tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1989 צ'איאן חתם על חוזה בחברת פפסי והשתתף כדובר בפרסומת הראשונה שיצאה בספרדית בטלוויזיה בארצות הברית.
מאז הוציא צ'איאן אלבומים שזכו להיות להיטים באמריקה הדרומית, ומאוחר יותר גם בארצות הברית ובאירופה:
בנוסף לקריירת השירה שלו, צ'איאן ידוע גם כרקדן וכשחקן (כיכב בסרט "תרקוד איתי" לצידה של ונסה ויליאמס, השתתף וזכה להצלחה בישראל בטלנובלה הפיתוי (provocame).
צ'איאן נשוי לדוגמנית הוונצואלנית מריליסה מרונסה מאז 1992, והם נפגשו ב-1989. להם שני ילדים וולנטינו לורנזו (נולד ב-1997), ואיסדורה סופיה (נולדה ב-2000).
ב-2004, אובחנה אמו של צ'איאן כחולת סרטן.
דבר זה גרם לו להשתתף באירועי צדקה רבים כדי להעלות את המודעות למחלה.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס המוזיקה האמריקאית הלטיניתשיר השנה"Bailando Bachata"שיר טרופי אהובאלבום פופ אהובBailemos Otra Vez2025פרס המוזיקה הלטינית של בילבורדסיבוב ההופעות של השנה
צ'איאונו (טורקית Çayönü) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית בדרום-מזרח טורקיה, כ-40 ק"מ צפונית-מערבית לעיר דיארבקיר, בסמוך לעיירה ארגאני.
הארכאולוג האמריקאי רוברט ג'ון בריידווד חפר באתר בין השנים 1964 ו-1978, ושוב בין 1985 ו-1991. לפי הממצאים היה האתר מיושב בין 7200 ו-6600 לפנה"ס לערך.
מחקר עצמות בעלי החיים שהשתמרו באתר מרמז על ביות מוקדם של החזיר.
ממצאים בוטאניים רומזים לכך שתושבי האתר גידלו גם חיטה.
צ'איאונו היה גם המקום בו נמצאה חתיכת הבד המוקדמת ביותר הידועה.
פיסת טקסטיל זו הייתה מבד פשתן בן 9,000 שנה והוא נארג מפשתן שגדל באופן מקומי.
בנוסף לכך האתר היה המרכז העיקרי לייצור חרוזים בתקופה הנאוליתית המוקדמת.
ארכאולוגים גילו ארבעה פריטי נחושת מוקדמים בצ'איאונו, מתאריך 7,200 לפני הספירה.
צ'איאונו הוא גם המיקום של חפצי הנחושת המוקדמים ביותר הידועים.
צ'אן צ'אן (בספרדית Chan Chan, משפת ג'אן ג'אן שמשמעו "שמש שמש") היא אתר ארכאולוגי בקרבת טרוחיו, שבו הייתה בירת ממלכת צ'ימור ומרכז תרבות צ'ימו, ששלטה באזור שהוא כיום חופה הצפוני של פרו.
העיר הוקמה בשנת 850 ובנייתה נמשכה עד לכיבושה של הממלכה בידי האינקה ב-1470. העיר נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר באמריקה הדרומית - בשיאה השתרעה על פני 20 קילומטרים רבועים, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים.
כאשר הגיע אליה פרנסיסקו פיסארו ב-1532, כבר איבדה העיר מחשיבותה, לאחר שנחרבה בידי האינקה, והתגוררו בה תושבים מעטים.
העיר, שנבנתה מבוץ, מורכבת מתשע מצודות, המכילות מבני מגורים, מקדשים, מבני קבורה, מאגרי מים ועוד.
המצודות מלבניות בצורתן, מוקפות בחומות גבוהות עשויות לבני חימר, והכניסה לכולן מצפון.
על קירות המבנים גולפו עיטורים שונים, רבים מהם קשורים לעולם הים: דגים, שקנאים או כלי דיג, המבטאים את קרבת העיר לאוקיינוס השקט.
מדרום וממערב לאזור המצודות משתרעים ארבעה אזורי מלאכה, שבהם עסקו בעיקר בעבודות נגרות, אריגה וריקוע זהב וכסף.
דרומה משם משתרע אזור שבו שרידי מערכות השקיה המרמזות לייעודו כקרקע חקלאית, אם כי גם בו שוכנים מקדשים.
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על צ'אן צ'אן כאתר מורשת עולמית, ובד בבד היא הוכנסה לרשימת האתרים בסיכון.
אונסק"ו אף המליץ שלא לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות נוספות ללא היערכות מתאימה להגנתו מפני הרוחות והגשמים, הגורמים נזקים כבדים למבני הבוץ.
בשנת 1998 התעורר חשש מפני הגשמים העזים והשיטפונות שליוו את תופעת אל ניניו, אך בסופו של דבר הנזקים שנגרמו היו מינוריים בלבד.
אחת המצודות, צ'וּדי (Tschudi) פתוחה למבקרים, והיא מהווה מוקד משיכה לתיירים.
צ'אן צ'אן שוכנת 5 ק"מ מערבית לטרוחיו, העיר השלישית בגודלה בפרו.
ממלכת צ'אמפה הגיעה לשיאה במאות ה-9 וה-10. לאחר מאות אלה החלה ירידתה ההדרגתית, בלחץ שושלות צפוניות, הדאי ויאט (Đại Việt).
בשנת 1832 סיפח הקיסר הווייטנאמי מין מאנג (Minh Mang) את השטחים האחרונים של ממלכת הצ'אמפה, ובכך נעלמה הממלכה.
ממלכת הצ'אמפה שלטה על השטחים הנמצאים היום בפרובינציות קואנג נאם (Quảng Nam), קואנג נגאי (Quảng Ngãi), בין דין (Bình Định), פו ין (Phú Yên), חאן הואה (Khánh Hòa), נין תואן (Ninh Thuận) ובין תואן (Bình Thuận).
כל אלה הן פרובינציות לאורך החוף של וייטנאם המרכזית והדרומית של היום, בערך מאזור דא נאנג של היום, בצפון, ועד אזור נא טראנג, בדרום.
בשלבים מסוימים שלטה הממלכה גם על שטחים הרריים במערב, כולל אזורים בלאוס של היום, אך בדרך כלל היו שטחיה של אומת הצ'אמפה לאורך החוף, והיישובים לא היו מרוחקים מהים.
זאת, בשל היותם של בני הצ'אמפה יורדי ים שהתפרנסו מסחר ימי.
ממלכת צ'אמפה הייתה למעשה קונפדרציה של חמש נסיכויות, שכל אחת מהן נקראה על שם מחוז היסטורי בהודו.
אינדראפורה (Indrapura) - העיר אינדראפורה נקראת כיום דונג דואונג (Dong Duong), לא רחוק מהערים דא נאנג והואה של היום.
שטח הנסיכות נמצא כיום בשטח המחוזות קוואנג בין (Quảng Bình), קוואנג טרי (Quảng Trị), ות'ואה ת'יאן-הואה (Thừa Thiên–Huế).
אמאראוואטי (Amaravati), במחוז קואנג נאם (Quảng Nam) של היום.
ויג'איה (Vijaya) - העיר ויג'איה נקראת כיום צ'ה באן (Cha Ban), והיא נמצאת קילומטרים בודדים מצפון לעיר קווי נהון (Qui Nhon) של היום, במחוז בין דין (Bình Định).
בתקופות מסוימות שלטה נסיכות זו על רוב שטחם של המחוזות קוואנג נאם (Quang-Nam), קוואנג נגאי (Quang-Ngai), בין דין ופו ין (Phu Yen) של היום.
קאות'ארה (Kauthara) - העיר קאות'ארה נקראת כיום נהא טראנג (Nha Trang), ונמצאת במחוז חאן הואה (Khánh Hòa) של היום.
פאנדוראנגה (Panduranga) - העיר פנדורנגה נקראת כיום פאן ראנג (Phan Rang), ונמצאת במחוז נין ת'ואן (Ninh Thuận) הנוכחי.
פאנדוראנגה הייתה השטח האחרון בממלכת צ'אמפה שנכבש על ידי הווייטנאמים.
בני הצ'אמפה השתייכו לשני שבטים: דואה (Dua) וקאו (Cau).
שבט הדואה שכן באמארוואטי וויג'איה, ושבט הקאו בקאות'ארה ופאנדאראנגה.
שני השבטים נבדלו במנהגיהם, והיו להם לעיתים אינטרסים מנוגדים, דבר שהוביל לעימותים רבים ואף למלחמה; הוקדש מאמץ רב להרגעת עימותים כאלה, גם בדרכים של נישואים הדדיים.
ההיסטוריוגרפיה של צ'אמפה נשענת על שלושה מקורות:
שרידים חומריים, ובהם חורבות, מבני לבנים, פסלי אבן, ועוד;
כתובות בצאם ובסנסקריט, על מצבות זיכרון ומשטחי אבן אחרים;
מקורות היסטוריים מסין ווייטנאם, ובכלל זה דו"חות דיפלומטיים וטקסטים נוספים.
קיימות במחקר שתי תאוריות לגבי ממלכת הצ'אמפה.
כל החוקרים מסכימים שהממלכה הייתה מחולקת לחמש נסיכויות, ושהעם או השבטים שחיו בהן דיברו באותה שפה, וחלקו אותה תרבות ואותה מסורת.
השאלה היא האם אותן חמש נסיכויות היו מאוחדות לישות פוליטית אחת, או שחיו זו בצד זו כישויות נפרדות.
העובדה ההיסטורית היא שהחומר ההיסטורי אינו אחיד בכל שלב: במאה העשירית, למשל, קיים חומר רב על אינדראפורה, לעומת ממצאים בודדים על הנסיכויות האחרות; במאה השתים עשרה החומר הרב ביותר קיים על ויג'איה; ובמאה החמש עשרה הנסיכות שלגביה קיים העושר ההיסטורי הרב ביותר היא פאנדוראנגה.
יש הטוענים ששינויים אלה מעידים על מעברה של עיר הבירה של צ'אמפה באזור לאזור לאורך השנים.
לעומת זאת, יש מי שטוען שצ'אמפה מעולם לא התקיימה כממלכה אחת, ושהריבוי או החוסר בממצאים היסטוריים מעיד על פריחתן של הנסיכויות השונות בתקופות שונות.
