tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בונפיס סייר ברחבי מזרח התיכון והפיק אלפי תצלומים, וביניהם תצלומי צבע בטכניקה פוטוכרום.
ספרו "אדריכלות עתיקה" (Architecture Antique) ראה אור בשנת 1872.
בונפיס נפטר בשנת 1885 בעיר אלס (Alès) שבצרפת, שם פתח סטודיו לצילום בשנותיו האחרונות.
פליקס השלישי , ירש את סימפליקיוס על כס האפיפיור ב-13 במרץ 483 וכיהן במשרה עד מותו.
פליקס נולד למשפחה סנאטורית-רומאית, וכנראה היה בנו של כומר.
הוא התחתן והתאלמן לפני מינויו לאפיפיור.
נולדו לו שני בנים, ודרך בנו גורדיאנוס הוא נחשב סבא רבא-רבא של האפיפיור גרגוריוס הראשון, וכנראה בעל קשר משפחתי לאפיפיור אגאפטוס הראשון.
פעולתו המרכזית הייתה נידויו ב-484 של אקאקיוס, פטריארך קונסטנטינופול, אחרי שזה פרסם עם הקיסר זנון את ה"הנוטיקון", ממנו השתמעה הדוקטרינה המונופיזיטית, לפיה לאל טבע אחד (ולא טבע כפול, דיופיזיטי).
התפישה המונופיזיטית נדחתה על ידי ועידת כלקדון, ותמיכתו של זנון בפטריארך קונסטנטינופול חיזקה את תביעתו (ותביעת פטריארכי אנטיוכיה ואלכסנדריה) למעמד שווה לזה של האפיפיור.
נידויו של פטריארך קונסטנטינופול חולל את הקרע האקאקי שנמשך 35 שנים.
הוועידה הלטרנית בראשות פליקס, במרץ 487, קבעה את התנאים לקבלתם מחדש אל שורות הכנסייה של אנשי הכנסייה באפריקה, שהוטבלו מחדש לנצרות אריאנית בלחץ הוונדלים, וביקשו לחזור אל הקתוליות.
פליקס הרביעי כיהן כאפיפיור בין 12 ביולי 526 ועד מותו.
פליקס נולד בסמניום שבממלכת האוסטרוגותים באיטליה, והיה בנו של קסטוריוס (Castorius).
לאחר הרצחו של האפיפיור יוחנן הראשון על ידי מלך האוסטרוגותים, תאודוריק הראשון, מינו החשמנים בלחצו של תאודוריק את פליקס למשרת האפיפיור.
התנגדות החשמנים ללחץ זה הביאה לכך שבמשך חודשיים לאחר מותו של יוחנן לא נבחר אפיפיור, אולם לבסוף נכנעו ללחצו של תאודוריק.
חיבתו של פליקס בעיני תאודוריק, אפשרה לו לפעול לטובת הכנסייה.
מותו של תאודוריק אפשרה לפליקס לפעול על-פי תוכניותיו שלו.
בעקבות מותו של תאודוריק, ב-30 באוגוסט 526, ועלייתו לשלטון של נכדו הקטין אתאלאריק, שלטה בפועל אמאלאסונתה, בתו של תאודוריק ואימו של אתאלאריק אשר הייתה קתולית אדוקה.
אמאלסונתה פרסמה צו קיסרי הקובע כי אנשי דת יישפטו רק על ידי האפיפיור (או בית דין כנסייתי שימונה על ידו) ולא על ידי בתי המשפט האזרחיים.
אמאלאסונתה העניקה שטחים לאפיפיור בתוככי הפורום הרומאי, עליהם בנה פליקס את כנסיית סנטה קוזמה אי דאמיאנו.
פליקס ניסה להשפיע על בחירת יורשו - בוניפקיוס השני, וזאת על אף הכלל האוסר דיונים ביורש לאפיפיור בעודו בחייו.
בעקבות לחץ זה בחר רוב מכריע מהחשמנים בדיוסקורוס לתפקיד האפיפיור, מיעוט החשמנים צידדו בבוניפקיוס השני.
מותו של דיוסקורוס שבועות ספורים לאחר בחירתו הביאו לקבלת הבחירה בבוניפקיוס השני.
בעת כהונתו של פליקס השלישי, נחשב פליקס השני כאפיפיור לגיטימי, ובהתאם נספר פליקס הרביעי.
לימים הוכרז פליקס השני כאנטי אפיפיור, ולכן למעשה פליקס הרביעי היה האפיפיור השלישי אשר נשא שם זה.
פליקס הופמן בגרמנית: Felix Hoffmann; 21 בינואר 1868 - 8 בפברואר 1946) היה כימאי גרמני, הראשון אשר הצליח לסנתז גרסאות רפואיות לאספירין ולהרואין.
הופמן נולד בשנת 1868 בעיר לודוויגסבורג (12 ק"מ משטוטגרט) בבאדן-וירטמברג אשר בגרמניה, ולמד כימיה במינכן.
בשנת 1894 הצטרף לצוות המחקר של חברת התרופות באייר, בה היה לראש צוות מחקר ההרואין עד לפרישתו בשנת 1928.
בשנת 1897 הצליח הופמן ליצור לראשונה גרסה רפואית יציבה ושימושית של חומצה אצטילסליצילית (ASA), חברת באייר שיווקה חומצה זו תחת השם אספירין.
אולם, בשנת 1949 פרסם הכימאי ארתור אייכנגרין מאמר בו הוא טען כי הוא זה אשר תכנן וניהל את סינתזת האספירין, לצד סינתזה של תרכובות נוספות.
בנוסף טען גם, כי הוא זה האחראי על הניסויים הקליניים הראשונים של האספירין אשר נעשו בחשאי, ואילו הצלחתו של הופמן הייתה מוגבלת לניסויים המעבדתיים הראשונים בלבד, כחלק מהליך עבודתו של אייכנגרין.
במשך 50 שנה זכו טענותיו להתעלמות, עד שב-1999 פורסמו תגליות ועדויות חדשות על ידי הכימאי הסקוטי וולטר סנידר (Walter Sneader) מאוניברסיטת סטראת'קלייד שבגלאזגו, המראות שאכן היה זה אייכנגרין שהפיק את האספירין.
חברת באייר הכחישה טענה זו בהודעה לעיתונות.
נכון ל-2005 העניין טרם הוברר באופן סופי.
11 ימים לאחר הצלחת סינתזת האספירין, הצליח הופמן ליצור גרסה רפואית שימושית להרואין (דיאצטילמורפין).
שני החומרים הופקו כבר בעבר (אספירין בשנת 1853 והרואין בשנת 1873 בגרסאות כימיות, אך לא בגרסאות רפואיות טהורות.
פליקס גלימיר היה כנר ומורה למוזיקה אמריקאי, יהודי-אוסטרי ספרדי במוצאו, מומחה במוזיקה הקאמרית, מייסד רביעית גלימיר.
פליקס גלימיר נולד ב-1910 בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה של יהודים ספרדים דוברי לאדינו.
אביו, מוסקו גלימיר היה יצרן טקסטיל יליד בוקרשט, רומניה, בעוד האם, אלזה לבית רוסו, הייתה וינאית.
פליקס גלימיר התחיל ללמוד כינור מגיל ארבע ומגיל 14 למד אצל אדולף באק (Adolf Bak, כינור) וסימון פולמן, מוזיקה קאמרית) בקונסרבטוריון החדש למוזיקה בווינה, בו סיים את לימודיו בשנת 1928.
בשנים 1916–1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, המשפחה חיה תחת חשש מפני גירוש, בגלל מוצאו הרומני של אב המשפחה, בזמנים שרומניה הייתה מדינה עוינת, המצויה במלחמה עם אוסטרו-הונגריה.
בשנת 1927 ייסד פליקס גלימיר הצעיר, יחד עם שלוש אחיותיו המוזיקאיות, את "רביעיית גלימיר של וינה", לרגל חגיגות מאה השנים למותו של בטהובן.
אדריין גלימיר ניגנה כינור שני, רנה - ויולה, ומרגריט - צ'לו.
הרביעייה, שהתקיימה עד שנת 1936, התמחתה במיוחד במוזיקה בת זמנם.
הרביעייה הקליטה את הסויטה הלירית של אלבן ברג והקלטה שנייה (אחרי "הרביעייה הבינלאומית") של הרביעייה לכלי מיתר של ראוול, שהוצאה לאור בחברת פולידור בהפקת ז'אק קנטי.
בהתחלת שנות ה-1930 נסע גלימיר לברלין ולבאדן-באדן על מנת להשתלם אצל קרל פלש.
אחרי עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, עזב גלימיר את גרמניה ושב לגור באוסטריה, שם עבד ככנר ממלא מקום באופרה של וינה והתקבל בשנת 1936 לזמן קצר ככנר בתזמורת הפילהרמונית של וינה.
כשפוטר ממנה מסיבות אנטישמיות באותה שנה, 1936, הצטרף גלימיר, יחד עם שתיים מאחיותיו למוזיקאים יהודים אחרים ממרכז אירופה, אשר נענו לקריאתו של ברוניסלב הוברמן ועלו לארץ ישראל המנדטורית כדי להקים את התזמורת הפילהרמונית בתל אביב, לימים הפילהרמונית הישראלית.
גלימיר ניגן במשך שנתיים בתזמורת זו.
בארץ ישראל ניסה עם אחותו רנה להקים רביעייה אך הניסיון לא עלה יפה.
בסופו של דבר בשנת 1938 היגר לארצות הברית.
בניו יורק הופיע ברסיטל ב"טאון הול", הקים מחדש רביעייה הנושאת את שמו איתה ניגן בשביל תחנת הרדיו המקומית WQXR.
בשנים 1939–1954 היה לנגן כינור ראשון בהתזמורת הסימפונית אנ.בי.סי, תחת שרביטם של ארטורו טוסקניני, לאופולד סטוקובסקי ואחרים.
אחרי פירוק תזמורת זו, היה בשנים 1954–1956 קונצרטימייסטר של התזמורת "Symphony of the Air" שהתארגנה בהמשך.
בימי מלחמת העולם השנייה גויס ככנר בתזמורת צבאית.
בתחילת שנות ה-1950 קנה גלימיר שם כמורה דגול למוזיקה.
