tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לבתי הספר של כל ישראל חברים פעלו ברובע היהודי גם בתי ספר פרטיים לבנים ולבנות וגני ילדים.
סך של 750 ילדים קיבלו חינוך יהודי בבתי הספר הפרטיים בשנת 1919, אך הקהילה נזקקה עדיין למימון רב כדי להבטיח את חינוכם של כל הילדים ואת הטיפול ביתומים ובנזקקים בקרב הקהילה.
יהודים נטשו את הרובע היהודי בדמשק, במספרים קטנים, מיד לאחר קרות אירועי אנטישמיות כגון עלילת דמשק, בה הואשמו היהודים בשנת 1840 ברציחתו של הנזיר טומאסו ומשרתו המוסלמי לצורך שימוש בדמם לאפיית מצות, או במהלך מלחמת האזרחים (מרד הר לבנון), בשנת 1860, כאשר 200 מיהודי דמשק הואשמו ברצח נוצרים.
לאחר שסוריה קיבלה עצמאות בשנת 1944 נערכו הפגנות אנטי-ציוניות, והדבר הביא להגירה מואצת.
ב־1947 נותרו בדמשק כ-3,000 יהודים, מהם כשמונים אחוזים פועלים ורק חמישה אחוזים סוחרים.
בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, נפסקה הפעילות הקהילתית והציונית.
הרובע היהודי הופצץ ועשרות יהודים נפצעו או נהרגו.
יהודים פוטרו ממשרות ציבוריות, רכושם הוחרם ונאסר עליהם לקיים קשרים עם ארצות-חוץ או לעזוב את סוריה.
למרות זאת, בשנת 1968 נשארו בדמשק רק כ-1,000 יהודים.
בעקבות ועידת מדריד (1991) ותחילתן של שיחות השלום באזור, הופעלו לחצים על נשיא סוריה חאפז אל-אסד לאפשר ליהודים הגירה.
באפריל 1991 החלו מעט היהודים שנשארו בסוריה לעזוב את המדינה.
ב-2019 פרסם ה-Times of Israel שבסוריה לא נותרו יהודים, הכתבה גרמה לעיתונאית והצלמת הסורית ראניה קאטאף לערוך מחקר שכלל ראיונות עם 12 יהודים שהיא מצאה בדמשק, עם זאת לא ידוע אם נכון לאחרי נפילת משטר אל-אסד נותרו יהודים בדמשק.
בתי היהודים הוחרמו ונמסרו לפליטים פלסטינים.
בשנת 1975, הרובע היהודי בדמשק הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו אתר מורשת עולמית.
לפני פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 היו תוכניות להפוך את אזור הרובע היהודי בדמשק לרובע אומנים אך התוכניות לא יצאו לפועל.
הקהילה היהודית בדמשק בנתה בתי כנסת רבים שחלקם נהרסו או הוסבו למסגדים.
במאה העשרים נשארו ברובע היהודי שלושה בתי כנסת:
בית כנסת אלמנשה, (בערבית كنيس المنشة) נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-5 באוגוסט 1949 נרצחו בו במתקפת טרור שנים עשר מתפללים, רובם ילדים.
בית הכנסת אל-ראקי, (בערבית كنيس الراقي) שבנייתו הושלמה במחצית השנייה של המאה ה-19.
בית הכנסת אלפראנג' (בערבית كنيس الفرنج) הוא המפואר והעתיק מבין בתי הכנסת ברובע היהודי בדמשק.
בנייתו מיוחסת למשפחות העשירות ליזבונה וגאלאנטי שהגיעו לדמשק בעקבות גירוש ספרד.
בית הכנסת שופץ במחצית השנייה של המאה ה-19. יש מייחסים את השם "אלפראנג'" לחכמים ממגורשי ספרד ששימשו כרבנים בבית הכנסת עם היווסדו ויש סוברים כי זהו כינוי לאנשים מכובדים.
בכתבי רבני העיר נקרא בית הכנסת ק"ק ספרדים.
בית הכנסת עדיין פעיל במאה ה-21 ומשמש את הקהילה היהודית במקום, המונה כמה עשרות.
בית פרחי (בערבית بيت فرحي), בית פאר משלהי המאה ה-18 שנבנה עבור משפחת פרחי, משפחה ספרדית בולטת, מן המשפיעות ביותר במערכת המנהל העות'מאנית.
תושביה התיישבו באיסטנבול לאחר גירוש ספרד ולאחר מכן השתקעו בדמשק ובעכו .
בית פרחי נחשב לאחד מבתי המגורים הדמשקאיים המפוארים והגדולים ביותר ששרדו, ובו מספר חצרות, עיטורי עץ צבוע ומוזהב, וכתובות בעברית וארמית.
בשנת 1873 צייר האמן הבריטי פרדריק לייטון את אחת חצרות הבית בציורו "קטיף האתרוגים".
בית ליסבונה (בערבית بيت لزبونا), בית חצר מפואר מן התקופה העות'מאנית ששימש כמעונם של בני משפחת ליסבונה, מיוצאי פורטוגל שהתיישבו באימפריה העות'מאנית לאחר שנמלטו מהאינקוויזיציה.
בבית אולמות קבלה מעוטרים, ותיאורים היסטוריים מצביעים על עושר הציורים והעיטורים בבית.
במאה ה-19 תיארה אותו הנוסעת הבריטית איזבל ברטון כבית השני ביופיו בדמשק אחרי ארמון עזם.
הרובע היהודים של ברצלונה (בקטלאנית: El Call de Barcelona, בספרדית: Barrio Judío de Barcelona) שוכן ברובע הגותי של ברצלונה, ספרד.
מהמאה ה־7 עד המאה ה־14 היה הרובע מרכז קהילת יהדות ספרד בעיר, ואחד מרובעי היהודים החשובים ביותר בחצי האי האיברי בימי הביניים.
בקטלאנית, "קאל" (call) פירושו קטע רחוב צר או סמטה.
הכינוי הזה התייחס לרשת הרחובות הצרים שבהם התגוררו היהודים.
הקהילה היהודית האוטונומית כונתה "אלג'אמה" (aljama).
יהודים מעטים הגיעו לברצלונה זמן קצר לאחר שנת 70 לספירה, כחלק מגל העולים לאירופה, שנמלטו מרדיפות הרומאים ביהודה במהלך המרד הגדול.
בשנת 1079 מנתה הקהילה היהודית בברצלונה כ־70 משפחות.
צמיחה ותור הזהב (המאה ה-12 וה-13)
גידול האוכלוסייה באל קאל ובואם של יהודים מגורשי צרפת במאה ה־13, חייבו הרחבת הרובע היהודי.
לפיכך, נוסף על הרובע הגדול (קאל מייג'ור), הוקם רובע קטן יותר (קאל מנור).
במאה ה־13 הייתה קהילת ברצלונה היהודית הגדולה בקטלוניה.
בתקופת פריחתה של ברצלונה, כ־15% מתושביה היו יהודים, רובם — כ־4,000 נפש — התגוררו ברובע היהודי.
בין קהילות ישראל זכתה ברצלונה למוניטין של "עיר חכמים".
יהודים עבדו שם כרופאים, מדענים, סוחרים ומלווים של האצולה הקטלונית.
מאחר שרק הם הורשו להלוות כסף באופן חוקי, הפכו למממנים הרשמיים של מלכי קטלוניה.
יהודים היו רכוש הכתר, ובוועידת לטראן הרביעית (1215) קבע האפיפיור שיהודים יוכרחו ללבוש קפוצ'ון וכפתור אדום, כדי להבדילם מאחרים.
ב־1268 ביטל המלך חיימה הראשון את החובה ללבוש סימן זה בקרב יהודי אל־חאמא.
פרעות ואינקוויזיציה (המאה ה־14 וה־15)
מצבם של יהודי ברצלונה הידרדר לאחר שרעב, שהחל ב־1333, ומגפת המוות השחור ב־1348, שגבתה את חייהם של כ־20% מתושבי העיר, פגעו בה.
רבים האשימו את היהודים, ומכאן נבעה מתקפה על הרובע היהודי ב־1349.
בפרעות אנטישמיות שפרצו בספרד ב־1391, ניזוק הרובע היהודי קשות.
בין 5 ל־10 באוגוסט נהרגו בו כ־300 יהודים.
בימי האינקוויזיציה הספרדית, אוכלוסיית יהודי ברצלונה כמעט ונכחדה.
מלך פרננדו הורה שגודל בתי הכנסת לא יעלה על גודל הכנסייה הקטנה ביותר בקרב הנוצרים.
במרכז הרובע היהודי ניצב בית הכנסת העתיק, הנקרא גם סינאגוגה מאג'ור; הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים באירופה.
סבורים שהוא התקיים בצורה כלשהי מהמאה החמישית.
בשנות התשעים שופץ בית הכנסת, ונפתח מחדש לציבור בשנת 2003.
בברצלונה מתגוררים כ־3,500 יהודים במאה ה־21, עובדה שהופכת אותה למרכז היהודי הגדול ביותר בספרד.
הרובע היהודי של טולדו (בספרדית: Judería de Toledo) הוא רובע בעיר טולדו, קסטיליה-לה מנצ'ה, ספרד.
זהו האזור שבו חיו יהודי העיר בימי הביניים, אף שלא חויבו להתגורר דווקא בתוכו.
במאות ה־12 וה־13 הייתה קהילת טולדו היהודית מהגדולות והאמידות בממלכת קסטיליה.
במשך דורות התקיימה בה שכנות יחסית בין יהודים, מוסלמים ונוצרים, מה שנתן לעיר את כינויה "עיר שלוש התרבויות" (La Ciudad de las Tres Culturas), עד לגירושם בצו אלהמברה בשנת 1492.
אל הרובע היהודי נכנסים דרך שערים; אחד הכניסות היה פוארטה דה אסולקה, לידו פעל שוק קטן שבו נמכרו שמן, חמאה, חומוס, עדשים ומצרכים יומיומיים אחרים.
הרובע בנוי סמטאות, אדרבות (סמטאות ללא מוצא) וכיכרות.
