tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה של רובלרו-סילס נקבע ש"פנייה ישירה" משמעותה שהשופט חייב לפנות לנאשם באופן אישי.
אף על פי שבתי משפט רבים שינו את ההליכים כדי להתאים את עצמם לפסיקה זו, עדיין קיימות צורות של משפטים המוניים שמיושמות באזור הגבול.
תומכי מבצע ההתייעלות טוענים שהרשעות באופן חמור יותר הם גורם חשוב במניעת חציות בלתי חוקיות של הגבול.
מקרי הלכידה של המהגרים הבלתי חוקיים פחתו לאחר 2005, כך שהם רואים בכך הצלחה של התהליך.
מבקריו של מבצע ההתייעלות רואים את השימוש בבתי המשפט הפדרליים ובכוחות אכיפת החוק כהיבט שלילי.
בנוסף, העמדתם לדין של חוצי הגבול מסיטה את תשומת הלב מהעמדה לדין על עבירות חמורות יותר.
הם טוענים התועלת במבצע זה נמוכה בהשוואה למשאבים הנדרשים לביצועה.
בתגובה לטענה שהמבצע מצליח למנוע הגירה בלתי חוקית, טועני מבקרי התוכנית שהתמריץ לחצות את הגבול כדי להשיג מקום עבודה או להתאחד עם בני משפחה חזק יותר.
גבול איראן–טורקיה (בטורקית: İran–Türkiye sınırı; בפרסית: مرز ترکیه و ایران) הוא הגבול בין הרפובליקה האסלאמית של איראן והרפובליקה הטורקית.
אורכו של הגבול הוא כ-534 קילוטרים והוא נמשך ממשולש גבולות של זוג המדינות עם אזרבייג'ן בצפון ועד משולש הגבולות עם עיראק בדרום.
הגבול מתחיל עם משולש הגבולות של איראן וטורקיה עם נחצ'יבאן, שהיא רפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן בצמוד לנהר אראס.
לאחר מכן הגבול ממשיך לכיוון דרום עד משולש הגבולות עם עיראק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל באזור המזרח התיכון המרד הערבי, שנתמך על ידי הבריטים, שחשקו בנפט שהיה באזור, ודחפו את הערבים למרוד ב ששלטה על מרבית המזרח התיכון.
כתוצאה מהסכם סייקס–פיקו שנחתם ב-1916, השיגו הבריטים את השליטה באזורי מוסול, בגדאד ובצרה, אזורים שכבשו הבריטים עם הקמת המנדט הבריטי בעיראק ב-1920.
על פי הסכם סוור חולקה האימפריה העות'מאנית, והאזורים שמצפון למוסול יועדו להיות חלק ממדינה כורדית עצמאית או אוטונומית.
הלאומנים הטורקים זעמו על האמנה ותרמו לאווירה שבעקבותיה פרצה מלחמת העצמאות הטורקית.
ההצלחה הטורקית במלחמה ייתרה את ההסכם וביטלה את הקשר בינו לבין המציאות.
לאחר חתימת הסכם לוזאן, הטורקים השיגו הישג טריטוריאלי נדיב בהרבה מההסכם הקודם, אך נאלצו לוותר באופן רשמי על תביעה שהייתה להם במזרח התיכון.
במזרח נשמר הגבול העות'מאני-פרסי לשעבר, שכעת הפך למשולש גבולות בין עיראק, איראן וטורקיה הצעירה.
באפריל 1929 נחתם באנקרה אמנה בין הטורקים לפרסים לגבי הגבול המשותף שלהן, הסכם שהיה תגובה למרד אררט שבוצע על ידי הכורדים באזור הגבול.
רק בוועידה שנערכה בטהראן ב-1932, הוחלט באופן סופי על החלפת שטחים.
השטח העיקרי שעליו ויתרו האיראנים לטורקים היה אררט הקטן.
כ-8 שנים לאחר מכן, במאי 1937 נחתם בין המדינות הסכם הגבולות הסופי.
ב-2017 החלה טורקיה להקים גדר גבול בגבול עם איראן, גדר שמטרתה היא למנוע הסתננות והברחות בלתי חוקיות.
הגבול צפוי להיות באורך של כ-144 קילומטרים.
נכון לדצמבר 2017, רק חצי מהיעד הושלם.
לטענת הגורמים האחראים, הגדר הייתה אמורה להיות מושלמת עד אביב 2019, אך נכון ליוני 2021 היא טרם הושלמה.
האיראנים בירכו על הקמת הגדר.
גבול אוקראינה–רוסיה הוא גבול המדינה הבינלאומי בין רוסיה לאוקראינה.
מעל היבשה הגבול מתווה חמישה אובלסטים (אזורים) של אוקראינה וחמישה אובלסטים של הפדרציה הרוסית.
סוגיית הגבול המודרנית נמשכת מאז נפילת האימפריה הרוסית ב-1917.
הגבול בין אוקראינה לרוסיה נקבע לראשונה בשנת 1922 עם הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה כחלק מברית המועצות.
גבול זה כלל שטחים מסוימים שהיו בעלי אוכלוסייה אוקראינית משמעותית.
במהלך השנים נערכו מספר שינויים בגבול, כאשר שטחים הועברו בין רוסיה לאוקראינה.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, אוקראינה הכריזה על עצמאות והגבול עם רוסיה נותר כפי שהיה בתקופה הסובייטית.
מאז התרחשו מספר אירועים שהביאו לשינויים נוספים בגבול, כגון סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014. כמו כן מתנהלת מלחמה באזור המזרחי של אוקראינה בנוגע להשתייכות של שטחים מסוימים.
כל צד מחזיק בטענות היסטוריות ופוליטיות לגבי הגדרת הגבול הרצוי, מה שהופך אותו למוקד מחלוקת מתמשך בסכסוך בין המדינות.
בשנת 1991, אוקראינה כמדינה עצמאית חדשה ירשה את השטח ואת הגבולות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
באותה תקופה גבול רוסיה-אוקראינה היה קו מנהלי, שלא היה תוחם ולא תוחם.
מאז ניסתה אוקראינה להקים גבול ראוי.
מאז תחילת 2014 הגבול נפרץ שוב עקב הסכסוך האוקראיני-רוסי.
לדברי ראש שירות משמר הגבול האוקראיני ויקטור נזרנקו, המדינה אינה שולטת ב-409.3 ק"מ (254.3 מייל) מהגבול עם רוסיה.
רצועת אדמה זו נשלטת כעת על ידי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק.
בגלל שינוי השליטה, לאוקראינה אין עוד סמכות על מצר קרץ'.
במקביל, הפדרציה הרוסית יצרה מחסומים לאורך הגבול המנהלי של אוקראינה בין חצי האי קרים למחוז חרסון.
בשנת 2014 ממשלת אוקראינה חשפה תוכנית לבניית מערכת חומת הגנה לאורך הגבול עם רוסיה, בשם "גדר הגבול אוקראינה–רוסיה".
התוכנית תעלה כמעט 520 מיליון דולר, והיא עדיין נמצאת בתהליך בנייה.
ב-1 בינואר 2018 אוקראינה הציגה בקרות ביומטריות עבור כניסת רוסים למדינה.
ב-22 במרץ 2018 חתם נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו על צו המחייב אזרחים רוסים להודיע מראש לשלטונות אוקראינה על סיבת הנסיעה לאוקראינה.
ב-7 בנובמבר 2018 תוקן החוק הפלילי של אוקראינה, כך שהמעבר הבלתי חוקי של הגבול לאוקראינה "כדי לפגוע באינטרס של המדינה" נתונה לעונש של עד שלוש שנים.
מאז 30 בנובמבר 2018 אוקראינה אוסרת על כל הגברים הרוסיים בגילי 16 עד 60 להיכנס למדינה למעט חריגים למטרות הומניטריות.
מ-1 במרץ 2020 אוקראינים שחוצים את הגבול מאוקראינה לרוסיה צריכים להשתמש בדרכון הבינלאומי שלהם.
עם זאת, אוקראינים שחוזרים לאוקראינה יכולים לעשות זאת באמצעות דרכון פנימי.
מזכר בודפשט בדבר הבטחות ביטחוניות מתייחס לשלושה הסכמים מדיניים זהים שנחתמו בוועידת OSCE בבודפשט, הונגריה ב-5 בדצמבר 1994. בין היתר, המזכר הבטיח כי החותמים עליו (הפדרציה הרוסית, ארצות הברית ובריטניה) יכבדו את הגבולות הקיימים של אוקראינה.
האי טוזלה הפך מוקד לסכסוך בין רוסיה לאוקראינה בשנת 2003. האי ממוקם במצר קרץ', ומבחינה מנהלית הוא חלק מחצי האי קרים.
במהלך התקופה הסובייטית האי יחד עם קרים הועבר לאוקראינה ב-1954.
דרכי המסחר העיקריות נמצאות בחלק העמוק יותר של מצר קרץ' שנמצא בין האי לקרים ונחשב לחלק מהמים הטריטוריאליים של אוקראינה.
מאידך, ספינות מתקשות לנסוע למזרח האי בשל העובדה שיש שם מים רדודים.
בין טוזלה לחצי האי טאמאן ישנם שני ערוצים, אולם אף אחד מהם אינו עמוק יותר מ-3 מ' (9.8 רגל).
שרצים ודגים שוהים בעיקר במים הטריטוריאליים של אוקראינה, דבר המתאים לתעשיית הדיג של קרים.
עוצמת הסכסוך גברה עקב תחזית מיקומי הנפט והגז באזור והיעדר גבול בינלאומי שנקבע ומאושר בין רוסיה לאוקראינה.
בהצעת הצד הרוסי מוצע שהגבול יימתח לאורך מצע המים הטריטוריאליים, תוך שיתוף בשימוש במימי ים אזוב ומימי מצר קרץ'.
מאז סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה, מעמדם של קרים ושל העיר סבסטופול מצוי כעת במחלוקת בין רוסיה לאוקראינה.
אוקראינה, ורוב הקהילה הבינלאומית, מחשיבים את קרים כרפובליקה אוטונומית של אוקראינה, ואת סבסטופול כאחת מערי אוקראינה בעלות מעמד מיוחד.