החל משנת 1952 לימד בפקולטה למוזיקה של הסיטי קולג' של ניו יורק והחל משנת 1962 כיהן כפרופסור בבית הספר ג'וליארד ובמקביל במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם ניהל משנת 1972 את החוג למוזיקה קאמרית.
החל משנת 1976 לימד בבית ספר מאנס למוזיקה בגריניץ' וילג', ניו יורק.
פעל בניו יורק גם במסגרת התזמורת הקאמרית "פילומוזיקה".
שמו של פליקס גלימיר נקשר גם לפסטיבל מרלבורו במדינת ורמונט, שבו השתתף, לפי הזמנת ידידו, רודולף סרקין, כל שנה החל מ-1954 ועד שנת מותו.
ניהל כיתות אמן במסגות שונות, כמו בסמינרים לנוער של תזמורת המיתרים של ניו יורק, כמו כן יחד עם אייזק שטרן ניהל סדה למוזיקה קאמרית בקרנגי הול.
גלימיר נודע, בין השאר, בביצועיו את המוזיקה של המלחינים הקלאסיים הווינאים וזו של אלבן ברג, אנטון וברן וארנולד שנברג, מלחינים אותם הוא ואחיותיו הכירו אישית.
הרביעייה גלימיר התפרקה בשנת 1993.
פליקס גלימיר נפטר בגיל 89 בשנת 1999 בדירתו במנהטן, ניו יורק, היה נשוי משנת 1945 לסוזן הירש, שנפטרה בשנת 1998.
הסופר דייוויד בלום תיאר את פליקס גלימיר כ"אינטלקטואל ללא התרברבויות, צנוע, מצחיק, מתבטא בקיצור, חם ומתלהב".
גלימיר תירגל יום יום את תרגילי הכינור הרגילים שלו וניגן עד לשנות ה-80 לחייו.
בזמן הפנוי היה צופה כדורגל נלהב, אוהד של "ניו יורק ג'יינטס" ואסף שעונים עתיקים.
עם תלמידיו נמנים: מרק קפלן, הילרי האן, ג'ניפר קו, מירנדה קוקסון, לילה יוזפוביץ', אני קאוופיאן.
1938-1937 - "גראן פרי דו דיסק" - בשביל הקלטת מוזיקה קאמרית של ראוול
פליקס באומגרטנר היה צנחן וקופץ בסיס אוסטרי.
קבע את שיא העולם לנפילה חופשית מגובה כאשר הוא קפץ ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של כ-39 ק"מ, הגיע למהירות מוערכת של 1,357.64 קמ"ש, או 1.25 מאך, והיה לראשון שעבר את מהירות הקול ללא עזרת רכב בנפילה שלו.
הוא התפרסם במיוחד הודות לאופיים המסוכן במיוחד של הפעלולים אותם ביצע.
באומגרטנר שירת בצבא האוסטרי, והתאמן בצניחה חופשית, כולל נחיתה על משטחי נחיתה קטנים.
ב-17 ביולי 2025 נהרג במהלך שיוט במצנח רחיפה ממונע באיטליה.
פליקס באומגרטנר נולד ב-20 באפריל 1969 בזלצבורג, אוסטריה.
בשנת 1999 קבע את שיא העולם בקפיצה עם מצנח כשקפץ ממגדלי פטרונס שבקואלה לומפור, מלזיה.
ב-25 ביולי 2003 היה לאדם הראשון שחצה את תעלת למאנש בצניחה חופשית בעזרת חליפת כנפיים מיוחדת, SKYRAY, העשויה מסיבי פחמן.
באומגרטנר קבע גם את שיא העולם לקפיצת בסיס מהגובה הנמוך ביותר, כשקפץ מפסל ישו הגואל שבריו דה ז'ניירו, ברזיל.
קפיצה זו גרמה למחלוקת בקרב קופצי בסיס שטענו שהוא קבע את גובה הקפיצה שלו כגובה הפסל למרות שבפועל הוא נחת על גבעה מתחת לרגלי הפסל, ושקופצי בסיס אחרים קפצו בעבר כבר מהפסל אך נמנעו מחשיפה.
פליקס היה לראשון שביצע קפיצת בסיס מגשר מיו ב-27 ביוני 2004 ולאדם הראשון לצנוח חופשי ולנחות על בניין הטורסו המתפתל ולאחר מכן לבצע קפיצת בסיס לקרקע ב-18 באוגוסט 2006. ב-12 בדצמבר 2007 הוא הפך לאדם הראשון שקופץ מהקומה ה-91 מבניין טאיפיי 101 שבטאיפיי בירת טאיוואן.
בינואר 2010, דווח כי באומגרטנר עובד יחד עם קבוצת מדענים במימון רד בול על מנת לשבור את שיא העולם לקפיצה חופשית מהגובה הרב ביותר.
ב-15 במרץ 2012, באומגרטנר השלים את קפיצת הניסיון הראשונה שלו מתוך 2 מגובה 21,818 מטרים.
במהלך הקפיצה הוא שהה כ-3 דקות ו-43 שניות בנפילה חופשית, והגיע למהירות של יותר מ-580 קמ"ש לפני שפתח את המצנח שלו.
זמן הקפיצה הכולל של קפיצה זו היה 8 דקות ו-8 שניות ובכך הוא הפך להיות האדם השלישי שהצליח לפתוח מצנח בשלום לאחר קפיצה מגובה של מעל 21.7 ק"מ.
ב-25 ביולי 2012, באומגרטנר השלים את קפיצת הניסיון השנייה שלו מגובה 29,460 מטר.
לקח לו כ-90 דקות להגיע לגובה זה ומעריכים כי הנפילה החופשית שלו ארכה 3 דקות ו-48 שניות לפני שהמצנחים שלו נפתחו.
ב-14 באוקטובר 2012, ביצע באומגרטנר צניחה חופשית במסגרת מיזם רד בול סטראטוס, כאשר קפץ לכדור הארץ מקפסולה שעלתה בעזרת כדור פורח ממולא הליום שריחף בסטרטוספירה.
בהכנות לקפיצה הנועזת השתתפו כ-300 בני אדם, בהם למעלה מ-70 מהנדסים, ופיזיקאים.
ההכנות שכללו בין השאר בניית חליפת לחץ מיוחדת, בניית קפסולה מיוחדת, הכנת בלון הליום העשוי מעשרה דונמים של בד ניילון, והכשרה פיזית ופסיכולוגית - נמשכו קרוב לחמש שנים.
לפני שבאומגרטנר קפץ מן הקפסולה, אמר את המשפט- "לפעמים צריך לעלות למעלה ממש גבוה, כדי לראות כמה אנחנו קטנים"
בצניחה זו, שבר באומגרטנר ארבעה שיאים עולמיים:
שיא הגובה לטיסת כדור פורח מאוישת - 38,969.3 מטר
באומגרטנר עבר בהרבה את מהירות הקול בקפיצה זו, ואף הוא נדהם מהמהירות משזו הוצגה בפניו.
משך הנפילה, 4 דקות ותשע-עשרה שניות, לא היווה שבירת שיא; היות שהמהירות ההתחלתית הייתה כה גבוהה, זמן הקפיצה היה קצר יותר ב-17 שניות מזו של המנטור שלו, ג'וזף קיטינג'ר, בשנת 1960.
שיא היציאה לצניחה החופשית נשבר באוקטובר 2014, על ידי אלן יוסטס סגן נשיא בכיר בגוגל שקפץ מגובה 41,425 מטר.
באומגרטנר נהרג ב-17 ביולי 2025 בשעה 16:00, בגיל 56, במהלך שיוט במצנח רחיפה ממונע מעל העיירה האיטלקית פורטו סנט'אלפידיו שעל יד העיר פרמו, לחוף הים האדריאטי.
הוא איבד שליטה על המצנח בעקבות טעות אנוש, והתרסק ליד בריכה במלון בעיירה.
רסיסים מההתרסקות פגעו באחת מעובדות המלון, שנפצעה.
באומגרטנר היה מאורס לניקול אוטל, דוגמנית ומלכת יופי לשעבר.
לאימו קוראים אווה ולאחיו קוראים ג'רארד.
ב-6 בנובמבר 2012 הוא הורשע בעבירת תקיפה ונקנס ב-€1,500 לאחר שנתן אגרוף לפרצוף של נהג משאית יווני.
פליקס וייס דה ולדון הוא פסל אוסטרי-אמריקני.
פסלו המפורסם ביותר הוא אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית, המתארת חמישה נחתים וחייל הצי האמריקני שמניפים את דגל ארצות הברית באיוו ג'ימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פליקס דה ולדון נולד בווינה, אוסטרו-הונגריה ב-12 באפריל 1907. הוא למד בבית הספר היסודי סנט אגיצ'ינס, וב-1925 רכש תואר ראשון באמנות מקולג' מרצ'טי, מכינה קדם-אוניברסטאית פרטית.
ב-1927 רכש תואר שני באמנות ותואר שני במדעים מהאקדמיה לאמנויות ומבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת וינה, וב-1929 רכש תואר דוקטור.
בגיל 17 רכש הכרה ראשונית כפסל, לאחר שפיסל פסל דיוקן למחנך והדיפלומט האוסטרי פרופ' לודו הרטמן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף למושבות אמנים בצרפת, איטליה וספרד.
דה ולדון עבר בסופו של דבר ללונדון, שם קיבל מספר עבודות, ובהן פיסול דיוקנו של המלך ג'ורג' החמישי.
בעקבות זאת נסע לאחר מכן לקנדה לפסל את דיוקנו של ראש הממשלה מקנזי קינג, וכך הגיע לראשונה לצפון אמריקה, והוא החליט להשתקע בארצות הברית.
דה ולדון הצטרף לצי האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשתחרר בדרגת "צייר ברמה השנייה" (Painter Second Class - PTR-2).
ב-1950 הנשיא הארי טרומן מינה את דה ולדון לחבר הוועדה האמריקנית לאמנויות יפות.
ב-1956 מונה מחדש על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר וב-1961 מונה שוב על ידי ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ב-1959 הוענק לו תואר אביר כבוד על שירותו למלוכה הבריטית.
(אם כי, מאחר שלא היה אזרח בריטי, הוא לא נשא את התואר "סר".)
