tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תשמעו סיפור!, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, עם עובד, 2014
השריד שנותר, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
מסעות בשביס בארץ ישראל, תרגם בני מר, הוצאת בלימה, 2021
ספינה לאמריקה, הופיע במקור כסיפור בהמשכים ביידיש בעיתון "פארווערטס" וכספר הופיע בעברית בלבד.
תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת פרדס, 2022
מכתב קטן לאמא, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת פרדס, 2022
מסעות בשביס בארץ ישראל, תרגם מיידיש בני מר, הוצאת בלימה, 2023
מחזות לפי יצירותיו שהוצגו בארץ
ינטל, תרגם יעקב שבתאי, במאי חנן שניר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, ינואר 1980
הגולם, לפי ספרו על הגולם מפראג, תיאטרון אורנה פורת, בשנת 1993
ינטל, תרגם דן אלמגור, במאי משה קפטן, הפקה חדשה כהצגה מוזיקלית, התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, מוזיקה יוסי בן נון, בכורה ב-27 באוקטובר 2009
לכל השדים והרוחות, עיבד וביים מייקל אלפרדס, תרגמה רבקה משולח, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2001
העבד, עיבד וביים יבגני אריה, תרגם בן בר-שביט, הוצג בתיאטרון גשר, 2002
שושה, עיבדו ילנה לסקין ויבגני אריה, ביים יבגני אריה, תרגם בן בר-שביט, הוצג בתיאטרון גשר, 2003
הנאהבים והנעימים, עיבד מוטי לרנר עם בנו של בשביס-זינגר, ישראל זמיר, הבמאי חנן שניר, הוצג בתיאטרון הבימה, 2004
שונאים, סיפור אהבה, עיבדה וביימה אירינה גורליק, הוצג בתיאטרון מיקרו, 2004
שונאים, סיפור אהבה, עיבדו רועי חן ויבגני אריה, ביים יבגני אריה, תרגם רועי חן, הוצג בתיאטרון גשר, 2009
טייבל'ה והשד שלה, תורגם על ידי דן אלמגור, הוצג בתיאטרון חיפה (1997), בגודמן - בית ספר למשחק בנגב (2015) ובתיאטרון מיקרו, 2015
שדים, בהשראת "השד מטישווייץ", "הגולם מפראג" ו"טייב'לה והשד שלה", עובד על ידי סטודנטים מסדנת התיאטרון של בית הלל בירושלים, ביים יפים ריננברג, הוצג בבית הלל באוניברסיטה העברית, 2009
כתב היד, עיבוד ובימוי אירינה גורליק, הוצג בתיאטרון מיקרו, 2015.
לכל השדים והרוחות, מייקל אלפרדס עיבד עשרה סיפורים שונים של בשביס-זינגר מחייו; הוצג במספר תיאטראות
העבד, הפקה מחודשת בבימויו של יבגני אריה, תיאטרון גשר, 2018
הנאהבים והנעימים, עיבד מוטי לרנר עם בנו של בשביס-זינגר, ישראל זמיר, הבמאי עידו רוזנברג, תיאטרון בית ליסין, 2021
טייבלה והשד - מחזה ופזמונים רוני סיני, במאית שירלי דשא, הצגה מוזיקלית עם לחנים מאת ליאור רונן, תיאטרון החאן, 2020
השדה האחרונה - מיני-אופרה שכתבו יבגני לויטס ורועי חן על פי הסיפור "מעשה טישוויץ" עבור התזמורת הקאמרית הישראלית, 2023
הרב יצחק פייוויש גינזבורג (נולד בכ"ח בחשוון ה'תש"ה, 14 בנובמבר 1944) הוא חסיד חב"ד, נשיא עמותת "גל עיני" ותנועת "דרך חיים", ונשיא הישיבות "עוד יוסף חי" ביצהר ו"תום ודעת" בירושלים.
נחשב לאחד מהוגי הדעות של הימין הקיצוני בישראל.
נולד בסנט לואיס וגדל בקליבלנד להורים קונסרבטיבים.
אביו ניהל בתי ספר יהודיים.
כשהיה בן 14 התגוררה משפחתו שנה בישראל והוא החל להתעניין ביהדות.
בשנה זו למד בגימנסיה העברית רחביה ואף היה בגדנ"ע.
סיים תואר במתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת שיקגו בגיל 19 ותואר שני במתמטיקה בבית הספר למדעים "בלפר" המסונף לישיבה יוניברסיטי.
במקביל ללימודיו המשיך בתהליך חזרה בתשובה ושמע שיעורים של הרב סולובייצ'יק.
עוד מילדות משפחתו הייתה ביחסים קרובים עם הרב מאיר איזקסון, האדמו"ר מנדבורנא רומאן.
בשנת ה'תשכ"ה (1965) עלה לישראל, למד בישיבת קמניץ בירושלים (שם למד חסידות לראשונה בחייו, עם הרב יוסף צבי סגל – כיום ראש כולל צמח צדק ב) ולאחר מכן למד בבית המדרש של חסידות סלונים בטבריה.
רבו באותה עת היה רבי אשר פריינד והוא השתתף בפעילות יד עזרה – מפעלו של רבי אשר.
לאחר מלחמת ששת הימים חזר לירושלים ויחד עם חותנו לעתיד, הרב משה צבי סגל, היה בין הראשונים שעברו להתגורר ברובע היהודי.
באותה תקופה התוודע באופן מעמיק לכתבי חסידות חב"ד.
ביקר אצל הרבי מליובאוויטש בניו יורק ושהה אצלו מספר חודשים.
כשחזר לישראל התחתן והחל ללמד גמרא, שולחן ערוך וחסידות לקבוצת תלמידים בירושלים.
מאז ה'תש"ל מתגורר עם משפחתו בכפר חב"ד.
לימד בישיבה לחוזרים בתשובה "שובה ישראל" בשכונת מאה שערים.
בשנת 1989 הוקם היישוב בת עין על ידי תלמידיו.
שימש במשך שנים ראש ישיבת עוד יוסף חי שהייתה בקבר יוסף וכראש הכולל ביריחו.
מאז שנת התשס"א משמש כנשיא ישיבת עוד יוסף חי שעברה ליצהר לאחר נסיגת צה"ל מקבר יוסף.
תלמידיו פתחו בנשיאותו בית ספר לתורת הנפש על פי דרכו של הבעל שם טוב.
הלימודים מתקיימים בירושלים, בתל אביב, ברחובות ובמרשתת.
הוא גם נשיא ארגון "חסדי יצחק" התומך במשפחות בעלות קשיים כלכליים.
בשנת 2019 הוענק לו פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
הגותו מבוססת על קבלה וחסידות, בעיקר חסידות חב"ד.
עוסק גם בספרים פחות נפוצים בספרות חב"ד, כמו ספרי רבי אהרן מסטרשלה, רבי הלל מפאריץ' ורבי יצחק אייזיק אפשטיין.
ספר בולט נוסף בהגותו הוא פרי הארץ לרבי מנחם מנדל מויטבסק.
רבים מתלמידיו באים מרקע חרדי לאומי.
הוא מתעמת עם תורת הרב קוק בספריו "בעתה אחישנה" ו"קומי אורי", בעיקר בעניין היחס ל"כלל ישראל" ולציונות, אך מזכיר לעיתים את תורתו בשיעוריו, ואת דמותו בהערכה כאדם בעל אהבת ישראל.
חלק נכבד ממשנתו עוסק בארץ ישראל.
לשיטתו, מצוות יישוב הארץ מאפשרת ליהודי להפיק קדושה ורוחניות מאדמת הארץ החומרית.
היהודי המתחבר לאדמת ארץ ישראל נקרא בפיו "איש האדמה".
הרב גינזבורג חתם בשנת תשנ"ח (יחד עם כ־400 רבנים ואדמו"רים) על "פסק דין" הלכתי שלפיו לרבי מלויבאוויטש יש דין נביא ומחויבים לשמוע לכל הוראותיו, ובכללן שהוא המלך המשיח שיתגלה "מיד ממש".
בשנת 2001, בראיון נדיר במעריב, נשאל על דעתו לגבי ערבים, והשיב: הראיון המלא פורסם על ידי חסידיו של הרב כפרק בחוברת בשם "צו השעה – טיפול שורש", אשר בעקבותיה הוגש נגדו כתב אישום על הסתה לגזענות.
בשנת 2004 התנצל הרב על הדברים במסגרת הסכם עם הפרקליטות וההליכים נגדו בוטלו.
ב־2017 החל לצאת לאור גיליון שבועי בשם "ואביטה" המכיל את שיעוריו ושיחותיו.
החל ממאי 2020 נקרא הגיליון בשם "נפלאות", ובנוסף אליו, החל מנובמבר 2021 יוצא לאור עלון דו־שבועי בשם "אביטה נפלאות", המכיל תוכן נגיש יותר לציבור הרחב, מעובד מתוך שיעורים שהתפרסמו ב"נפלאות" (או בספרים אחרים של הרב).
הרב גינזבורג מדגיש את חיבור התורה לחיים דרך תורת החסידות.
הוא רואה את מדעי החול ככלי לגילוי התורה על ידי עיסוק במודלים הקבליים שמראים במדעי החול את הנוכחות האלוהית.
עוסק בפסיכולוגיה יהודית, שאותה הוא מכנה תורת הנפש.
בספרו "הנפש" הציג מפה של מבנה הנפש ע"פ החסידות.
עוסק גם בשיטות תרפיה, בפרט בספר "להפוך את החושך לאור".
ביחס לפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד הוא סבור שבנוסף לתת מודע של האדם יש לו גם "על מודע", הנפש האלוהית שבתוך האדם.
הוא רואה הפרעות נפשיות כצורך בתיקון רוחני.
