401/1921 Sb.
Úmluva bernská o ochraně děl literárních a uměleckých, revidovaná v Berlíně dne 13. listopadu 1908.

401.
Překlad.
Úmluva
bernská o ochraně děl literárních a uměleckých, revidovaná v Berlíně dne 13. listopadu 1908.
JEHO VELIČENSTVO CÍSAŘ NĚMECKÝ, KRÁL PRUSKÝ, ZA CÍSAŘSTVÍ NĚMECKÉ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL BELGŮ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL DÁNSKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL ŠPANĚLSKÝ; PRESIDENT FRANCOUZSKÉ REPUBLIKY; JEHO VELIČENSTVO KRÁL SPOJENÝCH KRÁLOVSTVÍ VELKÉ BRITANIE A IRSKA, CÍSAŘ INDICKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL ITALSKÝ; JEHO VELIČENSTVO CÍSAŘ JAPONSKÝ; PRESIDENT REPUBLIKY LIBERIE; JEHO KRÁLOVSKÁ VÝSOST VELKOVÉVODA LUCEMBURSKÝ, VÉVODA NASSAVSKÝ; JEHO NEJJASNĚJŠÍ VÝSOST PRINC MONACKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL NORSKÝ; JEHO VELIČENSTVO KRÁL ŠVÉDSKÝ; SPOLKOVÁ RADA ŠVÝCARSKÉHO SPŘÍSEŽENSTVA; JEHO VÝSOST BEJ TUNISKÝ,
Stejně prodchnuti přáním chrániti způsobem co možná účinným, jakož i jednotným práva autorů na jejich literární a umělecká díla,
rozhodli se uzavříti tuto úmluvu za tím účelem, aby byla přezkoumána bernská úmluva ze dne 9. září 1886, dodatkový článek a závěrečný protokol, připojené k téže úmluvě, jakož i dodatková listina a vysvětlující deklarace pařížská ze dne 4. května 1896.
K tomu cíli byli jmenováni za plnomocníky:
JEHO VELIČENSTVEM CÍSAŘEM NĚMECKÝM, KRÁLEM PRUSKÝM:
Jeho Excellence pan Dr. von STUDT, královský pruský státní ministr;
Jeho Excellence pan Dr. von KOERNER, skutečný tajný rada, ředitel v zahraničním úřadě;
pan Dr. DUNGS, vrchní tajný vládní rada, přednášející rada ministerstva spravedlnosti;
pan Dr. GOEBEL von HARRANT, tajný legační rada, přednášející rada zahraničního úřadu;
pan ROBOLSKI, vrchní tajný vládní rada, přednášející rada ministerstva vnitra;
pan Dr. KOHLER, justiční tajný rada, profesor právnické fakulty university berlínské;
pan Dr. OSTERRIETH, profesor, generální tajemník Sdružení na ochranu vlastnictví průmyslového.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM BELGŮ:
hrabě Della Faille de LEVERGHEM, legační rada v Berlíně;
pan J. de BORCHGRAVE, advokát appellačního soudu v Brusselu, bývalý člen poslanecké sněmovny;
pan P. WAUWERMANS, advokát appellačního soudu v Brusselu, člen poslanecké sněmovny.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM DÁNSKÝM:
pan J.H. de HEGERMANN-LINDENCRONE, mimořádný vyslanec, zplnomocněný ministr Jeho Veličenstva krále Dánského v Berlíně.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM ŠPANĚLSKÝM:
Jeho Excellence pan Luis Polo de BERNABÉ, mimořádný a zplnomocněný velvyslanec Jeho Veličenstva krále španělského v Berlíně;
pan Eugenio FERRAZ Y ALCALA GALIANO, velvyslanecký rada v Berlíně.