ב-1951 רכש דה ולדון את האחוזה ההיסטורית "ביקון רוק" בניופורט, רוד איילנד, ושם התגורר עד 1996, אז הפסיד את הקרקע ואת מרבית נכסיו בשל מפלה כלכלית.
פליקס דה ולדון נפטר ב-3 ביוני 2003.
כ-1,200 מפסליו של ולדון ממוקמים בשבע יבשות ברחבי העולם.
(פסל דיוקן של ריצ'רד בירד מאת דה ולדון ממוקם במצר מקמרדו שבאנטארקטיקה.)
פיסולם של שלושת החיילים האחרים, שמתו בקרב לאחר מכן, נעשה בעזרת תמונותיהם.
דה ולדון עבד על הפסל במשך תשע שנים, ונעזר במאות פסלים אחרים.
עם סיום פיסולו הוצב הפסל בן 100 הטונות לתצוגה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, שם הוא ניצב כיום.
דה ולדון קיבל לאחר מכן את תואר הכבוד "טאן סרי", המקביל בחשיבותו לתואר אבירות במלזיה.
דה ולדון נפטר ב-2 ביוני 2003 בגיל 96 בוודסטוק, וירג'יניה.
אחד מבניו, דניאל דה ולדון, מפיק, שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי, החל לעבוד לאחר מותו, יחד עם אלן נלסקו, על סרט ביוגרפי על חייו של אביו, בשם "דה ולדון - האדם שמאחורי האנדרטאות".
פליקס (פנחס) דַנציגֶר (Felix Danziger; פברואר 1887 – 24 באוקטובר 1948) היה רופא כירורג ארץ ישראלי, מייסד ומנהל בית החולים דנציגר, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
דנציגר נולד באילובו שבגרמניה, לווילהלם ולואיזה דנציגר, רביעי מתוך שמונה בנים.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות בגרמניה, והתמחה בכירורגיה וגינקולוגיה.
בשנת 1906, בעת לימודיו באוניברסיטת ברלין, הקים יחד עם חברו פליקס רוזנבליט (לימים פנחס רוזן) וסטודנטים נוספים את "המכביה", אגודת סטודנטים יהודית, שפעלה למען הציונות וקידומה בקרב הדור הצעיר של יהודי גרמניה.
כבר כסטודנט הפך פליקס דנציגר לדמות מרכזית בקרב קהילת ציוני גרמניה, השתתף בקונגרסים ותרם תרומה רבה לגופים הציוניים השונים.
ב 1912 נישא למלכה (מלי), אחותם של פנחס רוזן ושל ד"ר ליאו רוזנבליט, ובתם של שמואל ופניה (פאני) רוזנבליט, אנשים אמידים ושומרי מצוות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פליקס כרופא מנתח בצבא הגרמני, ועוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה עזבה משפחת דנציגר את ברלין, ועברה להמבורג, שם עבד פליקס ככירורג בכיר בבית החולים "ירוזלם".
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו, והתיישב בעיר העתיקה בירושלים, שם הקים את בית החולים דנציגר ברחוב צלאח א-דין מול שער הפרחים.
אשתו עבדה כאחות הראשית, לצד נזירות דיאקוניסות שהובאו לארץ ישראל מבית החולים "ירוזלם" בהמבורג.
ד"ר דנציגר היה רופא מבוקש מאוד ובעל קשרים עם פקידי המנדט ועם האליטה הערבית של ירושלים, ובמשך תקופה אף שימש כרופאו האישי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1925, משהוקמה מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, הפך ד"ר דנציגר לתומך נאמן במפלגתו ועם השנים היה לרוויזיוניסט פעיל ואף ניהל קשר ישיר עם ז'בוטינסקי.
במהלך מאורעות תרפ"ט הובהל על ידי אנשי "ההגנה" לטפל בפצועים הרבים בבית החולים הדסה בירושלים.
לאחר המאורעות, לאור המצב המתוח והמראות הקשים, עקרה המשפחה לתל אביב, שם הקימו מחדש את בית החולים.
"קליניקת דנציגר" קמה ברחוב גרוזנברג, ובטקס הפתיחה החגיגי בו נשא ראש העיר דיזנגוף מילות ברכה, השתתפו מכובדי העיר בתחום הרפואה, התרבות והפוליטיקה.
תוך זמן קצר היה בית החולים לאחד מהמוסדות הרפואיים המשגשגים בעיר.
בשנת 1932 היה ממקימי התאחדות עולי גרמניה בתל אביב.
בהמשך אותו עשור היה ממייסדי האגודה האקדמית הציונית (Zionistisch-Akademische Gesellschaft, ZAG), שפרשה מהקרטל יידישר פרבינדונגן (Kartell jüdischer Verbindungen), האגודה המרכזית של הסטודנטים הציונים בגרמניה.
ב-16 ביוני 1933, מייד לאחר רצח חיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר לבית החולים הדסה בתל אביב, וביצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו.
מעדות אשתו מליובנו מיכאל עולה כי ד"ר דנציגר התאונן על הרמה הירודה של הציוד הרפואי בבית החולים ולאחר שהוברר כי ארלוזורוב מת השליך ד"ר דנציגר את המכשירים בכוח על הרצפה וקרא: "לא הערבי הרג את ארלוזורוב – כי אם דיר החזירים הזה!".
(ועדת החקירה לרצח ארלוזורוב ציינה את שמותיהם של חמישה רופאים שטיפלו בו, אך שמו של דנציגר אינו ביניהם.)
במהלך מלחמת העצמאות, בקרב על יפו, ספג הקיר המערבי של בית החולים פגיעות כדורים רבות מירי צלפים ממסגד חסן בק.
חורי הכדורים לא נסתמו, זכר למאבק הממושך לעצמאות היישוב היהודי ולתקומת מדינת ישראל.
במהלך מתקפה של חיל האוויר המצרי על העיר תל אביב שוב נפגע בית החולים, אך לא היו נפגעים ורק נזק חיצוני קל נגרם למבנה.
ביוני 1948, כאשר נפגעה ספינת האצ"ל אלטלנה מירי ארטילרי של צה"ל אל מול חופי תל אביב, קיבלו רבים מניצולי הספינה מקלט ב"קליניקת דנציגר", שם דאגו להם לאוכל ועזרה רפואית, וסייעו כספית למי שנזקק.
דנציגר נפטר ממחלה חשוכת מרפא, ונטמן לצד גדולי היישוב בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בית החולים דנציגר פעל בהנהלת אשתו מלי ובנם מיכאל דנציגר, עד שחדל לפעול בשנת 1976.
אשתו של ד"ר דנציגר, מלי, נפטרה בתל אביב בשנת 1995, בת 106, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור.
לבני הזוג היו שלושה ילדים: יצחק דנציגר (פסל), חוה (אשת דוד (ג'וני) מגנס, בנו של ד"ר יהודה לייב מגנס) ומיכאל (אביו של שופט בית המשפט העליון יורם דנציגר).
על שמו של מיכאל דנציגר ייסד בנו יורם קרן מלגות לספורטאים-ילדים נכים.
פליקס בן זקן היה עורך דין ועיתונאי יהודי-מצרי, מנהיג ציוני וחבר הפרלמנט המצרי.
פליקס בן זקן נולד בשנת 1895 בעיר טנטא שבמצרים, למשפחה יהודית שהגיעה למצרים ממרוקו בשנת 1865. הוא למד בבית הספר של כל ישראל חברים בטנטא, ולאחר השלמת לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת קהיר.
עם הסמכתו כעורך דין בשנת 1917 התחיל בקריירה משפטית מצליחה, ועבד באופן קבוע מול בתי משפט מצריים ובתי משפט של נתינים זרים במצרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התפרסם בן זקן בזכות מאבקיו המשפטיים מול מוסדות גרמניים ואיטלקיים פשיסטיים במצרים.
התיק המשפטי הידוע ביותר בו טיפל היה תביעת דיבה של השגרירות הגרמנית בקהיר כנגד סופר יהודי בשם מוריס פרג'ון, אשר כתב ספר שגינה בחריפות את היטלר וגרמניה הנאצית.
נאומיו הרהוטים של בן זקן כסנגור במהלך המשפט זיכו אותו בפרסום רב בעיתונות המצרית והיהודית.
בן זקן שימש בתור יועץ משפטי למוסדות הקהילה היהודית באלכסנדריה והיה חבר בבית הדין הרבני של העיר.
הוא הצליח להשיג הכרה מצד מערכת המשפט המצרית באוטונומיה של בתי הדין הרבניים של הקהילה היהודית.
היה פעיל ציוני נלהב, ובמהלך חייו עסק בפעילויות ציוניות שונות.
בשנת 1936 פתחה ההסתדרות הציונית החדשה (הרוויזיוניסטית) שלוחה באלכסנדריה, ועו"ד בן זקן נבחר לעמוד בראשה.
הוא נודע כאחד מהנואמים המוכשרים ביותר שהיו לתנועה הציונית במצרים, והרצאותיו נהגו למשוך קהל יהודי רב.
באותה שנה ביחד עם ז'ק רבין הוא הקים עיתון ציוני חדש בשם "לה טריבון ז'ואיב" (La Tribune Juive; 1936–1948) שבו פרסם מאמרים שנהנו מקהל קוראים רחב.
כמו כן נבחר פעמיים לכהן כנשיא סניף בני ברית באלכסנדריה.
במקביל, בן זקן היה גם פטריוט מצרי, ולקח חלק פעיל בתנועה הלאומית המצרית במסגרת מפלגת הופד.
בשנת 1919 אף התמנה לחבר מטעם המפלגה בבית הנבחרים התחתון של מצרים.
בן זקן היה חבר בבונים החופשיים, ושימש כסגן-נשיא הלשכה הגדולה של המזרח (La Grande Loge d'Orient).
בתקופת מלחמת העצמאות הצליח בן זקן להתחמק ממעצר בזכות קשריו עם ראש ממשלת מצרים מחמוד פהמי נוקראשי.
עם זאת הוא כן נעצר בשנת 1956 על רקע מלחמת סיני, אך השתחרר הודות למאמצים מצד הרב חיים נחום אפנדי.
