tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי צילומי המעקב, היא עם גבה לדקרלוס בראון, כשהיא מרכיבה אוזניות.
בראון הסתכל עליה במשך מספר דקות, כשהיא אינה מודעת לכך.
אז, שלף אולר ודקר אותה בצוואר שלוש פעמים.
תחילה, הנוסעים קפאו במקומם, אך בסופו של דבר אחד מהם ניסה לעזור, ואחרים הצטרפו בעקבותיו.
בראון נמלט מהרכבת כשתי דקות לאחר מכן.
הוא נעצר, טופל בבית החולים "אטריום הלת'", והועמד לדין על רצח מדרגה ראשונה.
מניע התקיפה לא פורסם, ומשטרת שרלוט-מקלנבורג פרסמה קריאה לציבור לספק כל מידע רלוונטי.
המקרה עורר ויכוח ציבורי נרחב בנוגע לבטיחות בתחבורה הציבורית.
בעקבות הדקירה הקטלנית, חבר מועצת העיר, אדווין פיקוק, אכן קרא למערכת התחבורה של אזור שארלוט (CATS) ולמשטרת שארלוט-מקלנבורג לבחון מחדש את פרוטוקולי האבטחה.
אולם, מערכת התחבורה של אזור שארלוט אישרה שמפעיל הרכבת פעל בהתאם לפרוטוקול, ועצר את הרכבת עד להגעת המשטרה.
עם זאת, דיווחים הצביעו על כך שלא היה נוכח איש אבטחה בקרון הרכבת בעת התקיפה, וכי התוקף לא החזיק בכרטיס נסיעה תקף.
בעקבות הלחץ הציבורי, CATS הכריזה על הגברת נוכחות צוותי האבטחה על הרציפים בקו הכחול ועל הגברת אכיפת מכירת הכרטיסים.
ב-5 בספטמבר 2025 פרסמה CATS סרטון מעקב של הדקירה.
ראש העיר פרסמה מספר הצהרות בנושא.
בהתחלה, היא התייחסה למקרה כ"מצב טראגי" והדגישה את הצורך לטפל בסוגיות רווחה נפשית וחסרות בית, מה שעורר ביקורת ציבורית רחבה על כך הפחתה בחומרת מעשיו של הרוצח, וללא התמקדות בקורבן כלל.
בעקבות הלחץ הגובר, היא פרסמה הצהרה נוספת שבה כינתה את המקרה "אובדן מחריד וחסר היגיון" והטילה את האשמה על מערכת בתי המשפט, בטענה שהיא משחררת עבריינים חוזרים.
ליילס קראה לשיתוף פעולה בין כל הגורמים הרלוונטיים כדי להבטיח את בטיחות התושבים.
שר התחבורה האמריקאי שון דאפי האשים את פקידי העיר שארלוט ברצח, ואילון מאסק מתח ביקורת על שופטים ותובעים מחוזיים ש"מאפשרים לפושעים להסתובב חופשי".
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כינה את התוקף "מטורף" ו"הזוי", הצדיק פעולות נמרצות במקרים של רציחות נוראיות, ואיים על חוסר יעילות פקידים מקומיים בערים כמו שיקגו, בכך שלא עצרו את הפשע והביע את התנגדותו למתן שחרור בערבות ללא הפקדת מזומן.
בהמשך, הבית הלבן פרסם סרטון שבו טראמפ תיאר את זרוצקה כמי שנשחטה על ידי "מפלצת מעורערת בנפשה".
המקרה זכה גם לסיקור בינלאומי, כולל באוקראינה, כשמשרד החוץ של אוקראינה הצהיר כי הוא "במגע מתמיד" עם החוקרים.
הרצח סוקר בהרחבה בתקשורת המקומית, אך בתחילה זכה להתעלמות מצד כלי תקשורת לאומיים ובינלאומיים, מה שעורר זעם בקרב פעילי ימין, בראשם אילון מאסק.
מאסק פרסם בפני מאות מיליוני עוקביו ביקורת על שופטים ותובעים מחוזיים ש"מאפשרים לפושעים להסתובב חופשי".
חלק מאנשי הימין, כמו בני ג'ונסון, טענו לכך שאי הדיווח נובע מאפליה גזעית, ושאם היה אדם לבן רוצח אדם שחור, הדיווח היה נרחב ביותר.
גם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ התייחס לרצח זרוצקה.
הוא האשים את המדיניות המקלה שהתוותה המפלגה הדמוקרטית, שלדבריו מאפשרת לפושעים להסתובב חופשי.
הוא ציין שהרוצח היה פושע סדרתי ששוחרר 14 פעמים בערבות ללא הפקדת מזומן, וביקר את התקשורת הממסדית על חוסר הזעזוע מהמקרה.
ברשת הימין האמריקני רואים ברצח דוגמה לכישלון לכאורה של מדיניות אכיפת החוק בערים ובמדינות בשליטת הדמוקרטים, שמקלה לדעתם עם עבריינים.
טראמפ ואנשיו דרשו אכיפה נוקשה יותר, ביטול שחרור נאשמים ללא ערבות, ואף איימו לשלוח את המשמר הלאומי לערים בשליטה דמוקרטית כדי להתמודד עם פשיעה.
רצח אדל ביטון התרחש ב-17 בפברואר 2015 כתוצאה מפיגוע טרור אבנים פלסטיני ב-14 במרץ 2013, שהוביל לתאונת דרכים שבה נפגעה התינוקת אדל ביטון, בת השנתיים בעת האירוע.
אדל ביטון נולדה באפריל 2010. היא התגוררה עם הוריה, שלוש אחיותיה ואחיה היחיד בהתנחלות יקיר.
ב-14 במרץ 2013 נסעה אדל יחד עם אמה אדווה ושתי אחיותיה, אביגיל ונעמה, ברכב בכביש 5 מההתנחלות יקיר לכיוון תל אביב, בדרכן לביקור אצל סבתן.
במהלך הנסיעה יידו עליהן פלסטינים אבנים, הרכב בו נסעו איבד שליטה והתנגש במשאית שחנתה בצד הדרך.
הראשון שהגיע למקום היה פרמדיק פלסטיני מתנדב, מועאויה קבהא, שהעניק לאדל עזרה ראשונה מיידית.
לאחר מכן הצטרף אליו רופא ישראלי שנסע במקרה בסביבה וקבע כי אדל במצב של מוות קליני.
קבהא, שסבר כי ניתן עדיין להצילה, המשיך להעניק לה טיפול רפואי, ולאחר זמן מה חזרה להגיב.
אדל סבלה מפגיעת ראש קשה והובהלה למרכז רפואי רבין בבית החולים לילדים שניידר, שם עברה ניתוח חירום.
היא נותרה בתרדמת במשך כחודשיים, ולאחר מכן שוחררה לביתה.
חמישה מתבגרים פלסטינים מהכפר כיפל חארת' – מוחמד מחדי סולימאן, תאמר עיאד אחמד סוף, עמאר עבד א־נאיף סוף, עלי יאסין עלי שמלאווי ומוחמד ג'ומעה מוחמד קליב – נעצרו בחשד ליידוי האבנים שגרמו לתאונה.
לפי סוכנות הידיעות מען, כ־20 נהגים שנסעו באותו מסלול הגישו תביעות ביטוח על נזקי רכוש, אך לא היו עדי ראייה, ולא התקבלו תלונות במשטרה בזמן אמת.
החמישה הודו במעשיהם אך חזרו בהם בבית המשפט, וטענו כי ההודאות נגבו מהם בעקבות התעללות בחקירה.
אדל מעולם לא התאוששה מפציעותיה.
ב-17 בפברואר 2015 אדל ביטון נפטרה מפצעיה, ולמחרת נקברה.
אדל ביטון זכורה כאחת מנפגעי יידוי האבנים הפלסטיני על כלי רכב הבולטים ביותר.
הרוגים נוספים מיידוי אבנים היו אסתר אוחנה, צעירה בת 20 שנרצחה בדרכה לחזרות לחתונתה; חווה וקסברג בת ה־11 ואשר פלמר ובנו יהונתן, אב צעיר שנרצח יחד עם בנו בן 11 חודשים בפיגוע דומה.
לפי הניו יורק טיימס, אדל ביטון .
לפי כתבת ניו יורק טיימס ג'ודי רודורן, אדל הייתה .
אנג'לו פרמארטינו (באיטלקית: Angelo Frammartino; 28 באפריל 1982 – 10 באוגוסט 2006) היה פעיל שלום איטלקי, שנרצח בפיגוע דקירה על ידי פלסטיני מוסלמי שחשב שהוא יהודי.
לאחר מותו הוא עוטר במדליית הזהב להצטיינות אזרחית.
אנג'לו פרמרטינו למד משפטים, התנדב במשימת שלום בירושלים במרכז בשם "מגדל הפלמינגו" לסיוע לילדים פלסטינים שנפגעו מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
באיטליה הוא היה גם חבר במפלגת היסוד הקומוניסטית.
באוגוסט 2006 הוא נדקר למוות ברחוב סולטאן סולימאן, סמוך לשער הורדוס בירושלים.
הרוצח, אשרף חנאישה, פלסטיני בן 24, היה חבר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
חנאישה, תושב הכפר קאבטיה ליד ג'נין, תכנן לרצוח יהודי.
ביולי 2007 הורשע ברצח ונידון למאסר עולם.
בטקס ההלוויה שהתקיים ב־15 באוגוסט 2006 בקתדרלת מונטרוטונדו השתתפו אישים רשמיים ואזרחים מכל חלקי איטליה.
משפחתו וחבריו קיבלו לא מעט גילויי הזדהות.
נשיא הרפובליקה ג'ורג'ו נפוליטנו העניק לו ב־12 בינואר 2007 את מדליית הזהב להצטיינות אזרחית, שאותה קיבלו בני משפחתו בטקס רשמי ב־9 בנובמבר 2007 ברומא.
מוסדות ציבוריים באיטליה ומחוצה לה נקראו על שמו.
בעיר הולדתו מונטרוטונדו (צפון רומא) נקראו על שמו מוסד החינוך אנג'לו פרמרטינו ובית השלום.
בכאולוניה, עיירת מוצא משפחתו במחוז רג'יו קלבריה, נקראו על שמו הווילה ובית השלום.
בעיר טורינו נקרא רחוב על שמו באזור לוצ'נטו.
ב-2025 שוחרר רוצחו של פרמרטינו מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
ב־25 בספטמבר 2007 הוקמה במונטרוטונדו הקרן אנג'לו פרמארטינו ONLUS, שמקדמת את ערכי השלום, האי-אלימות והסולידריות.