הרחוב הראשי היה קאלה דל מרמול, שחיבר בין הרובע לשאר חלקי העיר.
בימי הביניים פעלו בו שוק, בתי כנסת, מרחצאות, מאפיות לחם, ארמונות וחומה.
סמוך לנהר טחו נמצא בריו דל דגויאדרו – אזור ששימש לשחיטה הטקסית (שחיטה) של בקר לצורכי הקהילה.
ברובע אל־חאמאזלְת (Barrio de Hamazelt) התגוררו המשפחות היהודיות האמידות.
מן הידועים שבני העיר היה שמואל הלוי, גזברו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה, שהתגורר ברחוב המכונה Calle San Juan de Dios.
שמואל הלוי יזם את הקמת בית הכנסת הגדול, לימים אל טרנסיטו, ובפתחו נקבעה מזוזה ובה קטעים מהספר דברים.
בטולדו של ימינו השתמרו שני בתי כנסת המשמשים כמוזיאונים: בית הכנסת אל טרנסיטו ובית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה (בעבר בית הכנסת אבן שושן).
בתקופת פעילותם היה הרב מודיע מדי ערב שבת, סמוך לשקיעה, על כניסת השבת.
ליד כל בית כנסת הייתה מקווה.
נשים יהודיות טבלו במקווה לאחר נידה ולידה כחלק מדיני טהרת המשפחה.
המקווה שימש גם להטבלת כלים מסוימים שנרכשו ונחשבו לא כשרים לפני השימוש בהם.
בשנת 1971 נפתח ברובע המוזיאון היהודי.
הרובע היהודי של גרוזני היה ממוקם בחלקה המרכזי של העיר גרוזני, צ'צ'ניה, רוסיה, ואוכלס בעיקר על ידי יהודים.
בעבר התקיימה בו קהילה יהודית משגשגת והיו קיימים בו מספר בתי כנסת, אולם הקהילה נעקרה ברובה במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה.
האזור שבו חיו היהודים שכן בחלקו הצפוני של מרכז גרוזני, בגדה הימנית של נהר סונז'ה, בתחומי מחוז אחמטובסקי.
הרחובות המרכזיים ברובע הם מוסקובסקאיה וויקטור קאן-קליקה, שנודעו בעבר בשם סובוטניקים.
"הרובע היהודי" היה אזור שבו חיה הקהילה היהודית באופן מסורתי, ואחד מהרובעים הוותיקים של גרוזני.
הקהילה הראשונה של יהודי ההרים עברה לאזור מצודת גרוזני במחצית השנייה של המאה ה־19, מכפר הסוחרים אנדיריי שבדאגסטן.
בתקופה הטרום-סובייטית כונה הרובע היהודי "הפרוור היהודי".
הרובע היה ידוע גם בשם "היישוב היהודי האדום", משום שגגות הבתים כוסו ברעפים אדומים, בניגוד לבתי הקוזאקים שגגותיהם כוסו בקש.
בשנת 1869 קיבלה גרוזני מעמד של עיר, מה שהוביל לזרימה של מתיישבים חדשים לרובע.
עיקר עיסוקי התושבים היו חקלאות, גינון, גידול בקר, מלאכות יד, מסחר ועיבוד עורות.
האתנוגרף הרוסי ניקולאי חרוזין תיאר את חיי היהודים בעיר בשנת 1888: "בהיכנסך לגרוזני אתה רואה על הגשר קבוצת יהודי הרים… הם שולטים במסחר של גרוזני ונלצ'יק… רבים מהם פרשים מצוינים ואמיצים."
בשנת 1893 התגלו מאגרי נפט גדולים, והחלה הגירה של יהודים אשכנזים ממרכז רוסיה.
בית התפילה הראשון נבנה ב-1875, וב-1902 הוקם בית הכנסת הגדול של גרוזני.
בשנת 1883 פעלו בעיר שני בתי כנסת.
בסביבות 1928 נסגר בית הכנסת במסגרת רדיפות דת בברית המועצות, ובהמשך שימש כבית ספר למוזיקה.
משנת 1847 כיהן כרב העיר משה צרניס
בשנת 1900 פעל בעיר ארגון פועלי ציון
בשנת 1906 נוסד בית ספר ליהודי ההרים
בשנת 1909 היגרו 64 משפחות לירושלים
בשנת 1925 יזם זכוי חודאינטוב את הלטיניזציה של שפת יהודו-טאט
בשנת 1963 נסגר בית הכנסת
בסוף שנות ה-80 חיו ברובע כ-4,000 תושבים.
עם פרוץ מלחמות צ'צ'ניה עזבה כמעט כל הקהילה היהודית את העיר והיגרה לישראל ולערים שונות ברוסיה.
הרובע הנוצרי הוא הרובע הצפון-מערבי מבין ארבעת רובעי העיר העתיקה של ירושלים, לצד הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, והרובע הארמני.
ברובע הנוצרי כ־40 מבני דת, בעיקר כנסיות, ובראשן כנסיית הקבר שבמרכזו, מנזרים ואכסניות לעולי רגל נוצריים.
אוכלוסיית הרובע הנוצרי מונה כ-6,000 תושבים.
במאה ה־19 עבר הרובע הנוצרי מהפכת בנייה בעקבות רצונן של מדינות אירופה להגביר את השפעתן באזור.
השלטונות העות'מאניים ניסו להתנגד למהפכת בנייה זו על ידי הקשחת כללי רכישת הקרקעות באזור.
מעורבות אישית של ראשי מדינות אירופה (ובהם הקיסר הגרמני וילהלם השני וקיסר אוסטריה פרנץ יוזף) אפשרו בניית מבנים של מסדרים נוצריים ממדינות אלה.
לקראת סוף המאה ה-19 לא נותר עוד שטח פנוי ברובע הנוצרי למבני דת נוספים, חרף הביקוש הגובר לקרקע להקמת מוסדות כאלה.
פתיחת תעלת סואץ ב-1869 הגבירה את זרם הצליינים האירופיים שהגיעו לירושלים, ומעצמות אירופה והכנסיות השונות התחרו ביניהם על רכישת השפעה ונציגות בולטת בעיר הקודש.
הצרפתים הקימו אכסניה לצליינים, בית חולים ומנזר על קרקע פנויה מחוץ לחומת העיר העתיקה, בחלק הנושק לרובע הנוצרי – זהו המתחם הצרפתי.
עוד לפניהם התבססו הרוסים במגרש הרוסים הסמוך.
בעקבות התפשטות זו של הרובע החוצה, התעורר הצורך במעבר שיקשר בין הרובע שבתוך החומות למבני הדת שמחוץ להן, ועל כן בשנת 1889 ניאותו השלטונות העות'מאנים לדרישה הנוצרית לפריצת שער נוסף בחומת העיר העתיקה בתחום הרובע הנוצרי, שנודע בשם "השער החדש".
הרובע הנוצרי בנוי סביב כנסיית הקבר המהווה את לבו של הרובע, וסמוכים אליה כנסיות ומנזרים.
ככלל הרובע איננו מאופיין במבני מגורים (אלה מצויים בקצהו הצפון מזרחי של הרובע, בקרבת שער שכם), אלא דווקא במספר הרב של מוסדות דתיים, חינוכיים (כגון בית הספר הלותרני, בית הספר אקול דה פרֵר) והתיירותיים המצויים בו.
חלק ניכר מהמוסדות הדתיים מצויים בתוך מתחמים סגורים התופסים חלק ניכר משטחו של הרובע.
מלבד כנסיית הקבר שצוינה לעיל תופסים שטחים ניכרים גם הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הסמוכה לכנסיית הקבר, המנזר של המסדר הפרנציסקני, מנזר סן סלוודור המכונה גם קוסטודיה טרה סנטה, והפטריארכיה הלטינית.
ברובע מספר רב של חנויות מזכרות לתיירים וכן בתי קפה, מסעדות ובתי מלון קטנים וגדולים.
החנויות ברובע מצויות לאורך רחוב השוק – רחוב דוד, וכן במוריסטן ולאורך רחוב הנוצרים.
בתי המלון ברובע נבנו הן על ידי המוסדות הכנסייתיים עצמם על מנת לשמש בתי אירוח לעולי הרגל (למשל אכסניית קאזה נובה או בית ההארחה של הפטריארכיה היוונית-קתולית) והן בתי מלון פרטיים.
כמו כן ברובע מצויים גם מספר מוזיאונים קטנים (למשל המוזיאון של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית).
בקצהו הדרום מערבי של הרובע, מצויה בריכת חזקיהו בין קירות בתים, אשר שמשה בימים עברו לאגירת מי גשמים בירושלים.
אחד ממאפייניו הבולטים של הרובע הוא גגות הרעפים האדומים יוצאי הדופן בנוף העיר העתיקה.
כנסיית אלכסנדר נבסקי - מנזר וכנסייה השוכנים במרחק של כמה עשרות מטרים מכנסיית הקבר, מול הכניסה הצפונית לכנסיית הגואל.
המנזר קרוי על שם אלכסנדר נבסקי, נסיך רוסי מהמאה ה-13 אשר הדף פולשים גרמנים ושוודים מאדמתה של רוסיה.
הכנסייה הוקמה על קרקע שנרכשה בשנת 1857 ויועדה להקמת קונסוליה רוסית.
כנסיית הגואל - כנסייה לותרנית פרוטסטנטית שנבנתה בין השנים 1893–1898. הכנסייה שוכנת בקצה הרובע הנוצרי, בסמוך למוריסטן.
מגדל הפעמונים של הכנסייה מתנשא לגובה 40 מטרים ובולט בקו הרקיע של ירושלים.
כנסיית הקבר הקדוש - כנסייה גדולה הממוקמת במקום צליבתו וקבורתו של ישו.
הכנסייה שוכנת בסופה של ה"ויה דולורוזה", במקום המזוהה כגבעת הגולגולתא הנזכרת בברית החדשה.
מאז המאה ה-4 נחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם, ומשמשת כמוקד עלייה לרגל עבור צליינים מכל רחבי העולם.
