tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת להשיג אישור משלטונות המנדט לגידול יוני דואר, עיסוק בעל השלכות צבאיות אפשריות, סיפק עץ-הדר לבריטים יונים עבור בסיסי הצבא בארץ ישראל ובמצרים.
לאחר קום המדינה עבד במחלקת הקליטה של משרד החינוך והיה יועץ חינוכי בצה"ל.
בשנות ה-70 שב עץ הדר לתודעה הציבורית, כאשר ערך מאבק ציבורי בכת המדיטציה הטרנסצנדנטלית.
הוא פרסם ספר בנושא ומכתבים למערכות העיתונים והתעמת עם נציגת הכת בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת".
אשתו, תמר עץ-הדר (1914–2006), הייתה מורה למתמטיקה, מפתחת מתודות להוראת המתמטיקה לתלמידי בית הספר היסודי.
גיסו (בעלה של אחותו דינה) שרגא פייבל קלעי (1901–1964) היה גם הוא מורה למתמטיקה ולפיזיקה, מפקח ומנהל המחלקה לבחינות במשרד החינוך, מחבר ועורך ספרי לימוד ומתרגם ספרי מדע פופולרי.
יונת הדואר, בהוצאת המחבר, תרצ"ט
גדול יונים: חוברת הדרכה, ירושלים: הפקוח על החנוך החקלאי של מחלקת החנוך של הוועד הלאומי, תש"ז
אילנות: לתולדות היישוב בארץ ישראל תק"ץ - תר"ף, בהוצאת המחבר, 1967
מסודות המדיטציה הטרדנסטלית: כיצד מרחפין, תשל"ט
אברהם עֲמיצוּר (במקור: אברהם הכהן מזרחי) (י בטבת תרנ"א, 21 בדצמבר 1890, נובנדגאן, איראן – ד באב ה'תשכ"ט, 19 ביולי 1969, פתח תקווה) היה סופר ומשורר ישראלי יליד איראן, שכתב על קורות יהודי פרס.
עמיצור נולד בכפר נובנדגאן שבמחוז שיראז באיראן.
כשהיה בן תשע התייתם מאביו, שלמה הכהן, ונשלח עם דודיו לעבוד ברוכלות, ולעזור בפרנסת משפחתו, שכללה את אמו, אחיו ואחותו.
עוד בילדותו אהב ללמוד ולקרוא, ובין ספרי אביו גילה את התנ"ך.
הקריאה בספר הותירה בו רושם, והוא ביקש לדעת מה אירע לעם ישראל לאחר חורבן בית המקדש השני; אלא שבני כפרו לא היו יודעי ספר, והוא לא קיבל תשובות.
מאז התפתח בו רצון עז לעלות לירושלים ולהכיר את ההיסטוריה של עם ישראל.
בשנת ה'תרע"א (1911) כשהוא בן 20, עלה לארץ ישראל עם אשתו אסתר בשיירה מאיראן, ושינה את שם משפחתו ממזרחי לעמיצור, שם המעיד על חלומותיו הציוניים.
עם הגיעו לארץ השתכן בירושלים למשך שלושה חודשים.
לאחר מכן עבר למושבה כפר סבא, שם רכש כרם שקדים עוד בטרם בואו ארצה.
הכרם לא היה רווחי כלל, ובשנת 1914, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פתח חנות מכולת.
בסוף המלחמה לא היה זכר לכרם, שכן הטורקים עקרו את העצים לשימוש כדלק לרכבות.
לאחר המלחמה עבר עמיצור למושבה פתח תקווה, שם עבד כפועל בפרדסי העיר.
לאחר תקופה פתח חנות בגדים, ושם עבד בשארית חייו.
במהלך השנים ניסה לשקם את כרמו עוד פעמיים: פעם אחת מלחמת העולם השנייה גרמה גם היא לכישלון העסק, ופעם נוספת נאלץ לוותר על החלום החקלאי, כאשר בתום מלחמת העצמאות כשכבר שיקם את הכרם, באו תושבי המעברות הסמוכות, ואכלו את הפֵרות.
לאחר כל זה, בלית ברירה, מכר את הפרדס במחיר אפסי.
לעמיצור נולדו שבעה ילדים, חמש בנות ושני בנים, והוא שאף שכולם יקבלו השכלה; ואכן, ילדיו גדלו והיו למורים ולגננות.
על הקריאה בתנ"ך כתב בזקנותו למשורר ישורון קשת:
עמיצור נפטר בפתח תקווה ב-1969, בגיל 78. נקבר בעירו.
את שירו הראשון פרסם בכתב העת הספרותי "הדים" בעריכת אשר ברש ויעקב רבינוביץ, ולאחר מכן הדפיס שירים וסיפורים בכתבי עת נוספים: "כתובים", "מאזנים", "הארץ", "בוסתנאי", "הדואר", "גליונות", קובצי "קטיף", "הד המזרח" ועוד.
שלושה ספרים מפרי עטו ראו אור, האחרון בהם לאחר מותו:
לבטים: רומן מחיי עולי פרס, 2 כרכים, תל אביב: אמנות ('ספריה לכל'), 1933. (תחת השם א' כהן-מזרחי)
הנידחים: רומן, ירושלים: אגודת שלם, 1969. (רומן מחיי יהודים בפרס ועלייתם ירושלימה; הופיע חודשים אחדים לפני מותו)
הנדר: סיפורים מחיי יהודי פרס ועלי פרס, ירושלים: ר' מס, 1973. (קובץ סיפורים שנכתבו בארבעים השנים האחרונות לחייו)
עיריית פתח תקווה הנציחה את עמיצור, שהיה תושב העיר במשך שנים רבות, ברחוב על שמו.
אברהם פאס קרוס (בספרדית: Abraham Paz Cruz; נולד ב-29 ביוני 1979) הוא כדורגלן עבר ספרדי אשר שיחק בעמדת הבלם.
פאס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של קדיס.
ב- עבר לקבוצה הבכירה של העיר, והושאל לעונה לקבוצת פורטואנסה ששיחקה בליגה השלישית.
משנת 2000 החל פאס לשחק עם קדיס באופן קבוע, ובסוף עונת הצליח לעלות איתה לליגה השנייה.
כעבור שנתיים הקבוצה זכתה באליפות הליגה השנייה, ועלתה לליגה הראשונה.
בעונתו הראשונה בקריירה בליגה הבכירה () ערך פאס 22 הופעות ליגה וכבש שער אחד, אך הקבוצה סיימה במקום ה-19 וחזרה לליגה השנייה כעבור שנה.
במחזור האחרון של עונת יצאה קדיס למשחק חוץ נגד הרקולס, כשניצחון במשחק היה מבטיח את הישארותה בליגה השנייה.
במצב של שוויון 1-1 נשרקה לטובת קדיס בעיטת עונשין מ-11 מטר בדקה ה-90. פאס ניגש לבעוט את הפנדל, אך החמיץ, וקדיס ירדה לליגה השלישית.
תקופה לאחר מכן הודה פאס כי בעקבות ההחמצה הזו הוא "לא יצא מהבית במשך חודש".
בסך הכל ערך פאס 218 הופעות ליגה במדי קדיס, וכבש 31 שערים במשך שמונה שנים בקבוצה.
לאחר הירידה עם קדיס לליגה הספרדית השלישית, חתם פאס בקיץ 2008 בהרקולס.
בעונת הופיע 30 פעמים בליגה, כבש שני שערים, וסייע לקבוצה לסיים במקום השני ולחזור לליגה הראשונה לאחר 13 שנים.
בעונתו השנייה בקריירה בליגה הספרדית הבכירה () היה שותף לניצחון החוץ של הרקולס על ברצלונה ב-12 בספטמבר 2010. ב-12 בדצמבר, במסגרת המחזור ה-15, כבש פאס את אחד השערים לזכות הרקולס בניצחון הביתי 1-4 על מאלגה.
בסיום העונה הרקולס חזרה לליגה השנייה.
בעונת עבר פאס לשחק במועדון הכדורגל של קרטחנה מהליגה השנייה, וירד איתה בסיום העונה לליגה הספרדית השלישית.
בעונת שיחק בקבוצת סבאדל מהליגה השנייה.
ב-18 ביולי 2013, בגיל 34, עזב פאס לראשונה את ספרד וחתם בבני סכנין.
שבוע לאחר מכן, התפרסם תחקיר בעיתון הספרדי "מארקה" בו הועלה החשד כי פאס היה מעורב במכירת שני משחקים, כששיחק עונה לפני כן בסבדל.
במסגרת התחקיר נחשפה סדרת שיחות טלפון בין פאס לחבריו לשעבר בהרקולס, שבהם נשמע פאס מתווך לכאורה במכירת המשחקים.
פאס הכחיש כל קשר לפרשה, וטען כי מדובר על שמועות לא נכונות, ובני סכנין החליטה להשאירו.
ב-15 במרץ 2014 כבש פאס את שער הבכורה שלו בסכנין בניצחון 0-1 על בית"ר ירושלים.
פאס עזר לסכנין לסיים את עונת במקום השישי בליגת העל.
ב-18 באוקטובר 2014, במסגרת המחזור הרביעי של עונת , כבש פאס את שערו השני בסכנין בתיקו 1-1 עם הפועל תל אביב.
ב-3 בפברואר 2015 הושאל פאס למכבי חיפה וחזר לשחק תחת המאמן מרקו בלבול שהביא אותו לבני סכנין.
ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב במשחק הליגה שהסתיים בתיקו 0-0 עם הפועל עכו.
בתום העונה חזר פאס לסכנין במדיה שיחק עד שנת 2018.
בתחילת 2019 עבר לקבוצת סנט.
ג'וזף מליגת העל של גיברלטר.
אברהם סקורקה (Abraham Skorka; נולד ב-5 ביולי 1950 בבואנוס איירס) הוא רב קונסרבטיבי, סופר וביופיזיקאי ארגנטינאי.
שימש כרקטור בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית בבואנוס איירס.
אברהם סקורקה נסמך לרבנות בשנת 1973. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס.
הוא פרסם מאמרים מדעיים בתחומי הביופיזיקה וגם בנושאי תנ"ך ותלמוד.
סקורקה קיבל תואר דוקטור גם מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, וכן תואר דוקטור לשם כבוד שהוענק לו בשנת 2010 מטעם האוניברסיטה הקתולית של ארגנטינה, הפעם הראשונה באמריקה הלטינית שאוניברסיטה קתולית מעניקה תואר כזה לרב.