פרמאדיי היא יוזמה שיזמו חבריו של אנג'לו, שהפכה עם הזמן לאירוע שנתי במונטרוטונדו, בו מציגים סדנאות שנעשו בבתי הספר ומקיימים פעילויות תרבותיות וספורטיביות, בנוסף למפגש לשיח והרהור על מחויבות אזרחית, קבלה, זיכרון וזהות קולקטיבית.
מרכזה של היוזמה הוא במונטרוטונדו, אך לעיתים מתקיימות גם פעילויות מקבילות ברומא.
תמונה שם העיטור נימוק תאריך הענקה מדליית הזהב להצטיינות אזרחית מתנדב צעיר בארגון לא ממשלתי, שפעל במשימה הומניטרית למען האוכלוסייה הפלסטינית, נפל קורבן לפיגוע נפשע בעת שטייל עם עמיתיו לאורך חומות ירושלים.
דוגמה מופתית לרוח אזרחית נדיבה המבוססת על הערכים הנעלים ביותר של סולידריות ודו-קיום בדרכי שלום בין העמים.
ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי נרצחה בשעה 9:30 בבוקר ב-31 באוקטובר 1984 בביתה ברחוב ספדרג'ונג, ניו דלהי.
היא נהרגה על ידי שומרי ראשה, ו, לאחר שהכוחות המזוינים של הודו ביצעו את בין ה-1 ל-8 ביוני 1984 בהוראתה של גנדי - מבצע שנועד לסלק את המיליטנט הסיקי ג'ארנייל סינג בהינדרנוואלה ובדלנים סיקים אחרים מהארימנדיר סאהיב באמריטסר שבפנג'אב, האתר הקדוש ביותר לסיקים.
המבצע הביא למותם של עולי רגל רבים, כמו גם לנזק ל ולהרס ספריית העיון הסיקית.
ההתנקשות בגנדי הובילה ל שבוצע על ידי אספסוף לאומני ודמויות פוליטיות מהקונגרס הלאומי ההודי (INC), מפלגתה של אינדירה גנדי, שתכננו פוגרומים נגד אוכלוסיות סיקיות ברחבי הודו.
ארבעה ימים של אלימות אספסוף הביאו להרס של 40 היסטוריות ואתרים קדושים סיקים חשובים אחרים.
נתונים רשמיים של ממשלת הודו מעריכים את מספר ההרוגים ב-3,350, בעוד שמקורות אחרים טענו כי בין 8,000 ל-16,000 סיקים נהרגו.
מבצע הכוכב הכחול היה מבצע צבאי הודי גדול בין ה-1 ל-8 ביוני 1984, בהוראתה של אינדירה גנדי, במטרה לסלק את המנהיג הסיקי ג'ארנייל סינג בהינדרנוואלה ואת תומכיו מבנייני מתחם הארימנדיר סאהיב באמריטסר.
במתקפה נהרגו כ-5,000 עולי רגל חפים מפשע, גברים, נשים וילדים, רבים מהם סיקים, והצבא ההודי ספג כ-700 הרוגים.
כמו כן, נגרם נזק חמור לשניים מהמקדשים הסיקים הקדושים ביותר, מקדש הזהב ואקאל טאכט.
האיום על חייה של גנדי גבר לאחר המבצע.
בהתאם לכך, סיקים הוסרו מרשימת שומרי הראש האישיים שלה על ידי לשכת הביון של הודו מחשש להתנקשות.
עם זאת, גנדי חששה שהדבר יחזק את תדמיתה האנטי-סיקית בקרב הציבור, והיא הורתה למשטרת דלהי להחזיר את שומרי הראש הסיקים שלה, כולל באנט סינג, שדווח כי הוא המועדף עליה אישית.
בסביבות השעה 9:20 בבוקר (שעון הודו) ב-31 באוקטובר 1984, גנדי הייתה בדרכה להתראיין אצל השחקן הבריטי פיטר יוסטינוב, שצילם סרט תיעודי לטלוויזיה האירית.
היא לוותה על ידי השוטר נראיאן סינג, קצין הביטחון האישי ראמשוואר דיאל ומזכירה האישי, ר.ק.
היא יצאה דרך הגן של מעון ראש הממשלה בניו דלהי לכיוון המשרד השכן ברחוב אכבר 1. גנדי לא לבשה את אפוד המגן שלה באותו יום, למרות שהומלץ לה ללבוש אותו באופן קבוע לאחר מבצע הכוכב הכחול.
גנדי חלפה על פני שער שעליו שמרו השוטר סאטוואנט ותת-המפקח באנט סינג, והשניים פתחו באש לכיוונה.
באנט ירה שלושה כדורים לתוך בטנה מאקדחו בקוטר 0.38. לאחר מכן סאטוואנט ירה 30 כדורים מ שלו.
לאחר שגנדי אמרה "אאוץ'" ונפלה על הקרקע, שני הגברים השליכו את נשקם ובאנט אמר, "עשיתי את מה שהייתי צריך לעשות.
אתה עושה מה שאתה רוצה לעשות".
בשש הדקות הבאות, שוטרי משמר הגבול טארסם סינג ג'מוואל וראם סראן תפסו והרגו את באנט, בעוד שסאטוואנט נפצע קשה ונעצר על ידי שומרי ראשו האחרים של גנדי, יחד עם שותף שניסה להימלט.
סאטוואנט סינג נשפט, הורשע ונידון למוות על רצח גנדי.
הוא נתלה ב-1989, יחד עם שותפו קהאר סינג.
מסרה את החדשות הראשונות על רצח גנדי בחדשות הערב של ב-31 באוקטובר 1984, יותר מעשר שעות לאחר שנרצחה.
ממשלת הודו טוענת כי מזכירה של גנדי, ר.ק.
דהוואן, התייחס בביטול לגורמי המודיעין והביטחון שהורו על סילוק שוטרים שזוהו כאיום ביטחוני, כולל אלו שהתנקשו בחייה של גנדי.
באנט היה אחד השומרים האהובים על גנדי והוא שמר עליה במשך עשר שנים.
מכיוון שהוא היה סיקי, הוא הודח מהצוות שלה לאחר מבצע הכוכב הכחול.
עם זאת, גנדי דאגה להחזירו לתפקידו.
סאטוואנט היה בן 22 בעת ההתנקשות, והוא הוצב במשמר של גנדי רק חמישה חודשים קודם לכן.
גנדי נלקחה למכון למדעי הרפואה של כל הודו בניו דלהי (AIIMS) בשעה 9:30 בבוקר.
מותה הוכרז בשעה 14:20. הבדיקה שלאחר המוות נערכה על ידי צוות רופאים בראשות , שקבע כי 30 כדורים פגעו בגנדי מתת-מקלע סטרלינג ואקדח.
מתוך 33 כדורים שנורו לעברה, 30 פגעו, 23 עברו בגופה ושבעה נותרו בפנים, וסייעו לבדיקה הבליסטית.
ממשלת הודו הורתה על אבל לאומי מ-1 בנובמבר עד 12 בנובמבר עם הורדת דגלים לחצי התורן, ביטלה אירועי בידור ותרבות ומשרדיה נסגרו.
מדינות נוספות הצטרפו: טנזניה הכריזה על שבעה ימי אבל, אוגנדה הכריזה על חמישה ימי אבל, קובה הכריזה על ארבעה ימי אבל, פקיסטן, וייטנאם, ברזיל, ניקרגואה וגבון הכריזה על שלושה ימי אבל.
פורטוגל הכריזה על יומיים של אבל, יוגוסלביה, בולגריה, קפריסין, מונגוליה ומאוריציוס הכריזו על יום אבל לאומי.
גופתה של גנדי נלקחה ב דרך כבישי דלהי בבוקר 1 בנובמבר ל, ביתו לשעבר של אביה.
גופתה נשרפה במעמד ממלכתי ב-3 בנובמבר ליד ראג' גהאט, אנדרטה למהאטמה גנדי, באזור שנקרא שאקטי סטאל.
בנה הבכור ויורשה, רג'יב גנדי, הדליק את המדורה.
בארבעת הימים הבאים נהרגו 8,000 סיקים בפעולות תגמול.
מקורות שונים מתעדים 16,000 מקרי מוות של סיקים.
ועדת החקירה בראשות השופט מנהרלל פרנלל תאקאר, שהוקמה כדי לחקור את רצח גנדי, המליצה על חקירה נפרדת של זווית הקונספירציה מאחורי ההתנקשות.
דו"ח תאקאר קבע כי "מחט החשד" הצביעה על ר.ק.
סאטוואנט סינג ושותפו לקשר קהאר סינג נידונו למוות.
שניהם הוצאו להורג ב-6 בינואר 1989.
רצח בקתדרלה הוא המחזה השלישי מאת ת"ס אליוט.
עלילת המחזה עוקבת אחר ההתנקשות בחייו של הארכיבישוף תומאס בקט בקתדרלת קנטרברי ב-1170. המחזה נכתב לרגל פסטיבל קנטרברי בשנת 1935.
בשנת 1951 עובד המחזה לסרט קולנוע, אותו ביים האוסטרי ג'ורג' הולרינג.
'רצח בקתדרלה', הוצאת 'עכשיו', תל אביב 2009, עברית: יהודה ויזן, אורית גת
רצח בעיניים הוא הסרט הארבעה עשר בסדרת סרטי ג'יימס בונד השביעי והאחרון בו כיכב רוג'ר מור כג'יימס בונד.
אף על פי שכותרת הסרט לקוחה מסיפורו הקצר של איאן פלמינג "From a View to a Kill", זהו הסרט השלישי בסדרה אחרי המרגלת שאהבה אותי, ואוקטופוסי שהתסריט שלו הוא מקורי לחלוטין.
מפיקי הסרט הם אלברט ברוקולי ומייקל וילסון, שגם כתב את התסריט יחד עם ריצ'רד מייבאום.
שיר הנושא של הסרט הוא "A View to a Kill" של דוראן דוראן.
השיר, שהופיע בפסקול הסרט, הפך לאחד השירים המצליחים של שנות השמונים.
בתחילת הסרט ג'יימס בונד (רוג'ר מור) מסתנן לבסיס מחקרים סובייטי בסיביר כדי לקחת שבב מחשב מגופתו של הסוכן 003 שנרצח על ידי הרוסים בניסיון לחדור לתוך המתחם.
בונד משיג את השבב אך מתגלה על ידי אחד השומרים, ג'יימס מצליח להימלט מהמתחם באמצעות גלישת סקי ונכנס לצוללת בריטית שם הוא נוסע יחד עם סוכנת נוספת לכיוון אלסקה.