כנסיית יוחנן המטביל - כנסייה קטנה בדרומו של הרובע, בפינת רחוב הנוצרים ורחוב דוד (רחוב השוק).
חלק מהכנסייה מתוארך לתקופה הביזנטית והיא מהכנסיות הקדומות ביותר בעיר העתיקה.
הכנסייה קרויה על שמו של יוחנן המטביל ומכונה גם פרודרומוס, כינויו של יוחנן המטביל בשפה היוונית.
דיר אל סולטאן (בעברית "מנזר המלך") הוא מתחם על גג "קפלת הלנה הקדושה" בכנסיית הקבר, חלק מהתחנה התשיעית בוויה דולורוזה השייך לכנסייה האתיופית, שאין לה דריסת רגל בתוך הכנסייה עצמה.
מנזר דיר א-סולטאן מזכיר לצופים בו כפר ציורי.
המנזר בנוי סביב חצר פנימית עם שער אדום בצורת צלב, המוביל לאוסף של חדרים קטנים בנויים מחומר וקורות עץ.
מנזר סן סלווטורה השוכן ברחוב סנט פרנסיס, הוא מנזר פרנסיסקני שנמצא במיקום זה החל מאמצע המאה ה-16. השטח עליו בנוי המנזר נרכש בשנת 1560 מידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית והמנזר נבנה בהדרגה.
המוריסטן שמקור שמו בפרסית (بیمارستان בִימָרֶסְטָאן - בית חולים, או تيمارِسْتان תִימָרֵסְתָאן - בית משוגעים), הוא מתחם גדול ורבוע של רחובות, כיכרות, חנויות ובתי מלאכה ברובע הנוצרי.
אכסניית קאזה נובה היא אכסניה הפרנציסקנית השוכנת ליד מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה.
פירוש שמה של האכסניה בשפה הלטינית הוא "בית חדש", והיא קרויה כך משום שהאכסניה חדשה יחסית למנזר הסמוך אליה.
בריכת חזקיהו היא בריכת מים מתקופת בית שני השוכנת בדרומו של הרובע.
לבריכה צורה מלבנית, אורכה (מדרום לצפון) הוא כ-75 מטרים, ורוחבה הוא כ-42.5 מטרים.
בריכת חזקיהו ניזונה שנים רבות מבריכת ממילא על ידי אמת מים שהובילה מים בין שתי הבריכות, והייתה פעילה עד לדורות האחרונים.
מסגד עומר השוכן ליד כנסיית הקבר, נבנה במקום בו על פי המסורת התפלל הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב כאשר ביקר עם כניסתו לירושלים בכנסיית הקבר.
בסוף המאה ה-19, בשל קשרים עם הקהילה היוונית של הרובע, מאיר גאני עבר לגור ברובע עם משפחתו.
בשנת 1989 רכשה עמותת "עטרת כהנים" מבנה ברובע הנוצרי מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הרכישה בוצעה באמצעות עמותות קש מארמני בשם מרדוריס מטוסיאן שהיה בעל החזקה בנכס, מכונה המבנה "נאות דוד".
בסופה של התדיינות משפטית קבע בית המשפט העליון כי הנכס בחזקת "עטרת כהנים", אך לא יורשו להתגורר בו יותר מעשר משפחות.
כתוצאה מכך קיימים בבניין שטחים לא מנוצלים רבים, מתגוררות בו עשר משפחות יהודיות, ופועל בו בית כנסת וישיבת לנתיבות ישראל.
הרובע הצרפתי הוא הרובע הישן ביותר והמפורסם ברובעי ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה, ארצות הברית.
הרובע גובל בצדו האחד בנהר המיסיסיפי ומשתרע בין רחוב קאנאל לבין שדרת אספלנדה, ובין רחוב דקטור לרחוב רמפארט.
הרובע הצרפתי נבנה ברובו במאה ה-18, בטרם הפכה העיר לחלק מארצות הברית.
מאז שנת 1920 הבניינים ההיסטוריים של הרובע מוגנים מהריסה בשל חוקי שימור מיוחדים.
כל שיפוץ הנעשה בשכונה חייב להיות בהתאם להוראות החוק ותוך שימור המראה המיוחד של התקופה.
על אף שמו של הרובע, מרבית הרובע נבנה בתקופה בה האזור נשלט על ידי ספרד.
בעת השרפה הגדולה של שנת 1794 נשרפו מרבית בנייני הרובע שנבנו בסגנון קולוניאלי צרפתי, והרובע נבנה ברובו מחדש בסגנון קולוניאלי ספרדי.
הגגות הצרפתיים החדים הוחלפו בגגות שטוחים יותר, וקישוטי הבניין עשויי העץ הוחלפו בקישוטי גבס בשל חוקי ההגנה מפני שרפות שנחקקו לאחר השריפה הגדולה.
הסגנון הספרדי כלל בניית מרפסות גדולות סביב הבתים.
לאחר רכישת לואיזיאנה התגוררו ברובע צאצאי המתיישבים הצרפתים (הנקראים קייג'ון), ושפת הדיבור ברובע הייתה צרפתית.
מצב זה שנמשך עד תחילת המאה ה-20 נתן לרובע את שמו.
בסוף המאה ה-19 התיישבו ברובע מהגרים רבים מאיטליה בשל מחירי הדירות הנמוכים, והוא הפך לשכונת מצוקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ הרובע, אוכלוסיית המצוקה פונתה ממנו, והוא הפך לאזור תרבותי אריסטוקרטי ואזור תיירות מבוקש.
כיכר ג'קסון (Jackson Square, ובעבר Place des Armes – כיכר הנשק) היא הכיכר הראשית של הרובע.
הכיכר נקראת על שמו של אנדרו ג'קסון, שהוביל את הכוחות האמריקאים לניצחון בקרב ניו אורלינס, ופסלו מוצב במרכז הכיכר.
הכיכר צופה אל גדת נהר המיסיסיפי וחוצה אותה רחוב דקטור.
משלושת צדדי הכיכר מצויים בניינים מהמאה ה-18, אשר היוו את מרכזה של העיר באותה עת.
הבניינים הפונים אל הנהר הם: קתדרלת סנט לואיס, ה"קבילדו" – בית העירייה הישן המשמש כיום מוזיאון ובו נחתמה רכישת לואיזיאנה – ובניין ה-Presbytere, שהיה מרכז הכנסייה הקתולית של העיר, שימש במאה ה-19 בית משפט וכיום משמש מוזיאון.
משני צדדי הכיכר האחרים מצויים בניינים משנת 1840 הקרויים בנייני פונטאלבה (Pontalba Buildings).
בסוף המאה ה-20 הפכה הכיכר למקום מפגש לציירים ואמנים.
עם הפיכת הרובע לאזור תיירותי תפסו את מקומם קוראים בקלפים ובדרני רחוב.
אתרי תיירות נוספים ברובע הם השוק הצרפתי, רחוב בורבון ורחוב רויאל.
הרובע המוסלמי הוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה של ירושלים, בצד הרובע היהודי, הרובע הנוצרי, והרובע הארמני והגדול שבהם.
שמו התקבל בספרות הנוסעים והחוקרים מאז ראשית המאה ה-19. שטחו הוא 300 דונם, ומספר תושביו נכון ל-2014 הוא 28,627. רוב תושבי הרובע המוסלמי הם מוסלמים וחלק ניכר מהם ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
כן מתגוררים בו כאלף יהודים, ומאות נוצרים בני אומות שונות הגרים במבני מוסדות ציבור.
גבולותיו הטבעיים של הרובע הם נחל קדרון והר הבית ממזרח, נחל צולב (רחוב השלשלת) מדרום, הגיא המרכזי ממערב, וללא מכשול טבעי, אלא החומה מצפון.
על פי חלק מהמקורות, כלולה בו שכונת המוגרבים שנהרסה על ידי ישראל אחרי מלחמת ששת הימים, והמהווה כיום חלק מרחבת הכותל המערבי.
מבחינה טופוגרפית, הרובע המוסלמי הוא הרובע השני בגובהו בעיר העתיקה לאחר הרובע הנוצרי.
הרובע המוסלמי כולל שלושה אזורים עיקריים:
האזור הצפון-מזרחי, בין חומת העיר מצפון לרחוב שער האריות מדרום ורחוב הגיא ממערב - הוא החלק הדל ביותר ברובע, ונקרא שכונת "באב אל חוטה".
בין היתר חיים באזור זה צוענים ואוכלוסייה חלשה וענייה.
הרצועה המקיפה את הר הבית, בין רחוב ויה דולורוזה מצפון, רחוב הגיא ממערב ורחוב השלשלת מדרום.
רצועה זו מצטיינת במבנים מונומנטליים, בעיקר מהתקופה הממלוכית.
בהם מדרסת תנכזיה ("המחכמה"), שוק הכתנים, ספריית ח'אלדיה, ספריית אל-בודיירי ואחרים וכן סבילים - מתקנים לאספקת מים - מפוארים אחדים.
הצפיפות ברחובות ניכרת בעיקר בעת התפילות בהר הבית ביום שישי ובחגים המוסלמים, אז עוברים דרכם מתפללים רבים.
רוב המבנים, כולל מבנים שהוקמו כמדרסות, משמשים למגורים, וחלקם משמשים למבני ציבור: בתי ספר, בתי תפילה מכללות דתיות ומוסדות סעד וצדקה.
באזור זה מתגוררת אוכלוסייה חלשה, ענייה ודתית.
החל משנת 2007 ניכר שיפור במצב הניקיון באזור.
ה"משולש" התחום בין רחוב הגיא מצפון-מזרח, רחובות השלשלת ודוד מדרום והשווקים ממערב.
אזור מגורים מובהק שבשוליו חנויות, שווקים ומסחר הומה.
בלב האזור נמצא מתחם ארמון הגבירה טונשוק, אשר בתקופה העות'מאנית שכנו בו בית המשפט המחוזי ועיריית ירושלים.