רוסיה לעומת זאת, מחשיבה את קרים כנושא פדרלי של רוסיה, ואת סבסטופול כאחת משלוש הערים הפדרליות של רוסיה.
מאז 1991 רוסיה גם שוכרת את הבסיס הימי של סבסטופול עם חוזה החכירה הנוכחי עד שנות ה-2040 עם אופציה להארכה נוספת, אך הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אישרה את ביטול הסכמי החכירה הללו פה אחד על ידי 433 חברי פרלמנט ב-31 במרץ 2014.
הגבולות של בסיס הצי הרוסי, בעיר סבסטופול ובסביבתו, לא זוהו בבירור.
בדצמבר 2018 הודיעה רוסיה כי השלימה את בניית המחסום באורך 60 ק"מ על פני מצר פרקופ בין אוקראינה לקרים.
הגבלות על כניסת רוסים לאוקראינה (מאז 2018)
ב-22 במרץ 2018 חתם נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו על צו המחייב אזרחים רוסים ו"יחידים ללא אזרחות, המגיעים ממדינות בסיכון הגירה", להודיע מראש לרשויות האוקראיניות על סיבת הנסיעה שלהם לאוקראינה.
ב-7 בנובמבר 2018 תוקן החוק הפלילי של אוקראינה, כך שמעבר בלתי חוקי של הגבול לאוקראינה "כדי לפגוע באינטרס של המדינה" תוקן במאסר של עד שלוש שנים.
הכוונה היא לאנשים שנמנעה מהם כניסה לאוקראינה וחברי יחידות של הכוחות המזוינים הרוסים או רשויות אכיפת חוק אחרות, המנסים לחצות את גבול המדינה של אוקראינה בכל אמצעי מעבר למחסומים הרשמיים או במחסומים ללא מסמכי נסיעה מתאימים, או מסמכים המכילים מידע לא מדויק.
אותם מעשים הנעשים שוב ושוב או על ידי קבוצת אנשים יחולו מאסר של שלוש עד חמש שנים.
עונש מאסר של חמש עד שמונה שנים צפוי בגין ביצוע מעשים אלו בשילוב אלימות או שימוש בנשק.
מאז 30 בנובמבר 2018 אוקראינה אוסרת על כל הגברים הרוסים בגילים 16 ל-60 להיכנס למדינה למעט חריגים למטרות הומניטריות.
אוקראינה טוענת שמדובר באמצעי אבטחה כדי למנוע מרוסיה להקים יחידות של צבאות פרטיים על אדמת אוקראינה.
הוא משתרע מנקודה בים השחור 22.5 ק"מ (14.0 מייל) דרומית למצר קרץ', שם המגע הראשון עם המים הטריטוריאליים של שתי המדינות, הוא מצפון למצר זה.
מאז מאי 2015 אוקראינה בונה גדר גבול מבוצר בגבול רוסיה-אוקראינה, הידועה בכינויה "חומת יאצניוק".
מטרת הפרויקט היא למנוע התערבות צבאית רוסית ולוחמה היברידית באוקראינה.
החל ממאי 2015, מערכת הגנה מוקפת חומה הייתה בבנייה לאורך הגבול הרוסי במחוז חרקוב.
הפרויקט תוכנן להסתיים בשנת 2018. ביוני 2020 שיער משמר הגבול האוקראיני שהפרויקט יסתיים עד 2025.
ב-24 בפברואר 2022, מספר דקות לפני השעה 5:00 (שעון מקומי), הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על החלטתו לערוך "מבצע צבאי מיוחד" באוקראינה.
המטרות המוצהרות של המבצע היו "לעצור את רצח העם", שביצעו כביכול האוקראינים ברפובליקות הפרו-רוסיות, שהוקמו במחוזות דונצק ולוהנסק, ולהביא ל"דה-נאציפיקציה ודה מיליטריזציה" של אוקראינה.
במסגרת ההכרזה על המבצע, קרא ולדימיר פוטין לצבא האוקראיני להיכנע.
הפלישה הקרקעית של צבא רוסיה התנהלה בארבעה מאמצים התקפיים עיקריים: בצפון אוקראינה, התקדמו הכוחות הרוסיים מגבול בלארוס דרומה, ממזרח וממערב לנהר דנייפר, במטרה לכתר את עיר הבירה, קייב, ואולי אף לכבוש אותה.
בצפון-מזרח אוקראינה תקפו הרוסים לכיוון דרום מערב, במגמה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי, ולהגיע לדנייפר באזור קרמנצ'וג.
בדרום-מזרח אוקראינה תקפו כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים משטחי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק מערבה, במטרה לכבוש את השטחים, שנותרו בשליטת אוקראינה במחוזות דונצק ולוהנסק.
בדרום אוקראינה, תקפו הכוחות הרוסיים את מחוז חרסון מחצי האי קרים, במטרה לנתק את אוקראינה מהים, וליצור מסדרון יבשתי בשליטה רוסית לחצי האי קרים.
במקביל לפלישה הקרקעית, תקפו הרוסים, באמצעות מטוסים וטילים ארוכי טווח, עשרות יעדים בעומק שטח אוקראינה במטרה להשמיד את חיל האוויר ואת מערך ההגנה האווירית של אוקראינה, ולשתק את מערך הפיקוד והשליטה של הצבא האוקראיני.
חיל האוויר האוקראיני ספג מהלומה קשה, אך המתקפה האווירית הרוסית נכשלה בהשגת יעדיה העיקריים.[דרושה הבהרה] בנוסף נערכה מתקפת סייבר רוסית נרחבת על רשתות המחשוב האוקראיניות.
מעט לפני השעה 7:00 הכריז נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, על משטר צבאי בכל רחבי המדינה ועל ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם רוסיה.
בשלושת הימים הראשונים של הפלישה הרוסית, השיגו הכוחות התוקפים התקדמות מהירה יחסית, אולם לאחר מכן הואט מאוד קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים, ובמספר אזורים (מצפון מערב לקייב ובמרחב חרקוב) נבלמה המתקפה הרוסית כמעט לחלוטין.
הצבא הרוסי לא הצליח לכתר ולהשמיד כוחות אוקראיניים משמעותיים, וההתנגדות העזה של חלק מהערים והעיירות האוקראיניות, שנמצאו בנתיב התקדמותו, אילצה את הרוסים במקרים רבים לעקוף אותן, ולהשאיר לא מעט כיסי התנגדות בעורפו.
ב-24 בפברואר, דקות ספורות לאחר הכרזתו של פוטין על פתיחת המבצע דווח על פיצוצים באזור קייב, בירת אוקראינה.
הכוחות הרוסיים החלו להתקדם מגבול בלארוס דרומה במטרה לכתר ולנתק את קייב.
הכוחות שכללו יחידות מהארמייה ה-41, הארמייה ה-35 והארמייה ה-36. בסיוע מספר בריגדות מוטסות, התקדמו לעבר העיר בשני צירים עיקריים: האחד, מגבול בלארוס במקביל לגדה המערבית של נהר דנייפר דרך צ'רנוביל ופריפיאט, והשני, מאזור מפגש הגבולות בלארוס–רוסיה–אוקראינה, דרך מחוז צ'רניהיב בגדה המזרחית של הנהר.
ביום הראשון של הפלישה, השתלטו כוחות רוסיים על צ'רנוביל ופריפיאט, אך הניסיון של כוחות מוטסים להשתלט על נמל התעופה אנטונוב, במרחק קצר מצפון לקייב, נתקל בהתנגדות אוקראינית עזה.
רק ביום שלמחרת הצליחו הרוסים להשלים את ההשתלטות על שדה התעופה, בסיוע כוחות קרקע שחברו לכוחות המוטסים.
באותו יום נשמעו אזעקות רבות בקייב עקב מתקפת טילים על העיר.
דיווחים אוקראיניים על כניסת כוחות רוסיים אל תוך העיר עצמה, ועל קרבות רחוב שפרצו באזורים שונים של העיר, התבררו בדיעבד כחסרי בסיס.
-24 בפברואר תקפו כוחות רוסיים, שכללו אלמנטים מהארמייה ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-1, ממחוזות קורסק ובלגורוד לכיוון דרום מערב, במטרה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי באוקראינה, כולם או חלקם, ולכבוש את הערים המרכזיות באותם חבלים.
במחוז סומי, חדרו כוחות רוסים לעיר סומי כבר ביום הראשון למתקפה, אך עד 26 בפברואר הם נהדפו ממנה על ידי הצבא האוקראיני וכוחות מיליציה מקומית במסגרת קרב סומי.
במקביל להמשך הלחימה סביב העיר סומי, הכוחות הרוסים העיקריים איגפו את העיר, התקדמו במהירות מערבה, חדרו למחוז צ'רניהיב וכוחות החלוץ שלהם הגיעו סמוך לברובארי, פרבר מזרחי של העיר קייב, ב-4 במרץ.
כוחות רוסיים כבשו את העיר קונוטופ, מצפון-מערב לסומי, ב-25 בפברואר.
כוחות רוסיים אחרים התקדמו לעבר העיר אוחטירקה, מדרום לסומי, אך כל הניסיונות שלהם לכבוש את העיר נכשלו.
הם כבשו את טרוסטיאנץ הסמוכה, אך נהדפו ממנה בהתקפת נגד אוקראינית בסוף מרץ.
בראשית אפריל 2022, בעקבות נסיגת הצבא הרוסי ממחוזות צ'רניהיב וקייב, פינו הכוחות הרוסיים גם את כל השטחים, שנכבשו על ידם במחוז סומי, והסירו את המצור על העיר סומי.
המתקפה הרוסית על העיר חרקוב, בירת מחוז חרקוב והעיר השנייה בגודלה באוקראינה, נקלעה לקשיים מהיום הראשון למלחמה.
אף על פי שחרקוב נמצאת במרחק כ-35 ק"מ בלבד מגבול רוסיה–אוקראינה, הכוחות הרוסיים שתקפו מכיוון בלגורוד נתקלו בהתנגדות עזה בפרברים הצפוניים של העיר, והשיגו התקדמות מועטה.