הוא מסביר לעיתים רעיונות חסידיים בעזרת משוואות מתמטיות.
עוסק גם בקשר בין התורה לאומנות.
בכ"ד בטבת ה'תשע"ה (הילולת אדמו"ר הזקן) קרא להתחיל ללמד תורה לגויים, כחלק מ"המהפכה הרביעית" מאז רבי יהודה הנשיא.
בכ' בכסלו תשע"ו קיים התוועדות י"ט בכסלו בהיכל התרבות בתל אביב.
ארגוני שמאל קראו להפגין נגד האירוע והרב גינזבורג פנה בכתב למפגינים וקרא להידברות.
מסרים דומים כתב הרב גינזבורג כבר בספר "Kabbalah and Meditation for the Nations" שיצא כבר בשנת 2007. בשנת תשע"ו החל הרב גינזבורג למסור שיעורי תורה באנגלית המועלים באינטרנט, ומיועדים ליהודים ולגויים כחלק מאותה מהפכה מיועדת.
הרב גינזבורג הוצג פעמים רבות כאחד ממנהיגי "נוער הגבעות".
לאחר טבח מערת המכפלה הוציא לאור חוברת בשם "ברוך הגבר" שבה לימד זכות על הטבח שביצע ברוך גולדשטיין.
בין השאר כתב בה: "נקמה אינה נעשית מתוך שיקול של כדאיות, מתוך הבנת התועלת שבה...
הנקמה היא תגובה טבעית ספונטנית ומובילה אותה תחושה כי עד שלא ימצא הכוח לפגוע במי שפגע בי לא תהיה לי תקומה".
על פי הכתוב ב'ברוך הגבר' הנקמה יכולה לנבוע מתוך "זרימה עם הטבע", והתאחדות עם "הזרמים האקולוגיים" של הקיום.
אצל היהודי מדובר בהתאחדות עם ה'יחידה' שלו, כלומר הניצוץ האלוהי שבו.
הטבע הפנימי של היהודי הוא אלוהי, ומכאן גם שאיפתו לחזור אל הטבע החיצוני, זה של ארץ ישראל.
להגותו זו יש השפעה על חלקים מנוער הגבעות.
לדבריו, פגיעה ב"עם האלוהים" היא פגיעה בצדק האלוהי.
בסוף החוברת כותב גינזבורג כי "ניתן להביא טיעונים משכנעים בה־במידה בגנות מעשהו של גולדשטיין", ומסכם כי ההחלטה לבצע טבח המוני לא תלויה בשיקולים רציונליים אלא "מקורה בצלילה לעמקי נשמתו של האדם והאזנה לקול האלוהים שהוא מוצא בתוכה".
לאחר מכן התבטא גינזבורג שכל המעצר היה חלק מהמאבק בחסידות.
בשנת 1998 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה להעמיד את הרב גינזבורג לדין, שבעקבותיה הורה היועץ המשפטי לממשלה למשטרה לפתוח בחקירה בחשד להסתה לגזענות והמרדה.
התיק בנושא המרדה נסגר סמוך להחלטה לפתוח בחקירה ובסופו של דבר גם התיק לגבי הסתה לגזענות נסגר מבלי שגינזבורג יועמד לדין.
בספרו "צו השעה – טיפול שורש", שפורסם ב־2003, האשים את השמאל הישראלי באחריות לרצח עשרות יהודים וקבע כי "לערבי אין זכות קיום בארץ ישראל".
בעקבות זאת הוגש נגדו כתב אישום על הסתה לגזענות.
הרב גינזבורג הגיע לעסקת טיעון עם הפרקליטות במסגרתה הגיש מכתב התנצלות על הדברים שכתב והתחייב להימנע מפרסום דברי הסתה בתמורה לביטול האישומים נגדו.
עם זאת, הוא מעולם לא חזר בו מדברים אלו.
הרב גינזבורג נמנה עם הרבנים שנתנו הסכמה לספר "תורת המלך", אשר נכתב על ידי תלמידו הרב יצחק שפירא, והתפרסם על רקע עיסוקו בהלכות הקשורות להריגת גויים.
הרב גינזבורג רואה במדינה היהודית כלי למימוש ייעודו המרכזי של העם היהודי – חיי תורה.
במהלך המאבק כנגד תוכנית ההתנתקות הקצינה גישתו ביחס למדינה.
הוא קרא לעקור את הרוח הציונית, משום שהיא מסרסת ופוגעת בכל צמיחה רוחנית.
על בית המשפט אמר כי יש לפרקו בעדינות, "תוך הצגה מתמדת של מעלת חוקיה החכמים והנבונים של התורה, לעומת החלטותיו השגויות, הפגומות והנפשעות של בית המשפט.
את הממשלה – ממשלת השמאל או הימין – עלינו למגר".
במאמרו "לפצח את האגוז" משנת 2005 המשיל את עם ישראל לאגוז העטוף בארבע קליפות: רוחו של המפעל הציוני; מערכת החוק והמשפט; הכנסת והממשלה; והצבא.
בסיום המאמר מבהיר גינזבורג את ההבדל בין גישתו לגישה המסורתית של הציונות הדתית, שדוגלת בשינוי המערכות מבפנים, על ידי השתלבות בהן.
לדבריו "'מפצח האגוזים' חייב לבוא מחוץ לאגוז – רק מי שתודעתו משוחררת מהמערכת...יכול לפעול לפיצוחו של האגוז".
על פי משנתו, התיקון למדינה יגיע על ידי הפלת הדמוקרטיה בדרכים דמוקרטיות, והתיקון לצבא יגיע באמצעות סירוב פקודה המוני שיקדם את הכפפת צה"ל להלכה.
באפריל 2014 נשא דרשה ביצהר הכוללת התייחסות סלחנית למעשי "תג מחיר", שהוצגו כהשתוללות גויית לא מתוקנת, הנובעת מחבלי הלידה של ההשתחררות מהשעבוד לממסד וגילוי ה'אני' האמיתי.
כמה ימים לאחר מכן הבהיר כי הוא מתנגד לפגיעה בחיילי צה"ל.
בשיחה בבת עין, שנה לאחר מכן, אמר: .
מספר שבועות לאחר טבח שבעה באוקטובר, כתב בעלונו "נפלאות" כי "העמלקיות שניכרת במעשי הרִשְׁעָה שלהם דורשת מאיתנו לקיים בהם 'תמחה את זכר עמלק מתחת השמים לא תשכח' — מְחִיָּה־השמדה מוחלטת, ולא בירור".
בסוף ספטמבר 2024 הוציא גילוי דעת שבו קרא לכבוש את חבלי הלבנון, לגרש את האוכלוסייה העוינת, להקים התיישבות יהודית ובכך "להשלים את הניצחון".
נשא את רוממיה, בתו של הרב משה צבי סגל.
לזוג עשרה ילדים, רבים מהם משמשים כשליחי חב"ד וכרבנים.
חיבר כמאתיים ספרים, העוסקים בקבלה, בחסידות וביחסים שבין תורה ומדע.
הספרים יוצאים לאור על ידי ארגון גל עיני שהקים, וחלקם אף תורגמו לכמה שפות.
מדי שבוע יוצא העלון "נפלאות" מתורתו.
בנוסף, הלחין הרב גינזבורג למעלה מחמש מאות ניגונים, חלקם יצאו בכמה אלבומים, וכמה מהם מוכרים ונפוצים בציבורים רבים (בין לחניו המוכרים: אשר ברא, שלום עליכם, ידיד נפש, אתה תקום, או קנֹה).
מלבד זאת, עיצב הרב גינזבורג מספר תכשיטים בעלי מבנה קבלי, המופצים בידי עמותת גל עיני.
יצחק גאגולה (נולד ב-1 בינואר 1964 בשם איסק גאגולאשווילי, בגאורגית: ისააკ გაგულაშვილი) הוא חבר הכנסת לשעבר מש"ס, יליד גאורגיה.
הוא בעל תואר במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-18 ברשימת ש"ס לכנסת ה-15, ולאחר הבחירות בהן זכתה ש"ס ל-17 מנדטים (אך אריה דרעי ששובץ במקום הראשון פרש עוד לפני השבעת הכנסת), נכנס לכנסת ה-15 וכיהן כחבר בוועדות הכנסת, הכלכלה, העלייה, החינוך והתרבות ובוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
גאגולה, שנחשב כמשתייך למחנה תומכי אריה דרעי, לא שובץ ברשימת ש"ס לקראת הבחירות לכנסת ה-16 ב־2003.
גאגולה כיהן כסגן נשיא הקונגרס העולמי של יהדות גרוזיה.
נבחר מטעם סיעת אמונה במשפט לחבר מועצת מחוז מרכז של לשכת עורכי הדין בישראל.
גר ברחובות, נשוי ואב לחמישה.
יצחק ג'קי אדרי (כ"ט בשבט ה'תשי"ט, 7 בפברואר 1959 – כ"ח בחשוון ה'תשפ"ב, 3 בנובמבר 2021) היה פעיל חברתי ופוליטי ישראלי.
אדרי נולד בבאר שבע וגדל בדימונה.
לאחר שירותו בצה"ל, התגייס לימ"מ, ואחר כך הקים חברת מחשבים.
יזם את פרויקט "בוסתן השלום" בעיר הנבטית העתיקה ממשית לנטיעת 600 עצי זית על ידי תלמידים מישראל וירדן.
התפרסם בשנת 2004 בעקבות הסרט זהב לבן עבודה שחורה של מערכת תוכנית התחקירים "עובדה", שבו נחשף מצב עובדי הקבלן במפעלי ים המלח.
בעקבות החשיפה פוטר מעבודתו (כעובד קבלן במפעלי ים המלח).
