tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנסיית המולד בבית לחם הוקמה במקום שבו, לפי המסורת הנוצרית, נולד ישו.
זוהי כנסייה אורתודוקסית, ולפיכך טקסי חג המולד מתקיימים בה ב-7 בינואר.
בכנסייה הקתולית הסמוכה לכנסיית המולד נערכת בחצות ליל 25 בדצמבר מיסה חגיגית, שמעוררת התעניינות רבה, ולפיכך מצולמת ומשודרת ברחבי העולם בשידור חי.
הטקס מתנהל על ידי ראש הכנסייה הקתולית בירושלים, והוא נושא אופי בינלאומי, כיוון שהוא נערך בשפות שונות.
עד שנת 1994 הייתה רשות השידור הישראלית אחראית על צילום הטקס ושידורו.
מאז הועברה השליטה בעיר לרשות הפלסטינית שאחראית על השידור הטלוויזיה הפלסטינית הממלכתית.
בין השנים 1994–2002 הקפיד ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, להגיע לטקס (אף שהוא עצמו היה מוסלמי).
עם התגברות האינתיפאדה השנייה סירבה ישראל להתיר לערפאת לעבור ממשכנו ברמאללה לבית לחם.
מאז שנות התשעים, עם התפתחותה של קהילה גדולה של העלייה מברית המועצות לשעבר, החלו מאפיינים של חג המולד להיות מורגשים מעט גם בשכונות היהודיות בישראל.
למשל חנויות המציגות בחלון הראווה שלהן את סמלי החג או מוכרות אותם.
בברית המועצות, שבה הייתה נהוגה אידאולוגיה אנטי-דתית בהתאם לעקרונות הקומוניזם, חג המולד עצמו לא נחגג, אולם במקומו נוסדו חגיגות הנובי גוד, כשמבחינת דוברי הרוסית ברחבי העולם אלו החגיגות לראש השנה האזרחית (1 בינואר).
לפיכך, חלק מהעולים מברית המועצות לשעבר ממשיכים לקיים את מנהגי הנובי גוד שאמנם מזכירים את מנהגי חג המולד בתקופת הזמן הזו, אולם בידיעה שהחג שלהם למעשה אינו נוצרי או דתי.
היהדות החסידית נוהגת שלא ללמוד כלל ביום זה הנקרא בפיהם ביידיש בשם "ניטל" או "בלינדע נאַכט", משקיעת החמה ועד חצות הלילה.
עד תחילת שנות התשעים צוין חג המולד בישראל בעיקר בקרב הנוצרים מבין ערביי ישראל ותיירים צליינים שהגיעו לפקוד את האתרים הקדושים לנצרות.
התגברות האמריקניזציה בחברה הישראלית, הביאה לחשיפה גוברת של הציבור היהודי בישראל לחג המולד, בסדרות טלוויזיה המקדישות פרקים לחג זה, ובסרטי קולנוע רבים מז'אנרים שונים העוסקים בחג המולד.
מאז המאה ה-20 חג המולד נפוץ ברחבי העולם הלא-נוצרי גם כן, אולם כמה מדינות מוסלמיות (למעט סוריה, לבנון, איחוד האמירויות הערביות וטורקיה אשר מציינות חגיגות) אוסרות את חגיגות החג, בטענה שהוא פוגע בערכי דת האסלאם.
חג ההתגלות או הלילה השנים עשר הוא חג נוצרי שחל ב-6 בינואר (במערב לפי הלוח הגרגוריאני ובמזרח לפי הלוח היוליאני).
ליל החג הוא הלילה השנים עשר שאחרי יום חג המולד, יום היוולדו של ישו על פי המסורת הנוצרית, ומכאן שמו.
הוא מציין בכנסיות המזרחיות את טבילת ישו ובכנסיות המערביות את התגלותו של אלוהים בצורת אדם, בדמותו של ישו, בפני שלושת האמגושים.
שמו של החג ברוב שפות העולם מגיע מהמילה היוונית אפיפניה (επιφάνεια), שמשמעותה "התגלות".
עם זאת, בחלק ממדינות המערב נהוג לכנות את החג גם כ"יום המלכים", "חג ביקור המלכים" ו"חג שלושת המלכים".
אצל הנוצרים במזרח נחגג החג על פי הלוח היוליאני, שחל במאה ה-21 ב-19 בינואר.
בכנסיות האורתודוקסיות ואצל הקתולים המזרחיים מסמל החג את ירידת רוח הקודש בצורת יונה ביום טבילת ישו בידי יוחנן המטביל והכרזת קול משמיים כי הוא בנו של אלוהים, ולכן נוהגים המאמינים להיטבל בחג באופן טקסי ולהפריח יונים.
במדינות סלביות אורתודוקסיות נוהגים לזרוק בתקופת החג צלב לתוך מקור מים, והמוצא אותו זוכה לחסד לשנה הבא.
בכנסייה הקתולית ובכנסיות הפרוטסטנטיות, מסמל החג את סגידת שלושת האמגושים בפני ישו הילד.
מקור החג בפרק ב' בבשורה על-פי מתי:
החג חל ב-6 בינואר וערב החג, מכונה לעיתים "הלילה השנים עשר", כמספר הימים מחג המולד.
החג נחוג בארוחות משפחתיות, השתתפות במיסה, הענקת מתנות ותהלוכות שבהן נישא כוכב, סמל לכוכב בית לחם.
במדינות שונות כגון איטליה ישנה אמונה כי מכשפה ששמה בפנה מחלקת מתנות בדומה לסנטה קלאוס בתרבות האנגלו-אמריקאית.
בצרפת ובמדינות שונות במערב אירופה או בעלות השפעה אירופית חזקה כלבנון נוהגים להכין עוגות מלכים שעליהן כתרים המסמלים את שלושת האמגושים ובתוכן מחביאים בובה מיניאטורית אשר המוצא אותה זוכה להיות מלך ליום אחד.
בארץ ישראל נוהגים האורתודוקסים לחגוג את האירוע בטבילה בנהר הירדן, ליד המקום בו הוטבל ישו על ידי יוחנן המטביל באזור קאסר אל יהוד.
האירוע נערך ב-19 בינואר לפי לוח השנה המקובל, שהוא ה-6 בינואר לפי לוח השנה היוליאני הנהוג בכנסייה האורתודוקסית.
עד המאה ה-6 נהגו בארץ ישראל לחגוג את חג המולד ביום חג ההתגלות.
אחרי ועידת כלקדון, במסגרת המאבק במונופיזיטיזם, רצו להדגיש כי לישו שני טבעים.
בחג המולד חגגו את היוולדו בשר ודם ובחג ההתגלות את הוולדו כאל.
כנסיית ירושלים, בה היו מונופיזיטיסים ואוריגניסטים המשיכה לחגוג את חג המולד ב-6 בינואר עד אחרי שנת 560. ב-560 קבע יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית כי את חג המולד יש לחגוג ב-25 בדצמבר, אולם חלפו שנים מספר עד שהשינוי הוטמע.
חג הגאולה או ראש השנה לחסידות הוא מועד המצוין מדי שנה בחסידות חב"ד, בתאריך י"ט בכסלו ולמחרתו בכ' בכסלו, לזכר שחרור מייסד חסידות זו, רבי שניאור זלמן מלאדי, מהכלא הרוסי ביום זה בשנת ה'תקנ"ט (27 בנובמבר 1798).
ביום זה מצוינת גם ההילולה של המגיד ממזריטש (י"ט בכסלו ה'תקל"ג).
במסגרת העימותים עם החסידים בליטא, הלשינו מתנגדים לחסידות על רבי שניאור זלמן בפני השלטון הצארי, כי הוא מורד במלכות ומסייע לאימפריה העות'מאנית שנלחמה ברוסיה.
ההלשנה התבססה בעיקר על העובדה שרבי שניאור זלמן יזם איסוף כספי צדקה ושליחתם ליהודים בארץ ישראל ולחסידים שעלו אליה וכן נטען שהוא מסייע למהפכה הצרפתית.
כשנאסר, הובל במרכבה שחורה (בה השתמשו באותה עת להובלת מורדים במלכות) למבצר פטרופבלובסקיה שבפטרבורג.
בהשתדלות החסידים, לאחר 53 ימים במאסר, שוחרר בי"ט בכסלו ה'תקנ"ט (27 בנובמבר 1798).
מאז מצוין התאריך בחסידות חב"ד כ"חג הגאולה", ונתפס בעיניהם כמציין את ניצחונה של תנועת החסידות על מתנגדיה.
רבי שניאור זלמן נאסר שוב לאחר שנתיים (בשנת ה'תקס"א), לאחר שקהילת פינסק דיווחה לשלטונות כי תורת החסידות מהווה דת חדשה, וכוללת בתוכה יסודות חתרניים נגד שלטון הצאר.
ממעצר זה שוחרר באותה שנה בחג החנוכה.
בחג הגאולה שנחוג בסמיכות לחנוכה מציינים גם שחרור זה.
לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי נמצא בארכיון הגנרל-פרוקורור של רוסיה הצארית תיק החקירה של המאסר, שבו שמורים מכתבי ההלשנה המקוריים, חוות הדעת של פקידי השלטון, הוראות הצאר, דוחות החקירה ותשובות על שאלות החוקרים שכתב הרבי בכתב ידו.
מתיק החקירה עולה כי המאסר בא בעקבות הלשנה החתומה בידי הירש בן דוד.
הכותב מאשים את רבי שניאור זלמן בגיבוש חבורות של "צעירים יהודים פורקי עול", ובסיוע למהפכה הצרפתית.
את הצאר הרוסי הטריד החשד לתמיכה בצרפתים והוא כתב על התיק: "אם יתברר ששיתפו איזו פעולה בהתקוממות כלשהי, אזי מאלה לשלוח אלי מיד".
בתשובותיו לחוקרים, המונות 23 סעיפים בעברית, הוא מסביר מהי לדעתו החסידות, מהו תפקידו של רבי, את מהות משלוחי הכספים לאחזקת היישוב בארץ ישראל ועוד.
הוא כותב: "נפלה עלי קינאה ושנאת חינם בלב מקצת אנשים קנאים...
ולא ידעתי מה פשעי ומה חטאתי...
גם אין לי שום נחת מהנוסעים אליי, כי אין נותנים לי אפילו פרוטה אחת...
אך מה יש לי לעשות, שכך חובה עליי על פי דתנו, שכל היודע מחויב ללמד למי שאינו יודע".