סקורקה ידוע בעיקר בשל יחסיו האישיים הקרובים, אך גם בשל הוויכוחים התאולוגיים שניהל עם הארכיבישוף של בואנוס איירס, חורחה מריו ברגוליו, לימים האפיפיור פרנציסקוס.
השניים פרסמו ספר משותף, "Sobre el Cielo y la Tierra", שתורגם לעברית בשם "על רומא וירושלים: שיחות בין אפיפיור לרב".
הספר כולל סדרה של שיחות ביניהם בנושאי דת ואמונה וההקשר שלהם לחיים המודרניים, כגון: קיומו של אלוהים, מוות, הומוסקסואליות, השואה, וקפיטליזם.
במאי 2017, פרסם הרב סקורקה הסכמה בנוגע להצהרה הרבנית האורתודוקסית בנושא הנצרות הקרויה "לעשות רצון אבינו שבשמיים: לקראת שותפות בין יהודים לנוצרים" שפורסמה כשנתיים לפני כן על ידי המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי (CJCUC) בישראל.
אברהם (אברשה) סכנין (1 בינואר 1905, כ"ד בטבת תרס"ה – 17 במאי 1986, ח' באייר תשמ"ו) היה סגן ראש עיריית חיפה, חבר מועצת העיר, יקיר העיר חיפה ואסיר ציון.
אברהם סכנין נולד בשם אברשה סכנין בפולטבה שבאימפריה הרוסית.
בשנת 1920, כתלמיד בגיל 15, הצטרף לתנועה הציונית.
שנתיים לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 החלו רדיפות נגד התנועה הציונית.
בהיותו חבר ועד גלילי של הנוער הציוני וסטודנט באוניברסיטת חרקוב להנדסה נעצר ב-2 בספטמבר 1924 בעיר חרקוב באוקראינה, מחוסר הוכחות שוחרר אחרי שלושה חודשים בבית הסוהר באוקראינה.
אחרי מספר חודשים עזב את לימודיו באוניברסיטה בחרקוב ונסע לפי הוראות של הנוער הציוני לויניצה וביקר בעשרות מקומות, בהם הייתה פעילות של הנוער הציוני.
בשנת 1925 נבחר כחבר המרכז של הנוער הציוני המורכב מ-5 חברים, שמושבו היה בעיר מוסקבה.
שנת 1925 הייתה שנת השיא של הנוער הציוני כאשר היו לנוער הציוני למעלה מ-5,000 חברים.
במרץ 1926 נאסר בלנינגרד, בוועידה של תנועת הנוער הציוני שבה השתתפו כ-20 צירים מאזורי ברית המועצות.
שני חברי המרכז של התנועה הציונית מישה ויסברג ואברהם סכנין נאסרו לכשלוש שנים בכלא בסיביר ללא משפט.
אחרי מאסרו, במאי 1929 גורש לאשחבד.
במשך כמה חודשים לאחר שסירב לתת הצהרה שהוא עוזב את התנועה הציונית גורש לאזור אסיה התיכונית למשך שבע שנים יחד עם אסירי ציון נוספים.
בשנת 1933, הוא הגיע לעיר טשקנט, שבה היו נפגשים עם אסירי ציון אחרים.
בעיר זו הוא הכיר את מסיה דרביצקי, אסירת ציון גם היא והתחתן איתה.
בשנת 1935 נולדה בתו, ומסיה ובתו קיבלו רשות לעזוב את ברית המועצות לארץ ישראל, אך סכנין לא קיבל רשות ללוות אותן לארץ ישראל ונשאר במקום מאסרו בטשקנט, כשסיכויו להצטרף למשפחה היו קלושים.
רק ב-1936 קיבל רשות לצאת מברית המועצות לארץ ישראל, לאחר 7 שנות מאסר.
סכנין הגיע לארץ ישראל באפריל 1936. כשהגיע לארץ ישראל החל המרד הערבי הגדול.
בשנתו הראשונה בארץ ישראל החל לעבוד כפועל בניין והתגורר בחיפה, אך בגלל מצב בריאותו עזב את עבודתו כפועל בניין והחל לעבוד בטכניון שבחיפה.
אחרי תקופה קצרה התמנה תחילה כמזכיר הכספים ואחר כך כסגן מנהל בית הספר המקצועי של הטכניון, שבו עבד עד מאי 1964.
בשנת 1937 החל את פעולתו הציבורית, כחבר מפא"י ומספר שנים היה חבר הוועד בטכניון העברי.
כנציג המפלגה נבחר למרכז הסתדרות הפקידים.
בשעת הפילוג במפלגת פועלי ארץ ישראל הצטרף לסיעה ב והיה חבר מרכז האחדות ומפלגת העבודה במשך השנים 1955 עד 1986.
עם הקמת מפלגת העבודה הישראלית נבחר כחבר המרכז וגם למזכירות וללשכת המפלגה במחוז חיפה.
בשנת 1955 נבחר לראשונה למועצת העיר חיפה.
במאי 1964 נבחר כסגן ראש העירייה וכיהן בתפקיד זה עד פברואר 1974 בתחילה כסגנו של אבא חושי אחר כך של משה פלימן וגם של ירוחם צייזל בזמן שהיה ראש עיריית חיפה לאחר שמשה פלימן נפטר.
בינואר 1978, קיבל אזרחות כבוד של העיר חיפה.
כיהן כנשיא מועצת קליטת העלייה של עיריית חיפה עד פטירתו בשנת 1986. נקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
בשנת 1988 נקרא על שמו רחוב בשכונת רמת אלון שבחיפה.
סכנין היה נשוי למסיה ואב לאילנה (שהייתה לימים חברת מועצת עיריית חיפה) ולגדעון.
אברהם (אבי) פאוסט (נולד ב־1967) הוא ארכאולוג המשמש כפרופסור לארכאולוגיה של התקופה העתיקה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין באוניברסיטת בר-אילן וחבר במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
פאוסט סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת בר-אילן (תש"ס, בהנחיית פרופ' שלמה בונימוביץ ופרופ' זאב ספראי), והשתלם גם באוניברסיטאות אוקספורד (visiting graduate student, שם קיבל במכון לארכאולוגיה; מלגת רוטשילד) והרווארד (פוסט-דוקטורט, עמית פולברייט).
בנוסף, בשנת 2008 הוא שימש כעמית קנדי ליי (Kennedy Leigh Fellow) במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, באוניברסיטת אוקספורד, ובשנת 2012—2013 כיהן כפרופ' אורח במחלקה ללימודי שפות המזרח הקרוב ותרבויותיו (Near Eastern Languages and Civilizations) באוניברסיטת הרווארד.
בשנים ה'תשס"ו–ה'תשס"ט שימש פאוסט כראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים ה'תש"ע–ה'תשע"א כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס).
פאוסט מעביר קורסים גם במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטה.
פאוסט השתתף במספר חפירות וסקרים ארכאולוגיים בישראל ובחו"ל.
בשנים 1997—2003 הוא ניהל, יחד עם פרופ' עדי ארליך, את חפירות ח'רבת א-רסם, ומאז שנת 2006 הוא מנהל את פרויקט החפירות בתל עיטון והסקר בסביבותיו.
תחומי המחקר וההתמחות של פאוסט הם ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל בתקופות השונות, בדגש על תקופת הברונזה והברזל (ארכאולוגיה מקראית).
דגש מיוחד יש במחקריו על המגזר הכפרי, ועל שילוב שיטות מתחום מדעי החברה, ובעיקר אנתרופולוגיה, במחקר הארכאולוגי.
מחקריו כוללים היבטים של ארכאולוגיה של ההתנחלויות, אינטראקציה עירונית-כפרית, ריבוד חברתי-כלכלי, אתניות, תהליכים המורכבות החברתית, החפירות ושיטות הסקר והמתודולוגיה.
רבים ממחקריו בתחום זה עוסקים בחברה הישראלית בתקופת הברזל, בהיווצרות הזהות האתנית הישראלית בתקופה זו, וביחסי הישראלים, הפלשתים והכנענים.
מאמרים מתודיים פרסם פאוסט גם על הסקר הארכאולוגי ואמינותו, על השוואת שיטות מחקר שונות לזיהוי ההיסטוריה של אתרים (עם חיה כץ) וכן על פיתוח שיטת סקר חדשה (עם יאיר ספיר) שעושה שימוש בתלוליות העפר שיוצרים חולדים על מנת ללמוד על קיומם של אתרים קדומים וגבולותיהם.
פאוסט פרסם יותר ממאה וחמישים מאמרים, ומספר ספרים, במגוון נושאים הקשורים לארכאולוגיה ולהיסטוריה של ארץ-ישראל.
בעיקר ספרים ומאמרים רבים העוסקים בהיבטים שונים של הארכאולוגיה הישראלית מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הביזנטית, עם דגש מיוחד על חברת הברזל.
פאוסט, א', תשס"ה, החברה הישראלית בתקופת המלוכה: מבט ארכאולוגי, ירושלים: יד יצחק בן צבי.
פאוסט, א' וספראי, ז', תשע"ה, תולדות ההתיישבות בארץ-ישראל: ניתוח כמותי לאור ממצאי חפירות ההצלה והחפירות היזומות, רמת גן, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, תשס"ז, אוניברסיטת בר-אילן
אברהם סיני (נולד בכ"ט בכסלו ה'תשכ"ד, 15 בדצמבר 1963) הוא גר ישראלי ממוצא לבנוני-מוסלמי, שבמהלך שירותו בארגון הטרור חזבאללה, שימש כמודיע עבור צה"ל והמוסד.
נולד בשם אברהים יאסין בשנת 1963 בכפר מתואלי בבקעת הלבנון, שם גדל, לצד שמונת אחיו, כמוסלמי שיעי.
בגיל צעיר היגרה משפחתו לצפון לבנון, מקום מושבם של הפלנגות הנוצריות.
בשנת 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, חזרה משפחתו לדרום לבנון בשל חשש לחייו של אחיו הבכור ששירת בצד"ל (צבא דרום לבנון), ונחשד למשתף פעולה עם המוסד הישראלי.
על פי עדותו, כבר בתקופה זו הוא הזדהה באופן מוחלט עם הצד הישראלי במלחמה וראה בו כוח משחרר.
הוא סבר כי יחד עם צד"ל הפעילות הישראלית תסייע ליציבות האזור, תמגר את הטרור הפלסטיני ותקל על חיי התושבים.