התחבר לגורמים נוספים כמו אנשי המכללה החברתית-כלכלית, הקשת הדמוקרטית המזרחית ויצא למאבק למען זכויות עובדי קבלן, מאבק בחברות כוח-האדם ומניעת העסקה פוגענית ברחבי ישראל.
בשנת 2004 הקים את עמותת "מערכות תמיכה חינוכיות לילדי עובדי קבלן בלתי מאוגדים", במטרה להוות אפיק להזרמת 80,000 ש"ח שהתקבלו בהסכם פשרה בבית הדין לעבודה בין אדרי לבין חברת הברום מקבוצת כי"ל בבעלות החברה לישראל.
בכסף שהתקבל בעמותה נרכשו מחשבים לילדים של עובדי קבלן מדימונה.
היה מועמד לכנסת ה-17 מטעם רשימת "תפנית", שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנים 2006–2009 ניהל את המרכז הרב-נכותי בדימונה, המשמש מסגרת יום תעסוקתית לבעלי צרכים מיוחדים.
מתחילת 2010 כתב מאמרים בעיתונות והופיע בהרצאות למען עובדי קבלן ולמען בניית סדר יום חדש חברתי-כלכלי ומימוש הזכות לחופש ההתאגדות.
ב-14 באוקטובר 2010 הגיש לבג"ץ עתירה הקוראת להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת התנהלות החברות "כימיקלים לישראל" ו"מפעלי ים המלח".
לבקשת בית המשפט, משך העותר את העתירה, לאחר שבמסגרת הליך של בוררות בין המדינה לחברה, הגישה המדינה תביעה של יותר ממיליארד שקל.
ב-22 בנובמבר 2010 הכריז, בישיבת חירום של מועצת העיר דימונה, על מרד תשלומי מים לתאגיד המים "מעיינות הדרום", מייד לאחר ההכרזה ייסד מטה, בו הוא משמש יושב ראש, למאבק נגד תאגידי המים ונגד הפרטת משק המים ישראל.
לאחר שהוצאו צווי עיקול למאות משפחות צרכני מים בדרום, פתח בשביתת רעב ב-18 בדצמבר 2011 נגד הפרטת משק המים ותאגידי המים.
לאחר 23 ימים הפסיק את שביתת הרעב לבקשת יו"ר ועדת הכספים, ח"כ משה גפני, שהגיע להסדר עם אנשי משרד האוצר על סבסוד שנתי בגובה 50 מיליון ש"ח במחירי המים לבעלי צרכים מיוחדים וקשישים.
ב-2011 קיבל את אות אומ"ץ לוחם בשחיתות, בגין מאבקו למניעת העדפות יתר בכי"ל, ותשלום של 1 מיליארד ש"ח תמלוגים לקופת אוצר המדינה.
ב-2012 צורף למועצה הציבורית של כל זכות, וחבר מייסד בקבוצת המייסדים של תנועת עורו.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 נבחרה סיעת "דימונה בלב" בראשותו למועצת העיר דימונה וקיבלה שני מנדטים.
ב-2015 השתתף בסרטה של הבמאית אורנה בן דור, "הסוד האפל של הכור בדימונה", אודות הקריה למחקר גרעיני.
בבחירות לרשויות המקומיות 2018, התמודד מטעם סיעתו גם לראשות העיר וגם למועצה.
סיעתו לא עברה את אחוז החסימה והוא קיבל רק 327 קולות (1.83%).
ב-21 בדצמבר 2019 יצא למסע "עוטף ישראל" במחאה אישית, בהפגנת יחיד בקריאה להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מחאתו נמשכה מספר שבועות, בהם הפגין במקומות שונים ברחבי המדינה.
בסוף 2020, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע היה אדרי בין מייסדי מפלגת "האזרחים אלטרנטיבה שלטונית".
נפטר ב-3 בנובמבר 2021 מקורונה, כחצי שעה לאחר פטירת אחיו.
הובא למנוחות בבית העלמין בדימונה .
בשנת 1980 נישא לג'ולי, והשניים התגרשו בשנת 2021 ולהם שלושה ילדים.
גולן נולד בחודורוב שבפולין בשם יצחק גולדשטיין.
בלבוב למד בגמנסיה העברית והחל לימודי משפטים באוניברסיטה.
במקביל היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני" ונבחר להנהגת התנועה הראשית בפולין.
כן שימש גולן חבר המועצה הארצית של ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה מבין מייסדי קיבוץ אושה, מטעם התנועה שב בשליחות לפולין בשנת 1938 ובשנית ב-1947.
בארץ החל גולן לפעול כחבר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של "העובד הציוני".
בשנים 1944–1960 היה חבר המרכז החקלאי ומשנת 1947 כיהן גם בוועד הפועל הציוני.
משנת 1949 שימש חבר מרכז, הנהלת ומזכירות המפלגה הפרוגרסיבית, מטעמה נבחר לכנסת הרביעית בשנת 1959.
כהונתו בכנסת נמשכה לאורך חמש כנסות רצופות, למעט תקופה קצרה בראשית הכנסת השישית עד להתפטרותו של משה קול ובראשית הכנסת השמינית, עד להתפטרותו של גדעון האוזנר.
בשנת 1965 פרש מהמפלגה אל ליברלים עצמאיים, בה כיהן בשנים 1968–1974 כיו"ר הנהלת המפלגה ובשנת 1977 נבחר ליו"ר מרכז המפלגה.
לאורך כהונתו בכנסת היה גולן חבר ועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת, ועדת הפנים וועדת העבודה.
נפטר בשנת 1991 והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושה, כפר המכבי ורמת יוחנן.
יצחק גולן (גולדברג) (1923 – 17 בספטמבר 2003) היה מראשוני השדרנים בקול ישראל.
גולן נולד בשנת 1923 בווילנה שבליטא בשם יצחק גולדברג.
בהיותו בן תשע עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
לאחר לימודיו התיכוניים, בכפר הנוער בן שמן, הצטרף לקבוצת אלומות.
לאחר זמן קצר עזב למען לימודים באוניברסיטה העברית, אך לימודיו נקטעו עם התגייסותו לבריגדה היהודית.
בשובו ללימודים בירושלים אלו נקטעו בשנית, עם פרוץ מלחמת העצמאות ופעילותו כלוחם הגנה בזמן המצור על העיר.
במהלך תקופה זו נישא למרים לבית קרמר, עובדת רדיו "קול ירושלים".
בשנת 1952 הוזמן גולן לסקר את הלווייתו של נשיא המדינה חיים ויצמן עבור קול ישראל.
לאור הצלחתו צורף לרדיו כעורך חדשות ובשנת 1959 מונה לכתב התחנה הראשון בניו יורק וסקר את עבודת האו"ם.
לאחר שובו ארצה, בשנת 1961, מונה למנהל מחלקת החדשות.
משנת 1977 שידר את תוכניותיו השבועיות "בעין בוחנת" ו"זרקאור".
בנו, בן, נהרג ביום כ"ג בתשרי ה'תשל"ד, (19 באוקטובר 1973) במלחמת יום הכיפורים במהלך הסתערות על מוצב "אורחה" ממערב לתעלת סואץ.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
גולן נולד בטורקיה ובגיל שנה הגיע עם משפחתו לישראל.
גדל בחיפה ובנעוריו הצטרף לתנועת הצופים, עמה הצטרף לגרעין ההתיישבות בקיבוץ חצרים.
בשנים 1955–1957 היה מפקד היאחזות הנח"ל בעין רדיאן, שהיוותה את הבסיס להקמת קיבוץ יטבתה.
במקביל שימש כמפקד יחידת הסיור שפעלה בערבה, שהוקמה בעקבות טבח מעלה עקרבים בשנת 1954.
בסיום שירותו הצבאי הסדיר למד זואולוגיה וידיעת הארץ בסמינר אורנים.
בשנת 1965 חזר לשירות צבאי ומונה לקצין החינוך של פיקוד הנח"ל.
הוא כיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת ששת הימים ולקח חלק מרכזי בניהול הלהקות הצבאיות.
בשנת 1968 מונה לקצין החינוך של פיקוד המרכז, תפקיד שבו כיהן עד לפרישתו ללימודים אקדמיים בשנת 1972. לבקשתו של הרמטכ"ל דוד אלעזר חזר לשירות פעיל במלחמת יום הכיפורים ושימש כקצין החינוך של חזית הדרום.
שימש כדובר קרן קיימת לישראל, מנהל כפר הנוער בן שמן (1984–1997) ומנהל מוזיאון מכון איילון.
בן אחותו היה הבדרן דודו דותן.
יצחק ג'יבלי (1930 – 18 בנובמבר 2008, כ' בחשוון ה'תשס"ט) היה מלוחמי הפלמ"ח ויחידה 101 ומגיבורי פעולות התגמול בשנות ה-50, מראשוני סיירת מטכ"ל ומאוחר יותר שירת בשב"כ.
ג'יבלי נודע כאשר בשלב הנסיגה במהלך פעולת התגמול מבצע ברוך 1 במחנה עזון דרש מחבריו מגדוד 890, בפיקודם של אהרן דוידי ומאיר הר-ציון, שלא יסכנו את עצמם וינטשו אותו במקום ההיתקלות כשהוא פצוע.
ג'יבלי ננטש, ונפל בשבי הירדנים.
יצחק, בן שרה ואברהם יחיא ג'יבלי, נולד בשנת 1930 במצרים ועלה לארץ ישראל בעודו תינוק עם משפחתו, שהתיישבה בצפון תל אביב.
מפאת מצוקת המשפחה הוא נשלח לאימוץ במושב תל עדשים.
כבן 17 התגייס לפלמ"ח והשתתף במלחמת העצמאות.
לאחר ששירת בצה"ל כנהגו של רחבעם זאבי, הצטרף ליחידה 101 בימיה הראשונים ב-1953. עם מיזוג יחידה 101 עם גדוד 890 של הצנחנים חמישה חודשים לאחר מכן, ב-1954, המשיך לשרת במסגרת החדשה שלימים כונתה סיירת מטכ"ל.