מבנה הרחובות והחצרות באזור זה נותר כמעט ללא שינוי מאז המאה ה-15. (3 במפה)
בשלהי תקופת בית ראשון היה חלק מהשטח, שעליו שוכן כיום הרובע המוסלמי, בנוי ומיושב.
צפונית להר הבית שכנו מגדל חננאל ומגדל המאה.
בימי בית שני נקרא אזור זה 'בית זיתא' על שם נחל בית זיתא הקטן שהקיף אותו.
החומה השנייה הקיפה את אזור הגיא.
שאר חלקי האזור שבו שוכן כיום הרובע המוסלמי נכללו בעיר הבצורה עם הקמת החומה השלישית.
בתקופת המרד הגדול והמצור שערכו גייסות הצבא הרומאי בראשותו של אספסיאנוס על ירושלים בשנת 68, היה האזור גזרתם של חיילי שמעון בר גיורא.
הכובשים הרומאים הרסו את העיר, והקימו על חורבותיה את איליה קפיטולינה.
בצפון האזור נבנה הפורום של אדריאנוס.
ליהודים הייתה בעיר דריסת רגל מועטה בלבד.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות ומתחמים שונים בהם כנסיית סטפנוס הקדוש מצפון לשער שכם, וכן שופצו חומות העיר.
בתקופה זו לא הורשו יהודים להתגורר בעיר.
בסוף התקופה הערבית הקדומה שימש האזור לשכונה יהודית.
הכובשים הצלבנים טבחו בתושבי העיר היהודים והמוסלמים, שרפו את היהודים בבתי הכנסת, גרשו את הנותרים, ואסרו את כניסתם אל העיר.
בתקופתם שכן באזור רובע של מהגרים נוצרים מסוריה, ונבנתה "קפלת אגידיוס הקדוש" ליד הגשר שמעל קשת וילסון.
הממלוכים המוסלמים פיתחו את האזור הסמוך להר הבית בצפון והמערב, ובנו בה מבני פאר אחדים: מדרסות, אכסניות ומבנים אחרים.
הם הסדירו את סתימת הגיא ואפשרו התיישבות בדרום האזור.
הכובשים העות'מאנים הסבו את המבנים הממלוכים לשימושם השלטוני.
ושיכנו בהם מוסדות שלטון חשובים ומרכזיים:בית הסראייה שימש, בין השאר, כקסרקטין לחיל המצב העות'מאני, ובית המשפט העליון ('המחכמה' במדרסת תנכזיה).
התערבותן והשפעתן של מעצמות אירופה (אוסטריה, רוסיה, בריטניה, צרפת, פרוסיה, איטליה ואחרות) בארץ ישראל, ובמיוחד בירושלים, התגברה במשך המאה ה-19. במחצית המאה, מאז שלטונו של אבראהים פאשא, אישרו השלטונות לראשונה בנייה נוצרית באזור המוסלמי.
האירופאים הקימו אכסניות וכנסיות לאורך ויה דולורוזה, כגון כנסיית ההלקאה והאכסניה האוסטרית.
וברובע נפתחו קונסוליות אחדות: הבריטית, הגרמנית והפרוסית.
ברובע התגוררו, בין השאר, משפחת נשיא האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס ומשפחת הבנקאי חיים ולירו; וברחוב הדגל (אל בייראק) (המחבר את ויה דולורוזה לארמון הגבירה טונשוק) התגוררו עורך "חבצלת", ישראל דב פרומקין, ישראל ב"ק ואליעזר בן-יהודה ובני משפחתו.
במחצית השנייה של המאה ה-19, היו עשרות מבנים בבעלות יהודית, כעשרים בתי כנסת, שש ישיבות ומוסדות ציבור נוספים.
במקביל, ממחצית המאה ה-19, נבנו השכונות החדשות, מצפון, מערב ודרום לעיר העתיקה, והיו לעיר החדשה של ירושלים.
ותושבי הרובע המוסלמי: המוסלמים, הנוצרים והיהודים יצאו ממנה ועברו להתגורר בהן.
ובמקביל, אל הרובע המוסלמי והעיר העתיקה היגרו משפחות מוסלמיות רבות מכפרי הסביבה (בעיקר מכפרי הר חברון).
גם בימי המנדט הבריטי רחובות הרובע המוסלמי עדיין לא היו מרוצפים, ובהיעדר מערכת ביוב מודרנית, זרמו השופכין מהבתים אל בורות המים, מהם שתו תושבי הרובע.
רוב בתי הרובע לא חוברו למערכת החשמל.
נפרסו מערכות מים, ביוב וניקוז חדשות, אולם רוב האוכלוסייה השתמשה בצנרת העות'מאנית הישנה, ואף בקדומה מהתקופה הרומית (פריסתה המלאה של צנרת מודרנית הושלמה רק לאחר 1967).
מצב התברואה הירודה גרמה למחלות (לדוגמה, שלושה מחמשת ילדיו של בן-יהודה מתו בילדותם ממחלה), ובעקבות זה- להגירת אוכלוסיות אל שכונות העיר החדשה.
עם זאת, בראשית תקופת המנדט היישוב היהודי באזור עדיין התפתחה: ישיבת חיי עולם קנתה מבנה ברובע חברון, מול בית המערבים, שיפצה והכינה אותו עבור הישיבה.
הם חגגו חנוכת בית חגיגית, בהשתתפות הרב קוק, הרב זוננפלד והרב שובקס.
במאורעות תר"פ תקפו פורעים ערבים את היהודים תושבי הרובע.
ביום השני לפרעות נרצחו סמוך לבית ויטנברג, מיכאל גרוס יליד ירושלים והאגרונום שמואל הרמתי.
בעקבות המאורעות אלו, מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט (1929) נטשו היהודים את הרובע, ונותרו בו 10 משפחות יהודיות.
בשנת 1931 פעל הוועד הלאומי להשיב את ההתיישבות היהודית.
כתוצאה מכך, שבו כ-150 משפחות יהודיות.
אולם בשנים 1936–1939, בעקבות המרד הערבי הגדול, נמלטו היהודים מהרובע המוסלמי.
בתקופת השלטון הירדני נכסי היהודים לא הופקעו, אלא הועברו לאחריות "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב".
בתקופה זו היה הרובע המוסלמי לשכונת העוני של ירושלים, והאזור הדל בעיר, לאחר הריסות הרובע היהודי) שבו התיישבו פליטים ערבים.
מרבית התושבים התגוררו בדמי מפתח במבנים, בהם שכר הדירה לא השתנה מאז תקופת המנדט הבריטי, שהיו בבעלות ההקדש המוסלמי (הוואקף).
ההקדש לא השקיע כספים בשיפוץ ושיקום הבתים, ומצבם של המבנים הידרדר.
השלטונות הירדנים לא עשו לפיתוחן של תשתיות החשמל המים והביוב.
רבים מתושבי הרובע התגוררו בדירות חדר ומרתפים תת-קרקעיים, או בפחונים וצריפים, שנבנו על גגות הבתים.
בתקופה זו עדיין לא היו מים זורמים במרבית הבתים, ורק במספר קטן של דירות היו בתי שימוש.
רוב הרחובות לא היו מרוצפים ותושבים רבים השתמשו במנורות נפט בגלל העדר חשמל בתנאים קשים אלה, התגוררו כ-17,000 תושבים מוסלמים עד שלהי התקופה הירדנית.
תקופת השלטון הישראלי החלה במלחמת ששת הימים.
השלטונות הישראלים שיפרו בהדרגה את מערכת המים והביוב, ריצפו מחדש את הרחובות והציבו שילוט בשפות אחדות.
בדצמבר 1978 החלו עמותת "עטרה ליושנה" ועטרת כוהנים בחידוש היישוב היהודי ברובע המוסלמי, אותו הן מכנות בשם "הרובע היהודי המתחדש".
המבנה הראשון אליו נכנסו היה בית המערבים.
פעילות זו כללה חזרה לבתים נטושים שהיו בבעלות יהודית, קניית בתים באזור, מבעליהם מוסלמים ונוצרים, וקבלת בתים שהוצאו מחזקת יושביהם על ידי האפוטרופוס הכללי לפי חוק נכסי נפקדים, באמצעות חברת עמידר ומשרד השיכון.
עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 כבר נבנו ברובע ארבע ישיבות ושני בתי־כנסת, 10 משפחות עברו לגור בו ובסך הכל 200 יהודים (כולל בני ישיבה שחלקם שוהים בו רק בשעות היום).
בדרך כלל נשמר השקט ברובע המוסלמי, אך במרוצת השנים 1987–2005 נרשמו שישה מקרי רצח של יהודים על רקע לאומני.
בעשור האחרון של המאה ה-20, תוגברה האבטחה ברובע; בשנת 1999 הותקנו מצלמות במעגל סגור הצופות אל רחובותיו.
תושביו היהודים של הרובע זוכים לאבטחה של יחידת לוחמים אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל, ומאז הקמתה השתפר הביטחון ברובע.
בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו צעירים ערבים מוסלמים משכילים בני הרובע, ביחד עם סטודנטים מאוניברסיטת אל-קודס להפעיל מועדונים חברתיים וקהילתיים בו.
במועדונים מתקיימות פעילויות עבור ילדים ונוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ופעילויות הכשרה מקצועית לנשים.
הפעילות נעשית ברובה בהתנדבות על ידי עובדים סוציאליים ופעילים בתחום הטיפול באמנויות.
בין החוגים המוצעים חינם, חוגי ספורט ומחשבים, במטרה שהצעירים לא ישוטטו ברחובות הרובע ולא יתדרדרו לפשיעה.
חלק מהמועדונים ממומנים על ידי הווקף, אך רובם נתמכים על ידי ארגונים הומניטריים שונים מרחבי העולם.
הפעילות הקהילתית שאורגנה עצמאית ברובע מתקבלת בעין יפה, ומתקיים שיתוף פעולה עם שירותי הרווחה העירוניים.
פן נוסף של התעוררות הגרעין המקומי של הדור הצעיר והמשכיל, הוא השיפור הפיזי והאדריכלי של הבניינים.