לפיכך, הוא החליט לרגל עבורם ויחד עם אחיו הוא יצר קשר עם קצין ישראלי והיו מוסרים לו מידע על הנעשה בבקעה.
בשלב מסוים התעורר חשדם של אנשי החזבאללה כי יאסין משתף פעולה עם ישראל, ולאור העובדה שגם שני אחיו שירתו בצד"ל החליטו לחטוף את שלושת האחים ואביו.
הוא נכלא באשמת בגידה ונחקר באופן סדיר על ידי אנשי הארגון שניסו לעמוד על טיב קשריו עם צה"ל ועל המידע שהעביר להם.
במהלך חקירותיו עבר יאסין עינויים קשים שכללו קשירות, בעיטות ומכות חשמל.
לדבריו, כבר בחקירתו הראשונה קשרו אותו שוביו לקיר וגירדו את עור גבו בסכין.
באחת מחקירותיו בה נכח לדבריו עימאד מורנייה, הביאו עמם חוקריו את בנו בן תשעת החודשים.
בשנת 1986, לאחר שנה בשבי החזבאללה, שוחרר יאסין בעקבות סולחה משפחתית שתיווך בן דודו של אביו, מבכירי חזבאללה, עם אנשי הארגון.
במסגרת אותה עסקה הוא היה אמור להפוך לקצין מודיעין של חזבאללה, והיה צריך לאסוף עבורם מידע מהשטח נגד ישראל, תחת עינו הפקוחה של קרובו.
יאסין שב לביתו, אך הזוועות שעבר לא נשכחו, הוא רצה לנקום בארגון ובמקום לרגל עבורו הוא החל להדק את קשריו עם צה"ל.
תחת תיווכו של אחיו, יאסין שב ונפגש עם הקצין הישראלי לו דיווח בעבר, ורכש את אמונו.
לאחר שעבר סדרת מבחנים מטעם המוסד הוא נשתל בארגון חזבאללה והחל לשמש כסוכן עבורם.
נקבע כי פעם בחודש יגיע יאסין לגבול ישראל ויעביר להם מידע רלוונטי לגבי בסיסים, מבוקשים ופעילות כללית של הארגון.
במקביל החל להתקדם בשורות הארגון ובמשך השנים הגיע לדרגת קצין מודיעין שם נחשף לחלק ניכר מן הסודות והמידע של הארגון.
במשך למעלה מעשר שנים המשיך יאסין את פעילותו כסוכן כפול בו ביצע משימות רבות למען המוסד ומסר מידע רב ערך למפעיליו.
בשנת 1997, היה מעורב במשימה סודית שסיכנה את חייו.
באותה תקופה פתחה ישראל את שעריה לפליטים מדרום לבנון.
יאסין, אשתו וחמשת ילדיו עברו להתגורר בעיר צפת.
בשנת 2000 לאחר ביקור בבית הכנסת המקומי ביום כיפור החליט להתגייר ויחד עם אשתו וילדיו, ועבר את התהליך אצל רב העיר שמואל אליהו.
הוא עברת את שמו לאברהם סיני והחל ללמוד בישיבת אור יקר שבצפת.
עם התגיירותו הפסיקה המדינה את מימונו (במקביל להפסקת פעילויותיו) והוא מתפרנס מהרצאות בהן מספר את סיפור חייו.
סיני נשוי לזיוה (לשעבר "דיוה") ולהם שבעה ילדים.
בניו משרתים בצה"ל ובנותיו משרתות במסגרות שירות לאומי.
בשנת 2016 קיבל בנו עמוס, לוחם בחטיבת גולני בגדוד 51, את אות מצטיין הנשיא.
מספר שנים לאחר הגעתו לישראל, בשנת 2003 ברח גם אחיו, אחמד יאסין, עם ארבעת ילדיו מלבנון לשטח ישראל, לדבריו עקב חשש לחייו.
הוא קיבל מקלט מדיני וכמו אחיו החליט אף הוא להתגייר.
הרב אברהם עזריאל (22 באוקטובר 1861–24 במאי 1947) היה איש ציבור ירושלמי, חבר ועד העדה הספרדית ואב בית הדין של העדה בעיר, מנהל ישיבת "שבת אחים" וישיבת המקובלים בית אל, וממייסדי בית היתומים הספרדי.
נולד בירושלים ב-22 באוקטובר 1861 (י"ח בחשוון ה'תרכ"ב) לרב משה עזריאל בן הרב אהרן עזריאל, ולמזל בת יעקב פינצ'י מסרייבו.
מצד אביו היה צאצאו של הרב אליעזר פאפו.
בגיל 4 בערך התייתם מאביו, וגדל בבית סבו מצד אמו למשך תקופה, עד שסבו מצד אביו, הרב אהרון עזריאל, חזר משליחותו ולקחו תחת חסותו.
בילדותו התחנך בבית הספר דורש ציון במשך כחמש שנים, וכשדודו משה פינצ'י מווינה ייסד בירושלים את ישיבת "שבת אחים" בשנת 1875 (ה'תרל"ה), החל ללמוד בה אצל הרב מנחם פאפו שנשלח מווינה במיוחד עבורו.
לאחר שנישא בשנת 1878 (ה'תרל"ח) לבת שבע, שהייתה נכדת הרב יוסף יהושע קאריו, המשיך ללמוד בישיבת "שבת אחים".
בתקופת לימודיו בישיבה שימש סבו, הרב אהרן עזריאל כמנהל הישיבה, וכשנפטר זה האחרון מונה הרב אברהם למלא את מקומו, וחלוקת כספי ההקדש נוהלה על ידו במשך מספר שנים.
כשנסגרה הישיבה מחוסר תמיכה כלכלית עם פטירתו של המייסד, עבר בשנת 1880 (ה'תר"ם) ללמוד בישיבת "בית גדליה", ובשנת 1885 (ה'תרמ"ה) מונה לשמש כדיין בבית הדין של הרב חיים נסים ברוך (לאחר מספר שנים שימש כאב בית הדין הזה עד לסוף ימיו).
לאחר תקופה שימש כדיין בבית הדין של הרב וידאל חנוך אנג'יל, ובמקביל כדיין בבית הדין של הרב משה טאג'יר.
ולאחר תקופה כדיין בבית הדין של הרב פריסיאדו סורנאגה.
בחודש יולי 1886 (תמוז ה'תרמ"ו) ייסד בירושלים יחד עם הרב יצחק בדהב ואחרים את חברת "שומרי מצווה ומלביש ערומים", שמטרתה הייתה לסייע ליתומים ולילדים עניים.
בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) מונה על ידי הרב רפאל מאיר פאניז'יל לפקיד וגבאי קופת הכנסת כלה, ושימש גם כגבאי קופת התמחוי של העדה הספרדית.
בחודש מרץ 1899 (אדר ה'תרנ"ט) ייסד עם הרב יצחק בדהב את בית המדרש "שומר שבת", שמטרתו הייתה לאסוף בני נוער בימי השבת, וללמדם שירה, את תולדות היהודים, הלכות ועוד.
ספרייתו הפרטית בביתו הכילה כ-2,000 ספרים, ובהוראתו ייסד בנו משה עזריאל בשנת 1900 (ה'תר"ס) לערך את דפוס עזריאל שבו הודפסו בין היתר חיבורי הרבנים ממשפחתו, ומאות ספרים נוספים.
בשל בקיאותו בספרות תורנית ובביבליוגרפיה ובהיסטוריה, הגיה מאות ספרים שהודפסו בירושלים בתקופתו.
במשכורת שקיבל עבור עבודתו זו היה מפרנס את הדיינים שישבו לצידו בבית הדין.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) אימץ עשרה יתומים ודאג לחינוכם ומחייתם, ובכך הניח בביתו את אבן היסוד לבית היתומים הספרדי בירושלים, שבו נמנה עם גבאיו, ופעל רבות להקמתו.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בעיר, ומונה לשמש כמנהל החברה קדישא ובית העלמין עד לשנת 1929 (ה'תרפ"ט).
כשהתגורר בעיר העתיקה נמנה עם לומדי ומתפללי ישיבת פורת יוסף בשנותיה הראשונות ובישיבת המקובלים בית אל, ונמנה עם מנהלי המוסד האחרון משנת 1921 (ה'תרפ"א).
בשנה זו שימש גם כחבר בית הדין של הרב בן ציון אברהם קואינקה.
לאחר הפצרות מצד בני משפחתו בשל מהומות שפרצו בסביבת מגוריו בין השנים 1936–1939, נאלץ לעבור להתגורר מחוץ לחומות, והשאיר את מבנה ביתו וחצרו לדיור חינם עבור משפחות עניות.
הלך לעולמו בירושלים ב-24 במאי 1947 (ה' בסיוון ה'תש"ז), ונקבר בחלקת הספרדים העליונה שבהר הזיתים.
הרב אברהם (רוברט) סרברניק (4 במרץ 1902, וינה - 11 בפברואר 1965, ניו יורק) היה רבה הראשי של לוקסמבורג בין השנים 1929–1946, ונשיא "המזרחי" במדינה.
כתב ספר בגרמנית בשם "Der Jüdische Weg", "הדרך היהודית".
במאי 1941 עזב את לוקסמבורג באחת מקבוצות היהודים האחרונות שעזבו את המדינה, וביוני 1941 הגיע לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
יחד עם פליטים נוספים מלוקסמבורג הקים את קהילת "רמת אורה" באפר וסט סייד במנהטן, ועמד בראשה.
ב-1961 הגיע לישראל כדי להעיד במשפט אייכמן.
אברהם פוגל (1868 – 29 באפריל 1939) היה מראשוני אחוזת בית בתל אביב הקטנה ונמנה עם מייסדי תל אביב.
התגורר בבית אברהם פוגל, הבית השני שנבנה באחוזת בית.
בשנת 1939 נרצח, והרצח לא פוענח.
אברהם פוגל נולד באודסה למשה.
אביו ניסה להגר לארצות הברית, אולם משלא קיבל ויזה, החליטו בני המשפחה ב-1904 לעלות לארץ ישראל יחד עם שני בניהם, משה בן הארבע ויעקב בן השנה.
המשפחה השתקעה ביפו ופוגל סחר בפחם-עץ אך הפסיד את הונו והחל לעבוד כפועל בבית חרושת לברזל.
כעבור כשנתיים עבד פוגל בקונסוליה הרוסית כאחראי על הדואר.
בכ' בניסן תרס"ט, 11 באפריל 1909 היה אברהם פוגל אחד האנשים שהתכנס להגרלת 60 המגרשים הראשונים של אחוזת בית.
