tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה לכך היא שפרשיית מסעי באה להגדיר את השטח שיחולק בנחלה לשבטים, ויתחייב במצוות התלויות בארץ ואין לחלק שטח מדברי, המתאים לרעיית צאן, כנגד שטח הראוי לחקלאות.
אולם ארץ ישראל עצמה ממשיכה גם מעבר לתחום זה והיא כוללת את כל גבולות ההבטחה.
לפי דעה זו שטח זה אינו חייב במצוות התלויות בארץ היות שאין זה שטח ראוי לזריעה.
ההבדל בין הפירושים הוא גם בהלכה לגבי שטח הערבה עד אילת.
בדעת הסוברים שאינה כלולה בגבולות פרשת מסעי, לשיטה א' – לא חלה עליה מצוות יישוב ארץ ישראל.
לשיטה ב' – חלה עליה המצווה, אך לעניין המצוות התלויות בארץ ייתכן ונחשבת לחוץ לארץ.
לשיטה ג' – גם לדעה המוציאה את אילת מגבולות מסעי, ריבונות מדינת ישראל כיום על המקום מחילה עליה את חובת המצוות התלויות בארץ.
תיאור נוסף ומאוחר יותר של גבולות הארץ מופיע בספר יחזקאל, וישנן חילוקי דעות אם הגבולות הללו הן מגבולות כיבוש הארץ או מגבולות ההבטחה:
המגילה החיצונית לבראשית, ממגילות מדבר יהודה מכילה את נוסח ההבטחה הבא: "ומן נהר מצרים עד לבנן ושניר מן הים הגדול עד חורן...
לזרעך אתן את כל הארץ הזאת וירשוה עד עולם".
לשיטה זו רק ביחס לגבול המזרחי קיים שוני בין הגבולות, שכן שלושת העמים: הקיני, הקניזי והקדמוני, כלולים בגבולות ההבטחה ולא בגבולות מסעי.
השיטה השנייה (שבה נוקטים כמעט כל פרשני המקרא בראשונים ובאחרונים) גורסת שמדובר בשני גבולות שונים לחלוטין.
גבולות ההבטחה הם גבולות של חבל ארץ רחב הנוגע בשני קצותיו בשתי הממלכות החזקות באזור: ממלכת מצרים (נהר מצרים) וממלכת מסופוטמיה (נהר פרת).
לפי חיים בר־דרומא, כל תיאורי הארץ המובטחת בתנ"ך הם בעצם תיאור אחד – של גבולות טבעיים (כגון נהרות, רכסי הרים וכדומה) – ורק שמות הגבולות נשתנו על פי צרכים צדדיים, ובעיקר בגלל תקופה מחודשת (כגון בימי יחזקאל שהיה מעל אלף שנים לאחר תקופת ברית בין הבתרים) ונשתנו שמות הגבולות.
גבולות הארץ המובטחת לפי המקרא
הגבול המערבי: רוב הגבול המערבי מתואר בתורה כגבול הים התיכון.
לעיתים הוא נכתב כים פלשתים (שמות כג), או הים האחרון (דברים יא), או הים הגדול (יהושע א).
הגבול הדרומי: בהבטחה עצמה הוא מתואר כנהר מצרים (בראשית טו), אולם בהבטחה שניתנה בהר סיני הגבול מתבסס על ים סוף (שמות כג) או המדבר (דברים יא).
הגבול המזרחי: בהבטחה הבסיסית של ברית בין הבתרים לא נכתב הגבול המזרחי של הארץ באופן מובהק.
ורוב הפרשנים מתייחסים לנהר הפרת כגבול הצפוני של הארץ ולא כגבול המזרחי, אולם בהבטחות מאוחרות יותר, וברמזים, הגבול מתרחק מאד עד לנהר הפרת המזרחי, וכולל גם את ארצות "בני קדם" שייתכן שממוקמות על גדות הפרת.
הגבול הצפוני: ברוב ההבטחות הגבול הצפוני מזוהה עם נהר הפרת.
כשהפרת מוצג בהם באופן עקבי כשיאו של החזון הרחוק.
בנבואת יהושע הראשונה, הגבול הצפוני כולל את "כל ארץ החתים", שהיא בעצם צפון מערב סוריה, באזור הממלכות הנאו-חיתיות.
הארץ המובטחת הוא סרט קולנוע מ-2004 בבימויו של עמוס גיתאי.
התסריט, שנכתב בידי גיתאי ומארי-ז'וזה סנסלם, עוסק בפגישתן של שתי נשים שהגיעו בנסיבות שונות לעבוד כפרוצות בבית בושת ישראלי בשם "הארץ המובטחת".
יחד עם הסרט "אור" שביימה קרן ידעיה, זהו אחד משני סרטים העוסקים בתופעת הזנות בישראל שיצאו ב-2004. הסרט זכה להצלחה בפסטיבל ונציה ה-61, שם השתתף בתחרות הרשמית על פרס אריה הזהב וזכה בפרס ה"קולנוע למען השלום".
מבחינה מסחרית, הסרט נחל כישלון חרוץ.
תקציב ההפקה שלו עמד על כ-14 מיליון ש"ח, בעוד הכנסותיו הסתכמו בכמה אלפי ש"ח בודדים.
חברת טלעד מימנה חלק מן ההוצאות.
הסרט נפתח בהצגת קבוצה של בדואים וצעירות מזרח-אירופאיות החונים במדבר סיני בשעת לילה.
הבדואים משוחחים ביניהם בערבית ובו בזמן משוחחות הצעירות ביניהן ברוסית.
בהמשך אונס אחד מהבדואים את אחת הצעירות במרחק מה מן המחנה.
הצעירות מועברות לידיהם של סוחרי נשים, שם מנהלת אן (אן פריו) מכירה פומבית שלהן לקבוצה של גברים.
הצעירות מועברות במשאית לרמאללה ומשם לאילת, שם הן מאולצות להתפשט, נשטפות בצינור מים תחת פיקוחה של אן, מולבשות בלבוש של פרוצות ונשלחות לטיפולה של אישה מבוגרת בשם חנה (חנה שיגולה) שתפקידה לאפר ולהרגיע אותן.
דיאנה (דיאנה בספצ'ני) מגיעה אל חנה כשהיא נסערת, אך חנה שוטחת בפניה את סיפור חייה ומצליחה להרגיע אותה.
אל המכון מגיעה צעירה בריטית מצודדת בלבוש מהוגן בשם רוז.
דיאנה ניגשת אליה ומבקשת את עזרתה בטענה שהצעירות נחטפו ומוחזקות בניגוד לרצונן.
מנהלי המכון מבחינים בשיחה ועם יציאתה של רוז מן המכון אחד מהגברים יוצא אחריה.
בסצנה הבאה נראית רוז נוסעת במשאית עם הגבר ומקיימת איתו יחסי מין במושב האחורי לעיניהן של הצעירות המובלות במשאית, בעוד שהנהג עוצר את המשאית ומקיים מין אוראלי כפוי עם אחת מהצעירות.
המשאית מגיעה לחיפה והצעירות מוכנסות אל מכון ליווי בשם "הארץ המובטחת" שם משוכנות דיאנה ורוז באותו החדר.
הן מתחילות להעלות זיכרונות ולשוחח ביניהן על נסיבות הגעתן מאסטוניה לישראל, כאשר בין השאר מתברר הרקע האוונגליסטי הדתי של רוז.
את הסצנה האחרונה פותח פיצוץ עז ומחוץ למכון הליווי נמצאים כוחות שיטור והצלה גדולים, ורוז מנצלת את המהומה על מנת למלט את דיאנה ההמומה מאושר ואת עצמה מהמקום.
"הארץ המובטחת" פותח את טרילוגיית הסרטים של גיתאי העוסקת בחציית גבולות, שהמשיכה עם "אזור חופשי" (2005) ו"התנתקות" (2007).
הסרט נוצר כהערה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני שלדברי גיתאי גרם לכך שהיחסים בין העמים מתנהלים "רק בשני מישורים: המישור הגבוה של פעילות מוזיקלית, או המישור הנמוך של הפשע; רשתות של פשיעה שחוצות את הגבולות ומתקיימות ברמה א-לאומית".
הסרט גם עוסק ביחס יוצא הדופן בברוטליות שלו, לדעתו של גיתאי, של ישראל כלפי העובדים הזרים והפרוצות שמגיעים למדינה.
במישור האישי עוסק הסרט בהשפעתה של אימו של גיתאי עליו בנושא ההכרח של כל חברה לכבד את הנשים שבה.
אימו של גיתאי נפטרה במהלך צילומי הסרט, שנקטעו לתקופה ארוכה יחסית לדרישתו של גיתאי, שטען שייתכן שבדיעבד הסרט הפך למעין הומאז' לא ישיר לדמותה של אימו.
גיתאי טען גם כי הוא מתנגד באופן גורף לתופעת הזנות ובפרט לאופן הייצוג המסורתי של דמות הזונה בקולנוע.
שמותיהן של כל הדמויות הנשיות בסרט זהים לשמות השחקניות שמגלמות אותן.
את התפקידים הראשיים, רוז ודיאנה, מגלמות רוזמונד פייק ודיאנה בספצ'ני, בעוד שחנה שיגולה מגלמת את המאפרת חנה, ואן פאריו את סוחרת הנשים אן.
כמו כן, משתתפים בסרט השחקנים הישראלים יוסף אבו ורדה ועמוס לביא בתפקידים של סרסורים.
גיתאי ביקש מן השחקניות להישאר וללון במדבר למשך תקופת צילומי סצנות הפתיחה, כדי שיוכלו להבין טוב יותר את מצבן של הדמויות.
התסריט התפתח תוך כדי צילומו של הסרט.
כך למשל, הוחלט על הרקע הדתי של רוז, בעקבות החלטתה של השחקנית רוזמונד פייק לקרוא לראשונה בחייה מתוך ספרי התורה בתקופת הצילומים, לאחר שקיבלה השראה מן "הנופים התנ"כיים" של מדבר סיני תוך כדי צילומי הסצנות הראשונות.
בעיתון "לה מונד" נכתב: "'הארץ המובטחת' הוא סרט מהמם בנועזותו, הן מסיבות פוליטיות והן מבחינת הבחירות האסתטיות שנעשו...
ישנם סרטים בהם היוצר מתיימר לחשוף מצב כלשהו ותחת זאת סולל את הדרך להנאה מציצנית.