מאוחר יותר בלונדון Q מאמת בין שבב שלו עם השבב שג'יימס השיג ומגלה ששבבים אלה נוצרו על ידי תעשיין אנגלי צרפתי בשם מקס זורין (כריסטופר ווקן) אשר גר בצרפת.
ג'יימס נוסע לצרפת לתחרות סוסים, שם הוא פוגש את איש הקשר שלו - סר גודפרי טיבט (פטריק מקני), ובינתיים במהלך התחרות כולם מופתעים שסוסו הנחות של זורין, פגסוס, מצליח לנצח בתחרות.
ג'יימס פוגש במסעדה במגדל אייפל את הסוכן הצרפתי אשיל אוברגיין שמגלה לו כי זורין עורך תערוכה של מכירת סוסים באורוות ההרבעה שלו, בינתיים מיידי (גרייס ג'ונס) המאהבת של זורין המשמשת גם כרוצחת בארגונו מתגנבת לתא העליון בזמן שמישהו מטיס פרפרים ברחבי האולם כחלק ממופע.
מיידי מכה אותו ושולחת פרפר המצויד בחץ עם ציאניד ורוצחת בעזרתו את אוברגיין, ונמלטת ממגדל אייפל באמצעות צניחה עם מצנח.
בונד רודף אחריה ברחובות פריז אך היא לבסוף מצליחה להימלט.
ג'יימס וטיבט באים לאורוות של זורין.
בונד משתמש בשם "סנט ג'ון סמיית" והם משתכנים שם.
ג'יימס גם מגלה שזורין נתן המחאה בסך 5 מיליון דולר לבחורה אמריקאית.
ג'יימס וטיבט חודרים למעבדה הסודית של זורין ומגלים שהמדען קארל מורטנר מזריק לסוסים את השבבים אשר מסוגלים להפעיל את ההורמונים של הסוסים באמצעות שלט קטן ובכך הסוסים מסוגלים להגביר את מהירותם.
זורין חושד ב"סמיית" וקורא לו למשרדו לראיון, שם באמצעות מצלמה מתוחכמת הוא מגלה את זהותו של הסוכן הבריטי.
בינתיים מיידי חודרת למכונית של טיבט והורגת אותו בזמן נסיעה בתוך מנהרת שטיפה בתחנת דלק.
זורין מתחרה עם ג'יימס בתחרות סוסים ומפעיל את השבב שהוזרק לסוסו של ג'יימס.
לבסוף הוא לוכד את בונד ומטביע אותו עם המכונית של טיבט באגם ובכך סבור שגרם למותו.
זורין מודיע על הצלחתו לחסל את ג'יימס בונד לגנרל גוגול (וולטר גוטל) שהיה בעברו סוכן ק.ג.ב יותר.
בהמשך הוא דן עם השותפים שלו על הקמת פרויקט "מיין סטרייק" שמטרתו היא להטביע את עמק הסיליקון שבקליפורניה ובכך יוכל לפתח את עסק השבבים שלו.
ג'יימס בונד נוסע בעקבות זורין לסן פרנסיסקו וכורת ברית עם סוכן ה-CIA צ'אק לי (דייוויד ייפ).
ג'יימס חודר לתחנת קידוח הנפט של זורין במפרץ המזרחי המנוהל על ידי הגאולוג בוב קונלי.
במהלך הריגול סוכן ק.ג.ב שבא לגלות עבור גנרל גוגול את תוכניותיו של זורין ולפוצץ את אזור הקידוח נתפס על ידי מיידי ונאלץ לנטרל את הפצצה שהטמין.
לאחר מכן, זורין משליך אותו אל מותו לתוך צינור השאיבה, שם גופו נקרע לגזרים על ידי טורבינה מסתובבת.
סוכנת נוספת בשם פולה איוואנובה מצליחה לברוח עם קלטת המתעדת את תכנונו של זורין.
היא נתפסת לבסוף על ידי ג'יימס אשר מצליח לפתות אותה ולאחר מכן להחליף בין הקלטות.
למחרת, ג'יימס נפגש עם מר הו, האחראי על מחלקת הנפט של קליפורניה, שמסביר לו מדוע זורין שואב מי ים עם צינורות הנפט.
בונד עוקב אחרי מזכירתו של הו, סטייסי סאטון (טניה רוברטס), לביתה ומציל אותה מאנשי זורין.
ג'יימס (המזדהה כעיתונאי בשם ג'יימס סטוק) מתחקר אותה ומגלה שזורין לקח ברמאות את חברת הנפט של אביה ונתן לה את הצ'ק של 5 מיליון דולר על מנת שתבטל את התביעה נגד הארגון שלו.
למחרת סטייסי מפוטרת מעבודתה על ידי הו בזמן שנסתה להסביר לו את מזימת זורין.
צ'אק לי הבטיח לסייע לשניים, אך נהרג בג'יפ שלו על ידי מיידי בזמן שהיה בדרכו ליצירת קשר עם וושינגטון.
ג'יימס וסטייסי נכנסים בלילה לארכיון שבעירייה ומגלים שתחנת קידוח הנפט היה למעשה שדה ניסוי שנועד לבחון את צינורות השאיבה.
זורין התקין צינורות שאיבה אלה במעמקי המכרה "מיין סטרייק" שבשבר הסן אנדרס כדי לשאוב מים מהאגם שיחלחלו באדמה ויפתחו חיבור ישיר לאזור השבר.
זורין ואנשיו תופסים את השניים.
לאחר מכן זורין יורה בהו למוות, תוקע את ג'יימס וסטייסי במעלית, מעלה את משרדו של הו באש ומשאיר את אקדחו של ג'יימס על השולחן במשרד על מנת להפלילו.
ג'יימס מציל את סטייסי והשניים נמלטים מהמבנה הבוער באמצעות כבאית ממשטרת סן פרנסיסקו, החושדים שג'יימס רצח את הו.
בבוקר ג'יימס וסטייסי חודרים למכרה בתחפושת של עובדי המכרה.
הם מגלים שזורין הטמין באזור השבר חומרי נפץ ושמטרתו הראשונית היא לפתוח חיבור בין האגם לשבר.
התכנון השני הוא לפוצץ כמות ענקית של חומרי נפץ, ובאמצעות כך ליצור רעידת אדמה חזקה שתיצור גאות כדי להציף את העמק.
זורין מאתר את השניים אך הם מצליחים להימלט.
זורין בוגד בקונלי ובאנשיו שלו כשהוא מפעיל את הפצצה שתפתח את החיבור בין האגם לשבר.
מי האגם מציפים את המכרה וגורמים למותם של רוב אנשי זורין.
בנוסף על כך, זורין ועוזרו סקארפין (פטריק בושו) הורגים את אנשי קונלי כדי לשמור על רווחי התוכנית לעצמם.
לאחר מכן שניהם נמלטים מהמכרה ועולים לאוויר באמצעות ספינת האוויר שלהם.
מיידי שנבגדה מסייעת לג'יימס ולסטייסי להוציא את הפצצה מאזור השבר, אך מעצור היד של העגלה שעליה הניחו את הפצצה נהרס.
מיידי לוחצת על מעצור היד כדי שהעגלה תצא מהמכרה מטווח השבר ולבסוף נהרגת בשל הפיצוץ.
בעקבות כישלון תוכניתו, זורין חוטף את סטייסי אל ספינת האוויר.
ג'יימס קופץ על חבל העגינה וזורין מורה לסקארפין לטוס לעבר גשר הגולדן גייט כדי להרוג את ג'יימס.
הוא מצליח לקשור את החבל לגשר ועוצר את הספינה.
ג'יימס נאבק עם זורין על הגשר ומצליח להפיל אותו אל מותו.
הוא מחלץ את סטייסי מהספינה.
ד"ר מורטנר מנסה להשליך דינמיט לעברם אך ג'יימס קורע את החבל וגורם לספינה לעשות עיקול חד אשר גורם לדינמיט להתפוצץ בתוך הספינה, ובכך נהרגים מורטנר וסקארפין.
בסוף הסרט נדמה כי ג'יימס נהרג במהלך המשימה אך קיו מצליח להחדיר את הרובוט הקטן שלו לתוך הבית של סטייסי ומגלה שם את ג'יימס ואת סטייסי מתקלחים ומדווח ל-M שג'יימס בחיים.
רוג'ר מור - בתפקיד סוכן 007 ג'יימס בונד אשר נשלח מטעם הסוכנות לרגל אחר זורין ולברר מהי מזימתו.
כריסטופר ווקן - בתפקיד מקס זורין, תעשיין אשר עוסק בעסק לפיתוח שבבים.
פסיכופת מלידה משום שבתקופת מלחמת העולם השנייה הדוקטור קארל מורטנר הזריק לאימו של זורין סטרואידים לחיסול עוברים.
כתוצאה מכך נולד זורין כחולה נפש.
מטרתו הסודית להשמיד את עמק הסיליקון שבקליפורניה.
בתחילה הוצע לדייוויד בואי לשחק דמות זו, אך הוא סירב.
לאחר מכן התפקיד הוצע גם לסטינג.
טניה רוברטס - בתפקיד סטייסי סטון, גאולוגית ממשלתית.
למשפחתה היה בעבר חברת עסק לנפט שנגנב על ידי זורין.
כאשר ניסתה להתלונן על זורין בבית המשפט, הוא ניסה להשתיקה באמצעות שוחד של 5,000 דולר, בהמשך היא חוברת לג'יימס במטרה להיאבק בזורין.
גרייס ג'ונס - בתפקיד מיידי, המאהבת של זורין המועסקת על ידו כרוצחת אשר מחסלת אנשים העלולים לפגוע בעסק שלו.
מיידי לקחה סטרואידים מסוימים אשר העניקו לה חוזק פיזי.
(פטריק מקני) - בתפקיד סר גודפרי טיבט, סוכן בריטי ואיש הקשר של ג'יימס בצרפת.
נשלח יחד עם ג'יימס לאורוות של זורין על מנת לגלות מה זורין זומם אך נהרג על ידי מיידי בהוראת זורין אשר גילה שהוא וג'יימס סוכנים בריטים.
(דייוויד ייפ) - בתפקיד צ'אק לי, סוכן CIA אשר נשלח לעבוד ביחד עם ג'יימס בסן פרנסיסקו כדי לגלות את המזימה של זורין אך נהרג על ידי מיידי אחרי שזורין גילה גם את זהותו כסוכן חשאי.
(פטריק בושו) - בתפקיד סקארפין, איש האבטחה ויד ימינו של זורין אשר מסייע לזורין במשימות שלו.