PRESIDENTEM REPUBLIKY FRANCOUZSKÉ:
Jeho Excellence pan Jules CAMBON, mimořádný a zplnomocněný velvyslanec Republiky Francouzské v Berlíně;
pan Ernest LAVISSE, člen Akademie francouzské, profesor filosofické fakulty v Paříži, ředitel na École normale supérieure;
pan Paul HERVIEU, člen Akademie francouzské, předseda Společnosti dramatických autorů a skladatelů;
pan Louis RENAULT, člen Institutu, čestný zplnomocněný ministr, profesor právnické fakulty v Paříži;
pan Fernand GAVARRY, zplnomocněný ministr I. třídy, ředitel správních a technických záležitostí ministerstva zahraničních věcí;
pan BRETON, ředitel státního Úřadu pro vlastnictví průmyslové;
pan Georges LECOMTE, předseda Společnosti literátů.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM SPOJENÝCH KRÁLOVSTVÍ VELKÉ BRITANIE A IRSKA, CÍSAŘEM INDICKÝM:
Sir Henry BERGNE, bývalý šéf obchodního oddělení při Foreign Office;
pan George Ranken ASKWITH, královský rada, Assistant Secretary při Board of Trade;
hrabě de SALIS, velvyslanecký rada v Berlíně.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM ITALSKÝM:
Jeho Excellence komtur Alberto PANSA, mimořádný a zplnomocněný velvyslanec Jeho Veličenstva krále Italského v Berlíně;
komtur Luigi ROUX, advokát, senátor;
komtur Samuele OTTOLENGHI, ředitel oddělení pro intellektuelní vlastnictví;
rytíř Emilio VENEZIAN, inženýr, inspektor průmyslového vyučování;
pan Augusto FERRARI, advokát, místopředseda italské Společnosti autorů.
JEHO VELIČENSTVEM CÍSAŘEM JAPONSKÝM:
pan Dr. Mizuno RENTARO, přednášející rada ministerstva vnitra;
pan HORIGUCHI KUMAICHI, druhý tajemník vyslanectví ve Stockholmu.
PRESIDENTEM REPUBLIKY LIBERIE:
Delegace císařství Německého a jménem této Jeho Excellence pan Dr. von KOERNER, skutečný tajný rada, ředitel v zahraničním úřadě;
JEHO KRÁLOVSKOU VÝSOSTÍ VELKOVÉVODOU LUCEMBURSKÝM, VÉVODOU NASSAVSKÝM:
hrabě Dr. Hippolite de VILLERS, chargé d’Affaires lucemburský v Berlíně.
JEHO NEJJASNĚJŠÍ VÝSOSTÍ KNÍŽETEM MONACKÝM:
baron de ROLLAND, president nejvyššího soudu.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM NORSKÝM:
pan Klaus HOEL, odborový přednosta ministerstva kultu a veřejného vyučování.
JEHO VELIČENSTVEM KRÁLEM ŠVÉDSKÝM:
hrabě TAUBE, mimořádný vyslanec a zplnomocněný ministr Jeho Veličenstva krále Švédského v Berlíně;
baron PEDER-MAGNUS de UGGLAS, referendár nejvyššího soudního dvoru.
SPOLKOVOU RADOU SPŘÍSEŽENSTVA ŠVÝCARSKÉHO:
pan Dr. Alfred de CLAPARÈDE, mimořádný vyslanec a ministr Spříseženstva Švýcarského v Berlíně;
pan W. KRAFT, přidělenec spolkového Úřadu pro intellektuelní vlastnictví.
JEHO VÝSOSTÍ BEJEM TUNISKÝM:
pan Jean GOUT, generální konsul v ministerstvu zahraničních věcí v Paříži.
Kteří vyměnivše si své plné moci, jež shledány v dobré a náležité formě, shodli se na následujících článcích:
Článek 1.
Smluvní státy tvoří Jednotu na ochranu autorských práv k literárním a uměleckým dílům.
Článek 2.
Výraz „literární a umělecká díla“ zahrnuje všechny tvorby oboru literárního, vědeckého nebo uměleckého, nehledě k tomu, jakým způsobem anebo v jaké formě byly reprodukovány, jako: knihy, brožury a jiná slovesná díla; dramatická nebo dramaticko-hudební díla, choreografická a pantomimická díla, pokud jest děj pro jeviště písemně nebo jiným způsobem upraven; díla hudební s textem nebo bez něho; díla kreslířská, malířská, stavitelská, sochařská; rytecká a kamenotiskařská; illustrace, zeměpisné mapy; zeměpisné, místopisné, architektonické nebo vědecké plány, náčrty a plastická zobrazení.