בארכיון זה מצוי גם תיק החקירה ממאסרו השני, ובו כתב-ההלשנה שנכתב על ידי הרב אביגדור בן-חיים שכיהן כרב העיר פינסק וכראש ישיבה.
ייסוד היום כחג ומנהגי החג
רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב כי לאחר שחרורו של הרבי נהגו החסידים לחגוג את היום ולאחל זה לזה "חג שמח".
באיגרת ששיגר האדמו"ר החמישי של חב"ד, הרש"ב, לקראת י"ט בכסלו בשנת תרס"ב, הגדיר את היום במילים: "קרוב הדבר אשר היום הזה הוא ראש השנה ל".
משום כך, מברכים חסידי חב"ד זה את זה ביום זה "לשנה טובה בלימוד החסידות ובדרכי החסידות תכתבו ותחתמו".
האיחול הופיע לראשונה בדפוס בספר "היום יום" שנדפס בשנת תש"ג ולאחר מכן ב-"מורה שיעור" של ספר התניא שחובר על ידי האדמו"ר הריי"צ בשנת תש"ג והופיע בדפוס בשנת תש"ד.
ביום זה מתחיל מחזור הלימוד השנתי (המתקיים במסגרת שיעורי חת"ת היומיים) בפרקי התניא, ספרו של רבי שניאור זלמן.
לוח 'היום יום' של חסידי חב"ד המסודר לפי תאריכי השנה מתחיל בתאריך י"ט בכסלו ומסתיים בי"ח בכסלו.
האירוע המרכזי הנהוג בי"ט בכסלו הוא עריכת התוועדויות חגיגיות בהם מנגנים את הניגון פדה בשלום שחובר לכבוד חג הגאולה.
בישראל מתקיימת ההתוועדות המרכזית בבית הכנסת בית מנחם בכפר חב"ד, ובה השתתפו במשך השנים אישי ציבור נכבדים כמו נשיאי המדינה (זלמן שזר וחיים הרצוג), ראש הממשלה בנימין נתניהו ואישי רוח כנתן אלתרמן.
בעשור השני של המאה ה-21 מתקיים בבנייני האומה בירושלים במשך כמה ימים יריד החסידות ומופעי צמאה בהם נקנים מדי שנה אלפי ספרי חסידות במחירים מוזלים, וזמרים שרים ניגוני חב"ד בעיבוד עכשווי, ומתקיימות התוועדויות ותערוכות בנושא תולדות החסידות.
ביום זה נוהגים חסידי חב"ד ללבוש בגדי שבת, וגם הילדים הולכים לבתי הספר ותלמודי התורה כשהם לובשים בגדים חגיגיים.
יש נוהגים לאכול ביום זה דייסת כוסמת (ביידיש: "שווארצע קאשע"), שעל פי המסופר הייתה מזונו העיקרי של רבי שניאור זלמן בהיותו במאסר.
בבתי הכנסת של חסידי חב"ד מתקיימת ביום זה "חלוקת הש"ס": המתפללים מקבלים על עצמם ללמוד במשך השנה אחת מהמסכתות שבש"ס.
זאת, לפי בקשתו של רבי שניאור זלמן בסוף ספרו התניא: .
בתפילות הנאמרות ביום זה לא אומרים החסידים תחנון, וגם לא במנחה שלפניו, מפני שמחת היום.
היו חסידים שביקשו לכתוב 'מגילת י"ט כסלו', שבה יסופרו אירועי המאסר והגאולה, וביקשו את הסכמתו של רבי שניאור זלמן.
הוא לא הסכים ואמר: .
חסידי חב"ד נוהגים להמשיך ולחגוג גם את יום המחרת כ' בכסלו.
לפי המסופר בספר "בית רבי", אמור היה רבי שניאור זלמן לבוא לאחר שחרורו אל ביתו של אחד החסידים בפטרבורג, שסייע בשחרורו, אך בטעות הובא לביתו של מתנגד תקיף לחסידות, שהתגורר בשכנות.
האיש הושיב אותו בבית ודיבר בגנותה של החסידות, עד שהחסידים מצאוהו שם.
אדמו"ר הזקן כיבד את ה"מתנגד", אך התבטא לאחר מכן כי מעט הזמן ששהה בבית המתנגד היה קשה עבורו יותר מן הישיבה הארוכה בבית הסוהר.
מובא שם שבעקבות זאת גם בליל כ' בכסלו עושים משתה ושמחה, משום שעיקר השמחה מלכתחילה הייתה באותו לילה.
כיום לא אומרים חסידי חב"ד תחנון גם ביום זה.
ביום זה גם יצא לאור ספר התניא לראשונה, בשנת תקנ"ז.
ספר זה (שנדפס שנתיים קודם המאסר) מסמל בעיני החסידים את המהפכה התורנית שהתחוללה בתורת חסידות חב"ד, המיוחסת לתקופת חג הגאולה.
מהפך זה כלל בתוכו את הרחבת משנתה של תורת החסידות והפצתה לקהל יעד רחב יותר.
חג'ר אל-חטים , המכונה גם חג'ר אסמאעיל (حجر إسماعيل "אבן ישמעאל") היא אבן שבורה המהווה את היסוד של הכעבה.
על פי מסורת האסלאם, היא הוצבה במקום על ידי ישמעאל כאשר בנה את הכעבה עם אביו אברהם.
בשלב מאוחר יותר נבנה סביב האבן מבנה דתי חצי-מעוגל שגובהו נע בין 1.3 ל-2.3 מטר וקוטרו המרבי בין צד לצד הוא שמונה מטרים.
למרות המסורת המוסלמית, מקום זה נחשב לשריד של מבנים דתיים ערביים פגאניים מתקופת קדם-האסלאם, שנבנו סמוך לאתר העלייה לרגל המרכזי של השבטים הערביים - הכעבה.
על כן, קיימות מסורות על פיהן אל-חטים הוא הבור המצוי ליד הכעבה, בו הונחו מתנות ומנחות לאל הקדום הובל.
כמו כן, מסורות רבות מזכירות כי השבטים הערביים נהגו לקיים את שבועת האמונים באל-חטים בשל קדושתו לאחר עריכת הסכמים שבטיים.
חכמי הדת בימיו הראשונים של האסלאם סברו כי שמירת אל-חטים כמקום קדוש גם באסלאם תעודד שבטים ערביים פגאניים להצטרף לדת החדשה, ותצמצם את מידת התנגדותם לאסלאם.
עם זאת, לאורך הדורות היה ניסיון מצד חכמי ההלכה להעניק ייחוד אסלאמי למקום, ולאסור על עריכתם של מנהגים פגאניים שנראו כסותרים לחלוטין את האסלאם.
אחת הסיבות לניסיון לאסור על הטקסים הייתה כדי לעמוד בפולמוס הדתי והפילוסופי שנערך בין זרם המועתזילה הרציונלי לבין הזרמים השיעיים והסוניים האדוקים.
המועתזילה, שנקבע כזרם העיקרי של האסלאם בתקופת הח'ליף העבאסי אל-מאמון, והיה זרם דומיננטי בתקופת התגבשות האסלאם, טען כי אין צורך בקידוש המקום בשל עברו הפגאני ובגלל אי אזכורו בקוראן.
טענות אלה הובילו הן את הסונים והן את השיעים לפרש פסוקים מתוך הקוראן שנגעו לישמעאל בצורה שקשרה את הפסוקים האלה עם אל-חטים, ובכך לטעון כי המקום נזכר בקוראן.
כיום, התפילה ליד אל-חטים היא אחד הטקסים במסגרת העלייה לרגל לכעבה.
מאמינים שמרנים מקפידים בעת התפילה במקום לצטט את הפסוקים הקושרים את בניית הכעבה עם ישמעאל ואברהם.
כמו כן, מרבים מאמינים רבים לבקש בקשות אישיות שנוגעות לשיפור מצבם החומרי לצד בקשות מחילה והודאה.
חג האוטיסטים הבין־לאומי הוא חג אשר מוקדש לאנשים על הספקטרום האוטיסטי שצוין לראשונה בשנת 2005 ומצוין מאז, בכל שנה, ב-18 ביוני.
החג מכיר בגאווה אוטיסטית, ומכיר בחשיבותם של האוטיסטים בחברה.
החג נוסד בידי אספים לחופש, קבוצת אוטיסטים שמטרתה ללמד את הציבור הרחב אודות הקהילה האוטיסטית.
החג זכה לתשומת לב ציבורית, שכן הוא מהווה חידוש לאנשים רבים, שהתייחסו בעבר לאוטיזם כאל מצב הגורם סבל וחוסר אונים.
העובדה שלאוטיזם יש גם צדדים חיוביים שראוי לחגוג אותם התקבלה בקרב הקהילה המדעית, במיוחד בקרב חוקרים כפרופסור סיימון ברון-כהן.
כתב העת ניו סיינטיסט דן בכך במאמר שפורסם בחג האוטיסטים הבין־לאומי הראשון ושכותרתו הייתה "גאים להיות אוטיסטים".
האמונות של תומכי חג האוטיסטים
יוזמי חג האוטיסטים הבינלאומי מאמינים שאין מבנה מוח מסוים שהוא אידיאלי, ולכן עדיף על פני מבני מוח אחרים.
הרעיון שיש מבנה מוח אידיאלי גורם להרבה פסיכיאטרים להניח שכל חריגה ממנו דורשת "מרפא" על מנת להתאים אותו למבנה המוח הניורוטיפיקלי.
חלק מתומכי החג מאמינים שמחפשי המרפא לאוטיזם מבצעים סוג של טיהור אתני.
כל התומכים מאמינים שהמינימום הנדרש הוא התחשבות גדולה יותר בחברי הקהילה האוטיסטית כבאינדיבידואלים ייחודיים.
אנשי תנועת הזכויות האוטיסטית מציינים שגם ההומוסקסואליות סווגה בעבר כמחלת נפש ונהגו לטפל בה באמצעות טיפול הורמונלי להפחתת היצר.
סיווג זה הופסק רק בעקבות מחאות פוליטיות מצד הארגונים ההומוסקסואליים.
אחת מצורות הבטוי המסורתיות של התנועה ההומוסקסואלית היא מצעד הגאווה.
חג האוטיסטים הבין־לאומי מקווה ליצור תהליך חינוך דומה, שמטרתו היא קידום זכויות האדם של האוטיסטים ומציאת מקום מתאים בחברה המודרנית עבור קולותיהם וכישוריהם הייחודיים.