בעקבות רצח מאיר ריינר בשדה ליד כפר סבא הוחלט לערוך פעולת תגמול בשם "ברוך 1" נגד מחנה עזון של הלגיון הירדני על ידי חיילים מגדוד 890. עם ג'יבלי נבחרו למשימה עוד שישה חיילים: אהרן דוידי, מאיר הר-ציון, יורם "ימו" נהרי, עמירם הירשפלד, אלישע בן-צור וגלעד הראל.
הכוח יצא עם רדת החשיכה ב-29 ביוני 1954 מקיבוץ אייל.
בקרב במחנה נהרגו מספר חיילים ירדניים וג'יבלי נפצע קשה, אך המשיך לתפקד.
עם נסיגת הכוח מהיעד ניסו הר ציון ונהרי לפנות את ג'יבלי לשטח ישראל אך התברר כי הפינוי מעכב את הכוח ומסכן אותו בהתקלות בתגבורת ירדנית.
הוא דרש מחבריו להשאיר אותו בשטח ולא להסתכן בעבורו.
הוא נלקח בשבי ולאחר סיום אשפוזו הועבר לבית כלא בזרקא.
במשך זמן רב לא היה ידוע בישראל על גורלו.
על התנהגותו במבצע זה הוענק לו עיטור העוז כעשרים שנה לאחר מכן, באפריל 1973.
חבריו של ג'יבלי ארגנו שלוש פעולות כדי לשבות חיילים ירדנים שיוחלפו תמורתו.
הראשונה שבהן נערכה באוגוסט ובגלל החשש שהפעולה לא תאושר, היא נעשתה ללא אישור הרמטכ"ל.
הפעולות כונו פעולות גי"ל על בסיס הסיסמה ג'יבלי יצחק לחופש.
בעקבות הצלחת הפעולות שוחרר ג'יבלי בעסקת חילופי שבויים בסוף אוקטובר 1954.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד כחבר אגד, ולאחר מכן בשירות הביטחון הכללי כקצין ביטחון במספר שגרירויות ישראליות וכמאבטח במטוסי אל על ובמוסד כנהג ומאבטח ביחידת המבצעים "קולוסוס" בצרפת.
לאחר פרישתו לגמלאות עבד כשומר סף במועדון של רפי שאולי, וכן שימש נהגו ועוזרו האישי של יעקב נמרודי.
הוא נפטר בתל אביב והותיר אחריו אישה, שני ילדים ונכדים.
בנו הוא המאייר גיל ג'יבלי.
הוא נקרא על שם המבצע שיזמו חבריו של יצחק ג'יבלי לזירוז שחרורו מהשבי הירדני.
יצחק גורמזאנו גורן (נולד באלכסנדריה במצרים ב-27 בדצמבר 1941) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע ישראלי.
יצחק גורמזאנו גורן נולד באלכסנדריה.
עלה עם הוריו כילד ממצרים לישראל בשנת 1951. ארבע שנים חי במעברת גיל-עם ליד קריית אתא.
למד ספרות אנגלית ותרבות צרפת באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ערך תוכניות דרמה בקול ישראל וכתב ועיבד עשרות תסכיתים, היה מנהל ספרותי בתיאטרון חיפה ולימד מחזאות באוניברסיטת תל אביב.
מסוף 1974 עד 1980 שהה בניו יורק, שם סיים לימודי תואר שני, MFA בבימוי תיאטרון בברוקלין קולג'.
עם שובו לארץ לימד תסריטאות באוניברסיטת תל אביב וכתב תסריטים עבור הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1982 הקים עם רעייתו השחקנית שושה גורן ועם המחזאי רפאל אהרון את תיאטרון בימת קדם, אותו ניהל מראשיתו ועד לפרישתו אחרי 30 שנה בשנת 2012. בשנת 1998 הקים את בימת קדם הוצאת ספרים, במסגרתה הוציא לאור כמו"ל 40 כותרים.
בשנת 2000 יזם והקים את כתב-העת לספרות ותרבות הכיוון מזרח, ומשמש מאז כעורכו הראשי עם 40 גיליונות עד 20.
בשנת 2019 זכה בפרס למורשת ישראל בספרות ע"ש יצחק נבון מטעם משרד התרבות.
בן-זוג לשחקנית שושה גורן, אב לשלושה, סב לשלושה עשר וסבא רבא לנין ונינה.
מתגורר בתל אביב ובמושב כפר קיש.
במרוצת השנים שלח ידו בקשת מגוונת של סוגות יצירה – אם רומנים, אם מחזות, אם תסריטים או תסכיתים.
כמו כן ביים עשרות הצגות תיאטרון, תסכיתים וגם סרט קולנוע קצר.
הן יצירתו והן מוסדות התרבות שהקים קשורים קשר בל יינתק אל ההכרה שלו שיש לחזק את ההוויה המזרחית בתרבות הישראלית כדי להעשיר אותה ולחלצה מן המונוליטיות האירופוצנטרית שלה.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת גמא הספר "נשף המסכות של יצחק גורמזאנו גורן - קריאות ביצירתו בספרות ובתיאטרון" הכולל קובץ מאמרים על יצירתו.
קיץ אלכסנדרוני, עם עובד 1978, (באנגלית Alexandrian Summer ב-New Vessel Press, ניו יורק); מהדורה חדשה ומעודכנת בסדרת "קלסיקה", עם עובד, 2016
חופי אלכסנדריה, הקיבוץ המאוחד, 2018
לבי במזרח, הוצאת מסדה 1985
שמש ממערב, הוצאת מסדה 1985
משה מוריס ומוסא (לנוער), איירה: תמי בצלאלי, בימת קדם הוצאת ספרים, 1986
מקלט בּבַבְלי, בימת קדם הוצאת ספרים, 1998
בדרך לאצטדיון, בימת קדם הוצאת ספרים, 2003
אלחכם מבגדד, בימת קדם הוצאת ספרים, 2008
לשונה המשולחת של סבתי סרינה טרגאנו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
קווארטט הסניורה – סדרת רומנים היסטוריים על דונה גרַסיה מנדס-נשיא:
ראשון בסדרה: השקר הקדוש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
שני בסדרה: מלכת הפיננסים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
שלישי בסדרה: קדחת ונציאנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
רביעי בסדרה: מלכת היהודים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
בין גורן לגורמזאנו, יחד עם רואי גורמאזנו, בימת קדם, 2025
הבשורה על-פי מידורוס, פרס המועצה לתרבות, 1966
חמורים על-פי פלאוטוס, בתיאטרון חיפה, 1971
המרק של קרופניק, בסדנה למחזאות מקורית של תל אביב, 1972
סיפור פשוט על פי עגנון עם שלמה ניצן, בהבימה 1976 (פרס גובינסקא-ברץ) ובתיאטרון חיפה 2009
L'HAIM GEORGE ו-SNAP, בתיאטרון של ה-BJE משרד החינוך היהודי בניו יורק 1976 ו-1977
דקלים וחלומות על פי סמי מיכאל, בתיאטרון לילטדים ולנוער 1982 (כולל בימוי)
רומן ורומנסה, מבוסס על ספרי הטרילוגיה האלכסנדרונית, בימת קדם, 1985 (כולל בימוי ומשחק)
מים ושמים ותיבה על חיי יהודה הלוי, תיאטרון בימת קדם והתיאטרון העירוני חיפה, 1987
חלום ניו-יורק, בימת קדם, 1988 (כולל בימוי)
מולייר מצרים על חיי יעקב צנוע אבו נדארה, בימת קדם, 1991
מסכות בוונציה על חיי דונה גרציה מנדס, בימת קדם, 1992 (כולל בימוי)
תעלולי נאסר-א-דין, בימת קדם והתיאטרון לילדים ולנוער, 1995
מה פתאום גורמזאנו, מבוסס על ספרי הטרילוגיה האלכסנדרונית, בימת קדם, 1997
רישיון לִחיות, מבוסס על ספרו "מקלט בבבלי", תיאטרון באר שבע, 1999
עוד רומנסה לרפאל, מבוסס על ספרי הטרילוגיה האלכסנדרונית, בימת קדם, 2003 (כולל בימוי ומשחק)
דימונה דימונה, בימת קדם, 2005 (כולל בימוי)
הסניורה אהובתי על חיי דונה גרציה מנדס, בימת קדם, 2007
חזור אלינו פילוקטטס על-פי סופוקלס, בימת קדם, 2008
תסעדו ותצחקו על-פי ספרו של אשר כנפו "חזן בבית המרחץ", בימת קדם, 2010
תחרה של מילים ואבן, הטלוויזיה החינוכית
נסיעת מבחן, דרמה, (פרס אלבין) שידורי קשת, ערוץ 2
נסיך המעברה, ערוץ 8 (כולל בימוי ומשחק)
מה נשאר ממך אלכסנדריה, בגלי-צה"ל
חלום מלכות טבריה, סדרה בת ארבעה פרקים בקול ישראל
חלום ניו יורק, סדרה בקול ישראל (כולל בימוי)
נון (על פי אהרון אמיר), סדרה בת חמישה פרקים בקול ישראל
תמול שלשום (על פי עגנון), סדרה בת ארבעים פרקים בגלי-צה"ל
תום ג'ונס (על פי פילדינג), סדרה בת עשרים פרקים בקול ישראל
1982 מישל עזרא ספרא ובניו (סדרת טלווייזיה)
יצחק גוזלן (נולד ב-1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת קשר התקפי בהפועל באר שבע, מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
גוזלן למד בבית הספר הטכני בחיפה.
הוא גויס לחיל האוויר ושימש כמכונאי למטוסי אוראגן בטייסת 113 שישבה בבסיס חצור.