Stejnou ochranu jako původní díla mají, bez újmy autorského práva k původnímu dílu, překlady, úpravy (adaptace), hudební úpravy (arrangements) a jiné změněné reprodukce díla literárního nebo uměleckého, jakož i sbírky různých děl.
Smluvní státy jsou povinny zajistiti ochranu děl výše zmíněných.
Dílům průmyslově použitého umění poskytne se ochrana, pokud to připouští vnitřní zákonodárství toho kterého státu.
Článek 3.
Tato úmluva platí o fotografických dílech a o dílech zhotovených pochodem obdobným při fotografování. Smluvní státy jsou povinny zajistiti jich ochranu.
Článek 4.
Autoři příslušní do některého ze států Jednoty mají jak pro neuveřejněná, tak i pro díla v některém státě Jednoty poprvé uveřejněná ve všech smluvních státech kromě státu, kde dílo vzniklo, táž práva, která příslušné zákony již poskytují nebo poskytnou autorům domácím, jakož i práva v této úmluvě zvláště stanovená.
Požívání a vykonávání těchto práv nejsou vázána žádnou formalitou; toto požívání a toto vykonávání práv jsou neodvislá od stávající ochrany v zemi, kde dílo vzniklo. Proto vedle ustanovení této úmluvy řídí se rozsah ochrany, jakož i právní pomůcky příslušející autoru k hájení jeho práv výhradně zákony státu, ve kterém se za ochranu žádá.
Za stát původu díla se považuje: pro díla neuveřejněná domovský stát autorův; pro díla uveřejněná stát, ve kterém byla ponejprv uveřejněna, a pro díla uveřejněná současně v několika státech Jednoty onen stát, jehož zákonodárství poskytuje nejkratší ochrannou dobu. Pokud jde o díla uveřejněná současně ve státě k Jednotě nepřistoupivším a ve státě Jednoty, považuje se tento poslední výhradně za stát původu.
Uveřejněnými díly jest ve smyslu této úmluvy rozuměti díla vydaná. Uvedení na scénu díla dramatického nebo dramaticko-hudebního, provedení díla hudebního, vystavení díla uměleckého a zbudování díla stavitelského nepokládá se za uveřejnění.
Článek 5.
Příslušníci některého ze států Jednoty, kteří svá díla po prvé uveřejňují v některém jiném státě Jednoty, požívají v tomto státě týchž práv jako autoři domácí.
Článek 6.
Autoři, kteří nejsou příslušníky některého ze států Jednoty a kteří svá díla po prvé v některém z těchto států uveřejní, mají v tomto státě táž práva jako domácí autoři a v ostatních státech Jednoty práva, která poskytuje tato úmluva.
Článek 7.
Touto úmluvou poskytnutá ochrana trvá po život autorův a padesát let po jeho smrti.
V případě, že by však tato doba nebyla jednotně přijata všemi státy Jednoty, bude upravena zákony toho státu, ve kterém se za ochranu žádá; nemůže však býti delší než doba stanovená ve státu, kde dílo vzniklo. Smluvní státy jsou proto jen tou měrou povinny použíti ustanovení předchozího odstavce, jakou se to dá srovnati s jejich vnitřním zákonodárstvím.
Pokud jde o díla fotografická a díla zhotovená pochodem obdobným fotografování, o díla posmrtná, o anonymní nebo pseudonymní, řídí se doba ochranná zákonem toho státu, kde se žádá za ochranu, aniž může tato doba býti delší než doba stanovená ve státu, kde dílo povstalo.
Článek 8.
Autoři děl neuveřejněných, příslušní do některého ze států Jednoty, a autoři děl po prvé uveřejněných v některém z těchto států požívají v ostatních zemích Jednoty po celou dobu trvání práva k původnímu dílu výhradního práva svá díla překládati nebo překlad povoliti.
Článek 9.
Feuilletonové romány, novely a všechna jiná díla z oboru literatury, vědy neb umění, nechť jest jich předmět jakýkoli, uveřejněná v novinách nebo v periodických časopisech některého státu Jednoty, nesmějí bez autorova zmocnění býti v ostatních státech otištěna.
Kromě feuilletonových románů a novel může každý novinový článek býti otištěn jinými novinami, nebylo-li jeho otištění výslovně zakázáno. Pramen však musí býti udán; sankce na porušení tohoto závazku stanoví zákonodárství státu, ve kterém se žádá za ochranu.