בנו הגדול משה היה הילד שעליו הוטל לשלוף את הגורל.
אז בנה את ביתו באחוזת בית ברחוב שדרות רוטשילד 12, אשר נקרא לימים "בית אברהם פוגל".
לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול שמים", בשדרות רוטשילד היו בהתחלה רק שני בתים: "של מאיר דיזנגוף ראש העיר הראשון של תל אביב, ושל מחלק המכתבים - אברהם פוגל" אברהם ורבקה פוגל הצטרפו לאחוזת-בית, וביתם בשדרות רוטשילד 12 זכור כבית שגינתו מטופחת במיוחד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בשל היותו נתין רוסי, כששב אחרי המלחמה קיבל משרת פקידות במחלקת המיסים של העירייה.
ב-29 באפריל 1939 נרצח פוגל, שהיה אז בן 71, במטבח ביתו במוצאי שבת בשעה 09:30, בנסיבות שלא פוענחו.
הרצח הסעיר את היישוב וגרם לו לטלטלה גדולה כפי שפורסם אז בעיתונות.
המשטרה חשדה שאת פוגל רצחו בנו הצעיר יעקב פוגל ואהובתו (של הבן) זהבה ציטרנבוים, שעבדה במשרדו של בנו הבכור משה, זאת עקב הטענה שאברהם פוגל לא ראה בעין יפה לכאורה את נישואיהם, ועצרה את שניהם.
הם שוחררו כעבור שלושה שבועות, ואיש לא הועמד לדין.
הרצח נותר לא מפוענח עד היום.
הרב אברהם סתיו (נולד ב-11 בספטמבר 1986, ז' באלול ה'תשמ"ו) הוא רב, מחבר ספרים ומאמרים תורניים, ופובליציסט ישראלי.
נולד בירושלים לאביבה ולרב דוד סתיו וגדל בבני דרום, אנטוורפן ושוהם.
למד בישיבה התיכונית דרכי נעם בפתח תקווה, בישיבת ירוחם, בישיבת הר עציון ובכולל הגבוה שעל ידה, ונסמך לרבנות.
השלים תואר ראשון במכללה האקדמית הרצוג, תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (בהצטיינות יתירה).
עבודת הדוקטורט שלו – תחת הכותרת "תפילת הבקשה ואופן השפעתה בפילוסופיה היהודית בספרד ובפרובנס בימי הביניים", בהנחיית פרופ' חיים קרייסל ופרופ' שלום צדיק – אושרה במרץ 2022 (אדר ב' התשפ"ב).
בעבר לימד בישיבת הר עציון, בישיבת מחנים ובמדרשת מגדל עוז.
לאורך שנים פרסם הרב סתיו מספר ספרים הלכתיים, למדניים ומחשבתיים, וכן מאמרים רבים בכתבי עת תורניים דוגמת תחומין, אסיף, צהר, אסיא, אמונת עתך, מעלין בקודש, המעין, עלון שבות, סיני ועוד, ומאמרים אקדמיים בבמות דוגמת סידרא ו-AJS.
חלק מחיבוריו כתב בשיתוף עם אביו הרב דוד סתיו.
בספרו "כחלום יעוף" הציג גישה הלכתית ורוחנית להתמודדות עם אובדן הריון.
בעקבות פרסומו פעיל סתיו בתחום, כותב ומרצה.
ספרו "מבית לפרוכת" הוא עיון למדני, הלכתי ורעיוני, בהלכות עבודת יום הכיפורים.
בחיבורו המשותף עם אביו "אבוא ביתך" (שני כרכים), וכן במאמרים שפרסמו יחדיו בכתבי עת תורניים, הציג עם אביו שורת עיונים הלכתיים ורעיוניים הנוגעים להלכות משפחה, צניעות, מיניות ועוד.
חיבורו "צמחונות יהודית" (כ-300 עמודים) מכיל שני שערים – מחשבה והלכה – בהם מתבררות שש עשרה סוגיות הנוגעות למעמד בעלי החיים ביהדות, שימוש בהם, הקרבת קרבנות, צמחונות וטבעונות, בשר מתורבת ועוד.
ספרו זכה למכתבי ברכה והסכמה מאת הרבנים יעקב אריאל, אליעזר מלמד ומשה צוריאל.
היה מעורכי שיעוריו של הרב אליהו בלומנצויג על הלכות שביעית, ערך את ספרו של אביו "בין הזמנים" ואת ספרו של הרב אמנון בזק "ניצחוני בני".
משמש חוקר בארגון רבני צהר וערך כמה מפרסומיו.
בעבר היה מעורכי עמותת סולמות של הרב יוסף צבי רימון.
בעל מדור קבוע של ביקורת תרבות במגזין מוצש שבעיתון מקור ראשון.
כן מפרסם מפעם לפעם מאמרים באתרי האינטרנט ערוץ 7, כיפה, ynet ועוד, והוא אחד ממייסדי עלון השבת הדור שיצא לאור לראשונה ב-2025 וחבר המערכת.
מרבה לפרסם בחשבונו האישי ברשתות החברתית טוויטר ופייסבוק.
נכון לאוקטובר 2025 יש לו כ־16000 עוקבים בפייסבוק, והוא נחשב לאושיית רשת בקרב הציבור הדתי-לאומי.
נשוי לבתיה, בתו הבכורה של הרב רפי פוירשטיין, ואב לשישה.
במהלך תקופת אירוסיהם בשנת ה'תשס"ו חיבר עם אשתו את הקובץ התורני "בת קול" על מסכת סוטה.
כמו כן חיברו בני הזוג יחד ספר מאויר על הלכות שנת השמיטה לילדים.
מתגורר ביישוב גבעות שבגוש עציון.
הפך בעקבות אשתו לצמחוני חלקית.
כחלום יעוף: התמודדות עם אובדן הריון, מוסד הרב קוק, 2010
מבית לפרוכת: פשט, עיון ומשמעות בעבודת יום הכיפורים, אלון שבות, תשע"ד
אב באריאל: קונטרס בעניין פרישת הכהן הגדול שבעת ימים קודם יום הכיפורים, אלון שבות, תשע"ה
הרב אברהם ובתיה סתיו, שמיטה: הלכות מצוירות לילדים, אלון שבות, תשע"ה
הרב דוד סתיו והרב אברהם סתיו, אבוא ביתך: שאלות ותשובות בנושא זוגיות ומשפחה – שני כרכים, הוצאת מגיד, תשע"ז ותשפ"א
צמחונות יהודית, משכל (ידיעות ספרים), תשפ"ב
הרב יובל שרלו והרב אברהם סתיו, קיימות יהודית, צהר, תשפ"ה
אם כבר באנו לכאן: בדרך לחיים של משמעות, משכל (ידיעות ספרים), תשפ"ה
הרב אברהם סלים (נולד ב־1 באוגוסט 1938, ד' באב ה'תרצ"ח) הוא ראש ישיבה ישראלי, עומד בראש ישיבת מאור התורה הגדולה בירושלים ונשיא הישיבה הקטנה הסמוכה לה.
חבר מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס, ומהרבנים הבולטים בקרב החרדים ספרדים בישראל.
בעבר היה מראשי תנועת מרביצי תורה, ובמהלך השנים התקרב יותר לתנועת ש"ס.
נולד בירושלים לרב נתן סאלם ולמזל לבית בביוף.
את לימודיו התורניים החל בתלמוד תורה "מגן דוד", שהוקם ונוהל בידי אביו ברחוב דוד ילין בעיר.
בהמשך למד בישיבת קול תורה לצעירים ובישיבת פוניבז' בבני ברק, שם היה לתלמידו הקרוב של ראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך, אשר נחשב לרבו המובהק והשפיע עמוקות על דרכו הרוחנית והחינוכית.
כמו כן, הושפע מדודו, ראש ישיבת פורת יוסף הרב עזרא עטיה.
נישא למלכה פנינה, בתו של הרב בן ציון הכהן רבין – אב"ד בתל אביב-יפו ומראשי רבני יהדות בוכרה בדורו.
לאחר נישואיו, המשיך בלימודיו במסגרת כולל הסמוך למכון הרי פישל בירושלים.
בשנת 1955 קיבל תעודת שוחט ובודק מידי הרבנים יעקב עדס ועובדיה הדאיה, ובשנת 1966 הוסמך להוראה על ידי הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אהרן יודלביץ.
בהמשך שנות לימודיו, למד בחברותא עם עמיתו לספסל הלימודים, הרב יהודה עדס, אשר מסר באותה תקופה שיעור כללי בישיבת פורת יוסף הקטנה בשכונת קטמון.
השניים היו לומדים יחד לשם הכנת השיעור, והשפעתו של הרב עדס הייתה משמעותית בעידודו של הרב סלים להתמקד בלימוד העיון ולהקדיש את עיקר עיונו להקניית שיטת לימוד ישיבתית לבני עדות המזרח, כחלק מהמאמץ לביסוס עולם הישיבות הספרדי בארץ ישראל.
בשנת 1979, עם עזיבתו של הרב יהודה עדס את ישיבת פורת יוסף, מונה הרב סלים לר"מ בישיבה.
לאחר מספר שנים, פרש מתפקידו וייסד כולל אברכים בשכונת מקור ברוך בירושלים, אשר שימש גרעין ראשוני להקמת מוסדותיו החינוכיים העצמאיים.
בשנת 1984 הקים את הישיבה לצעירים מאור התורה.
בשנת 1993 פתח את הישיבה הגדולה "מאור התורה" בסמיכות לישיבה הקטנה, והוא עומד בראשה עד היום.
בצוות הר"מים מכהנים בניו חתניו וכן הרב בנימין כהן וכן הרב בנימין זאב גרבוז.
בהמשך צרף אליו גם את הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון והוא מוסר מדי שבוע שיעור כללי בישיבה.
משק הבית מנוהל על ידי רעייתו פנינה סלים.
הרב סלים משמש כבעל תפילה בימים הנוראים.
בשנת 1993 הקים יחד עם הרבנים גבריאל טולידנו, נסים טולידנו, יעקב הלל, יהודה עדס ועוד, את ארגון מרביצי תורה, אשר ייצג דרך שונה ונפרדת מהנהגת תנועת ש"ס והרב עובדיה יוסף אשר עמד בראשה.
עם השנים ארגון מרביצי תורה נעלם אך במשך שנים רבות הורה הרב סלים לתלמידיו להצביע בבחירות למפלגת דגל התורה.