במשך מאות השנים לקיומה הושפעו התרבות והחברה בצ'אמפה מתרבויות שכנות: סין, הודו, קמבודיה ותרבויות נוספות.
במקורה הייתה תרבות הצ'אמפה קשורה במסורות דתיות ותרבויות סיניות; במאה הרביעית הובילו מלחמות עם ממלכת פונאן, ממלכה גדולה בדרום-מזרח אסיה שמוקדה היה בדלתא של נהר המקונג, למפגש עם תרבויות הודיות שהשפיעו את השפעתן.
שפת הסנסקריט אומצה כשפת המלומדים, ודת המדינה הפכה להינדואיזם, במיוחד זרם השייויזם.
החל מן המאה העשירית החלה השפעה של האסלאם, דרך הסחר הימי הערבי שהגיע יותר ויותר לאזור.
צ'אמפה הפכה לתחנה חשובה בנתיב התבלינים הימי, נתיב מסחרי שהשתרע מן המפרץ הפרסי ועד דרום סין.
למרות המלחמות התדירות בין צ'אמפה לקמבודיה חלקו שתי הממלכות מסחר פורה והשפעות תרבויות הדדיות, כמו גם נישואים הדדיים בין משפחות המלוכה.
לצ'אמפה היה גם קשר מסחרי ותרבותי חשוב עם האימפריה של סריויג'איה (Srivijaya), בסומטרה ומלאיה של היום.
מוצאם של בני אומת הצ'אמפה הוא ממהגרים מלאיים-פולינזיים, שהגיעו לדרום-מזרח אסיה מבורנאו במאה הראשונה ובמאה השנייה לספירה.
מוצאם של המהגרים נראה מן הקשר הברור בממצאים הארכאולוגיים - נמצאה המשכיות בקרמיקה, בכלי העבודה ובממצאים מאתרי קבורה בין שרידים של הצ'אמפה לבין ממצאים באתרים בסארוואק, במלזיה.
שפת הצ'אמפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, המדוברות באיי דרום-מזרח אסיה - אינדונזיה, מלזיה, והפיליפינים, אך גם במדגסקר ובאיי האוקיינוס השקט.
מהגרים אלו הגיעו לחוף היבשת בתקופתה של תרבות סא היון (Sa Huỳnh).
תרבות סא היון הייתה, כאמור, תרבות שהתקיימה בסוף העידן הפרהיסטורי, בתקופת הברזל, על חופיה של מרכז וייטנאם של היום.
ב-1909 נמצאו בכפר סא היון, כפר הנמצא על חוף היום כמה קילומטרים מדרום לדא נאנג, 50 מכלי קבורה (שבהם הוטמן אפרם של המתים).
מאז נמצאו לפחות עוד 50 אתרי קבורה של תרבות זו.
המחקר מצא יסודות ברורים של תקופת הברונזה, וסגנון ייחודי של גרזנים, סכינים וחפצי נוי שונים שנוצרו על ידי תרבות זו; הממצאים מראים שבני סא היון היו בעלי מלאכה מנוסים, שעיצבו תכשיטים, קישוטים ועיטורים מאבני חן וזכוכית.
חפצים ששויכו לתרבות זו נמצאו בכל רחבי דרום-מזרח אסיה, בתאילנד, בטאיוואן ואף בפיליפינים, דבר המעיד על סחר ימי ויבשתי נרחב באותה תקופה.
תיארוך באמצעות פחמן 14 מצא שתרבות סא היון מקבילה בערך לתרבות דונג סון, שהתקיימה מצפון לה, באלף האחרון לפני הספירה.
ניכר הבדל בין אתרי תרבות סא היון לתרבות דונג סון; בתרבות זו הממצאים העיקריים הם מברונזה, לעומת השימוש בברזל בתרבות סא היון.
החל משנת 200 לספירה כבר אוכלס החוף המרכזי של וייטנאם בידי בני הצ'אמפה.
אלו אימצו אלמנטים של התרבות ההודית, בתחום הדתי והפוליטי, ואולם מחקרים חדשים של ארכאולוגים וייטנאמים הוכיחו כי בני הצ'אמפה הם ממשיכיהם של בני תרבות סא היון, הן מבחינת השפה והן מבחינת התרבות.
הארץ שבה שכנה ממלכת צ'אמפה נודעה בסין בשם לין-יִי (Linyi, 林邑), ובפי הווייטנאמים כונתה לאם אפ (Lâm Ấp).
לאם אפ, הישות המדינית שקדמה לצ'אמפה באותו אזור נוסדה בשנת 192 באזור הואה של היום, במרכז וייטנאם, בידי מנהיג מקומי שמרד בשלטונה של סין, שהייתה אז בשלטון שושלת האן.
במשך מאות השנים הבאות ניסו הסינים שוב ושוב להשתלט מחדש על האזור.
הממלכה החדשה הושפעה במהרה משכנתה המערבית, ממלכת פונאן; ממלכה זו שכנה בדלתה של נהר המקונג, החל משנת 68 ועד שנת 550 בערך.
פונאן הושפעה עמוקות מן התרבות ההודית, והשפעה זו עברה מזרחה לממלכת הצ'אמפה.
בני הצ'אמפה יצרו בתקופה זו כתובות חרוטות באבן בסנסקריט ובשפתם שלהם, שלהבעתה בכתב יצרו כתב ייחודי.
המלך הראשון המוזכר בכתובות אלו הוא המלך בהאדראווארמאן (Bhadravarman), שמלך משנת 349 עד שנת 361. במקדש מי סון בנה המלך מקדש לאל בהאדרֵסווארה (Bhadresvara), אל ששמו מורכב משמו של המלך ומשמו של האל ההינדי שיווה.
הפולחן למלך האל בשם זה נמשכה גם במשך הדורות הבאים.
עיר הבירה של לאם אפ בתקופתו של בהאדראווארמאן הייתה עיר המבצר סימהאפורה (Simhapura, עיר האריה), שהייתה ממוקמת ליד שני נהרות, ולה חומה בהיקף של כ-13 קילומטרים.
תייר סיני תיאר את עמה של לאם אפ כאנשים שוחרי קרב ומוזיקליים, עם "עיניים עמוקות, אף גבוה וישר, ושיער שחור מתולתל".
לפי מקורות סיניים, הוכתר המלך סאמבהוּוארמאן (Sambhuvarman) כמלך לאם אפ בשנת 529. כתובות שנמצאו מספרות על כך שהמלך בנה מחדש את מקדש בהאדרֵסווארה לאחר שנחרב בשריפה.
סאמבהוּוארמאן שלח משלחות ומנחה לסין; הוא גם ניסה, ללא הצלחה לפלוש לצפון וייטנאם של היום.
בשנת 605 פלש הגנרל הסיני ליו פאנג ללאם אפ, ולאחר שהביס את צבאה וטבח בחייליה כבש את עיר הבירה.
בשנות העשרים של המאה ה-7 שלחו מלכי לאם אפ משלחות לחצרם של מלכי סין, שבתקופה זו היו משושלת טאנג, וביקשו לחדש את מעמדם אצל מלכי סין כוואסאלים.
מקורות סיניים מדווחים על מותו של המלך האחרון של לאם אפ בשנת 756.
לאחר מותו של המלך האחרון של לאם אפ נמצא במקורות הסיניים אזכור לממלכה הנמצאת באותו אזור, בשם הואן ווּאוֹנג (Hoan Vuong) או הואנוואנג (Huanwang).
החל משנת 877 מופיעה במילים אלה המילה "צ'אמפה", מילה המופיעה במקורות של לאם אפ כבר משנת 629, ובמקורות חמריים כבר משנת 657.
בין המאה השביעית למאה העשירית הייתה ממלכת צ'אמפה בשיאה.
היא שלטה על נתיבי הסחר בתבלינים ומשי, שנעו בין הודו, סין, אינדונזיה ועד בגדאד של בית עבאס.
מקור הכנסה עשיר נוסף לממלכה היה ייצוא שנהב ואלוי אמיתי, ובנוסף עסקו בני הצ'אמפה גם בשוד ימי ובפשיטות על שכניהם.
החל מן המחצית השנייה של המאה השביעית החלו להיבנות מקדשים מלכותיים במי סון.
הפולחן הדתי השולט היה הפולחן לאל ההינדי שיווה, אך היו גם מקדשים לאל וישנו.
תקופה זו מוגדרת בין החוקרים כתקופת מי סון E1, על שם סגנונו של מבנה מסוים במי סון, שזהו מספרו בחפירות הארכאולוגיות.
יצירות אמנות חשובות ששרדו מתקופה זו כוללות כן, או מעמד, לפסל של לינגאם, וכן גמלון המתאר את לידתו של ברהמה מתוך פרח לוטוס, הנובע מטבורו של וישנו הישן.
בכתובת אבן חשובה משנת 657 שנמצאה במי סון טוען המלך פראקאסדאהארמה (Prakasadharma) שדרך אמו הוא צאצא של אבות אבותיהם הקדמוניים של בני החמר, הברהמן קאונדיניה (Kaundinya) והנסיכה סומה, שהייתה נחש.
כתובת אבן זו של המלך, ששינה את שמו לאחר הכתרתו לוויקראנטאוארמאן הראשון (Vikrantavarman I), מציגה את הקשרים האתניים בין צ'אמפה לאימפריה החמרית, יריבתה הנצחית ממערב.
הכתובת גם מנציחה הקדשת מצבת זיכרון לשיווה, כנראה פסל לינגאם.
כתובת אחרת מתעדת את מסירותו של המלך לאל שיווה, "שהוא המקור לסיומם הנעלה של החיים, הקשה להשגה; שטבעו האמיתי הוא מעבר לנחלתם של דיבור ומחשבה, אך דמותו, הזהה לזו של היקום, נגלית בצורותיו".
במהלך המאה ה-8 עבר מרכז הכובד הפוליטי של צ'אמפה ממי-סון דרומה, אל אזורי פאנדוראנגה וקאות'ארה, והיה מרוכז סביב מכלול המקדשים בפו נאגאר, ליד נהא טראנג (Nha Trang) של ימינו.
מכלול זה היה מוקדש לאלת האדמה המקומית, יאן פו נאגאר.