במקביל, החל את הקריירה שלו ככדורגלן בהפועל אופקים, ששיחקה בליגה ב'.
הוא זומן לראשונה לנבחרת חיל האוויר ב-1964 על ידי מאמנה, עמנואל שפר.
לקהל חובבי הכדורגל נודע שמו לראשונה בעת שנטל חלק במשחקי גביע הרמטכ"ל ב-1965 במדי נבחרת חיל האוויר.
הוא עבר להפועל באר שבע ב-1966 בעת שהיה בן 22. ברוב הקריירה שלו שיחק כקיצוני שמאלי ובלט במהירותו הרבה וביכולת הבעיטה שלו ממרחק.
בתחילת שנות ה-70 עבר גוזלן למכבי תל אביב והיה שותף לזכייתה באליפות בעונת 1972/1971. בסך הכל כבש גוזלן 33 שערים בליגה העליונה.
בשנים שלאחר מכן המשיך גוזלן לשחק (לעיתים כמאמן-שחקן) בקבוצות מהליגות הנמוכות באזור הדרום והיה שחקן פעיל עד גיל 45.
גוזלן זומן לנבחרת ישראל שאומנה באותה עת על ידי מילובאן צ'יריץ' ונטל חלק בשני משחקים בינלאומיים כמחליף.
הראשון שבהם התקיים בספטמבר 1967 באוטרכט שבהולנד מול נבחרתה האולימפית של הולנד ונסתיים בניצחון ישראל 1-2. השני התקיים בפברואר 1968 באצטדיון בלומפילד מול נבחרת שווייץ ונסתיים גם הוא בניצחונה של ישראל בתוצאה 1-2.
גוזלן מתגורר בעיר אופקים ועובד כנהג מונית.
יצחק גוּרביץ' כיהן בתפקיד מנכ"ל הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בשנים 2001–2008.
גורביץ' נולד בפולין הקומוניסטית לזוג יהודים מסורתיים: נחום, יליד רובנו, ולרחל לבית ליפסקה, ילידת לודז'.
במלחמת העולם השנייה ברחו הוריו לתוככי רוסיה כשכל בני משפחתם שנותרו מאחור נספו בשואה.
בשנת 1957 עלתה המשפחה לישראל במסגרת עליית גומולקה, והתגוררה בשכונה ד' בבאר שבע.
שם גדל יצחק כשאביו מוצא פרנסתו כחלבן.
ב-2001 מונה למנהל הקריה בהחלטת ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון.
במשך שבע שנותיו כמנהל קמ"ג הוביל שינוי ארגוני והתייעלות משמעותית בכל אגפי החברה.
אחרי יותר מ-30 שנות עבודה בכור הודיע על כוונתו לפרוש.
גורביץ' המליץ למנות לתפקיד את פרופ' אלי אברמוב, מומחה בתחום הנדסת הגרעין, אך בסופו של דבר מונה לתפקיד זה בנובמבר 2008 האלוף במיל' אודי אדם.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות" בחודש אפריל 2009 השווה את אחמדינז'אד להיטלר ואת נאומיו נגד ישראל ל"מיין קמפף".
הזהיר מפני תוכנית הגרעין האיראנית, ודיבר בהתרגשות על ביקורו במחנה ההשמדה אושוויץ, כראש משלחת של הוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית.
"חשתי באושוויץ גאווה גדולה", מספר גורביץ', "עזבתי את פולין כילד מפוחד והנה אני חוזר כראש הקמ"ג בישראל, בראש מורם.
חזרנו ממחנה ההשמדה מחוזקים, מבינים טוב יותר את תפקיד המדינה ואת תפקידנו הצנוע כעובדי הקמ"ג בשימור ביטחונה".
יצחק גולדמן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: גאָלדמאן, גם גאָלדמאנן; ברוסית: Гольдман; בפולנית: Izaak (Icchak) Goldman; י"ד באייר תקע"ג, מאי 1813, יאשינובקה – כ"ט בטבת תרמ"ח, 13 בינואר 1888, ורשה) היה מחנך, מתרגם, מדפיס, מו"ל וצנזור עברי, מאנשי תנועת ההשכלה היהודית בוורשה.
פעל לקירוב לבבות בין יהודים ופולנים.
יצחק בן יעקב גולדמן נולד בשנת 1813 בעיירה היהודית יאשינובקה שליד ביאליסטוק, בצפון-מערב האימפריה הרוסית.
בבגרותו נסע לעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית, והיה למורה לתלמוד, עברית וארמית בבית המדרש לרבנים (מוסד חינוכי יהודי רפורמטורי, שבו נלמדו לימודי חול בפולנית לצד לימודי קודש בעברית).
בשנת תרכ"ב ייסד בית דפוס עברי.
בתחילת ראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 עמד בראש מפעל מחתרתי להפצת כרוזי תעמולה מהפכניים (כנגד שלטונות האימפריה הרוסית) בפולנית, יידיש ועברית.
כרוזים אלה בניסוחו של גולדמן, שהופצו ברחבי פולין, קראו להשתתפות במחאה הפולנית ולהקרבה למען המטרה הלאומית הפולנית, המשותפת ליהודים ופולנים.
לאחר ששוחרר ברנהרד השתקע בלבוב שבגליציה (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית), ושם היה חבר מועצת הקהילה היהודית ונציג לבוב בפרלמנט של גליציה.
הוא היה ממנהיגי המתבוללים, וכאביו, פעל אף הוא לקרב את היהודים בגליציה לפולנים.
הוכתר כחבר מסדר פרנץ יוזף.
ליז'י הותר לשוב לוורשה, אך נאסר עליו לצמיתות לעבוד כרופא, על אף שסיים הכשרתו במקצוע.
בוורשה עבד בעיתון הכלכלי Gazeta Handlowa.
לדברי הסופר וההיסטוריון שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), שעבד במחיצתו, גולדמן הקדיש את הוצאת הספרים שלו ל"הדפסת ספרים יקרים בהגהה מדויקת ומדוקדקת".
בשנים תר"ל עד תרל"ו (1875) הוציא לאור לוח שנה עברי.
במשך כמה שנים הדפיס את היומון העברי "הצפירה".
תקופה מסוימת שימש כצנזור עברי.
לזכותו של גולדמן נזקף אחד הניסיונות הראשונים להוציא אנציקלופדיה כללית בעברית בנוסח אנציקלופדיית ברוקהאוס הגרמנית: "הַאֶשכּוֹל: אללגעמיינע ענציקלאפעדיע" (=אנציקלופדיה כללית).
עורך האנציקלופדיה היה אברהם שלום פרידברג.
גולדמן לא זכה לראות בצאת האנציקלופדיה, שכן הכרך הראשון שלה הופיע רק כחודש וחצי לאחר פטירתו, על ידי בניו, שהמשיכו במשימה.
הכוונה הייתה לפרסם חוברת מדי שבועיים ולשלוח אותה למנויים, אך בסופו של דבר יצאו לאור שש חוברות בלבד.
יצחק גולדמן נפטר בינואר 1888 (על פי הלוח הגריגוריאני), בשנה ה-75 לחייו.
קהל גדול ליווה אותו לקבורתו בבית הקברות היהודי בוורשה.
יצחק בן מאיר גולדמן (בכתיבים (היידיים) שנהגו בזמנו: גאָלדמאן, גאָלדמאנן; ברוסית: Исаак Меерович Гольдман (לעיתים Гольдманн), יצחק מאירוביץ' גולדמן; בפולנית: Isaak Goldmann; כ"ט בחשוון ה'ת"ר, 6 בנובמבר 1839, וידזה, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – י"ז בניסן תרס"ה, אפריל 1905, וילנה) היה משורר, סופר ועיתונאי עברי איש וילנה.
יצחק גולדמן נולד בערב ר"ח כסלו שנת ת"ר (1839) בעיירה וידזה שבפלך וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא; כיום בבלארוס), למאיר בן שמואל גולדמן (1824–1894).
גולדמן קיבל חינוך יהודי מסורתי בעירו, והמשיך ללימודים בישיבות מינסק ו-וולוז'ין.
לאחר מכן רכש לעצמו השכלה כללית, בפרט בעברית ובמדעים.
בבחרותו, בשנת 1861, השתקע בעיר הפלך וילנה, שהייתה המרכז היהודי החשוב של צפון-מערב רוסיה.
שם מצא את מקומו בקרב חוגי המשכילים ובפרט היה מקורב למשורר והבלשן אד"ם הכהן.
הוא התפרנס מעבודה במסחר, והקדיש את שעות הפנאי שלו לעבודה ספרותית.
פרסם שירים ומאמרים רבים בכתבי העת והמאספים העבריים.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 הוציא שני ספרי שירה: "הפחד בלילות" (ורשה תרל"ו 1876) – שירים סאטיריים על מנהגים ואמונות טפלות; ו"שנים קדמוניות" (וילנה תרל"ט) – שיר סיפורי היסטורי על תקופת האינקוויזיציה הספרדית, שהתקבל יפה בעיני הביקורת.
בשנת 1886, לאחר שהתפרסם כמשורר, הוזמן על ידי אלכסנדר צֶדֶרבּוים (אר"ז) לבירה סנקט פטרבורג לעבוד בעיתון העברי "המליץ" לצד העורך יהודה לייב גורדון.
הוא שימש כעוזר מערכת, ופרסם מאמרים רבים בעילום שם.
כעבור חודשים אחדים שב לווילנה, לעבודתו כמנהל במבשלת השיכר של ליפסקי ואפשטיין, שם עבד עד יום מותו.
בשנת תרמ"ח הופיע בווילנה ספר שיריו האחרון, "שיבת ציון", שבו צייר את תחיית המולדת היהודית וביטא את תקוותו לשיבת ציון הקרבה.