ב-27 בפברואר חדר כוח סיור רוסי לתוך חרקוב, אך נאלץ לסגת מהעיר תוך זמן קצר לאחר שספג אבדות כבדות.
אזור דונבאס שלטו כוחות בדלנים פרו-רוסיים בחלק ניכר ממחוזות דונצק ולוהנסק משנת 2014. על אף שקו החזית באזור זה התייצב באביב 2015, המשיכה להתנהל בו לחימה בעצימות נמוכה בין הצדדים היריבים.
הצבא האוקראיני ריכז חלק ניכר מכוחותיו, כולל רבות מיחידות העילית שלו, באזור דונבאס, והקים מערך הגנה עמוק ומבוצר, כדי להגן על השטחים שנותרו בשליטתו.
במחוז דונצק, זכו כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים להצלחה פחותה.
עד אמצע מרץ הם הצליחו אמנם להשתלט על רוב החלק הדרומי של המחוז, לאחר שבראשית החודש הם חברו לכוחות הרוסיים, שתקפו מזרחה מכיוון חצי האי קרים, מצפון לעיר מריופול, השלימו את כיתור הכוחות האוקראיניים, שהגנו על העיר, ויצרו מסדרון יבשתי צר בשליטה רוסית, מגבול רוסיה לקרים.
במהלך השבועות הבאים, הרחיבו כוחות המיליציה של DPR, בסיוע כוחות רוסיים, את המסדרון היבשתי שבשליטתם צפונה, לאחר שהשתלטו על מחוז המשנה וולנובאחה במסגרת קרב וולנובאחה.
אולם בחלקים המרכזי והצפוני של מחוז דונצק, כמעט לא חל שינוי בקווי החזית מאז תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
באזור שממערב לעיר דונצק בנו האוקראינים מערך הגנה עמוק ומבוצר במהלך שמונה השנים, שחלפו מאז סיום המלחמה בדונבאס, שהוחזק על ידי כמה מהיחידות המובחרות ביותר של הצבא האוקראיני.
כתוצאה מכך, כל הניסיונות של כוחות הבדלנים, והכוחות הרוסיים שלחמו לצידם, להבקיע את מערך ההגנה האוקראיני בקו וולדאר–מרינובקה–קרסנוגורובקה–אבדיבקה, נכשלו, לאחר שהכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
הרוסים תכננו לאגף את הכוחות האוקראיניים, שהחזיקו באזור זה, מצפון ומדרום, ולכתר אותם בתנועת כיתור רחבה, אך נכשלו ביישום תוכניתם, לאחר שהמבקע שלהם מאזור איזיום, נבלם על ידי הכוחות האוקראיניים במרחק קצר מדרום לעיר.
יעדי המתקפה הרוסית בדרום אוקראינה, לפחות בשלב הראשון שלה, היו ניתוק אוקראינה מהים, כיבוש הנמלים בשליטתה על חופי ים אזוב והים השחור ויצירת רצף יבשתי בשליטת רוסיה לחצי האי קרים ואולי אף למחוז טרנסניסטריה שבמולדובה.
לאחר הפריצה החוצה מחצי האי קרים התקדמו הכוחות הרוסיים במספר צירים במקביל.
כוח אחד תקף מזרחה לאורך חופי ים אזוב לכיוון נמלי מליטופול ומריופול, כוח שני התקדם מערבה וצפון-מערבה במטרה לכבוש את נמלי חרסון ומיקולאייב ולהתקדם במעלה נהר דנייפר במקביל לגדה המערבית של הנהר לכיוון קריווי ריה, ואילו כוח שלישי נע צפונה לכיוון זפוריז'יה בגדה המזרחית של הדנייפר.
בין הקרבות הבולטים שנערכו בחזית זו היו קרב חרסון, קרב מיקולאייב וקרב מריופול.
עד אמצע מרץ 2022 השתלטו הכוחות הרוסיים כמעט על כל מחוז חרסון ועל רוב שטח מחוז זפוריז'יה, ויצרו רצף יבשתי בשליטת רוסיה ממחוז רוסטוב לחצי האי קרים.
הרוסים כבשו את נמלי מליטופול וברדיאנסק, וכן את נמל חרסון, העיר האוקראינית הגדולה ביותר, שנפלה בידם בשלב הראשון של הפלישה לאוקראינה.
אולם התנגדות עיקשת של חיל המצב האוקראיני בנמל מריופול, שהושמה במצור רוסי החל מראשית מרץ, לא איפשרה לרוסים להשלים את כיבוש חופי ים אזוב.
בנוסף, בגדה המערבית של הדנייפר, התנגדות העזה של הצבא האוקראיני באזור מיקולאייב, מנעה מהכוחות הרוסיים להמשיך בהתקדמותם מערבה לאזור אודסה, ולהשלים את כיבוש חופי הים השחור.
ב-29 באוגוסט 2022 הודיע צבא אוקראינה על פתיחת מתקפת-נגד מול הצבא הרוסי בדרום אוקראינה.
למחרת הודיע שר ההגנה הרוסי על כישלון המתקפה האוקראינית.
האוקראינים שמרו על עמימות צבאית ביחס לפרטים.
לפי צבא אוקראינה, המתקפה נמשכת.
היועץ של נשיא אוקראינה אולקסי ארסטוביץ' אמר כי המתקפה הולכת להיות "מבצע איטי לכרסום האויב", ולא מערכה מהירה ומסיבית.
עד סוף ספטמבר נבלמה המתקפה האוקראינית על ראש הגשר הרוסי ממערב לדנייפר, וקו החזית באזור חרסון התייצב.
במהלך המתקפה זכו האוקראינים בהישגים קרקעיים מוגבלים, בעיקר באגף הצפוני של ראש הגשר הרוסי, מדרום לקריווי ריה, אך נכשלו בהשגת היעדים העיקריים של המתקפה.
חוסר היכולת של צבא אוקראינה לעקור את הרוסים מהשטחים שנכבשו על ידם במחוז חרסון ובמחוז זפוריז'יה, איפשר לאחרונים לערוך משאלי עם בשני המחוזות לקראת סוף ספטמבר (23–27 בחודש), כדי לאשר את התנתקותם מאוקראינה וצירופם לרוסיה.
מזכ"ל האו"ם ורוב מכריע של מדינות העולם התנגדו לעצם עריכת משאלי העם, הוקיעו אותם כבלתי חוקיים ולא היו מוכנים להכיר בתוצאותיהם.
אולם ההתנגדות הבינלאומית לא מנעה מפוטין ומהדומה הרוסית להשתמש בתוצאות משאלי העם, כדי להעניק לגיטימציה לסיפוח שני המחוזות לרוסיה, ביחד עם מחוזות לוהנסק ודונצק במזרח אוקראינה.
גבול אזרבייג'ן–איראן (באזרית: Azərbaycan–İran sərhədi; בפרסית: مرز آذربایجان و ایران) הוא קו גבול באורך 689 קילומטרים המורכב משני קטעים לא רציפים, המופרדים על ידי הגבול האיראני עם ארמניה.
הגבול מתחיל בצפון-מערב הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן בנקודה משלושת עם טורקיה על נהר אראס, ממשיך לאורך הנהר הזה מדרום-מזרח, דרך מאגר אראס (שנוצר על ידי סכר אראס) ויורד עד לנקודת הגבול המשולשת המערבית של שתי המדינות עם ארמניה.
הגבול מתחיל במערב בנקודת מפגש הגבולות המשולשת המזרחית של אזרבייג'ן, איראן וארמניה, על נהר אראס, ולאחר מכן עוקב אחרי הנהר כשהוא זורם צפון-מזרחה.
הגבול עוזב את הנהר בנקודה דרומית לבהראמטפה , פונה בחדות דרום-מזרחה וממשיך על פני מישור מוגאן אל נהר הבולגרצ'אי.
לאחר מכן הגבול עוקב אחר הנהר הזה דרומה ויוצר צורת S רחבה.
הנהר מסתיים ליד יארדימלי , והגבול מתעקל דרום-מזרחה, ממשיך דרך הרי טאליש ואז פונה מזרחה לאורך נהר אסטראצ'אי, בעקבות מסלולו אל הים הכספי.
במהלך המאה ה-19 היה הקווקז נתון במחלוקת בין האימפריה העות'מאנית, פרס ורוסיה, שהתרחבה דרומה.
עד מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) והסכם גוליסטן שאחריה רכשה רוסיה את עיקר אזרבייג'ן של ימינו וחלקים מארמניה.
הגבול המודרני בין איראן ואזרבייג'ן נמשך (למעט קטע נחצ'יבאן) לבין איראן וארמניה.
בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והסכם טורקמנצ'אי נאלצה פרס לוותר על נחצ'יבאן ושאר חלקי ארמניה לרוסיה.
האראס הוארך כגבול עד לנקודת המפגש המשולשת עם האימפריה העות'מאנית, ובכך השלים את מה שיהפוך לגבול אזרבייג'ן–איראן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ערכו הקומוניסטים הרוסים מהפכה מוצלחת ב-1917, בעוד שעמי דרום הקווקז הכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ב-1918. חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ואחריה זמן קצר לאחר מכן פרשו גם ארמניה ואזרבייג'ן.
מעצם שמה גרמה אזרבייג'ן העצמאית החדשה למתיחות עם פרס, שכן נראה היה שהיא מרמזת על תביעה לאזור אזרבייג'ן באיראן.
בשנת 1920 פלש הצבא האדום הרוסי לאזרבייג'ן וארמניה וסיים את עצמאותן.
שתי המדינות, יחד עם גאורגיה, שולבו ב בתוך ברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936. מדינה בדלנית שנתמכה על ידי ברית המועצות באזרבייג'ן האיראנית הוקמה בשנת 1945, אך חוסלה עד מהרה על ידי הכוחות האיראניים.
ועידת גבול בין איראן לברית המועצות ב-1954 ערכה כמה התאמות קטנות לאורך הגבול, לטובת איראן.