לאחר שחרורו השתכנע שאין עתיד ליהודים במצרים של גמאל עבד אל נאצר, ובשנת 1960 עזב את מצרים לארצות הברית.
הוא נפטר בעיר ניובורג (Newburgh) שבניו יורק בנובמבר 1982, בגיל 87.
פליקס אמיו היה תעשיין צרפתי, מתכנן ויצרן מטוסים ולאחר מכן יצרן כלי שיט.
המספנה של אמיו התפרסמה בבניית ספינות סער לחיל הים הישראלי.
הצלחת ספינות הסער במלחמת יום הכיפורים הביאה מוניטין למספנות שרבורג.
אמיו חזה בהצלחת ספינות שבנה טרם מותו.
אמיו נולד בשרבור שבצרפת למשפחה נוצרית אמידה.
בילדותו פיתח תשוקה לטכנולוגיה בכלל ולתעופה בפרט.
בשנת 1908 עברה משפחתו להתיישב באזור כפרי ממערב לפריז.
באותו אזור בנו חלוצי התעופה צרפתיים מוסכים למטוסים והשטח הפתוח התאים לשדות תעופה.
בשנת 1912 בנה אמיו את המטוס הראשון שלו בלה בורז'ה.
בשנת 1913 רשם פטנט למערכת הזרקת דלק למנועי מטוסים.
בשנת 1914 התגייס לחיל האוויר הצרפתי ונשלח לחזית.
הוא שירת כטייס עד אוקטובר 1915, ואז נקרא על ידי נציג הממשלה האחראי לציוד אווירי לקבל אחריות לבניית מטוסים.
את ההון לחברה הביאו היהודים-צרפתיים פול ופייר ורטהיימר (לימים הבעלים של בושם שאנל).
ב-1920 ייצר מטוסים מדגמים שונים לשימוש חיל האוויר הצרפתי.
ב-1919 הקים מפעל לייצור מטוסים בקולומב.
המטוסים הצליחו לשבור שיאי תעופה שונים.
ב-1929 יצרה הממשלה הצרפתית חברה ממשלתית SGA על ידי מיזוג ורכישת יצרנים פרטיים במחיר טוב.
אבל ב-1934 התברר שמדובר בכישלון מסחרי.
כדי למנוע שערורייה ציבורית החברה הממשלתית נמכרה במחיר נמוך לקבוצה הכוללת את מרסל בלוך האחים ורטהיימר ואמיו.
אמיו פתח בשרבור מפעל בשם Chantiere Aeronautique de Normandy שייצר מפציצים, דגמים חדשים, 370, 350 ו-340, וזכה להזמנות ממשלתיות.
עם זאת שיתוף הפעולה עם חיל האוויר הצרפתי השתבש.
מחלקת הקניות הממשלתית גרמה לעיכובים רבים, בגלל שינוי במדיניות.
פייר ורטהיימר יצא בינואר 1939 לארצות הברית עם תוכניות לפתוח מפעל הרכבה בניו אורלינס אך העניין לא צלח.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נאלצו שותפיו היהודים של אמיו, האחים ורטהיימר, לעזוב במהירות את צרפת.
הם יצאו לברזיל ומשם עברו לניו יורק.
כדי לשמור מהחרמה את רכושם הרב, כולל חברת הבשמים, העבירו אותו לאמיו.
ב-3 ביוני 1940 הופצצו המפעלים בלה בורג'ה ויומיים מאוחר יותר גם המפעל בשרבור הופצץ.
ב-10 ביוני העביר אמיו את המפעל עם 3,000 עובדיו למרסיי והצליח להמשיך לייצר ולספק תעסוקה.
באביב 1942 ניסה אמיו ליצור קשר עם פייר ורטהיימר שנעשה מנהל בחברת בל בארצות הברית.
מפעל אמיו במרסיי ניסה להעביר מטוסים בצבעי צרפת החופשית בצפון אפריקה.
אמיו מימן רשת להברחת אנשים מצרפת לדרום אפריקה.
הרשת מצליחה לשלוח מידע לאנגלים.
במאי 1943 נתפס מרכז הרשת על ידי הגסטפו.
מפעלי אמיו עברו לייצר חלקי מטוסים עבור חברת יונקרס הגרמנית.
לאחר המלחמה האחים ורטהיימר חזרו לצרפת וביקשו בחזרה את רכושם שמסרו אליו.
אמיו החזיר את כל מה שנמסר לו למשמרת.
האחים הצהירו שקיבלו יותר ממה שמסרו.
פעילותו של אמיו בשנות המלחמה נבדקה במסגרת הליכים שנערכו בצרפת נגד משתפי פעולה עם הגרמנים.
אמיו יצא ללא אשמה וללא פגם מוסרי.
בשנים אלה בנתה חברת אמיו תעופה כ-400 מטוסים דגם של יונקרס 52 שנקרא AAC.1 Toucan.
בזמן מלחמת העולם ה-2, קוקו שאנל שהייתה ידועה בעמדותיה האנטישמיות החליטה לנצל את עליית המשטר הנאצי באירופה, ובצרפת בפרט, כדי לקבל שליטה בלעדית על החברה "שאנל" משותפיה היהודים, משפחת ורטהיימר - מנהלי "Parfums Chanel" המפיקה את קו הבישום הרווחי ביותר שלה ("שאנל מספר 5").
כל זאת בזכות מעמדה של קוקו שאנל בתור בת הגזע הארי ותומכת מוצהרת של היטלר.
משפחת ורטהיימר ובראשם פייר ורטהיימר שחזו את הסנקציות נגד היהודים, העבירו מבעוד מועד את חברת הבישום שלהם לפליקס אמיו, שלמרותה הרקע הנוצרי שלו היה קשור עמן בקשרי משפחה, לאחר תום המלחמה, השיב אמיו את בעלות החברה אל חיק חבריו במשפחת ורטהיימר.
אמיו הפנה את כיוון עסקיו לבניית ספינות דיג וספינות מפרש תחרותיות במפעל על החוף בנמל שרבורג, שנקרא קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN).
חיל הים הישראלי החליט לשפר את כוח הלחימה ויזם את תוכנית ספינות הסער.
מימוש התוכנית החל במספנות אחים לורסן בעיר ברמן שבגרמניה.
הפרויקט הופסק בעקבות לחץ ערבי, ולאחר משא ומתן הובטח מימון לבניית הספינות במקום אחר.
את המשך בניית הספינות העבירה ישראל למספנות של פליקס אמיו.
מפקד חיל הים לשעבר, האלוף שלמה אראל, תיאר בזכרונותיו, שמרגע שנכנס אמיו לתמונה היא החלה להתבהר והתשובות השליליות הפכו לחיוביות.
המצב הכלכלי בצרפת היה קשה לאחר הכישלונות במלחמות הודו סין ופינוי אלג'יריה.
אמיו, שחיבתו לטכנולוגיה ולחידושים הייתה חזקה, שמח מאוד להזדמנות לייצר ספינות לחימה מהירות.
הוא מסר שיוכל לקבל את התכנון אך הבנייה תעלה קצת יותר כי למספנת שרבורג אין ניסיון קודם בעבודת ברזל בעובי דק כפי שנדרש.
חוזה הבנייה נחתם ביולי 1965, משלחת ישראלית הגיעה לשרבורג והבניה החלה.
הפעילות נעשתה בדיסקרטיות הראויה לפרויקט ביטחוני בכלל והניסיון שנלמד מהלחץ הערבי בגרמניה.
הספינות הוגדרו כספינות סיור מהירות שיימסרו ללא מערכות החימוש, שתוכננו להיות מורכבות בישראל.
אמיו היה מוכן לשתף פעולה ולהדריך בעלי מקצוע ממספנות ישראל.
אך כאשר אלה בוששו לבוא ראה הזדמנות והציע לבנות את שש הספינות הנוספות בשרבורג וזאת בהנחה של 10% במחיר והגדלת קצב ההספקה לספינה אחת כל חודשיים.
ההצעה קסמה לחיל הים וב-14 במרץ 1966 הורחבה ההזמנה לשש ספינות נוספות.
הללו יקראו דגם סער 3.
ב-11 אפריל 1967 הושקה הספינה הראשונה אח"י מבטח.
הנשיא דה גול שאף הוביל את צרפת למעמד של מעצמה ושיקולים כלכליים גרמו להעדפת הערבים.
ב-3 ביוני 1967 הכריז על האמברגו הצרפתי על ישראל במסגרתו נמנע מישראל לקבל ציוד צבאי שהוזמן בחוזים עם התעשייה הצרפתית אפילו שתמורתו כבר שולמה.
אמיו היה נותן העבודה השני בגודלו בשרבורג.
בניית הספינות לישראל הייתה העבודה העיקרית שהוזמנה באותה עת.
הפסקת הבנייה הייתה גורמת אסון כלכלי לעיר שרבורג, שמרבית אוכלוסייתה תמכה במפלגת השלטון - המפלגה הגוליסטית.
אנשי העיר הצליחו להעביר דרך מרכז המפלגה בפריז הגדרה שהספינות אינן בגדר אמצעי לחימה ובנייתן נמשכה כולל העברתן לישראל.
כך עד הספינה השישית, והנה ב-3 בינואר, לאחר תלונה של ממשלת לבנון על פעולת ישראל בשדה התעופה בביירות, הכריז דה גול על הכללת הספינות בשרבורג באמברגו.
אנשי שרבורג שכנעו את ישראל להמשיך בבנייה.
התשלומים בחוזה נקבעו לפי קיום אבני דרך, כך שכשליש מהתמורה ישולם ביציאת הספינה לדרכה.
אמיו הגיע לפגישה עם דה גול כדי לשחרר את הספינות ונענה בשלילה.
ז'ורז' פומפידו שבא אחריו לא הסיר את האמברגו.
הספינות לא יצאו והתשלום לא הגיע ואמיו מוציא מכיסו הפרטי את התשלומים לעובדי המספנה.
מצבו הכספי של אמיו הולך ונחלש.
האלוף מרדכי לימון יזם את מילוט הספינות על ידי מכירה כביכול לצד שלישי.
אמיו שיתף פעולה בחפץ לב - גם יעמוד בחוזה שחתם עם הישראלים וגם יקבל את כספו.
המהלך כולו נעשה בצורה מושכלת.