ארגונים ברחבי העולם מציינים את חג האוטיסטים עם אירועים שמטרתם ליצור קשרים בין אוטיסטים, וכן להוכיח לאנשים נוירוטיפיקלים (שאינם על הספקטרום האוטיסטי) כי אוטיסטים הם אנשים ייחודיים, שיש להתייחס אליהם בכבוד ולא לראות בהם מקרים לטיפול.
גאווה אוטיסטית מציינת כי אנשים אוטיסטים תמיד היו חלק חשוב בחברה האנושית.
להיות אוטיסט הוא סוג של גיוון עצבי.
כמו בכל צורות המגוון העצבי, רוב האתגרים העומדים בפני אנשים אוטיסטים נובעים מעמדות של אנשים אחרים לגבי אוטיזם ומהיעדר תמיכה והתאמות (יכולת), ולא מהמצב האוטיסטי עצמו.
לדוגמה, לפי לארי ארנולד וגוון נלסון, ארגונים רבים הקשורים לאוטיזם מקדמים רגשות של רחמים כלפי ההורים, במקום לטפח הבנה אמיתית של המצב והצרכים של הילדים והמשפחות.
פעילים אוטיסטים תרמו לשינוי בעמדות, תוך שינוי התפיסה שאוטיזם הוא סטייה מהנורמה שצריך לטפל בה או לרפא אותה.
ארגוני סנגור עצמי של אוטיסטים, המונהגים ומנוהלים על ידי אוטיסטים, מהווים כוח מפתח בתנועה לקבלה אוטיסטית ולגאווה אוטיסטית.
AFF דגמה את החגיגה על פי תנועת גאווה להט"ב .
לדברי קאבי ברוק, המייסד השותף של Autism Rights Group Highland, "הדבר החשוב ביותר שיש לציין ביום זה הוא שהוא אירוע קהילתי אוטיסט: מקורו ועדיין מובל על ידי אנשים אוטיסטים עצמם".
לדבריו, היום אינו מיועד לארגוני צדקה או גופים אחרים לקדם את עצמם או להשתיק את קולם של אנשים אוטיסטים.
סמל האינסוף הקשת נבחר לייצג את היום, והוא מסמל את "המגוון האינסופי של הווריאציות והאפשרויות בחברה".
ככל שהחג האוטיסטים המשיך להתפתח, תומכיו החלו לפעול במתכונת מקצועית יותר.
בשנת 2018 הפכה "Autistic Pride" לארגון צדקה רשמי, ובמסגרת פעילותו נערך אירוע החג שהשתתפו בו למעלה מ-700 איש ואישה.
במהלך מגפת הקורונה, כאשר קיום אירועים פיזיים הפך לבלתי אפשרי, תומכי החג האוטיסטי שיתפו פעולה במסגרת "ברית הגאווה האוטיסטית" ויצרו חגיגה מקוונת שאירחה דוברים ודוברות מארבע יבשות.
חג האוטיסטים 2020 היה מרתון בן אחת עשרה שעות שהתארח ביוטיוב והאירוע חזר על עצמו גם ב-2021.
באוסטרליה, חג האוטיסטים אורגן באופן רשמי לראשונה בשנת 2023 בשיתוף עם עיריית סידני.
הארגון פרסם לוגו רשמי לאירוע, הכולל שלושה סמלי אינסוף קונצנטריים בצבעי שיפוע של אדום וירוק, תוך הימנעות מכוונת מהכחול המזוהה עם אוטיזם מדבר.
במהלך השנים התקיימו אירועים של חג האוטיסטים במקומות שונים בעולם, במטרה לקדם אישור עצמי, זהות, כבוד ושוויון עבור אנשים אוטיסטים.
בנצרות, חג הבשורה הוא חג הנחגג ב-25 במרץ לכבוד הבשורה למרים.
"הבשורה" היא ההודעה שעל פי הנצרות הביא המלאך גבריאל למריה ב-25 במרץ לשנת 1 לפנה"ס (על פי האמונה הנוצרית).
ההודעה נשלחה על ידי אלוהים, ובה נמסר למריה כי היא הרה, וכי בעוד תשעה חודשים היא תלד בן, שאביו הוא האל.
בדיוק תשעה חודשים מאוחר יותר (25 בדצמבר) נולד ישו.
המיקום המשוער של "הבשורה" הוא בנצרת, במקום בו עומדת כיום לכבוד המאורע כנסיית הבשורה.
על פי מסורות נוצריות הביא המלאך גבריאל למרים שושן צחור ומאז הפרח קדוש למאמינים הנוצרים.
חג הבשורה הוא חג רשמי בעדה הנוצרית בישראל וכל אזרח נוצרי בישראל זכאי ליום מנוחה ביום החג.
אחד ממאפייני החג בישראל הוא התהלוכה המרכזית היוצאת מכנסיית הבשורה בנצרת.
הכניסה לכנסייה מתבצעת בתהלוכה רבת-משתתפים, שבראשה צועדים הצופים האורתודוקסים לקול כלי נגינה.
כשהתהלוכה החגיגית מגיעה אל שערי הכנסייה, מפנים הצופים את הדרך לאנשי הדת; לאחר כניסתם נכנסים יתר משתתפי התהלוכה ואחריהם הקהל הרחב.
במהלך הכניסה לכנסייה המקושטת נערכות מיסה ודרשה לכבוד החג, בסיומן מחולקים מחוץ לכנסייה כיבוד ומשקאות קלים.
לעיתים חג הבשורה נופל על השבוע הקדוש או חג הפסחא, ואז נדחה החג, בדרך כלל לשבוע הראשון שאחרי חג הפסחא.
חג המוזיקה הוא כינויו של פסטיבל מוזיקה מקומי הנחגג בפריז בכל שנה ב-21 ביוני, היום הראשון של הקיץ.
ביום זה נוהגים לסגור רבים מרחובותיה הראשיים של העיר, ונגנים, זמרים והרכבים מוזיקליים בעלי סגנונות שונים ומגוונים, מנגנים בחוצות העיר עבור קהל ההמונים הגודש את הרחובות.
מאות מוזיקאים - מהפילהרמונית של פריז עם גדולי המנצחים בעולם ועד לראפרים מפרברי העיר - מופיעים בפארקים, במוזיאונים, בבנייני ממשלה, בעיריות, בבתי קפה, בברים, במסעדות ובקרנות רחוב.
תחילתו של חג המוזיקה בשנת 1982. הוגה הרעיון היה מרסל לאנדוסקי, ופרסומו בא לו על ידי שר התרבות הצרפתי ז'אק לאנג.
החג נחגג במקומות רבים אחרים בעולם, ובהם: גרמניה, בלגיה, שווייץ.
חג הלחם והיין הקדושים של המשיח (לטינית Corpus Domini - "גוף האדון") הוא חג נייד נוצרי המקובל בכנסייה הקתולית, המוקדש לעקרון האוכריסטי בנצרות, דהיינו קורבנותו של ישו בדמות לחם המייצג את גופו ויין המייצג את דמו, כפי שהתפתחה מהסעודה האחרונה.
הנזירה הבלגית יוליינה מלייז' (1193–1252) טענה משחר נעוריה כי האל נגלה לה והורה לה להביא להנהגתו של חג המוקדש לעקרון האוכריסטי.
יוליינה פנתה אל הבישוף של לייז' אשר כינס סינוד ב-1246 והנהיג את החג באופן מקומי.
החג הפך לחג כללי בכנסייה הקתולית 22 שנה לאחר מכן, ב-8 בספטמבר 1264, בהוראת האפיפיור אורבנוס הרביעי ובעקבות נס בולסנה .
לפי האגדה, כהן דת בוהמי שפקפק בהפיכתו של הלחם לבשרו של ישו, ערך מיסה בעיר בולסנה ( Bolsena), כ-120 ק"מ מצפון לרומא.
בעת שקידש על הלחם טפטף ממנו דם והכתים את המפה שעליה היו מונחים הלחם והיין.
הדם יצר על המפה צורה הדומה לפניו של ישו.
המפה הובאה בפני האפיפיור אורבנוס הרביעי ששהה באורבייטו הסמוכה, וזה הורה על הנהגת החג ועל הקמת הקתדרלה באורבייטו.
החג אושר באופן סופי בוועידה האקומנית שנערכה בשנים 1311–1312 בווינה.
החג נקרא בלטינית Corpus Domini, היינו "גוף האדון", ונקבע תחילה ליום חמישי שלאחר חג השילוש הקדוש, בהתאמה לסעודה האחרונה שחלה ביום חמישי שלפני הפסחא.
עם זאת ב-1977 הורה האפיפיור פאולוס השישי על העברת מועד החג שלושה ימים מאוחר מהמועד המקורי, ומאז הוא נחוג ביום ראשון שלאחר חג השילוש הקדוש, או שבועיים לאחר הפנטקוסט.
בד בבד שונה שמו של החג בחלק מהמקומות לחג הלחם והיין הקדושים של המשיח (איטלקית solennità del Corpo e Sangue di Cristo).
החג עשוי לחול לכל המוקדם ביום 24 במאי ולכל המאוחר ביום 27 ביוני והוא מקובל כחג לאומי באוסטריה, במדינות ובקנטונים הקתוליים של גרמניה ושווייץ בהתאמה, בקרואטיה, בפולין, בפורטוגל, בברזיל ובצ'ילה.
למרות העברת יום החג ליום ראשון בשבוע, יום חמישי שלאחר הפנטקוסט הוא עדיין יום חג במספר ארצות קתוליות.
גם ברומא נפתחים אירועי החג ביום חמישי שלאחר פנטקוסט בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (Basilica di San Giovanni in Laterano), ממנה יוצאת תהלוכה לבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
בתהלוכה נישאות חתיכות מצה המכונה "אוסטיה" (Ostia) המונחות ומוצגות קבל עם ועדה בכלי ייעודי המכונה "אוסטנסוריו" (Ostensorio).
בסיום התהלוכה נערכת מיסה הכוללת כמובן סקרמנט אוכריסטי.
בתהלוכות מקומיות רבות מקובל להניח לאורך מסלולן מרבד פרחים המכונה "אינפיוראטה" ("Infiorata" - "עטור פרחים"), ולעיתים נישא גם מזבח עטור פרחים בתהלוכה.
במקומות רבים מלווה מקהלת גברים את התהלוכה והיא מסתיימת בכנסייה המקומית בשירת "טה דאום" (Te Deum).
בצרפת ירדה חשיבותו של החג במחצית הראשונה של המאה ה-19 ומאז הוא נחוג בתהלוכה רק בפריז, במספר ערים גדולות נוספות ובחבל הבסקים הצרפתי.