לא כך בסרט זה; עינו של הבמאי לעולם אינה מבזה את גופותיהן של השחקניות".
המבקר ציין סרטים קודמים של גיתאי שעסקו ביחס משפיל כלפי נשים, "בנגקוק-בחריין" ו"קדוש", ופירש את הצגת גופותיהן של הפרוצות הנסחרות באופן מבזה בין מעברי גבול כ"מטאפורה למערכת כלכלית מתועבת המשתלטת על העולם".
ב"הניו יורק טיימס" נטען כי הסרט מצליח בהרכבתן המסובכת של טכניקות שונות כמו שילוב בין מצלמות הנישאות ביד למצלמות מקובעות, תוך הסתייגות מדמותה של רוז שמניעיה אינם תמיד ברורים.
המבקר שמוליק דובדבני טען כי עיסוקו של הסרט במוטיב הגבול מנקודת מבט מגדרית דומה לזה של הסרטים "אזור חופשי" ו"הכלה הסורית", שיצאו באותה התקופה.
הארקנה הקטנה או הארקנה הזוטרה, היא חפיסת קלפי טארוט משנית, לצד הארקנה הגדולה, והיא מונה 56 קלפים.
הקלפים מחולקים לארבע סדרות: סדרת המטות, סדרת הגביעים, סדרת החרבות וסדרת המטבעות.
חפיסה זו מכונה הארקנה הקטנה (מלטינית: Arcana - סודות), אף שהיא מונה יותר קלפים מזו הגדולה, משום שהקלפים בה מתארים ענייני יום-יום ודמויות, לעומת הגדולה שהקלפים בה עניינים בעלי משמעות רוחנית עמוקה יותר.
כל סדרה בארקנה הקטנה מונה 14 קלפים: 10 ממוספרים מ-1 (אס) עד 10, קלף אביר, ושלושה קלפי חצר - נסיך, מלכה ומלך.
הקלפים מעוצבים כך שקלפי המספרים מציגים את היסוד כמספר שאותו מייצג הקלף, וקלפי הדמויות מכילים דמויות המחזיקות את היסוד.
בנוסף, כל קלף מעוצב בצורה סמלית, כך שניכרת ממנו משמעותו בעת הקריאה בקלפים.
בעבר, לעומת זאת, הקלפים הממוספרים היו מעוצבים בצורה גאומטרית בלבד שהציגה את מספרם, בדומה לחפיסת קפי המשחק המודרנית.
קלפי הארקנה הקטנה היו הבסיס להתפתחות קלפי המשחק בחפיסת קלפים מודרנית.
ארבעת היסודות המופיעים בסדרות הארקנה הקטנה מקבילים לארבעת היסודות הקלאסיים, ולעיתים גם עורכים ביניהם הקבלה לתחומים אחרים בהם ארבעה יסודות, כמו עונות השנה, רוחות השמים או ארבע הליחות.
שם הסדרה יסוד מקביל מין מאפיינים מקבילה בחפיסת קלפי המשחק מטות אש זכרי מוחצן יוזמה, יצירתיות תלתן גביעים מים נקבי מופנם רגש לב חרבות אוויר זכרי מופנם מחשבה, היגיון עלה מטבעות אדמה נקבי מוחצן עולם החומר, הגשמי יהלום
משמעות הקלפים הממוספרים מקבילה למשמעות הנומרולוגית של המספרים, ואילו 12 קלפי החצר מתאימים ל-12 המזלות האסטרולוגיים.
הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת הוא שם של טריטוריה בשליטת צרפת שנמצאת באוקיינוס ההודי ובאנטארקטיקה.
הטריטוריה מחולקת ל-5 אזורים שאף אחד מהם לא מיושב באופן קבוע.
השליטה של צרפת על איי אפארסה אינה מוכרת על ידי מדינות העולם, והשליטה על ארץ אדלי ניתנה לצרפת במסגרת הברית האנטארקטית עד 2041.
הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת מחולקות לחמישה מחוזות, שלושה מחוזות היסטוריים של צרפת (איי קרגלן, איי קרוזה ואיי סן פול ואמסטרדם) שהתגלו במאה ה-18 וה-19 ומאז מהווים טריטוריה של צרפת, ארץ אדלי ששייך לצרפת מ-1949 ואיי אפארסה החל מ-2007.
הטריטוריות הדרומיות של צרפת הן שלושה מחוזות שנמצאים בשליטת צרפת ומוכרים גם על ידי הקהילה הבינלאומית.
מחוז ארכיפלג איי קרגלן, האיים התגלו ב-1772 על ידי איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק שהשתלט עליהם בשמה של ממלכת צרפת.
הרפובליקה הצרפתית אישרה רשמית את שלטונה על האיים ב-1893 מול בריטניה ואוסטרליה.
מחוז ארכיפלג איי קרוזה, האיים התגלו ב-1772 על ידי מארק-ז'וזף מאריון דה פרסן שהשתלט עליהם בשמה של ממלכת צרפת.
מחוז איי סן-פול ואמסטרדם, התגלו ב-1522 על ידי פרדיננד מגלן.
האיים עברו תחת שליטת מספר מדינות כאשר צרפת השתלטה עליהם ב-1843. השליטה של צרפת עליהם אושרה ב-1891 והם נשלטו על ידי צרפת מקולוניית מדגסקר.
הטריטוריה הצרפתית באנטארקטיקה היא טריטוריה אחת המוכרת בשם ארץ אדלי.
הטריטוריה התגלתה לראשונה על ידי ז'ול דומון ד'אורוויל ב-1840 ונקשרה לטריטוריות הדרומיות של צרפת בשנת 1942. התביעות הצרפתיות על ארץ אדלי לא מוכרות על ידי כל מדינות העולם וכל התביעות מושעות בהתאם לברית האנטארקטית.
המחוז החמישי שהצטרף לארצות הדרומיות והאנטארקטיות הוא איי אפארסה (שפירושו האיים הפזורים), שצורף בשנת 2007. אלו חמישה איים ואטולים הממוקמים באוקיינוס ההודי ובמצר מוזמביק בסביבת מדגסקר.
האיים היו חלק מהשלטון הצרפתי על מדגסקר אך נותקו ממדגסקר ב-1960. לאחר הכרזת העצמאות של מדגסקר, המלגשים טוענים לבעלות גם על איי אפארסה, מלבד האי טרומלין שמאוריציוס טוענת לבעלותה עליו.
ב-1774 צרפת השתלטה על איי קרגלן.
ב-1843 צרפת השתלטה על האי סן פול ועל האי אמסטרדם שבסמוך.
ב-1892 צרפת השתלטה על איי גלורייז ב-1897, על איי באסאס דה אינדיה, אירופה וז'ואן דה נובה כל השטחים האלו מסופחים לקולוניית מדגסקר שבשליטת צרפת עם הקמת הקולוניה.
ב-21 בנובמבר 1924 האיים סן פול ואמסטרדם, איי קרגלן וקרוזה וכן ארץ אדלי מסופחים לקולוניית מדגסקר וכן שני איים הסמוכים למדגסקר, נוזי בה (nosy be) והאי סנט-מארי, מיוט ושאר איי קומורו.
חוק צרפתי משנת 1955 הכפיף את איי קרגלן, סן פול ואמסטרדם, איי קרוזה וארץ אדלי לטריטוריות צרפת מעבר לים ובכך איים אלו הפכו מנותקים מנהלית ממדגסקר.
חוק משנת 1960 מנתק את איי אפארסה משלטונה של צרפת על מדגסקר, לפני מתן עצמאות למדגסקר ומנהלתית האיים נוהלו על ידי השר הממונה על צרפת מעבר לים.
ב-2007 איי אפארסה צורפו לארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת כמחוז חמישי.
הנובלות הספרותיות ההוביט ושר הטבעות של ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר מתבססות בארץ התיכונה, זכו למגוון עיבודים קולנועיים.
היו מספר ניסיונות כושלים להחיות את היקום הבדיוני בקולנוע, כמה מהם גם נדחו מהמחבר עצמו.
העיבודים הראשונים שנעשו על הארץ התיכונה היו סרט הנפשה קצר בשנת 1966. העיבוד הקולנועי הראשון היה שר הטבעות משנת 1978 של ראלף באקשי.
רוב הסיפור הושלם עם צאתו של סרט הטלוויזיה שר הטבעות: שיבת המלך משנת 1980.
בשנת 2001, חברת ניו ליין סינמה הפיצה את החלק הראשון בטרילוגיית סרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון, בה כיכב אנסמבל של שחקנים אשר הוסיף להופיע גם בטרילוגיית סרטי ההוביט שנעשו כעשור לאחר מכן.
נוסף על כך, מספר סרטי מעריצים נעשו על הארץ התיכונה, כמו "המצוד אחר גולום" ו"ניצוץ של תקווה".
באופן קולקטיבי, הזיכיון זכה ל-36 מועמדויות לפרס אוסקר, בהן 17 זכיות.
נכון להיום, הזיכיון הוא אחד מתוך שתי סדרות סרטים שקיבלו שלוש מועמדויות עבור הסרט הטוב ביותר (הראשון הוא סרטי הסנדק).
השלישי בטרילוגיית סרטיו של ג'קסון, "שר הטבעות: שיבת המלך", היה לסרט הפנטזיה הראשון שזכה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
זיכיון הסרטים מדורג במקום התשיעי ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים, לפי Box Office Mojo.
בשנת 1957, טולקין קיבל הצעה ליצירת סרט המבוסס על עבודותיו, שישלב בין הנפשה, מיניאטורות ולייב אקשן וייארך כשלוש שעות.
טולקין היה נלהב לגבי העיצובים האמנותיים, שתיאר אותם כדומים לאיוריו של ארתור רקהאם מאשר לאלה של וולט דיסני, אותן תיעב בכל מאודו.
אולם, טולקין לא היה מרוצה מהתסריט ומהסידורים הפיננסיים הנחוצים, שבסופו של דבר לא יניבו לו כמעט רווחים.
לפיכך, הפרויקט לא יצא לפועל.
טולקין העביר ביקורת על התסריט בשל סטייתו מסגנון הספר (כמו למשל תיאורה של לות'לוריין כארץ מעשיות) וכן ייצוג הדמויות (כמו למשל עזיבתו של סמוויז גמג'י את פרודו באגינס במאורתה של שילוב ומסעו לבד להר האבדון).