יצחק גולדמן נפטר ביום שבת א' דחוה"מ פסח, בן 65 במותו.
הותיר אחריו בכתב יד שירים רבים, פרוזה וכן קובץ הערות למילון "אוצר השורשים" של הבלשן בן הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית ('דור המאספים') יהודה ליב בן-זאב.
ילדיו של גולדמן, אף שקיבלו חינוך יהודי, גדלו בצל התנועה המהפכנית ברוסיה של שנות ה-90 של המאה ה-19 והיו כולם למהפכנים.
בנו הבכור בוריס גולדמן, שנודע בכמה כינויים מפלגתיים, הידוע שבהם בוריס גוֹרֶב (Борис Исаакович Горев; 1874–1937), היה ממנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית ברוסיה, חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ולאחר מכן חבר המנשביקים, ציר הוועד הפועל המרכזי הכול-רוסי (ВЦИК) הראשון (1917).
ב-1920 פרש מפעילות פוליטית והתמסר למחקר היסטורי ורעיוני של הסוציאליזם והמרקסיזם.
בנו לאון גולדמן (Леон Исаакович Гольдман; 1877–1939), שנודע בכמה כינויים מפלגתיים, הידוע שבהם "אקים" (Аким), היה אף הוא חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ממייסדי "הבּוּנד", כיהן כמזכיר העיתון "איסקרה" ובעת מהפכת 1905 הצטרף למנשביקים.
היה ציר הוועד הפועל המרכזי הכול-רוסי הראשון.
לאחר כינון ברית המועצות מילא שורה של משרות פוליטיות בתחום הכלכלה בסיביר.
לאחר שנאסר בראשית שנת 1938, הוצא להורג בראשית שנת 1939.
בנו הצעיר מיכאיל גולדמן, שהתפרסם בכינויו מארק ליבֶּר (Михаил (Марк) Исаакович Либер; 1880–1937), היה ממנהיגי "הבונד" והמנשביקים.
נרצח במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
שתי בנותיו לקחו אף הן חלק פעיל בתנועה המהפכנית.
בתו יוליה גולדמן (Юлия Исаакова Гольдман; 1879–1904) הייתה אשתו הראשונה של המהפכן פליקס דזרז'ינסקי (חברו הקרוב של אחיה, מארק ליבר, מתקופת לימודיהם).
היא חלתה בשחפת, ונפטרה בז'נבה ב-10 ביוני 1904 בזרועותיו.
שיר תהלה: ביום הופיע ...
אדוננו אלכסנדר השני קיסר רוסיא עם אשתו ...
26 אוגוסט 1856, ורשה: שריפטגיסר, תרט"ז 1856. (עברית ופולנית, עמוד מול עמוד)
הפחד בלילות: שני שירים, ליל כִּפֻּרִים וליל הושענא רבה, ורשה: דפוס א.
שנים קדמוניות: שיר ספורי אשר קרנו בספרד בימי הבינים, וילנה: יהודה ליב בן אליעזר ליפמאן מ"ץ, תרל"ט.
שיבת ציון, וילנה: מ"ץ, תרמ"ח.
יצחק גוריון (יצחק לבקוביץ; ט"ז באדר תרנ"ה, 12 במרץ 1895 – 1971) היה חבר מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, חבר בברית הבריונים, איש התנועה הרוויזיוניסטית, אחראי על המחלקה המשפטית באצ"ל, סופר ועיתונאי.
יצחק גוריון נולד בלומזה שבפולין, בנם של מישה בת ניסן נורינסקה ויעקב לבקוביץ.
למד ב"חדר" ובישיבות רדזמין וגור.
היה חבר בוועדה המארגנת של ארגון "החלוץ".
עלה לארץ ישראל באלול תרע"ג 1913 כחלוץ.
והיה שומר במושבות הגליל וברחובות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל במפלגת אחדות העבודה ובהסתדרות הכללית.
בשנת 1918 נשא את רבקה (לבית נדבורנה) ולהם נולדה בת: בת-ציון.
רבקה נפטרה בתל אביב ב-17 באוגוסט 1921. בשנת 1923 נשא את צפורה (לבית נורינסקה), ולהם נולדו שתי בנות: דרור ונעמה.
צפורה נפטרה ב-16 בספטמבר 1956.
בשנת 1929, פרש גוריון מתנועת העבודה והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית.
היה ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית וחבר המועצה הארצית שלה.
וכן, היה חבר המזכירות הארצית של ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר.
בראשית שנות השלושים, היה מחברי "ברית הבריונים".
החל בפעילותו באצ"ל בשנת 1934, ובה התמיד עד לפירוקו בשנת 1948.
במסגרת פעילותו כאחראי על המחלקה המשפטית של האצ"ל, היה אחראי על הקשר עם עצירי אצ"ל, מרגע מעצרם ועד ליציאתם מהכלא.
גוריון עמד בקשר עם עורכי הדין שייצגו את חברי הארגון, והיה בקשר מיוחד עם עורכי הדין מקס זליגמן ומקס קריצמן; בעזרתם היה נכנס לבית הכלא כעוזרם.
גוריון היה אחראי על ה"זעקס" – הדואר המחתרתי – אשר באמצעותו נשמר הקשר עם העצירים והאסירים, ובאמצעותו הועבר המידע שהביא לפריצת כלא עכו.
גוריון שימש גם קצין קשר של הארגון – היה אחראי על הקשר עם עיתונאים, ראשי עיריות ובעלי תפקידים בוועד הלאומי.
הוא עמד בקשר אישי כמעט יומיומי עם ראש המטה של הארגון, תחילה שלמה (לוי) לב-עמי, ולאחר מעצרו של לב-עמי עם חיים לנדאו, ובמידת הצורך אף עם מנחם בגין.
רוב בעלי התפקידים שאיתם עמד גוריון בקשר לא ידעו שהוא מילא תפקיד באצ"ל אלא סברו שהוא בעל קשרים בארגון בגלל שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
לצד עבודתו באצ"ל עבד גוריון גם בתנועה הרוויזיוניסטית ב"ועדה לעזרה למשפחות עצורים", אשר פעלה למען העצירים והאסירים הקשורים לתנועה.
עבודתו בתנועה הרוויזיוניסטית העניקה כיסוי לפעילותו באצ"ל.
גוריון היה חבר מערכת עיתון "המשקיף" ועורך העיתון בשנים 1939–1940. הוא פרסם בעיתון, באופן מושכל, מידיעותיו על המתרחש בבתי הכלא ובבתי המעצר.
כמו כן כתב מאמרים בעיתונים: "העם", "חזית העם", "הירדן" ובעיתונים שונים בגולה.
שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית הייתה ידועה לבולשת הבריטית בארץ ישראל, ועל כן הוא נעצר פעמים רבות בשנות השלושים ובשנות הארבעים.
היכרותו של גוריון את בתי המעצר ובתי הכלא כעציר, הייתה אחת הסיבות לרגישותו הרבה לצורכיהם של האסירים ובני משפחותיהם וליכולתו לנהל את המחלקה המשפטית.
לאחר קום המדינה היה חבר בתנועת החרות, חבר מרכז התנועה עד שנת 1950 וחבר המועצה הארצית שלה.
הוא כתב בעיתון "חרות", המשיך את עבודתו בהסתדרות העובדים הלאומית והיה ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית.
במקביל, התמסר גוריון לכתיבת ספרי זיכרון על תקופת המנדט הבריטי והמחתרות העבריות.
יצחק גוריון, פרקליטיהם של לוחמי חרות, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשל"ג– 1973.
יצחק גוריון, אריה פוסק: חייו ופועלו, תל אביב: הוועדה להוצאת ספר לזכרו של אריה פוסק ז"ל, תשכ"ז–1967.
יצחק גוריון, הניצחון עלי גרדום, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשכ"ג–1963; (ראה אור גם באנגלית בהוצאת בית"ר, בארצות הברית, וזכה למהדורות אחדות בשנים 1950–1951).
יצחק גוריון (עורך), ספרית הפלוגות : מחיי העולה הבית"רי בארץ, תל אביב : הנהלת פלוגות עבודה לבית"ר בא"י, תרצ"ג–1933.
יצחק גאָשצינני (קרי: גוּשְצִינִּי; תר"ה, 1845 – י"ג בכסלו תרע"א, 14 בדצמבר 1910) היה מחלוצי העיתונות העברית והעיתונות ביידיש בארץ ישראל, בעל בית דפוס, ומבוני ירושלים.
יצחק בן צבי גאשצינני נולד בוורשה בשנת תר"ה (1845) ועלה לירושלים בגיל 22. בירושלים נשא לאשה את שרה בת בן ציון זילברשטיין ("טלאל").
בני הזוג נמנו עם בני כולל ורשה.
גאשצינני עשה את צעדיו הראשונים במלאכת הדפוס בבית המלאכה של ישראל ב"ק ובשנת תרל"ב (1872) יסד יחד עם גיסו שמעלקע יוסף שמער ויעקב דוד סלוטקי בית דפוס בירושלים - השישי במספר והשלישי בבעלות יהודית.
עם השנים התחלפו השותפים ועמם - שמו של בית הדפוס (שם בית הדפוס לא הוכן בגלופה אלא סודר מחדש עם כל הדפסה ולפיכך קיימות וארציות רבות לשם בית הדפוס בשערי הספרים שהודפסו בו):
שניםשם בית הדפוסמספר הפרסומיםהערות 1872-1874 דפוס השותפים27 1874-1876 דפוס מיכל הכהן ויצחק גאשצינני מו"ל האריאל14 1876-1883 דפוס השותפים אג"ן ויצחק גאשצינני וקומפ.45עם פירוק השותפות, המשיך דפוס אג"ן להתקיים כדפוס עצמאי 1883-1890 דפוס יצחק גאשצינני32
גאשצינני הוציא לאור מספר עיתונים: "שערי ציון" שיצא לאור בירושלים בשנים תרל"ו- תרמ"ה, "דער היילגער אנצייגער" (עיתון יידי שראה אור בגליונות בודדים בתרמ"ז/תרמ"ח), Jerusalem - עיתון כתוב גרמנית שהופץ בחוץ לארץ.