החג אינו נחשב לחג לאומי בצרפת.
טט (Tết) הוא החג החשוב ביותר בלוח השנה הוייטנאמי ומציין תחילת שנה חדשה בלוח הווייטנאמי המבוסס על שנת ירח.
לוח השנה הווייטנאמי מקביל ללוח השנה הסיני (ונבדל ממנו במספר חיות - שנת הארנב הסיני בלוח השנה הווייטנאמי הופך לשנת החתול, הפרה לתאו, וכו'), לפיכך הסינים והווייטנאמים חוגגים את חג תחילת השנה באותו יום.
תאריך החג על פי לוח השנה הלועזי משתנה משנה לשנה (אך בדרך כלל מתקיים בין סוף ינואר לתחילת פברואר).
המשפחות הווייטנאמיות מתכוננות לחג כשבוע מראש, קונות בגדים חדשים, מכינות אוכל מסורתי ורוכשות מתנות וקישוטים לחג.
כמו כן נוהגים הווייטנאמים לבקר בקברי אבות המשפחה ולהדליק קטורת לזכר המתים.
בערב החג נוהגות המשפחות לקיים טקס הענקת מנחות למתים הכולל הכנת ארוחה גדולה המוקדשת לרוחות אבות המשפחה.
לאחר הטקס אוכלים בני המשפחה והאורחים את הארוחה, מחלקים מתנות ודמי מזל לילדים ונהנים מהאווירה המשפחתית.
דמי המזל ניתנים לילדים בתוך מעטפות כסף אדומות מסורתיות.
הילדים נותנים אף הם מתנות למבוגרים: תפוז הוא מתנה סמלית מקובלת, האמורה לסמל פריון ושפע.
הילדים רשאים לבזבז את דמי המזל כרצונם ורשאים אף להמר במשחקי מזל (משחקי קלפים הם פעילות חג פופולרית).
לקראת החג מתקשטים הבתים בצבעי אדום וזהב, צבעי המזל בתרבויות אסייתיות שונות, באורות צבעוניים, פרחים ובעץ הטט המסורתי (לרוב עץ שקד או עץ אפרסק, מקושט בקישוטי נייר וברכות אדומים וזהובים).
מקובל כי ככל שיש יותר פירות על העץ כך יביא הדבר ליותר מזל.
את עץ הטט נהוג להוציא מן הבית כעבור שבוע לאחר החג.
היום שלאחר ערב החג הוא יום שבתון המוקדש לביקור קרובים וחברים.
יום זה אמור לסמל את השנה כולה, על כן משתדלים לא לרגוז בו, לא לעבוד קשה מדי, לא ללכלך את הבית וכו'.
הילדים אינם הולכים לבית הספר ביום החג וזהו יום חופשה בכל בתי הספר הווייטנאמים.
האורח הראשון המבקר בבית בשנה החדשה יסמל את הברכות שיפלו על הבית במהלך השנה.
הווייטנאמים משתדלים להזמין לאחר חצות ערב החג אורח שהם מעריכים את תכונותיו האישיות.
אדם מוסרי, מצליח ונעים הליכות הוא האורח המועדף.
על מנת למנוע בואו של אורח ראשון לא רצוי, בעל הבית החושש יצא מביתו דקה לפני חצות ויכנס לבית בעצמו דקה לאחר חצות.
במהלך החג מתקיימות תהלוכות חג שבהן צועדים תזמורות, שחקנים המחופשים לדרקונים, רקדנים ועוד.
הילדים נוהגים להדליק זיקוקי עשן ולהרעיש.
בצ'יינה טאון שבניו יורק מתקיימת מדי שנה תהלוכה צבעונית וגדולה המושכת אליה סקרנים מכל העולם.
חג המוזיקה הישראלית הוא פסטיבל שנתי המוקדש למוזיקה אמנותית ישראלית מקורית, כולל מוזיקה קלאסית, ג'אז, מוזיקת עולם, מוזיקה אנדלוסית, מוזיקה ניסיונית ועוד.
הפסטיבל מתקיים החל מ-1997 והוא מתנהל במשך מספר ימים במקומות שונים ברחבי ישראל.
העורכת הראשונה של חג המוזיקה הישראלית הייתה זמירה לוצקי.
הפסטיבל הוקם על ידי המדור למוזיקה במשרד התרבות והספורט לקראת שנת היובל למדינה, ומתוקצב על ידי משרד התרבות והספורט.
הפסטיבל "פותח חלון לעשייה המגוונת והמסקרנת של מוזיקה הנוצרת בארץ.
מימי טרום הקמתה של המדינה ועד ימינו אנו.
חיבורים למקורות ולקלאסיקה, לצד כתיבה עכשווית והתייחסות למתרחש כאן ועכשיו, בארץ ובעולם".
הפסטיבל פתוח לקהל בכניסה חופשית ובמסגרתו מתקיימים מופעים, סדנאות ועוד פעילויות.
הפסטיבל נמשך 4–5 ימים ומתקיים בתחילת אוקטובר בין כסה לעשור.
במהלך הפסטיבל מוענק פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
"חג" הוא שירה של המשוררת רחל.
השיר נעשה אהוב ביישוב היהודי בארץ ישראל, הולחן על ידי יהודה אנגל, על ידי פנחס גולדמן, ועל ידי דוד זהבי.
נהגו לשיר אותו ביחיד או בצוותא באירועים חגיגיים.
נושא השיר הוא עמל היצירה השירית, המניעים להקמתה ולו בייסורים, המושווים לחרישה וזריעה, והבשלתה לתועלת בני האדם, בקציר בחג השבועות.
מאז פרסומו, מעט לאחר חיבורו, צורף השיר אל מסכתות, סדרי פסח, הקראות שירה בציבור.
"חג" הוא שיר ארספואטי בסגנון מחורז.
המשוררת, הדוברת בגוף ראשון יחיד, מספרת על חווייתה כיוצרת.
בשיר גלומות שאלה ותשובה, מדוע תכתב היצירה?
באשר היא כרוכה בצער ואף עינוי פנימי: „בְּמַעֲנִית לֵבָב", שאותם ביטאה המשוררת בשיריה האחרים („צריחות שצרחתי נואשת, כואבת").
בדומה לשיריה האחרים ולתפיסת עולמה, המשילה רחל את היצירה הספרותית שלה, לעבודת כפיים של החקלאי.
המשלה זו נעשית בשני מעגלי חוויה וקיום.
האחד, מעגל האני: החקלאות הייתה משאת נפשה, אולם נלקחה ממנה כאשר חלתה בשחפת, ונאלצה לעזוב את דגניה א', ולעבור להתגורר בתל אביב.
והשנייה, מעגל החברה: על פי תפיסתו של א"ד גורדון, מנהיג בתנועת העבודה בארץ ישראל, אשר חי בדגניה ושעמו התכתבה, עבודת הכפיים ובמיוחד עבודת האדמה היא החשובה והעיקרית.
בבית הראשון, מדמה המשוררת את המילים והביטויים - „נִיבִים" - המעוררים אותה להצמיח מהן יצירה חדשה, לזרעים קטנים אשר מוטמנים בקרקע בסתיו; ואשר יצמחו, בלשון הפואטית: „לְשִׁבֳּלֵי זָהָב" - לגבעולים גבוהים הנושאים גרעינים רבים, צהובים, בצמח החיטה ודגנים אחרים, שמהם מכינים דברי מאפה מזינים ומשביעים.
הדימויים החקלאיים: החרישה והזריעה, במאמץ וללא וודאות, הם מטפורה לעצם השאלה: מדוע תכתב היצירה?; ומאידך, בדימוי החקלאי תשובה ראשונה עקרונית וערכית, הניתנת להתפרש כך בהקשר הרעיוני ההיסטורי של שירת רחל ותקופתה, לסבל ולהקרבה הנלווים אל מעשה היצירה.
בבית השלישי, המשוררת מפיקה מסקנה כוללת מיצירתה, יצירת הרוח, באשר לפעולות הנכונה של האדם בעולם: עליו לעמול, לזרוע ולחרוש, הגם שיחווה את המאמץ הקשה, הסבל ואי הוודאות, וההקרבה, למען השביע רעבונם של האחרים, קרובים או רחוקים: „זָר וָרֵעַ".
היא קובעת בכך כלל נוסף במערך המניעים ומאוויים בתהליך היצירה - העמל בה והענקתה לכלל אינה תלויה ביחסיה עם הנהנים, העתידיים והצפויים, של יצירתה.
חג'ראפס ופסטה (Хьэджгъэпсырэ П1аст1эрэ) הוא מאכל בשר עוף מסורתי מהמטבח הצ'רקסי.
המאכל נאכל באירועים מיוחדים וחגיגיים כגון:
לאחר הולדת תינוק, כאשר היולדת חוזרת לביתה, אז כל המשפחה מתאספת ואוכלים יחד חג'ראפס ופסטה.
כשתינוק מתחיל ללכת ועושים לו טקס חלגור'אן, אז כל המשפחה והאורחים שעזרו בהכנת החלג'וראן אוכלים ביחד חג'ראפס ופסטה.
בחגים בשעות הצהריים, כל המשפחה מתאספת ואוכלת חג'ראפס ופסטה.
בין היתר מכינים את המאכל בארוחות משפחתיות, בסופי שבוע וביום יום.
חג'ראפס ופסטה הוא מאכל עשיר במרכיבים ושני המרכיבים העיקריים הם: עוף, בצל ותבלינים.
לרוב מכינים כתוספת לחג'ראפס ופסטה, עוף מטוגן אפוי וגם מוסיפים סלט ירקות.
חג הבנות או ראש חודש לבנות הוא חג שנחגג על ידי חלק מהקהילות היהודיות בצפון אפריקה בראש חודש טבת, בימי חג החנוכה.
החג מעלה על נס את העוצמה הנשית: הגבורה, החוכמה והאחווה של נשים לאורך הדורות.
לפי מסורת אחת, מקור החג בגבורתה וחוכמתה של יהודית, שכבשה ביופייה את הולופרנס שר הצבא, ערפה את ראשו והצילה בזכות מעשיה את אנשי יהודה.
מסורת אחרת גורסת שהחג נוצר לזכר גבורתה של האישה שעוררה את אחיה החשמונאים להתחיל את המרד ביוונים.
דעה אחרת היא שמציינים ביום זה את המסופר בספר עזרא (), על היום שבו התחייבו שבי ציון לשאת נשים רק מבנות ישראל.