בסיוע תרומות מחוץ לארץ משופצות חזיתות בתים, ונערכים מבצעי ניקיון שכונתיים ופעולות הסברה בתחום התברואה ושימור המבנים.
הרובע, כמו העיר העתיקה כולה, בנוי על חורבות בתים, קמרונות ושפכי הריסות אשר נבנו ונהרסו לסירוגין במשך אלפי שנים.
מתחת לבתים רבים ישנם בורות מים ומעברי ניקוז קדומים.
על כן, מפלס החיים ברובע המוסלמי כיום גבוה כ-2–4 מטר ממפלס העיר בתקופה הרומית.
האזור רגיש ביותר מבחינה פוליטית, עקב קרבתו הרבה להר הבית ומעמדה הבינלאומי של העיר העתיקה ובשל צפיפות האוכלוסין הרבה; לפיכך מעט חפירות ארכאולוגיות נערכו בו.
מאמצע המאה ה-19, התירו העות'מאנים מחקר ארכאולוגי לאנשי הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית, אשר גילו מערכות מנהרות תת-קרקעיות לצורכי מעבר בני אדם ולניקוז נוזלים בסביבות הר הבית, קשת רובינסון, ורחוב השלשלת.
בדיקות וחפירות נערכו במתחם כנסיית סנטה אנה, הכולל את בריכת בית חסדא, במתחם מנזר האחיות ציון, במנהרות הכותל הצמודות אל הכותל המערבי ומתחת לבתי תושבי הרובע ובאזור שער שכם.
המבנים ברובע המוסלמי העומדים על תילם שלמים, כמו המבנים בעיר העתיקה כולה, הם מייצגים של מנעד סגנונות אדריכליים, על פי טעמם של כובשי העיר והאדריכלות האופיינית לתרבותם ולזמנם.
סגנונם של המבנים משלוש התקופות הללו אחיד בכול תקופה בדרך כלל.
ואילו שפתם התכנונית-אדריכלית של המבנים מהתקופה העות'מאנית אינה אחידה.
לצדה של הבנייה העות'מאנית הממסדית-שלטונית, כגון החומות והשערים ומתקני מים ציבוריים, הוקמו מבני ציבור על ידי אירופאים, ובשלל סגנונות: נאו-קלאסי, נאו-ביזנטי, נאו-גותי ואחרים, אשר לתכנונם העדכני לתקופתם הועסקו אדריכלים "ידועי שם בארצותיהם".
תושבי הרובע נהגו לבנות בלי אישורי מהנדס ובאיכות גרועה, והתמוטטות מבנים הייתה עקב כך לחזון נפרץ.
רבים מהמבנים, במיוחד המבנים למגורים פרטיים, במצב רעוע ביותר, עקב תוספות בנייה מצטברות, שנבנו זו על גבי זו, וללא תכנון הנדסי, במשך מאות שנים.
מאפיין אדריכלי בולט בתכנונם של המבנים במשך הדורות בעיר העתיקה, בין שהם מקבץ מקרי של מבנים שנבנו במשך תקופה, ובין שהם מתחם ציבורי מונוליטי מפואר שנבנה בחסות ארגון או מדינה, הוא מבנה החצר, הכולל מבואה מוליכה אל חצר פנימית, שבה נפתחות הכניסות אל בתי או דירות המתחם או המבנה.
הבתים עשויים אבן ואלו שנבנו עד המאה ה-19, נתמכים בקשתות, ומחופים בכיפות אבן בדרך כלל.
מערת צדקיהו היא המערה המלאכותית הגדולה בישראל.
נמצאת מתחת לבתי הרובע המוסלמי, והייתה חסומה למבקרים במשך דורות רבים.
למערה נקשרו מסורות רבות, והמפורסמת בהן קשורה במנוסתו של צדקיהו מלך יהודה מפני הבבלים עם חורבן בית המקדש הראשון.
בריכת הסטרותיון היא בריכת מים מתקופת הורדוס, הנמצאת בתחום הרובע.
חלקה במתחם מנהרות הכותל וחלקה במרתף מנזר האחיות ציון.
קשת וילסון היא קשת הקדומה צמודה לכותל המערבי, מתחת לרובע המוסלמי, הקשת בנויה 23 נדבכים אחידים של אבנים מסותתות, ורוחבה 13.1 מטר.
הקשת נכללת ברחבת הכותל המערבי ויש כניסה אליה מהרובע המוסלמי.
היא הייתה חלק משרשרת של קשתות שיצרה גשר מעבר לעולי רגל מהעיר העליונה אל הר הבית ובית המקדש בתקופת בית שני.
התגלתה באמצע המאה ה-19 על ידי ארכאולוגים בריטים.
לאחר 1967, בעזרת מימון של משרד הדתות ורשות העתיקות בוצעו בסביבתה עבודות שיפוץ וחפירה נרחבות.
בין השאר, נחפרו חדרים תת-קרקעיים, גודרו הפירים, והוסבו אולמות תת-קרקעיים למקומות תפילה.
כיום המקום משמש בית כנסת לאורך כל שעות היממה.
מנהרות הכותל, הן מערך חללים ומחילות תת-קרקעיות לאורך הכותל המערבי, מתחת לרובע המוסלמי.
במתחם מבנים מתקופת בית שני, ימי הביניים והעת החדשה.
למבקרים במתחם (הנכנסים אליו ברחבת הכותל ויוצאים ברחוב הגיא), הוכן ציר הליכה מדרום לצפון, בין החללים והמחילות, וחיזיון אורקולי המעניק חוויה של מסע לאורך ציר הזמן ההיסטורי.
המנהרות נחשבות לאחד מאתרי התיירות הפופולריים בישראל.
מיזם חשיפת הכותל המערבי לכל אורכו לאחר מלחמת ששת הימים, במטרה לאפשר גישה ללא הפרעה וללא מכשול, הותחל על ידי משרד הדתות ומנוהל כיום על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
שער וורן הוא שער בכותל המערבי של הר הבית מימי מקדש הורדוס הנמצא במנהרות הכותל, מתחת לרובע המוסלמי.
השער היה הצפוני מבין ארבעת השערים בכותל המערבי, והיה קרוב למפלס הרחוב שעבר לאורך הכותל המערבי.
ככל הנראה הוא היה מוגבה מעט מהרחוב עצמו על ידי במה, שנקראה "כיכר".
אך למרות הגבהה זו עדיין נותר הפרש בין מפלס השער לבין מפלס רחבת הר הבית, ולכן מאחורי השער עלו גרמי מדרגות אל עבר רצפת הר הבית.
המדרגות הללו נבנו בתוך מעבר שנבנה בצורת ר.
בחלל השער פעל בית כנסת בתקופה המוסלמית הקדומה, והוא ככל הנראה "בית-כנסת המערה" שהוזכר במקורות.
הכובשים הצלבנים במסע הצלב הראשון (בשנת 1099) הרגו את בני הקהילה היהודית, הרסו את בית הכנסת והפכו אותו לבור מים.
השער היה סתום שנים רבות, נפתח מחדש באוגוסט 1981 על ידי הרב מאיר יהודה גץ, ונסתם מחדש (סמוך אליו נבנה בית כנסת שנקרא על שם הרב גץ).
מוזיאון הכיכר הרומית הוא מוזאון המציג ממצאים מהמקופה הרומית.
הקארדו הרחוב החוצה את העיר העתיקה, בציר הקארדו מצפון לדרום, נמצא מתחת לבתי הרובע המוסלמי, ונחשף בחלקו הדרומי ברובע היהודי.
ברובע המוסלמי מבנים ציבוריים מפוארים מהתקופה הממלוכית, חלקם שמורים היטב וחלקם במצב תחזוקתי קשה.
אל-מחכמה (אל-תנכיזיה) היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי, במקום בו שכן בית כנסת בתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית הקדומה.
המבנה הוקם על ידי האמיר תנכיז, מושל ארץ ישראל וסוריה בשנת 1329. במשך מאות שנים שימש הבניין כמרכז שלטוני מרכזי בית משפט אזורי ובית משפט השלום עות'מאני.
כיום המקום מהווה בסיס של משמר הגבול וכן שוכן בו בית כנסת פעיל.
ארמון הגבירה טונשוק מבנה ממלוכי מפואר, שהוקם בשנים 1391–1392 ושימש אחר כך את השלטון העות'מאני.
ספריית ח'אלדיה - אוסף כתבי יד וספרים חשובים, עתיקים ונדירים בתולדות האסלאם.
חאן אל-סולטאן - חאן המיוחס לסולטאן ברקוק, אשר נבנה על בסיס מבנים צלבניים קודמים.
מסגד מולאוויה (ג'לאל א-דין רומי).
מסגד הצריח האדום או חמרא.
המבנים הנוצריים ברובע המוסלמי נמצאים בסביבות ויה דולורוזה.
קפלת ההלקאה - כנסייה מפוארת שנבנתה ממחצית המאה ה-19.
הכנסייה הארמנית-קתולית בתחנה השלישית של הויה דולורוזה.
האכסניה האוסטרית - בית הארחה לצליינים שנבנה בשנים 1857–1869.
הכותל הקטן, הוא קטע קצר מהכותל המערבי, המצוי 175 מטרים צפונית לרחבת הכותל המערבי, ובצמוד לשער הברזל.
הוא אתר תפילה בשל קרבתו להר הבית לאתר המזוהה כמקום המקדש וקודש הקודשים.
ישיבת עטרת כוהנים - ישיבה בראשותו של הרב שלמה אבינר, ברוח הציונות הדתית-לאומית.
בית ועד העדה המערבית - בית מידות ברחוב מעלה חלדיה שהקים ועד העדה המערבית בירושלים;.
כיום מתגוררות בו משפחות הקשורות לישיבת עטרת כוהנים.
ישיבת שובו בנים - ישיבה לחוזרים בתשובה ברוח חסידות ברסלב.
ישיבת אדרת אליהו - ישיבה של תלמידי הרב יצחק שלמה זילברמן הנמצאת בחצר גליציה.
בעיר העתיקה שווקים אחדים, שחלקם התמחו במשך השנים במוצרים ייחודיים, כגון מזון, טקסטיל, עורות, תכשיטים, מזכרות לתיירים ואחרים.