בשנת 774 נחתו פושטים מג'אווה בקאות'ארה, שרפו את מקדש פו נאגאר, ולקחו עמם את פסלו של שיווה.
מלך צ'אמפה, סאטיאוָאראמן, רדף אחרי הפושטים, הביס אותם בקרב ימי, והצליח להשיב את הפסל.
בשנת 781 הקים המלך אסטלה בפו נאגאר, ובכתובות שעליה מכריז המלך כי השתלט מחדש על האזור וכי שיקם את המקדש.
בשנת 787 שרפו פושטים מג'אווה מקדש אחר, ליד פאנדוראנגה, מקדש שהיה מוקדש לשיווה.
בשנת 875 ייסד המלך אינדראוארמאן (Indravarman) השני שושלת חדשה בצפון הממלכה, באינדראפורה (הנמצאת בדונג דואונג, ליד דא נאנג של היום).
כדי להשיג ייחוס עתיק, הכריז אינדראוארמאן על עצמו כצאצא של בהריגו (Bhrigu), אחד משבעת החכמים הנודעים בספרות ההינדית ובוודות.
אינדראוארמאן הכריז שאידראפורה נוסדה על ידי בהריגו בימי קדם.
אינדראוארמאן היה המלך הראשון של צ'אמפה שקיבל על עצמו את הבודהיזם כדת המדינה; הבודהיזם שהתקבל היה זרם המהיינה.
במרכז אינדראפורה בנה המלך מנזר בודהיסטי שהוקדש לבודהיסאטווה לוקסווארה (Lokesvara).
המנזר נהרס במהלך מלחמת וייטנאם, אך נותרו שרטוטים ותמונות שלו, וכן פסלי אבן שהשתמרו במוזיאונים.
סגנון הבנייה באינדראפורה נקרא סגנון דונג דואונג, ותיאורי בני הצ'אמפה שנשמרו במבנים אלה מתאפיינים בדינמיות ובריאליזם.
במקביל לבנייה באינדראפורה, בנו מלכים משושלת זו כמה מקדשים במי סון במאה התשיעית ובמאה העשירית.
הסגנון העיצובי והאדריכלי שבו נבנו נקרא במחקר סגנון מי סון A1.
יצירות מופת מסגנון עיצובי זה שנותרו עד ימינו כוללות פסלים גבוהים של דוָאראפאלה (Dvarapala), פסלים שנועדו להיות שומרי סף למקדשים הינדיים.
בודהיזם חדל להיות דת המדינה בסביבות שנת 925, ובמקביל החל סגנון דונג גואונג להתחלף; הינדואיזם החל לתפוס מחדש את מקומו, והסגנונות העיצוביים שהתחדשו קשורים לדת זו.
חלק משינוי זה היה גם חזרת מרכז הכובד הדתי מדונג דואונג חזרה למי סון.
ממלכת צ'אמפה התפתחה במקביל לממלכה החמרית, שכנתה ממערב.
הממלכה החמרית, שמוקדה היה באנגקור, השוכנת סמוך לאגם טונלה סאפ, בצפון קמבודיה של היום, נוסדה בשנת 877, שנתיים לאחר הקמת השושלת של מלכי צ'אמפה באינדראפורה, בשנת 875. שתי הממלכות פרחו בין המאה העשירית והמאה השתים עשרה, ולאחר מכן החלו בשתיהן תהליכים של שקיעה איטית, שהסתיימו במאה ה-15 בתבוסה הסופית.
בשנת 1238 איבדו החמרים את השליטה בנחלותיהם המערביות, בתאילנד של היום; המרד התאי הביא בסופו של דבר גם לאובדן עיר הבירה החמרית, אנגקור, בשנת 1431, כתוצאה ממתקפות של צבא ממלכת איוטהאיה.
במקביל ירדה ממלכת הצ'אמפה מגדולתה בשל לחץ מכיוון ממלכת דאי ויאט (Dai Viet), בצפון וייטנאם של היום, לחץ שהגיע לשיאו בכיבוש והשמדת ויג'איה בשנת 1471.
בשנים 944 ו-945 פלשו גייסות חמריים לאזור קאות'רה.
בסביבות שנת 950 בזזו החמרים את מקדש פו נגאר ולקחו עמם את פסל האלה.
בשנת 960 שלח מלך צ'אמפה, ג'איה אינדראוָאמאן הראשון משלחת לקיסר סין, הראשון משושלת סונג, שהתבססה בקאיפנג באותה תקופה.
המשלחת הביאה עמה מנחה למלך החדש.
בשנת 965 שיקם המלך את המקדש בפו נגאר, והכניס פסל חדש במקום זה שנגנב על ידי החמר.
מלחמה עם הדאי ויאט ונטישת אינדראפורה
במחצית השנייה של המאה העשירית נלחמו מלכי אינדראפורה נגד ממלכת דאי ויאט, בצפון וייטנאם של היום.
בשנת 979 שלח מלך הצ'אמפה פאראמֶשואראוארמאן הראשון (Parameshvaravarman, פה מי ת'ואה, Phê Mi Thuê בפי הוויאט) צי מלחמה כדי לתקוף את הואה לו, אך המסע הצבאי הוכשל בשל סערה.
בשנת 982 שלח לה הואן (Le Hoan) מלך דאי ויאט, שלושה שגרירים לאינדראפורה.
השגרירים נכלאו עם הגיעם לשם; לה הואן החליט לצאת למתקפה.
חיילי הוויאט כבשו את אינדראפורה ובזזו אותה, והרגו את מלך הצ'אמפה.
הם שבו רקדנים ומוזיקאים, שעם הגיעם לוויאט השפיעו רבות על התפתחות האמנות שם.
כתוצאה מתבוסות אלה נטשו הצ'אמפה את אינדראפורה בערך בשנת 1000. מרכז הכובד הפוליטי של צ'אמפה עבר דרומה לוויג'איה, ליד בין דין (Binh Dinh) של היום.
העימות בין צ'אמפה לדאי ויאט לא הסתיים עם נטישת אינדראפורה.
צבא הדאי ויאט תקף את צ'אמפה שוב ב-1021 וב-1026; בשנת 1044 נערך קרב נוסף בין שתי הממלכות, שהסתיים באסון לצ'אמפה, כאשר מלכם סא דאו נהרג והבירה ויג'איה נבזזה בידי צבא דאי ויאט.
הפולשים לכדו פילים ומוזיקאים, ואף שבו את המלכה מי אה (Mi E), שהשליכה עצמה אל המים והתאבדה כדי שכבודה לא יחולל.
מלכי הצ'אמפה החלו להעלות מנחה למלכי דאי ויאט, ובכלל זה קרנף לבן שהובא לצפון בשנת 1065. ואולם, בשנת 1068 ניסה המלך רוּדרָאוָארָמאן (Rudravarman), מלך ויג'איה, להשיב את הגלגל לאחור, ויצא למתקפה על דאי ויאט.
צ'אמפה הובסה שוב, וויג'איה נלכדה ונשרפה.
גם בשנת 1069 נכבשה ויגאיה בידי צבא של דאי ויאט, בראשות המצביא לי ת'ואונג קיאט (Ly Thuong Kiet), שנחת ליד העיר מן הים.
המלך רוּדרָאוָארָמאן נשבה, ושוחרר רק לאחר שוויתר על שלושה מחוזות בצפון ממלכתו.
צרותיו של המלך לא הסתכמו בלחץ מצפון; מנהיג מקומי, בדרום המדינה, ניצל את התבוסות שנחל המלך, מרד בו והקים ממלכה עצמאית.
רק בשנת 1084 הצליחו מלכי צ'אמפה לאחד מחדש את הממלכה.
בשנת 1074 עלה לכס המלוכה בצ'אמפה המלך האריוָארמאן (Harivarman) הרביעי.
הוא שיקם את המקדשים במי סון והצליח להגיע להסכם שלום עם דאי ויאט.
תקופתו התאפיינה בפריחה, אך במקביל החל עימות עם מלך אנגקור.
בשנת 1080 תקף צבא החְמֶר את ויג'איה וערים נוספות בצפון צ'אמפה, בזז מקדשים ומנזרים ושדד אוצרות תרבות.
רק לאחר מאבק ממושך הצליחו חייליו של המלך האריוָארמאן להדוף את הפולשים ולשקם את עיר הבירה ואת המקדשים שנפגעו.
בסביבות שנת 1080 קמה שושלת מלוכה חדשה במישורי קוראט, בצפון מערב תאילנד.
מלכים אלו הדיחו את שליטי אנגקור, ופתחו במערכה שמטרתה להרחיב את גבולות ממלכתם.
ניסיונות להתרחב על חשבון דאי ויאט החל משנת 1130 נכשלו, ותשומת הלב הופנתה לצ'אמפה.
בשנת 1145 השתלט צבא חְמֶרִי שבראשו המלך סוריָאוָארָאמָאן השני (Suryavarman, מייסד אנגקור ואט) על הבירה ויג'איה והחריב את מקדשי מי סון.
החְמֶרִים ניסו להשתלט בשנת 1149 על כל החלק הצפוני של צ'אמפה, אך שליטה של נסיכות דרומית, המלך ג'איה האריוארמאן הביס את הפולשים.
הוא הקדיש את עצמו כמלך המלכים בוויג'איה, ובילה את השנים הנותרות לשלטונו בדיכוי מרידות באמאראוואטי ובפאנדוראנגה.
בשנת 1167 עלה לכס המלוכה בצ'אמפה המלך ג'איה אינדראוארמאן הרביעי.
הקדשה שנמצאה בשרידים ארכאולוגיים מציגה אותו כמלך אמיץ, מיומן בשימוש בכלי נשק, ובעל ידע בפילוסופיה, בבודהיזם מהייני ובדהרמה סוטרה.
המלך ביסס את השלום עם דאי ויאט, ולאחר מכן נפנה למלחמה עם החְמֶר; בשנת 1170 פלש צבא צ'אמפה לקמבודיה, אך התוצאות לא היו החלטיות.
בשנת 1177 הצליחו צבאות צ'אמפה להפתיע את החְמֶר: הצ'אמפה הפליגו בספינות במעלה נהר מקונג עד לאגם טונלה סאפ, והצליחו לכבוש את אנגקור, להרוג את מלך החמר ולבזוז את העיר.