(וולטר גוטל) - בתפקיד גנרל גוגול, ראש סוכנות ה ק.ג.ב אשר מנסה לחסל את זורין משום שזורין החליט לערוק מהסוכנות שלו.
(אליסון דודי) - בתפקיד ג'ני פלקס, אחת מהמתנקשות של מיידי.
(פפילון סו) - בתפקיד פאן הו, אחת מהמתנקשות של מיידי.
(דניאל בנזלי) - בתפקיד הו, ראש מחלקת הנפט של קליפורניה, נהרג על ידי זורין.
(רוברט בראון) - בתפקיד M.
(לואיס מקסוול) - בתפקיד מיס מאניפני.
(דזמונד לואלין) - בתפקיד Q.
(דולף לונדגרן) - סוכן ק.ג.ב.
(מרי סטאבין) - בתפקיד קימברלי.
הסרט הופק על ידי אלברט ברוקולי ומייקל וילסון, שלקח חלק בכתיבת התסריט יחד עם ריצ'רד מייבאום.
צילומי האולפן נערכו בלונדון, ושאר ההפקה נערכה באיסלנד, שווייץ, צרפת וארצות הברית.
הצילומים החלו ב-23 ביוני 1984 באיסלנד.
המוזיקה בסרט הולחנה על ידי ג'ון בארי והוקלטה באולפני EMI.
שיר הנושא נכתב על ידי בארי והוקלט על ידי להקת דוראן דוראן.
בסוף כתוביות הסיום של הסרט הקודם בסדרה, אוקטופוסי, במהלך הכתובית "ג'יימס בונד ישוב בסרט...", שם הסרט הבא מופיע בתור "מרצח בעיניים" ("From a View to a Kill"), כשמו של הסיפור הקצר המקורי של פלמינג.
כאשר חברה עם שם דומה ל'זורין' (תאגיד זוראן, the Zoran Corporation) התגלתה בארצות הברית, נוספה כתובית הצהרה (Disclaimer) בתחילת הסרט כי הדמות של 'זורין' והתאגיד הנושא את שמו, אינם מרמזים לאף אדם או חברה בעולם האמיתי.
זהו סרט בונד הראשון בו מופיעה הצהרה כזו (ב-007 באזור המסוכן מופיעה כתובית הצהרה על השימוש בסמל הצלב האדום).
זהו הסרט השלישי בסדרה שבוים על ידי ג'ון גלן, והאחרון שבו מופיעה לואיס מקסוול כמיס מאניפני.
"רצח בעיניים" היה הסרט הראשון בסדרה שהקרנת הבכורה שלו התקיימה מחוץ לבריטניה.
ההקרנה התקיימה ב-22 במאי 1985 בהיכל האמנויות היפות בסן פרנסיסקו.
הבכורה הבריטית התקיימה כשלושה שבועות לאחר מכן בלונדון.
עד שנת 1990 הסרט הרוויח 152.4 מיליון דולר ברחבי העולם עם 50.3 מיליון דולר בארצות הברית לבדה.
למרות ההצלחה המסחרית והמועמדות לפרס גלובוס הזהב על השיר הטוב ביותר, הסרט זכה לביקורות גרועות מהמבקרים.
רוג'ר מור בעצמו לא אהב את הסרט מחמת גילו המתקדם.
לעומת זאת כריסטופר ווקן זכה לשבחים בשל גילום "הנבל הקלאסי של סרטי בונד".
האתר Rotten Tomatoes נתן ציון של כ-36% לסרט, שיא שלילי בסדרה.
"רצח בדרך בית לחם" הוא הרומן הבלשי החמישי בסדרת ספרי מיכאל אוחיון, שנכתבו בידי בתיה גור.
הספר יצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2001.
הרומן מתרחש בשכונה מעורבת אתנית בירושלים ובמרכז סיפור הרצח עומד חוקר המשטרה מיכאל אוחיון, דמות מבוקרת וצנועה.
אוחיון הוא גיבור תלת־ממדי, אינטליגנטי ואמפאתי שסבלנותו וחמלתו מובילות אותו לאמת הטרגית.
ב"רצח בדרך בית לחם" נקרא סגן ניצב מיכאל אוחיון לחקור זירת רצח עקובה מדם.
גופתה של אישה צעירה מרוטשת פנים נמצאה במקרה בעליית גג של בית העובר שיפוץ בשכונת בקעה בירושלים.
בסופו של דבר מתגלה כי הגופה היא של אישה הגרה בקרבת מקום, אישה יפה להפליא.
מכיוון שפניה של הקורבן רוסקו, הזיהוי לוקח זמן, אך בקעה היא שכונה קטנה ובסופו של דבר הזהות החסרה של האישה הופכת לנודעת.
החיפוש אחר הרוצח של זוהרה בשארי מתחיל.
החקירה מתמקדת בשכונתה של זוהרה, עם כל המתחים והיריבויות שבה.
בעוד אוחיון מתשאל את תושבי השכונה - סיר רותח של מתחים ודעות קדומות, הוא חושף את האובססיה של האישה המתה עם חטיפתם של תינוקות תימניים בשנות ה-50 (פרשת ילדי תימן).
זוהרה רצתה לגלות יותר על הכתם הזה על העבר ועל מה שהיה עשוי לקרות לאחד מקרובי משפחתה.
חייה האישיים של זהרה מתגלים כמורכבים אף יותר ממה שחשדה משפחתה - הבוס שלה נתן לה לאחרונה דירה, היה לה חשבון חיסכון מדאיג ביותר והיא הייתה בהריון כאשר נרצחה.
זהרה עבדה על פיתוח מוזיאון קטן עבור "פאר התרבות התימנית" במרתף בית כנסת מקומי.
סוגיות פוליטיות מורכבות היו קיימות בין התימנים לבין האשכנזים וזהרה האמינה כי האשכנזים רוצים להשמיד את כל מה שמייחד את יהודי תימן.
אוחיון פורם את חוטיה הסבוכים של העוינות האתנית עם כל הטיפול והנחישות של ארכאולוג המסנן שכבות אבן בחיפוש אחר ציוויליזציה.
למרות החשדות של דני בלילתי, סגן מפקד אגף המודיעין, בפועל פלסטיני שעבד בבניין, אוחיון מחליט כי קבוצתו תחקור את מערכות היחסים המורכבות של הקורבן, אשר כוללות את אלו עם מעסיקהּ - עורך דין מבוגר שהחליט מסיבה כלשהי לתת לה דירה יקרה, ואמהּ – מהגרת שלאחרונה החלה להשתתף בפגישות סודיות.
תגליותיו של הבלש כי האישה המתה עסקה וגיששה באחת מהשערוריות הגרועות ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל מצביעות על כך שייתכן והושתקה על ידי אנשים המעורבים בזוועה מחשש לחשיפה.
הוריה של זהרה ושכניהם, משפחת בנש, לא דיברו זה שנים.
נסיה, נערה צעירה בודדה אשר גרה בשכונה ללא חברים, מעריצה את זהרה באופן אובססיבי ועוקבת אחר תנועותיה בשכונה, רושמת את מה שהיא רואה, אוספת "מזכרות" מחייה של זהרה, ומחפשת אחר הכרה כלשהי מזהרה - עד שגם היא נעלמת.
בתיה גור מכניסה כמה תובנות פסיכולוגיות לתוך דמותה של הילדה הצעירה והשמנה נסיה.
היא מלאה בשנאה עצמית ומנסה נואשות ליצור עולם חדש עבור עצמה.
החקירה הפלילית של סנ"צ אוחיון מתנהלת על רקע המתחים בין אשכנזים למזרחים, איבה בין יהודים וערבים, פרשת ילדי תימן החטופים והאינתיפאדה השנייה.
במהלך החקירה חושף אוחיון את מה שנסתר מתחת לפני השטח, ובכך, באופן דרמטי חושף את גווניה של החברה הישראלית.
כאשר היחסים בתוך השכונה מתפתחים, היריבויות והמתחים בתוך תחנת המשטרה מתפתחות גם הן.
אלו, כמו תושביה של בקעה, משקפים את כל ההיבטים של החברה ואת כל התנועות הפוליטיות והחברתיות.
דבר הבולט המיוחד בעמדות כלפי ערבים.
למרות שמיכאל אוחיון מתון בהשקפותיו, דני בלילתי, סגן מפקד אגף המודיעין, העוסק גם הוא במקרה, הוא קיצוני יותר.
כמובן, שהאינתיפאדה היא האיום המשמעותי באותה עת וגם המשטרה וגם השכנים מפנים אצבע מאשימה לערבים בשכונה.
מאפיין מיוחד של היחסים האישיים אשר מתפתחים בתעלומה הוא הגילוי החדש של אוחיון של אהבה ישנה.
סיפורי אהבה אחרים אשר מערבים מספר גדול של דמויות אחרות שומרים על הקשרים האישיים בחזיתו של הסיפור, גם כאשר החקירות של היעלמותה של נסיה ורציחתה של זוהרה נמשכות.
בתיה גור יוצרת אווירה משכנעת בבקעה, שבה שנאות ישנות ופחדים החמירו מאז הקמתה של ישראל.
העיר עצמה, האווירה המצמררת של שנאה ופחד הנגרמת כתוצאה מאלימות בין יהודים לערבים, ומהאיבה שבין מזרחים ואשכנזים כולם קמים לתחייה ברצח בדרך בית לחם.
בהשוואה למעשי האיבה אשר עדיין בוערים בין בני עדות המזרח והאשכנזים ועם הקונפליקט המתמשך בין ערבים ליהודים, גור מעלה בבהירות נוף בו אלימות נשזרת במארג של חיי היומיום.
מיקום הסיפור מהווה דמות באותה המידה של השחקנים שאנו פוגשים לאורך הסיפור.
בקעה, המקום שבו מתרחש הסיפור, היא שכונה סגורה וסביבה זו מעניקה לקוראים מיקרוקוסמוס להוויה הישראלית כולה.
רצח בני משפחת פוגל באיתמר הוא פיגוע דקירה וירי שהתרחש בליל שבת, ו' באדר ב' ה'תשע"א (11 במרץ 2011).
במהלך הפיגוע חדרו שני מחבלים פלסטינים מעוורתא להתנחלות איתמר הסמוכה, פרצו לבית משפחת פוגל, ורצחו בדקירות סכין ובירי את זוג ההורים, אהוד ורות, ושלושה מילדיהם, יואב, אלעד והדס.
כחודש לאחר הפיגוע, נעצרו המחבלים חכים מאזן עוואד ואמג'ד מוחמד עוואד, בני 18 ו-19 קרובי משפחה.