עם זאת, במהלך השנים התנגדותו לש"ס פחתה, ובשנת 2013 הגיע לביקור בבית הרב עובדיה יוסף (אשר למד בילדותו אצל אביו) לאור אירוע מוחי שעבר הרב יוסף, ואחר שנים רבות שהם לא נפגשו.
בי"ג בטבת תש"פ השתתף בסיום תלמוד בבלי שעל ידי תנועת ש"ס, ומאז השתתף בכנסים רבים נוספים.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הורה שיש עדיפות להצביע לתנועת ש"ס, יחד עם הרבנים שלמה ידידיה זעפראני, שמואל בצלאל וראשי ישיבות נוספים.
באפריל 2023 מונה לחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס, כנציג ראשי הישיבות (אשר חלקם בעבר התנגדו לש"ס וכעת הצטרפו לתמיכה בה) וקהילות האברכים.
בחודש סיוון טס כנציגה הרשמי של תנועת ש"ס לאמריקה כחבר במסע להקמת קרן עולם התורה יחד עם גדולי ישראל נוספים, על מנת לגייס את תמיכת יהודי אמריקה במצב הכלכלי הקשה של עולם הישיבות בארץ ישראל בעקבות פסיקת בג"ץ לביטול תקציב הישיבות בעקבות אי התייצבות בחורי הישיבות לשירות בצה"ל.
הרב סלים מתגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים, נשוי לפנינה ואב לתשעה.
חלקם נמנים עם צוות ישיבת מאור התורה שיסד ועומד בראשה:
בנו הרב נתן סלים – ר"מ בישיבת מאור התורה הקטנה.
בנו הרב חזקיה סלים – ר"מ בישיבת מאור התורה.
בנו הרב אליהו סלים – ר"מ בישיבת מאור התורה הקטנה.
חתנו הרב שלום משה טולידאנו (בנו של הרב יעקב טולידאנו) – ר"מ בישיבת מאור התורה.
חתנו הרב בנימין טולדינו (בנו של הרב נסים טולדינו) – ר"מ בישיבת מאור התורה הקטנה.
חתנו הרב יעקב שרבני – ר"מ בישיבת מאור התורה.
חתנו הרב יהושע עדס (בנו של הרב דניאל עדס) – ר"מ בישיבת קול יעקב.
חתנו הרב שלמה ברדוגו – "משיב" בישיבת מאור התורה.
חתנו הרב ישראל מאיר טופיק - "משיב" בישיבת מאור התורה.
נתיב התורה – מאמרים על פרשיות השבוע, הוצאת טקסט רץ, ירושלים ה'תשפ"ב
אבני יסוד – על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא
אברהם סרלואיס (9 בפברואר 1916 – 14 ביולי 1985) היה דיפלומט ישראלי, איש משרד החוץ שכיהן בתפקידי שגריר באקוודור, ברפובליקה הדומיניקנית, בפרגוואי ובאל סלוודור.
אברהם (בראם) סרלואיס נולד באמסטרדם, הולנד לאביו, הרב אליעזר סרלואיס, ולאמו לאה לבית אשר, והיה השני מבין ארבעה ילדים.
אביו הרב סרלואיס היה דיין, ובשנת 1936 מונה לרב הראשי של הקהילה היהודית באמסטרדם.
לאחר הכיבוש הנאצי של הולנד מונה אביו, הרב אליעזר סרלואיס, כחבר ביודסה ראט פור אמסטרדם - היודנראט של קהילת יהודי העיר.
באוקטובר 1942 נעצרה כל משפחתו של סרלואיס, ונשלחה למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ.
אברהם סרלואיס שרד את השנתיים וחצי הבאות כשהוא מועבר בין מחנות שונים ועובר תלאות רבות.
ב-23 באפריל 1945, במהלך העברתו עם קבוצת אסירים מברגן-בלזן מזרחה לטרזיינשטט, שוחרר על ידי הצבא האדום שהתקדם ממזרח, ליד טרביץ' שבצ'כוסלובקיה.
כמרבית אסירי הקבוצה שיצאה מברגן-בלזן, היה חולה בטיפוס הבהרות.
חברי הקבוצה הושמו בבידוד למספר שבועות, והרוסים סיפקו להם טיפול רפואי בטיפוס ובכינמת.
לאחר מכן הועברו לידי האמריקאים, ולבסוף הורשו לחזור לארצותיהם.
ב-23 ביוני 1945 חזר סרלואיס להולנד, שם טופל בבתי חולים במאסטריכט ובאמסטרדם, וגילה שהוא היחיד מבני משפחתו ששרד.
ב-1951 עלה סרלואיס לישראל, השתקע בירושלים והצטרף למשרד החוץ.
בראשית דרכו היה עוזר במחלקת החקר, וב-1957 יצא לשליחותו הראשונה בצירות ישראל במונטווידאו, אורוגוואי, תחילה כמזכיר שני ובהמשך כמזכיר ראשון.
ב-1961 היה יועץ בשגרירות ישראל ברומא, איטליה לתקופה קצרה, ולאחריה חזר לישראל.
בין 1961–1964 היה סגן מנהל הלשכה לאמריקה הלטינית במשרד החוץ.
ב-1964 יצא שוב לאמריקה הלטינית והיה ממונה זמני על הנציגות, ובהמשך שגריר, בקיטו, אקוודור.
ב-1967 עבר לסנטו דומינגו לכהן כשגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית וכשגריר לא-תושב בג'מייקה.
ב-1969 שב לישראל, והיה סגן מנהל מחלקת אירופה 2 במשרד החוץ.
ב-1971 מונה לסגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות ומדע.
ב-1976 מונה כשגריר ישראל באסונסיון, פרגוואי, וב-1978 עבר לסן סלוודור לכהן כשגריר ישראל באל סלוודור.
הוא שב לישראל ב-1980, אז פרש לגמלאות.
סרלואיס נפטר בירושלים ב-14 ביולי 1985. היה נשוי לקלרה לבית וייס ואב לשניים.
רבי אברהם עוזיאל (נפטר סביב ה'ש"ל, 1570) היה רבה של יהדות פאס כשני דורות לאחר גירוש ספרד.
היה שותף משמעותי ביצירת תקנות המגורשים.
רבי אברהם נולד לרבי יהודה עוזיאל בקסטיליה שבספרד סמוך לגירוש ספרד.
ובילדותו גלתה משפחתו לעיר פאס שבמרוקו ואביו נמנה עם הרבנים שבדור הראשון לאחר בוא המגורשים.
את עיקר חינוכו הוא קיבל בעיר פאס, ולימים נחשב לבולט בין החכמים בקהילת המגורשים בפאס.
החל משנת ה'ש"ה אנו מוצאים את חתימתו על תקנות המגורשים יחד עם הרבנים: נחמן אבן סונבאל, יצחק נהון, יוסף טובי, אברהם חגיז, שם טוב אמיגו ורבנים נוספים.
החל משנת ה'שכ"ג ועד לשנת ה'שכ"ח הוא חותם ראשון על התקנות, ונראה שמאז הוא היה למנהיג הרוחני של יהדות פאס.
רבי אברהם החליף שאלות ותשובות עם רבני אלג'יר, ובמיוחד רבי שלמה דוראן (רשב"ץ האחרון), שציטט בשו"ת שכתב תשובה משלו (סימן מא), וכתב בהערכה רבה עליו ועל בנו רבי יצחק:
כן היה בקשרים גם עם רבי אברהם גבישון והם החליפו ביניהם מכתבים ואף הקדישו שירים זה לזה.
באחד מהמכתבים הזמין עוזיאל את גבישון לשכון בפאס.
מכתביו של רבי אברהם שרדו כמה פסקים וכמה מתקנות המגורשים והוא אף ביאר כמה מהן.
הוא כתב כנראה גם ביאורים לתנ"ך שאבדו.
רבי יוסף בן נאים מעיד שבזמנו היה נהוג בעיר פאס לומר "וידוי גדול" שחיברו רבי אברהם.
פעילותו הרבנית של רבי אברהם מתועדת עד לחודש אייר ה'שכ"ח (1568), אולם רבי יוסף בן נאים כותב שהוא נפטר בשנת ה'ש"ל (1569 או 1570).
בנו של רבי אברהם, רבי יצחק עוזיאל היה גם הוא מחשובי חכמי פאס, ואחר כך נסע לאמסטרדם וייסד בה קהילה של אנוסי פורטוגל בשם "נווה שלום".
אברהם פאר (11 ביולי 1937 – 3 באפריל 2022) היה תעשיין ישראלי, אשר שירת בחיל הים בתפקידים טכניים בכירים בנושאים הקשורים לשייטת הצוללות.
נולד בליסבון בפורטוגל למקס ורבקה רגינה פלוצקר (Plocker), שהגיעו מפולין לפורטוגל בשנת 1923. לפאר שתי אחיות, רחל ואסתר.
בבעלות האב מפעל לייצור נברשות.
הוריו היו מסורתיים וציוניים, חלק מהקהילה היהודית הקטנה, ליברלית וציונית של ליסבון.
פאר למד עד סיום כיתה ח' בבתי ספר מקומיים.
פאר היה חבר בתנועת "מכבי הצעיר" ובמסגרת פעילות התנועה נולדה התשוקה לעלות ארצה, במיוחד לאחר שחזה באוניית סוחר עם דגל ישראל שעברה בנמל ליסבון.
אחותו הגדולה רחל עלתה ארצה ב־1950. ב – 1951, שמע פאר על בית הספר הימי בחיפה והחליט לעלות ארצה תוך זמן קצר במטרה ללמוד בו.
במסע שארך כחודש עלה פאר ארצה לבדו בשנת 1951 באונייה "נגבה" שהפליגה ממרסיי לחיפה.
עם הגיעו לישראל השתלב, במסגרת עליית הנוער, בלימודי אולפן בכפר הנוער "נווה הדסה".
בספטמבר 1952 החל פאר ללמוד במגמת מכונה בבית הספר הימי.
לאחר שנת הלימודים הראשונה, הפך בית הספר הימי ל"בית הספר לקציני ים עכו ופאר למד במחזור א'.
פאר, התגייס בשנת 1956 לקורס קצינים בבה"ד 1 במסגרת שנת הלימודים החמישית בבית הספר לקציני ים עכו.
במהלכו, פרצה מלחמת סיני והוא שירת כצוער בתפקידי שמירה על הגבול עם ירדן.