לפי השערה נוספת, מקור החג במסופר במגילת אסתר, לפיה זה היום שבו הובאה אסתר בפני המלך אחשוורוש והומלכה תחת ושתי.
החג נשתמר בחלק קטן מקהילות ישראל בצפון אפריקה: תוניסיה, ג'רבה, לוב, אלג'יריה, מרוקו.
נשים, נערות וקשישות מתאספות לחגיגה שבה הן לומדות, רוקדות, שרות ושולחות מנות אישה לחברתה.
יש שנהגו לבקש סליחה אישה מרעותה, כביום הכיפורים; יש שנהגו לקיים ביום זה חגיגה לכל בנות המצווה, שלאחריה ניגשות הנשים לנשק את ספר התורה.
בדור האחרון ישנן קהילות נוספות שמציינות את היום, כמו הרב יצחק גינזבורג, שערך מספר פעמים התוועדויות לנשים לכבוד חג הבנות.
הקשר בין ראש חודש ונשים
ראש חודש נחשב בעיקרו כיום מיוחד לנשים בכל עדות ישראל, ולכן חגיגת "ראש חודש לבנות" בראש חודש טבת היא הרחבה וחגיגה מיוחדת של החגיגות שמקורן קדום יותר.
כבר במקרא ישנה עדות לכך שנשים ציינו את ראש החודש כיום מיוחד שבו הן נמנעו ממלאכה.
כך ניתן להסיק משאלת בעלה של האישה השונמית: "וַיֹּאמֶר: מַדּוּעַ אַתְּ הֹלֶכֶת אֵלָיו הַיּוֹם?
עולה מכאן שבראש חודש, כמו בשבת, הייתה האישה השונמית נמנעת מעבודה ונוהגת במנהגי השבת.
חגיגת מולד הלבנה על ידי נשים מוכרת היטב גם בתרבויות קדומות שכנות.
בתקופת המשנה והתלמוד נהגו נשים להדליק נר מיוחד בראש חודש, לערוך סעודה חגיגית ולהימנע ממלאכות: "נשייא דנהיגין למיעבד עובדא..
יומא דירחא מנהג." [הנשים שנוהגות שלא לעשות מלאכה....
בראש חודש - (זהו) מנהג] ולימים קיבל המנהג תוקף מחייב.
מסורת מקובלת קושרת את חגיגת ראש חודש בידי נשים למאורעות היסטוריים בהם תפסו נשים מקום מיוחד:
מסורת ראשונה מספרת שהנשים סירבו להשתתף בחטא העגל וכתמורה זכו לנוח בראש חודש ולחוג אותו, בעוד על הגברים לעבוד ביום זה.
הסבר זה מופיע לראשונה בפרקי דרבי אליעזר ושב ומופיע במקומות רבים.
הסבר נוסף, קרוב אך שונה, מופיע מאוחר יותר אצל רבי דוד אבודרהם.
לדבריו הנשים היו זריזות ומעורבות בעשיית המשכן ותרמו זהב ותכשיטים שהיו יקרים לליבן.
יש המסבירים את הקשר בין נשים לראש חודש דווקא כנובע מהקשר הבראשיתי שבין מחזוריות הלבנה ומחזוריות האישה.
ראש חודש טבת חל תמיד בנר שישי או שביעי של חנוכה והוא ראש החודש היחיד שאומרים בו הלל שלם, מחמת חג חנוכה.
נראה שהחגיגה המיוחדת לחודש זה הצטרפה למועד של חגיגה נשית שכבר הייתה קיימת, תוך העשרתה וקישורה לסיפורי הנס והגבורה הנשית.
השילוב של מולד הלבנה בראש חודש טבת, שחל תמיד בתוך ימי החנוכה, התקופה החשוכה ביותר בשנה, הביא את החגיגה הנשית לשיא.
טעמו של חג "ראש חודש לבנות"
חג הבנות צבר במרוצת הדורות מספר טעמים והקשרים חלקם קשורים לגבורה נשית בהקשר של חג החנוכה, וחלקם קשורים לאירועים מקראיים אחרים בהם היה לנשים תפקיד מפתח:
מסורת ראשונה קושרת את החג אל סיפורה של יהודית, האלמנה שערפה את ראשו של אולופרנא (או הולופרנס לפי התעתיק היווני).
הסיפור מסופר בספר יהודית, שהוא מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, והוא מוזכר לא פעם בדברי הפוסקים והפרשנים כסיבת חיוב הנשים במצוות הדלקת נר של חנוכה.
כך למשל כתבו התוספות: "פירש רשב"ם שעיקר הנס היה על ידן, בפורים - על ידי אסתר; בחנוכה - על ידי יהודית".
הסיפור הוא על הולפורנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצאר, שיצא למסע לארץ ישראל על מנת לכבוש אותה.
הוא הטיל מצור על העיר בתוליה (או בית אלוה), שבה גרה יהודית, אלמנה עשירה ויפה.
תושבי העיר חיפשו דרך לגבור על הולפורנס ולמנוע ממנו להגיע לירושלים, אך לא הצליחו.
היא כבשה את שר הצבא ביופייה, השקתה אותו בחלב (או ביין), ערפה את ראשו והצילה את יהודה כולה.
על פי גישה זו יהודית הושיעה את ישראל באירוע שאמנם קדם למרד החשמונאי, אך היה קשור גם הוא לכיבוש היווני, והוא התחולל בליל ראש חודש טבת.
סיפור נוסף הקשור בגבורת נשים ובחג החנוכה הוא מעשה 'חנה בת מתתיהו הכהן הגדול' או לפי גרסה אחרת 'בתו של יוחנן כהן גדול'.
לפי מסורת מימי הביניים היא זו שעוררה את מרד החשמונאים.
לפי סיפור זה, כשעמדה מלכות יוון וגזרה גזירות על ישראל, נקבע כי כל אישה עברייה תיבעל על ידי ההגמון בליל חתונתה.
כשהגיע זמנה של הבת החשמונאית להינשא, היא סירבה לקבל את רוע הגזירה.
האישה האמיצה קרעה את בגדיה ודרשה מאחיה שלא יעמדו מנגד.
בתחילה רצו האחים לקום עליה להורגה, אך היא הצליחה לשכנע אותם לצאת לפעולה נועזת שתציל אותה ואת כלל הנשים היהודיות מידי ההגמון.
בליל חתונתה הגיעה האחות אל המלך בליווי אחיה.
הם התגנבו לחדרו של המלך והרגו אותו.
כך החלה מלחמת המכבים ביוונים לפי רש"י, סיפור זה הוא המקור לחיוב נשים בהדלקת נר חנוכה: "שגזרו היוונים על כל בתולות הנשואות להיבעל לטפסר [=פקיד מלכותי בכיר] תחילה ועל ידי אישה נעשה הנס".
קיימות עדויות רבות לקיום חוק הלילה הראשון שעל פיו כל הנערות הבתולות בליל כלולותיהן נמסרו לאונס בידי נציגי השלטון הכובש.
גירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר
חוקר הפולקלור יום-טוב לוינסקי העלה השערה בדבר מקורו הראשוני של חג "ראש חודש לבנות" ולדעתו החג קשור לגירוש הנשים הנכריות בימי עזרא הסופר, שההחלטה להיבדל מהן התקבלה בראש חודש טבת, וביצועה הגיע לכלל סיום בראש חודש ניסן.
ברם, אין שום חיזוק להשערה זו, לא בכתב ולא במסורת בעל פה.
כמה חוקרות הצביעו על הדמיון בין מנהגי 'חג הבנות' למנהגי פורים, וסברו שהחג נוסד לרגל הגעתה של אסתר לארמון המלך, שהתרחשה בחודש טבת לפי המוזכר במגילה, ברם אין על כך עדות כלשהי בכתב או בעל פה.
נראה כי במקביל למסורת כתובה שנקבעה והונהגה על ידי מנהיגות דתית גברית, התקיימו לאורך דורות רבים טקסים אשר נשמרו על ידי נשים והועברו כמסורת בעל פה.
אפשר למצוא עדויות לכך בשירת הקודש של נשים מהאי ג'רבה כפי שנחקרה על ידי מרים גז-אביגל ומתועדת בספרה.
השירה נתחברה מתוך נקודת מבט נשית והדמויות הנשיות מוצגות בה באופן חיובי ביותר.
שירת הנשים זו הועברה מדור לדור בעל פה, ללא תיעוד על יוצרות השירה ופרטים אחרים.
טקס "ראש חודש הבנות" מיוחד, שעדות מפורטת אודותיו נשתמרה בידינו, התקיים בתוניס בשנת תקט"ז (1755) בהשתתפות הרב אליהו שפירא.
הרב שפירא היה חכם ממוצא פולני, שהשתקע במקום בשנת תס"ד (1727), ופתח ישיבה שהוסיפה להתקיים עד המאה העשרים.
בשנת תקט"ז נפטרו בקהילה היהודית נערות אחדות.
שנת תקט"ז הייתה שנה מעוברת וראש חודש טבת חל באותה השנה ביום השישי.
האמהות והסבתות הרבו לבוא לבית הכנסת של הרב, ובשעת קריאת התורה נדחפו להיכל והתפללו לשלום בנותיהן.
לאחר קריאת התורה קם הרב ונשא נאום נלהב על זכותן של הנשים הצדקניות שעמדו לישראל.
בדבריו העלה את זכרן של דבורה ויעל, את כבודה של אסתר, את קדושתה של סרח בת אשר, את ברוריה אשת מאיר ואת מעשה הגבורה של יהודית.
הרב הדגיש, כי מקורו של "ראש חודש הבנות" היא קבלה מזמן החשמונאים, שבו אירע גם מעשה יהודית, ועל כן ראוי שיום זה יהיה יום טוב לבנות.
הרב שפירא אף סידר טקס מיוחד לכבוד היום.
כל הנשים שנכחו במעמד עברו לפני התיבה ונשקו את ספר התורה.
הרב פרש את ידיו מעליהן ונשא נוסח מיוחד של תפילת "מי שברך" שתיקן לשלום הבנות.
בשנת תרפ"ו (1925) החליטו ראשי הקהילה בתוניס לקיים ביום זה מדי שנה חגיגת בת מצווה שיתופית לבנות בית הספר של "כל ישראל חברים", כדי לקרב בנות אילו למסורת היהודית.
יש בידינו תיאור מפורט של טקס זה משנת תרפ"ו.
לעדויות הכתובות מצטרפות בדור האחרון עדויות בעל פה שמסרו נשים יוצאות צפון אפריקה לחוקרות שתיעדו את דבריהן.