השניים מזוהים עם ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, אולם ככל הידוע ביצעו את הרצח ללא תיאום עם הארגון.
בית המשפט הצבאי גזר על כל אחד מהם כ-130 שנות מאסר.
כשבוע לפני הפיגוע תצפת חכים עוואד על היישוב איתמר במטרה ללמוד את סידורי האבטחה במקום.
לאחר מכן פנה עם אמג'ד עוואד לקרוב משפחה במטרה להשיג כלי נשק לביצוע הפיגוע.
הם הצטיידו בארבעה סכינים, שניים מהם באורך 40 ס"מ.
המחבלים הגיעו לאיתמר בשעה 20:30, ודילגו מעל גדר היישוב.
בדומה ליישובים רבים ביהודה ושומרון, האחריות על אבטחת היישוב איתמר בעת שגרה מוטלת על חברת אבטחה פרטית במימון משרד הביטחון.
על פי התחקיר הראשוני שערך צה"ל, הגדר המקיפה את היישוב פעלה באופן תקין וחדירת המחבלים אכן הפעילה התרעה, אך הסייר התורן שיצא למקום לא זיהה דבר ועל כן הסיק שמדובר בהתרעת שווא ולא נקט בפעולות נוספות.
מצלמות התצפית, הפועלות באופן חלקי ביישוב, לא כיסו את האזור שממנו חדרו המחבלים.
במשך כשעה וחצי הסתובבו המחבלים ביישוב כדי לאתר יעדים לתקיפה.
הם פרצו תחילה לבית אחת המשפחות ביישוב, אך משנוכחו שהבית ריק מתושבים, לקחו רובה סער מסוג M16 מקוצר, קליעים ואפוד שמצאו בבית.
הם יצאו והמתינו ליד בית משפחת פוגל, שבו התנהלה מסיבת עונג שבת מרובת משתתפים.
לאחר שהמסיבה הסתיימה והם שיערו שבני המשפחה ישנים, מה שהיה נכון, נכנסו המחבלים לבית דרך הדלת שלא הייתה נעולה.
אמג'ד רצח בדקירות סכין את יואב, בן 10, ושניהם יחד רצחו את אלעד, בן 4, בדקירות ובחניקה.
לאחר מכן פנו לחדר ההורים, בו נאבק אמג'ד באב אהוד, וגבר עליו באמצעות דקירות בצווארו ובעורפו.
גם האם רות ניסתה להיאבק אך נרצחה.
לאחר שיצאו הרוצחים חזר אמג'ד לבית כדי לחפש נשק, וכששמע שם את בכייהּ של התינוקת הדס, בת שלושה חודשים, רצח גם אותה בדקירה בראשה.
המחבלים לא הבחינו בשני ילדים נוספים, ישי בן השנתיים שישן בחדר אחר, ואחיו רועי בן ה-8 שישן בסלון, ולא פגעו בהם.
לאחר מכן נעלו המחבלים את דלת הבית מבפנים, יצאו דרך החלון ונמלטו מהמקום, דרך אותה נקודה בגדר.
לאחר חצות, חזרה הביתה תמר בת ה-12, הבת הבכורה, שהייתה בזמן הפיגוע בפעילות של בני עקיבא ומצאה את דלת הבית נעולה.
היא שמעה מתוך הבית את בכיו של ישי בן השנתיים, ודפיקותיה על הדלת לא נענו.
הבת העירה את אחד השכנים.
יחד הם העירו את רועי, בן 8, שישן בסלון, וביקשו ממנו לפתוח את דלת הבית.
יחד הם נכנסו אל הבית ושם מצאו את הוריה ושלושת אחיה מתבוססים בדמם.
היא והשכן הוציאו מהבית את שני האחים ששרדו.
ישי בן השנתיים ככל הנראה התעורר לאחר הפיגוע וניגש לחדר הוריו בניסיון להעיר אותם.
השכן הזעיק את כיתת הכוננות של היישוב, ואלו הזעיקו את כוחות צה"ל, משטרת ישראל ומד"א לזירה.
ניסיונות לביצוע החייאה בבני המשפחה עלו בתוהו, ומותם נקבע במקום.
מיד לאחר גילוי הפיגוע התפרסו כוחות צה"ל ומשטרת ישראל ביישוב על מנת לוודא שהמחבלים אינם נמצאים במקום.
בשעה 03:30 גילו הגששים הצבאיים עקבות המובילות אל עוורתא, כפר ערבי סמוך, והוטל עליו עוצר למשך 5 ימים.
בחודש שאחרי הפיגוע השקיעו השב"כ וצה"ל מאמצים רבים בחיפוש אחר הרוצחים.
כוחות של צה"ל ערכו חיפושים נרחבים בכפר עוורתא, שאליו הובילו עקבות הרוצחים.
במהלך החיפושים הוכרז הכפר כשטח צבאי סגור, נעצרו כ-100 תושבים, גברים ונשים, ונלקחו דגימות DNA מהעצורים ומתושבים אחרים, כדי להשוותם עם ממצאים שנמצאו בזירת הרצח.
כחודש לאחר הרצח הוסר צו איסור פרסום שהוטל על חקירת הפרשה.
על המצוד הממושך אחר המחבלים פיקד אל"ם נמרוד אלוני, מפקד חטיבת שומרון.
לבסוף עצרו לוחמי יחידת דובדבן שני צעירים פלסטינים מהכפר עוורתא, חכים ואמג'ד עוואד, בני 18 ו-19, ואלו הודו ושחזרו את המעשה.
כמו כן, נעצרו פלסטינים נוספים שסייעו לשניים.
במהלך חקירת הרצח, חוקרת בדרגת רב-סמל בכיר, סטרה לעוואד במהלך החקירות.
מיד לאחר מכן החוקרת הוכנסה לחדר החקירות והתנצלה בפני הרוצח - על פי דרישתו.
בנוסף, הועמדה לדין משמעתי בו הורשעה וננזפה.
ב-2 באוגוסט הורשע חכים עוואד בחמישה מעשי רצח, וב-13 בספטמבר גזר עליו בית המשפט הצבאי בשומרון 130 שנות מאסר (שוות ערך לחמישה מאסרי עולם ועוד חמש שנים).
ב-28 בנובמבר הורשע גם אמג'ד עוואד, בן דודו של חכאם, בחמשת מעשי הרצח, וב-16 בינואר 2012 נגזרו עליו באותו בית משפט צבאי 132 שנות מאסר (שווה ערך לחמישה מאסרי עולם ועוד שבע שנים).
ישראל סירבה לשחרר את שני הרוצחים בשתי עסקאות החטופים במלחמת חרבות ברזל בינואר 2025 ובאוקטובר 2025.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו קרא למנהיגי העולם לגנות גינוי תקיף את הפיגוע.
הרב הראשי לישראל, יונה מצגר, אמר בנאום שנשא בלויית הנרצחים "להפוך את איתמר לעיר ואם בישראל זו התשובה לפיגוע".
יומיים לאחר הפיגוע, אישרה הממשלה להקים כ-500 דירות בתגובה לפיגוע.
תושבי איתמר הקימו סמוך ליישוב מאחז לזכר הנרצחים.
יו"ר מועצת יש"ע, דני דיין, קרא לממשלת ישראל להקים שכונה חדשה ביישוב על שם הנרצחים והתייחס להחלטת הממשלה כ"צעד קטן בכיוון הנכון".
בפועל, בעקבות הרצח החלה בניית שכונה "נופי ארומה" באיתמר.
ברצועת עזה היו שחגגו את הפיגוע בחלוקת ממתקים.
דובר חמאס בעזה, סאמי אבו זוהרי, התייחס גם הוא לפיגוע ואמר: "אנחנו בחמאס תומכים לחלוטין בהתנגדות למתנחלים שרוצחים ומשתמשים בפשעים ובטרור נגד בני עמנו הפלסטינים, בחסות השתיקה הבינלאומית המוחלטת ובתמיכת חיילי הכיבוש הישראלי".
מנגד, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד אמר: "אנחנו מגנים בבירור ובתקיפות את כל סוגי האלימות, ואני מגנה את מה שאירע הלילה באיתמר, בדיוק כמו שגיניתי את הפשעים נגד הפלסטינים".
יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, גינה את הפיגוע בריאיון לרשת ב', וכינה אותו "בזוי, לא מוסרי ולא אנושי".
וכי הרשות הפלסטינית הייתה מונעת את הפיגוע לו היה בידה מידע מוקדם.
מאוחר יותר באותו היום קרא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאבו מאזן להשמיע מסר "ברור וחד גם כלפי עמו", ומיכאל איתן שיבח את הגינויים של עבאס וקרא לחדש את התהליך המדיני.
אחרי שהמחבלים נעצרו, נשפטו ונידונו למאסרי עולם, שידר ערוץ הטלוויזיה של הרשות הפלסטינית משדר ובו קרובי משפחתו של עוואד, כולל אמו, מהללים ומשבחים אותו ואת הטבח שביצע באיתמר.
מדינות רבות ברחבי העולם גינו את הפיגוע.
סקר שנערך בקרב פלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה לאחר הפיגוע על ידי מומחים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף המוסד למדיניות ומחקרי קהל ברשות, גילה כי 32% מהנשאלים תמכו ברצח חמשת בני המשפחה.
לאחר הפיגוע דווח כי מתנחלים חסמו כביש ויידו אבנים.
החוסמים נעצרו באזור יצהר והכפר הפלסטיני בורין.
חודשיים וחצי לאחר הרצח פורסם תחקיר צה"ל שהעלה כשלים של מערכת הביטחון: בתקופת הרצח היו התראות על חדירה ליישוב, אולם החדירה עצמה לא נמנעה בשל אי-הבנת הערכת המצב.
בתום 30 ימים לפיגוע התקיים באיתמר טקס הנחת אבן פינה למבנה הקבע של הישיבה הגבוהה, שבה לימד הרב אהוד פוגל, שייקרא על שמו "משכן אהוד".
מקהלת הילדים "פרחי איתמר", שבה היה חבר הבן שנרצח, יואב פוגל, שינתה את שמה ל"פרחי יואב".
ביום השנה הראשון, ו' באדר תשע"ב, נחנך "משכן אהוד", בית הקבע של הישיבה הגבוהה באיתמר.
במעמד הוכנס גם ספר התורה שנכתב לעילוי נשמות חמשת הנרצחים ונקבעה מזוזת בית המדרש.
בקמפוס שנבנה ישנם גם חדרי לימוד על שם רות וילדי בני הזוג.
על הפרוכת של ארון הקודש נכתבה השורה "התנערי מעפר קומי, לבשי בגדי תפארתך עמי".