הוא גם התייחס לשינויים בדיאלוג בין הדמויות בהקשר של הסגנון והרגש אותו הם מפגינים, וכן למעבר החד בין עלילותיו של פרודו לאלה של אראגורן.
הוא הציע לשלול את קיומו של הקרב בנקרת הלם כדי להוסיף ולהדגיש את ההגנה על העיר מינאס טירית וכן להוציא דמויות מתוך העלילה מאשר להקטין את תפקידן.
טולקין מחה על הוספתם של מזמורי תפילה, אורות כחולים, קסם שאינו קשור והעדפה ברורה לקרבות.
זכויות הסרט נמכרו בידי טולקין ליונייטד ארטיסטס בשנת 1969. להקת הביטלס תכננה להפיק גרסת לייב אקשן, עם פול מקרטני כפרודו באגינס, רינגו סטאר כסמוויז גמג'י, ג'ורג' האריסון כגנדלף וג'ון לנון כגולום.
הארבעה פנו לסטנלי קובריק, ששקל את ההצעה אך סירב לה מאחר שחשב שלא ניתן יהיה לצלם טרילוגיה בסדר גודל שכזה.
תוכניות לסרט נתקלו במבוי סתום כאשר טולקין לא היה מעוניין שהביטלס יופיעו בסרט.
גרסת הנפשה של ההוביט, "ההוביט", יצאה לטלוויזיה בשנת 1977, בהפקתם של ג'ולס באס וארתור רנקין ג'וניור.
שנה לאחר מכן, התסריטאי רומיאו מולר זכה בפרס פיבודי על התסריט.
סרט ההנפשה היה מועמד לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר, אך הפסיד לטובת מלחמת הכוכבים.
את הרפתקאותיהם מספר סם שנים רבות אחר כך לקהל של הוביטים צעירים.
פרט לפלאשבק למפגש של בילבו עם גולום, לא נעשה שימוש בחומר מהרומן "ההוביט" של טולקין מ-1937.
שומרי הטבעת הוא שמה של מיני סדרת טלוויזיה סובייטית המבוססת על "אחוות הטבעת".
היא שודרה פעם אחת בשנת 1991 על ידי ערוץ הטלוויזיה של לנינגרד ואז נאבדה.
היא נתגלתה מחדש בשנת 2021. הסדרה כוללת סצנות מקוריות של תום בומבדיל וגולדברי, אשתו שלא הופיעו כלל, אף בטרילוגיית סרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון.
סרטי מירמקס עבדו על פיתוחו של עיבוד קולנועי לייב אקשן לספרי שר הטבעות, כאשר פיטר ג'קסון נבחר לשמש כבמאי.
עם זאת, חברת וולט דיסני – שבבעלותה אולפני מירמקס – לא הרגישה בנוח לגבי גודלו של הפרויקט, ולג'קסון ניתנה ההזדמנות לחפש אולפנים אחרים שעימם יעבוד.
בשנת 1999, אולפני ניו ליין סינמה קיבלו אחריות על ההפקה.
שלושת הסרטים צולמו בו זמנית וכללו שימוש נרחב בגרפיקת תלת־ממד וכן שימוש בתוכנת מחשב שמדמה שדות קרב עמוסי חיילים.
"שר הטבעות: אחוות הטבעת" יצא לאקרנים ב-19 בדצמבר 2001, "שר הטבעות: שני הצריחים" יצא לאקרנים ב-18 בדצמבר 2002, ו"שר הטבעות: שיבת המלך" יצא לאקרנים ב-17 בדצמבר 2003. כל שלושת הסרטים זכו בפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר לאותן שנים בה יצאו.
הסרטים זכו להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה.
עיבודיו הקולנועיים של ג'קסון זכו ב-17 פרסי אוסקר בקטגוריות השונות – ארבעה עבור "אחוות הטבעת", שניים עבור "שני הצריחים" ו-11 עבור "שיבת המלך".
למעשה, "שיבת המלך" זכה בכל 11 הפרסים בהם היה מועמד, כולל הסרט הטוב ביותר.
עם סך כולל של 30 מועמדויות (לא כולל שש מועמדויות נוספות ל"ההוביט: מסע בלתי צפוי"), הטרילוגיה קיבלה הכי הרבה מועמדויות בהיסטוריה של האקדמיה, ובכך עברה את השיא אותו החזיקו סרטי הסנדק, עם 28 מועמדויות.
שיא המועמדויות של 11 אוסקרים היה שמור לסרטים "טיטניק" משנת 1997 ו"בן חור" משנת 1959. הסרט "שיבת המלך" עשה היסטוריה גם בהכנסות ליום ההקרנות הראשון, והשני אחרי "טיטניק" שעבר את רף מיליארד הדולרים ברחבי העולם.
שלושת חלקיו של "ההוביט" בבימויו של ג'קסון יועדו לצאת לאקרנים בשנים 2012, 2013 ו-2014. שלושת הסרטים - "ההוביט: מסע בלתי צפוי", "ההוביט: מפלתו של סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות" – צולמו בו זמנית בניו זילנד, כשתאריך הצילומים ההתחלתי נקבע ל-21 במרץ 2011.
בסרטים מככבים מרטין פרימן כבילבו באגינס, ריצ'רד ארמיטאג' כתורין צינת-אלון ובנדיקט קמברבאץ' כסמוג הדרקון.
מספר שחקנים מטרילוגיית "שר הטבעות" שבו לגלם את דמויותיהם, וביניהם איאן מקלן, הוגו ויבינג, קייט בלאנשט, איאן הולם, אלייז'ה ווד ואורלנדו בלום.
כמו בטרילוגיה הקודמת, גם כאן הלחין את הפסקול הווארד שור.
הארץ בדואר שמור הוא סרט שצולם בעקבות הספר שנכתב על ידי יבגני ורביוב ובוים על ידי בנימין דורמן בסטודיו הסרטים המרכזי לילדים ע"ש גורקי.
זהו מותחן פסיכולוגי, המתאר את עולמה הפנימי ואת חייה של הדמות המרכזית, לב מנביץ'.
הוא צולם בברית המועצות בשנת 1972 והוקרן לראשונה ב-6 במרץ 1973.
הסרט הוא דוקומנטרי (כל הפרטים בו אמיתיים ולא הומצאו).
לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד במודיעין הסובייטי והיה בשליחות באיטליה הפאשיסטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא עבד במודיעין הסובייטי, עד שהמודיעין האיטלקי חשף את עבודתו והושיב אותו בבית הכלא.
בתקופה שבה שהה בבית הכלא האיטלקי שלח מנביץ' למוסקבה מידע חשוב על האויב.
לב מנביץ' נפטר ב-9 במאי 1945. לאחר מותו, הוענק לו תואר "גיבור ארצות הברית".
אחראית במה – וניאמינה דורמנה
מנהל צילום – מיכאל גויב
מעצב תלבושות – אלאונורה מקלקובה
מהנדס סאונד – בוריס קורשקוב
מפעילים – מיליכה בוגטקוב ואיגור קלבנוב
התקנה – גלינה שטרובה, ברטה פוגרבינסקי
עריכה – ורה אלה וביריוקובה גרבר
אמן איפור – מ שלח
יועץ תעופה – האלוף ג"נ זכרוב
מנצח התזמורת הסימפונית – אלכסנדר פטוחוב
הארצת מאדים הוא התהליך ההיפותטי לשינוי מכוון של האקלים ושל פני השטח במאדים, במטרה ליצור שטחים גדולים במאדים, המתאימים להתיישבות בני אדם.
בכך תהפוך ההתיישבות על מאדים לבטוחה יותר ובת־קיימא.
ישנם כמה רעיונות לדרך שבה תתבצע ההארצה, חלקם בעלות כלכלית גבוהה ובמחיר פגיעה במשאבי טבע, ואחרים שניתן לבצע עם טכנולוגיה בת־השגה.
אם וכאשר תתרחש התפוצצות אוכלוסין על פני כדור הארץ, דרישה למשאבים עשויה להפוך את ההתיישבות של בני אדם על גרמי שמיים (בנוסף לכדור הארץ) להכרחית.
התיישבות בחלל תאפשר ניצול של משאבי החומר והאנרגיה במערכת השמש.
במובנים רבים, מאדים הוא כוכב הלכת ה"ארצי" ביותר במערכת השמש.
אף על פי שלמאדים הייתה בעבר סביבה דומה לכדור הארץ, במרוצת השנים הוא איבד את המים והאטמוספירה שהיו לו.
שיקול אתי מרכזי נגד הארצת מאדים הוא הפגיעה בצורות החיים שאולי קיימות בו.
הסביבה במאדים מביאה עמה מספר אתגרים להארצה שעשויים להגביל את היקפה.
כוח המשיכה על פני השטח במאדים קטן פי 2.5 בערך מזה של כדור הארץ ואין מספיק ידע על מנת למנוע בעיות בריאות הקשורות להיעדר משקל.
האטמוספירה של מאדים מכילה ברובה פחמן דו־חמצני, והלחץ שלו הוא רק 1% מהלחץ בכדור הארץ בגובה פני הים.
מאבק בתופעות מזג אוויר בחלל
חוסר המגנטוספירה במאדים מציב אתגרים מול הקרינה הסולארית ושמירה על אטמוספירה.
הארצת מאדים תהיה כרוכה בשלושה שינויים עיקריים: בניית האטמוספירה, חימומה ומניעת פיזור האטמוספירה לחלל החיצון.
האטמוספירה במאדים דלילה באופן יחסי ובעלת לחץ נמוך מאוד.
האטמוספירה מכילה בעיקר פחמן דו־חמצני (שהוא גז חממה) ולכן ברגע שהאטמוספירה תתחיל להתחמם הפחמן דו־חמצני עשוי לשמר חום קרוב לפני השטח.
בנוסף, החימום אמור לגרום לפחמן דו־חמצני נוסף להיכנס לאטמוספירה מהעודפים בקטבים דבר שיתרום לאפקט החממה.
משמעות הדבר היא ששני התהליכים של בניית האטמוספירה וחימומה מעצימים אחד את השני ומגדילים את סיכויי ההארצה.