בהמשך, סיים בהצלחה את מחזור ה' בקורס החובלים בבה"ד חיל הים והוסמך כקצין מכונה בחיל הים.
בגמר קורס החובלים הוצב פאר כקצין מכונה מתמחה באח"י יפו (ק-42) שהייתה אחת משתי המשחתות שהתקבלו בחיל הים זמן קצר לפני מלחמת סיני.
במהלך שירותו על אח"י יפו, הוצע לפאר לעבור לתפקיד קצין תיקונים פלגתי במסלול מנועי שריפה פנימית בחיל הים.
פלגה 914 הייתה היחידה הראשונה בה באה לידי ביטוי בצורה משמעותית הנעה באמצעות מנועי שריפה פנימית, בניגוד למשחתות שם ההנעה התבצעה באמצעות קיטור.
בתפקידו היווה פאר את הפונקציה המקצועית הבכירה בפלגה.
ככזה, הצטרף לכל הפלגה בה הפליג המפל"ג.
בשנת 1961 הוצב פאר כקצין מכונה ראשי על אח"י נגה (ק-22) ושירת עליה למשך שנתיים.
האוניה הייתה אחת האוניות הכי פעילות בחיל הים והשתתפה בפעילות ענפה כגון הפלגות ומבצעים עם שייטת 13 בפעילויות מבצעיות רבות של אמ"ן.
בשנת 1963 חזר פאר לפלגה 914 עקב דרישתו של מפקד הפלגה, סא"ל עזרא קדם - "כריש".
מפקד בית ספר הנדסה בבה"ד חיל הים
בשנת 1964 מונה למפקד בית ספר הנדסה בבה"ד חיל הים, שהיה אמון על הכשרת כל אנשי המכונה בחיל הים, בתחומי השריפה הפנימית והקיטור.
במקביל, שימש כמנחה מקצועי חיילי של מנוענים ימיים ומנועני צוללת.
במקביל לתפקידו, פאר החל בשנת 1965 את לימודיו לתואר ראשון בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי לישראל (הטכניון).
בשנת 1969 הוסמך כמהנדס מכונות מטעם הטכניון בחיפה.
במהלך שנת לימודיו השלישית, בקיץ 1967, בעת תקופת ההמתנה טרם פרוץ מלחמת ששת הימים, התעקש פאר לקבל הצבה לשירות בתוך החיל בכדי לתרום את חלקו.
הוא שובץ כעוזרו של ראש ענף כוננות וכשירות של כלי השיט בחיל הים.
עם פרוץ המלחמה, הוצב מחדש בכוח של אל"ם אברהם בוצר, שהגיע אף הוא מלימודים.
בתפקיד זה סייע בהתמודדות עם הזירה הדרומית בכיבוש שארם א-שייח' שנכבשה ללא קרב שכן המצרים נטשו טרם הגעת הכוחות.
בחודש לאחר מכן, פיקד על ארגון המערך הטכני הראשוני של חיל הים בשארם א שייח' ונתן סיוע טכני לכלי שיט ולמתקנים הטכניים של הבסיס כגון חשמל והטפלת מי-ים.
קצין מכונה של אח"י בת ים (ת-83)
באוגוסט 1967 נשלח פאר להולנד במשלחת מטעם משרד הביטחון כקצין מכונות ראשי.
מטרת המשלחת הייתה רכישת אוניות סוחר לשם משימות תובלה ואספקה בים האדום של כוחות חיל הים וצה"ל.
הפלגת האניה ארצה ארכה 48 ימים מסביב לאפריקה לאילת ועם הגיעם ארצה חזר להשלים את לימודיו האקדמאיים בטכניון.
בית המלאכה למנועים במספנת חיל הים
עם סיום לימודיו, בשנת 1969, הוצב במספנת חיל הים כמפקד בית המלאכה למנועים.
עם בוא הס"טילים לחיל הים נדרש שינוי מהיסוד של בית המלאכה.
בית המלאכה היה קיים באותו זמן במבנה המספנה בנמל, ולא התאים לשיפוץ מנועים חדישים, גדולים ובעלי עוצמה כמנועי הס"טילים.
אי לכך, הוחלט להקים ביחידת האחסנה של חיל הים בחוף שמן (יח"סן) בית מלאכה חדיש ומודרני לטיפול במנועי הס"טילים.
לצורך כך, נשלח פאר לגרמניה לביקור ב – MTU, יצרני מנועי הס"טילים, על מנת ללמוד את המנועים ואת מערך השיפוץ של אלו.
עם חזרתו מסיור זה, ניהל את ההקמה של בית המלאכה והיה אחראי להכנסתו לעבודה.
במקביל, השתתף בצוות אפיון והוצאה למכרז של בניית מתקן להרצה של המנועים ששופצו בבית המלאכה.
עד אותו זמן לא היה לחיל הים מתקן כזה.
פלגה הטכנית של זירת ים סוף
בשנת 1970 הוצב כמפקד הפלגה הטכנית של זירת ים סוף שזה עתה עברה מאילת למפרץ שלמה בשארם א-שייח', שוב על פי דרישתו של "כריש" – המז"ר.
במסגרת תפקידו פיקד על הקמת המערך הטכני שמטרתו לטפל בכלי השיט ובמתקני החוף של הזירה שהשתרעה מבסיס אילת ועד ראס סודר בים האדום ולהכינה לקליטת סטי"לים.
סגן מפקד מספנת חיל הים
במשך שנתיים, החל משנת 1972, מונה פאר כסגן מפקד מספנת חיל הים והיה אחראי על יישום מדיניות המספנה, על סיוע הנדסי לבתי המלאכה השונים של המספנה ועל המשרד הטכני.
"מחוג" – פיקוח על בניית הצוללות מסדרת "גל"
בקיץ 1974, הוצב סא"ל פאר במינוי מפקד חיל הים, ביני תלם, כראש הצוות הטכני (רצ"ט) במשלחת משרד הביטחון לאנגליה, בפיקודו של אברהם דרור ("איבן").
משלחת זו נשלחה לשם בניית צוללות ה"גל" (צוות "מחוג") במספנת וויקרס.
הצוות הטכני במשלחת זו היה מורכב ממהנדסים מכל המקצועות הרלוונטיים לתהליך בניית הצוללות לשם פיקוח על בנייתן.
בשנת 1975 קיבל פאר מכתב הערכה על פעילותו בחיל מראש מספן הציוד, תא"ל עקיבא פגי.
מפקד צוות "מחוג" במשלחת משרד הביטחון וחיל הים לבניית צוללות מסדרת "גל" במספנת "וויקרס" באנגליה
עם סיום תפקידו של אברהם דרור (איבן) כמפקד המשלחת בשנת 1976, התמנה פאר כמפקד צוות "מחוג" עד גמר בנייתן ומסירתן של הצוללות לחיל הים.
עם מינויו, הועלה לדרגת אל"ם על ידי מפקד חיל הים אלוף ברקאי {יומי) בעת ביקורו במספנת "וויקרס" באנגליה.
תפקיד זה נחווה עבור פאר כ"שיא הקריירה" בחיל הים והיווה אבן דרך מרכזית בשירותו הצבאי העשיר ובכלל בכל הקריירה שלו.
מחלקת הנדסה וכוננות במספן ציוד
עם סיום פרויקט צוללות "גל", וחזרתו של פאר ארצה בשנת 1978, התמנה כראש מחלקת הנדסה וכוננות במספן ציוד מפקדת חיל הים.
בתפקיד זה פיקד על ענפי האדריכלות הימית, המכונות והכוננות הטכנית של כלי השיט.
בשנים אלו מחלקת הו"כ ריכזה את פרויקט "כלאיים", שלראשונה בחיל הים הישראלי עסק במתן האפשרות לשיגור מצוללות "גל" טילי ים-ים ("הרפון").
בסוף שנת 1980, עם סיום תפקידו כראש מחלקת הו"כ, התבקש על ידי רמצ"ד חנוך בן אליהו להמשיך לרכז את הפרויקט יחד עם עמירם עינת ואודי מנור.
לצורך כך, יצאה המשלחת לשלושה חודשים בארצות הברית לגמר אפיון הפרויקט וחתימת החוזה בין משרד הביטחון ליצרן הטילים מקדונלד דוגלס.
בגמר הפרויקט, בשנת 1980, סיים פאר את תפקידו והשתחרר משירותו הצבאי בדרגת אל"ם בתום 25 שנות שירות.
מפעל המלט של "נשר" חיפה
עם שחרורו, בסוף שנת 1980, השתלב בעבודה בחברת "נשר", אחד ממפעלי התעשייה הראשונים בארץ.
פאר קיבל את ניהולו של מפעל המלט של "נשר" בחיפה.
בתפקידו הכניס מודרניזציה בתהליכי ייצור המלט, כמו הכנסת בקרה ממוחשבתבתהליכי היצור.
בנוסף, התמודד עם סוגיות של ניהול כוח האדם שהשתנה כתוצאה מהכנסת המודרניזציה בתהליכי הייצור.
בתקופה זו אף עסק רבות במודעות ושינוי בנושאים הקשורים באיכות הסביבה והתמודדות עם תהליכי הייצור בעלי פוטנציאל לזיהום סביבתי.
בשנת 1988, עבר לעבוד כמנכ"ל "נשר סחר" למשך 8 שנים.
בתפקיד זה היה אחראי על שרשרת השיווק והמכירה של המלט מהמפעלים לציבור.
פאר עסק בשינוי והטמעת תהליכי דיגיטציה של העמסה ומכירת מלט מהמפעלים ללקוחות.
בנוסף, לקח חלק בהתחלת הפעלה של פריקת מלט בתפזורת שהגיע מחוץ לישראל בנמלי אשדוד וחיפה.
נציג "כלל תעשיות" במכרזי תשתית לאומיים
עם סיום תפקידו ב"נשר סחר" התמנה כנציג "כלל תעשיות" בהובלת מכרזים לביצוע פרויקטים לאומיים תשתיתיים גדולים כגון כביש 6 ומנהרות הכרמל.
במסגרת התפקיד, הוביל את השותפות הישראלית עם חברת "בריטיש גז" בהגשת מכרז להנחת צינור להובלת גז ממצרים לארץ.
הפרויקט לא יצא לפועל מטעמים שונים.
שיתוף הפעולה של "כלל תעשיות" עם חברת "בריטיש גז" נמשך עם החלטת "בריטיש גז" להשתתף בחיפושי גז בים הישראלי.