בני המשפחה מונצחים בקיר הנצחה לחללי איתמר, בכניסה לבית הכנסת ביישוב, בעיצובה של האמנית הגר זר.
בתשע"ד נחנכה באולפנת לבונה פנימייה לזכרה של האם רות, שהייתה מחנכת במקום.
בשנתיים שלאחר הרצח נקראו כ-25 תינוקות על שם בני המשפחה.
באפריל 2011 הקליט הזמר והמלחין עמיר בניון שיר לזכר משפחת פוגל.
השיר "התנערי", על פי מילותיו של יועץ התקשורת והפזמונאי משה קלוגהפט, נכתב כמחווה לתמר פוגל, ששרדה את הפיגוע ומצאה את חמשת בני משפחתה מתים לאחר הרצח.
השיר מכיל את שורה מתוך "לכה דודי", שגם הוקרא בהלוויה: "התנערי מעפר קומי לבשי בגדי תפארתך".
לאחר מספר ימים הקליט בניון גרסה נוספת עם מקהלת הילדים "פרחי יואב" מאיתמר.
במאי 2011 הקליט שמחה ליינר את השיר "קול ברמה" לזכר בני משפחת פוגל.
הקליפ של השיר זכה לכ-500,000 צפיות ביוטיוב.
הזמר והיוצר אבי בניון הקליט את השיר "נצח" בעקבות הפיגוע.
השיר יצא כסינגל ולאחר מכן נכלל באלבום "השלום בפתח" שיצא בשנת 2013.
ביולי 2012 הזמר והיוצר יאיר פלד הקליט את השיר "גבוה" לזכרו של אודי פוגל.
השיר יצא כסינגל ולאחר מכן נכלל באלבומו של פלד.
באוגוסט 2014, ההרכב המוזיקלי משפחת ואך, הקדישו את האלבום השישי של ההרכב, "ליל אברהם", לזכר משפחת פוגל.
ב-2023 הזמר עמיחי גורפינקל, שלמד אצל אודי פוגל, הקליט שיר בשם "מלאכי השלום" לזכרה של משפחת פוגל.
העורך, המבקר והסופר מוטי פוגל, אחיו של אודי פוגל, הוציא ב-2023 את הספר "לא ממואר", בהוצאת אפרסמון, בעריכתו של אסף שור.
הספר הוא אסופת מסות סביב החיים והרצח.
הפיגוע מוזכר בשירו של המשורר אלחנן ניר "שבת יורדת על הגבעה" בספר "מי שנפלה עליו מפולת", 2014.
בכתב העת הווירטואלי מעמקים של המכללה האקדמית הרצוג, פורסם שיר בשם "חמישה מלאכים" שעוסק בפיגוע, השיר נכתב על ידי עידן פרץ.
פורסם בגיליון 44 של כתב העת.
רצח באוריינט אקספרס הוא ספר מאת הסופרת הבריטית אגתה כריסטי.
הספר יצא לאור ב-1934. עלילת הספר עוסקת בחקירת רצח שאירע ברכבת האוריינט אקספרס הנודעת.
הספר הפך עם צאתו לרב מכר ולקלאסיקה ונחשב לספר המפורסם והידוע ביותר שכתבה כריסטי.
הרקול פוארו שירת במשטרת בלגיה.
לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי.
בעיסוק זה מצא עצמו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד.
לאחר שסיים בהצלחה ניהול חקירה סבוכה ורגישה במיוחד עבור הצבא הצרפתי בסוריה, עשה את דרכו חזרה לאנגליה באמצעות רכבת האוריינט אקספרס מאיסטנבול לפריז.
באחד הלילות הרכבת נתקעה בשלג באזור מבודד ובבוקר שלמחרת התגלתה גופת אדם, ראצ'ט שמו, דקורה 12 פעמים בדקירות לא אחידות בחזהו.
בחקירה גילה פוארו בהדרגה שלכל אחד מנוסעי הקרון יש מניע לרציחתו של ראצ'ט, כך שכולם חשודים.
תרגום לעברית של הספר, מאת אריה חשביה, יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת מ.
בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת עם עובד, תרגום חדש לספר, מאת מיכל אלפון.
בעונה השנייה של הסדרה "הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם" קיים פרק בשם "MMMystery on Friendship Express" העוסק אף הוא בתעלומה בתוך רכבת.
בעונה 8 של דוקטור הו יש פרק שבו מתרחש מוות ברכבת ששמה הוא גם האוריינט אקספרס.
בסדרת האנימציה למבוגרים המצליחה "פיוצ'רמה" ישנו פרק הקרוי "Murder on the Planet Express Ship" העוסק במפלצת המשנה צורה והורגת אחד-אחד את אנשי הצוות בחללית, לבסוף מתגלה כי המפלצת הייתה חלק מניסיון של הפרופסור לגבש את הצוות.
בפרק הכפול של העונה השנייה בסדרת הסיטקום הישראלית "הפיג'מות", הלהקה מעלה בבית המלון בו הם עובדים כצוות בידור את המחזה "רצח בארוחת ערב" ומציינים שהוא נכתב על ידי אגתה כריסטי.
כמו כן, בהצגה זו פעם ראשונה שאנו נתקלים בדמות השוטר של קובי - מרסל פוארו, שככל הנראה נקרא ע"ש הרקול פוארו מהסיפור המקורי, על מנת להישאר נאמנים למקור.
המחזה משתבש כשעודד, שהיה אמור לשחק את הנרצח, מגלה את גופתו של עזרא (אושיק לוי), בעל בית המלון, וחושב שגנב לו את התפקיד ומשם מתחילה חקירה בין כל אורחי ועובדי המלון.
הספר עובד גם לסרט קולנוע, "רצח באוריינט אקספרס", משנת 1974 אותו ביים סידני לומט, ומככבים בו אלברט פיני כפוארו, שון קונרי בתפקיד קולונל ארבטנוט ולורן באקול כגברת האברד.
עיבוד נוסף לספר נעשה בשנת 2001 ובו גילם אלפרד מולינה את הבלש פוארו.
וכמובן, גם בגילום של השחקן דייוויד סושה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פוארו".
בשנת 2017 הופק סרט קולנוע נוסף על פי הספר, "רצח באוריינט אקספרס", בבימויו של קנת בראנה, שאף גילם את הבלש פוארו, ובהשתתפות ג'ודי דנץ', ג'וני דפ, וילם דפו, דרק ג'קובי, ג'וש גד, פנלופה קרוז ומישל פייפר.
אשר פלמר ובנו הפעוט יהונתן נרצחו על ידי מחבלים פלסטינים ב-23 בספטמבר 2011. מכוניתם של פלמר, תושב קריית ארבע בן 25, ובנו יהונתן בן השנה, הותקפה באבנים שידה שוטר במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית שנסע במכונית שחלפה על פניהם וכתוצאה מכך התהפכה מכוניתם והם נהרגו.
בהודעה הראשונה של המשטרה פורסם לציבור שהאירוע הוא תאונת דרכים.
מתנחלים טענו שהאירוע נגרם עקב יידוי אבנים, אך המשטרה שללה זאת.
למחרת הודיעה משטרת מחוז ש"י שהיא מהשלב הראשוני חוקרת חשד לפיו ההתהפכות נגרמה עקב יידוי אבנים, וביקשה ניתוח שלאחר המוות בגופות הקורבנות, אך בקשתה נדחתה בבית משפט השלום בירושלים.
המשטרה עתרה לבג"ץ נגד החלטה זו, ובפשרה בינה לבין המשפחה נקבע שהמשטרה תסתפק בלקיחת דגימת דם מגופת אשר פלמר.
כעבור יומיים נוספים, ב-27 בספטמבר, הגיע מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון, תא"ל ניצן אלון, לביקור בבית המשפחה השכולה, והבהיר שחקירת האירוע נמשכת, על מנת לברר את נסיבותיו.
כעבור יום נוסף קבעה המשטרה שההתהפכות נגרמה עקב אבנים שהושלכו אל מכוניתו של פלמר.
בעקבות קביעה זו הוכרו שני הקורבנות כנפגעי פעולת איבה.
לאחר חקירה נלכדה כעבור ימים אחדים חוליה בת ארבעה חברים מאזור חלחול, כחשודה ברצח ובפעולות נוספות של יידוי אבנים.
פלסטינים נוספים נעצרו בחשד שלאחר האירוע עברו במקום וגנבו את אקדחו של פלמר.
שחאדה עווד שחאדה שתאת, שגנב את אקדחו של פלמר, הורשע בעבירות של גנבה בלקיחה והחזקת אמצעי לחימה, ובית הדין הצבאי לערעורים גזר עליו עונש של 15 חודשי מאסר בפועל, מאסר על תנאי וקנס של 1,000 ש"ח.
אחד מחברי החוליה, ואאל אל-ערג'ה, בן 30, שוטר במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, הואשם שהשליך שתי אבנים מרכב שבו נסע אל מכוניתו של פלמר, ובכך גרם למותם של פלמר ובנו.
אל-ערג'ה הועמד לדין בבית המשפט הצבאי בעופר, וב-2 באפריל 2013 הורשע ברצח.
וב־24 באפריל 2013 נגזרו עליו שני מאסרי עולם מצטברים ובנוסף עוד 58 שנות מאסר.
על עלי סעדה, שנהג ברכב שממנו השליך אל-ערג'ה את האבנים הקטלניות, נגזרו שני מאסרי עולם מצטברים ובנוסף עוד 50 שנות מאסר.
כמו כן בית המשפט הצבאי הטיל עליו לשלם פיצוי של 3.5 מיליון שקלים למשפחת פלמר.
אשר פלמר ובנו יהונתן נקברו בבית העלמין העתיק בחברון.
כארבעה חודשים לאחר הרצח ילדה פועה פלמר, אלמנתו של אשר פלמר ואמו השכולה של יהונתן, את אורית.
רצח בדם קר היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת המותחן הפסיכולוגי.
את הסדרה יצר וכתב סיימון דונלד.
בשנת 2013 אישרה רשת סקיי אטלנטיק הפקת סדרה בת 12 פרקים, ששידורה החל ב-29 בינואר 2015. עלילת הסדרה מתרחשת בעיירה הארקטית הבדיונית "פורטיטיוד".
ב-9 באפריל 2015, הודיעה רשת סקיי אטלנטיק כי הסדרה תחזור לעונה שנייה בת עשרה פרקים, בהשתתפות הדמויות ששרדו את העונה הראשונה ודמויות חדשות.