Ochrana této úmluvy neplatí pro denní zprávy nebo pro různé zprávy rázu běžných tiskových zpráv.
Článek 10.
Pokud se týče oprávnění pojmouti výňatky z literárních a uměleckých děl do vydání, jež jsou určena pro vyučování nebo jsou vědeckého rázu, nebo do chrestomatií, bude rozhodujícím zákonodárství státu Jednoty a zvláštní úpravy mezi nimi již učiněné nebo jež budoucně učiněny budou.
Článek 11.
Ustanovení této úmluvy platí o veřejném provozování dramatických nebo dramaticko-hudebních děl a o veřejném provozování hudebních děl, ať tato díla byla uveřejněna nebo nikoli.
Autoři dramatických nebo dramaticko-hudebních děl jsou chráněni po dobu svého práva k původnímu dílu oproti veřejnému, jimi nepovolenému provozování překladu svých děl.
Autoři požívají ochrany tohoto článku, aniž jsou povinni, uveřejňujíce svá díla, zakazovati jich veřejné provozování.
Článek 12.
K nedovoleným reprodukcím, o nichž platí tato úmluva, náleží zejména neoprávněná, nepřímá přisvojení si literárního neb uměleckého díla, jako přizpůsobení hudební úpravy, přepracování románu, novely nebo básně v divadelní kus i naopak, a pod., pokud jsou toliko reprodukcí tohoto díla v téže nebo jiné formě, s nepodstatnými změnami, dodatky nebo výpustkami, aniž by jevily ráz nového původního díla.
Článek 13.
Autorům hudebních děl přísluší výhradní právo dovoliti: 1. přizpůsobení těchto děl na nástroje sloužící k jich mechanické reprodukci; 2. veřejné provozování týchž děl zmíněnými nástroji.
Výhrady a podmínky o použití tohoto článku mohou býti stanoveny vnitřním zákonodárstvím každého státu, o nějž jde; účinnost takových výhrad a podmínek jest však přesně omezena na stát, který je určil.
Ustanovení prvního odstavce nemá zpětné působnosti a nemá proto ve státě Jednoty platnosti pro ona díla, která byla v tomto státě dovoleným způsobem přenesena na mechanické nástroje dříve, než tato úmluva nabyla působnosti.
Přizpůsobení učiněná podle odst. 2. a 3. tohoto článku a dovezená bez svolení zúčastněných stran do státu, ve kterém nebyla povolena, mohou tam býti zabavena.
Článek 14.
Autorům děl literárních, vědeckých neb uměleckých náleží výlučné právo povoliti reprodukci a veřejné provozování vlastních děl kinematografií.
Stejnou ochranu jako literární a umělecká díla mají kinematografické výrobky, pokud původce uspořádáním výpravy nebo spojením líčených událostí dal dílu ráz osobitého původního díla.
Bez újmy autorských práv k původnímu dílu chrání se kinematografická reprodukce díla literárního, vědeckého nebo uměleckého jako původní dílo.
Předchozí ustanovení platí o reprodukci nebo výrobě dosažené jakýmkoli jiným pochodem obdobným kinematografií.
Článek 15.
Aby autoři děl chráněných touto úmluvou byli za takové považováni, než se dokáže opak, a jim proto bylo dovoleno soudně stíhání padělatelů v jednotlivých státech Jednoty, stačí, aby jejich jméno bylo obvyklým způsobem vyznačeno na díle.
U anonymních nebo pseudonymních děl jest oprávněn nakladatel, jehož jméno udáno na díle, bdíti nad právy příslušejícími autorovi. Tento považuje se bez dalšího důkazu za právního nástupce anonymního neb pseudonymního autora.
Článek 16.
Každé napodobené dílo může býti zabaveno příslušnými úřady oněch států Jednoty, ve kterých původní dílo má právo na zákonnou ochranu.
V těchto státech může se zabavení týkati také reprodukcí, které pocházejí ze státu, ve kterém dílo nemá ochrany nebo jí pozbylo.
Zabavení se provede podle vnitřního zákonodárství toho kterého státu.
Článek 17.