וכן הדפיס את עיתוניהם של אחרים: "עמוד היראה ועמוד התורה" של עקיבה יוסף שלזינגר ו"האריאל" שהודפס בבית דפוסו של גאשצינני בין השנים תרל"ד-תרל"ו.
עד סוף שנת תר"ן (1890) נדפסו בבית הדפוס כמאה ספרים, בעברית, יידיש ולאדינו.
בין הספרים היה אחד פרי עטו של גאשצינני עצמו: משניות עם פירוש ותרגום אשכנזי בשם "נר נשמה".
אין ידיעות ברורות על עיסוקיו של גאשצינני לאחר סגירת בית הדפוס - ייתכן כי הפעיל מאפייה או עסק בסחר בפחם עץ.
גאשצינני היה בין המתיישבים הראשונים בשכונת מחנה יהודה וכן היה שותף לניסיון-הנפל להקמת שכונת "נוה שלום" באזור בקאע.
יצחק גאשצינני נפטר בירושלים בשנת 1910 ונקבר בהר הזיתים.
יצחק גולדנברג (נולד בשנת 1958), הוא אתלט ישראלי בעבר, שיאן ישראל בקפיצה לגובה.
גולדנברג גדל בקיבוץ טירת צבי.
הוא התאמן בקבוצת האתלטיקה של קיבוצו, אליצור טירת צבי.
בהמשך התאמן בהרדכתו של אמנון גור.
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו במאי 1975 סיים גולדנברג שלישי מבין הישראלים ובמקום שביעי כללי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
בתחרות שנערכה בלברקוזן, גרמניה בסוף יולי 1975 קבע גולדנברג בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.98 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי אורי בראון ממכבי תל אביב (2.00 מטר).
יצחק (איציק) ג'אנו (נולד ב-24 באפריל 1954 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת בית"ר ירושלים לאורך הקריירה שלו (15 עונות רצופות).
ג'אנו היה שותף לזכייה בשני הגביעים הראשונים של המועדון בשנים 1976 ו-1979.
ג'אנו נולד בירושלים, ושיחק במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים מגיל צעיר.
בעונת 1967/1968 כשהוא בגיל שש עשרה, ערך את הופעתו הראשונה בקבוצת הבוגרים של המועדון.
שנה אחר כך, החל בהדרגה לקבע את מעמדו כשחקן הרכב במקומו של שמעון צ'רנוחה ששבת באותה עונה.
ג'אנו בלט במשחק ראש מצוין ומשחק הגנה אגרסיבי, מה שהקנה לו תדמית מאיימת על חלוצי היריבה, של בלם קשוח ואגרסיבי.
העימותים בינו לבין חלוץ היריבה העירונית הפועל ירושלים, אלי בן רימוז' זכורים היטב לאוהדים באותן עונות.
בעונת 1975/1976 היה שותף כשחקן הרכב משמעותי בתואר ההיסטורי הראשון של הקבוצה, גביע המדינה ולאחר מכן בגביע נוסף בעונת 1978/1979.
ג'אנו שימש קפטן בשתי עונות: 1973/1974, ו־1974/1975 כולל במשחק גמר גביע המדינה מול הפועל כפר סבא שהתקיים בעונת 1974/1975. בתום עונת 1982/1983 החליט מאמן בית"ר דאז, אליהו עופר, לוותר עליו לטובת השחקן הצעיר מהנוער חנן אזולאי.
החלטה זו הביאה לפרישתו של ג'אנו מכדורגל..
מספר חולצתו לאורך מרבית שנותיו בקבוצה הבוגרת היה 5.
לאחר פרישתו ממשחק עסק באימון, בעונת 1983–1984 אימן את הפועל רעננה מליגה א'.
בעונת 1985–1986 אימן את הפועל אשדוד בליגה ב'.
בין השאר הקים את מחלקת הנוער של קבוצת בית"ר מעלה אדומים.
החל מעונת 2017/2018 מכהן כמנהל מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל בית"ר נורדיה ירושלים.
יצחק גליצקי גיל-עד (נולד ב-1943) הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר.
נולד בתל אביב ובגיל צעיר חלה בשיתוק ילדים.
ב זכה במדליית זהב בטניס שולחן זוגות (עם ברוך חגאי).
כחבר בנבחרת הכדורסל קלע שש מתוך עשרים נקודות שנצברו והיה שותף לזכיית הנבחרת במדליית ארד.
ב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל ובמדליית זהב וקביעת שיא עולמי בזריקת דיסקוס למרחק 25.25 מטר.
בתחרויות הדיפת כדור ברזל, הטלת כידון וזריקת אלה לא העפיל לתחרויות הגמר.
בתחרות מקומית בישראל שנערכה ב-1974 שבר גליצקי את שיא העולם בזריקת דיסקוס שקבע ב-1968 וקבע שיא חדש למרחק 25.75 מטר.
ב השתתף בארבע תחרויות אתלטיקה והגיע למקום החמישי בתחרות זריקת דיסקוס.
במקצועות הדיפת כדור ברזל והטלת כידון סיים במקומות נמוכים.
ב זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס למרחק 25.18 מטר.
בתחרות הדיפת כדור ברזל סיים במקום ה-11.
הרב יצחק גוויטע או גואיטע (5 ביוני 1777, כ"ט באייר ה'תקל"ז–2 בפברואר 1857, ח' בשבט ה'תרי"ז) היה גביר ממוצא לובי שחי באיטליה ועלה לארץ ישראל בסוף ימיו, מייסד ישיבת "בית יעקב" בטבריה, ומחבר הספר "שדה יצחק".
נולד בטריפולי שבלוב לרב פריג'א גויטע, בן למשפחה שמוצאה בעיר גויטע (Guete) שבספרד, שהגיעה לאחר הגירוש לצפון אפריקה.
בצעירותו למד בישיבות העיר אצל הרב משה לחמייש, הרב חיים ואתורי והרב שלום פלוס.
בהיותו כבן 20, בשנת 1797 (ה'תקנ"ז), עזב את טריפולי ועבר להתגורר בליבורנו שבאיטליה, שם עבד כמשרת בביתו של גביר מקומי.
בתקופה זו התארח בבית הגביר שד"ר מישראל.
הרב יצחק תרם לו את חסכונותיו, ובתמורה בירכו השד"ר כי יתעשר.
האגדה על התעשרותו מספרת כי נקלע באחד הימים למכירה פומבית של חביות ללא ידיעה מה תכולתן.
לאחר שהניח את ידו על אחת מהחביות כשצפה במכירה מתוך סקרנות, הוכרח על ידי המוכרים לרכוש את החביות, כי סברו שבהנחת ידו על החבית הראה סימן לכך שרצונו לרכוש אותן.
בשל היותו חסר אמצעים, בלית ברירה שילם הגביר שהעסיק אותו על החביות משכרו החודשי של הרב יצחק, וזה האחרון מצא בתוכן מטבעות זהב והפך בן רגע לעשיר.
בשנת 1799 (ה'תקנ"ט) עבר להתגורר בעיר טריאסטה שבאיטליה, שם נישא למזל טוב, ויחד נולדו להם ארבעה ילדים שנפטרו בצעירותם.
בהמשך שימש כמנהל תלמוד תורה בעיר, תמך כספית בתלמידי חכמים, והקים בתי כנסת וישיבות בעיר ובצפון אפריקה.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בצפת.
ייסד בטבריה ובצפת בתי כנסת וישיבות, אחת מהן היא ישיבת "בית יעקב" בטבריה.
שיפץ ושיקם מכספו בתי כנסת ומבנים בצפת ובטבריה, כדוגמת בית הכנסת רבי יוסף קארו בצפת, לאחר שנחרבו ברעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1837.
ייסד בטבריה בית מדרש בשם "פחד יצחק".
ייסד והחזיק קופות צדקה לטובת עניים.
נודע כסוחר עשיר, ועם זאת גם כתלמיד חכם שהתפרסם כנדבן גדול.
יש הסוברים כי מבנה קברו הנוכחי של רבי שמעון בר יוחאי נבנה על ידיו.
הלך לעולמו בצפת ב-ח' בשבט ה'תרי"ז (2 בפברואר 1857) ונקבר ב"מערת חכמי צפת" בבית העלמין העתיק בעיר, בה קבורים רבי משה אלשיך ורבי יעקב בירב.
נכדו, בן בתו, הוא המשורר העברי דוד ארא.
שדה יצחק – חידושים ופלפולים על מסכתות הש"ס, ושיטות מסודרות לפי סדר דפי הגמרא למסכתות התלמוד, ארבעה חלקים: חלק א', ליבורנו ה'תר"ו, חלק ב', ליבורנו ה'תר"ז, חלק ג', וינה ה'תרי"א, חלק ד', וינה ה'תרט"ז
יצחק גזית (10 במאי 1928 – 15 באפריל 1994) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד בסיס נמל חיפה בחיל הים.
אחר שיצא לגמלאות מהשירות הצבאי ניהל את נמל אשדוד.
הוריו של יצחק גזית, רחל ויוסף סמברג, עלו לארץ ישראל בשנת 1926 מהעיירה חלם בפולין והתיישבו בחיפה.
יצחק נולד בחיפה למד בבית הספר הריאלי ועבר לבסמ"ת אותו סיים במגמת חשמל.
בגיל 12 הצטרף לפעילות הימית של הפועל בחיפה.