בשנת 2017 שודרה העונה השנייה של הסדרה, ובשנת 2018 שודרה העונה השלישית והאחרונה.
העיירה המבודדת פורטיטיוד נחשבת לעיירה שקטה וכמעט נטולת פשע.
האיום העיקרי עמו מתמודדים תושביה הן התקפות של דובי קוטב מפעם לפעם.
רצח שמתבצע בעיירה מביא אליה חוקר בשם מורטון (טוצ'י), שמנסה לפענח את הפשע למרות התנגדותו של השריף המקומי (דורמר), ועל רקע מזימות פוליטיות מצד מושלת האי (גראבול).
אוכלוסיית פורטיטיוד מתוארת כאוכלוסייה רב לאומית.
תושבי העיירה מגיעים ממקומות רבים בעולם.
העיירה ממוקמת בארכיפלג סבאלברד בנורווגיה.
הצילומים נערכו הן בממלכה המאוחדת והן בעיירה האיסלנדית ריידארפיורדור.
השחקן האמריקאי, סטנלי טוצ'י, מופיע לראשונה בסדרה בריטית בתפקיד המפקח הראשי מורטון מהמשטרה המטרופוליטנית של לונדון.
מורטון מגיע לעיירה השלווה והסגורה פורטיטיוד כדי לסייע בחקירת רצח אלים שנחקר במקביל גם על ידי השריף המקומי בגילומו של ריצ'רד דורמר.
כריסטופר אקלסטון מגלם מדען בריטי המנהל את המחקר הביולוגי באי.
סופי גראבול, כוכבת הסדרה הדנית הרצח מגלמת את מושלת האי, גם כן בתפקידה הראשון בסדרה בריטית.
מייקל גאמבון מגלם את הנרי טייסון, צלם טבע לו נותרו שבועות ספורים לחיות.
ריצ'רד דורמר – שריף דן אנדרסון
סטנלי טוצ'י – מפקח ראשי יוג'ין מורטון
מייקל גאמבון – הנרי טייסון
סופי גראבול – המושלת הילדור אודגרד
כריסטופר אקלסטון – פרופסור צ'רלי סטודארט
צ'יפו צ'ונג – טריש סטודארט
ניקולס פינוק – טייס חיפוש והצלה, פרנק סאטר
ג'סיקה ריין – ג'וליס "ג'ולס" סאטר
דרווין ברוקנברו – ליאם סאטר
ורוניקה אצ'גוי – אלנה לדסמה
לוק טרדאווי – וינסנט ראטרי
סיינה גילורי – נטלי ילברטון
ג'וני האריס – רוני מורגן
אליזבת דורמר-פיליפס – קארי מורגן
דארן בויד – מרקוס הסקלפ
ג'סיקה גאנינג – שירלי אלרדייס
מיה ג'קסן – השוטרת אינגריד ויטרי
אלכסנדרה מואן – השוטרת פטרה ברגן
ביורן הלינור הרלדסון – השוטר אריק אודגרד
אהרון מקקוסקר – ג'ייסון דונלי
מייקל אוביוארה – מקס קורדרו
אמיל הוסטינה – יורי לובימוב
פיבי ניקולס – ד"ר מרגרט אלרדייס
רצח באוריינט אקספרס הוא סרט בלשי בריטי עתיר כוכבים משנת 1974 בבימויו של סידני לומט, ובהפקתם של ג'ון ברבורן וריצ'רד ב.
גודווין, המבוסס על ספר באותו השם משנת 1934 מאת אגתה כריסטי.
עלילת הסרט, מסוגת "מי עשה את זה?", מציגה את הבלש הבלגי הידוע הרקול פוארו (אלברט פיני), אשר מתבקש לחקור ולפענח את הרצח של איל עסקים אמריקאי המתרחש ברכבת אוריינט אקספרס, בדרכה מאיסטנבול לפה-דה-קאלה.
אנסמבל של כוכבים מגלמים את החשודים בפשע, ובהם: לורן באקול, אינגריד ברגמן, שון קונרי, ג'ון גילגוד, ונסה רדגרייב, מייקל יורק, ז'קלין ביסט, אנתוני פרקינס וונדי הילר.
את התסריט כתב פול דן, יחד עם אנתוני שאפר.
הסרט זכה הן להצלחה מסחרית והן לשבחים מצד המבקרים, וכן בשש מועמדויות לפרס אוסקר: השחקן הטוב ביותר (פיני), שחקנית המשנה הטובה ביותר (ברגמן), התסריט המעובד הטוב ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
מבין כל מועמדויות אלו, ברגמן היא הזוכה היחידה.
כמו כן, אינגריד ברגמן וג'ון גילגוד זכו בפרסי באפט"א לשחקני המשנה הטובים ביותר.
רכבת האוריינט אקספרס עומדת בתחנת הרכבת באיסטנבול ועומדת לצאת למסע ארוך עד פה-דה-קאלה לחוף תעלת למאנש.
על הרכבת עולים הנוסעים ואנשי הצוות, ובהם הבלש הבלגי הרקול פוארו (אלברט פיני).
במהלך הנסיעה, פונה אל פוארו אחד הנוסעים, איש העסקים האמריקאי סמואל ראצ'ט (ריצ'רד וידמרק), שמספר לו שמאיימים על חייו ומציע לפוארו 15,000 דולר כדי שיגלה מי מאיים עליו, אך פוארו מסרב.
הרכבת ממשיכה בנסיעתה, אולם נאלצת לעצור באמצע הדרך, בגלל שלג רב החוסם את דרכה.
למחרת בבוקר, ראצ'ט נמצא בתאו ללא רוח חיים, עם 12 דקירות סכין בחזהו.
מנהל הרכבת, סניור ביאנצ'י (מרטין בלזם) מבקש מפוארו לפענח את התעלומה עד שהרכבת התקועה תגיע לתחנה הקרובה והדו"ח יימסר למשטרה.
בתאו של ראצ'ט פוארו מוצא פתק שרוף עליו כתוב "דייזי ארמסטרונג".
והוא נזכר בפרשת חטיפת ורצח התינוקת של משפחת ארמסטרונג בשנת 1930, חמש שנים קודם.
אחד מהם נתפס ונתלה אך השני הצליח לברוח מארצות הברית עם כספי הכופר ולשנות את שמו מקסטי לראצ'ט.
גברת ארמסטרונג נתקפה אז בדיכאון, ומתה תוך כדי לידה מוקדמת של וולד מת.
בעלה התאבד וכן גם המשרתת פולט שהואשמה בשיתוף פעולה ברצח.
לאחר חקירה מאומצת מגלה פוארו כי לכל אחד מ-12 נוסעי הקרון יש קשר לפרשת ארמסטרונג, חלק קרובים וידידי המשפחה, וחלק עבדו בבית המשפחה כמו נהג, מבשלת ואומנת.
פוארו מזמן את כל הנוסעים לשיחה ומודיע להם כי הוא יודע שכולם קשורים לרצח וכי גם הוא סבור שהיה מגיע לראצ'ט למות, שכן הוא היה פושע שאחראי למותם של חמישה בני-אדם.
פוארו מציג בפניהם שתי דרכים לפתור את הבעיה: הדרך המסובכת - להסגיר את כולם למשטרה ולגרום לשערורייה גדולה; הדרך הפשוטה - להודיע למשטרה שראצ'ט, שהיה ידוע כאיש מאפיה, נרצח בגלל סכסוך עם המאפיה על ידי מתנקש שחדר לרכבת כאיש תחזוקה, השאיר את מדיו בתא ונמלט.
מנהל הרכבת וכולם מסכימים איתו ללכת על הדרך הפשוטה.
פוארו מודיע שהוא חוזר לתאו לכתוב את הדו"ח ולהילחם במצפונו.
השלג מפונה והרכבת ממשיכה בדרכה.
גודוויןהשחקן הטוב ביותראלברט פיניהבימוי הטוב ביותרסידני לומטשחקן המשנה הטוב ביותרג'ון גילגודשחקנית המשנה הטובה ביותראינגריד ברגמןהצילום הטוב ביותרג'פרי אנסוורת'העריכה הטובה ביותראן ו.
רצח בשבת בבוקר; רומאן בלשי הוא ספר מתח מאת הסופרת בתיה גור.
זהו ספרה הראשון של גור, שיצא בשנת 1988, ופתח סדרת ספרי בלש, בהם הפקד מיכאל אוחיון מפצח תעלומת רצח וחושף, תוך כדי חקירת המשטרה, עולם סגור של הוויה ישראלית בתחומים שונים ומגוונים.
הספר הראשון עוסק בתעלומת רצח שאירע במכון פסיכואנליטי השוכן כבוד בשכונת טלביה בירושלים.
מיכאל אוחיון חושף, תוך כדי פתרון התעלומה, את רזיה וחוקיה הסגורים של החברה הפסיכואנליטית בישראל.
הספר זכה להצלחה רבה ושימש מקור השראה לסופרים ישראלים שונים שהחלו לכתוב ספרי מתח פופולריים.
ד"ר אווה ניידורף, פסיכיאטרית בכירה ונערצת במכון הפסיכואנליטי בירושלים, נמצאה ללא רוח חיים בשבת בבוקר, זמן קצר לפני שעמדה לשאת הרצאה חשובה בפני קהילת המכון.
המכון כולו, בראשותו של פרופ' הילדסהיימר, יוצא גרמניה, שמתקרב לגיל שמונים, המייסד ועמוד התווך של המכון, דמות מעוררת כבוד והערצה בזכות עצמו, עובר טלטלה רצינית בעקבות הרצח, שעלול לערער את הבסיס המקצועי, הטיפולי והדיסקרטי שעליו מושתת המכון.
פקד מיכאל אוחיון, שעקב נסיבות אישיות נטש את הקריירה האקדמית המבטיחה שלו בחוג להיסטוריה ועבר לשרת במשטרה, מתמנה לנהל את החקירה.
במהלך חקירתו היסודית, ולא מעט בזכות המטען התרבותי והאישי שהוא נושא עמו, נחשף אוחיון למבנה המורכב מאוד של עובדי המכון, לדרגות המקצועיות המגוונות שלהם, ולחלק מחוקי הקודקס הפסיכואנליטי של טיפול בפציינטים.
עד מהרה מגלה אוחיון, בסיוע הצוות המסור שלו, שהרצאתה המודפסת של ד"ר ניידורף על כל עותקיה נגנבה גם היא, והבין שכנראה הייתה סיבה רצינית לאחד מאנשי הקהילה, הבכירים או הזוטרים, או אולי לאחד מהמטופלים, למנוע את קיומה של ההרצאה.