יש כיום מספיק פחמן דו־חמצני (CO2) בצורה של קרח יבש באדמת מאדים בקוטב הדרומי, שבאמצעות חימום האקלים בכמה מעלות יעלה את הלחץ האטמוספירי לרמה הדומה לזו בהר אוורסט.
אף על פי שבני אדם לא יוכלו לנשום באסטמוספירה זו, העלאת הלחץ שלעצמה תייתר את הצורך בחליפות לחץ.
נוסף לכך, פיטופלנקטון יוכלו להמיר את הפחמן דו־חמצני המומס לחמצן.
דרך נוספת ליצירת אטמוספירה במאדים היא באמצעות ייבוא מתאן או פחמימנים אחרים, הנפוצים באטמוספירה ובפני השטח של טיטאן.
המתאן, שיתאדה לתוך האטמוספירה יעזור ביצירת אפקט החממה המבוקש.
הכנסה של מראות העשויות משכבה דקה של פוליאסטר (BoPET) המצופה באלומיניום למסלול סביב מאדים יכולה לעזור בחימום פני השטח של מאדים במטרה לעודד את אפקט החממה.
ניתן למקם את המראות כך שהן יהיו קבועות במקומן ביחס למאדים ומופנות כלפי הקטבים במטרה להפשיר את הקרח הקיים שם.
בניגוד לפתרונות הקודמים שייארכו זמן רב וייקחו הרבה כסף היזם אילון מאסק מציע פתרון פשוט יותר אך מסוכן ולפיו יש להפציץ את שני הקטבים של מאדים בפצצות אטום מה שיגרום לשחרור כמות עצומה של פחמן דו-חמצני המוחזק על פני השטח של הכוכב ובכך יעבה ויחזק את האטמוספירה.
כמו כן, התהליך יוכל תאורטית להעלות את הטמפרטורות כך שהמים יוכלו להישאר במצב נוזלי.
הארצת מאדים תופסת מקום מרכזי בטרילוגיית "מאדים" של הסופר קים סטנלי רובינסון שזכתה במספר פרסי הוגו ונבולה.
בסרט "זיכרון גורלי" מוארץ מאדים באמצעות טכנולוגיה חייזרית.
הארץ בלהבות הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד ואהרון ג'ונסטון שיצא לאור בשנת 2013. הספר השני בסדרת "מלחמת הפורמיקים הראשונה".
תרגום עברי של הספר, בידי בועז וייס, ראה אור ב-2016.
מאה שנים לפני אירועי המשחק של אנדר, חללית חייזרים נכנסת למערכת השמש.
עד מהרה תוקפות אותה ספינות חלל פרטיות, מאוישות בידי בני אדם, והיא משמידה אותן.
ויקטור טס לירח בספינת בזק (ספינת מטען מהירה אשר אינה מיועדת לבני אדם); בו בזמן ולא ידיעתו, מושמדים בני משפחתו שניסו להילחם בחללית החייזרים.
ויקטור שורד את המסע לירח, אך לא עולה בידו לשכנע את הרשויות באמיתות דבריו.
בסופו של דבר, הוא מצליח לדווח על הספינה העוינת כשבוע לפני הגעתה, בעזרת תאגיד ג'וקס.
האו"ם מתכנס לישיבת חירום, אך לא ננקטים כל צעדים משמעותיים.
האנושות נותרת אפוא לא מוכנה.
כאשר החייזרים (פורמיקים) מגיעים לכדור הארץ, מעבורת של האו"ם שבאה לברכם מושמדת.
יחד איתה מושמדת מעבורת תקשורת ופורצת מלחמה.
הפורמיקים משגרים שלוש אסדות נחיתה עצומות לדרום-מזרח סין.
מהן יוצאות עשרות חלליות קטנות מלאות פורמיקים.
אלה האחרונים משתמשים בגז קטלני כאמצעי הרג המוני ומזהמים את הים.
למרות מיליוני הרוגים, ממשלת סין מסרבת לקבל סיוע זר בגלל שיקולים פוליטיים.
לפני הנחיתה אימן סגן מזר רקהאם, מהכוחות המיוחדים של ניו זילנד, את הצבא הסיני בשימוש במטוסי תובלה חדישים.
בתמורה אימנו הצבא הסיני בשימוש בהמצאה חדשה - מזחלות שלהן יכולת לחפור מנהרות במהירות.
במהלך פלישת הפורמיקים, מציל רקהאם את בינגוון, ילד סיני מחונן כבן שמונה.
שניהם יוצאים לדרך כדי להרוס את אחת מאסדות הנחיתה.
משטרת המבצעים הנייחת (ממ"ן), כוח צבאי קטן ומובחר, נכנס לסין (ללא אישור רשמי) כדי להילחם בפורמיקים.
אנשי ממ"ן מצילים את בינגוון ומאזר מהתקפת פורמיקים סמוך לאסדת נחיתה.
הם מבחינים כי אסדות הנחיתה מוגנות היטב מעל פני הקרקע, אך לא מתחתיה.
מאזר נזכר במזחלות הצבא הסיני, והוגה תוכנית לפגיעה באסדת הנחיתה.
קפטן וויט, מפקד ממ"ן, מקבל נשק גרעיני טקטי מאדמירל סיני ששמו אינו ידוע.
הם הורסים את הנחתת בהצלחה, אך כוחות סיניים מגיעים ומאזר נלקח למעצר (בגין מספר עבירות, בהם שימוש בנשק גרעיני וגנבת רכוש ממשלתי).
בינתיים, ויקטור ואמיליה משכנעים את לם ג'וקס (שעסוק במאבק על תאגידו של אביו) לסייע להם.
יחד הם הוגים רעיון, כיצד להביס את ספינת האם.
אל הרעיון הם מגיעים בזכות תיעוד תקיפה כושלת של מעצמות העולם.
ויקטור מבין כי החיישנים של הספינה, וכלי נשקה, מתמקדים במהירות של מה שקרב אליהם ולא באיום הפוטנציאל שהוא מהווה.
לכן מסווה ויקטור מעבורת כפסולת חלל ומתקדם בה, יחד עם אמיליה, באיטיות יחסית.
כאשר המעבורת המחופשת שלהם מגיעה לספינת האם, הם מפעילים פתיון (שהכינו מראש), והחייזרים ממקדים בו את תשומת לבם וכוח האש שלהם.
בזמן שדעתם מוסחת, נכנס ויקטור לספינת האם עם חומר נפץ, במטרה להרוג את מפקדם העליון של הפורמיקים.
ויקטור דלגדו - מכונאי צעיר ומוכשר.
יחד עם שולייתו ואביו, מנהל את ספינת הכרייה המשפחתית אל קוואדור.
רינה דלגדו - אמו של ויקטור.
לאחר שנהרסה אל קוואדור עברה יחד עם שאר הניצולות לספינה פיראטית למחצה.
יוקו ג'וקס - אביו של לם ג'וקס.
מנכ"ל התאגיד ג'וק והאדם העשיר ביותר בעולם.
לם ג'וקס - בנו של איל כרייה, יוקו ג'וקס.
נאבק עם אביו, באופן סמוי, על השליטה בתאגידו.
קפטן וויט קלינטון אוטול - מפקד משטרת המבצעים הניידת (ממ"ן)
סגן מזר רקהאם - חייל מאורי.
בינגוון - ילד סיני מחונן כבן שמונה.
הוריו וסביו נהרגו בפלישת הפורמיקים.
מאזר הצילו, ולאחר מכן הציל את חייו של מאזר, שנפצע קשה.
אמיליה - עובדת סוציאלית שמוקצית לוויקטור לאחר מעצרו בידי הרשויות בירח.
משתכנעת מסיפורו ומסייעת לו להפיצו.
הארפרז (ובשמו המלא באנגלית: Harper's Magazine; ובתרגום מילולי: כתב עת הארפרז) הוא ירחון אמריקאי לספרות, פוליטיקה, תרבות, כלכלה ואמנות.
הוא נוסד ביוני 1850, ובכך הוא כתב העת השני הוותיק ביותר המתפרסם ברציפות גם כיום.
העורך הנוכחי של כתב העת הוא ג'יימס מרקוס, אשר החליף את כריסטופר קוקס במרץ 2016. כתב העת זכה פעמים רבות בפרסי איגוד כתבי העת האמריקאיים (National Magazine Awards).
הארפרז ראה אור תחילה בשם "הירחון החדש של הארפר" (Harper's New Monthly Magazine) ביוני 1850, בהוצאת "הארפר ואחיו" בניו יורק.
לימים יסדה ההוצאה גם את כתבי העת "הארפר'ס ויקלי" ו"הבזאר של הארפר" (Harper's Bazaar), והתרחבה והפכה להוצאת הרפר קולינס.
7500 העותקים שהודפסו מן הגיליון הראשון נמכרו כמעט מייד.
כחצי שנה לאחר מכן, היקף המכירות עמד על 50,000 עותקים.
הגליונות הראשונים פרסמו מחדש, ללא רשות וללא תשלום תמלוגים, טקסטים מאת סופרים בריטיים כגון צ'ארלס דיקנס, ויליאם מייקפיס ת'אקרי, ושרלוט ברונטה.
עד מהרה החל כתב העת לפרסם גם יצירות מאת מחברים אמריקאיים, וכן מאמרים מאת פוליטיקאים דוגמת וודרו וילסון או וינסטון צ'רצ'יל.
פרקים מתוך "מובי דיק" מאת הרמן מלוויל פורסמו לראשונה בגיליון אוקטובר 1851 של כתב העת, תחת הכותרת "The Town-Ho's Story" (על פי כותרת פרק 54 של הרומן).
בשנת 1965 הועבר כתב העת לארגון נפרד, בבעלות הוצאת ה-Minneapolis Star and Tribune, שבעצמה הייתה בבעלות חברת Cowles Media Company.
בסוף שנות ה-60 ובשנת 1970 פרסם כתב העת סדרת כתבות מאת סימור הרש על טבח מי ליי, אשר ביצע צבא ארצות הברית בווייטנאם.
בשנת 1971 התפטר עורך כתב העת דאז, וילי מוריס, בלחץ הבעלים, ג'ון קאולס הבן, ובעקבות זאת התפטרו רבים מהבולטים שבסגל כתב העת ומבין המחברים שפרסמו בו מיצירותיהם, ובהם נורמן מיילר ודייוויד הלברשטאם.