רוב השווקים בנויים לאורך צירי העיר הרומית ההיסטורית.
ציר הדקומנוס, משער יפו מזרחה, לאורכו של רחוב דוד, בו פועל שוק תכשיטים, כלי בית, טקסטיל, הנעלה ומזכרות, והמשכו ברחוב השלשלת, שם נמכרים גם מוצרי מזון, הקרוי טריק א-סלסלה.
כיום קצהו המזרחי, הסמוך לשער השלשלת הוא ללא חנויות פעילות.
סוק אל באשורה (בעברית: שוק המצודה הקטנה), בסמוך לרובע היהודי.
שוק הכתנים , הוא שוק מקורה המוביל אל שער בהר הבית הקרוי על שמו: שער מוכרי הכותנה.
גגות השווקים - טיילת ציבורית, פתוחה בחינם.
הכניסה מרחוב חב"ד, מרחוב הביכורים ומחצר גליציה.
אוכלוסיית הרובע המוסלמי כוללת קהילות אחדות.
רוב תושבי הרובע הם ערבים מוסלמים, ובנוסף כוללת האוכלוסייה המוסלמית קבוצות אתניות לא-ערביות אחדות שהגיעו לעיר במהלך ימי הביניים.
לרוב הקהילות ברובע המוסלמי יש מרכז דתי (מסגד, כנסייה או בית כנסת), בית ספר ומועדון קהילתי.
הקבוצות האתניות ברובע הן אלה:
אפגנים: קהילה קטנה מיוצאי אפגניסטן המתגוררת סביב חצר מסגדה המרכזי, זאוויית אל-אפע'רניה, ליד הפינה הצפון-מערבית של הר הבית.
האפגנים הגיעו לירושלים החל מן המאה ה-14 לפחות, כנראה עקב בריחתם מכיבושי טימור לנג בארצם.
עקב נישואים עם ערבים בני הארץ, הקהילה הולכת ומתדלדלת ומאבדת את מאפייניה הייחודיים.
אחד מייחודיהם הדתיים הוא מתן עליונות לעיר ירושלים על פני מכה.
הודים: מוסלמים יוצאי הודו שהגיעו לעיר כעולי רגל כבר מן המאה ה-12 ובהמשך גם כחיילים בצבאות השונים והשתקעו בה.
מרכזם נמצא בצידו הפנימי של שער הפרחים במתחם הידוע כ"זאווית אל-הונוד" (אכסניית ההודים).
אחד מחדרי האכסניה הוא מקדש סופי המוקדש לשייח' הסופי ממוצא הודי, באבא פאריד אל-שקארגנג'.
כיום משמש המקום כאכסניה וכמקום כינוס להודים מוסלמים השוהים בעיר מסיבות שונות.
קהילות אחדות של פרסים ואוזבקים יוצאי ערים שונות בארצות הנכללות במדינות איראן ואוזבקיסטן.
רובם הגיעו בימי הביניים כחסידים סופים (דרווישים) בעקבות השייח' אל-בסטאמי (ציון קברו מצוי בבית פרטי ברחוב בשם זה, קרוב לשער הפרחים).
ראשוני הבאים התמקמו סמוך להר הבית אך במהלך השנים התפזרו ברובע.
אפרו-פלסטינים: צאצאי מוסלמים מצ'אד, סודאן וניז'ר שהובאו במהלך המאה ה-17 על ידי השלטון העות'מאני כדי לשמש כחיילים ועבדים.
הקהילה, המונה כמה מאות אנשים, מתגוררת באזור שער המשגיח ברחוב עלאא' א-דין.
נוצרים: בין הנוצרים בני אומות שונות, שרובם הגיעו אל העיר בתפקיד דתי.
צוענים: קהילה הכוללת פחות מ-1,000 נפשות המתגוררת בצפון הרובע.
קהילה ענייה ביותר ובעלת רמת השכלה ירודה מאוד (בעלת אחוז נשירה גבוה במיוחד מבתי הספר).
חברי הקהילה נחשבים לבזויים על ידי הקהילה הערבית ונקראים בערבית "נוואר" ("מלוכלכים").
אין להם מסגד משלהם, לא גני ילדים ולא מועדון קהילתי.
מוכתר הקהילה מוכר על ידי עיריית ירושלים והקהילה מקיימת קשרים עם הממשל הישראלי, עקב רצונם של חבריה לקבל אזרחות ישראלית מלאה ולא לקיים כל זיקה עם הרשות הפלסטינית.
יש להבחין בין קבוצה זו לבין קבוצה אחרת של צוענים בירושלים אשר אינה מתגוררת בעיר העתיקה אלא בשועפאט ובואדי ג'וז ומגלה קרבה לרשות הפלסטינית.
הרובע הלטיני הוא אזור בפריז, ברבעים (arrondissements) החמישי והשישי, בגדה השמאלית של נהר הסן.
האזור נפרש בין נהר הסן לגני לוקסמבורג, תחום ממערב בשכונת סן ז'רמן וממזרח בז'רדן דה פלאנט.
מקור השם בלטינית, שהייתה השפה שבה דיברו באוניברסיטאות ובבתי הספר בימי הביניים; כבר אז שימש האזור כמרכז להשכלה גבוהה.
אקול נסיונל סופרייר דה בוזאר
הרובע הראשון של פריז הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
זהו הרובע המאוכלס בצפיפות הנמוכה ביותר מבין רובעיה של העיר, אך גם אחד מהרבעים הקטנים ביותר בה.
רובו של האזור משמש למסחר ואדמיניסטרציה.
הרובע ממוקם בעיקר בגדה הימנית, אך כולל גם את קצהו המערבי של האיל דה לה סיטה.
זהו אחד הרבעים העתיקים ביותר של פריז; האיל דה לה סיטה, שהיווה בעבר את לב העיר הרומית לוטטיה, נכבש בשנת 52 לפנה"ס, בעוד שחלקים אחרים ברובע (למשל, אזור לה אל) הוקמו בראשית ימי הביניים.
חלק נכבד משטחו של הרובע מאוכלס על ידי מוזיאון הלובר וגני טווילרי, והרובע קטן מאוד ושטחו 1.826 קמ"ר בלבד.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע הראשון של פריז היה לפני שנות השישים של המאה ה-19, אך למעשה הרובע קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה.
בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה 16,888 נפש, בזמן שהציעה 63,056 משרות עבודה, עובדה שהופכת את הרובע לאחד האטרקטיביים ביותר לעסקים, לאחר הרובע השני, הרובע השמיני והרובע התשיעי.
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ( quartiers).
הטבלה מתחת מציגה את ארבעת הרבעים של הרובע הראשון של פריז:
על פי נתונים ממפקד האוכלוסין הצרפתי משנת 1999
רובע אוכלוסייה שטח (בקמ"ר) צפיפות (אוכלוסייה לקמ"ר) רובע סן-ז'רמן ל'אוקסרואה
החל מ-2020 הרובע אינו מהווה עוד עירייה נפרדת עם שלטון מוניציפלי עצמאי.
הרובע אוחד עם הרבעים השני, השלישי והרביעי, וביחד הם מהווים את עיריית "מרכז פריז" (Paris Centre).
המטה הראשי של הבנק של צרפת - Banque de France
הגלריה הלאומית ז'ה דה פום
תחנת המטרו שאטלה - לה אל
כול-בו לה סמריטן - La Samaritaine
כיכר קרוזל, עם "שער הניצחון הקטן", בקצה המזרחי של האקס היסטוריק
הרובע השלישי של פריז , הממוקם בגדה הימנית של עיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
זהו הרובע הקטן ביותר בעיר אחרי הרובע השני.
הרובע השלישי מאכלס את החלק הצפוני של המחוז הימי-ביניימי, המארה (יחד עם הרובע הרביעי שמאכלס את החלק הדרומי השוקק יותר של המארה).
חלק ממנו ידוע כרובע ההומוסקסואלי של פריז.
הבית הפרטי העתיק ביותר של פריז שעדיין עומד על כנו, בית ניקולא פלאמל, אשר נבנה בשנת 1407, נמצא ברובע ברחוב דה מונטמורנסי (Rue de Montmorency) מספר 51. החל מסוף המאה ה-19 חלק מהרובע השלישי היה השכונה היהודית בעיר.
אודט פילפול ניצלה את מעמדה במנהלת הרובע להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אזור צ'יינטאון קטן, אך מתרחב במהירות, בו שוכנים מהגרים מוונזהו שבסין, מרוכז ברו או מארה (Rue au Maire), סמוך למבנה הקונסרווטואר נסיונל דז ארט אה מטייה, שהיה בימי הביניים המנזר של סן-מרטן-דה-שאן (Saint-Martin-des-Champs).
שטח קרקע של הרובע הוא 1.171 קמ"ר והוא השני בקוטנו בעיר.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע הייתה לפני 1861, למרות שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 34,248 איש וברובע הועסקו 29,723 עובדים.
הרבעים הפנימיים של הרובע השלישי הם:
הוא אוחד עם הרבעים הראשון, השני והרביעי, וביחד הם מהווים את עיריית "מרכז פריז" (Paris Centre).
המארה (יחד עם הרובע הרביעי של פריז)
הרובע הרביעי של פריז הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
הרובע נמצא על הגדה הימנית של נהר הסן, וגובל במערב עם הרובע הראשון; בצפון הוא גובל ברובע השלישי, במזרח גובל ברובע האחד עשר וברובע השנים עשר, ובדרום גובל בנהר הסן וברובע החמישי.
הרובע הרביעי כולל את אזור כיכר העירייה של פריז, עם בניין העירייה שנבנה בסגנון נאו-רנסאנסי.
נמצאים בו גם כיכר פלאס דה ווז', הבנויה בסגנון הרנסאנס הצרפתי, מרכז ז'ורז' פומפידו בעל המבנה הייחודי, וחלקו הדרומי של אזור המארה הימי-ביניימי, שהוא כיום מרכזה של הקהילה ההומוסקסואלית של פריז (החלק הצפוני של המארה נכלל ברובע השלישי).