החקירה מסתעפת לסיפורים משניים, חשודים כבדים יותר או פחות, מטפלים ומטופלים, עד שבסופו של דבר, מצליח כמובן אוחיון לקשור את כל החוטים ולפתור את התעלומה.
בתיה גור חושפת בספר שני עולמות שונים לחלוטין ומפגישה ביניהם; עולם החברה הפסיכואנליטית, שהוא בדרך כלל איננו חשוף לציבור הרחב, מול עולם המשטרה הישראלית.
לכל עולם החוקים, הנהלים והתדמית החיצונית, אותה היא מעמתת עם זו הפנימית שלו.
ד"ר גולד מתאר בפני אוחיון חלק נכבד מהמבנה ההיררכי והמקצועי של המכון:
המושגים: אנליטיקאית בכירה, ועדת ההוראה של המכון, מורה בכירה, קנדידטים, אנליזה אישית לקנדידטים, אנליטיקאי דידקטי, וכיוצא בזה - מצביעים על היררכיה ברורה ונוקשה של מוסד שמקפיד על הנהלים ועלול ליצור מתח תחרותי בין אנשי הקהילה.
לעומתו מתוארת הסביבה המקצועית של החוקר, פקד מיכאל; מפקדו הישיר, רב פקד עמנואל שורר, אותו העריך מאוד וחיבב, עמד לקבל תפקיד בכיר יותר, ומיכאל נאלץ לעמוד מול הממ"ר [מפקד מרחב], אריה לוי, "שתמיד דיבר אליו כמי שמתגונן מפני התנשאות".
לוי טרח תמיד לסיים כל תדרוך עם אוחיון במילים: "כאן זה לא אוניברסיטה, הבנת?"
משמע, לא רק חקירת רצח מתנהלת כאן.
ברקע נחשפת כל הזמן הדינמיקה המיוחדת של החוקרים בינם לבין עצמם ובאותה מידה גם של הנחקרים.
שהרי בסופו של דבר שני הגופים, הפסיכולוגים והמשטרה, עסוקים בחקירה כזו או אחרת של בני אדם.
התקבלות הרומן הבלשי הראשון בעברית
ז'אנר הספרות הבלשית מתאפיין בקריטריונים די קפדניים.
ראשית, יש לדאוג שהמתח ישמר לאורך כל הסיפור ויעלה בהדרגה עם התפתחות העלילה, שנית, יש להטיל את החשד על כמה גיבורים וגיבורי משנה בעלילה, ורצוי שבסופו של דבר האשם יהיה האיש שפחות נחשד.
על הסופר לדאוג שהתעלומה תישאר תעלומה עד לסוף הסיפור, ויחד עם זאת על הפתרון להיות הגיוני מצד אחד, אך בד בבד גם מפתיע.
דרישות אלו לא מקלות על הכותבים בז'אנר, אך לדעתה של הביקורת עמדה בתיה גור בכולן.
היא גם לא ויתרה על דמות כריזמטית ומאתגרת של הבלש החוקר, מיכאל אוחיון, שהולך בעקבות הקודמים לו, כמו למשל שרלוק הולמס, או הרקול פוארו, וזוכה להערצת הקוראים, הגדלה והולכת מספר אחד למשנהו.
יש בו שילוב של קור רוח ורגש, תקיפות ואנושיות, ובניגוד לגיבורי הסדרות הנזכרות, הקורא גם מקבל יותר משמץ של הצצה לחייו האישיים של הבלש הגבוה והנאה.
רות לבנית טוענת שספרה של בתיה גור מתפקד כסנונית הראשונה של ספרות בלשית מאז "עלילת הבלש" של דוד תדהר, והיא אינה מסתפקת בספר מתח פשטני; "רצח בשבת בבוקר" מתעסק במכלול נושאים שקיימים בישראל: מובלעות תרבותיות שונות, עדתיות, זוגיות, ומגוון של חולשות אנושיות כתחרות וקנאה.
גם דרור משעני מייחס לספרה של גור את הראשוניות בז'אנר.
על הספרות העברית, הוא טוען, הוטל התפקיד של כתיבת ספרות בגוונים לאומיים, ולא הקדישו תשומת לב רצינית לספרות מתח.
זו הסיבה, לדעתו, שהיא הביאה את הז'אנר בסדרת המתח לחברה הישראלית על גווניה.
זיוה שמיר מעידה על עצמה שלא הניחה את הספר מידיה, על אף, או ייתכן שדווקא בזכות העובדה, שהמספרת, לא ניסתה להוסיף לספר נופך פילוסופי - ספרותי-סימבולי מעבר לעלילת בלשים נורמטיבית.
סיפור המתח עובר כביכול מסמטאותיה האפילות של לונדון לשכונת טלביה בירושלים; "יקים" מזדקנים מתחברים לצברים ילידיים, יוצאי מערב אירופה אל מול יוצאי אסיה-אפריקה, פסיכיאטרים לצד שוטרים.
כולם עוסקים בחקר האדם: נפשו, מעשיו, מניעיו.
רחל סער (טל שיר) תולה את עיקר הישגו של הספר בחדירה של בתיה גור לעולם הפסיכואנליזה בישראל.
כאשתו של פסיכואנליטיקן, ניצלה גור את ידיעותיה ושיתוף הפעולה של אנשי המקצוע, וחשפה בביקורתיות את המערכת הנוקשה וחמורת הסבר מתוך נקודת מבט אירונית כלשהי.
אך היא לא הסתפקה בכך, מציינת טל שיר.
לדעתה, בחרה גור בז'אנר הבלשי שהתאים לה, למטרותיה.
ב-1991 ביים נדב לוויתן לטלוויזיה את הסרט "רצח בשבת בבוקר", על פי תסריט של בתיה גור.
הסרט שודר בשני פרקים בתחילת 1992 ב.
בשנת 1934, לאחר שהבלש הרקול פוארו מצליח לפענח מקרה של גנבה בירושלים, הוא נוסע לחופשה באיסטנבול, אך מוזעק לאנגליה, ויוצא לדרך ברכבת האוריינט אקספרס, העומדת לצאת למסע ארוך מאיסטנבול לפה-דה-קאלה הגובלת בתעלת למאנש.
קודם עלייתו לרכבת הוא פוגש מכר ותיק, בוק, מנהל הרכבת.
במהלך הנסיעה, פונה אל פוארו אחד הנוסעים, איש העסקים האמריקאי אדוארד ראצ'ט, שמספר לו שמאיימים על חייו ומבקש מפוארו שיגלה מי מאיים עליו, אך פוארו מסרב.
הרכבת ממשיכה בנסיעתה, אולם נאלצת לעצור באמצע הדרך, כאשר הקטר נשמט בשל מפולת שלגים.
למחרת בבוקר ראצ'ט נמצא בתאו ללא רוח חיים, עם 12 דקירות סכין בחזהו.
מנהל הרכבת, בוק, מבקש מפוארו לפענח את התעלומה עד שהרכבת התקועה תחולץ ותגיע לתחנה הקרובה.
קנת בראנה - הרקול פוארו, בלש.
ג'וני דפ - אדוארד ראצ'ט, גנגסטר.
פנלופה קרוז - פילאר אסטרוואדוס, מיסיונרית.
מישל פייפר - מיס קרוליין האברד, "ציידת בעלים".
אמה של סוניה וסבתה של דייזי.
וילם דפו - גרהרד הרדמן, פרופסור.
ג'וש גד - הקטור מק'קווין, המזכיר והעוזר האישי של ראצ'ט.
ג'ודי דנץ' - נטשה דרגומירוף, נסיכה.
דייזי רידלי - מרי דבנהאם, האומנת של דייזי.
דרק ג'קובי - אדוארד הנרי מסטרמן, משרתו של ראצ'ט.
אוליביה קולמן - הילדגרד שמידט, המשרתת האישית של נטשה דרגומירוף.
לסלי אודום ג'וניור - ג'ון ארבת'נוט, רופא.
מרוואן קנזארי - פייר מישל, כרטיסן.
לוסי בוינטון - הלנה אנדרני, רוזנת.
סרגיי פולונין - רודולף אנדרני, רוזן.
מנואל גרסיה-רולפו - בנימינו מארקז, סוכן מכירות.
פיל דאנסטר - קולונל ג'ון ארמסטרונג
הסרט הופץ על ידי החברה פוקס המאה ה-20 והוא עלה לאקרנים בהקרנה ראשונה ומצומצמת ב-3 בנובמבר 2017 בבריטניה.
שבעה ימים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר, התקיימה הקרנת הבכורה העולמית בארצות הברית.
בישראל ההקרנה התחילה ב-9 בנובמבר 2017. מבט ותמונות ראשוניות על הסרט פורסמו בכתבה אקסקלוסיבית במגזין "אנטרטיינמנט ויקלי".
רצח בני משפחת סולומון בחלמיש הוא פיגוע דקירה שהתרחש בליל שבת, כ"ח בתמוז תשע"ז (21 ביולי 2017).
מחבל פלסטיני כבן 19 חמוש בסכין חדר להתנחלות חלמיש, פרץ לבית משפחת סולומון, רצח את האב יוסי סולומון, את הבן אלעד ואת הבת חיה, ופצע קשה את אם המשפחה, טובה.
ביום שישי, 14 ביולי, בעקבות הפיגוע בהר הבית, שבו מחבלים ערביי ישראל הרגו שני שוטרים ישראלים, סגרה ישראל את הר הבית למשך יומיים, והציבה גלאי מתכות בחלק משערי הר הבית.
אנשי הוואקף קראו לציבור המוסלמי לסרב להיכנס דרך השערים כל עוד גלאי המתכות מוצבים בהם, וניהלו את התפילות מחוץ להר.
סביב הר הבית התחוללו עימותים והתפרעויות.
ביום שישי שלאחר מכן עברו התפילות בשקט, אך לאחריהן התפתחו התפרעויות במזרח ירושלים, שכללו זריקות אבנים וירי זיקוקים לעבר השוטרים, ובמהלכן נהרגו שלושה פלסטינים שהשתתפו במהומות ומאות נפצעו.
המחבל, עומר עבד אל-ג'ליל, מוסלמי בן 19 מהכפר כובאר הסמוך לחלמיש, כתב לפני צאתו לפיגוע בפוסט בפייסבוק: "יש לי הרבה חלומות ואני מאמין שהם יתגשמו.
אני אוהב את החיים ואוהב לשמח אחרים, אבל מהם חיי כשרוצחים נשים וילדים וכשמטנפים את אל-אקצא שלנו".
המחבל חדר להתנחלות חלמיש בטיפוס על הגדר, תוך שהוא מפעיל את מערכת ההתרעה.