מלך החְמֶר החדש, ג'איוארמאן החמישי, אסף מחדש את בני עמו ונפנה למלחמה בצ'אמפה.
הוא הצליח להדוף את צבא הצ'אמפה אל מחוץ לגבולות ממלכת החְמֶרִים.
ב-1190 תקף שוב מלך צ'אמפה, ג'איה אינדראוארמאן הרביעי, את החְמֶרִים; ואולם, ג'איוארמאן מינה נסיך של צ'אמפה לעמוד בראש צבאותיו.
צבא החְמֶר בראשות הנסיך וידיאנאנאדאנה (Vidyanandana) הצליח להדוף את מתקפת הצ'אמפה, והמשיך במתקפה עד כיבוש ויג'איה.
המלך ג'איוארמאן נלקח בשבי, והובא לאנגקור כאסיר.
מלך החְמֶר מינה את גיסו, הנסיך אין (In) כמלך בובה של צ'אמפה.
בממלכה התפתחה מלחמת אזרחים, אך הנסיך אין הצליח לגבור על מתנגדיו.
ואולם, בניגוד לכוונה המקורית הכריז הנסיך על עצמו כמלך עצמאי ולא כפוף למלך החְמֶר.
צבא החְמֶר ניסה ללא הצלחה לשוב ולהשתלט על צ'אמפה, במהלך העשור האחרון של המאה ה-12. רק בשנת 1203 הצליחו מצביאיו של מלך החְמֶר, ג'איוארמאן השביעי, לשוב ולכבוש את ויג'איה.
צ'אמפה הפכה למחוז של אנגקור למשך קרוב לעשרים שנה.
בשנים אלה הלכה ויג'איה ודעכה, דעיכה שהמשיכה במשך שתי מאות.
בשנת 1271 ייסד קובלאי חאן את שושלת יואן בסין, שנכבשה על ידי המונגולים בעשורים הראשונים של המאה ה-13. הוא קבע את בירתו בבייג'ינג וייסד שם שושלת משלו.
לאחר שחיסל את שושלת סונג הדרומית, הפנה את תשומת לבו לאזורים דרומיים יותר, ובהם ממלכות דאי ויאט וצ'אמפה.
ניסיונות מונגוליים להביס את הדאי ויאט נכשלו; גם כאשר הצליחו המונגולים, בשנת 1283, לכבוש את ויג'איה, לא הייתה לכך השפעה רבה – מלך הצ'אמפה וצבאותיו נסוגו להרים וניהלו משם לוחמת גרילה כנגד הפולשים.
שנתיים לאחר הפלישה נסוגו המונגולים מיוזמתם מן האזור.
בשנת 1307 ויתר מלך הצ'אמפה ג'איה סימהאוָארָמָאן (Simhavarman) השלישי, צֶ'ה מַאן (Chế Mân), על שני מחוזות בצפון ממלכתו למען ממלכת דאי ויאט, בתמורה לנישואיו עם נסיכה בת הוויאט.
המלך, שבנה את מקדש פו קלאונג גאראי (Po Klaung Garai) בפאנדוראנגה, מת זמן קצר לאחר העסקה; הנסיכה מיהרה לחזור לביתה בדאי ויאט, כדי לחמוק מן המנהג שרווח בצ'אמפה ועל פיו היא הייתה נדרשת למות יחד עם בעלה.
ואולם, האדמות שעליהן ויתר המלך לא הוחזרו.
הצ'אמפה, ששאפו לקבל לידיהם חזרה את האדמות, שאבו עידוד מדעיכתה של ממלכת הדאי ויאט, והחלו בחדירות לתוך שטחה של שכנתם מצפון, בתדירות גדלה והולכת.
צ'ה בונג נגה – המלך האדום
המלך החזק האחרון של צ'אמפה היה צֶ'ה בּוֹנְג נְגָה (Che Bong Nga), או צ'ה בונגה, שמלך בין 1360 ל-1390. בסיפורים וייטנאמיים הוא נקרא "המלך האדום".
ככל הנראה הצליח צ'ה בונג נגה לאחד את נחלות צ'אמפה תחת שלטונו, ובשנת 1372 היה חזק דיו כדי לנסות ולכבוש את דאי ויאט דרך הים, ניסיון שכמעט עלה בידו.
כוחות הצ'אמפה כבשו ובזזו את ת'אנג לונג (Thang Long), עיר הבירה של דאי ויאט שהייתה ממוקמת בהאנוי של היום.
הם עשו זאת פעמיים: ב-1372 וב-1377. מתקפה אחרונה נהדפה בשנת 1388; זו הייתה המתקפה האחרונה בתולדות צ'אמפה על דאי ויאט.
צ'ה בונג נה מת שנתיים לאחר מכן, ב-1390. המתקפות לא מוטטו את דאי ויאט, אך הן חשפו את חולשתה של שושלת המלכים ששלטה בה באותה עת, והביאו לנפילתה.
תבוסה בידי דאי ויאט והרס ויג'איה
בשנת 1446 פלשו דאי ויאט לצ'אמפה.
הפלישה הייתה מוצלחת, וויג'איה נכבשה.
ואולם, שנה לאחר מכן נהדפו דאי ויאט מהעיר במתקפת נגד.
ב-1470 החלה מתקפה נוספת של דאי ויאט.
הפעם עמד בראשם אחד מגדולי מנהיגיהם, הקיסר לה ת'אן טונג (Le Thanh Tong).
הוא היה מנהיג ומינהלן יוצא דופן, וצבאו היא מאורגן היטב ובעל עוצמה רבה.
לעומתם, היו הצ'אמפה לא מאורגנים וחלשים.
ויג'איה נכבשה ב-21 במרץ 1471 לאחר ארבעה ימי קרבות; מלך הצ'אמפה, טרה-טואן (פאו קוּבאה) נלכד ומת זמן קצר לאחר מכן, אם כי בנו, סִיָה פאו לינג הצליח לחמוק לאצ'ה, בסומטרה, כדי להתחיל שם שושלת חדשה שברבות הימים תהפוך לסולטנות אצ'ה.
בן אחר, סִיָה אינדרה ברמן, נשלח למלאקה.
לפחות 60,000 מבני הצ'אמפה נהרגו ו-30,000 אחרים נלקחו על ידי הצבא הווייטנאמי המנצח כעבדים.
הבירה ויג'איה נחרבה, ונסיכויות אמאראואטי וויגאיה סופחו לדאי ויאט.
התבוסה הביאה להגירה גדולה של צ'אמפה, במיוחד לקמבודיה ולמלאקה.
כל שנותר בשלב זה מממלכת צ'אמפה הייתה הנסיכות הדרומית פאנדוראנגה, ששמרה על עצמאותה תחת חסות דאי ויאט.
נסיכות זו הייתה נקודת המוצא של אדוני (לורדים) הצ'אמפה החדשים – פֿאן ראנג, פֿאן רי, ופֿאן ת'יאט.
בשנת 1594 שלח לורד פו אט כוחות כדי לסייע לסולטנות ג'והור במתקפה על מלאקה הפורטוגזית.
ישנן מקורות המצביעים על סחר ער בין צ'אמפה לבין מלאקה, וכן על ניסיונות של שליטי צ'אמפה ליצור קשרים עם מלכים באזור, כדי להתגונן מול הווייטנאמים.
בשנת 1692 התמרד לורד הצ'אמפה פו סוט נגד נגויין פֿוק טראן (Nguyễn Phúc Trần), שליט דרום וייטנאם.
בתחילה לא היה המרד מוצלח; הווייטנאמים הביסו את יוזמי המרד בתחילת 1693, ופו סוט עצמו נתפס לאחר כשבעה חודשים.
אדוני צ'אמפה הוכרו כאדונים מקומיים של פאנדגוראנגה, עם פיקוח של פקידים מטעם ממשל נגויין.
שבע עשרה שנים לאחר מכן, ב-1712, נחתם הסכם חדש בין ממשל נגויין לבין פו סאקטיראי דא פתיח.
ההסכם נקרא "ההסכם עם חמשת הסעיפים" (Ngũ điều Nghị định), ומטרתו הייתה להסדיר מחדש את הקשר בין הצ'אמפה לבין שושלת נגויין.
ההסכם נשמר עד שנת 1832. בשנת 1786, בשיא הקרבות בין שושלת נגויין שהודחה על ידי מורדים (האחים טאי סון) ובין צבא הצפון, נמלט אדון הצ'אמפה צֵ'י קְרֵי בְּרֵי יחד עם אנשי חצרו לקמבודיה.
הוא חשש לגורלו מידי צבא טאי סון, משיתגלה שתמך בנגויין.
לאחר המלחמה חזר האדון לארצו, אך מעתה הוגדר כ"מושל" בלבד.
ב-1796, בימים האחרונים לשלטון טאי סון פרץ מרד נגד שלטונם של אדוני הצ'אמפה.
לטענתם של יוזמי המרד, הם נתמכו על ידי קלנטן (Kelantan, מדינה במלזיה).
המרד נכשל, ואדוני צ'אמפה זכו שוב לאישור זכויותיהם על ידי השלטון הווייטנאמי.
ואולם, בשנת 1832 הסתיים סופית ורשמית גם שלטונם המצומצם של אדוני הצ'אמפה, כאשר הקיסר מין מאנג (Minh Mạng), קיסר וייאטנם, סיפח רשמית את האזור.
עד לכיבושה של צ'אמפה בידי הווייטנאמים ב-1471, היה ההינדואיזם הדת השלטת באזור.
התרבות המקומית הושפעה מאוד מן התרבות ההודית.
ההינדואיזם בצ'אמפה היה ברובו המכריע מזרם הפולחן לשיווה, אך היו מעורבים בו אלמנטים של דתות מקומיות, כמו הפולחן לאלת האדמה יאן פו נאגאר.
בהינדואיזם של צ'אמפה, שכאמור היה סביב פולחן שיווה, היו כמה סמלים עיקריים, ובהם הלינגאם, מוקהלינגה (mukhalinga), ג'אטאלינגה (jatalinga), הלינגה המחולק, והקוסה (kosa).
לינגה, או לינגאם, הוא עמוד פאלי המשמש כייצוג של שיווה.
מלכי צ'אמפה הקימו והקדישו עמודים מעין אלה לעיתים קרובות כמוטיב המרכזי במקדשים המלכותיים.