המנהגים שנשמרו בקרב נשים בקהילות במזרח התיכון, ובמיוחד נשות תוניסיה והאי ג'רבה, מאפשרים לנו הצצה לטקסים ומנהגים של אחוות נשים שהיו נהוגים ככל הנראה לאורך דורות רבים ואבדו בתהליך "קיבוץ הגלויות" והמעבר לישראל.
זהו חג שאין בו חוקים, המהות היא העיקר – יום של גיבוש ושמחה נשית אותנטית ופשוטה.
ד"ר מרים גז-אביגל, חוקרת יהדות תוניסיה, מספרת: "...כל אותו היום הנשים בישלו, אפו ושרו שירות של חול ושירות של קודש שאליהם הצטרפו גם ריקודים.
לקראת הערב ישבו כל הבנות לסעודה ובלילה התפזרו כל אחת אל ביתה כשידיה מלאות בדברי מאפה ומתיקה שאותם חילקה לקרובים וחברים."
לפי ד"ר יעל לוין עיקרו של החג הוא חגיגת אחוות נשים, התכנסות הבנות ואכילת מאכלי חלב ולפעמים גם שתית יין במקום שבו החנוכיה דולקת.
אכילת מאכלי חלב נזכרת גם בהגהות האשכנזיות לשולחן ערוך והיא אכן נקשרת במעשה יהודית: "יש אומרים שיש לאכול גבינה בחנוכה לפי שהנס נעשה בחלב שהאכילה יהודית את האויב".
כמה מנהגים נוספים מוזכרים במאמרה של לוין: בתוניס היו עורכים סעודה חגיגית ושולחים משלוח מנות לבנות.
בעדות אחדות, ובכלל זאת בקהילות מרוקו ותוניסיה, היה קיים אף המנהג שבראש חודש טבת הבחורים המאורסים היו מביאים מתנות לארוסותיהם.
בעמותת 'אל-גריבה', מרכז תרבותי עולמי למורשת יהדות תוניסיה בירושלים, חוגגים מאז 2011 מדי שנה את "ראש חודש לבנות".
במסגרת החגיגה מוענקת מדי שנה אות "יקירת העדה" לאישה רבת פעלים ומעוררת השראה.
הקדוש חג' בֶּקטַש וֶלי (טורקית: Hacı Bektaş-ı Veli, פרסית: حاجی بکتاش ولی) היה מייסדה של הטריקה הסופית באקטשי, ואחת מהדמויות המרכזיות בזרם האַלֶווי.
נולד ככל הנראה בנישאפור שבח'ורסאן באמצע המאה השלוש עשרה, אך עבר לאנטוליה, שם חי ולימד.
ישנה מחלוקת לגבי התאריכים המדויקים של לידתו ומותו.
שמו, אשר ככל הנראה נתנו לו מאמיניו, מצביע כנראה על כך שביצע את החאג', וניתן לתרגם את שמו "העולה לרגל הקדשו בקטש".
דמותו אפופה מסתורין וישנן מחלוקות לגבי יחסו אל השריעה, מוצאו, והשושלת המשפחתית שלו.
המקור המפרט אודות חייו של חג'י בקטש באופן הנרחב ביותר הוא הוילאיאתנאמה.
לפי המסורת, חג'י בקטש ולי הוא צאצא של עלי.
בוילאיאתנאמה נכתב כי חג'י בקטש הוא בנו של סעיד מחמד אבן מוסא, ונינו של מוסא אלכאט'ם, האימאם השביעי על פי המסורת השיעית.
אך, גנאלוגים אשר חקרו את שושלתו טענו כי מידע זה אינו מהימן, וזאת משום שאנו יודעים כי הוא חי במאה ה-13, דבר שאינו עולה בקנה אחד עם הטענה כי אלו הם אביו וסבו.
בוילאיאתנאמה מצוין כמו כן כי חג'י בקטש נולד בנישאפור שבח'ורסאן (כיום איראן).
אמנם אין הוכחה לכך, אך קיימת סבירות גבוהה שחג'י בקטש אכן היגר מאזור זה לאנטוליה לאחר הפלישה המונגולית.
ככל הנראה לאחר הגעתו של חג'י בקטש לאנטוליה הוא הפך לחסידו של באבא רסול אללה, והתחיל את פעילותו תחת חסותו.
במספר מקומות מופיעה שנת 1270-1271 (669 לפי הלוח ההיג'רי) כשנת מותו של חג'י בקטש, ואילו במקורות אחרים נכתב כי הוא מת בשנת 1291–1292 (691 לפי הלוח ההיג'רי).
חייו של חג'י בקטש סוכמו על ידי מאמיניו ב-4 משפטים, כאשר ערכה הגימטרי של מילה מסוימת בכל משפט מסמל תאריך או מספר כלשהו בחייו של חג'י בקטש.
ערכה הגימטרי של המילה murüvet הוא 646, ותאריך זה מייחסים באופן מסורתי ללידתו (לפי הלוח ההיג'רי).
ערכה הגימטרי של המילה reft הוא 680, ולשנה זו מייחסים להגעתו לאנטוליה, בגיל 34 (לפי הלוח ההיג'רי).
ערכה הגימטרי של המילה Muhammad הוא 92, ולערך זה מייחסים את שנות חייו.
ערכן הגימטרי של המילים Bektashi ו rihlet הוא 738, ושנה זו מייחסים למותו (לפי הלוח ההיג'רי) (Birge 1994: 34-35) .
דמותו של חג'י בקטש ולי
לאורך ההיסטוריה היו מחלוקות לגבי אופיו של חג'י בקטש: האם היה דמות מיסטית כריזמטית בעלת התנהגות אנטינומית, או חכם הלכה סוני המציית לחוקי השריעה באופן אבסולוטי.
הבקטשים ידועים בהתנהגותם האנטינומית, ורבים טוענים כי הם הלכו בעקבותיו של חג'י בקטש אשר פעל בצורה דומה.
עם זאת קיימת גם פרשנות נוספת אשר תובא בהמשך.
אין בידינו מקורות על אודות חג'י בקטש אשר נכתבו בתקופתו.
המקור המוקדם ביותר אשר מתאר את דמותו הוא הביוגרפיה בשפה הפרסית על חיי קדושים שכתב אהמד אפלאקי, ככל הנראה בין 50 ל-90 שנים לאחר מותו של חג'י בקטש.
בביוגרפיה זו מופיעים שני סיפורים הכוללים את חג'י בקטש, ובשניהם דמותו ופעילותו מתוארת כנוגדת את חוקי השריעה.
כך, לדוגמה, הוא אינו ממלא בקפידה את מצוות התפילה (נאמאז).
עם זאת בבואנו להבין את דמותו של חג'י בקטש, יש לשים לב כי את המקורות העומדים לרשותנו יש לקרוא בהקשר ההיסטורי והפוליטי שלהם, ועם תשומת לב מיוחדת למניעים שהביאו לכתיבתם.
לכותב הסיפורים יש אינטרס להציג את דמותו כנוגדת את השריעה, וזאת משום שאפלאקי תמך ברומי, אשר היה יריבו של חג'י בקטש.
מאה שנים לאחר חיבורו של אפלאקי, ומאתיים שנים לאחר מותו של חג'י בקטש, נכתב הואילאיטנאמה, מקור נוסף העוסק בדמותו, אלא שהפעם נכתב על ידי מאמיניו.
חיבור זה כולל אוסף סיפורים אשר מקורם אינו ידוע, ומתוארים בו הניסים הרבים שחולל חג'י בקטש, במטרה להוכיח את קדושתו.
מקור נוסף השופך אור על דמותו של חג'י בקטש הוא השירה שנכתבה במאה ה-15 על ידי סאדיק עבדאל (בטורקית: Sâdık Abdâl).
בשיריו, מהלל סאדיק עבדאל את חג'י בקטש.
בשני המקורות האלו, גם בשיריו של סאדיק עבדאל וגם בואילאיטנאמה, לא ברור האם חג'י בקטש פועל באדיקות לפי חוקי השריעה או לא.
מקור עוסמאני מאוחר יותר המזכיר את חג'י בקטש ולי הוא עאשקפאשאזדה (בטורקית: Aşıkpaşazade), לפיו חג'י בקטש ולי לא פעל באדיקות לפי חוקי השריעה.
עאשקפאשאזדה אף מתנגד לטענה שיחידות הצבא של היניצ'רים נוסדו על ידי חג'י בקטש.
במאה ה-16, עם התגברות המגמה האורתודוקסית במדינה העוסמאנית, חלה תפנית בתפיסה לגבי חייו ומנהגיו של חג'י בקטש.
הדעה הרווחת בקרב מלומדים הייתה כי הוא היה אמנם סופי, אך פעל לפי חוקי השריעה, וזאת למרות שמאמיניו במאה ה-16 לא פעלו בצורה כזו.
הקשר של הבקטשים ליניצ'רים, פעל לטובתם במאה ה-16, אך במאה ה-19 החל לפעול לרעתם, כאשר רבים טענו שהם יצאו ממעגל האסלאם.
הקשר של חג'י בקטש ולי ליניצ'רים
לפי המסורת, היה זה חג'י בקטש אשר ייסד את מוסד היניצ'רים והעניק לו את שמו.
עם זאת, לסופים במאה ה-13 לא היה קשר ישיר לגורמי הצבא, חג'י בקטש חי ופעל לפני ייסודה של הנסיכות העות'מאנית, ולמיטב ידיעתנו חיל היניצ'רים נוסד שנים רבות לאחר מותו.
בואילאיטנאמה מצוין כי חג'י בקטש העניק לחיילים עות'מאנים צעירים סמל על מנת שיענדו אותו.
למרות שאין ציון מפורש לכך שמדובר ביניצ'רים, רבים קישרו בין השניים.
הקשר המיתולוגי הזה השפיע על התפיסה העות'מאנית את דמותו של חג'י בקטש והביא לדיעה חיובית כלפי הבקטשיה, דבר אשר ישתנה מאוחר יותר במאה ה-19 .
הקשר של חג'י בקטש ולי לאלווים בטורקיה
האלוויזם הוא זרם מיסטי הקשור באופן רופף לשיעה.
סונים רבים טוענים כי האלווים אינם מוסלמים.
לקבוצה אין דוקטרינה משותפת או פולחן משותף.
הדת התפתחה באזורים הכפריים של אנטוליה סביב דמויות קדושות אשר העבירו את משנתן הדתית באמצעות מוזיקה, שירה וטקסים.
האלווים מייחסים חשיבות רבה לקדוש חג'י בקטש.