העורך שהחליף את מוריס היה רוברט שניירסון, אשר כיהן עד אז כעורך בכיר בטיים מגזין.
Lapham) כיהן כעורך הראשי של הארפרז בין 1976 ל-1981, ושוב מ-1983 עד 2006. ביוני 1980 הודיעה הנהלת ה-Star Tribune כי תחדל מלהוציא את כתב העת לאחר גיליון אוגוסט.
חודש לאחר מכן, ג'ון ר' מקארתור הצליח לגייס התחייבויות מהנהלות קרן ג'ון ד' וקת'רין ט' מקארתור וחברת אטלנטיק ריצ'פילד, כמו גם ממנכ"ל אותה חברה, רוברט אורוויל אנדרסון, להעמיד סך מיליון וחצי דולר לרשות ארגון חדש שייסד, בשם קרן כתב העת הארפרז.
מאז הקרן היא המוציאה לאור של כתב העת.
בשנת 1984, מקארתור (ביושבו כמוציא לאור ונשיא הקרן), לאפם, והעורך בפועל מייקל פולן, עיצבו מחדש את כתב העת והוסיפו לצד הכתבות, הסיפורת, המאמרים, והביקורות, גם את המדורים "Annotation", ו"Readings", וכן מדור בשם "האינדקס של הארפרז", אשר מכיל סטטיסטיקה פוקחת-עיניים.
בתקופת לאפם ומקארתור, המשיך הארפרז לפרסם ספרות יפה מאת ג'ון אפדייק, ג'ורג' סונדרז, ואחרים.
פוליטית, הארפרז נקט קו ביקורתי במיוחד כלפי הממשל האמריקאי, בנושאי מדיניות פנים וחוץ כאחד.
טוריו החודשיים של העורך לאפם הוקיעו את ממשלי ביל קלינטון וג'ורג' ו' בוש בקביעות.
מאז 2003, התמקד כתב העת בדיווח על המלחמה בעיראק, ופרסם כתבות ארוכות על המערכה על פאלוג'ה, ועל ההטבות למקורבים שאפיינו את השיקום האמריקאי של עיראק.
כמו כן עסק כתב העת בנושאים כגון שיבוט, הפלות מלאכותיות, והתחממות עולמית.
בשנת 2011 החלה הסופרת הבריטית זיידי סמית' לכתוב טור על ספרים חדשים.
הארץ מתעוררת הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד ואהרון ג'ונסטון.
יצא לאור באנגלית בשנת 2014 ובעברית בשנת 2016. זה הספר השלישי בטרילוגיית "מלחמת הפורמיקים הראשונה" מסדרת "המשחק של אנדר", ומשלים את הסיפור שהחל בשני הספרים הראשונים בטרילוגיה, "והארץ אינה יודעת" ו"הארץ בלהבות".
הפורמיקים פלשו לסין והאנושות חלוקה לגבי צורת ההתגוננות המיטבית.
ממשלת סין נחושה בדעתה להדוף את הפלישה ללא סיוע משאר העולם.
קפטן אוטול וסגן רקהאם מוחזקים במעצר, לאחר שהשתמשו בראש נפץ גרעיני שהשיגו באופן לא חוקי כדי להרוס את אחת הנחתות.
במהלך הפלישה הציל רקהאם את בינגוון, ילד סיני בן שמונה הניחן בשכל יוצא דופן.
בינגוון מציע להפיץ באינטרנט שמועה, לפיה אוטול ורקהאם פעלו בהוראתו של גנרל סימה, שמחזיקם במעצר, ובכך להעניק לו את המזכה על הרס הנחתת ולהביא לשחרורם.
בינתיים, מצליחים ויקטור ואמיליה לחדור לספינת האם של הפורמיקים באמצעות ספינה מוסוות.
ויקטור חוקר את ספינת האם, ואוטול ורקהאם מצטרפים לצוותו במטרה לחסל את הפלישה.
הארנק והחרב - המהפכה המשפטית ושִברה הוא ספר מאת דניאל פרידמן העוסק במערכת המשפט בישראל.
הספר סוקר ומבקר את תהליכי ההתעצמות של בתי המשפט בישראל במסגרת האקטיביזם השיפוטי ששיאו במהפכה החוקתית, את התחזקות מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה ואת התגברות כוחם של גורמי משפט ופקידות אחרים על חשבון משקלם של נבחרי הציבור.
החל משנות ה-80 חלה התעצמות הדרגתית בכוחו של בית המשפט העליון לעומת הכנסת והממשלה.
משפטנים רבים סקרו את התהליך הזה ותיארו את הגורמים לו, את אופיו ואת השלכותיו.
חלק מהכותבים בתחום גם הביעו את דעתם בשאלה האם תהליכים אלה חיוביים או שליליים.
חידושו המרכזי של פרידמן הוא הטענה לפיה להתעצמותו של בית המשפט נלווית גם התחזקות דומה של התביעה הכללית (פרקליטות המדינה) והיועץ המשפטי לממשלה שעומד בראשה, וששני הגופים הללו מזינים זה את התעצמותו של זה.
שם הספר הוא פרפרזה לתיאורו של אלכסנדר המילטון את הרשות השופטת כשואבת את כוחה דווקא מכך שאין לה ארנק וחרב, וכל כוחה נסמך על אמון הציבור בכך שהיא מייצגת החוק.
טענתו של פרידמן היא כי במסגרת האקטיביזם השיפוטי ניכסה לעצמה הרשות השופטת מעורבות מכרעת בקביעת המדיניות הממשלתית, גם בנוגע להחלטות תקציביות וביטחוניות, כך שבניגוד לעיקרון של המילטון, יש לה גם 'ארנק' וגם 'חרב'.
באוגוסט 2016 יצאה מהדורה אנגלית של הספר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
למהדורה זו נוספו שינויים ועדכונים בתוכן הספר.
בראשית שנת 2019 שולב הספר יחד עם ספרו השני של פרידמן על מערכת המשפט, "לפני המהפכה", והם יצאו לאור יחד כספר בשם "קץ התמימות - משפט ושלטון בישראל", בהוצאת ידיעות ספרים.
דניאל פרידמן, מחבר הספר, הוא פרופסור אמריטוס למשפטים וחתן פרס ישראל לחקר המשפט.
במאמרים שפרסם לאורך שנים ביטא את התנגדותו לאקטיביזם השיפוטי - הרחבת סמכותו של בית המשפט ומעורבות גוברת שלו בשאלות ערכיות ופוליטיות.
בשנת 2007 מונה לשר המשפטים ופעל ליצירת שינוי ביחסים בין בית המשפט העליון לכנסת ולממשלה.
בין השאר הוא הציג הצעה לתיקון חוק יסוד: השפיטה ולפיה פסילת חוקים של הכנסת תתבצע רק בהרכב מורחב של תשעה שופטים בבית המשפט העליון, וברוב של שני שלישים מן ההרכב.
כמו כן הציע לצמצם את מתחם השפיטות בסוגיות ציבוריות ולשנות את הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
פרידמן יזם גם הצעת חוק לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה במסגרתה יועברו סמכויותיו בעניינים פליליים לבעל תפקיד נפרד, 'התובע הכללי'.
לאחר סיום כהונתו של פרידמן כשר המשפטים כתב את הספר העוסק במערכת המשפט, ובפרט ביחסיה עם הממשלה והכנסת.
ארבעת החלקים הראשונים מסודרים באופן כרונולוגי מקום המדינה ויצירת מערכת המשפט הישראלית ועד לתקופה הסמוכה לכתיבת הספר, בראשית העשור השני של המאה העשרים ואחת.
החלק החמישי עוסק בניתוח כללי של התעצמות מערכת המשפט וכן הצעות לפתרון.
חלק ראשון: בית המשפט הקלאסי
בחלק הראשון של הספר סוקר פרידמן את מערכת המשפט בשנותיה הראשונות של המדינה, את תהליכי ייסודה ואת ההיסטוריה המוסדית והפרסונלית של מערכת המשפט עד למהפך בבחירות 77'.
בתקופה זו התחוללה לדעתו ".
צניעותה של המערכת התבטאה לפי פרידמן בקבלת עליונות הפרלמנט כעקרון יסוד ובדחיית האפשרות לפסול חקיקה של הכנסת, בהימנעותו של 'בית המשפט הקלאסי' מהתערבות בשאלות מדיניוּת ובעמידה על דרישת זכות העמידה.
פרידמן מדגיש כי גם בהכירו במגבלות כוחו, פעל בית המשפט לשמירה על זכויות אדם באמצעות ביקורת על פעולות הממשלה.
כך בבג"ץ קול העם, בבג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון ובמקרים נוספים.
הוא מתאר את יחסם של הפוליטיקאים לשופטים בימים אלה כמנוכר ומזלזל, אך ענייני ומקצועי.
פרידמן סוקר את פעילותה של מערכת התביעה בשנותיה הראשונות של המדינה בכל הנוגע לחקירת מעשי שחיתות של נבחרי ציבור והעמדתם לדין, ועוסק בשתי פרשיות פלילים ציבוריות מתקופה זו בהן נחשדו בכיר מפא"י אשר ידלין והשר אברהם עופר.
בספר נמתחת ביקורת על השימוש בכלי המעצר לשם הפעלת לחץ על נחקרים, ועל התנהלותו של היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק בשתי הפרשיות.
חלק מן הביקורת מופנה גם כלפי החיבור המלאכותי בין שני תפקידי היועץ, ראש התביעה מחד ויועצה של הממשלה מאידך, נקודה שעולה גם בקשר לטיפולו של ברק בפרשת חשבון הדולרים.
הפרק "שרים ויועצים" עוסק בהתפתחות תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה, מתאר כיצד נוצר התפקיד למורת רוחו של בן-גוריון, ומציין את כהונותיהם של גדעון האוזנר ומאיר שמגר כאבני דרך בהגדרת התפקיד ובהתעצמותו ביחס לממשלה.
בתקופתו של האוזנר הוקמה ועדת אגרנט אשר קיבלה את עמדת האוזנר לפיה הוא עומד לבדו בראש התביעה הכללית.
בנוגע לשאלת הייעוץ ציינה הוועדה כי הממשלה רשאית "להחליט כיצד עליה לפעול במקרה המסוים לפי שיקול דעתה", ופרידמן כותב כי לימים לא השלים השופט אהרן ברק עם חלק זה בחוות הדעת ופסק בפרשת פנחסי את ההפך מקביעת הוועדה.