מיד לאחר היציאה ב-25 בדצמבר בשעה 02:30 בלילה קיבל אמיו שני צ'קים בנקאיים בסך כולל המתקרב ל-5 מיליון דולר אמריקני, התמורה המגיעה בעד בניית הספינות פחות חלקו בעמלת התיווך ששולמה לצד השלישי.
אמיו יצא ברכבו לשווייץ והפקיד את הצ'קים בחשבונו.
בחקירה שנפתחת לאחר המילוט הוצגו כל החוזים שנחתמו והאישורים שהתקבלו.
אין שום טענה נגד אמיו או המספנות.
הפרסום הרב הביא לקוחות נוספים.
באוקטובר 1973 נוכח אמיו בהצלחת הספינות שבנה בקרבות הטילים של מלחמת יום הכיפורים.
שנה מאוחר יותר, ב-21 בדצמבר 1974 הלך לעולמו בפריז.
בתו מארי קריסטין ניהלה את המספנה כשנה ומכרה אותה.
מספנות שרבורג שיתפו פעולה עם חברות אחרות ובנו 129 ספינות מדגמי קומבטנט לציים שונים.
בעיר שרבורג נקראה השדרה המקבילה לנמל בשם Boulevard Félix Amiot - "שדרות פליקס אמיו".
משה לוי ספינות בערפל נכתב 1982, לא פורסם.
פרדריק פטרד, בצרפתית, L'aventure Amiot-CMN יוזמות אמיו - אנשי השמיים והים הוצאת: דה שמפ בריקבוסק, 1998.
אמוץ שורק, תלם בים סיפורו של אלוף ביני תלם, אחווה הוצאה לאור, 2009, עמ' 148–159.
פליקס בֶּאָטוּס (27 בפברואר 1917 – 25 ביולי 1992) היה מפקד גדוד השריון הראשון של צה"ל במלחמת העצמאות.
קצין שריון במלחמת העולם השנייה
פליקס (רפאל) באטוס (Felix Beatus) נולד בשנת 1917 למשפחה יהודית מתבוללת בעיר קאליש שבפולין.
בראשית שנות ה-30 עברה המשפחה לעיר צ'נסטוחובה, שם עסקה בייצור שקיות נייר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נמלט באטוס עם אשתו אל מזרח המדינה, שנכבשה אז על ידי הצבא האדום וסופחה לאוקראינה הסובייטית.
בעיר סטרי שבמחוז לבוב מצא עבודה כנהג.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 גויס כנהג משאית לצבא האדום.
באטוס התקדם בהדרגה בסולם התפקידים והדרגות.
מנהג משאית הפך לנהג שריונית מסוג T-27 ובהמשך לנהג טנק T-34. הוא לחם בקרבות באזור אוקראינה.
באחד הקרבות נפצע, וכשהחלים הוצב בחטיבת הטנקים הפולנית ה-1, שהייתה חלק מהגיס הפולני הראשון - הצבא הפולני הקומוניסטי שהקימו הסובייטים בשנת 1943. הוא נשלח לקורס קציני שריון מטעם החטיבה.
לאחר סיום הקורס למד בקורס סיור שריון מתקדם.
בתום ההכשרה לחם בשורות החטיבה על אדמת פולין והיה ממשחררי מחנה ההשמדה מיידנק.
בקרב על ורשה השתתף בהקמת ראש הגשר על נהר הוויסלה.
לאחר שנכשלה ההתקוממות הפולנית בורשה, בעוד הצבא האדום עומד מנגד, נשלח באטוס למשך שישה חודשים לאקדמיה הגבוהה לשריון ע"ש סטלין.
בתום לימודיו חזר לחזית כמפקד גדוד.
הוא לחם עד לניצחון בקרבות קשים בהם אבדו טנקים רבים מהכוח שעליו פיקד, ובאפריל 1945 נותר עם שבעה טנקים בלבד.
בתום המלחמה, במאי 1945, סיים את לחימתו על גבול גרמניה בדרגת מָאיוֹר .
לאחר המלחמה נשלחה יחידתו של באטוס לשטטין ותחת פיקודו ביצעה את גירוש רבע מיליון תושביה הגרמנים של העיר, שהיוו את רוב תושביה.
העיר הפכה פולנית ובאטוס מונה למושל העיר.
בשטטין פגש באנשי המוסד לעלייה ב', ובתוקף תפקידו כמושל העיר סייע להם לארגן עליית יהודים ניצולי השואה לארץ ישראל במסגרת תנועת הבריחה.
זאת כאשר שטטין הפכה לנמל הצפוני העיקרי שממנו הוברחו יהודים מפולין לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה בדרכם לארץ, חלקם בחזות של גרמנים המגורשים לגרמניה.
בשנת 1946 נערך בשטטין מצעד ניצחון של צבא פולין.
בראש המצעד נסע טנק T-34 כשבאטוס ניצב בצריחו כשהוא מצדיע.
במצעד השתתפה גם קבוצת בני נוער יהודי מהכשרה ציונית, כשהם מניפים דגלי כחול לבן ודגלי פולין.
אלפי בני נוער פולנים שהשתתפו במצעד גידפו אותם בקריאות "יהודים לפלשתינה!" (Żydzi do Palestyny).
אירוע מכונן זה הביא את באטוס לידי החלטה לעלות לארץ ישראל, ובמאי 1947, כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העצמאות, עלה ארצה בעקבות שליחים שנשלחו על ידי ההגנה לקרוא לו להילחם בשורותיהם.
מפקדי ההגנה הבינו מיד כי נזדמן להם מפקד שריון מנוסה ועתיר קרבות.
שבתי טבת בספרו חשופים בצריח כתב כי באותה עת היה באטוס .
באטוס הופגש עם בכירי ההגנה, בהם יצחק שדה ויגאל אלון.
שדה הטיל עליו לתכנן את הגנת הגליל ולאחר מכן נשלח להדריך בקורס מ"כים בג'וערה, שהיה למעשה קורס קצינים של ההגנה, בפיקודו של חיים בר-לב.
באטוס הרצה ברוסית ודבריו תורגמו לעברית.
בסוף שנת 1947 ייסדו שדה ובאטוס את מה שהיה למעשה בית הספר הראשון לשריון.
טנקים עדיין לא היו, וחניכי הקורס תרגלו עמדות ומהלכי קרב מדומים בחצר בית ספר בתל אביב ולאחר מכן בשרונה, שב-16 בדצמבר 1947 עברה לרשות כוח המגן העברי.
במסגרת תפקידים אלה ניתן לו הכינוי "הרמן", שעתיד היה ללוות אותו לאורך זמן.
עד לחודש מרץ 1948, עסק פליקס בהקמת מערך ההדרכה ללוחמת שריון.
הוא הביא עמו ספרות רבה בתחום ועסק בתרגומה ובהדרכה במחנה שרונה (כיום הקריה).
כאשר התחילה הלחימה בדרכים, שִכנע את שדה להפסיק להשתמש במשורייני "הסנדוויץ'" בעלי חרכי הירי, היות שהם היו בבחינת מלכודות-מוות עם אפשרות ירי ותצפית מוגבלים.
במקום זאת, פיתח כלי רכב מוגן על בסיס טנדר דודג' שריתכו לו בתחתית לוח פלדה, ומעליו צריח קל מפלדה, עם אפשרות צידוד ופתחי ירי למקלעים או תמ"ק.
בחודש מרץ הגיעו לנמל תל אביב, 10 טנקי הוצ'קיס שסבלו מבעיות טכניות.
שדה הקים את גדוד הטנקים הראשון, גדוד 82, ובאטוס מונה למפקדו.
הגדוד החל להתארגן במחנה תל השומר, שנכבש ב-15 באפריל 1948. במסגרת הגדוד הוקמו שלוש פלוגות.
האחת הייתה פלוגה "רוסית" שהורכבה מעולים יוצאי רוסיה ומדינות מזרח אירופה, שקיבלה את טנקי ההוצ'קיס.
השנייה הייתה פלוגה "אנגלו-סקסית", שקיבלה שני הטנקים מסוג קרומוול וכן טנקי שרמן.
השלישית הייתה פלוגה "ארצישראלית" של יוצאי לח"י ואצ"ל שהפעילו זחל"מים.
הגדוד היה חלק מחטיבת השריון הראשונה, חטיבה 8, בפיקודו של יצחק שדה.
בשל הרכבו האנושי של הגדוד, שהורכב מלוחמים דוברי שפות שונות, היו לגדוד היו בעיות של ארגון ושליטה.
בפלוגה האנגלו-סקסית דיברו אנגלית, בפלוגה הרוסית דברו רוסית ובגדוד לא נמצא איש שדיבר בשתי השפות גם יחד.
בשל כך תורגמו הפקודות בכל שפה ליידיש וממנה לשפה האחרת.
ב-10 ביולי 1948, במהלך מבצע דני, כבש הגדוד את נמל התעופה לוד ונטל חלק בבלימת מתקפת הנגד של הלגיון הירדני.
ב-18 ביולי ניסה הגדוד ביחד עם חטיבת יפתח, בפעם החמישית, לכבוש ללא הצלחה את לטרון.
באטוס הנהיג בגדוד נהלים קשוחים שנשאבו מנוהגי הצבא האדום.
את הטנקים הורה למרוח בסולר כדי שיהיו נוצצים.
את פְּנים הטנקים הורה לנקות בבנזין ובמשחת הברקה בראסו.
לצוותי הטנקים הורה להיכנס לטנקים כשהם נעולים בנעלי התעמלות.
את מפקדת הגדוד קבע בנמל התעופה בלוד ואת הקצינים שיכן בדירות שירות שבנמל.
ב-16 באוקטובר 1948, עם תחילתו של מבצע יואב, תקפה חטיבת הנגב את המתחם המצרי בעיראק אל-מנשייה.
הכוח התוקף הורכב מהגדוד השביעי של החטיבה ומגדוד הטנקים שבפיקודו של באטוס.
לכוחות הישראליים עוד לא היה אז ניסיון בתקיפה משולבת של חיל רגלים ושריון.
הפיקוד על הקרב היה בידי מפקד חיל הרגלים, שהיה צריך להתייעץ עם באטוס, ושניהם היו במרחק מה משדה קרב.