עדות לחשיבותו ניתן לראות במנהג לעלות לקברו.
נהוג לבצע עלייה לרגל זו כל שנה ב-16 באוגוסט.
גם כיום קיימים מוסדות רבים בטורקיה אשר מטרתם לשמר את המסורת של האלווים, ובתוכה גם את זו של חג'י בקטש.
חג'י בקטש כתב שירים רבים בחייו, להלן שתי דוגמאות לשיריו.
ידע בלבד הוא חסר תועלת.
בדרכו של האל, ילדו של עלי
שלום עליך, הו ציר היצירה
חג המחזמר בת-ים (לשעבר: חג המחזמר המקורי בת-ים) הוא פסטיבל תיאטרון ישראלי שנוסד בשנת 2013 ומתקיים מדי שנה בהיכל התרבות בת ים, במהלך חג החנוכה.
בפסטיבל מוצגים מחזות זמר מקוריים בשפה העברית בבכורה עולמית, אשר מתחרים ביניהם על מענק כספי לקידום הפקת המחזמר, על פי החלטת צוות שופטים.
הפסטיבל נועד לעודד יצירה מקורית, נועזת וחדשנית בתיאטרון הרפרטוארי והמסחרי בישראל, ובפרט בתחום מחזות הזמר.
יוזם הפסטיבל והמנהל האמנותי שלו הוא אורי פסטר, מחזאי ובמאי תיאטרון, שכתב וביים מחזות זמר רבים.
"ז'אנר מחזות הזמר נחשב לאהוב ביותר בקרב הקהל הישראלי", אומר פסטר.
"בעוד העשייה המקורית בעולם היא מרובה, אני מודע לעובדה שהיוצרים הנפלאים שלנו בתחום זה זקוקים לעידוד וסיוע.
המטרה היא בהחלט ליישר קו עם המתרחש בתחום זה על במות העולם ...
אני מאמין שחג המחזמר המקורי בבת-ים יהיה מקור כוח לפיתוח ועידוד הז'אנר בישראל וזאת בתקווה שהמחזמר הזוכה יועלה באחד התיאטרונים הרפרטוארים בארץ – בנוסף למענק העידוד שיקבל מהנהלת הפסטיבל".
בשנת 2015, הושק פרס מפעל חיים ליוצרים משמעותיים בתחום מחזות הזמר בישראל.
הפרס הראשון הוענק למר אבי קורן על תרומתו למחזות הזמר בארץ, הן בכתיבת יצירה מקורית והן בתרגום מחזות זמר זרים לעברית.
ב-2013 הועלו במסגרת הפסטיבל ההפקות "כלה על הנייר" מאת נאוה סמל ודניאל סלומון בבימוי צדי צרפתי, "זרעים רעים" מאת גל אפק ואפי שושני, "בדידותו של אדם" מאת מאור כהן ועדי דרוקר, וזוכה הפסטיבל - "בילי שוורץ" מאת אוהד חיטמן בבימוי דניאל אפרת.
המחזמר זכה בפרס תמיכה בסך מאה אלף שקלים.
כבר בשנתו הראשונה הוכיח הפסטיבל את מטרתו והמחזמר "בילי שוורץ" בכיכובן של טלי אורן ומיקי קם, הועלה בתיאטרון חיפה הצליח וזכה בפרס התיאטרון לשנת 2016 כאשר המחזמר עצמו זכה כמחזמר הטוב ביותר של 2016, טלי אורן בפרס שחקנית השנה, מיקי קם כשחקנית המשנה ואוהד חיטמן כמוזיקאי השנה.
ב-2014 הועלו "יריחו" מאת צפריר קולת, "חבסה" מאת חנן גולדבלט בבימוי של אלון אופיר, "חלום קוסטה ריקה" מאת אדיבה גפן וזוכה הפסטיבל "גרטה והמרוץ לחלל" מאת יהונתן כנען וולריה זבילוצקי ובבימויה של שירית לי וייס, המחזמר זכה גם בפרס ראש הממשלה ובפרס יצירת האופרה של מפעל הפיס.
ב-2015 הועלו "משיח" מאת ירון כפכפי, "הזמיר" מאת נועם חורב ותומר הדדי ו"גולדי חזיות" - זוכה פרס המחזמר הטוב ביותר מאת אביב קורן.
חני נחמיאס זכתה כשחקנית הטובה, עוז זהבי כשחקן הטוב, אביב קורן כמוזיקאי הטוב ביותר, נועם חורב ככותב התמליל הטוב ביותר ו'עדי כהן ועידו ברטל זכו בפרס שחקני המשנה הטובים ביותר.
סה"כ חולקו פרסים בגובה של שלושים אלף ש"ח.
ב-2016 הועלו "סוליקא" מאת תאיר סיבוני ומאור סבג, שעלתה כעבור שנה בתיאטרון באר-שבע, "בית המצוות" על פי שלום אש מאת עידו סתר ויסמין אבן בבימוי אמיר י.
וולף וזוכה הפסטיבל "סירות בודפשט" מאת רועי כהן, ניר פייבל ואסף שלמה.
המחזמר הזוכה קיבל פרס בגובה של חמישים אלף ש"ח.
רמי ברוך נבחר לשחקן הטוב, נסרין קדרי לשחקנית הטובה, מאור סבג למוזיקאי הטוב, תאיר סיבוני לכותב השירים הטוב ביותר, ניר פייבל ואסף שלמה על המחזה הטוב ביותר, רונה לי שמעון ורפי ויינשטוק זכו בפרס שחקני המשנה, ובציון לשבח זכו - זיו שליט, אפרת כהן, אסתי אסרף וזיו זוהר מאיר.
סה"כ חולקו פרסים בגובה של שלושים וחמישה אלף ש"ח.
ב-2017 הועלו "צבא השמיים" מאת אורי פסטר ובבימויו למוזיקה של רוני וייס, "טראסק" מאת בועז אפלבאום למוזיקה של קובי אשרת ובבימויו של רוני ניניו ו"משיח עכשיו" - אופרת רוק מאת אפרים סידון ויונתן כנען בבימוי שירית לי וייס.
אלדר ברנטמן מ"צבא השמיים" זכה כשחקן הטוב ביותר, אתי וקנין-סובר מ"משיח עכשיו" כשחקנית הטובה ביותר.
השחקנים המבטיחים הם נוי הלפרין מ"צבא השמיים" וקובי מרימי מ"משיח עכשיו" וציון לשבח הוענק לאלון אופיר ולתום אידלסון מ"טראסק" ולרזיה ישראלי מ"צבא השמיים".
פרויקט נלווה לחג המחזמר בת-ים הוא תחרות דור המחר.
משנת 2015, מתחרים תלמידי בתי-הספר למשחק בשירים מתוך מחזות זמר מקוריים בעבר ובהווה והעולים לגמר משתתפים בערב פתיחת הפסטיבל כשהם שרים בליווי תזמורת בת 16 נגנים, לראשונה בחייהם.
זוכי דור המחר 2015 - גל גולדשטיין וסיון זזון מבית צבי, במלגה של חמשת אלפים ש"ח.
זוכה דור המחר 2016 - ירין סביון מגודמן באר-שבע, במלגה של עשרת אלפים ש"ח.
עופרי ביטרמן, רעות אלוש, אוריאל אוזיקל ושירן הוברמן מסטודיו יורם לוינשטיין הם זוכי דור המחר - בסדנאת מחזמר מקורי 2016, במלגה של אלף ש"ח כל אחד ואחת.
מפעל נוסף של חג המחזמר בת-ים, הוא הענקת פרס מצוינות בתחום מופעי הבמה המקוריים.
אבי קורן זכה ב-2015 על "חמש חמש", עדנה גורן, אריה מוסקונה ודורי בן זאב זכו ב-2016 על "ילדי הכרך", "בני בום" ו"התשה" וב-2017 זכה בפרס השחקן הוותיק יעקב בודו על תפקידיו במחזות הזמר "פישקה החיגר" ו"שני קונילמל".
בחג המחזמר 2016, קיבלו המוזיקאי טל בלכרוביץ' (מתזמר "בילי שוורץ"), הבמאית שירית לי וייס ("גולדי חזיות", "גרטה והמרוץ לחלל") והמנצחת קרין בן יוסף, פרסי הוקרה על פעילותם האמנותית הייחודית בארבע השנים הראשונות של חג המחזמר.
החל מחג המחזמר 2017, פרסי השחקנים הם על שמה של המחזאית והסופרת נאוה סמל ז"ל ונקראים- פרס נאוה סמל.
חג אמצע הסתיו (נקרא גם פסטיבל אמצע הסתיו, בסינית מסורתית: 中秋節, Zhōngqiū Jié, בווייטנאמית: Tết Trung Thu) הוא חג סיני מסורתי שנחגג בסין ובווייטנאם וכמו כן ברחבי העולם בקרב קהילות סיניות.
מועד החג הוא היום החמישה עשר בחודש השמיני של לוח השנה הסיני, בליל ירח מלא.
מאחר שלוח השנה הסיני, בדומה ללוח השנה העברי, הוא לוח ירחי-שמשי, מועד החג על פי התאריך הבינלאומי משתנה משנה לשנה, והוא בדרך כלל נחוג בחודש ספטמבר או תחילת אוקטובר (לדוגמה אלו התאריכים בהם החג נחגג 27.9.2015, 15.9.2016, 4.10.2017).
לחג זה חשיבות רבה בקהילות סיניות והוא אחד מארבעת החגים החשובים ביותר לסינים.
גם בווייטנאם יש חשיבות רבה לחג זה.
חג זה הוא בעל משמעות חקלאית, שכן הוא מקושר לחגיגות לאחר הקציר ויש לו גם משמעות בקישור לירח.
הסינים החלו לחגוג את חגיגות הקציר במהלך ליל ירח מלא מאז שושלת שאנג (בין המאה ה-16 ל-10 לפני הספירה), והפופולריות שלו החלה סביב שושלת טאנג.
קיים קשר בין האמונה באלים הסיניים לבין חגיגות הירח והקציר, בעיקר הקשר לירח.
חלק חשוב בחגיגת הפסטיבל הוא פולחן הירח.
עמים רבים על פני כדור הארץ ראו בירח סוג של אלוהות (לדוגמה אל הירח הכנעני), וגם לסינים מערכת אמונות הקשורות בירח.
הסינים העתיקים האמינו שהירח קשור למים ולמחזור הנשים.
באזורים מסוימים של סין הפולחן סביב הירח משמעותי מאוד.