לאחר מכן החל תיחום השטח, כאשר הסכם סופי נחתם ב-1957. ב-1970 בוצעו כמה התאמות נוספות בקטע נחצ'יבאן בגבול בעקבות יצירת סכר אראס.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 קיבלה אזרבייג'ן עצמאות וירשה את החלק שלה בגבול איראן–ברית המועצות.
איראן הכירה במהירות במדינה החדשה, אם כי היחסים בין המדינות התקררו בגלל החששות האיראנים מפני התביעות הפוטנציאליות של אזרבייג'ן על שטחה כחלק מ"אזרבייג'ן רבתי", כאשר איראן מצדדת בארמניה במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה.
לאחר המלחמה נותרה ארמניה בשליטה על החלק המערבי ביותר של הגבול בין החלק הגדול של אזרבייג'ן לאיראן.
היחסים בין איראן לאזרבייג'ן השתפרו מעט מאז הפך חסן רוחאני לנשיא איראן.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה אזרבייג'ן השיגה שליטה מוחלטת בקטע המערבי של הגבול עם איראן תוך חודש אחד מרפובליקת ארצאך שהוכרזה על ידי עצמה, ובסופו של דבר החזירה אזרבייג'ן את השליטה על הגבול.
ישנם מעברי גבול בין חלקה הגדול של אזרבייג'ן לאיראן בבילאסובר ואסטרה.
המעברים בין איראן לנחצ'יבאן נמצאים בג'ולפה ובפולדשט.
גבול איראן–ארמניה (בפרסית: مرز ارمنستان-ایران; בארמנית: Հայաստան–Իրան սահման) הוא גבול באורך 44 קילומטרים בין איראן לארמניה, העובר ממשולש הגבולות עם אזור נחצ'יבאן של אזרבייג'ן במערב ועד למשולש עם אזרבייג'ן עצמה במזרח.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות המערבי עם נחצ'יבאן, אזרבייג'ן, ועובר לאורך נהר אראס אל הגבול המשולש המזרחי עם אזרבייג'ן.
מזרחה לנקודה זו הגבול ממשיך לאורך האראס מזרחה.
האראס הוארך כגבול עד למשולש הגבולות עם האימפריה העות'מאנית, ובכך השלים את מה שיהפוך לגבול אזרבייג'ן–איראן.
שתי המדינות, יחד עם גאורגיה, שולבו ב בתוך ברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936.
לאחר מכן החל תיחום השטח, כאשר הסכם סופי נחתם ב-1957.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 קיבלה ארמניה עצמאות וירשה את החלק שלה בגבול איראן–ברית המועצות.
מעבר הגבול המרכזי נמצא בנורדוז-אגאראק.
גבול ארגנטינה–ברזיל נמשך לאורך 1,224 קילומטרים החל ממפגש הנהרות פרנה ואיגואסו ועד למשולש הגבולות בין ארגנטינה–ברזיל–אורוגוואי, על נהר אורוגוואי.
מתוך אורכו הגדול, רק כ־25 קילומטרים מהגבול הם יבשתיים.
בקטע הצפוני של הגבול, על נהר האיגואסו, נמצאים מפלי איגואסו.
בארגנטינה, הפרובינציות שלהן גבול משותף עם ברזיל הן: מיסיונס וקוריינטס.
בברזיל, המדינות שלהם גבול משותף עם ארגנטינה הן: פרנה, סנטה קטרינה וריו גראנדה דו סול.
קו הגבול הראשוני נקבע בשנת 1822, ובשנת 1898, עקב אמנה שהוצעה על ידי נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, נקבע התוואי המדויק.
בשנת 1970 הוצבו על קו הגבול 310 סמני גבול.
הגבול בין איראן לעיראק הוא גבול בין-לאומי באורך 1,599 קילומטרים (ארוך ביותר בין גבולות איראן), העובר ממשולש גבולות עם טורקיה בצפון ועד לנהר שט אל-ערב והמפרץ הפרסי בדרום.
אף על פי שהגבול נקבע לראשונה כבר ב-1639, עדיין קיימות לגביו מספר מחלוקות, במיוחד סביב שט אל-ערב.
הגבול מתחיל בצפון במשולש גבולות עם טורקיה.
לאחר מכן הוא ממשיך דרומה בזיגזג דרך הרי זגרוס לכיוון דרום-מזרח, למעט קטעים קצרים בהם הוא מנצל נהרות (כגון נהר דיאלא) ובליטה של שטח עיראקי ממזרח לסולימאניה.
ממזרח לאל-אמארה נפסקים הקווים הבלתי סדירים, והגבול ממשיך דרומה דרך ארבעה קווים ישרים דרך ביצות עד לנהר אל-חיין.
הגבול עוקב אחרי נהר זה לזמן קצר עד לשט אל-ערב, ועוקב אחרי דרך העמק שלו עד המפרץ הפרסי.
האימפריה העות'מאנית כבשה חלק גדול מעיראק של היום מהאימפריה הספווית הפרסית ב-1555. המלחמה הסתיימה בשלום עמאסיה, באמצעותו אושר השלטון העות'מאני במסופוטמיה.
השליטה העות'מאנית במסופוטמיה התחזקה בעקבות המלחמה העות'מאנית–ספאווית 1623–1639, שהסתיימה בהסכם זוהאב, שקבע כי הגבול בין שתי האימפריות יעבור בין הרי זגרוס לחידקל, אם כי הוא לא שורטט במדויק.
במהלך המלחמה העות'מאנית–הוטקית (1722–1727) פלשו העות'מאנים לאיראן בברית עם רוסיה, והשיגו חלקים נרחבים מצפון-מערב איראן בהסכם המדן.
מלחמה נוספת באה בעקבותיה בשנות ה-40 של המאה ה-18, אשר הסתיימה בחוזה קרדן ב-1746, אשר החזיר לאיראן את המחוזות המערביים והחזיר את הגבול לזה מהסכם זוהאב.
המלחמה העות'מאנית-פרסית (1821–1823) הסתיימה עם החתימה על הסכם ארזורום הראשון, שאישר מחדש את גבול זוהאב.
ועדת גבול שבה היו מעורבים פקידים איראנים, עות'מאניים, רוסים ובריטים סייעה בתיחום הגבול, וכתוצאה מכך הסכם ארזורום השני מ-1847 אשר אישר את גבול זוהאב עם כמה שינויים קטנים.
האמנה החדשה העלתה לראשונה את סוגיית נתיב המים שט אל-ערב.
הגבול נקבע בגדה המזרחית של הנהר כך שכל נתיב המים נשאר בשליטה עות'מאנית, אך "לכלי שיט פרסיים תהיה הזכות לנווט בחופשיות ללא צורך בקבלת רשות או הפרעה".
ועדת הגבול חידשה את עבודתה בשנים הבאות, ולאחר עבודה רבה ומחלוקת קרטוגרפית הופקה מפה מפורטת ב-1869.
למרות עבודת הוועדה נמשכו המחלוקות בנוגע לגבול המדויק.
העות'מאנים ואיראן הסכימו לעבוד על תיחום מדויק יותר ב-1911 על פי דרישת רוסיה ובריטניה, שלשתיהן היו שאיפות קולוניאליות באזור.
מנובמבר 1913 עד אוקטובר 1914 ייסדה הוועדה את פרוטוקול קונסטנטינופול, שסיפק תיחום מפורט של הגבול כולו ואישר את השליטה העות'מאנית בשט אל-ערב.
באופן כללי הקו היה אמור לעקוב אחר הגדה המזרחית של נתיב המים, למעט באזור המקיף את העיירה האיראנית ח'וראמשהר, שם הוא היה אמור לעבור בדרך העמק.
ועדת הגבול סקרה את הגבול על הקרקע, תחמה אותו בעמודים והפיקה סדרה מפורטת של מפות המתארות את הגבול המאושר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצליח המרד הערבי, שנתמך על ידי בריטניה, לסלק את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון.
כתוצאה מהסכם סייקס–פיקו האנגלו-צרפתים משנת 1916 השיגה בריטניה את השליטה בים העות'מאניים מוסול, בגדאד ובצרה, אותם ארגנה לעיראק המנדטורית ב-1920. הגבול העות'מאני-איראני לשעבר נשמר, ויצר את הגבולות בין איראן לעיראק ולטורקיה, הרפובליקה החדשה שהוקמה ב-1923. עיראק קיבלה עצמאות ב-1932.
איראן ערערה על הגבול ב-1934 בפני חבר הלאומים, כאשר תוקף הסכם ארזורום ופרוטוקול קונסטנטינופול הוטלו בספק.
הסכסוך הוכרע בשנת 1937, בהתאם לקווים הכלליים של הגבול הישן, למעט האזור שמסביב לעיירה האיראנית אבאדאן, שם הועבר הגבול מהגדה המזרחית לדרך העמק, כפי שנעשה בסביבות ח'וראמשהר עשרים שנים קודם לכן.
הערעור אמנם פתר את התלונות הגדולות של איראן, אך היא לא הצליחה להגיב לסוגיית חופש הניווט בשט אל-ערב.
הנושא התעורר בעשורים הבאים, כאשר עיראק אימצה מדיניות חוץ אסרטיבית יותר בשנות ה-70 בעקבות עלייתו של סדאם חוסיין.
בשנת 1969 ביטלה איראן את האמנה משנת 1937, וכתוצאה מכך התעוררו התנגשויות בין המדינות בשנים 1974–1975. כנקמה תמכה עיראק בבדלנים ערבים בפרובינציית ח'וזסתאן העשירה בנפט, ואיראן תמכה במורדים הכורדים בעיראק.
בהסכם אלג'יר, הסכם שלום שנחתם ב-6 במרץ 1975, התחייבו שני הצדדים לתחום את הגבול, הן ביבשה והן בשט אל-ערב, בהתבסס על הסכם ארזורום ופרוטוקול קונסטנטינופול.
הסכם נוסף נחתם בבגדאד באותה שנה, המאשר את הסכם אלג'יר, יחד עם מפות המסמנות את הגבול.
היחסים התקררו שוב ב-1979, כאשר סדאם חוסיין נכנס רשמית לתפקידו והשאה האיראני הופל ב והוחלף בתאוקרטיה שיעית תחת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
ב-1980 פלשה עיראק לאיראן, והובילה למלחמת איראן–עיראק בת שמונה השנים.