תוך זמן קצר נגרמו אבדות כבדות והחלה נסיגה.
ארבעה טנקים מסוג הוצ'קיס נפגעו וגם האחרים יצאו מכלל שימוש.
בראשית נובמבר 1948, לאחר שבעה ניסיונות קודמים שנכשלו לכבוש את מצודת עיראק סווידאן, עמדה חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה לנסות בפעם השמינית לכבוש את המצודה.
הפיקוד על הפעולה הוטל על באטוס, הפעולה התבצעה ב-9 בנובמבר, ארכה כשעתיים ובסופה נכנעו הכוחות המצריים עם מפקדם, קצין סודאני בדרגת רב-סרן בשם צאלח באדר, ונלקחו בשבי.
בתום מלחמת העצמאות, כאשר פרצו חילוקי דעות בין מפקדי הפלמ"ח לדוד בן-גוריון, פרש יצחק שדה מצה"ל ואיתו גם באטוס.
לאחר השחרור עבד באטוס שנים רבות כנהג באגד.
לאחר פרישתו מאגד ניהל בשלהי שנות ה-60 את תחנת אגד תיור בנמל התעופה בלוד.
באטוס נפטר בשנת 1992 בעת היותו בביקור שורשים בפולין.
פליקס בריך הוא שופט כדורגל גרמני.
בריך שופט משחקים בגרמניה, וכן במסגרות משחקים של אופ"א ופיפ"א.
שפט בגמר הליגה האירופית 2014 ובגמר ליגת האלופות 2017.
בריך נולד במינכן, והחל לשפוט בבונדסליגה ב-2004. 3 שנים לאחר הכשרתו לשופט בבונדסליגה, קיבל בריך את תג פיפ"א לשופטים, והפך לשופט בין-לאומי.
באוקטובר 2007 רשם בריך את משחקו הבין-לאומי הראשון כשופט, במשחק מוקדמות יורו 2008, בין רומניה ללוקסמבורג.
בריך היה אחראי להחלטה השנויה במחלוקת להרחיק את נמניה וידיץ' במהלך המשחק בין אוצלול גאלאץ לבין מנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות ב-2011.
בריך התפרסם ברחבי העולם לאחר שאישר שער שגוי בעת ששפט משחק בונדסליגה בין באייר לברקוזן להופנהיים.
במהלך המשחק נגח חלוץ לברקוזן סטפן קיסלינג את הכדור לעבר השער והחטיא את המסגרת אך הכדור חדר דרך חור ברשת.
בריך לא הבחין בכך והסיק מחגיגת שחקני לברקוזן שמדובר בשער חוקי ואישר את השער.
משחקיו היוקרתיים ביותר של בריך כשופט הם גמר הליגה האירופית 2014, בין סביליה לבנפיקה ליסבון, ו-גמר ליגת האלופות 2017, בין ריאל מדריד ליובנטוס.
בריך שפט בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון 2012, גביע הקונפדרציות ב-2013 ומונדיאל 2014. כמו כן, בריך נמצא בין 20 שופטי העילית של אופ"א.
מחוץ לכדורגל, בריך מחזיק בתואר דוקטור למשפטים, ואת הדוקטורט שלו כתב על ספורט.
פליקס בודוג וידר (בהונגרית: Widder Félix Bódog; 28 באפריל 1874 – 26 בספטמבר 1939) היה צייר יהודי-הונגרי, שפעל בעיקר בבודפשט.
יצירותיו מוצגות בגלריה הלאומית של הונגריה בבודפשט.
וידר נולד ב-28 באפריל 1874 בארד בממלכת הונגריה להורים יהודים.
הוא למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, בבודפשט, בהנחיית הצייר ההונגרי הבולט ברטלן סקיי.
פליקס תאודור המרין (בשוודית: Felix Teodor Hamrin; 14 בינואר 1875 – 27 בנובמבר 1937) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כמנהיג מפלגת המחשבה החופשית וכראש ממשלת שוודיה בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1932.
פליקס המרין נולד בעיירה מונסטרוס (Mönsterås) שבמחוז קאלאמר.
בשנת 1900 נשא פליקס לאישה את אליזבת "ליזי" פניקוק ויחד הם הביאו לעולם שבעה ילדים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים בגטבורג, הוא ניהל בין השנים 1903 – 1930 בית מסחר סיטונאי בינשפינג.
בגיל 37 הוא נבחר לריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ובממשלתו של קרל גוסטב אקמן הוא שימש כשר המסחר בין השנים 1926 – 1928 וכשר האוצר בין השנים 1930 – 1932. כאשר נאלץ איקמן להתפטר זמן קצר לפני הבחירות של שנת 1932 עקב שערוריית קרוגר, מונה המרין לראש ממשלה תחתיו.
הוא התפטר לאחר הבחירות בשל ההפסד הקשה שנחלה מפלגת המחשבה החופשית.
תקופת כהונתו ארכה 50 יום בלבד ובכך הוא היה לראש הממשלה שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של שוודיה.
פליקס המרין מת בינשפין ב-27 בנובמבר 1937.
פליקס גוסטב סוסייה היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת, אשר שימש כמושל הצבאי של פריז, והתפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
סוסייה נולד ב-16 בינואר 1828 למשפחה של יצרני טקסטיל בטרואה.
בגיל עשרים הוא נכנס ללימודים ב בשנת 1850 הוא הוצב כלוטננט משנה בלגיון הזרים הצרפתי.
הוא השתתף במלחמת קרים שם הועלה לדרגת לוטננט ונפצע.
ב-1885 הוא עוטר באות לגיון הכבוד.
לאחר מכן הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ונפצע שוב באזור קביליה.
הוא השתתף גם במלחמת אוסטריה-סרדיניה ובין היתר לחם בקרב מג'נטה וקרב סולפרינו.
ב-1861 השתתף סוסייה ב ולאחר המצור על אואחקה הועלה לדרגת קצין בלגיון הכבוד.
הוא פיקד על רגימנט בלגיון הזרים, והיה האחרון לראות את פלוגה 3 של הלגיון לפני שהושמדה בקרב קמרון.
עם שובו ממקסיקו הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, עזב את לגיון הזרים והצטרף לצבא הסדיר.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה הוא הוצב בארמיית הריין בפיקודו של פרנסואה אשיל בזן.
הוא השתתף בקרב קולומבי וקרב גרבלוט ולאחר מכן ב.
כאשר בזן רצה להיכנע לפרוסים, היה סוסייה בין הקצינים אשר סירבו לכך ורצו לצאת למתקפת התאבדות נגד הפרוסים.
עם זאת, דעתו לא התקבלה והארמייה כולה נכנעה לפרוסים.
סוסייה הובל כשבוי לקלן ומשם לגראודנץ.
הוא הצליח להימלט ב-26 בדצמבר ולהגיע לצרפת.
הוא חזר לצבא והוענקה לו דרגה זמנית של ז'נרל דה דיוויזיה.
הוא לחם עד סוף המלחמה במסגרת ארמיית הלואר.
ב-1871 הוא נשלח לאלג'יריה כמפקד הבריגדה ה-2 והשתתף בדיכוי התקוממות.
ב-1873 הוא חזר לצרפת והצטרף לפוליטיקה.
הוא נבחר כנציג מחוז אוב מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1878 הוא חזר לצבא והועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
ב-1879 מונה למפקד הקורפוס ה-19. בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-6 וחזר עמו לאלג'יריה כדי לסיים את כיבוש הארץ.
ב-1881 הוא השתתף בכיבוש תוניסיה.
בשנת 1884 התמנה למושל הצבאי של פריז, תפקיד אותו מילא עד 1897. כמו כן הוא היה חבר במועצת המלחמה העליונה משנת 1882 עד 1902. ב-1887 הוא עמד בראש ועדת החקירה של שערוריית העיטורים שהובילה להתפטרותו של נשיא צרפת ז'יל גרווי.
הוא העמיד את עצמו בבחירות לנשיא החדש, אולם נכשל.
במסגרת תפקידו כמושל הצבאי של פריז, מילא סוסייה תפקיד שולי בפרשת דרייפוס.
ב-3 בנובמבר 1894 הוא קיבל פקודה משר ההגנה אוגוסט מרסייה לערוך חקירה רשמית כנגד אלפרד דרייפוס - קצין יהודי אשר נחשד בריגול על סמך ראיות קלושות בלבד.
סוסייה הסמיך את לוטננט קולונל בקסון ד'אומרשוויל לבצע את החקירה.
סוסייה לא קיבל את מסקנותיו של ד'אומרשוויל, והיה מסוגל להורות על ביטול החקירה, אולם לא עשה זאת, ככל הנראה מתוך אמונה בצדק הצבאי.
למחרת הוא הוציא את ההוראה להעמיד את דרייפוס למשפט צבאי, אשר בו נידון דרייפוס לגלות עולם באי השדים.
לפני שדרייפוס הוגלה, אישר סוסייה למפקד בית הסוהר שרש-מידי פרדיננד פורצינטי להפגיש אותו עם אשתו לוסי דרייפוס בתנאי שהפגישות יערכו באחריותו של פורצינטי.
בהמשך, כאשר התגברו הראיות לכך שדרייפוס חף מפשע וכי הפושע האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי, הורה סוסייה על פתיחת חקירה כנגד אסטרהאזי (15 בנובמבר 1896).
הוא הטיל את המשימה על ז'ורז'-גבריאל דה פלייה, שערך חקירה מוטה מראש וקבע כי אסטרהאזי חף מפשע.
אולם אז אסטרהאזי עצמו ביקש לעמוד למשפט צבאי.
פלייה המליץ בדו"ח שלו לדחות את בקשתו של אסטרהאזי, אולם סוסייה לא נענה לו והורה על פתיחת המשפט נגד אסטרהאזי.
המשפט היה קצר והסתיים בזיכויו של אסטרהאזי.
סוסייה פרש זמן קצר לאחר מכן ממשרת המושל הצבאי של פריז לטובת אמיל צורלינדן, ולא היה מעורב עוד בפרשה.
עם זאת, יש הסבורים כי תפקידו של סוסייה בפרשה גדול יותר.
