahraničních věcí přijímajícího státu.
3. Výsady a imunity členů diplomatické mise uvedených v odstavci 2 tohoto článku jsou i nadále upravovány pravidly mezinárodního práva o diplomatických stycích.
Článek 50
Tato úmluva nahrazuje a ruší Konzulární úmluvu mezi Československem a Francií podepsanou v Paříži dne 3. června 1927.
Článek 51
Tato úmluva podléhá ratifikaci. Výměna ratifikačních listin bude provedena v Paříži.
Článek 52
Tato úmluva vstoupí v platnost třicátého dne po dni výměny ratifikačních listin a zůstane v platnosti, dokud ji jedna z vysokých smluvních stran nevypoví s šestiměsíční výpovědní lhůtou.
Na důkaz toho zmocněnci vysokých smluvních stran tuto úmluvu podepsali a opatřili ji pečetěmi.
Dáno v Praze dne 22. ledna 1969 ve dvou vyhotoveních, každé v jazyce českém a francouzském, přičemž obě znění mají stejnou platnost.
Z plné moci
presidenta Československé socialistické republiky:
V. Pleskot v. r.
Z plné moci
presidenta Francouzské republiky:
R. Lalouette v. r.