כמעט כל המלחמה הקרקעית נערכה בסמיכות לגבול הבינלאומי, אם כי הסכסוך הביא לקיפאון ולאחר סיום הלחימה לא בוצעו שינויים בגבול.
היחסים כוננו מחדש ב-1990 והשתפרו משמעותית מאז הפלת סדאם חוסיין ב-2003.
ישנם ארבעה מעברי גבול בין איראן לכורדיסטן העיראקית: פרוויז (בסולימאניה/כרמאנשאה), חאג'י אומרן (במחוז ארביל), בשמק (בכורדסתאן/סולימאניה), ומ-2016 בסייראן באן בסולימאניה.
ישנם מעברי גבול בין שאר חלקי עיראק לאיראן בחוסרווי/מנזריה, מהראן/זורבטייה, חזבה/אל שייב, שלמצ'ה וסומר/מנדלי.
גבול איראן–פקיסטן (בפרסית: مرز ایران و پاکستان, באורדו: ایران پاکستان سرحد) הוא קו הגבול הבינלאומי המפריד בין איראן לבין פקיסטן.
הגבול מפריד בין המחוז האיראני של סיסתאן ובלוצ'סתאן למחוז הפקיסטני של בלוצ'יסטן, ואורכו 909 קילומטרים (565 מיילים).
קו הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם אפגניסטן בהר Kuh-i-Malik Salih בגובה 1,613 מ' (נ.צ.
29.4131, 61.2994. שם עובר לאורך רכסי הרים, נחלי אכזב ונהר תהלאב עד לקרבת אגם חאמון-איי-משקל.
לאחר מכן הגבול סוטה בחדות דרומה עד לנ.צ.
לאחר מכן דרומה, לנהר נהאנג שלאחריו הוא עוקב מערבה.
לאחר מכן קו הגבול עובר מספר רכסי הרים ושוב קטעי קווים ישרים לכיוון דרום עד למפרץ גוואדר במפרץ עומאן.
הגבול הנוכחי חוצה את ארץ בלוצ'יסטן, אזור שהפריד אימפריות שונות גם בעבר.
מאז המאה ה-18 בריטניה השתלטה בהדרגה על רוב הודו, כולל השטח שהוא כיום פקיסטן, בסמוך לאדמות שנתבעו על ידי פרס.
ב-1871 הסכימו הבריטים והפרסים להגדיר את הגבול המשותף; ועדת גבול סקרה את האזור בשנה שלאחר מכן, אך לא סימנה אותו בשטח.
מספר בעיות שנבעו מכך סודרו באמצעות אמנה משותפת נוספת ב-1905.
בשנת 1947 עזבו הבריטים ופקיסטן זכתה בעצמאות.
איראן ופקיסטן אישרו את הגבול הבינלאומי ביניהן בשנים 1958–1959, כולל מיפוי מלא של אזור הגבול, סימונו בשטח והצבת אבני גבול.
בשנת 2011 מסרה איראן כי בכוונתה להציב קיר הבטון בעובי של 3 רגל (91.4 ס"מ) ובגובה של 10 רגל (3.05 מ'), לאורך 700 ק"מ של קו הגבול המשתרע מהעיר טפטן לעיר מנד.
הפרויקט יכלול מכשולי גבול להרתעת סחר בלתי חוקי, הברחת סמים לשני הצדדים וניסיון למניעת מעשי טרור.
ב-17 בפברואר 2007, היה פיגוע בעיירת הגבול האיראנית זאהדאן שבה נהרגו 13 אנשים, כולל תשעה בכירים במשמרות המהפכה האיראניים.
כבר עתה, אזור הגבול זרוע במגדלי תצפית ומחנות מאוישים ומבוצרים.
לאיראן ולפקיסטן אין סכסוכי גבול ומשרד החוץ של פקיסטן הצהיר, "לפקיסטן אין הסתייגות מכיוון שאיראן בונה את הגדר בשטחה".
עם זאת, התנגדות לבניית החומה הועלתה באספה המחוזית של בלוצ'יסטן.
נטען שם שהמכשול יצור בעיות עבור הבלוצ'ים שהגבול מסומן על אדמותיהם.
מנהיג האופוזיציה חצ'קול עלי אמר שממשלות שתי המדינות לא התחשבו בבלוצ'ים ודרש להפסיק לאלתר את בניית החומה, כמו כן הוא פנה לקהילה הבינלאומית בבקשה לסייע לבלוצ'ים.
בשנת 2019, פקיסטן הודיעה על הקמת גדר הגבול עם איראן.
במאי 2019 אישרה פקיסטן 18.6 מיליון דולר לצורך זה ובספטמבר 2021 אישרה 58.5 מיליון דולר נוספים.
עד לינואר 2022, פקיסטן גידרה 80% מהגבול והעבודות נמשכות.
בצד הפקיסטני, משמר הגבול אחראי לאבטחת הגבול וטיפול בבקשות ההגירה.
בצד האיראני, משמרות המהפכה אחראים על אבטחת הגבול.
הנהיגה בפקיסטן היא בצד שמאל של הכביש בעוד שבאיראן בצד ימין.
באוקטובר 2013 תקף ג'איש אל-אדל, ארגון סלפי בדלני את כוחות הביטחון האיראנים בגבול איראן–פקיסטן, כש-14 איש ממשמר הגבול האיראני נהרגו.
ב-2019 תקפו פעילי הארגון כוחות של משמרות המהפכה האסלאמית בפיגוע התאבדות, והרגו 27 מהם.
הגבול האנגלו-סקוטי (בגאלית סקוטית: Crìochan Anglo-Albannach) מפריד בין סקוטלנד לאנגליה ונמתח לאורך 154 ק"מ בין מפרץ מרשל מדוז בחוף המזרחי לבין סולוויי פירת' במערב.
בתחילת המאה ה-10, לשון הים של פורת' ציינה את הגבול בין הממלכה הפיקטו-גאלית של אלבה לבין ממלכת נורת'מבריה.
תיחום זה זה הפך לגבול האנגלו-סקוטי הראשון עם סיפוח נורת'מבריה לאנגליה האנגלו-סכסית באמצע המאה ה-10. בשנת 973, קנת השני, מלך סקוטלנד השתתף בוועידה של אדגר, מלך אנגליה, במועצתו בצ'סטר.
אדגר תגמל את קנת בכך שהעניק לו את מחוז לותיאן.
למרות עסקה זו, השליטה על לותיאן לא הוסדרה והאזור נכבש על ידי הסקוטים בקרב קארהאם ב-1018 והנהר טוויד הפך למעשה לגבול האנגלו-סקוטי.
בהסכם יורק שנחתם בשנת 1237, בין אנגליה לסקוטלנד הותווה קו סולוויי-טוויד כגבול החוקי בין הממלכות.
הסכם זה שריר גם כיום למעט מחלוקת על שטח שהשתרע מסולוויי פירת' בסמוך לקרלייל ועד לעיירה לנגהולם שבמחוז דאמפריס וגאלווי.
אדמות אלו כללו את הברוניות של קירקנדרוס, ברינטלון ומורטון.
המדובר בשטח שאורכו כ-16 ק"מ מצפון לדרום ו-6.4 ק"מ ברוחבו.
השטח תחום על ידי הנהרות לידל ואסק במזרח ונהר סארק במערב.
כמו כן קיימת מחלוקת לגבי אזור קטן מסביב לברוויק-אפון-טוויד, שנכבש על ידי אנגליה ב-1482. ברוויק סופחה לאנגליה ב-1746.
במשך מאות שנים עד לאיחוד הכתרים היה האזור משני צדי הגבול שטח הפקר שסבל מפשיטות חוזרות ונשנות של פורעי חוק משני צידי הגבול.
בעקבות חוזה האיחוד משנת 1706, שאושרר על ידי חוקי האיחוד של 1707, שיצר את ממלכת בריטניה הגדולה מאיחודן של סקוטלנד ואנגליה ווילס, הגבול מהווה את הגבול בין שתי מערכות המשפט שכן האמנה בין סקוטלנד לאנגליה הבטיחה את המשך הפרדה בין המשפט האנגלי לבין החוק הסקוטי.
לדוגמה, גיל הנישואין לפי החוק הסקוטי הוא 16, בעוד שבאנגליה הוא 18.
הגבול הימי הותווה בשנת 1999 בצו גבולות המים.
אזור הגבול, הידוע כמרצ'ס הסקוטיות, נמצא משני צדי הגבול האנגלו-סקוטי וכולל חלקים מאזורי מחוזות סקוטלנד המודרניים של מחוז דמפריס וגאלווי ומחוז הגבולות הסקוטיים, וכן חלקים מהמחוזות האנגליים של קאמבריה ונורת'מברלנד.
מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה ועד לתקופת שלטונו של ג'יימס השישי מסקוטלנד, שבמהלך שלטונו הפך לג'יימס הראשון, מלך אנגליה היו עימותי הגבול נפוצים.
מלחמת העצמאות השנייה של סקוטלנד
בשנת 1333, במהלך מלחמת העצמאות השנייה של סקוטלנד, סקוטלנד הובסה בקרב על גבעת הלידון ואדוארד השלישי, מלך אנגליה כבש שטחים רבים והכריז על אדוארד בליול כמלך הסקוטים החדש.
הדבר לא הוכר על ידי רוב האצולה הסקוטית שנשארה נאמנה לשליטם דוד השני והסכסוך נמשך.
עד 1341, פרת' (סקוטלנד) ואדינבורו נכבשו מחדש על ידי הסקוטים ואדוארד בליול נמלט לאנגליה, ולמעשה ביטל את ההסכם כביכול.
אדוארד המשיך במלחמה אך נכשל בניסיון להשיב באליול לכס המלכות.
עם הסכם ברוויק (1357) הוכרה שוב עצמאות הסקוטים.
החל מסוף המאה ה-13, עם הכתרתו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ועד לתחילת המאה ה-17 - אזור הגבול נודע בשם המרצ'ס הסקוטיות.
במשך מאות שנים משפחות או שבטים באזור שינו עמדותיהם ותמכו בשליט על פי האינטרסים המשפחתיים שלהם באותה תקופה.