ידוע כי לסוסייה היה רומן עם אשתו של מוריס וייל - חברו הטוב של אסטרהאזי שככל הנראה היה שותף למזימות הריגול שלו.
ההיסטוריון אנרי גילמין מעלה השערה כי וייל השתמש באשתו כדי לגנוב מסוסייה מסמכים חשובים ולהעבירם לגרמנים.
לדעתו, ייתכן שהרצון הבולט של קציני הצבא להגן על אסטרהאזי ולהאשים את דרייפוס נבע מהחשש שהמחדל הזה יתגלה.
סוסייה נפטר בלוזארש ב-19 בדצמבר 1905 בגיל 77.
פליקס גרוסשארטנר הוא רוכב אופני כביש אוסטרי בקבוצת יו.
ב-2016 הפך גרוסשארטנר למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת CCC שאז הייתה בדרג הפרו קונטיננטל.
באותה עונה, הוא סיים רביעי בטור של קרואטיה.
גרוסשארטנר היה חלק מסגל קבוצתו באליפות העולם לנגד השעון לקבוצות, וסיים איתה במקום ה-13.
ב-2017 סיים גרוסשארטנר בפעם השנייה ברציפות במקום הרביעי בטור של קרואטיה.
באותה עונה קיבלה קבוצתו הזמנה לג'ירו ד'איטליה וגרוסשארטנר נכלל בסגל שלה, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 7 בקטע ה-17. ביולי, סיים שלישי בטור של אוסטריה.
גרוסשארטנר הצטרף לקבוצת בורה–הנסגרוהה ב-2018. הוא פתח את העונה בספרד, כשסיים עשירי בטרופאו סרה די טראמונטנה.
לאחר מכן בפברואר, סיים תשיעי בוואלטה או אלגארבה ובמרץ סיים עשירי בפריז - ניס.
גרוסשארטנר נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 3 בקטע ה-20. באליפות אוסטריה, סיים שני במרוץ הכביש ושלישי בנגד השעון.
באוקטובר, סיים שני ב, 9 שניות אחרי ג'אני מוסקון המנצח.
ב-2019 פתח את העונה בארגנטינה, כשסיים במקום החמישי בוואלטה אה סאן חואן.
לאחר מכן סיים במקום ה-12 בפריז - ניס.
באפריל, התחרה ב וניצח את הקטע החמישי במרוץ ותפס את ההובלה במרוץ, עליה שמר עד הסוף וניצח את המרוץ, מקדים את ולריו קונטי ב-19 שניות ואת מרהווי קודוס ב-25 שניות.
גרוסשארטנר המשיך בכושר הטוב שלו, לאחר שבחודש מאי סיים רביעי בטור דה רומאנדי, 1:13 דקות מפרימוז' רוגליץ' המנצח.
לאחר מכן סיים גרוסשארטנר שמיני ב.
באוגוסט סיים רביעי בטור של צ'כיה ובאותו חודש גם נבחר לוואלטה אספנייה.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 13 בקטע ה-20. באוקטובר, סיים חמישי בטור של גואנגשי.
ב-2020 סיים גרוסשארטנר במקום התשיעי בפריז - ניס.
בהמשך העונה התחרה בוואלטה אה בורגוס וניצח את הקטע הראשון של המרוץ לאחר התקפה בקילומטר האחרון, אך איבד את ההובלה לרמקו אוונפול בקטע השלישי.
באוגוסט 2022 חתם על חוזה לשנתיים ביו.
בינואר 2023, סיים במקום רביעי בטור של סעודיה, מרחק של 18 שניות מהמנצח רובן גוריירו מפורטוגל.
בטור דה פראנס 2023 היה חלק מסגל שהיה אמור לעזור לטאדיי פוגאצ'אר לזכות בדירוג הכללי, שבסוף סיים במקום השני, גרוסשארטנר סיים במקום ה-23 בדירוג הכללי.
בטור גרמניה, שנערך באוגוסט סיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי אילן ואן ווילדר מבלגיה.
בקלאסיקת ברטאן סיים במקום השלישי אחרי שולנטין מאדואס ומתייה בורגודו עקפו אותו בספרינט הסיום, 10 ימים לאחר מכן, סיים במקום שלישי בג'ירו דלה טוסקנה.
בטור של לוקסמבורג סיים במקום השביעי בדירוג הכללי, חברו לקבוצה מארק הירשי ניצח את הטור.
בשנת 2024 זכה באליפות אוסטריה בנגד השעון.
בפריז-ניס אותה השנה ניצח על קבוצתו בקטע נג"ש קבוצתי.
גרוסשארטנר השתתף בג'ירו ד'איטליה 2024 ועזר לטאדי פוגאצ'אר לזכות בדירוג הכללי.
באולימפיאדת פריז סיים במקום 19 בנגד שעון ומקום 26 במירוץ הכביש.
ביוני 2025 סיים במקום השני בדירוג הכללי של טור סלובניה, אחרי אנדרס האלאנד ג'והנסן מנורווגיה.
בוואלטה אספנייה 2025 ניצח יחד עם קבוצתו בקטע מספר חמש בנג"ש קבוצתי, בדירוג הכללי סיים במקום 25.
פליקס גראנדי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם טנסי ושימש כתובע הכללי של ארצות הברית.
פליקס גראנדי נולד במחוז ברקלי שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית).
הוא עבר עם הוריו לבראונסוויל שבפנסילבניה ולאחר מכן לקנטקי.
הוא התחנך בחינוך ביתי ולאחר מכן בבית הספר התיכון של ברדסטאון שבקנטקי.
לאחר לימודיו בבית הספר הוא החל ללמוד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי והחל לעסוק במקצוע בספרינגפילד, קנטקי ב-1799.
ב-1799 נבחר גראנדי לייצג את מחוז וושינגטון בוועידה שניסחה את חוקת קנטקי השנייה.
בשנים 1800–1802 הוא היה נציג המחוז בבית הנבחרים של המדינה.
לאחר מכן הוא עבר למחוז נלסון, שאותו הוא ייצג בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1804–1806. ב-10 בדצמבר 1806 הוא מונה כשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי.
ב-11 באפריל 1807 הוא קודם לתפקיד נשיא בית המשפט.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התפטר ועבר לנאשוויל, טנסי, שם הוא שב לעיסוקו בעריכת דין.
החלטתו זו של גראנדי נבעה בין השאר מהתנגדותו לפוליטיקאי בן קנטקי שכוחו החל לעלות אז (ולימים מייסד המפלגה הוויגית) הנרי קליי, שהאינטרסים של אזור הבלוגראס שבקנטקי, שאותם הוא ייצג התנגשו עם אלו של גראנדי.
בשנים 1811–1814 כיהן גראנדי כנציג טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
לאחר מכן, בשנים 1819–1825 הוא היה חבר בית הנבחרים של טנסי, וב-1820 הוא היה חבר בוועדה לקביעת קו הגבול בין טנסי לבין קנטקי.
ב-1829 הוא נבחר כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית לתפקיד סנאטור לאחר שאחד המושבים של טנסי בסנאט התפנה בעקבות התפטרותו של ג'ון איטון, שמונה כמזכיר המלחמה בקבינט של ג'קסון.
ב-1832 נבחר גראנדי לכהונה נוספת בסנאט שנמשכה עד 1838, כאשר הוא התפטר כדי לקבל על עצמו משרה בקבינט.
במהלך תקופה זו הוא שימש עד 1836 כיושב ראש ועדת משרד הדואר ונתיבי הדואר של הסנאט ולאחר מכן כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט.
ביולי 1838 מונה גראנדי על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן כתובע הכללי של ארצות הברית.
בדצמבר 1839 הוא התפטר לאחר שנבחר שוב מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט, כדי לאייש את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של אפרים פוסטר.
שאלת זכאותו להיבחר לסנאט בעודו מכהן כתובע הכללי הועלתה וב-14 בדצמבר הוא התפטר ונבחר מחדש באותו יום.
הוא המשיך לכהן בסנאט עד למותו שנה לאחר מכן.
במהלך כהונתו זו בסנאט שימש גראנדי כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט.
פליקס גראנדי נפטר בנאשוויל ב-19 בדצמבר 1840. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של העיר.
על שמו נקראו מחוזות באילינוי, איווה, מיזורי וטנסי.
העיר גראנדי סנטר שבמחוז גראנדי' שבאיווה נקראת גם היא על שמו.
מדי שנה בחודש יולי נערך בעיר פסטיבל בשם "ימי פליקס גראנדי" לציון תחילתו של היריד המחוזי השנתי.
גראנדי היה המנטור של מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית ג'יימס פולק.
פולק רכש את ביתו של גראנדי ושינה את שמו מ"גראנדי פלייס" ל"פולק פלייס".
הוא התגורר שם לאחר תום נשיאותו ועד למותו.
פליקס ארננדס (בספרדית:Félix Abraham Hernández García) (נולד ב-8 באפריל 1986 בולנסיה, ונצואלה) הוא שחקן בייסבול ונצואלי לשעבר ששיחק בקבוצת סיאטל מארינרס מליגת ה-MLB בעמדת המגיש.
בשנת 2012 הוא ביצע משחק מושלם מס' 23 בתולדות הליגה.
פליקס ארננדס נולד בולנסיה שבוונצואלה והחל לשחק בייסבול בגיל צעיר.
כאשר הוא הגיע לגיל 16 הוא נחתם על ידי נציגי קבוצת סיאטל מארינרס.
לאחר סיום בית הספר, פליקס ארננדס חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו וקיבל 710 אלף $ במעמד החתימה.
גם קבוצות אחרות ניסו להחתים אותו על חוזה, אך הוא ציין שחתם עם קבוצת סיאטל מכיוון שזו הייתה הקבוצה של פרדי גרסיה שפליקס ארננדס היה בין מעריציו.
בשנת 2003 פליקס ארננדס הגיע לארצות הברית והחל לשחק בקבוצות משנה של המועדון.
בשנת 2005 הוא לראשונה היה שותף במשחק של MLB.
במהלך הקריירה הוא שיחק 6 פעמים במשחקי אול-סטאר (2009, 2011-2015) וקיבל פרסים נוספים של הליגה.
בשנת 2012 הוא ביצע משחק מושלם מס' 23 בתולדות הליגה והראשון של שחקן בייסבול במדי סיאטל.