בתקופתו של שמגר נוצרו 'הנחיות היועץ המשפטי לממשלה' שנועדו לסייע למשרדי הממשלה ולהדריכם אך "סיגלו לעצמן אופי חקיקתי, ונהפכו למכשיר מרכזי לשליטת היועץ המשפטי על משרדי הממשלה.".
את החלק העוסק בתקופה הראשונה של בית המשפט העליון חותמת כניסתו של מאיר שמגר לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, כשמנגד המערכת הפוליטית מעורערת וחלשה לאחר פרישתו של ראש הממשלה מנחם בגין מתפקידו.
החלק השני של הספר עוסק בעיקר בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון.
בתקופה זו התרחשה, לפי פרידמן, "התעצמות אדירה בכוחה של מערכת המשפט".
שלב חשוב בשינוי המאזן בין הרשויות הייתה המהפכה החוקתית.
פרידמן מציין את הביקורת על הליך חקיקת חוקי היסוד, את חוסר הבהירות בשאלת הסמכות שהם מעניקים לבית המשפט ואת הפרשנות המרחיבה שניתנה בפסיקה לזכויות המוגנות, כזו שגם יוזמי החוקים לא צפו.
פרידמן מונה כמה היבטים של האקטיביזם השיפוטי בתקופת שמגר: פרשנות החוק בניגוד ללשונו ולכוונתו, קביעתם של ערכים הראויים בעיני בית המשפט כדין מחייב, צמצומם של הדרישה לזכות העמידה ושל מבחן השפיטות, ופיתוחה של עילת הסבירות.
שינוי המגמה בבית המשפט העליון בנוגע לזכות העמידה והשפיטות מודגם באמצעות סוגיית גיוס בני הישיבות.
עתירה שהוגשה לבג"ץ בשנת 1970 בנושא נדחתה בטענה שלעותר אין זכות עמידה, כשהשופט אלפרד ויתקון מדגיש:
לעומת זאת בפסק הדין שניתן בעתירה דומה בשנת 1986 כתב השופט אהרן ברק:
בפסק הדין הרחיב ברק גם על עמדתו לפיה מבחינה נורמטיבית "הכל שפיט", אך הנשיא שמגר והשופטת מרים בן-פורת חלקו עליו בסוגיה זו, והצטרפו לדעתו בנוגע לזכות העמידה.
פרידמן סבור כי הרחבת זכות העמידה הביאה להכבדת העומס על בית המשפט, אך גם לשינוי באופיו, שכן כל סוגיה שעלתה לדיון ציבורי יכולה הייתה להגיע מיד לפתחו.
פרידמן מבקר את השימוש המתרחב שעשה בית המשפט בתקופת שמגר ב'עילת הסבירות', כפי שבא לידי ביטוי בבג"ץ דרעי ובג"ץ פנחסי, שבהם חויב ראש הממשלה יצחק רבין לפטר את דרעי ופנחסי מתפקידיהם כשר וסגן שר מכוח עילת הסבירות.
עם זאת, פרידמן סבור כי בתקופתו של שמגר נשמרו עדיין מידות מסוימות של ריסון עצמי של בית המשפט ונשמרה ההכרה כי ישנם נושאים שאינם שפיטים.
עניין נוסף שנדון בחלק זה הוא פסק דין אפרופים שניתן בשנת 1995 והעמיד את הפרשנות התכליתית מעל משמעותו המילולית של החוזה.
פרידמן מבקר את פסק הדין וסבור כי הוא התעלם מעקרונות יסודיים בדיני החוזים, וכי הרטוריקה שלו ערערה את הוודאות המשפטית בתחום.
נסקרת גם התפתחות מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה בשנות השמונים והתשעים.
לפי פרידמן, היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר סילף את דברי ועדת אגרנט שהגדירה את תפקיד היועץ, וקבע כי חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה מחייבת את הממשלה.
עוד הוא קבע שרק היועץ המשפטי לממשלה יכול לייצג את הממשלה בבית המשפט, כך שאם הוא חלוק עליה תיוותר הממשלה ללא ייצוג.
ביקורתו של פרידמן היא גם על בג"ץ שקיבל את עמדה זמיר.
פרידמן מבקר את הפרקליטות על "שיטת התיק הפתוח", במסגרתה באמצעות פתיחה בבדיקה או בחקירה, ובפרט על ידי השארת תיק החקירה פתוח לאורך זמן, נמנע מינויו של אדם למשרות ציבוריות שונות.
חלק שלישי: המהפכה המשפטית בשיאה
את תקופת השיא של המהפכה המשפטית תוחם פרידמן ב-11 השנים שבין התמנותו של אהרן ברק לנשיא בית המשפט העליון, באוגוסט 1995, לסיום כהונתה של ממשלת שרון השנייה, בראשית 2006.
פרידמן מאפיין את התקופה הזו בהתעצמות כוחה של מערכת אכיפת החוק על רקע ריבוי חקירות של פוליטיקאים.
בין הנחקרים היו כל ראשי הממשלה שכיהנו באותן שנים, מועמדים לתפקיד שר המשפטים ושרים אחרים.
החקירות לוו, לפי פרידמן, בתעמולה על "שחיתות שלטונית", ושתיהן יחד הן הביאו להחלשת המערכת הפוליטית ולחשש של שרים לנהוג שלא לפי דעת הפקידים.
פרידמן כותב כי מינויי שופטים משורות התביעה התרבו וכתוצאה מכך התחזקה הנטייה התביעתית בבתי המשפט, מה שהתבטא בין השאר בפרשנות מרחיבה של עברות מעורפלות כהפרת אמונים ושיעורי הרשעות שנושקים ל-100%.
פרידמן מנתח את השפעתו המרכזית של ברק על בית המשפט בתקופתו כנשיא ומתאר אותו כבעל עוצמה גדולה יותר מכל קודמיו.
עוצמה זו הושגה, לפי פרידמן, בזכות יכולותיו האישיות של ברק, בשל מתקופת כהונתו הארוכה בעליון, ובאמצעות השפעתו המכרעת על מינוי שופטים רבים.
בית המשפט שהותיר אחריו ברק מתואר בספר כ
מעורבותו המעמיקה של בית המשפט בענייני מדיניות והשימוש המוגזם בהליכים פליליים הביאו, לפי פרידמן, לירידה דרסטית באמון הציבור בבתי המשפט ובמערכת אכיפת החוק.
הוא מתאר את השימוש הגובר בעילת הסבירות לשם ביקורת על מינויים שביצעו הממשלה וזרועותיה, ומבקר אותו לא רק בשל ההכרעות המקומיות, אלא בשל תחושה של היעדר כללים ושל שיקול דעת שיפוטי בלתי מוגבל, שהשימוש הזה יצר לדעתו.
ביקורת מיוחדת מעביר פרידמן על ההתערבות בשיקולי הביטחון של צה"ל ושאר כוחות הביטחון, ובפרט כשזו התבצעה תוך כדי קרבות במהלך האינתיפאדה השנייה.
פרשת בר און חברון וועדת שמגר שהוקמה בעקבותיה מתוארות בידי פרידמן כאבני דרך משמעותיות בתהליך החלשת הממשלה ובצמצום יכולתה לקבוע את זהות היועץ המשפטי שלה.
פרידמן משבח את המלצת הוועדה לקצוב את תפקיד היועץ לשש שנים, אך מבקר את הנחות היסוד שלה לגבי מהות תפקידו, ואת דרך המינוי באמצעות ועדה עליה היא המליצה.
את החלק העוסק בתקופת כהונתו של ברק חותם פרק העוסק בירידה המתמשכת באמון הציבור בבית המשפט העליון, משיעורים גבוהים במיוחד של כ-85% בראשית כהונתו, עד לשפל של 56% בסיומה.
פרידמן סבור שצניחת האמון הזו נובעת בין השאר מתחושה שבית המשפט מתנשא, שיש פער בין דרישותיו ה'צדקניות' בתחום טוהר המידות לבין יישומן כלפי בית המשפט עצמו, ושבג"ץ מתערב מדי בענייני ביטחון ומכביד שלא לצורך על צה"ל.
כל אלה הביאו לביקורת מתעצמת על בג"ץ, ולשורה של יוזמות חקיקה שלא היו לרוחו של ושחלקן אף התקבלו.
החלק הרביעי של הספר עוסק בעיקר בתקופת ממשלת אולמרט וברפורמות שניסה פרידמן לקדם בתפקידו כשר המשפטים בממשלה זו.
לפי פרידמן, בית המשפט העליון בנשיאותה של דורית ביניש המשיך במגמת האקטיביזם השיפוטי שהחלו בה שמגר וברק ונמשכו גם תהליכי המשפטיזציה והעצמת התביעה הכללית, בין השאר בחקירות אולמרט.
באופן כללי פרידמן משבח את תפקודו של ראש הממשלה אהוד אולמרט, ומבקר בעקביות את התנהלותו של שר הביטחון אהוד ברק בשלל תחומים, ביניהם ביטחוניים.
הספר מתאר בהרחבה את המהלכים שקידם פרידמן כשר המשפטים בממשלת אולמרט ואת ההתנגדות שבה נתקל מצד מערכת המשפט.
הוא מתאר התקפות חריפות שספג מראשי המערכת, ביניהם נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק, שופט בית המשפט העליון לשעבר מישאל חשין ונשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש.
מנגד הוא מציין את התמיכה לה זכה מצידם של משפטנים כאמנון רובינשטיין, שמעון שטרית, רות גביזון, יואב דותן ואחרים.
העימותים עם ביניש נוצרו בין השאר על רקע התנגדותו של פרידמן למינויים זמניים בבית המשפט העליון, וכן בשל 'חוק הקדנציות' שקידם פרידמן ושקצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון לתקופה של שבע שנים וקבע תקופה זהה עבור נשיאי בתי המשפט השלום והמחוזי.
בתחום מינוי השופטים פעל פרידמן למינוי עורכי דין פרטיים, ביניהם יורם דנציגר וחנן מלצר שמונו לבית המשפט העליון, בניסיון לאזן את הנטייה התביעתית בבתי המשפט.
רפורמה נוספת שקידם פרידמן נועדה לאפשר לשרים מרחב תמרון במינויי בכירים בשירות הציבורי, באמצעות חיוב ועדות האיתור להציע לשר שלושה מועמדים.