לפני איחוד שתי הממלכות תחת ג'יימס, שבטי הגבול החליפו נאמנויות בין הכתר הסקוטי לאנגלי בהתאם למה שהיה להם נוח ויעיל.
בעקבות איחוד הכתרים ב-1603, המלך ג'יימס הראשון קבע כי יש לשנות את שמות מחוזות הגבול ל'מחוזות התיכון'.
באותה שנה מינה המלך את ג'ורג' הום, הרוזן הראשון מדנבר, כאחראי להשלטת סדר בגבולות.
בתי משפט הוקמו בעיירות המחוז ופורעי חוק ידועים נעצרו.
אנשים מהמעמדות הנמוכים הוצאו להורג ללא משפט.
תלייה המונית הפכה לתופעה שכיחה.
ב-1605 הקים ועדה משותפת בת עשרה חברים, 5 מהם מסקוטלנד ו-5 מאנגליה, להשלטת חוק וסדר לאזור.
בשנים 1606 ו-1609 העבירה הוועדה חוקים שמטרתם הייתה להעמיד לדין מסיגי גבול ומסתננים.
פורעי החוק לא יכלו עוד היה להימלט מהצדק על ידי גניבת הגבולות.
בשנת 1607 ג'יימס התפאר בכך ש"מחוזות התיכון" "הפכו לטבור של שתי הממלכות, משגשגות ומאוכלסות באדיבות ובעושר".
לאחר עשור המלך ג'יימס הצליח; מחוזות התיכון הוכנסו תחת חוק וסדר מרכזיים.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-17 הגבולות היו כה שלווים עד שהכתר הצליח להקטין את פעולותיו שם.
ב-25 בספטמבר 1641 תחת צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, עתר סר ריצ'רד גרהאם, איש פרלמנט מקומי וחבר פרלמנט אנגלי, לפרלמנט של סקוטלנד "להסדרת השליטה בהפרות סדר בגבולות".
התנאים לאורך הגבול הידרדרו בתקופות חבר העמים של אנגליה והפרוטקטורט, עם יצירתם של המוס-טרופר.
לאחר הרסטורציה האנגלית, בעיות מתמשכות בגבול טופלו על ידי חקיקות נוספות שחודשו ב-11 פרקי זמן עד לסוף שנות 1750.
גבול ארמניה–אזרבייג'ן הוא הגבול הבינלאומי בין ארמניה ואזרבייג'ן.
לפי ההערכות המתייחסות לאורך הגבול ישנם הבדלים מ-996 קילומטרים ועד 1,007.1 קילומטרים.
הכבישים הבינלאומיים האירופים החוצים את הגבול הם: E002 ו-E117.
דה יורה הגבול תואם לגבול לשעבר בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
הוא מורכב משני קטעים עיקריים: קו הגבול שבין ארמניה למובלעת נחצ'יבאן השייכת לאזרבייג'ן במערב סמוך למשולש הגבולות, טורקיה, אירן ואזרבייג'ן.
והקטע הארוך יותר בין ארמניה לבין אזרבייג'ן במזרח היבשת.
בנוסף, ישנן מספר מובלעות משני צדי הגבול, אולם הן אינן קיימות עוד אלא דה יורה בלבד.
הגבול בין ארמניה ואזרבייג'ן נסגר בשנת 1991.
בחלק המערבי, הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות בין ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה על נהר אראס, מתקדם יבשתית בכיוון דרום מזרח לאורך רכסי הרים שונים, כמו הרי זנגזור, עד למשולש הגבולות המערבי עם איראן על נהר אראס.
בנוסף, המובלעת האזרבייג'נית קארקי הנמצאת ממש צפונית לגבול, אולם מאז מאי 1992, לאחר מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, קארקי נשלטת על ידי ארמניה, המנהלת את ה-19 קילומטרים רבועים כחלק ממחוז אררט שלה.
בחלק המזרחי, הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות בין גאורגיה ארמניה ואזרבייז'ן ומשם ממשיך בכיוון כללי לכיוון דרום-מזרח, הוא מזגזג ליד ומסביב לנהר Voskepar, חוצה בדרך חלק ממאגר המים Joghaz.
לאחר מכן הוא יוצר קשת קעורה רחבה לאורך רכס חנדזורות ויורד לרכס מיאפור.
בהמשך הוא עובר במקביל לחוף המזרחי של ימת סוואן לאורך רכס סוואן, עובר דרומה לאורך רכס סבן המזרחי, ולאחר מכן הוא פונה מערבה לאורך רכס ורדניס לפני שהוא פונה בחדות מזרחה.
לאחר מכן הוא ממשיך דרומה, חוצה את אגם עילאך-ליך ומקדש מדינת סב ליץ', ומסתיים בגבול האיראני על נהר אראס.
הגבול כולו נמצא בעיקר בשטח הררי, בגובה ממוצע שנע בין 600 מטרים ו-3,400 מטרים.
בנוסף, בקטע הצפוני של אזור הגבול ישנן ארבע מובלעות – אחת ארמנית (Artsvashen /Başkənd) ושלוש אזרבייג'ניות (Sofulu, Yukhari Askipara /Verin Voskepar ו-Barxudarlı); מאז המלחמה, כל ארבע המובלעות נשלטות כעת על ידי האומה ה"מארחת" שלהן.
במהלך המאה ה-19 אזור הקווקז היה מחולק בין האימפריה העות'מאנית, פרס הקאג'ארית ורוסיה.
במהלך המאה ה-19, רוסיה דחקה דרומה את האימפריות הפרסית והעות'מאנית מהקווקז.
לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) והסכם גוליסטן שלאחר מכן, רוסיה השתלטה בעיקר על שטח אזרבייג'ן ועל חלק ממחוז סיוניק של ארמניה (הידוע היסטורית בשם זנגזור).
בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והסכם טורקמנצ'אי פרס נאלצה לוותר על נחצ'יבאן ועל שאר ארמניה.
בשנת 1867 רוסיה ארגנה מחדש את השטחים שלה, במחוזות הארמניים והאזרבייג'ניים באזורים אריבן, טביליסי, באקו וואליזבתפול .
היחסים בין ארמנים לאזרבייג'נים היו לעיתים קרובות מתוחים.
בין השנים 1905–1907 הייתה התפרצות של אלימות אתנית שהביאה לאלפי מקרי מוות.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917 הכריזו עמי דרום הקווקז על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז.
ב-1918 החלו בשיחות שלום עם העות'מאנים.
חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ואחריה תוך זמן קצר עזבו ארמניה ואזרבייג'ן.
מאחר שהעות'מאנים פלשו לקווקז וכבשו במהירות שטחים בקווקז, נאלצו שלוש הרפובליקות החדשות לחתום על הסכם בתומי ב-4 ביוני 1918, שבו הוסכם על הגבול העות'מאני-רוסי שהיה קיים לפני 1878. בכך אזרבייז'ן ויתרה על מרבית שטחי נחצ'יבאן וחלק ממערב ארמניה לעות'מאנים.
הגבולות בין שלוש הרפובליקות החדשות היו בלתי מוסדרים.
בין השנים 1918–1920 נמשכה מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן, על שטחים שהיו בלתי מוסכמים לאורך הגבול.
המחלוקת התמקדה באזורים בנחצ'יבאן, זנגזור ונגורנו קרבאך.
באפריל 1920 פלש הצבא האדום הסובייטי לאזרבייג'ן וארמניה וכבש אותן.
בפברואר–מרץ 1921 פלש הצבא האדום לגאורגיה.
בשעה שהלחימה בזנגזור נמשכה, הכוחות הארמנים של הרפובליקה של ארמניה ההררית, הכריזו על הקמת הרפובליקה והמשיכו להילחם נגד הבולשביקים עד להכנעתם הסופית ביולי 1921. על קבביורו (משרד הקווקז הסובייטי) הוטל לשרטט את הגבולות בין שלוש הרפובליקות לשעבר בקווקז.
השליטה הארמנית בזנגזור אושרה בסוף 1920. במרץ 1921, אף על פי שהובטח קודם לכן לארמניה, שנחצ'יבאן תעבור אליה, השטח נמסר לאזרבייג'ן, כתוצאה מהתעקשותה של הרפובליקה החדשה של טורקיה בחתימה על הסכם מוסקבה (1921).
ב-3 ביוני 1921 הוחלט בקבביורו שנגורנו-קרבאך תיכלל כחלק מארמניה, אולם המחלוקות בין הנציגים הארמניים והאזרבייג'נים בנושא נמשכו.
ב-4 ביולי התקיימה הפגישה האחרונה של הקבביורו להסדרת הנושא, שאישרה את ההחלטה הקודמת לכלול את נגורנו-קרבאך כחלק מארמניה.
אולם למחרת, ההחלטה בוטלה ונגורנו-קרבאך נמסרה לאזרבייג'ן בתנאי שהיא תקבל מעמד של מחוז אוטונומי.
ב-1922 כל שלוש המדינות שולבו ב כחלק מברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936. משנת 1923 עד 1929 רצועת אדמה מאזרבייג'ן בין נגורנו-קרבאך וארמניה, סומנה ככורדיסטן האדומה, לאחר מכן שונה שמה לכורדיסטן אורוג, שהתפוררה ב-1930.
האזרבייג'נים נרתעו מאוד מהענקת מעמד אוטונומי לנגורנו-קרבאך ועל כן הם גררו רגליים במשא ומתן.
ב-7 ביולי 1923 האזרים הודיעו שבעתיד יקום מחוז נגורנו-קרבאך אוטונומי (NKAO – Nagorno-Karabakh Autonomous Oblast).
על הגבול הראשוני של נגורנו-קרבאך הוחלט ביולי 1923, כאשר ההודעה הסופית על גבולות ה-NKAO לא פורסמה עד 26 בנובמבר 1924. הגבול שהוכרז לא היה קו רשמי ומתוחם כשלעצמו, אלא רשימה של 201 הכפרים שהיו אמורים להיכלל ב-NKAO.
לאחר מכן שונה הגבול שוב בשנת 1925 כדי לכלול עוד כפרים ב-NKAO.