השם שניתן לעמוד לינגאם כזה על ידי המלכים היה מורכב משמו של המלך ומהסופית "אֶסְוָארָה" (esvara) שמשמעותה "שיווה".
מוקהלינגה היא לינגאם שעליו צוירה או פוסלה דמותו של שיווה כבן אנוש או כפנים אנושיות.
ג'אטאלינגה היא לינגאם שעליו נחקק ייצוג מסוגנן של תסרוקתו של שיווה, המסודרת במעין קשר מעל הראש.
הקוסה היא מעין כיסוי גלילי, עשוי ממתכת יקרה, המכסה את הלינגאם.
הוספת הקוסה כקישוט ללינגאם היא מאפיין ייחודי של הינדואיזם השיווה של צ'אמפה.
הקוסה זכו לשמות ייחודיים, כמו שזכו להם הלינגאם עצמם.
עליונותו של ההינדואיזם בתרבות הצ'אמפה הופרעה במאה התשיעית ובמאה העשירית, כאשר השושלת באינדראפורה קיבלה על עצמה בודהיזם מהייאני כפולחן המדינה.
האמונות הבודהיסטית של שושלת זו ייחודית ומקורית.
במאה העשירית ולאחריה חזר ההינדואיזם להיות הפולחן השליט בצ'אמפה; בין האתרים שבהם נמצאות יצירות דתיות ואדריכליות חשובות מתקופה זו ניתן למנות את מי סון, קואונג מי (Khuong My), טרא קיו (Tra Kieu), צ'אן לו (Chanh Lo), ות'אפ מאם (Thap Mam).
האסלאם החל להכות שורש בממלכה כבר במאה העשירית, אך רק לאחר פלישת דאי ויאט ב-1471 החלה השפעתו להתרחב.
במאה ה-17 כבר החלו משפחות האצולה של הצ'אמפה לפנות לכיוון הדת החדשה, דבר שהביא לכך שעד כיבושה הסופי של צ'אמפה בידי וייטנאם היו רוב בני הצ'אמפה מוסלמים, וזוהי דתם גם כיום, אם כי קיימים מיעוטים הינדיים ובודהיסטים מהייאנים חשובים.
כיום נמצאים בני הצ'אמפה בגלות בכל מרחב דרום-מזרח אסיה.
בווייאטנם נמצאים כ-100,000 מהם, באזור פאן ראנג, פאנדוראנגה של ימי הצ'אמפה.
בני הצ'אמפה בווייטנאם נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: הינדו צ'אם, שדתם היא ההינדואיזם, ובאני צ'אם, שהם מוסלמים.
שתי הקבוצות אינן מתחתנות ביניהן, למרות הקרבה האתנית והתרבותית.
בקמבודיה נמצאת הקבוצה הגדולה ביותר של צ'אמפה, והם מונים בין חצי מיליון למיליון נפש.
החברה של בני הצ'אמפה היא חברה מטריארכלית, בה לנשים זכות הירושה.
בווייטנאם מאמינים רבים שלנשות הצ'אמפה כוחות כישוף היכולים להשפיע על גבר להינשא עמן וכך לגזול את כל רכושו.
לשונם של בני הצ'אמפה ייחודית, והם כותבים בשפה שהיא מעין גרסה של סנסקריט.
לצ'אמפה מנהג מוזר וייחודי שבו הם מוציאים את המתים מקברם שנה לאחר הקבורה, עורכים סעודה גדולה ושורפים את העצמות; האפר נקבר לאחר מכן מחדש.
המנהג נועד להביא מזל ועושר.
הפארק הארכאולוגי צ'אמפאנר-פאווגאד שוכן בחלקה המזרחי של מדינת גוג'ראט שבהודו.
הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בפארק יש ריכוז גדול של שרידים ארכאולוגיים שחלקם לא נחפרו או נחקרו.
האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד).
לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון.
הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב.
השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים.
צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'ראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים.
העיר הייתה בירת גוג'ראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים.
כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה.
רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות.
בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים.
לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית.
האזור המלכותי מוקף בחומת מגן גבוהה העשויה מאבן.
בחומה משובצים מגדלים ושערים, ומלבדה נבנו באזור מבנים צבאיים נוספים.
באזור זה נבנו בעבר ארמונות, גני נוי, מסגד ובנייני שלטון.
כיום שוכנים באזור הכפר המודרני ומשרדי הממשל המקומי.
רוב האזור טרם נחקר, ומהחלק שכן נחשף ניתן ללמוד על תפקידה של צ'אמפאנר כעיר בירה.
בתוך האזור המוקף בחומה יש שביל המחבר את הארמון המלכותי, שער העיר, והמסגד הנמצא מחוץ לחומות.
בסמוך למסגד יש מספר מאוזוליאומים ובית קברות.
בחלק השני, המכונה ג'אהאנפאנה, שכנה עיר הבירה, שננטשה לאחר שהאימפריה המוגולית כבשה את האזור במאה ה-16. גם אזור זה נחקר במידה מועטה.
עיצוב העיר נחקר כאשר מערכת הדרכים נחשפה, והתברר כי היא הייתה מורכבת מרחובות מרוצפים ומסודרים המובילים ממרכז העיר אל ביצוריה.
כאשר בנאי העיר נתקלו במכשול טופוגרפי הם בנו מבנים מיוחדים כגון גשרים וקירות תמיכה.
בין המבנים והאתרים שנחשפו באזור זה ניתן למנות את:
מתקני המים השונים היו חשובים לעיצובה ולתרבותה של צ'אמפאנר.
המתקנים כוללים מתקני אגירה ומערכות איסוף מים המבוססות על סכרים.
מערכת המים שימשה גם למטרות פנאי במהלך המאה ה-15. בחלק מהבתים היו מים זורמים.
על גבעת פאווגאד היו בעבר מספר מקדשים מפוארים שנבנו לכבוד אלים שונים בהינדואיזם.
רוב המקדשים העתיקים נחרבו במשך השנים, וחלק מהמקדשים שלא נחרבו עדיין פעילים.
אזור מגורים המיועד לבני המעמד הגבוה.
באזור זה היו גנים שחוברו על ידי תעלות מים.
שביל עולי הרגל (פאת'ה) שדרכו מעפילים ממרגלות הגבעה אל פסגתה.
השביל נבנה מאלפי מדרגות ולכל אורכו יש קישוטים רבים.
מספר מסגדים שנבנו בסגנון אדריכלי מעורב הכולל אלמנטים מהאדרכילות ההינדואיסטית והאדריכלות המוסלמית.
צַ'אלָה (באוזבקית: чала - "לא זה ולא זה") הוא כינוי המתייחס לאנוסים מקרב יהודי בוכרה שהחל מסוף המאה ה-18 אולצו להמיר את דתם לאסלאם.
יהודים-בסתר אלה המשיכו להתחתן ביניהם ולהתגורר באופן נפרד בסמוך לשכונות היהודיות.
עד להגעתו של הצבא הרוסי לאזור, חזרה לדת היהודית הייתה בלתי אפשרית עקב גזר דין מוות שהוטל על אלו שהמירו את דתם מאסלאם.
במאה ה-19 קהילות צ'אלה התקיימו בערי סמרקנד, חיווה, קוקנד, מרגילן ובשאחריסאבז.
בדרך כלל קהילה נשמרה במשך לפחות שניים-שלושה דורות עד שהייתה מתמזגת עם האוכלוסייה המוסלמית הסובבת ועוזבת את המנהגים היהודיים.
החזרה ליהדות התחילה עם הכיבוש הרוסי של מרכז אסיה ב-1867. החאנים של חיווה וקוקנד אוחדו לטורקסטן הרוסי, ושם בוטל עונש מוות על עזיבת האסלאם, בעוד אמירות בוכרה שמרה על עצמאות מסוימת והמשיכה בעונש מוות לעוזבי דת האסלאם.
עקב כך רבים מקבוצת צ'אלה עברו לאזור בשלטון הרוסי הישיר.
אומנם החוק הרוסי קבע כי יש להחזירם למקום ממנו היגרו, אך בפועל הוא לא יושם.
עד להשתלטות ברית המועצות על אמירות בוכרה המצב באזור לא השתנה ורבים מבני הצ'אלה שנשארו בשליטתו התאסלמו סופית.
כמו כן בעקבות ההשתלטות החלוקה הדתית לא הייתה תקפה עוד, אך רבים מבני הצ'אלה רשמו את עצמם כאוזבקים או טג'יקים.
בשנת 2000 מנצור סורוש פרסם את הספר "צ'אלה", המתאר את חיי הקהילה.
צ'אם ממאדו טורה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ.
צ'אם התחיל את הקריירה שלו בישראל כאשר הגיע בעונת 2011/12 להפועל רמת גן-גבעתיים מהליגה הלאומית בכדורגל.
בעונתו הראשונה היה חתום במידה רבה על עליית הקבוצה לליגת העל כאשר כבש 6 שערים מתוכם 5 בפלייאוף העליון.
לאחר מכן עבר צ'אם בתחילת עונת 2012/13 להפועל רעננה בהדרכתו של תומר קשטן והיה שותף גם לעלייתה לליגת העל כאשר הוא משמש ככובש המצטיין של הקבוצה, הישג ששמר עליו בכל שלוש שנותיו במועדון.
בקיץ 2013 לאחר עליית הקבוצה לליגת העל ולמרות הבאת חלוץ נוסף כדמות אנתוני נוואקמה צ'אם החליט להישאר בקבוצה ולהתמודד על חולצת ההרכב.
בעונתו הראשונה בליגת העל שותף צ'אם ממאדו ב-33 משחקים כאשר כבש 6 שערים והוסיף 3 בישולים.
את עונת 2014/15 האחרונה סיים צ'אם ממאדו בפעם השלישית ככובש המצטיין של הקבוצה עם 7 שערים שלהם הוסיף 4 בישולים.
ביוני 2016 חתם לחוזה ל-3 שנים במכבי שעריים.
בינואר 2017 חתם במכבי הרצליה עד סוף העונה.
הטייפון המכונה בסין צַ'אן הוֹם (בסינית: 颱風燦鴻) או בפיליפינים פאלקון הוא ציקלון טרופי גדול שפגע במזרח סין.