Ustanovení této úmluvy nedotýkají se nikterak práva příslušejícího vládě každého ze států Jednoty, aby zákonodárnými opatřeními a vnitřním opatřením policejním dovolovala, střežila, zakazovala rozšiřování, provozování, vystavování jakéhokoliv díla nebo výroby, vůči nimž by příslušnému úřadu bylo toto právo vykonávati.
Článek 18.
Tato úmluva platí o všech dílech, která nestala se ještě ve státě, kde povstala, uplynutím ochranné doby obecným majetkem v době, kdy nabyla úmluva účinnosti.
Stalo-li se však dilo uplynutím ochranné doby jemu před tím přiznané ve smluvním státě, ve kterém se žádá za ochranu obecným majetkem, nenabývá tam podle této úmluvy znova ochrany.
Této zásady použije se podle ustanovení zvláštních úmluv, které byly nebo budou k tomu účelu mezi státy Jednoty učiněny. Není-li takových úmluv, upraví ty které státy, každý, pokud se jeho týče, způsob, jakým se jich použije.
Předchozí ustanovení platí obdobně, přistoupí-li některý stát k Jednotě a prodlouží-li se ochranná doba podle článku 7.
Článek 19.
Ustanovení této úmluvy nevylučují, aby žádáno bylo použíti dalekosáhlejších ustanovení, která by byla vydána zákonodárstvím některého státu Jednoty ve prospěch cizinců vůbec.
Článek 20.
Vlády států Jednoty vyhrazují si právo učiniti vzájemné zvláštní úpravy, pokud by tyto úpravy poskytovaly autorům širších práv, než se jim poskytují Jednotou, nebo pokud by obsahovaly jiná ustanovení, která neodporují této úmluvě. Ustanovení dosavadních úprav, která se shodují s uvedenými podmínkami, zůstávají v platnosti.
Článek 21.
Mezinárodní úřad zřízený pod jménem „Úřad mezinárodní Jednoty na ochranu děl literárních a uměleckých“ potrvá dále.
Tento úřad jest pod vysokou ochranou vlády švýcarského spříseženectva, která upravuje jeho organisaci a dohlíží na jeho činnost.
Jednací řeč Úřadu jest francouzština.
Článek 22.
Mezinárodní Úřad sbírá zprávy všeho druhu, které se týkají ochrany autorského práva k jich literárním a uměleckým dílům; srovnává a uveřejňuje je. Koná šetření, jež mají společný prospěch a zájem pro Jednotu a vydává na základě dokladů, které mu dodávají různé správy, periodický časopis ve francouzském jazyku o otázkách týkajících se předmětu Jednoty. Vlády států Jednoty si vyhrazují se všestranným souhlasem zmocniti Úřad, aby uveřejňoval vydání v jednom nebo několika jiných jazycích, bude-li toho podle zkušenosti zapotřebí.
Mezinárodní Úřad buď vždy pohotově pro svazové členy, aby jim podal zvláštní zprávy o otázkách ochrany literárních a uměleckých děl, jichž snad potřebují.
Ředitel mezinárodního Úřadu podává o svém vedení roční zprávu, která se sděluje všem členům Jednoty.
Článek 23.
Náklady na Úřad mezinárodní Jednoty hradí společně státy smluvní. Až do nového rozhodnutí nesmějí býti větší než 60.000 franků ročně. Tato částka může, je-li toho třeba, býti zvýšena prostým rozhodnutím některé z konferencí, o nichž jedná článek 24.
Aby určen byl příspěvek každého státu k těmto celkovým nákladům, roztřiďují se smluvní státy a státy, jež později k Jednotě přistoupí, na 6 tříd, z nichž každá přispívá poměrně k určitému počtu jednotek, totiž:
1. třída.........25jednotek2.„.........20 „3.„.........15„4.„.........10„5.„.........5 „6.„.........3„
Tyto koeficienty násobí se počtem států každé třídy a suma takto získaných výsledků jest počtem jednotek, kterým se dělí celkové náklady. Kvocient udává obnos jednotky nákladu.
Při svém přistoupení prohlásí každý stát, do které shora řečených tříd si přeje, aby byl zařazen.
Švýcarská vláda vypracuje rozpočet Úřadu, dohlíží na jeho výlohy, dává potřebné zálohy a sestaví roční účet, který se sdělí všem ostatním vládám.