ברובע כלול גם חלקו המזרחי של האיל דה לה סיטה (בכללו קתדרלת נוטרדאם) וכן איל סן לואי.
עם שטח קרקע של 1.601 קמ"ר תופס הרובע הרביעי את המקום השלישי מבין הרבעים הקטנים של פריז.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה לפני 1861, על אף שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 30,675 איש, בעוד שברובע היו 41,424 משרות.
הוא אוחד עם הרבעים הראשון, השני והשלישי, וביחד הם מהווים את עיריית "מרכז פריז" (Paris Centre).
רחוב ריבולי (במשותף יחד עם הרובע הראשון)
כיכר הבסטילייה (יחד עם הרבעים האחד עשר והשנים עשר), במרכזה עמוד יולי (Colonne de Juillet)
כנסיית סן פול סן לואי
כנסיית סן לואי אן ל'איל
הספרייה ההיסטורית של העיר פריז
הרובע השישי של פריז , הממוקם בגדה השמאלית של העיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת, והוא משתרע על שטח של 2.154 קמ"ר.
הוא מפורסם בשל אזור סן ז'רמן דה פרה, שבמרכזו כנסיית סן ז'רמן דה פרה, שנוסדה במאה ה-6. ברובע השישי נמצא גם הסנאט, שממוקם בגני לוקסמבורג.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1911, אז הגיע מספר התושבים ל-102,993 איש (שהם 47,815 תושבים לקמ"ר).
בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה 44,919 תושבים וברובע הועסקו 43,691 בני אדם.
הרבעים הפנימיים של הרובע השישי הם:
רובע סן ז'רמן דה פרה
כנסיית סן ז'רמן דה פרה
אקול נסיונל סופריור דה מן
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה
הרובע המלכותי של גְּרִינִיץ' הוא אחד מרובעי לונדון הפנימית, בדרום־מזרח העיר לונדון, מדרום לנהר התמזה.
רובע גריניץ' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המטרופוליני של גריניץ', והרובע המטרופוליני של וולוויץ' (למעט אזור צפון וולוויץ' אשר הפך חלק מרובע ניוהאם).
בעת הקמת הרובע הוצע לקרוא לו צ'ארלטון, על שם אחת מהעיירות המרכיבות את הרובע, אולם לבסוף נבחר השם גריניץ'.
עד שנת 2012 נקרא הרובע בשם "רובע גרניץ' של העיר לונדון" .
ב-3 בפברואר 2012, לרגל ציון יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה הוענק לרובע תואר "רובע מלכותי".
ברובע גריניץ' נערכו מספר אירועים באולימפיאדת לונדון (2012): בקסרקטיני חיל התותחנים המלכותי נערכו תחרויות הקליעה, בפארק גריניץ' תחרויות הרכיבה על סוסים, וב-O2 ארנה תחרויות התעמלות מכשירים וגמר טורניר הכדורסל.
רובע גריניץ' נמצא דרומית לנהר התמזה, בין דפטופרד לתמזמיד.
בשל צורת הנהר המעוקלת, קו החוף של הרובע ארוך ביחס לרבעים אחרים של לונדון.
במרחק קצר מחוף הנהר, במרכז הרובע מצוי אזור גבעות הנמתח בין גבעת שוטרז (Shooters Hill) במזרח לאזור בלקהית' במערב (Blackheath).
הגבעות משתפלות לעבר חלקו הדרומי של הרובע (אזור אלתם (Eltham)).
ברובע נמצא מכללת הצי המלכותי שתוכננה על ידי האדריכל כריסטופר רן (ובה בניין בית המלכה שתוכנן על ידי איניגו ג'ונס), ומצפה הכוכבים המלכותי המהווים אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשכונת וולוויץ' שברובע שכן מפעל הנשק המלכותי רויאל ארסנל, שאף העניק לסמל הרובע את התותחים המוטענים עליו.
בשנת 2007 נבחר סאג'יד ג'אווייד לראש עירית הרובע, ומייעצת לו מועצה מבצעת בת 10 חברים, כולם ממפלגת הלייבור.
ראש הרובע עומד בראש מועצה בה 51 חברים.
כיום למפלגת הלייבור רוב במועצה (36 מושבים), לקונסרבטיבים 13 מושבים ולמפלגה הליברלית הדמוקרטית 2 מושבים.
למפלגת הלייבור רוב במועצת הרובע מאז שנת 1971.
חברי המועצה נבחרים מ-17 מחוזות הבחירה שברובע (כל מחוז בוחר 3 חברים למועצה מדי ארבע שנים).
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי:
ארית' ותמסמיד (Erith and Thamesmead) (חלק מרובע בחירה זה מצוי בשטחו של רובע בקסלי)
בבחירות שנערכו בשנת 2005 זכתה מפלגת הלייבור בשלושת המחוזות.
סמל הרובע מכיל שילוב בין סמלי הרובע המטרופוליני של גריניץ' - שעון חול וכוכבים, וסמלי הרובע המטרופוליני של וולוויץ' - שלושה תותחים (המסמלים את מחסני התחמושת המלכותיים שהיו ברובע).
סמלו של ראש העיר - הנלבש מחובר לשרשרת על צווארו הוא "כדור זמן" בדומה לכדור הזמן שעל המצפה המלכותי גריניץ'.
ברובע ממוקמים קמפוס אוניברסיטת גריניץ' ומכללת טריניטי למוזיקה.
מספר מנהרות להולכי רגל העוברות מתחת לנהר התמזה מקשרות את הרובע עם איילנד גארנדז שברובע טאוור האמלטס, ועם צפון וולוויץ' שברובע ניוהאם.
מעבורת וולוויץ' מקשרת את כביש A406 (הכביש המעגלי הצפוני של לונדון) עם כביש A205 (הכביש המעגלי הדרומי) העובר דרך הרובע.
במרכז הרובע נמצאים הפארק המלכותי של גריניץ' ובסמוך לו הכפר גריניץ' המהווים אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כמו כן, הרובע כולל את השכונות:
לרובע גריניץ' שלוש ערים תאומות:
הרובע השביעי של פריז , הממוקם בגדה השמאלית של העיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
הרובע מאכלס כמה מוסדות לאומיים צרפתיים חשובים, בהם האספה הלאומית הצרפתית ומספר משרדי ממשלה.
הרובע השביעי הוא אתר תיירות מרכזי, בראש ובראשונה בשל מגדל אייפל ואוטל דז אינווליד, שבו טמון נפוליאון בונפרטה.
שטח הקרקע של הרובע השביעי הוא 4.088 קמ"ר.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1926, אז הגיע מספר התושבים ל-110,684 איש (שהם 27,075 תושבים לקמ"ר).
הרבעים הפנימיים של הרובע השביעי הם:
הרובע העשירי של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
ברובע נמצאות שתיים משש תחנות הרכבת הגדולות של פריז: גאר די נור וגאר דה ל'אסט.
במשך המאה ה-19, היו תחנות אלה מהעמוסות באירופה.
הרובע העשירי מאכלס חלק גדול מתעלת סן מרטן, המקשרת את נהר הסן לחלקים הצפוניים של פריז.
שטח הקרקע של הרובע הוא 2.892 קמ"ר.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע העשירי היה בשנת 1881, אז הגיע מספר התושבים ל-159,809 (55,259 תושבים לקמ"ר).
כיום, הרובע נותר צפוף מאוד הן בתושבים והן בפעילות עסקית, עם 81,926 תושבים (נכון ל-2022) ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
הרבעים הפנימיים של הרובע העשירי הם:
עיריית הרובע שוכנת ברחוב פוּבּוּרג-סן-מרטן ׁ(Rue du Faubourg-Saint-Martin) מספר 72.
בשנת 1800 היה המבנה בו שוכנת העירייה שייך לעיריית הרובע החמישי של אותם ימים, שהועברה לבית הדין (פרסביסטרים) של כנסיית סן-לורָן ׁ(Saint-Laurent) ברחוב דה בּוֹנדי (Rue de Bondy) מספר 20 (כיום, רחוב רנה-בּוּלַנְזֵ'ה - Rue René-Boulanger).
בשנת 1811 הועברו השירותים המוניציפליים לרחוב דה-לה-גראן-או-בל (Rue de la Grange-aux-Belles) מספר 2 (כיום, רחוב לנקרי Rue de Lancry מספר 32).
בשנת 1823 שוב הועבר האתר לרחוב תֶבֶנוֹ (Rue Thévenot) מספר 24, וב-1832 חזר לרחוב בונדי.
לבסוף, ב-1 ביולי 1849 התמקמה העירייה בקסרקטינים הגדולים והישנים של המשמר העירוני, ברחוב פוּבּוּרג-סן-מרטָן, ושם נבנה משכנה כיום.
כיכר ז'אק-בונסרז'אן (Place Jacques-Bonsergent) הקרויה על שמו של איש תנועת ההתנגדות הצרפתית ז'אן בונסרז'אן, שנרצח על ידי הנאצים ב-23 בדצמבר 1940 בשדרות מגנטה מספר 3.
הרובע המלכותי של קִינְגְסְטוֹן שעל התמזה הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא בדרום מערב העיר.
הרובע נקרא על שם העיר קינגסטון שעל התמזה הנמצאת בו, וגובל ברבעים ריצ'מונד שעל התמזה, מרטון, סאטון ווונדסוורת'.
הרובע כולל את השכונות הבאות:
ההתיישבות באזור קינגסטון שעל התמזה מקורה עוד בתקופה הרומית.
בעיר הוכתרו המלכים האנגלים והסקסונים הבאים:
שם שנה אדוארד הזקן, (בנו של אלפרד הגדול) 900 אתלסטאן 925 אדמצונד הראשון 939 אדרד 946 אדווי 956 אדוארד המרטיר 975 אתלרד השני 979
במרכז קינגסטון נמצאת אבן ההכתרה עליה נערכו, על פי המסורת, טקסי ההכתרה.
מטבע מתקופת שלטונו של כל אחד מהמלכים שהוכתרו עליה הוטבע בבסיס האבן המוצגת כיום למול עיריית הרובע.