הוא הסופה הטרופית התשיעית שקיבלה שם בעונת הטייפונים של 2015. הוא נתגלה כבר בסוף יוני כהפרעה טרופית קטנה באזור כינוס טרופי.
לקראת פגיעה צפויה, נערך מחוז ג'ג'יאנג ופינה כמיליון תושבים באזורי סיכון, הוציא קריאה לכ-30,000 כלי שיט לעגון וביטל כ-600 טיסות מתוכננות.
נזקי הטייפון במחוז ג'ג'יאנג נאמדו בכמיליארד דולר.
צ'אלינג צ'ארלס קופמאנס (בהולנדית ובאנגלית: Tjalling Charles Koopmans; 28 באוגוסט 1910 – 26 בפברואר 1985) היה כלכלן ומתמטיקאי הולנדי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1975.
הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת אוטרכט בגיל שבע עשרה.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1930, החל ללמוד פיזיקה תאורטית.
ב-1933 פגש ביאן טינברגן, ועבר לאמסטרדם כדי ללמוד כלכלה מתמטית תחתיו.
הוא למד באוניברסיטת ליידן וסיים את לימודיו בשנת 1936 עם תואר דוקטור.
ב-1940 עבר לארצות הברית, שם עבד במשך זמן מה עבור גוף ממשלתי בוושינגטון.
בשנת 1946 קיבל אזרחות אמריקאית.
ב-1955 עבר מאוניברסיטת שיקגו לאוניברסיטת ייל.
בשנת 1975 זכה קופמאנס בפרס נובל לכלכלה, יחד עם לאוניד קנטורוביץ', על תרומותיהם לתאוריה של אופטימיזציה של הקצאת משאבים.
נפטר בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית ב-26 בפברואר 1985.
צ'אי לינג (במנדרינית תקנית: 柴玲, בפִּין-יִין: Chái Líng; נולדה ב-15 באפריל 1966) היא אחת ממנהיגות מחאת הסטודנטים באירועי כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989, מייסדת הארגון "כל הבנות מותרות" ששם לו למטרה לסיים את מדיניות הילד האחד של סין, ומייסדת קרן הפילהנתרופיה "Jenzabar" העוסקת בקידום זכויות אדם ברחבי העולם ובתכנון הון אנושי.
צ'אי לינג נולדה בעיר ריזהו שנמצאת במחוז שאנדונג, ברפובליקה העממית של סין.
היא בת בכורה להוריה, ולה שלושה אחים.
שני הוריה היו רופאים בצבא השחרור העממי של סין.
בשנת 1983 החלה ללמוד באוניברסיטת פקינג, בה היא סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה.
במהלך לימודיה פגשה את פנג קונדג', אותו פגשה לאחר מעצרו ב-1 בינואר 1987 בעקבות השתתפותם המשותפת בהפגנה למען עידוד הדמוקרטיה ברפובליקה, מי שלימים עמד לצידה בהובלת המחאה בכיכר טיין-אן-מן.
באביב 1988 נישאו השניים תחת זהות בדויה, מאחר שהם היו מתחת לגיל הנישואים המותר בסין.
לאחר חתונתם, החלה את לימודי ההתמחות שלה בפסיכולוגיית ילדים באוניברסיטת בייג'ינג.
זמן קצר לאחר המאורעות בכיכר, השניים התגרשו.
בשנת 1989 הובילה עם מספר סטודנטים נוספים את מחאות אירועי כיכר טיין-אן-מן, במהלכם התקיימו שישה שבועות של הפגנות.
הפגנות אלו באותה העת היו האיום המרכזי ביותר על המשך שלטונה של המפלגה הקומוניסטית של סין.
בשנת 1998 היא סיימה לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד ובאותה שנה הקימה את קרן הפילנתרופיה "Jenzabar" שיעודה הוא עידוד זכויות אדם ברחבי הקהילה העולמית, עידוד ההשכלה האקדמית, ותכנון ופיתוח ההון האנושי.
צ'אי הייתה ממנהיגות המחאה, היא יזמה שביתת רעב וסחפה אחריה סטודנטים רבים שכינו אותה "המפקדת העליונה" של המחאה.
ההפגנות נמשכו שישה שבועות בהם המשטר חשש להמשך שלטונו, ואף הונהג שלטון צבאי במדינה, אך היא המשיכה להנהיג את המחאה, גם לאחר שחלק לא מבוטל מהמוחים (ובהם בעלה) עזבו את המחאה בעקבות הסנקציות שהטיל השלטון.
ב-1 ביוני התקבלה החלטה לפנות את המפגינים בכוח ואף הוחלט להשתמש בצבא הסיני על מנת לפנות את המפגינים.
כניסת החיילים נתקלה בהתנגדות עזה מצד המפגינים בהנהגתה של לינג, ואף מספר חיילים נהרגו במהלך ניסיון זה.
בליל 4 ביוני התנהלו קרבות אש חיה בין המפגינים לחיילי הצבא הסיני, רבים מן המפגינים נפגעו.
גם אצל חיילי הצבא עורר הקרב מול המפגינים מהומות רבות שנגמרו במשפטי שדה שנערכו לחיילים וקצינים שסירבו לפעול כנגד המפגינים.
מספר שעות לאחר מכן הוכנעו המפגינים.
בעקבות הקרבות והשפעתה הרבה של המחאה הן בקרב ציבור הסיני והן בקרב הקהילה העולמית, הוציאה ממשלת סין רשימת מבוקשים שכללה 21 ממנהיגי המחאה.
את הרשימה פתחה לינג, ובכך הפכה לאישה המבוקשת ביותר בסין בעקבות המחאה.
חלק מהמבוקשים אכן נעצרו ואף ריצו עונשי מאסר ארוכים, אך לאחר מכן הורשו לעזוב את המדינה לארצות הברית.
לינג הצליחה לחמוק מכוחות הצבא, נמלטה להונג קונג, ודרכה ברחה לצרפת בה שכנה כ-10 חודשים, כאשר מקום הימצאה באותה התקופה לא היה ידוע.
באפריל 1990 הגישה בקשה רשמית לשלטונות האמריקאים למקלט מדיני באמצעות צרפת, בטענה שנשקפת לה סכנה בארץ מוצאה.
בקשתה אושרה והיא היגרה לארצות הברית, ומאז מתגוררת בארצות הברית.
על השתתפותה במחאה היא הייתה מועמדת פעמיים לזכייה בפרס נובל לשלום.
ויליאם ג'ון וורנר הנודע בכינויו צ'איירו, היה אסטרולוג אירי ומומחה מפורסם לתורת הנסתר שפעל בתחילת המאה ה-20. כינויו שאול מן המילה האנגלית Cheiromancy שפירושה קריאה בכף היד.
הוא תיאר את עצמו כחוזה נסתרות שלימד קריאת כף היד, אסטרולוגיה ונומרולוגיה כשדית.
במהלך הקריירה שלו התפרסם ביכולתו לנבא עתידות וחזה אירועים עולמיים ואירועים אישיים בחיי לקוחותיו.
צ'איירו נולד בכפר בפאתי דבלין, אירלנד.
אימץ לעצמו את השם "הרוזן לואיס האמון".
בהסתמך על ספרי זיכרונותיו, הוא רכש את הידע שלו בתורת הנסתר והמיסטיקה בהודו.
בתור נער, הוא הגיע לנמל בומביי ושם פגש את הגורו שלו (מדריך רוחני), הודי ברהמיני, שלקח אותו לכפר באזור מהאראשטרה.
הותר לו ללמוד מספר עתיק שעסק בקריאת כף היד ושהיה עשוי מעור אנושי ומכתב זהב.
לאחר שעלעל ושינן את הספר במשך שנתיים עזב ללונדון והחל לעסוק בקריאת ידיים.
צ'איירו היה להוט להתחתן, אך מקריאת כף ידו הסיק שהוא עתיד להינשא רק בגיל מבוגר.
נבואתו העצמית אכן התממשה והוא נישא לאחר שאישה סעדה אותו במהלך מחלה קשה.
צ'איירו נהנה מקהל לקוחות מפורסמים מרחבי אירופה וארצות הברית להם ייעץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא קרא בידיהם וניבא את עתידם של מפורסמים כגון: מארק טוויין, שרה ברנאר, מאטה הארי, אוסקר ויילד, גרובר קליבלנד, תומאס אלווה אדיסון, אדוארד השמיני, הוריישו קיצ'נר, ויליאם גלאדסטון, ג'וזף צ'מברלין ועוד.
הוא נהג לבקש מלקוחות מפורסמים לחתום את שמם בספר אורחים וכן לתאר את רשמיהם מנבואותיו.
על אדוארד השמיני כתב: "לא אתפלא אם לא יוותר על כלום, כולל על זכותו לרשת את כתר המלוכה, כדי להיות עם אהובתו".
צ'איירו אף חזה שהיהודים יחזרו לפלשתינה וששמה ייקרא מחדש ישראל.
בספרו האוטוביוגרפי כלל קטעים משיחות שניהל עם מפורסמים מאותה עת כגון: אדוארד השביעי, צ'ארלס סטיוארט פרנל, הנרי מורטון סטנלי, מקס מילר, צ'ארלס ראסל, רוברט אינגרסול ואחרים.
ספרו "סודותיה האחרונים של הטיטניק" (Titanic's Last Secrets) הכיל חיזוי שניבא לוויליאם פירי, מבעלי החברה שיצרה את הטיטניק.
צ'איירו חזה במדויק שהוא ינהל קרב על חייו ותיאר את שקיעתה של האונייה.
צ'איירו התפרסם בתור קורא בכף היד ומנבא עתידות של החברה הגבוהה, ואל קהל לקוחותיו נתווספו גם ספקנים בתורת הנסתר.
מארק טוויין בעצמו כתב בספר האורחים שלו:
לאחר מספר שנים בלונדון ומספר מסעות ברחבי העולם, צ'איירו עבר לארצות הברית.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בהוליווד, פגש כעשרים לקוחות מדי יום ואף עבד על תסריט בטרם מותו מהתקף לב בשנת 1936. אלמנתו, הרוזנת לנה האמון, סיפרה שבעלה המנוח בן השבעים שייעץ לאריסטוקרטים אירופאים ולאנשי אצולה, חזה את מותו שלו יום לפני פטירתו.