Článek 24.
Tato úmluva může býti předkládána revisím, aby v ní provedeny byly opravy, jež jsou způsobilé zdokonaliti soustavu Jednoty.
Tohoto druhu otázky, jakož i takové, které v jiných směrech se dotýkají rozvoje Jednoty, budou projednávány v konferencích, které konány budou po řadě v jednotlivých státech Jednoty za účasti delegátů řečených států. Vláda státu, ve kterém má se konference konati, připraví za spoluúčinkování mezinárodního Úřadu práce k této konferenci. Ředitel Úřadu účastní se sezení konferencí a béře účast na jednání bez poradního hlasu.
Každá změna této úmluvy vyžaduje, má-li býti pro Jednotu platnou, jednomyslného souhlasu smluvních států.
Článek 25.
Státům, které nenáležejí k Jednotě a které zaručují zákonnou ochranu práv, o nichž jedná tato úmluva, bude na jejich žádost dovoleno přistoupiti.
Přístup oznámí se písemně vládě švýcarského spříseženectva a tato oznámí jej všem ostatním.
Přístupem rozumí se ipso facto souhlas se všemi podmínkami a účastenství na všech výhodách stanovených touto úmluvou. Může však obsahovati označení ustanovení úmluvy z 9. září 1886 nebo dodatečné akty ze 4. května 1896, které by tyto státy považovaly za nutné dáti alespoň prozatím na místo odpovídajících ustanovení této úmluvy.
Článek 26.
Smluvní státy mají kdykoli právo přistoupiti k této úmluvě za své kolonie nebo zahraniční državy.
Za tím účelem mohou podati buď všeobecné prohlášení, podle něhož všechny jejich kolonie nebo državy jsou zahrnuty v přístupu, nebo zvláště vyjmenovati ty, které jsou zahrnuty, nebo se na to obmeziti označiti ony, které mají býti vyloučeny.
Toto prohlášení oznámí se písemně vládě švýcarského spříseženectva a touto všem ostatním.
Článek 27.
Tato úmluva nastupuje ve stycích mezi smluvními státy na místo úmluvy bernské z 9. září 1886 včetně dodatkového článku a závěrečného protokolu z téhož dne, jakož i dodatkové akty a vysvětlující deklarace ze 4. května 1896. Tyto naznačené úmluvy zůstanou v platnosti ve stycích s těmi státy, které by tuto úmluvu neschválily.
Státy, podepsavší tuto úmluvu, mohou prohlásiti vyměňujíce si ratifikační listiny, že si přejí zůstati vázány v tom neb onom bodu ustanoveními úmluv, které již dříve podepsaly.
Článek 28.
Tato úmluva bude ratifikována a ratifikační listiny v Berlíně nejpozději 1. července 1910 vyměněny.
Každá smluvní strana odevzdá k výměně ratifikačních listin jedinou listinu, která spolu s listinami ostatních států bude uložena v archivech vlády švýcarské. Každá strana obdrží za to exemplář protokolu o výměně ratifikačních listin, podepsaný zúčastněnými zmocněnci.
Článek 29.
Tato úmluva nabude působnosti tři měsíce po výměně ratifikačních listin a zůstane v platnosti po neobmezený čas a až do uplynutí jednoho roku ode dne výpovědi.
Výpověď říditi jest na vládu švýcarskou. Výpověď bude míti účinek jen pro ten stát, který ji dá, kdežto úmluva zůstane dále v platnosti pro ostatní státy Jednoty.
Článek 30.
Státy, které zavedou do svého zákonodárství ochrannou dobu padesáti let podle článku 7., odstavec 1., této úmluvy, uvědomí o tom vládu švýcarského spříseženectva písemným prohlášením, jež bude ihned od ní sděleno všem ostatním státům Jednoty.
Totéž platí o státech, které se zřeknou výhrad jimi podle článků 25, 26 a 27 učiněných.
Čemuž na svědomí dotyční zmocněnci podepsali tuto úmluvu a připojili své pečeti.
Dáno v Berlíně dne 13. listopadu roku tisícího devítistého osmého v jediném exempláři, který bude uložen v archivech vlády švýcarského spříseženectva a jehož ověřené opisy budou vydány diplomatickou cestou smluvním státům.