בשנים 2007 ו-2009 הוא היה חלק מנבחרת ונצואלה במשחקים בין-לאומיים.
לאחר סיום הקריירה הוא המשיך להתגורר בארצות הברית וקיבל אזרחות בשנת 2018.
פליקס ד'ארל היה מיקרוביולוג צרפתי שהתפרסם לאחר גילוי בקטריופאג'ים.
פליקס ד'ארל נולד במונטריאול, קנדה למשפחה שהגיע מצרפת.
אביו נפטר כאשר הוא היה בן שש.
ד'ארל למד בתיכון לואי הגדול בפריז.
לאחר סיום הלימודים הוא למד באוניברסיטת בון אך לא סיים אותה.
פליקס ד'ארל טייל ברחבי אירופה.
בטורקיה הוא פגש את אשתו והם התחתנו כאשר הוא היה בן 20. בגיל 24 המשפחה נסעה לקנדה בה הוא פתח מעבדה והתחיל ללמוד מיקרוביולוגיה מספרים.
בשנת 1901 הוא פרסם את המאמר המדעי הראשון שלו ב-Le Naturaliste Canadien.
לאחר הולדת הבת השנייה, פליקס ד'ארל חתם על חוזה עם ממשלת גואטמלה והתחיל לעבוד כמיקרוביולוג בבית חולים בבירה.
באותה תקופה הוא למד מחלות של צמחים והחל לעבוד על יצירת ויסקי מבננות.
בשנת 1907 הוא עבר למקסיקו לפי הזמנת ממשלת המדינה.
בהיותו שם, בשנת 1909 הוא הצליח לייצר משקה אלכוהולי מסיסל.
המכונות לייצור תעשייתי הוזמנו בצרפת ובהתאם לכך הוא חזר לפריז להשגיח על הייצור.
בהיותו בפריז פליקס ד'ארל קיבל אישור לעבוד במכון פסטר ללא תשלום.
בשנת 1911 כל המשפחה חזרה לצרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פליקס ד'ארל בעזרת המשפחה יצר כ-12 מיליון מנות של תרופות לצורכי צבא.
ב-3 בספטמבר 1917 פליקס ד'ארל פרסם עבודותיו על חקר בקטריופאג'.
בשנת 1919 הוא לראשונה הצליח לרפא חולה של דיזנטריה.
בשנת 1920 הוא עבר להודו-סין הצרפתית בה המשיך בלימודי מחלות.
בהמשך הוא חזר למכון פסטר ובעזרת אדואר אלכסנדר דה פומיאן קיבל הרשאה להשתמש בציוד המכון.
בשנת 1921 הוא פרסם את הספר The Bacteriophage: Its Role in Immunity כפרסום רשמי של המכון.
על מחקריו בתחום בקטריופגים הוא קיבל תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת ליידן ובשנת 1925 הוענקה לו מדליית לוונהוק.
בשנת 1926 הוא היה מועמד לקבלת פרס נובל בפעם הראשונה.
פליקס ד'ארל המשיך בפיתוח טיפולים בחולים במצרים ובהודו בביקורים שם.
בשנת 1934 הוא הוזמן לטביליסי בה התחיל לעבוד עם חברו גיאורגי אליאבה.
לאחר מספר שנים, אליאבה הואשם בפעילות נגד בשלטון כחלק של הטיהורים הגדולים וד'ארל עם משפחתו נמלטו מברית המועצות.
שיטות ריפוי בעזרת בבקטריופאג'ם, למרות קשיים טכנולוגיים, התפתחו במהירות וקיבלו הכרה בינלאומית במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר גילוי פניצילין שימוש בשיטה זו למעשה הופסק בכל המדינות למעט ברית המועצות.
פליקס ד'ארל נפטר מסרטן בפריז בשנת 1949.
על שמו נקרא רחוב בפריז משפחת Herelleviridae של בקטריופאג'ים.
הוא היה מועמד לקבלת פרס נובל מספר פעמים.
פליקס אוהנה אפנה-ג'יאן הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קרמונזה ובנבחרת גאנה.
ב-13 במרץ 2021 הצטרף אפנה-ג'יאן לרומא מהסרייה א', ממחלקת הנוער יוראפריקה FC.
ב-27 באוקטובר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בניצחון 1–2 על קליארי במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת 2021/2022. ב-21 בנובמבר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 0–2 על גנואה במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
ב-29 באוגוסט 2022 חתם בקרמונזה.
ב-25 במרץ 2022 ערך אפנה-ג'יאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, כששיחק 82 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת ניגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
פליקס החתול: הסרט הוא סרט פנטזיה מונפש משנת 1989 בבימויו של טיבור הרנאדי, אשר מבוסס על הדמות המצוירת והקומיקס בעל אותו השם.
פיתוח הסרט החל בשנת 1985, והפקתו התרחשה באירופה בין 1986 ל-1987. הסרט לא פורסם רשמית בארצות הברית עד 1991 ב-VHS.
בממלכת אוריאנה, הנסיכה אוריאנה, שליטת הממלכה, קיבלה הודעה על ידי מגדת עתידות מקומית בשם פרל שדודה המרושע, הדוכס מזיל, פולש לממלכה.
כדי להתמודד עם האיום של הדוכס, אוריאנה ופרל יורדות למערה שמתחת לטירה ומנסות להשתמש במכשיר עתיק בשם "דימנספורטר" על מנת לברוח למימד אחר ולמצוא גיבור שיציל את הממלכה.
עם זאת, הן נתפסות על ידי הצבא הרובוטי של הדוכס ונכלאות, בעוד הדוכס עצמו משתלט על הממלכה.
כשהנסיכה נלקחת על ידי הרובוטים ה"צילינדרים" של הדוכס, היא מזילה דמעה קסומה, שמתעופפת לתוך הדימנספורטר במקומה ומועברת למימד של פליקס החתול, שם הוא מנמנם מתחת לעץ דקל כשהדמעה מוצאת אותו.
הדמעה מתעוררת ומנחה אותו למכרה זהב נטוש, שם נמצא הדימנספורטר.
פליקס החתול, עם תיק התעלולים הקסום שלו, מועבר במהרה לממלכת אוריאנה.
בינתיים, אויבו של פליקס, הפרופסור, ואחיינו מבריקוני, שריגלו אחריו, הולכים בעקבות פליקס לאוריאנה בתקווה לתפוס את פליקס ולגנוב את תיק הקסמים שלו.
באוריאנה, הדמעה אומרת לפליקס שהיא לא יכולה להנחות אותו יותר ונעלמת.
פליקס הולך לאיבוד ובעקבות כך מסתיים בביצה בארץ זיל.
שם, הוא פוגש את פים, שמציע להדריך אותו, אבל פים בוגד מאוחר יותר בפליקס ומעביר אותו לוואק ליזארדי, הבעלים של קרקס מקומי ומשרתו של הדוכס.
לפי הצעתו של פים, וואק מחרים את התיק של פליקס ומכניס אותו לעבודה כאומן במה, ונועל את פליקס בתא לפני ואחרי כל הופעה.
בסופו של דבר, פליקס מצליח לחמוק מתאו ונפגש עם הנסיכה, המוחזקת בתא סמוך.
היא מסבירה לפליקס על כיבושו של הדוכס על ממלכתה, שאותו היא מגלה שהוא למעשה דודה.
בעבר הדוכס היה מדען שלא הסכים עם הדעות הפציפיסטיות שבהן החזיקה הממלכה.
לאחר שתאונת מעבדה הותירה אותו מעוות, הוא בנה מחדש את גופו למעטפת מכנית.
בגלל ניסיון לתפוס את הסודות המלכותיים של הטכנולוגיה העילית של אבותיהם, הוא גורש לארץ זיל.
הוא תכנן נקמה, בינתיים זכה לנאמנות ליצורים המוזרים של זיל, בנה צבא רובוטי והסתער על אוריאנה בכוח.
הוא לא הסתפק בלשלוט על אוריאנה, הוא המשיך במאמצים למצוא את הסודות המלכותיים הכלולים ב"ספר הכוח האולטימטיבי", שהנסיכה סירבה לחשוף את מיקומו.
פליקס בורח עם הנסיכה באמצעות תיק הקסמים שלו כדי לעוף באמצע הופעת במה.
פליקס, אוריאנה ופים שהפך לטוב לב יצאו לדרך לעבר ממלכת אוריאנה, בסופו של דבר הצטרפו הפרופסור ומבריקוני לאחר שלא הצליחו לגנוב את התיק של פליקס.
הגיבורים חודרים לטירה אך נכבשים במהירות ונלכדים על ידי צבא הדוכס.
הדוכס מכריח את אוריאנה לחשוף בפניו את מיקומו של ספר הכוח האולטימטיבי בכך שהוא מאיים להרוג את פליקס ואת האחרים, אך עם השגתו, הוא מגלה שתוכנו אינו מועיל לו.
הדוכס משחרר בכעס את היצירה האולטימטיבית שלו, מאסטר צילינדר, כדי להשמיד את הגיבורים.
עם זאת, פליקס זורק את הספר על מאסטר צילינדר, מה שגורם לו לקצר ולהתקלקל, מה שבתורו מכבה את שאר הצילינדרים.
כשהצבא שלו נעלם, הדוכס בורח, נשבע לחזור.
הממלכה ניצלה, אוריאנה מעבירה את פליקס, הפרופסור ומבריקוני הביתה עם הדימנספורטר ואמרה לפליקס שיש לו לב זהב.
דייוויד קולין בתור פליקס החתול
כריס פיליפס בתור הפרופסור / גרמפר
מורין אוקונל בתור הנסיכה אוריאנה
פיטר ניומן בתור הדוכס מזיל / וואק ליזארדי / פים
אליס פלייטן בתור גברת פירל / מבריקוני
סוזן מונטנרו, כריסטיאן שניידר ומייקל פרמר כקולות נוספים
הסרט מציג את שיר הנושא של וינסטון שארפלס מסדרת הטלוויזיה פליקס החתול, שעליה מבוסס הסרט.
את הפרטיטורה הלחין כריסטופר ל.
סטון, עם שירים של ברנד שונהופן, דון אוריולו וכריסטיאן שניידר.