הצעה זו והצעה דומה בנוגע למינוי פרקליט המדינה נבלמו, אך פרידמן הצליח לקבוע כלל דומה לגבי מינוי היועץ המשפטי לממשלה.
גם פיצול תפקידי היועץ המשפטי לממשלה היה מהלך שפרידמן ניסה לקדם, באמצעות הפרדת התפקיד של ראש התביעה מתפקיד פרקליטהּ של הממשלה.
ההצעה הביאה את פרידמן לעימות ציבורי עם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז.
חלק חמישי: מי ישמור על השומרים
בחלק החמישי של הספר סוקר פרידמן את היסודות התאורטיים לטיעוניו ומתאר את הגישות השונות למרחב הפרשנות השופט ולתחומי השיפוט.
הוא מאשים את בית המשפט העליון בזניחת הכללים המקובלים לריסון שיפוטי.
פרידמן מפקפק בתוקפה של אמרתו הידועה של אלכסנדר המילטון לפיה אין לבית המשפט "לא ארנק ולא חרב" ומזהיר מפני הסתמכות בלעדית על הגינותו של בית המשפט.
לדבריו, , פרידמן מציין מקרים בהם בתי המשפט פגעו בפסיקתם בזכויות אדם, ומתריע מפני פגיעה כזו במיוחד במסגרת הדין הפלילי.
בתשובה לטענתו של אהרן ברק לפיה תחום שאיננו שפיט מהווה "חור שחור" טוען פרידמן כי השארת תחומי הרשות המבצעת להכרעתה הבלעדית, ללא פיקוח של בג"ץ על סבירות ההחלטות, היא הדרך להבטיח קבלת החלטות יעילה ביותר.
החשש מפני טעות של הממשלה דומה לחשש מפני טעות בפסיקת בג"ץ, שגם עליה אין ביקורת.
לכל רשות, סבור פרידמן, יש תחומים בהם המילה האחרונה היא שלה.
המאבק על 'שלטון החוק' אותו מנהלים חסידי בג"ץ ואנשי הפרקליטות הוא למעשה, לפי פרידמן, מאבק על השלטון עצמו.
תיאור למאבקם של תומכי האקטיביזם השיפוטי כמאבק על שלטון החוק נועד, לפי פרידמן, להעניק יתר עוצמה לטיעוניהם ולחפות על חולשתה הבסיסית של המהפכה החוקתית העומדת "על כרעי תרנגולת".
פרידמן מציין כי בניגוד לרושם אותו מבקשים לייצר לכנסת יש רקורד מרשים של חקיקה המגנה על זכויות אדם, לעיתים אף בתגובה לפסיקה של העליון שפגעה בזכויות עצורים.דווקא בית המשפט פגע בזכויות האדם כשהרחיב את האחריות הפלילית באמצעות עבירות מעורפלות כמרמה והפרת אמונים.
לסיום כותב פרידמן כי חל מיתון במגמת האקטיביזם השיפוטי, האמון הציבורי בבית המשפט העליון עלה לאחר מינוי אשר גרוניס לנשיאו בשנת 2012, וגם בתחום בחירת היועץ המשפטי לממשלה בידי הממשלה חל שיפור .
עם זאת הוא מונה שורה של צעדים הנדרשים כדי להסדיר את היחסים בין הרשויות, לצמצם את המשפטיזציה ולהחזיר את יכולת המשילות.
טענתו המרכזית של הספר היא שהחל משנות השמונים המערכת המשפטית במדינת ישראל ובראשה בית המשפט העליון הרחיבה את כוחה ואת השפעתה בשלל נושאים ציבוריים, על חשבון סמכותן וכוחן של הכנסת והממשלה.
השינויים המרכזיים הם נטילת בית המשפט העליון לעצמו את סמכות הביקורת על חוקי הכנסת, מעורבות מוגברת של בית המשפט בסבירותן של החלטות ממשלה, התעצמות בכוחו של היועץ המשפטי הן בתפקידו כיועצה של הממשלה והן בתפקידו כתובע הכללי והתגברות משקל הפקידוּת על חשבון המשילוּת של הממשלה והשרים.
את המניע העיקרי לתהליכים אלו מסביר פרידמן באמצעות התאוריה של ריצ'רד פוזנר, לפיה כל גוף חברתי ופוליטי, כולל בית המשפט, שואף להתפשט ולהגדיל את כוחו על חשבון חבריו.
כאשר זרועות השלטון האחרות נחלשות, ינכסו בתי המשפט לעצמם עוצמה נוספת.
התנאי שאפשר את התגברות כוחה של המערכת המשפטית בישראל היה התערערות השלטון המרכזי והמפלגות הגדולות בישראל בראשית שנות השמונים והמשך היחלשות המערכת הפוליטית בשל 'שיח השחיתות' שיצר לפוליטיקה תדמית מסואבת ומושחתת.
במטרה לאזן מחדש בין הרשויות ולהשיב לממשלה והכנסת את כוחן הראוי, מציע פרידמן שורה של צעדים להסדרת היחסים בין הרשויות הנבחרות לבית המשפט, בין הממשלה ליועץ המשפטי שלה ובין הממשלה לפקידוּת.
לאורך הספר סוקר פרידמן את תהליכי ההתעצמות של המערכת המשפטית ומנתח אותם.
בנוסף הוא מתאר את הניסיונות שנעשו על ידו ועל ידי אחרים להשיב את המצב לקדמותו.
הספר זכה לביקורות חיוביות ותואר כייחודי ודרמטי בשיח המשפטי בישראל, אף שבכירי מערכת המשפט, שרבים ממנה בוקרו בו קשות, לא הגיבו לנאמר בו.
ייחוד נוסף שמדגיש מאוטנר הוא שהספר מציג את השינויים באמצעות תיאור עשרות רבות של מקרים במערכת המשפט ותוך דיון בדמויות שהובילו את השינויים הללו.
מאוטנר מציין כי היה מוסיף לתאוריה של פרידמן את התאוריה שלו, בדבר המשקל הרב של החרדה שאחזה בקבוצה הליברלית בחברה הישראלית, בתמיכתה של זו בהתעצמותו של בית המשפט, בעקבות המהפך בשנת 1977.
גם פרופסור יקיר פלסנר שיבח את הספר וכתב כי "כל הרוצה להבין את המערכת המשפטית בישראל, מאין היא באה ולאן היא הולכת, ראוי שיקרא את הספר המלומד והמלמד הזה." הוא מדגיש כי נושא הספר איננו משפטי אלא שאלת סדרי השלטון במשטר דמוקרטי.
לפי פלסנר, הספר הוא "חובת קריאה לכל נבחרי הציבור, שבאוזלת יד מתבוננים בכוח שהופקד בידם נודד לפקידות משפטית הנוגסת עוד ועוד בסמכויותיהם".
ההיסטוריון המשפטי פרופסור רון חריס תיאר את הנרטיב המתואר בספר כשגוי ואמר: "פרידמן ומאוטנר מתמקדים בעיקר בעשורים האחרונים.
הם כותבים על תהליכים גדולים במברשת עבה לקהל רחב.
הם לא היסטוריונים משפטיים בהכשרתם וכתיבתם לא התבססה על מחקר ארכיוני שהם ביצעו.
פרופסור יובל אלבשן תיאר את הספר ככתוב בזעם רב, הוא מציין כי הספר הוא חלק ממלחמתו של פרידמן במורשתו של ברק.
לעומת זאת הוא מציג תאוריה של פרופסור דני גוטוויין, לפיה מהלכיהם של פרידמן וברק אינם מנוגדים זה לזה, אלא מייצגים שני שלבים במהלך שלם שתכליתו פירוק מדינת הרווחה בישראל וביסוס כוחו של 'שלטון ההון'.
עורך הדין אביגדור פלדמן כתב על הספר כי .
הוא אף הגדיר את הספר שכמוה לא ספגה מערכת המשפט בישראל מעולם.
הפרשן המשפטי משה גורלי כתב כי .
לדבריו: "פרידמן מנתץ בכישרון אנליטי ובלשון סרקסטית כמעט כל קונבנציה ומסורת משפטית שהתקבעה כאן ב־30 השנים האחרונות ...
הספר משלב עיון תאורטי, עדות אישית ובעיקר פולמוס.
ערבוב הז'אנרים בעייתי, אבל מרתק לראות איך רותם פרידמן את המכלול הזה להוכחת התזה הבסיסית שלו - השתלטות המשפט על חיינו".
לפי יהודה יפרח וליאת נטוביץ קושיצקי הספר הוא
הארץ שלנו הוא ספר קומיקס פוליטי ישראלי מאת אורי פינק שפורסם בשנת 2008 תחת ההוצאה הצרפתית BERG בצרפת, בקטגוריית ICEBERG המוקדשת לקומיקס פוליטי בלבד.
הוא פורסם לראשונה בשחור לבן בתרגום צרפתי ולאחר ההצלחה בצרפת תורגם לעברית בשם "הארץ שלנו" ונצבע על ידי הקומיקסאים הישראלים ולדיק סנדלר וארז צדוק.
אורי פינק, שידוע בעיקר בזכות הקומיקס המפורסם ביותר שלו "זבנג!" ונחשב לקומיקסאי הראשון בישראל, מצייר כמעט תמיד רק קומיקס מצחיק לבני נוער.
אלא שבזכות השתתפותו בתוכנית "קרטונינג פור פיס" העולמית (גם מישל קישקה חבר בתנועה זו) הוא החל לתקשר עם הוצאות ספרים ברחבי העולם.
כך קרה שבשנת 2007 פנתה חברת BERG הצרפתית לאורי פינק במטרה שיכתוב קומיקס פוליטי מנקודת מבטו כישראלי על החיים בישראל, כדי שיפורסם בצרפת תחת הכותרת החדשה ICEBERG, שמוקדשת אך ורק לקומיקס פוליטי.
היצירה של הספר הייתה קשה משום שאורי פינק מצייר מאז ומתמיד רק קומיקס מצחיק, שהוא סוג ז'אנר שונה לגמרי מקומיקס פוליטי.
בשביל קומיקס פוליטי פינק היה חייב להשתמש בצורות כתיבה וציור שהוא אינו מורגל אליהם: שימוש בצבעים כהים, ציורים מופשטים, ריבועי קומיקס מסוגננים ועוד.