במהלך העשורים הבאים ארמניה לחצה לכלול את NKAO בתוך ארמניה הסובייטית, בעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות תבעה שטחים מטורקיה (לימים ותרה על תביעותיה) ושוב ב-1960 לאחר העברת קרים מרוסיה לאוקראינה.
בשנת 1965 התקיימו הפגנות גדולות בירוואן שקראו להכרה ברצח העם הארמני, רבים קראו גם להעברת NKAO לארמניה.
הטענות לאפליה של ארמנים בשטחי NKAO על ידי ממשלת אזרבייג'ן נמשכו.
רבים טענו שאזרבייג'ן מעודדת את הארמנים לעזוב כדי לשנות את המאזן הדמוגרפי לטובתם.
הכרזתו של מיכאיל גורבצ'וב על הגלאסנוסט והפרסטרויקה ב-1987 אפשרה להארמנים ללחוץ בגלוי להעברת NKAO לארמניה.
לחץ הארמנים כלל הפגנות שהסלימו במהלך שנת 1988 והגיעו לשיא בפוגרום Sumgait שבו נהרגו 32 ארמנים.
האלימות הכריחה את מוסקבה לשלוח חיילים בינואר 1989 וב-1990 לאזרבייג'ן בעקבות האלימות.
הגבול הפך לגבול בינלאומי ב-1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות על ידי ארמניה, אזרבייג'ן ונגורנו קרבאך.
ב-1991 אזרבייג'ן ביטלה את ההכרה ב-NKAO כטריטוריה עצמאית וגרמה למלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, כנגד ארמניה.
המלחמה הסתיימה בהפסקת אש ב-1994 שהותירה את ארמניה בשליטה מלאה ברוב המכריע של נגורנו-קרבאך, כולל מסדרון לצ'ין החיוני מבחינה אסטרטגית.
מאז, הסכסוך נותר קפוא ונוצר הגבול הנוכחי דה פקטו, בין שתי המדינות.
הגבול הנוכחי תואם לגבול דה יורה מתקופת ברית המועצות רק בחציו הצפוני.
מאז הפסקת האש, היחסים בין שתי המדינות נותרו מתוחים ביותר והיו התלקחויות רבות של לחימה לאורך הגבול, בעיקר בשנים 2008, 2010, 2012, 2014, 2016, 2018 ובמלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020. הגבול אמנם לא נתחם רשמית, אבל שני הצדדים מסכימים שהוא צריך להתבסס על המפות הסובייטיות.
גבולות הדה פקטו לפני 2020
כאמור, הגבול דה יורה תואם לגבול של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית לשעבר והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן והוא מורכב משני קטעים עיקריים, הקטע שבין ארמניה למובלעת נחצ'יבאן של אזרבייג'ן במערב, והקטע הארוך יותר בין ארמניה לבין אזרבייג'ן המזרחית.
כפי שצוין, ישנן מספר מובלעות משני צדי הגבול, אולם אלו אינן קיימות עוד אלא במובן דה יורה.
במשך כמעט 30 שנה עד לסיום מלחמת נבורנו קרבאך השנייה, המצב בפועל היה מורכב יותר, קטע נחצ'יבאן המערבי של הגבול היה מוסכם בין הצדדים (בניכוי מובלעת קארקי).
אולם קטע הגבול המזרחי נשאר בלתי מוסכם.
עד אמצע 2020, הגבול דה פקטו תאם לגבול דה יורה דרומית למשולש הגבולות הגיאורגי עד להר הינאלדג.
משם " קו העימות " יצר את גבול ארמניה-אזרבייג'ן; הוא המשיך מזרחה לאורך הרי מורובדג, וממשיך עד לגבול האיראני בנהר אראס.
האזור שממערב לקו זה נקרא הרפובליקה של ארטסח, נגורנו קרבאך.
בספטמבר 2023 אזרבייז'ן הפרה את ההסכם שנחתם ב-2020 בין ארמניה ואזרבייז'ן וכבשה את נגורנו קרבאך.
מאז סיומה של מלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020 הגבול בין אזרבייז'ן וארמניה, נשאר סגור.
הגשר היבשתי בין נבורנו קרבאך לארמניה, מסדרון לאצ'ין שהוקם, מתקיים בהסכמת אזרבייג'ן כחלק מתנאי הסכם שביתת הנשק משנת 2020. המסדרון ברוחב כ-5 קילומטרים נמצא בשליטת רוסית.
הכביש הראשי בין צפון ארמניה לדרומה עובר לאורך הגבול ואף חוצה אותו במספר מקומות.
במהלך התקופה הסובייטית ולאחר מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, הכביש המהיר לא הושפע מכך.
עם זאת, בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, אזרבייג'ן חזרה לשלוט בחלק מקטעי הכביש.
בעוד שהכביש ברובו פתוח לתנועת ארמנים, אזרבייג'ן סגרה את קטעי הכביש שלה למשך 48 שעות באוגוסט 2021. שומרי השלום הרוסים מוצבים לאורך הגבול באזורים אלה.
במקביל ארמניה בונה כביש חדש יותר בשטחה.
גבול איחוד האמירויות הערביות – עומאן הוא הגבול בין איחוד האמירויות הערביות ובין עומאן.
הגבול מחולק לשלושה מקטעים בלתי רציפים ואורכו מסתכם ב-609 ק"מ.
המקטע הצפוני של הגבול מפריד בין מובלעת מוסנדם שהיא שטח עומאני לבין האמירויות פוג'יירה וראס אל-ח'ימה שבשטחי איחוד האמירויות.
חצי אי זה שולט על מצר הורמוז האסטרטגי.
קו הגבול במקטע זה כולל סדרה של קווים בלתי סדירים שמשתרעים על שטחים הרריים בין חוף המפרץ הפרסי במערב לבין חוף מפרץ עומאן במזרח.
המקטע האמצעי של הגבול הוא הגבול בין מדחא, שהיא מובלעת עומאנית בתוך שטח איחוד האמירויות הערביות, שבתורה כוללת בשטחה את מובלעת נחווה, ששייכת לאמירות שארג'ה שבאיחוד האמירויות.
כלומר, מיקומה של נחווה הוא מצב נדיר של מובלעת בתוך מובלעת.
זהו המקטע היחידי בגבול בין שתי המדינות שלא פרוש לאורכו שום מחסום ולא קיים מעבר גבול בין מדחא, נחווה ושאר שטחי איחוד האמירויות.
המקטע הדרומי של הגבול, והארוך ביותר לאין שיעור מבין שלושת המקטעים, משתרע ממפרץ עומאן בצפון, דרומית מעט מהעיר קאלבה שבאמירות שארג'ה.
לאחר מכן הוא ממשיך לתוככי הארץ בכיוון כללי לדרום-מערב בסדרה של קווים בלתי סדירים, יוצר צורה של קשת כך שאזור חתא ייכלל בשטח האמירויות.
לאחר מכן ממשיך הגבול שוב בכיוון דרום-מערב עד למשולש הגבולות עומאן-איחוד האמירויות-ערב הסעודית, תוך כדי עקיפת העיר אל-עין מכיוון דרום-מזרח כך ששטחה נכלל בתחום האמירויות.
במהלך המאה ה-19 חתמה בריטניה על מספר הסכמי חסות עם שבע אמירויות בשטח שנודע אז בשם חוף שביתת הנשק.
לבריטים הייתה גם שליטה על עומאן באמצעות הסולטאן שלה.
הגבולות בחלק זה של חצי האי ערב נותרו בלתי ברורים.
באופן תאורטי, חילקו בריטניה והאימפריה העות'מאנית את שטחי ההשפעה שלהן בחצי האי באמצעות מה שנקרא "הקו הכחול" שנקבע ב של 1913 ו"הקו הסגול" שעליו הוסכם ב-1914. אף על פי כן, הסכמים אלו בוטלו בעקבות נפילת האימפריה העות'מאנית עם תום מלחמת העולם הראשונה.
מובלעות מדחא ונחווה נוצרו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בעקבות מחלוקת על הבעלות על האזור בין עומן והאמירים המקומיים, שיושבה בהצבעה של זקני הכפר.
הגבולות הסופיים של המובלעות נקבעו ב-1969.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מינתה בריטניה את ג'וליאן ווקר למדוד באופן מדויק יותר את הגבולות בין חוף שביתת הנשק לבין עומאן.
על כל פנים, ב-1971, כאשר קיבלו שטחי חוף שביתת הנשק את עצמאותם כאיחוד האמירויות הערביות, נותר רוב תוואי הגבול בלתי מסומן, וכתוצאה מכך נוצרו כמה מחלוקות.
המחלוקת על מקטע הגבול של ראס אל-ח'ימה יושבה ב-1979 לאחר שהיא צצה בשנים 1977–1978 בעקבות גילוי נפט באזור.
במהלך שנות ה-80 וה-90 התחממו היחסים בין שתי המדינות, וכתוצאה מכך נחתם ב-1999 הסכם גבולות בנוגע למקטע הדרומי של הגבול, שבעקבותיו אושרר תיחום הגבול המלא באבו דאבי ב-22 ביוני 2002.
ב-2002 הודיע איחוד האמירויות על כוונתו להקים גדר לאורך תוואי הגבול, למעט מובלעות מדחא ונחווה, במסגרת מאמץ לחסום את השטף של הגירה בלתי חוקית, סמים וגורמי טרור.
הגדר היא גדר תיל בגובה של ארבעה מטרים.
ב-2003 הנהיגה עומאן גביית היטל יציאה בחציית הגבול.
ביולי 2004 ביצעו שתי המדינות במשותף מבצע דיכוי מתואם בן שלושה ימים באל-בוריימי ובסביבתה ועצרו כאלף מהגרים בלתי חוקיים.
על מקטע הגבול הצפוני של מוסנדם פועלים שני מעברי גבול (טיבאט ודיבה).
במקטע הדרומי קיימים ארבעה מעברי גבול (האטה/אל וג'אג'ה, הילי, ג'בל חפית וחתמאת מלחה).
על מקטע הגבול של מובלעות מדחא ונחווה לא קיימים מעברי גבול ואין ביקורת גבולות.