לצורך זה, התקבצו המפעלים הפטרו-כימיים, דור כימיקלים וסונול בהובלת פאר, בשותפות עם "בריטיש גז".
משרד האנרגיה הישראלי העניק רישיונות תואמים לביצוע החיפושים ולאחר כל הבדיקות, נמצאו ממצאים המצביעים על הימצאות גז ברישיון ששמו "מתן"
עם פרוץ האינתיפאדה ובגין סיבות פוליטיות, החליטה "בריטיש גז" להפסיק את מעורבותה בשוק הגז הישראלי באותה התקופה ובכך נפסקה פעילות השותפות כולה.
בזאת הסתיימו עשר שנות פעילותו של פאר סביב הגז הטבעי, שהיו יריית הפתיחה שהביאה לגילוי הגז במאגרים בישראל.
כך, אסדת הגז "תמר" ממוקמת במסגרת הרישיון "מתן".
בשנים שלאחר מכן, החל פאר לעבוד כמהנדס יועץ ימי עצמאי.
במסגרת עבודותיו, ייעוץ למשרד להגנת הסביבה לרכישת כלי שיט וכן לחברת החשמל.
פאר מופיע ברשימת המהנדסים הימיים המורשים מטעם רשות הספנות והנמלים לביצוע סקרים ובדיקות הנדסיות בכלי שיט.
התחביב העיקרי של פאר הוא הפלגה במפרשיות.
הוא היה בעלים של מפרשית קטנה אותה החזיק במועדון השייט על שם שמשון בובר במעגן שדות ים.
אברהם נישא לרעננית מבית יוניש בשנת 1959 בקריית חיים.
לזוג נולדו שלוש בנות – עינת, אורלי וגלי ולהם תשעה נכדים ושני נינים.
הבת הבכורה עינת נישאה לבנימין ספנסר וילדה את מתן דניאל בעז ושירה.
מתן שירת בנחל, דניאל ובעז בשייטת 13, שירה קצינה בחיל האוויר.
הבת השנייה אורלי נישאה ליוסף בן יוסף ילדה את נעם שנעשתה פסיכולוגית נישאה לעופר מעוז.
הבת גלי נישאה לאוהד שפרן, נעשתה וטרינרית, וילדה את יהלי נטע וזהר.
אברהם פאר הלך לעולמו ממחלה, ב-3 באפריל 2022 ונטמן בבית העלמין בקיסריה.
הרב אברהם סתהון (תצ"ה, 1735, בערך – תקע"ו, 1816) היה ראב"ד וראש הרבנים בעיר חלב שבסוריה.
נחשב לאבי משפחת סתהון בחלב.
נולד בסביבות שנת תצ"ה (1735) לרב שלמה סתהון.
בצעירותו למד אצל הרב יצחק ברכה מחבר הספר 'בירך יצחק', ממנו קיבל את דרך הפלפול בהלכה.
אחר נישואיו סירב להתפרנס מלימוד תורה (למרות מנהג החכמים שבאותו דור להסתמך על קבלת מלגות המיועדות לתלמידי חכמים), ועסק לפרנסתו יום אחד בשבוע, ובשאר הימים עסק בתורה.
עם השנים הצליח בעסקיו והתעשר, ובשנת תקס"ב זנח את מסחרו והקדיש את כל עתותיו ללימוד תורה עד לפטירתו.
על תקופתו האחרונה כתב נכדו הרב משה סתהון כי .
לצד גדלותו בתורה היה בקי גם בחכמות כלליות, ובפרט באסטרונומיה וחשבון.
כמו כן נודע כמשורר פורה שכתב שירים ופזמונים רבים, אך רובם לא שרדו.
מונה לשמש כדיין בבית הדין של קהילת ארם צובא תחת הראב"ד רבי יצחק הררי, ולצד הדיינים האחרים רבי אליהו שמאע הלוי ורבי ישראל ששון.
בשנת תקס"ט (בערך) כאשר עלה הרב הררי לארץ ישראל מונה תחתיו רבי אליהו שאמע, ועם הסתלקותו של האחרון בשנת תקע"ד מונה הרב סתהון לשמש כראב"ד ורבה הראשי של ארם צובא, עד לפטירתו.
נוסח מצבת קבורתו נוסח על פי הוראתו: "מצבת קבורת נבזה וחדל אישים, יודע מרת נפשו, איש צעיר ושמו אברהם בכה"ר שלמה סתהון.
בניו הידועים לנו הם רבי יוסף ורבי עזרא.
אחריו שימש הרב אברהם ענתיבי כרבה הראשי של העיר.
חתנו הוא רבי יצחק עטייה.
נדפס בליוורנו בשנת תר"ח, ובמהדורה חדשה בירושלים תשמ"א על ידי מכון הכתב.
דלי בפסקיא – שאלות ותשובות על חלק חושן משפט.
חיבור זה היה מצוי בידי חכמי דורו שכינוהו בשם 'מי ימלל'.
במשך השנים היה נחשב כאבוד, עד שנמצא והודפס על ידי מוזיאון למורשת יהדות סוריה (תשע"ו).
מלל לאברהם – שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך.
הוצאת מכון אהבת שלום, תשע"ו.
בספר נושא ונותן המחבר עם חכמי עירו, כמו רבי אליהו שאמע הלוי, רבי אפרים לניאדו, רבי משה סוויד, רבי אברהם ענתיבי, ועוד.
הרב אברהם עבר הירשוביץ (ת"ר, 1840 - י"א בתשרי תרפ"ה, 9 באוקטובר 1924) היה רב במספר קהילות בארצות הברית ובאוסטרליה.
כמו כן חיבר מספר ספרים, בהם שו"ת 'בית אברהם'.
אברהם עבר הירשוביץ נולד בשיללה שבליטא לאביו רבי שמואל גולדברג, שהיה שוחט העיר.
למד אצל דודו רבי צמח יצחק הירשוביץ (צמח איצל מגיד), שמו המקורי היה גולדברג, והוא אימץ את שם משפחתו של דודו.
והיה מתלמידי הרב יצחק אלחנן ספקטור, ובהשפעתו התקרב לתנועת "חיבת ציון".
קודם למד בוילנה עם קבוצת ילדים.
לאחר פרעות הסופות בנגב ברוסיה בשנת תרמ"א (1881), נשלח בשנת תרמ"ד (1884) על ידי הרב יצחק אלחנן, הנצי"ב ורבנים נוספים לאנגליה, על מנת להביא לעלייה לארץ ישראל.
בפועל התוכנית לא צלחה, ובשנת תרמ"ו (1886) התמנה למפקח בבית מחסה ליהודים מהגרים במזרח לונדון.
בשנת תרמ"ח (1888) היה ממייסדי חברת "חובבי ארץ", שנועדה ליסוד מושבות בארץ ישראל.
גם תוכנית זו לא הביאה לכדי פעילות ממשית.
נשא הספד בבית הכנסת בקהילתו לבנימין זאב הרצל, ממנו משתמע כי היה מעריץ נלהב שלו.
בשנת תרנ"א (1891) היגר למלבורן שבאוסטרליה, בה כיהן כרב ומו"צ בקהילת "שומרי אמונים" ופעל רבות לחיזוק המצב הרוחני, בין היתר בהקמת מקווה, סידור עניין השחיטה, וגיור של נשים נוכריות שנישאו ליהודים בנישואי תערובת.
ביום שני, פרשת דברים שנת תרנ"ד (1894) עזב את העיר סידני שבאוסטרליה ועבר לכהן כמו"צ בסן פרנסיסקו, ואחר כך בשנת ה'תרס"ו 1906 בניו יורק בבורו פארק, שתיהן בארצות הברית.
בהמשך התמנה לרבה של טולדו שבאוהיו.
בשנת תרפ"ב (1922) עלה לארץ ישראל, ושם נפטר בי"א בתשרי ה'תרפ"ה, ונקבר בהר הזיתים.
הרב הירשוביץ עמד בקשרי מכתבים עם רבנים שונים, בהם הרב יצחק אלחנן ספקטור, שנחשב לאחד מגדולי הדור באותה תקופה.
כמו כן בעודו משמש כרב באוסטרליה (תרנ"ד), התכתב עם הרב שמואל סלנט על המצב הרוחני הקשה של היהדות המקומית.
בהגיעו ארצה בסוף ימיו, היה מבאי ביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נפטר בירושלים בי"א בתשרי תרפ"ה בבית חתנו, בין המספידים היה רב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית בירושלים.
בתו, חאשע הינדא, נישא לרבי משה סטאל ("ראסקער עלוי").
דבר תורה משמו מובא בבאר ראובן.
אוהל שרה (באנגלית) על הלכות הקשורות לנשים, נדפס בשנת תרע"ז (1917)
רבי אברהם בן דון שמואל עקרא, היה רב, חוקר ומו"ל של מדרשים במאה ה-16.
רבי אברהם נולד לחכם דון שמואל, בעיר פאס שבמרוקו, ממשפחה של מגורשי ספרד.
בשלב מסוים נאלץ לעזוב את פאס ומאז התחיל במסכת נדודים רבת תלאות.
מהספרים שהדפיס עולה כי היה במצרים ובטורקיה.
בארץ ישראל התגורר תקופה ממושכת ועסק שם בתורה.
בעקבות רעב שפקד הארץ עבר לסלוניקי, שם מצא שלוות נפש בלימוד מעמיק של תלמוד והלכה עם חכמי העיר, כאשר פרנסתו הייתה מנדבתם של אנשי המקום, שהוקירו לומדי תורה.
בעקבות משבר כלכלי שפקד את סלוניקי, שב אל פאס כדי לפרנס את משפחתו, ועל מנת לבקר את אמו וכן את קרוביו ומיודעיו.
בשהותו בפאס חיפש כתבי יד אצל חכמי העיר כדי להוציאם לאור.
בשנת ה'שנ"ו (1695/6) הדפיס בסלוניקי ספר הכולל שלושה חיבורים: פירוש על מגילת איכה לרבי שמואל די וידאש; "אמרות טהורות" - חיבור החוקר את מצוות התשובה, לרבי אברהם חיון; "ספר הנמצא" - המיוחס לרמב"ם.
בהקדמה לספר הוא מפרט את נדודיו ותלאותיו, מעת שיצא מעיר מולדתו פאס ועד להתיישבות בסלוניקי, וכן תיאר כתבי יד שהוא עוסק בהוצאתם לאור.