כדי להתמודד עם ז'אנר ששונה מסגנונו הייחודי בו הוא מצייר כבר למעלה מ-40 שנה, נאלץ פינק להשתמש בסיפורים אישיים כדי לתעל את הסיפור לקומיקס פוליטי רציני, כך שהתוצאה הסופית נעשתה קומיקס פוליטי-אוטוביוגרפי.
הקומיקס עוסק בחוויות של אורי פינק תוך אמירה פוליטית וסאטירית של המצב המורכב במדינת ישראל.
דרך האירועים שעבר אורי פינק הוא נותן לקורא מבט נרחב על צדדים רבים בסוגיות פוליטיות מורכבות בחברה הישראלית: הסכסוך הישראלי פלסטיני וישראל יהודית או דמוקרטית.
הספר עוסק גם כן באירועים פוליטיים שהשפיעו רבות על צורת החשיבה הישראלית על כל היבטיה: רצח יצחק רבין בשנת 1995, האינתיפאדה השנייה (אינתיפאדת אל אקצא) בשנת 2000. להלן תקצירי נושאי הספר:
החלק הראשון של הספר עוסק בתקופת הילדות של אורי פינק.
שם מוצגים כמה זיכרונות ילדות שקשורים בנושא הערבים בישראל.
בזיכרון הראשון מוצג אורי פינק הילד בחופשה משפחתית.
בעת הנסיעה באוטו מסתכל פינק מחלון המכונית הנוסעת ומתאר את הנוף מולו: "כמה ערבושים עם כבשים".
בקטע זה פינק הילד עוד לא מודע לכך שהמילה "ערבושים" היא מילה פוגענית, אבל אביו, ששמע את ההערה, מתרגז מיד לשמע מילת הגנאי ויורד מן האוטו כדי להירגע.
קטע זה הוא מעין אתנחתא לחלק זה של הספר המתאר את המצב של הערבים בחברה הישראלית.
עוד קטע המוזכר בחלק זה הוא זיכרון ילדות מהעיר ירושלים, שם חיים ערבים לצד יהודים.
שם מוצג ציור גדול פרי עטו של פינק המתאר את שוק מחנה-יהודה הומה האדם.
בציור אפשר לראות חרדים חובשי שטריימל וחליפות מסתובבים לצד ערבים חובשי כפייה וגלבייה.
עוד נושא מורכב מבחינה פוליטית שיש לו צדדים רבים הוא נושא הגירת פליטים מארצות נחשלות או מדינות שקיימות בהן מלחמות אזרחים (סוריה, עיראק, מדינות צפון אפריקה) אל מדינות אירופה המפותחות, כמו גרמניה, צרפת או בריטניה.
על אף שנושא זה אינו קשור מידית למדינת ישראל, פינק בכל זאת מצליח להעלות זיכרון מטיול שורשים בגרמניה.
אחד מקרובי משפחתו מדבר על המהגרים הערבים כעל "מפגע אוכלוסין שיש למגר", ודימוי זה מעלה בעיניי רוחו של פינק את תקופת השואה וטרום מלחמת העולם השנייה כאשר האזרחים הגרמנים ה"ארים" היו מדברים על היהודים כעל מפגע אוכלוסין.
בחלק זה של הספר מתאר אורי פינק ויכוח דתי עם ידידו אורי אורבך.
במהלך הריב מסתובבים שניהם ברחבי העיר תל אביב ומוציאים טיעונים חדשים.
מלבד זאת, חוק זה הוא גם חוק סוציאליסטי שמאפשר יום חופש ומנוחה לכל אדם".
אלה ממשיכים לטעון טיעונים מנוגדים במטרה לשכנע זה את זה ותוך כדי להסביר לקוראים עד כמה מורכב המצב.
עד מהרה מתחילים השניים לנהל ויכוח פוליטי על שיטת הממשל של ראש הממשלה, יצחק רבין, כשאורבך טוען כי רבין מוביל לשפל ביטחוני ואילו פינק טוען כי רבין גורם לשגשוג בכלכלה ובשלום.
החלק האחרון של קטע זה הוא מעין אקספוזיציה לפרק הבא, שעוסק ברצח רבין .
כמו ספרי קומיקס ובכלל ספרים ישראלים רבים אחרים, גם הספר "הארץ שלנו" מתאר את הטראומה הישראלית של רצח ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 1995. כמו בספרו של מישל קישקה "פלאפל עם חריף" שמתאר את הקרע בחברה הישראלית לפני ואחרי רצח רבין, גם פינק מתאר את רצח רבין דרך חוויה אישית.
הוא מציג סעודת יום הולדת של חברו במסעדה מפורסמת בתל אביב, שגם מופיעה ברקע הפרק הקודם 'המאבק הדתי-חילוני'.
החבורה, שמורכבת מפינק, בת זוגו וחבריהם, דנה בנושאי הסכם אוסלו, עצרת השלום ותפקודו הכללי של רבין כראש ממשלה.
כשהמנות לא מגיעות בזמן, הם מבררים מה קורה ומגלים כי רבין נרצח בעצרת השלום על ידי אדם יהודי חובש כיפה.
הסערה שמתחוללת באותו רגע מלווה בציורים אובדניים, מרוחים ומבולבלים.
הפרק מסתיים באמירה של אחד היושבים לשולחן, כשהוא מבטא מחשבה שהושתקה במוחות השמאלנים הרדיקלים בזמן הרצח, המחשבה שהימין ניצח.
מבחינת כותבים רבים האינתיפאדה השנייה מתוארת כאירוע זוועה שהיה מלא בפחד ואימה.
גם פינק מתאר את מאורעות האינתיפאדה בצורה נואשת וכואבת: הוא מתאר בציוריו רחובות ריקים מרוב פחד, ציורים של אוטובוסים מפוצצים ומחבלים מתאבדים.
הוא ממחיש את ההרגשה שכל אחד עלול להיות קורבן לפיגוע בעזרת ציור כוונת רובה על פרצופי האנשים.
הוא מביע זעם על כך שהיהודים חיים בפחד מתמיד ואילו הפלסטינים נהנים מחיים בטוחים כל עוד הם נמצאים במקום מגוריהם.
הפרק מדבר בנוסף גם על שינוי התמיכה בפלסטינים - איך שבאינתיפאדה הראשונה היה פינק תומך נלהב של ההתעוררות הפלסטינית ואילו את האינתיפאדה הנוכחית (דאז) הוא מתאר כאירוע אלים וחסר כל הצדקה.
הנה ציטוט של פינק מתוך הספר, שמתייחס לאינתיפאדה החדשה.
העמדה הפוליטית של הספר אינה מוסתרת, אלא גלויה לחלוטין ומתיימרת להיות נוקבת כמו בספר "פלסטיין" של ג'ו סאקו או "פרספוליס" של מרג'אן סטראפי.
העמדה הפוליטית היא שמאל מתון ומבחינה דתית פינק מיצג את החילוניות.
על אף שהספר שומר על עמדה פוליטית ברורה הוא כן נותן ייצוג לדעות השונות ולא פוסל אותן.
העמדה הפוליטית של הספר מיוצגת על ידי פינק ואילו הדעות ההפוכות מוצגות בכל פעם אצל אנשים אחרים: קרוב משפחתו בגרמניה, אורי אורבך ועוד.
מלבד חוות דעת פוליטית, מנסה פינק גם להעביר לקורא הצרפתי את המורכבות של החברה הישראלית על די ייצוג נרחב של כלל האוכלוסייה בארץ.
הארצות הקסומות הוא שמה של סדרת ספרי משחק, אשר נוצרו על ידי הסופרים דייב מוריס וג'יימי תומסון והופצו במקור על ידי Pan Books, חברת בת של Macmillan Publishers הבריטית.
הספרים אוירו על ידי ראס ניקולסון, ארון פוטייר וקווין ג'נקינס.
הסדרה ניגשה לז'אנר ספרי המשחק מזווית חריגה.
כל אחד מספרי הסדרה תיאר אזור גאוגרפי מסוים בעולם הארצות הקסומות, והשחקנים יכלו לנוע ביניהן במגוון אופנים.
(אם היו ברשות השחקנים הספרים המתאימים) הסדרה איפשרה לשחקנים להחזיק ולסחור בחפצים ואף בנכסים משמעותיים יותר כדוגמת נדל"ן או כלי שיט.
הסדרה תוכננה להכיל 12 ספרים, אך רק 6 הראשונים הוצאו בשנים 1995–1996 עד לביטול הסדרה.
ביולי 2015, יוצרי הסדרה הקימו קמפיין Kickstarter למימון השלמת הספר ה-7 בסדרה, 20 שנה לאחר תחילת העבודה המקורית על הסדרה.
הקמפיין הגיע ליעד המימון שלו תוך 45 דקות בלבד.
היום, ניתן להשיג את כל 7 הספרים בחנויות הספרים השונות בעולם.
רק 4 הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לעברית, והוצאו לאור בישראל על ידי הוצאת אסטרולוג בשנת 1996. הספרים תורגמו על ידי עידן כרמלי, ושלומית חפץ עיצבה את כריכותיהם.
(המציגות תמונות שונות מספרי המקור האנגלי)
הסדרה כללה עולם גדול מאוד, אשר כלל משימות (קווסטים) רבות, ברמות מורכבות שונות, אשר השחקן יכול לבחור האם, מתי, ובאילו מהן להשתתף.
אין דרך "לסיים" את המשחק (להוציא מוות של השחקן), ובנוסף לקווסטים השונים השחקן יכול גם לעסוק בפעילויות נוספות - שיטוט בעולם, מסחר, פיתוח וחיזוק הדמות שלו וכו'.
כל אחד מספרי הסדרה התנהל באזור גאוגרפי אחר, ולרוב היו לו מאפיינים ייחודיים לו.
על אף העולם הפתוח, הספרים השונים לא היו שווים זה לזה, והספרים המאוחרים יותר נטו להיות קשים יותר מהספרים המוקדמים, הן ביחס לאויבים בהם נתקל השחקן והן ביחס למורכבות הקווסטים בהם ישתתף.
התקדמות העלילה התבצעה באמצעות מילות קוד שונות, אשר השחקן היה מסמן לעצמו בעת התרחשות אירועים מסוימים, אשר היו משנות את מהלך העלילה בהמשך.