גבול אינדונזיה – פפואה גינאה החדשה הוא הגבול הבינלאומי בין אינדונזיה לפפואה גינאה החדשה.
הגבול, המחלק את האי גינאה החדשה לשניים, מורכב משני קווים ישרים מצפון לדרום המחוברים בקטע קצר לאורך נהר הפליי, נהר באורך 824 ק"מ.
הגבול מפריד בין שניים ממחוזות אינדונזיה – היילנד פפואה ודרום פפואה לבין מחוזות סנדאון והמערב של פפואה גינאה החדשה.
הגבול מתחיל בצפון בחוף הצפוני של האי גינאה החדשה, לאחר מכן הגבול ממשיך בקו אנכי דרומה לאורך קו האורך ה-141 מזרחה.
בהגיעו לנהר הפליי הוא עוקב אחריו בעקומה בצורת C, לפני שהוא ממשיך בקו האורך בציר 141º 01'10" מזרחה, עד לשפך של נהר בנסבך עם מצר טורס על החוף הדרומי של גינאה החדשה.
הולנד החלה ליישב את אזור אינדונזיה המודרנית (שנקראה אז איי הודו המזרחיים ההולנדיים) במאה ה-17. בשנת 1828 הם סיפחו את החוף הצפון-מערבי של גינאה החדשה עד קו האורך ה-140 מזרחה.
בשנת 1884 סופח הרובע הצפון-מזרחי של גינאה החדשה על ידי גרמניה והרובע הדרום-מזרחי על ידי בריטניה, כאשר השתיים הסכימו על גבול בין הטריטוריות שלהם בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1895 חתמו בריטניה והולנד על הסכם גבול שתוחם את הגבול המשותף שלהן באי במיקומו הנוכחי.
השם של גינאה החדשה הבריטית שונה לטריטוריית פפואה בשנת 1905 וניתנה לאוסטרליה בשנה שלאחר מכן.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה היא איבדה את מושבותיה, כאשר גינאה החדשה הגרמנית ניתנה לבריטניה ב-1920 ולאחר מכן התאחדה עם פפואה ב-1949 כטריטוריה של פפואה וגינאה החדשה.
אינדונזיה זכתה לעצמאות בשנת 1949, אולם גינאה החדשה ההולנדית נשמרה תחת שלטון הולנדי בשל אופייה הייחודי, מה שעורר מחלוקת עם אינדונזיה, שתבעה את השטח.
השטח הועבר מאוחר יותר לאינדונזיה ב-1963, אך ילידי האי התנגדו לשלטון האינדונזי והחלו במחאות שמתקיימות על היום.
בשנת 1973 שונה השם של החצי המזרחי של האי לפפואה גינאה החדשה, פפואה גינאה החדשה קיבלה עצמאות בשנת 1975. הגבול בין המדינות התבסס על הסכם אוסטרלי-אינדונזי שנחתם ב-13 בפברואר 1973, אשר קבע את הגבול במקומו הנוכחי.
המתיחות בין אינדונזיה לפפואה גינאה החדשה הלכה וגברה, כאשר הסכסוך המתמשך בפפואה המערבית ערער את היציבות באזור הגבול וגרם לזרימת פליטים ולפלישות חוצות גבולות של צבא אינדונזיה.
ב-1986 נחתם הסכם ידידות בין שתי המדינות, שבאמצעותו הסכימו שני הצדדים להסדיר כל נושא שהיה להם בדרכי שלום.
יש רק נקודת מעבר רשמית דו-לאומית אחת, בין ג'איאפורה (אינדונזיה) לוואנימו (פפואה גינאה החדשה).
עם זאת, אינדונזיה הקימה עמדת מעבר גבול נוספת לא רשמית.
גבול בלארוס-אוקראינה (בבלארוסית: Беларуска-ўкраінская граніца; באוקראינית: Bilorusko-ukrainskyi kordon) הוא גבול בין המדינות בלארוס ואוקראינה, באורך של כ 1,084 קילומטרים.
במערב הגבול מתחיל בצומת של שתי המדינות ופולין והוא משתרע מזרחה, עד צומת הגבולות של שתי המדינות עם גבול רוסיה.
הגבול המשולש בצד המערבי מסומן על גבי עמוד, ליד נהר הבוג המערבי ואילו הגבול המשולש בצד המזרחי מסומן כאנדרטה (Grenzkontrollstelle Belarus; Державний кордон Білорусі).
הקצה המערבי של הגבול מתחיל ב"בוג המערבי", ליד ועובר מזרחה על פני ביצות פינסק.
בהמשך, הוא משתרע במקביל לדרום נהר פריפיאט, חולף על פני אזורים מיוערים שהיו מזוהמים לאחר אסון צ'רנוביל.
הגבול עובר מצפון לעיר פריפיאט ואז פונה לדרום מזרח עם נהר פריפיאט וממשיך במקביל אליו.
כשהגבול מגיע לנהר הדנייפר, הוא פונה צפונה לכיוון הומיאל.
בנקודת האמצע בין הומיאל ו הגבול פונה מזרחה לכיוון כ-100 קילומטרים, שם הוא מסתיים בנקודת המפגש המשולשת עם הגבול הרוסי.
המצב המודרני של הגבול התחיל לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר נוסדה הרפובליקה העממית האוקראינית, בשנת 1918.
עם זאת, לגבול יש שורשים היסטוריים.
הגבול בין הדוכסות הגדולה של ליטא לממלכת פולין היה דומה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והסכם ריגה, החלק המערבי של הגבול עלה בקנה אחד עם הגבול המנהלי של ו של הרפובליקה הפולנית שבין המלחמות, והחלק המזרחי עלה בקנה אחד עם הגבול בין הרפובליקות הסובייטיות של בלארוס ואוקראינה.
בתחילה, הגבול בין שתי הרפובליקות הסובייטיות הוכר על ידי האמנה בין ה-SSR האוקראינית ל- SSR הבלארוסית מ-12 בדצמבר 1990.
המעמד של גבול המדינה עם אוקראינה ניתן על ידי הסובייט העליון של בלארוס ב-11 ביוני 1993, אך קיים הסכם בינלאומי בין בלארוס ואוקראינה, שבו הם מכירים הדדית בגבול בין הרפובליקה של בלארוס וברית המועצות שהוכרו ב-1990.
לאחר אסון צ'רנוביל ב-1986, חלק גדול מהצד האוקראיני של הגבול הפך ל ובצד הבלארוסי הוקמה .
מסילת הרכבת מצ'רניהיב לאוברוץ' עוברת לאורך הגבול בצד האוקראיני, ומחברת את תחנת הכוח הגרעינית הנטושה בצ'רנוביל עם העיר סלבוטיץ' והיא חוצה פעמיים, את הגבול.
ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה עברו כוחות רוסים את הגבול מבלארוס לאוקראינה כחלק מהמתקפה של קייב.
בתחילת אפריל כוחות אוקראינים חזרו להשתלט על חלקים מהגבול ליד פריפיאט והכוחות הרוסים עזבו את האזור.
בהמשך, יחידות של משמר הגבול האוקראיני השתלטו מחדש על מעבר הגבול שלהן במחוז צ'רניהיב.
ב-11 בנובמבר 2022 דווח כי אוקראינה החלה בבניית חומה בגבול עם בלארוס.
לאחר מרד קבוצת וגנר ביוני 2023, שלאחריו הקבוצה הייתה אמורה לעבור לבלארוס, הגבול הפך שוב נושא לדיון.
ב-30 ביוני 2023, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי אישר תוכניות לתגבור נוסף של הגבול, אף על פי שלא הוזכרו איומים קונקרטיים.
מעברים ונקודות ביקורת לאורך הגבול
המקרה הייחודי - רכבת צ'רנוביל
מסילת הברזל המשמשת את הרכבת האוקראינית - אוקרזליזניצה מצ'רניהיב לאוברוץ' עוברת בחלקה בשטח בלארוס.
כל התחנות בשטח בלארוס נטושות, מלבד זו של תחנה אחת בכפר - , אך אין בה שום שירות לנוסעים.
מסילת הרכבת מוחכרת על ידי ממשלת אוקראינה ומופעלת על ידי אנשי צוות אוקראינים, אך שירותי הגבול (כמו: מכס) מנוהלים על ידי השלטונות הבלארוסים.
חלקו של הקו בין לאוברוץ' הופסק ללא הגבלת זמן ואינו בשימוש.
גבול איראן–אפגניסטן הוא גבול באורך 921 קילומטרים העובר בין משולש הגבולות עם טורקמניסטן בצפון ומשולש הגבולות עם פקיסטן בדרום.
בצד האיראני, רוב הגבול עובר בפרובינציה ח'וראסאן וחלק קטן, הדרומי בפרובינציה סיסתאן ובַלוּצִ'סְתאן.
הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם טורקמניסטן, עובר לאורך 157 קילומטרים של נהר , ממשיך דרומה, מזרחית לעיירה האיראנית .
הקטע האמצעי של הגבול מורכב מסדרה של קווים ישרים במישורים מצפון לדרום.
הגבול פונה בחדות מזרחה לכיוון שבשטח אפגניסטן ומשם פונה דרומה עד לעיירה האיראנית .
משם הגבול עובר בקו ישר לכיוון דרום מערב, עד למשולש הגבולות עם פקיסטן.
רוב הגבול הגבול עובר באזור צחיח ולא מיושב, למעט מעבר הגבול הראשי בין המדינות: בין העיירה האיראנית והעיירה האפגאנית .
בצד האיראני עובר כביש מספר 99 במקביל לרוב מהלכו של הגבול.
הגבול בין פרס לאפגניסטן הוסדר בתקופה 1872–1935 על ידי שורה של בוררויות של צדדים שלישיים, שנבעו מחוזה פריז (1857) שבו הסכימו פרס ואפגניסטן להעביר את המחלוקות ביניהן לבוררות בריטית.
סדרה של עימותים בין אפגניסטן לפרס בשנות ה-60 של המאה ה-19 גרמה למלך הפרסי נאסר א-דין שאה קג'אר לבקש מהבריטים להכשיר את הגבול האפגני-פרסי.