מגזין טיים פרסם ידיעה על מותו ב-19 באוקטובר 1936:
צ'איירו טען שמעולם לא הבין את מקור כוחותיו הייחודיים, ולדעתו הוא איבד אותם בשנת 1906. בשל טענה של אחד מלקוחותיו שמעל בכספיו הוא היה תקופה במאסר.
ישנן טענות שלאחר השתחררו מהכלא הוא ירד מנכסיו, איבד את חבריו וגם קהל לקוחותיו לשעבר התכחש לקיומו וסירב להמשיך ולהיוועץ עמו.
צ'אי הנסן הוא שחקן אוסטרלי-תאילנדי.
הנסן נולד בקו סמוי, אי במפרץ תאילנד ב-8 בפברואר 1989. הוא נולד למשפחה תרבותית מעורבת, אב תאילנדי (סופרוט רומרואן) ואם אוסטרלית (סנדרה הנסן).
בגיל 7 הנסן היגר לאוסטרליה עם אמו ואחותו (שרה רומרואן).
הנסן החל את הקריירה שלו כמתחרה אתלטי במסלולי שדה, כאצן וקופץ למרחק.
בשנת 2006 הוא דורג במקום השני באוסטרליה לאחר שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת באליפות אוסטרליה הלאומית של בתי הספר.
הנסן מחזיק בשיאים באוסטרליה וקנדה בקפיצה משולשת.
בשנת 2011 לאחר שסיים את התיכון וקיבל תעודת בגרות הוא עבר לסידני.
ויליאם סאנצ'ס לקח את הנסן תחת חסותו ונתן לו תפקיד בהצגת תיאטרון הרחוב החי מספר 1 באוסטרליה "Beat The Streets" שם הוא הופיע בפני אלפי אנשים ביום.
לאחר שסיים את לימודי המשחק בשנת 2011, פורסם כי הנסן יצטרף לסדרת הטלוויזיה "בנות הים של מקו", בה שיחק בתפקיד הראשי.
לאחר ששיחק בסדרה "בנות הים של מקו", לוהק הנסן לעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "100".
התפקיד החוזר הפך למועדף על המעריצים, אם כי לדמות היה גורל שנקבע מראש.
לאחר הסדרה, הנסן קיבל את התפקיד הראשי של המאנקי בסדרה "האגדות החדשות על מאנקי" (אנ'), המבוסס על הספר הקלאסי "המסע למערב".
בתחילת 2018 הצטרף הנסן רשמית לצוות השחקנים של "ציידי הצללים" בעונה השלישית כג'ורדן קייל, אדם זאב בחיפוש אחר גאולה.
הצ'אטרי היא אנדרטה, הממוקמת בקרבת העיר ברייטון שבאנגליה, ליד חופה הדרומי של בריטניה.
היא הוקמה באתר שבו הועלו על המוקד בתחילת מלחמת העולם הראשונה גופותיהם של חיילים מצבא הודו הבריטית, הינדים וסיקים, שנפלו במלחמה.
הם הובאו פצועים מהחזית המערבית אל ברייטון לשם קבלת טיפול רפואי ומתו שם מפצעיהם.
מאות אלפי חיילים הודים מצבא הודו הבריטית השתתפו במלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות ההסכמה.
בחורף 1914 החלו להגיע לעיר ברייטון חיילים הודים שנפצעו בחזית המערבית, לאחר שהוחלט לאשפז אותם בנפרד מן החיילים הבריטיים.
הם טופלו בשלושה בתי חולים צבאיים שהוקמו בעיר.
אחד מהם הוקם בביתן המלכותי בעיר ביוזמתו של המלך ג'ורג' החמישי.
לאחר שהגייסות ההודיים הועברו מאירופה למזרח התיכון ב-1915 הסתיים הטיפול הרפואי בהם בברייטון, והפצוע האחרון עזב את העיר בפברואר 1916.
רוב הפצועים שהובאו לברייטון החלימו או שמצבם השתפר, אך עשרות מהם מתו מפצעיהם.
21 חיילים מוסלמים שמתו נקברו בבית קברות ליד העיירה ווקינג (Woking).
גופותיהם של 53 חיילים הינדים וסיקים שמתו נלקחו אל אתר (גהאט) שהוקם בשטח פתוח ליד ברייטון ושם הועלו על המוקד בהתאם לאמונתם.
הצעה להקים אנדרטה לחללים באתר העלייה על המוקד הועלתה כבר ב-1915 על ידי קצין רפואה הודי ואומצה על ידי ראש עיריית ברייטון סר ג'ון אוטר (John Otter).
ב-1916 אימץ משרד הודו בממשלת בריטניה את ההצעה והסכים להשתתף במימון עלות הקמת האנדרטה.
באותה שנה הועבר השטח שבו נועדה לקום האנדרטה מבעלות פרטית לידי מועצת מחוז ברייטון.
מימון להקמת האנדרטה גויס ב-1917, וב-1918 נבחרה חברה קבלנית להקמתה.
תכנון האנדרטה נעשה על ידי האדריכל ההודי אליאס קוסמס הנריקז (Elias Cosmas Henriques) בסיועו של האדריכל סמואל סווינטון ג'ייקוב , ממובילי השימוש באדריכלות ההודית-סרצנית בהודו.
עלות הבנייה כולל בניית בית מגורים לשומר האנדרטה הגיעה לכ-5,000 לירות (כ-201 אלף לירות במחירי 2021).
נקבע כי עיריית ברייטון תהיה בעלת האנדרטה ותדאג לאחזקתה.
האנדרטה נחנכה ב-1 בפברואר 1921 על ידי אדוארד, הנסיך מוויילס (לימים המלך אדוארד השמיני).
באמצע שנות השלושים הידרדר מצב האנדרטה.
השומר שמונה לה מת, איש לא החליפו וביתו נהרס.
משרד הודו, שקיבל תלונות רבות על מצב האנדרטה, פנה אל עיריית ברייטון ואל הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, ושלושת הגופים הגיעו להסכם על מדיניות חדשה לאחזקת האנדרטה, שבמסגרתה צומצם שטח הקרקע שהוגדר כמשויך אליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור שבו נמצאה האנדרטה לאזור צבאי ומצבה הפיזי הידרדר עוד לאחר שחיילים השתמשו בה כמטרה במסגרת מטווחים.
לאחר המלחמה נטל משרד המלחמה אחריות לנזק שנגרם לאנדרטה והיא שוקמה.
הלגיון הבריטי המלכותי יזם ב-1951 טקסי זיכרון באנדרטה, ואלו התקיימו עד שנת 1999. לאחר מכן המשיכה הקהילה הסיקית המקומית לקיים טקסי זיכרון שנתיים באתר.
הם נערכים ביום ראשון השני בחודש יוני.
ב-1971 קיבלה האנדרטה מעמד של מבנה רשום מדרגה II.
ב-2017 היא הובאה תחת השגחתה של האגודה הבריטית Fields in Trust .
האנדרטה היא מתחם מוקף גדר אבן, שנבנה על גבי מדרון גבעה באתר המשקיף על ברייטון והים, בגובה של כ-150 מטר מעל העיר.
סביבו משתרע שטח פתוח נרחב.
בתוך המתחם נבנו מדרגות מאבן אפורה על גבי המדרון.
בראשן, על מדרגה רבועה, הוקם על בסיס מתומן ביתן הודי מאבן שיש שהובאה מסיציליה, ובו כיפה עגולה ושמונה עמודים, רבועים בחלקם התחתון ומתומנים בחלקם העליון.
גובהו הוא 8.8 מטר מראשו ועד תחתיתו.
בתחתית המדרגות מכסים שלושה לוחות גרניט את המשטחים ששימשו לעריכת המוקד לחיילים המתים.
על גבי בסיס הביתן הרבוע נחרתה הכתובת הבאה באנגלית, הינדי, פנג'אבי ואורדו.
היא חוברה על ידי סר ג'ון אוטר:
לזכרם של החיילים ההודים כולם שנתנו את חייהם למען המלך-הקיסר במלחמה הגדולה
אנדרטה זו, שהוקמה באתר של מדורת ההלוויה
שבה עברו באש הינדים וסיקים שמתו בבית חולים בברייטון
הוקדשה בתודה, בהערכה ובאהבת אחים
שמות החיילים שגופותיהם הועלו על המוקד באתר זה נחרתו לימים על גבי כותל זיכרון שהוקם בקרבת האנדרטה.
צָ'אכָּאפּוּלִי (בגאורגית: ჩაქაფული; באנגלית: Chakapuli) הוא תבשיל בשר הנפוץ במטבח הגאורגי.
התבשיל מורכב מבשר כבש, בצל, עלי טרגון, שזיפי טקמאלי ויין לבן, ואת אלה מבשלים יחד למשך שעה וחצי.
מלבד הגרסה הבשרית, ניתן להכין את התבשיל עם פטריות כתחליף לבשר.
צ'אן (בהונגרית: Csány) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בצ'אן מספר התושבים נמצא בירידה.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור מיושב לסירוגין מתקופת האבן עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1332.
יהודים התיישבו במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19, רובם התפרנסו מרוכלות וממלאכה.
בעקבות הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם הניאולוגי שדגל בהשתלבות בחברה ההונגרית ותיקון סדרי החיים הדתיים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1891.
בשנת 1942 נלקחו גברים יהודים בני 18–48 מצ'אן לעבודות כפייה ורובם ניספו בשדות המוקשים של אוקראינה.
עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מרץ 1944) נצטוו יהודי צ'אן להסתגר בבתיהם למשך שבועות ולא הורשו לצאת אפילו כדי לקנות מצרכי מזון.
בתחילת יוני 1944 העברו לגיטו שהוקם בהטוון ובסוף אותו החודש שולחו למחנה אושוויץ.
חמישה יהודים שחזרו לכפר אחרי המלחמה עזבו תוך זמן קצר, ובשנת 1947 בוטלה הקהילה רשמית.
צ'אלמרס היוברט "סליק" גודלין היה טייס הניסוי השני של המטוס הנסיוני הרקטי-העל קולי בל X-1 והראשון להפעיל את הכלי בטיסה ממונעת.
הוא היה טייס הדגם השני של מטוס פרויקט שבירת מחסום הקול ואף שכמעט שבר את מחסום הקול באמצעותו.