Za Německo:
(L. S.) Dr. K. von STUDT
(L. S.) von KOERNER
(L. S.) DUNGS
(L. S.) GOEBEL von HARRANT
(L. S.) ROBOLSKI
(L. S.) Josef KOHLER
(L. S.) OSTERRIETH
Za Belgii:
(L. S.) Hrabě DELLA FAILLE DE LEVERGHEM
(L. S.) Jules de BORCHGRAVE
(L. S.) WAUWERMANS
Za Dánsko:
(L. S.) J. HEGERMANN LINDENCRONE
Za Španělsko:
(L. S.) Luis POLO DE BERNABÉ
(L. S.) Eugenio FERRAZ
Za Francii:
(L. S.) Jules CAMBON
(L. S.) E. LAVISSE
(L. S.) Paul HERVIEU
(L. S.) L. RENAULT
(L. S.) GAVARRY
(L. S.) BRETON G.
(L. S.) Georges LECOMTE
Za Velkou Britanii:
(L. S.) H. G. BERGNE
(L. S.) George R. ASKWITH
(L. S.) J. de SALIS
Za Italii:
(L. S.) A. PANSA
(L. S.) L. ROUX
(L. S.) Samuele OTTOLENGHI
(L. S.) Emilio VENEZIAN
(L. S.) Avv. Augusto FERRARI
Za Japonsko:
(L. S.) Mizuno RENTARO
(L. S.) Horiguchi KUMAICHI
Za Republiku Liberii:
(L. S.) von KOERNER
Za Lucembursko:
(L. S.) Hrabě de VILLERS
Za Monaco:
(L. S.) Baron de ROLLAND
Za Norsko:
(L. S.) Klaus HOEL
Za Švýcary:
(L. S.) Alfred von CLAPARÈDE
(L. S.) W. KRAFT
Za Švédsko:
(L. S.) TAUBE
(L. S.) P. M. af UGGLAS
Za Tunis:
(L. S.) Jean GOUT
Úmluva tato vyhlašuje se s tím, že přístup k ní uložen byl republice Československé článkem 20. smlouvy mezi Čelnými mocnostmi spojenými a sdruženými a Československem, podepsané dne 10. září 1919 v Saint-Germain en Laye, schválené Národním shromážděním republiky Československé dne 7. listopadu 1919 a ratifikované presidentem republiky dne 10. listopadu 1919; příslušný návrh na přístup schválen byl ministerskou radou ve schůzi dne 1. února 1921; přístup notifikován byl Švýcarské Spolkové Radě notou vyslanectví republiky Československé v Bernu ze dne 22. února 1921, potvrzen notou Švýcarské Spolkové Rady ze dne 7. března 1921; mezinárodní působnost nastala pro republiku Československou dnem 22. února 1921 se zařazením do čtvrté kategorie států, pokud jde o příspěvky podle čl. 23. předmětné úmluvy.
Dne 1. ledna 1921 vázala úmluva předmětná tyto státy:
Německo (od 5. prosince 1887), Rakousko (1. října 1920), Belgii (5. prosince 1887), Dánsko s ostrovy Feroë (1. července 1903), Španělsko s osadami (5. prosince 1887), Francii s Alžírem a osadami (5. prosince 1887), Velkou Britanii s osadami, državami a některými zeměmi protektorátu (od 5. prosince 1887 a 1. července 1912), Řecko (9. listopadu 1920), Haiti (5. prosince 1887), Italie (5. prosince 1887), Japonsko (15. července 1899), Liberii (16. října 1908), Lucemburk (20. června 1888), Maroko [protektorát francouzský] (16. června 1917), Monaco (20. května 1889), Norsko (13. dubna 1896), Holandsko (1. listopadu 1912, holandskou Indii, Curacao a Surinam od 1. dubna 1913), Polsko (28. ledna 1920), Portugaly s koloniemi (29. března 1911), Švédsko (1. srpna 1904), Švýcary (5. prosince 1887), Tunis (5. prosince 1887).
Dále přistoupily Spojené Státy brasilské (přesné datum nebylo Švýcarskou Spolkovou Radou dosud oznámeno).

Dr. Beneš v. r.