בשנים ה'שנ"ט (1598/9) - ה'שס"א (1600/1) שהה בוונציה ועסק שם בהדפסת שלושה ספרים, בסיוע הגביר נסים שושן:
מהררי נמרים (ה'שנ"ט) - כללי גמרא לרבי עמנואל ספרדי, כללי גמרא לרדב"ז, מחקר על קל וחומר מרבי שמואל אלבלאנסי, מחקר על קל וחומר מהחכם אבן מוסא, פרשנות על התלמוד מרמב"ן, מהר"ם מגורניש, אברהם די בוטון, ורבי יעקב בירב.
לשון הזהב (ה'שנ"ט) - ביאור מאמרים ממדרש תהילים מרבי ידעיה הפניני, ביאור על ספר תהילים מרבי יוסף טאיטאצאק, "תוכחה" מרבי משה אבן עזרא.
ארזי הלבנון - שבעה חיבורים מדרשיים וקבליים, ביניהם פרקי היכלות.
החיבור האחרון הוא כללי מדרש רבה מרבי אברהם, יצירה זו צוטטה על ידי רבי ישעיה הלוי הורביץ בלי לתת קרדיט, ומאז נדפסה מספר פעמים באותו האופן.
בספרו זה הביא ציטוט ממדרש אבכיר שאבד, ומספר שכתב יד שלו ראה במצרים.
בראש הספר שיר מרבי יהודה אריה די מודינה המתאר ומשבח את שבעת החיבורים.
רבי אברהם חיבר חיבורים נוספים שלא זכה להדפיס.
ידוע שחיבר: "לקט שושנים" על מדרש רבה, פירוש על פירושו של רבי אברהם אבן עזרא לתורה, ספר "משיב נפש".
אברהם (אברשה) סלמן (Selman 4 באוגוסט 1911 – 17 בדצמבר 1975) היה לוחם מחתרת, משורר, מתרגם, עורך, מוציא לאור, ממציא, חידונאי ותשבצאי ומחברם של כמה ספרים.
אברהם סלמן נולד בעיירה אוציאני שבליטא לאב סוחר, יהודה דב ולאימו, בתיה.
כשהיה בן שלוש עבר עם משפחתו לחרקוב, ברוסיה.
ב-1925 המשפחה עלתה ארצה והתיישבה בתל אביב.
הוא היה ממיסדי חוגי הנוער הלאומי ובשנות השלושים של המאה העשרים הצטרף לברית הביריונים.
ב-1929 היה מעורב במאבקימם על הכותל המערבי.
במאורעות תרפ"ט גויס לההגנה והיה פעיל בהגנה באזור תל אביב.
ב-1931 הצטרף לפלוגת בית"ר בראש פינה ובמהרה עמד בראשה.
הוא התנגד למפקד האוכלוסין הממשלתי (שנועד לחסימת העלייה הבלתי לגלית) ופעל נגדו.
נאסר ונשפט לכמה חודשי מאסר בכלא עכו.
ב-1934 פעל יחד עם חבריו להברחת עולים ונשק דרך גבול הצפון.
באותה שנה היה לחבר במרכז ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
ב-1937 ערך את הירחון "סדן" ושנה לאחר מכן היה מיוזמי "חזית פועלים לאומית".
ב-1940 נידון לארבע שנות מאסר, במזרעה ובלטרון.
אחרי שחרורו הצטרף ללח"י, שם אימץ לו את הכינוי "אבידן".
היה אחד העצורים לאחר רצח ברנדוט.
סלמן חיבר שירי מחתרת שהודפסו על תקליטים.
ב-1952 יצר מכשיר לקטיפת פירות הצבר.
הוא חיבר וערך מדורי חידונים ותשבצים בעיתונים.
פרסם שני ספרים האחד, "חישובי פלא", ספר מתמטי והשני, "מלכות אגד-הר", שכלל סיפורים וחידונים.
תרגם סיפורים וספרים מרוסית, אנגלית וצרפתית לעברית.
סלמן הביא לעולם ארבעה ילדים, בת אחת מדינה שרייברג ושתי בנות ובן מגלילה.
הוא נפטר ב-1975 ונקבר בבית העלמין הדרום.
אברהם פאטר היה אנטומיסט גרמני מוויטנברג.
פאטר קיבל דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1706, ותואר רפואי מאוניברסיטת לייפציג ב-1710. הוא יצא למסע מדעי דרך גרמניה, הולנד ואנגליה.
באמסטרדם נפגש עם פרדריק ראוש.
מאוחר יותר קיבל הסמכה (הביליטציה) בוויטנברג והפך לפרופסור חבר ב-1719, לפרופסור מן המניין לאנטומיה ב-1732 ולפרופסור מוסמך לטיפול ב-1746.
פאטר ידוע בעיקר בעבודותיו באנטומיה, אך הוא פרסם גם עבודות בתחומי הכימיה, הבוטניקה, הפרמקולוגיה והגינקולוגיה.
הוא היה הראשון שתיאר את האמפולה בלבלב, שהיא חיבור צינור הלבלב וצינור המרה המשותף, וכיום היא מכונה האמפולה של פאטר.
בשנת 1719, פאטר היה הראשון שהבחין באיברים בצורת אליפסה עם שכבות קונצנטריות של רקמת חיבור עוטפים את קצות העצבים בעור.
הם היו באורך 1–4 מ"מ, והוא כינה אותם papillae nervae.
ככל הנראה המחקר שלו נשכח, כי בשנת 1831 איברים אלה התגלו מחדש על ידי האנטומיסט פיליפו פצ'יני (1812–1883) בעת ביצוע דיסקציה של יד.
פצ'יני היה הראשון שתיאר את הפונקציונליות שלהם כקולטני מכנו (מכנורצפטורים) הרגישים לשינויי רטט ולחץ, ולפיכך המבנים היו אמורים להיות ידועים כגופיפי פצ'יני.
כיום, המונח "גופי פאטר-פצ'יני" משמש לעיתים כדי להכיר בתגליות של השניים במשותף.
איברים אלה הם חלק מכמה סוגים של קולטני מכנו בגוף, אחרים הם גופיפי מייסנר (קולטני מישוש ומגע), גופיפי רפיני (מגיבים למתיחה ופיתול בעור) וגופיפי קראוזה.
שמו נקשר גם ל"קפלי פאטר", המוגדרים כקפלים בקרום הרירי בתריסריון הממוקם ממש מעל האמפולה ההפטופנקריאטית (hepatopancreatic ampulla).
מאמר זה מבוסס על תרגום המאמר המקביל מוויקיפדיה הגרמנית.
הרב אברהם עולמא בן אהרן באי (אהרונבייב) (ה'תקס"ג 1803, – כ"ג בכסלו ה'תרנ"ג, דצמבר 1892) היה אב בית דין ו"רב מטעם" בסמרקנד, מן הדמויות הרבניות המרכזיות בקהילת יהודי בוכרה במאה ה-19 והיה גורם מקשר מרכזי בין הקהילה היהודית לבין המינהל המקומי.
נולד בסמרקנד לאהרן באי – שכינויו "באי" בבוכרית מציין אדם אמיד – ולאמו שרה לבית קייקוב.
הוא היה בכור מבין חמשת אחיו.
את לימודיו החל בישיבה בבוכרה ובהמשך למד בסמרקנד אצל רבי שמואל הקטן באיסוקי זנבור.
בגיל 16 הוסמך לרבנות, ובגיל 26 כבר כיהן כאב בית דין בסמרקנד.
יהודים מכל רחבי אסיה התיכונה פנו אליו בשאלות הלכתיות.
במקביל עסק בהוראה, והעמיד תלמידים רבים שהפכו לרבנים בקהילות יהדות בוכרה.
בשל מעמדו הציבורי והאמון שזכה לו גם בקרב מוסלמים, הוענק לו תואר הכבוד עולמא (חכם, מלומד).
לאחר הכיבוש הרוסי ב-1868, מונה ל"רב מטעם" באזור סמרקנד.
במסגרת תפקידו היה אחראי לרישום נישואין, לידות ופטירות, ולתיאום בין הקהילה היהודית לממשל.
בשנת 1885 הצטרף להקמת תלמוד תורה וישיבה בסמרקנד, לצד הרבנים יוסף כוג'הינוף ואברהם אמינוף.
הרב אברהם לימד את תלמידי החכמים שנועדו לקבל הכשרה בענייני שחיטה, בדיקת סכינים, דיני קידושין וסמיכה רבנית לקהילות יהודי בוכרה.
בשנת 1886 תיאר הנוסע אפרים ניימרק את הרב אברהם כ"חכם העיר", וציין את יושרו ואת מעמדו בפני השלטונות:
רבי אברהם עולמא נישא תחילה למרים (מגיד), ולאחר פטירתה נישא למלכה לבית צ'ולפייב.
על פי עדות בנו מתתיהו (מתת), נולדו לו 18 ילדים, אך ברשימות המשפחתיות נמנים כיום 16 בשמם: עשרה מנישואיו הראשונים ושישה מנישואיו השניים.
אברהם פורז (פוזמנטיר) (נולד ב-9 באוגוסט 1945) הוא פוליטיקאי ישראלי, המשמש כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו.
בעבר היה חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
פורז נולד בבוקרשט שברומניה ב-9 באוגוסט 1945 ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. למד בתיכון אליאנס בתל אביב.
לאחר שירות צבאי במחלקת החקירות של המשטרה הצבאית, למד לתואר משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועסק בעריכת דין.
ב-1974 היה בין מקימי תנועת "שינוי" (יחד עם פרופ' אמנון רובינשטיין והתעשיין סטף ורטהיימר).
בשנים 1982–1983 כיהן כיושב ראש המזכירות שלה, ובשנת 1983 נבחר מטעמה למועצת העיר בתל אביב, עיר מגוריו.
באותו זמן, עמד פורז גם בראש מנהלת ההקמה של הערוץ השני בטלוויזיה, הטלוויזיה בכבלים והרדיו האזורי.
בפעילותו בכנסת, התמקד בנושאי כלכלה ותקשורת ואף עמד בראש ועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו (בכנסת ה-13) ובראש ועדת הכלכלה של הכנסת (בכנסת ה-15).
בתקופת כהונתו כיו"ר ועדת הכלכלה ספג פורז איומים מצד עובדי חברת החשמל, עקב כוונותיו להגביל את כמות החשמל הניתנת להם חינם כהטבה, ואף הוצמד לו מאבטח.
בשנת 1999, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, פינה את מקומו בראש הרשימה לטומי לפיד ו"שינוי" זכתה לשישה מנדטים.