הרובע הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של קינגסטון שעל התמזה (שהיה רובע מלכותי), הרובע המוניציפלי של מאלדן וקומב והרובע העירוני של סורביטון שהיו חלק ממחוז סאריי.
מאז הקמת הרובע בשנת 1965 ועד שנת 1986 שלטה במועצת הרוב המפלגה השמרנית.
בשנת 1986 זכתה מפלגת SDP - הברית הליברלית בשליטה ברובע, אולם זמן קצר לאחר מכן נערכו בחינות משנה (לאור מחלוקת בשאלת שינוי חלוקת בתי הספר ברובע) ובבחירות שנערכו בשנת 1987 זכתה המפלגה השמרנית בשליטה ברובע.
בשנת 1990 אף מפלגה לא זכתה ברוב הקולות, אולם המפלגה השמרנית הקימה קואליציה והמשיכה לשלוט במועצת הרובע.
בשנת 1994 זכתה המפלגה הליברל-דמוקרטית ברוב מושבי המועצה, ובשנת 1997 אף זכו באזורי הבחירה של הפרלמנט הבריטי שברובע, ואולם בבחירות שנערכו בשנת 1998 אף מפלגה לא השיגה רוב, וקואליציה בראשות המפלגה השמרנית קיבלה את השליטה ברובע.
תקופה זו הייתה רצופה זעזועים פוליטיים והתפטרות של חברי המועצה, ובבחירות 2002 הביע הציבור את מחאתו ובחר במפלגה הליברלית הדמוקרטית ברוב של 12 מושבים.
בבחירות 2006 זכתה שוב המפלגה הדמוקרטית הליברלית - הפעם ברוב של שני חברי מועצה.
חברי המועצה לאחר בחירות 2018:
מפלגה מושבים הליברל-דמוקרטים 39השמרנים 9הלייבור 0מועמדים עצמאיים 0
הרובע מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור קינגסטון וסורביטון (Kingston and Surbiton), וחלק מאזור פארק ריצ'מונד (Richmond Park).
רובע קינגסטון ידוע באזורי הקניות שלו הנחשבים לטובים ביותר מחוץ ללונדון המרכזית.
הידועה בחניות הרובע היא חנות הכלבו בנטאלז (Bentalls) שהוקמה על ידי פרנק בנטאל בשנת 1867.
ברובע פועלות מכללת קינגסטון ואוניברסיטת קינגסטון.
הרובע המלכותי קֶנְזִינְגְטוֹן וְצֶ'לְסִי או בקיצור "RBKC" הוא אחד מרובעי לונדון.
הוא נמצא בחלקו המערבי של מרכז לונדון, מערבית לסיטי של וסטמינסטר שבלב העיר.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2001, רובע זה הוא הצפוף ביותר מבין מחוזות בריטניה - 13,244 נפשות לקמ"ר.
הרובע מהווה אתר תיירות פופולרי, נמצאים בו מוזיאונים רבים ואוניברסיטאות, וכן החנות הידועה הרודס.
הרובע הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של קנזינגטון והרובע המטרופוליני של צ'לסי.
מאחר שהרובע המטרופוליני של קנזינגטון היה רובע מלכותי, גם הרובע המאוחד הוא רובע מלכותי.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2001 ברובע מתגוררים 158,919 תושבים מהם 78% לבנים, 4% שחורים ממוצא אפריקאי ו-3% שחורים ממוצא קריבי.
44% מתושבי הרובע מחזיקים בבעלותם את הבתים בהם הם מתגוררים.
בבדיקה שנערכה בשנת 2003 תוחלת החיים הממוצעת לנשים ברובע היא 84.8 שנים (הגבוהה ביותר בממלכה המאוחדת).
תוחלת החיים הממוצעת לגברים היא 79.8 שנים (השלישית בגובהה) (שיפור מבדיקה שנערכה בשנת 1991 לפיה תוחלת החיים לגברים הייתה 73 שנים - המחוז ה-301 בממלכה המאוחדת, ולנשים 80 שנים - המחוז ה-129 בתחולת החיים לנשים).
אוכלוסיית הרובע אמידה ביותר - 16.6% מתושבי הרובע נחשבים בעלי הכנסה גבוהה (מעל 60,000 ליש"ט).
אחוז תושבי הרובע העוסקים בבנקאות הוא הגבוה ביותר בבריטניה.
אחוז תושבי הרובע העוסקים בקמעונאות הוא הנמוך ביותר בבריטניה.
סקר שנערך בשנת 2006 הראה שהרובע ממוקם במקום הרביעי מבין מחוזות בריטניה באחוז האוכלוסייה העוסק בספורט - 27.9% מתושבי הרובע עוסקים בפעילות גופנית לפחות 3 פעמים בשבוע.
במקור היו צ'לסי וקנזינגטון שני רבעים נפרדים שלכל אחד בניין עירייה משלו ומנהל משלו.
כיום ממוקמת עיריית הרובע בקנזינגטון.
הרובע מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור קנזינגטון וצ'לסי, ואזור צפון קנזינגטון וריג'נטס פארק.
אזורי הבחירה השונים לפרלמנט הבריטי ברובעמאז 1885מאז 1974מאז 1977 תוכנית לעתיד קנזינגטון צפון קנזינגטון חלק מריג'נטס פארק וצפון קנזינגטון קנזינגטון דרום קנזינגטון קנזינגטון וצ'לסי צ'לסי חלק מצ'לסי ופולהאם
ברובע מצויים גני קנזינגטון ובהם ארמון קנזינגטון ואנדרטת אלברט.
ברובע פועלת המכללה האימפריאלית של לונדון אשר הקמפוס העיקרי שלה נמצא בדרום קנזינגטון.
לרובע קנזינגטון וצ'לסי שעל התמזה שלוש ערים תאומות:
הרובע השלושה-עשר של פריז , הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
ברובע נמצאת שכונת הצ'יינהטאון העיקרית של פריז, אזור בו מרוכזים בניניי מגורים גבוהים, בדרום-מזרח הרובע השלושה-עשר.
כמו כן, הרובע הוא מקום מושבה של הספרייה הלאומית של צרפת – אתר פרנסואה מיטראן, ואזור העסקים החדש שבגדה השמאלית.
לב הרובע הוא כיכר ד'איטלי (כיכר איטליה), המהווה את נקודת ההתכנסות של כל השדרות המרכזיות של הרובע, וכן של קווי הרכבת התחתית שעוברים בו.
הכיכר נפגשים חלקי הרובע, בּוּט-אוֹ-קָאי, גובלן והרובע האסיאתי (צ'יינהטאון).
שטח הקרקע של הרובע הוא 7.146 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע השלושה-עשר נמצאת עדיין בהליך של צמיחה, בעיקר בשל שטף המהגרים מאסיה שמתנקז אליו.
במפקד האוכלוסין האחרון משנת 1999, מנתה האוכלוסייה 171,533 איש.
הרובע השלושה-עשר גדל במהירות גם בהיקף הפעילות העסקית שבו, הודות למחוז העסקים החדש שהוקם בו (פארי ריב גוש).
ב-1999 אכלס הרובע 89,316 משרות, וסביר להניח שמספר זה גדול יותר בימנו.
הרבעים הפנימיים של הרובע השלושה-עשר הם:
רובע לָה סַלְפֶּטְרִיֵיר (Quartier de la Salpêtrière) – גובל בצפון בשדרות סן-מרסל ובשדרות ל'אוֹפִּיטָל, במזרח בנהר הסן, בדרום בשדרות וינסן אוריו ובמערב בשדרות דה גוֹבּלַן.
המבנה המרכזי בחלק זה הוא בית החולים פיטייה סלפטרייר והקטע הצפוני של אזור העסקים פארי ריב גוש.
רובע גָאר (Quartier de la Gare) - גובל בחלקו הצפוני בשדרות וינסן אוריו, במזרח בנהר הסן, בדרום בקומונות איבְרי-סוּר-סֵן וקרמלן-ביסטר (Kremlin-Bicêtre), ובמזרח בשדרות דה שוסי.
בחלק זה נמצא אזור הצ'יינהטאון והקטע הדרומי של אזור העסקים פארי ריב גוש.
רובע מֵזוֹן-בְּלָאנְש (Quartier de la Maison-Blanche) – גובל בצפון בשדרות אוגוסט-בְּלַנְקִי, במזרח בשדרות דה שוֹסִי, בדרום בקומונות קרמלן-ביסטר וזנטיי (Gentilly), ובמערב ברחובות דה ל'אָמִירל-מושה (rue de l'Amiral-Mouchez) ודה לה סַנְטֶה.
רובע קרוּלבּרבּ (Quartier de Croulebarbe) – גובל בצפון בשדרות דה פּוֹר-רוֹיָאל, במזרח בשדרות דֵה גוֹבּלַן, בדרום בשדרות אוגוסט-בלנקי, ובמערב ברחוב דה לה סנטה.
בשדרות גוֹבְּלַן נמצא מפעל שטיחי-קיר , וכן מספר מסעדות ובתי-קולנוע.
הרובע השלושה-עשר נוצר לאחר הרחבת פריז בשנת 1860, והוא כולל חלקים מהרובע השנים-עשר על-פי חלוקת העיר הישנה.
הרובע השלושה-עשר היה עד למספר פיתוחים טכנולוגיים גדולים; ב-21 בנובמבר 1783, באזור בוט או קאי נחתו ז'אן פרנסואה פילטרה דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) יחד עם פרנסואה לורן המרקיז מארלנדה לאחר הטיסה המאוישת הראשונה בכדור פורח שבנו האחים מונגולפייה.
בשנת 1891 פנאר ולבסור הקימו את המפעל הראשון לייצור מכוניות בסמוך לפורט ד'איברי.
במהלך המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20, עברה ברובע השלושה-עשר פעילות תעשייתית ענפה, בה ניתן למנות את מפעל השוקולד של לומבר (Lombart), מפעל הסוכר של סֶה (Say) ומפעל SUDAC.