חיים מוקדמים ושירות במלחמת העולם השנייה
גודלין נולד ב-2 בינואר 1923 בגרינסבורג, פנסילבניה.
בעת הצטרפותו לחיל האוויר, היה גודלין לקצין הצעיר ביותר בתולדות החיל הקנדי.
גודלין סיים את הכשרתו כשנה לאחר מכן והועבר לזירה האירופאית בשנת 1942. בדצמבר של אותה השנה, ביקש הצי האמריקאי מגודלין לחזור לארצות הברית ושם עבר גודלין הסבה לטייס חיל הים האמריקאי.
הוא שוחרר משירות פעיל ומצא משרה בחברת בל איירקראפט כטייס ניסוי בדצמבר 1943.
באותו הזמן, בנו בחברת בל את מטוס הניסוי X-1 במטרה לשבור את מחסום הקול במהלך שנות ה-40. בשל כך, הפך גודלין לאחד מטייסי הניסוי המוסמכים הראשונים בארצות הברית.
הטיסה הלא-ממונעת הראשונה של גודלין הייתה ב-11 באוקטובר 1946, בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
אחרי שלושה ניסיונות דאייה, הפך גודלין לטייס הראשון להטיס את ה-X-1 בטיסה ממונעת ב-9 בדצמבר 1946 בדגם מס' 2 של המטוס (הדגם הראשון חזר למפעלי בל בבפאלו, ניו יורק לתיקונים).
גודלין הטיס את הדגם השני עוד כ-11 פעמים לפני שחזר לטוס בדגם הראשון המשודרג והמשופר.
שדרוגי הדגם הראשון כללו כנפיים חדשות, שקוטרן היה קטן ב-8% מכנפי הדגם השני ומייצב אופקי חדש.
הטיסה הראשונה של גודלין בדגם המשופר הייתה ב-10 באפריל 1947. בסך הכל, גודלין הטיס את ה-X-1 כ-26 פעמים, על סך שני דגמיו והגיע עד קרוב מאוד לשבירת מחסום הקול.
גודלין הצטרף ל"מועדון הזחל" , זאת לאחר שנאלץ לנטוש את המטוס פעמיים.
עם זאת, בסופו של דבר חיל האוויר לקח לידיו את פרויקט ה-X-1 וזאת לאחר שגודלין דרש 150,000 דולר לביטוח חיים ובנוסף על כך דרש בונוס על כל דקה שבילה במהירות מעל 0.85 מאך.
דבר נוסף שגרם למהלך זה, היה שמרנותה של התוכנית.
כלומר, התעקשותם של מהנדסי התעופה להתקדם רק בכשתי מאיות המאך בכל טיסה (0.02).
צ'אק ייגר אף ציטט באוטוביוגרפיה שלו בנוגע לתוכנית, כי "בקצב הזה היה לוקח להם חודשים עד שהיו שוברים את מחסום הקול".
לבסוף, מחסום הקול נשבר על ידי ייגר עצמו בטיסה הממונעת התשיעית בשנת 1947. גודלין הכחיש לאחר מכן כל דרישה עבור בונוסים נוספים.
גודלין הודיע כי עשה עסקה עם רוברט סטנלי, טייס ניסוי מטעם חברת בל שישבור את מחסום הקול בטרם יעבור המטוס לידי חיל האוויר, אך העסקה לא יצאה לפועל בשל התעקשותם של עובדי בל על אדם יותר כריזמטי ופרסומי בשביל לעשות יחסי ציבור עבורה החברה.
בשנת 1948, שירת גודלין כטייס מח"ל בחיל האוויר הישראלי הטרי, ואף נלחם במלחמת העצמאות.
במהלך המלחמה, כאשר הטיס מטוס ספיטפייר Mk IX (סוג 361), היה שותף להפלתם של שלושה מטוסי ספיטפייר Mk XVIII (סימן 18) בריטיים.
לאחר המלחמה התמנה לאחראי אגף הניסוי בחיל האוויר, זאת בשל הסמכתו הקודמת בחיל האוויר של ארצות הברית.
כשפעולות האיבה הפסיקו, הטיס גודלין את מטוס הדאגלס DC-4 למשימות הומניטריות להבאת יהודים מעדן, ערב הסעודית וגרמניה.
גודלין המשיך בקריירת התעופה שלו ואף היה הבעלים של חברת תעבורת אוויר קו סיישל-קילימנג'רו.
בבעלותו אף היו חברות לייצור חלפי מטוסים.
בין הישגיו הרבים האחרים, גודלין היה מועמד להיכל התהילה הלאומי לתעופה.
נכנס להיכל התהילה של פלורידה, אגודת הרקטות האמריקאית (חבר הכבוד לשנת 1946).
קיבל ציון לשבח מהצלב האדום האמריקאי הודות למאמציו ההומניטריים בפעולות סיוע בניגריה ובביאפרה.
נבחר להיכל התהילה של ניאגרה פרונטייר אביאיישן (1987), אגודת טייסי ניסוי (עמית כבוד לשנת 1991) ואף קיבל את פרס האזכרה של האחים רייט מאיגוד התעופה של מיאמי רבתי (1992).
גודלין נהנה מחברויות במועדון המלכותי אירו, איגוד התעופה של מיאמי רבתי כחבר בכיר ובמכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה ונוספים.
צ'אלמרס גודלין גולם על ידי השחקן ויליאם רוס בסרט הצוות המובחר משנת 1983.
צ'אמוי (בספרדית: Chamoy) הוא רוטב מקסיקני חריף העשוי מתבלינים שונים ופירות ונפוץ במדינות דרום-אמריקה.
הרוטב מורכב ממלח, סוכר, צ'ילי יבש, מיץ ליים, מנגו, משמש או שזיף, טעמו ייחודי ועשוי להשתנות בהתאם לסוג הפרי בו משתמשים.
נהוג לצרוך את הצ'אמוי כמטבל לירקות ופירות או לצד סוכריות מקסיקניות העשויות ממנגו, תמרהינדי ואבטיח.
צ'אמבוטה (באיטלקית: Ciambotta או Giambotta) הוא תבשיל ירקות קיצי של המטבח האיטלקי הדרום איטלקי המכונה מצוג'ורנו (באיטלקית: Il Mezzogiorno - "הצהריים", ובהשאלה גם "הדרום").
למנה יש איות אזורי שונה; היא ידועה כ-Ciambotta או Ciambrotta בקלבריה ובמקומות נוספים, Ciammotta בבזיליקטה ולפעמים גם בקלבריה, Cianfotta או Ciambotta בקמפניה ובלאציו, וצ'בוטה באברוצו.
צ'אמבוטה פופולרית בכל דרום איטליה, מנאפולי דרומה ומחלקים רבים של ארגנטינה שם נקראת "Chambota".
ישנן וריאציות אינדיבידואליות ואזוריות רבות של צ'אמבוטה, אך כולן כוללות ירקות קיץ.
חצילים איטלקיים, קישואים, פלפלים, תפוחי אדמה, בצל, עגבניות, שום, בזיליקום ושמן זית הם מרכיבים נפוצים.
צ'אמבוטה מוגשת לרוב כמנה עיקרית, או לצד בשרים על האש, כגון נקניק או דג-חרב.
היא מוגשת לפעמים עם פסטה, פולנטה או אורז.
צ'אמבוטה "חברה" באותה קטגוריה קשה להגדרה של מאכלים איטלקיים המכונה מינסטרה (minestre), בדרך כלל איפשהו בין מרק סמיך לבין נזיד.
לעיתים קרובות משווים אותו לרטטוי הצרפתי, שניהם חלק מהמשפחה הרחבה יותר של תבשילי ירקות של מערב המטבח הים-תיכוני.
צ'איטיה, אולם צ'איטיה או צ'איטיה-גריהא (תעתיק מקובל מסנסקריט: Caitya) הוא מונח המתייחס למקדש, מקום קדוש, או אולם תפילה בדתות הודיות.
המונח נפוץ ביותר בבודהיזם, שם הוא מתייחס לחלל בנוי או חצוב שבו יש תקרה גבוהה עם פרופיל מעוגל כשבקצה המרוחק מול הכניסה יש סטופה בתוך אפסיס.
בפועל, הצ'איטיה היא הסטופה עצמה, והבניינים ההודיים הם אולמות צ'איטיה, אך הבחנה זו לרוב אינה נשמרת.
מחוץ להודו, המונח משמש בודהיסטים לסגנונות מקומיים של מונומנטים קטנים דמויי סטופה בנפאל, קמבודיה, אינדונזיה ובמקומות אחרים.
בתאילנד הסטופה, לא אולם הסטופה, קרויה צ'די.
בטקסטים ההיסטוריים של ג'ייניזם והינדואיזם, כולל אלה הנוגעים לאדריכלות, "צ'איטיה" מתייחס למקדש, מקום מקודש או כל מונומנט קדוש.
רוב הדוגמאות המוקדמות של צ'איטיה ששרדו הן של .
החוקרים מסכימים שהצורה הסטנדרטית מחקה מסורת של מבני אולמות עשויים מעץ ומחומרים צמחיים אחרים, שאף אחד מהם לא שרד.
התקרות המצולעות המתעקלות מחקות בנייה בעץ.
בדוגמאות המוקדמות יותר נעשה שימוש דקורטיבי בעץ, עם צלעות עץ שנוספו לתקרות האבן.
במערות בהאג'ה וב"צ'איטיה הגדולה" של מערות קרלה, שרדו צלעות העץ המקוריות; סימנים במקומות אחרים על התקרה מראים היכן הם היו פעם.
בתקופה מאוחרת יותר, הצלעות הללו היו חצובות.
לעיתים קרובות נוספו למבני אבן אלמנטים בעץ, כמו מסכים, מרפסות מחזית המבנה ומרפסות תלויות.
הדוגמאות ששרדו דומות בפריסה הרחבה שלהן, אם כי העיצוב התפתח במשך מאות שנים.
האולמות גבוהים וארוכים, אך צרים למדי.
בקצה הרחוק ניצבת הסטופה, שהיא מוקד הדבקות הדתית.
הפראדקשינה, פעולת ההקפה או ההליכה סביב הסטופה, הייתה מנהג טקסי ופולחני חשוב, ותמיד יש מרווח מספיק לאפשר זאת.
קצה האולם מעוגל אפוא, כמו האפסיס באדריכלות המערבית.