אלת הירח צָ'אנג'-אֶה (嫦娥; פין-יין: ; מילולית: צ'אנג היפה), שהיא בת אלמוות, מקושרת עם החג ויש גם סיפור מיתולוגי מאחוריה.
הסיפור נסוב אודות גיבור ששמו היה חוֹ אִי (后羿; פין-יין: .
בקיצור, אי) שהיה מומחה בשימוש בחץ בקשת וסביב אשתו, ששמה היה צָ'אנג'-אֶה.
באחת השנים זרחו 10 שמשות בשמיים ועקב כך נוצר אסון על פני כדור הארץ, ולבני האדם היה קושי קיומי.
על מנת להתגבר על האסון שיצרו עשר השמשות, ניסה אי לירות בשמשות והוא הצליח לירות בתשע שמשות ולהשאיר שמש אחת לכדור הארץ.
כאות הוקרה לכך, קיבל אי שיקוי אלמותי, ונאמר לו שאם ישתה אותו, יישאר בן אלמוות.
רעיון זה קסם לאי, אך המחשבה שהוא יישאר בחיים ואשתו תמות העציבה מאוד אותו.
היות שהוא אהב אותה מאוד ולא רצה להישאר בחיים בלעדיה, הוא ביקש ממנה שתשמור בשבילו על השיקוי.
אחד מחניכיו של אי, פֶנג מֶנג (逢蒙; פין-יין: ) ידע על סוד השיקוי, ובאמצע החודש השמיני של הלוח הירחי, בזמן שאי שהה מחוץ לביתו, פרץ פנג מנג לביתו של אי ודרש מצָ'אנג'-אֶה את השיקוי.
צָ'אנג'-אֶה סירבה בכל תוקף למסור את השיקוי ובמקום זה היא שתתה את השיקוי בעצמה ועלתה השמיימה.
כשאי חזר לביתו וגילה מה התרחש, חש עצב רב בלבו ולכן הקריב את הפירות והעוגות שאהבה כקורבן לאשתו.
אנשים בסביבה שאהבו מאוד את צָ'אנג'-אֶה החלו להשתתף בטקס הקורבנות שהקריב אי לאשתו, שנהייתה בת אלמוות בשמיים.
כשצָ'אנג'-אֶה עלתה השמיימה היא בחרה בירח להיות הבית שלה, משום שכך תוכל לצפות באי כל לילה.
הסינים חוגגים את החג ברחבי הגלובוס, ובמקומות שונים.
מבחינה מסורתית לחג הייתה משמעות רבה בהקשר של קרבה בין בני המשפחה והחברים, אמירת תודה ובקשת משאלות.
בחג אמצע הסתיו, הסינים חוגגים שלושה עקרונות חשובים הקשורים אחד בשני:
התאספות - של בני משפחה וחברים, המגיעים יחד לחגוג את החג לאחר הקציר
הודיה - אמירת תודה על השפע, הקציר וההרמוניה
תפילה - תפילות ובקשות לתינוק, בן/בת זוג, אריכות חיים, מזל טוב, הצלחה ועתיד טוב יותר.
החג התקבל בקהילות סיניות ונחגג ברחבי העולם.
קיימים מספר מנהגים המייחדים את החג.
אחד מסימני ההיכר הבולטים ביותר של החג, שנותרו גם בימינו, הוא ההכנה והשיתוף של עוגות ירח.
בתרבות הסינית, הצורה העגולה של הירח מסמלת אחדות ושלמות.
שיתוף העוגות בין בני המשפחה תרם לאיחוד המשפחה, כאשר היה נהוג שהאדם המבוגר בבית היה חותך את העוגות ומחלק אותם לבני המשפחה.
העוגות המסורתיות הן בעלות קוטר של 10 ס"מ, בעלות עובי של 3–4 ס"מ והן משתנות בין האזורים השונים של סין.
עוגת הירח הקנטונזית למשל מכילה מלית סמיכה העשויה משעועית אדומה או מחית זרעי לוטוס, העטופה בבצק, ויכולה גם להכיל חלמונים של ביצי ברווז.
בעידן המודרני, העוגות קיבלו צורות שונות ומודרניות, גם בשל תפוצת הסינים בעולם ונדידתם למקומות שונים.
המילויים והציפויים של העוגות קיבלו טעמים חדשים, ויש גם עוגות הממולאות בשוקולד.
חלק נוסף מחגיגות החג הוא בשימוש בעששיות או בפנסים הנישאים ידנית או תלויים על בתים ומגדלים.
בסין נהוג לשים את העששיות על גדות הנהרות, ובהונג קונג נהוג לשים אותן על סירות וכלי שיט.
בווייטנאם הילדים עורכים תהלוכות של עששיות.
במובן המודרני של החג, פנסי רחוב מסורתיים עוטים את מרכזי הערים, והחגיגה המוארת דומה במובנים מסוימים לחגיגות חג המולד הנוצרי.
אחת ממטרות החג הוא גם למצוא אהבה.
בסין ידועות חגיגות הפסטיבל באמצעות ריקודים של רווקים ורווקות שבהם אמורים להכיר ולמצוא שידוך.
הסינים חוגגים את החג עם משחקים שונים שמשחקים אותם גם מבוגרים וגם ילדים.
לדוגמה, בקרב ילדים נהוג משחק הקרפדות.
במשחק זה הילדים יושבים במעגל וילד אחד נבחר להיות מלך הקרפדים.
תפקידו הוא לקפץ כמו קרפד עד אשר מתיזים עליו מים והתור עובר לילד אחר.
חג המולד הראשון הוא מזמור לעונת חג המולד, אחד המוכרים בעולם דובר-האנגלית.
מקורו של הטקסט עלום, אם כי ככל הידוע נוצר בקורנוול במאה ה-17. "נואל" הוא שם חג המולד באנגלית תיכונה, כשם שהוא כך בצרפתית מודרנית.
המילים פורסמו לראשונה בספר שיצא בשנת 1823. המזמור מתאר את לידת ישו, כולל הופעת כוכב בית לחם, סגידת הרועים וסגידת האמגושים.
ל"חג המולד הראשון" אין נוסח סדור, ויש כמה וכמה גרסאות שנערכו על ידי כותבים שונים.
המוכרת ביותר היא כנראה זו שחוברה על ידי ג'ון סטיינר1 ב-1871.
המזמור נדפס ב-351 אסופות המנונים לפחות, וזכה לגרסאות כיסוי רבות.
בין האמנים שכיסו אותו נמנים פרנק סינטרה, נט קינג קול, בינג קרוסבי, בוני אם, מריה קארי, Celtic Woman, ליידי אנטבלום, ג'וש גרובן בדואט עם פיית' היל, פנטטוניקס ועוד.
תרגום חופשי לעברית גרסת סטיינר 1871המולד הראשון, אמר המלאך
היה לרועים העניים ששכבו בשדה;
בשוכבם בשדה, שומרים על הצאן,
במסורת הנוצרית המערבית, חג המולד הכחול (נקרא גם: הלילה הארוך ביותר) הוא יום בעונת הציפייה, המציין את הלילה הארוך ביותר בשנה.
ביום הזה, כמה כנסיות בזרמים נוצריים מערביים מקיימות אירועים בהם מתפללים ומנחמים את האנשים שאיבדו את יקיריהם או חווים צער.
את היום חוגגים קתולים, לותרניזם, מתודיזם, מורביאנים, וקלוויניזם.
היום הוא אוכריסטיה שנחשבת לחלק רשמי משירות הכנסייה.
שירות פולחן זה מתקיים באופן מסורתי בלילה הארוך ביותר בשנה, בסביבות 21 בדצמבר בכל שנה.
במהלך היום הזה, ניתנת האפשרות להביע את הצער שהאדם חווה, תוך התמקדות בתקווה.
נרות, המסודרים כזר ציפייה, מודלקים בהזדמנויות רבות במהלך חג המולד הכחול; כיסאות ריקים נשמרים כדרך להנציח את אלו שאבדו בשנה הקודמת.
חג המולד הכחול נחשב לחלק מחג המולד עצמו והוא מתקיים בסמוך אליו.
חג המולד במלחמת האזרחים האמריקאית נחגג גם בארצות הברית וגם במדינות הקונפדרציה של אמריקה, אף על פי שהיום לא הפך לחג רשמי עד חמש שנים לאחר תום המלחמה.
המלחמה המשיכה להשתולל גם במהלך אירועי חג המולד.
החלו שנויים בעריכת החגיגות לחיילים ולאזרחים, בנוסף לכך, החלו אנשים, כמו תומאס נאסט, להשתמש באירועי ומנהגי החג לצורכי תעמולה בזמן המלחמה כדי לשקף את אמונותיהם.
בשנת 1870 הפך חג המולד לחג פדרלי רשמי, כאשר הנשיא יוליסס ס.
גרנט עשה זאת, בניסיון לאחד את צפון ארצות הברית ודרום ארצות הברית.
קרבות ופעולות צבאיות במהלך חג המולד
ביום חג המולד הראשון שנערך במהלך המלחמה אירחה משפחת לינקולן מסיבת חג מולד במהלך ערב החג.
ב-1862 ביקרה משפחת לינקולן חיילים פצועים שטופלו בבתי החולים השונים במדינה.
תרגילים צבאיים התקיימו גם ב-25 בדצמבר, הפעם הראשונה שהדבר התרחש היה ב-1861 ובמהלך חג המולד של אותה שנה התרחשו התכתשויות בווירג'יניה ובמרילנד, גם שנה לאחר מכן נערכה פשיטה של צבא הקונפדרציה בקנטקי, ב-1863 הרסו כוחות האיחוד את אספקת המלח (מצרך המלח במהלך מלחמת האזרחים שהיה אחד מהמשאבים החשובים והנצרכים ביותר).
במהלך מלחמת האזרחים מלח היה אחד מהמשאבים הכי נצרכים וחשובים של צבא הקונפדרציה, במקביל ביישובי צפון קרוליינה ובדרום קרוליינה נערכו קרבות בין חיל האיחוד לתותחני צבא הקונפדרציה על גדות נהר סטונו וליד צ'ארלסטון.
לילדים, חג המולד השתנה במהלך המלחמה, נקנו פחות מתנות, במיוחד במדינות הדרום ההרוסות שמרבית תושביהן היו על סף העוני, בעקבות כך נכתבו סיפורי ילדים לחג המולד ברוח התקופה.
תעמולת חג המולד במהלך המלחמה
חגיגות חג המולד בישראל הן מועטות ביחס למקומות אחרים בעולם.