בגיל 18 הצטרף גזית לפלמ"ח לחם בחטיבת הנגב בקבוצה שהקימה את קיבוץ פלמחים.
יצחק סמברג היה פעיל בפלי"ם והשתתף בפעולות הסיוע להורדת מעפילים:
בעת פריקת המעפילים מהאנייה שבתאי לוז'ינסקי (אוניית מעפילים) בחוף ניצנים, נתפס על ידי הבריטים ונשלח יחד עם מעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
שם ישב במחנה 550 ליד פמגוסטה יחד עם אנשי הפלמ"ח האחרים עסק בהדרכת הנער הלקראת השירות בצה"ל.
לאחר 4 חדשים חזר לארץ ישראל.
בעת מלחמת העצמאות ליווה שיירות לנגב הנצור.
וכן גם נלחם נגד העיראקים באזור מענית.
כשהוקמה תוך כדי המלחמה יחידת הנחיתה של חיל הים צורף אליה גזית.
והשתתף בפשיטה לפיצוץ פסי הרכבת לאל עריש.
לאור ניסיונו בסירות הפועל קיבל פיקוד על קורס מפקדי סירות בשנת 1949
הנחתות בשנים 1953–1955 שימש גזית מונה למפקד שייטת הנחתות ולמעשה היה מפקדה הראשון.
בשייטת הגדולה גזית עבר לשייטת הגדולה ומונה למפקד הפריגטה אח"י משגב (ק-30) ב-26 בנובמבר 1956 יצאה הפריגטה בעקבות אחיותיה אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) בדרך לאילת סביב אפריקה.
בה"ד חיל הים גזית מונה להיות מפקד בה"ד חיל הים, בתפקיד זה שימש גם כנציג חיל הים בדירקטוריון בית הספר לקציני ים עכו.
תפקידו העיקרי שבגינו זכור גזית למרבית אנשי חיל הים הוא הפיקוד על בסיס חיפה.
במחצית שנות הששים הוקם רציף עגינה לצוללות ושייטת המשחתות ופלגת הטרפדות 914 עברו לעגינה אל שובר הגלים הראשי.
שער הנמל המערבי נעשה שער הבסיס ומחנה הבסיס הוקם במערב הנמל.
גזית היה מעורב באופן מלא בפעילות הבסיס שסיפק שירותי עגינה תחזוקה ואספקה כולל ומגורים לצוותים.
היה מפקדם הישיר של יחידה 707 פלגת השליטה שהפעילה תחנות מכ"ם ופלגת המעגן שהפעילה גוררות.
גזית נחשב כמפקד המייסד של בסיס חיפה במתכונתו כיום.
בתפקיד זה היה אחראי גם לפעילותה של יחידה 788 שבפעילה נחתות משמר בכנרת.
היחידה עמדה בקו האש מול פעילות רבה של הסורים ותקריות אש.
בתקופת פיקודו עברה פלגת הטרפדות 914 עברו לעגינה ליד שובר הגלים.
בתי המלאכה וארגון הלוגיסטיקה של הבסיס אפשרו לקבוע שכל יציאה לים יהיו מוכנות למלחמה.
יחידה 707 – ביזמת דב שפיר מפקד שייטת 13 הוקמה בבסיס חיפה יחידה שתבצע את עבודות הצלילה ההגנתית.
ברציפי העגינה ובניני המגורים נעשה בינוי רב היקף והבסיס היה מוכן לקראת קליטתה של שייטת ספינות הטילים.
בשנת 1973 פרש גזית מצה"ל והוזמן לאגף הספנות והנמלים לנהל את הרשות לחינוך והכשרה ימיים בעכו.
לאחר מספר חודשים של עבודה מאומצת לשיפור תפקוד המכון.
הועלתה דרישה מחיים לסקוב, ראש רשות הנמלים, לנהל את נמל אשדוד.
גזית מונה בסוף יוני 1973 למנהל נמל אשדוד.
הנמל היה בתקופה שוועד עובדים חזק בראשות יהושע פרץ זכה לתמיכה של יו"ר ההסתדרות יצחק בן-אהרון הפריע לעבודה הסדירה ועיכב התייעלות.
לגזית היו מאבקים קשים וממושכים כדי לוודא ניהול תקין ורווחי.
ביולי 1977, לאחר ארבע שנים, סיים את תפקידו בנמל אשדוד, וניהל חברת בת של צים.
גזית נישא לרות מבית קויפמן מקרית חיים ובמלחמת העצמאות שירתה כחובשת במחנה חיל הים בדור.
עתליה גזית הייתה קצינה בחיל הים ומורה לערבית שנשאה לירון מגל.
בוגר הפנימיה הצבאית מחזור 1972, שנהרג בטנק הצוערים, בקרבות החווה הסינית, במלחמת יום הכיפורים.
בעז גזית בוגר קורס בחובלים ושירת כקצין מכונה באח"י קשת.
ושי גזית שנעשה עורך דין.
בשנת 1976, נישא גזית פעם שנייה למאירה מנוחין, עובדת בנמל אשדוד, ונולדה להם בת משותפת.
ב-15 באפריל 1994, ערב יום הזיכרון לחללי צה"ל, נפטר גזית, שעד סוף ימיו הביע את יגונו על נפילת בנו נמרוד במלחמת יום הכיפורים.
הובא למנוחות בבית העלמין באשדוד.
יצחק גולברי (נולד ב-1951) הוא איש ציבור שכיהן כראש מועצת קדימה-צורן בשנים 2003–2013.
יצחק גולברי נולד במעברה בקדימה כבנם השלישי של רבקה ושל פייזולה (יוחנן) גולברי, עולים מאיראן.
הוא אחד מעשרה אחים ואחיות, אחת מהן, שרה, נפטרה בילדותה ולאחר שבני המשפחה קיבלו צו גיוס על שמה עלה חשד שהיא נחטפה.
אחיו דוד, יעקב ומשה ייסדו את רשת האופנה המצליחה "גולברי" ואת רשת הקוסמטיקה והטואלטיקה "סקארה".
גולברי למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ולאחר מכן התגייס לצה"ל והיה שליש צבאי ביחידת הנ"מ.
הוא שירת במילואים כקצין נפגעים בדרגת סרן.
בתחילת שנות השמונים הצטרף למפלגת העבודה, ובשנת 1982 נבחר מטעמה לראשונה למועצת היישוב קדימה, בה הוא מכהן ברציפות מאז.
במקביל היה פעיל בהסתדרות ושנים 1985–1996 כיהן כיו"ר מועצת הפועלים קדימה והשרון.
בשנת 1987 התמנה לסגן ראש המועצה וכיהן בתפקיד זה עד 1996. בשנת 1998 התמודד לראשונה מטעמה לראשות מועצת קדימה ולאחר הבחירות, במקביל לחברותו במועצת היישוב, היה נציג ציבור עובדים בבית הדין האזורי לעבודה.
בשנת 2003 התמודד לראשות היישוב המאוחד קדימה-צורן וניצח עם 44% מקולות הבוחרים.
כראש מועצה הוביל את האיחוד בין שני היישובים, הבריא את תקציב המועצה שהיה בגירעון של 30 מיליון שקלים וזכה על כך בפרס הניהול של משרד הפנים.
בתקופת כהונתו הוקם בית ספר תיכון ביישוב, הוקמה שכונת רמת אמיר ביישוב צורן והחלו עבודות להקמת אזור תעשייה ביישוב.
בבחירות 2008 ניצח גולברי שנית ושב לכהן כראש המועצה.
בנוסף שימש בשנים 2008–2011 כיו"ר תאגיד הביוב "קולחי השרון" ובשנים 2008–2013 כיו"ר ועדת הביקורת במרכז לשלטון מקומי.
בבחירות 2013 הפסיד והוחלף על ידי שביט מס.
בשנת 2018 הודיע שיתמודד שוב על ראשות המועצה בבחירות הצפויות בסוף 2018.
משמש בנוסף כנשיא העמותה הארצית לניתוחי עמוד שדרה.
נשוי לעורכת הדין תמי גולברי והם הורים לשלושה ילדים.
יצחק גיטרמן (1889–18 בינואר 1943) היה מראשי הג'וינט בפולין וממארגני הסעד בפולין הכבושה, פעיל מחתרת ונאמן הארגון היהודי הלוחם.
גיטרמן נולד בהורנוסטייפל שבאוקראינה, שהייתה שייכת לאימפריה הרוסית.
הוא נולד כנצר לשתי משפחות חסידיות מפוארות, וגדל בסביבה דתית מסוגרת, אשר ציפתה ממנו להיות ממשיך השושלת החסידית.
אך, גיטרמן בחר בלימודים חילוניים, מרד, חבר לסופרים יידים שאינם דתיים ובחר באורח חיים אחר מזה שגדל בו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייע גיטרמן בהקמת ארגון EKOPO, הוועדה היהודית לסיוע לקורבנות המלחמה.
ארגון זה סייע ליהודי רוסיה במענקי מזון וביגוד, וכן עודד בעלי מקצועות חופשיים רבים בקרב היהודים לקחת חלק פעיל בסיוע ליהודים הפליטים.
לאחר תקופה מסוימת שלח הארגון את גיטרמן לסייע ליהודי גליציה, שם נתפס על ידי הרוסים שכבשו את האזור וכמעט שהוצא להורג בשנת 1920. גיטרמן ניצל בעור שיניו והתיישב בשנת 1921 בוורשה, ובשנת 1926 מונה למנהל סניף הג'וינט שם.
בתפקידו זה, היה שותף לשיקום האוכלוסייה היהודית ובהקמת מוסדות רווחה.
בוורשה חבר גיטרמן להיסטוריון עמנואל רינגלבלום, וקירב אותו לג'וינט.
בשנת 1938 היה רינגלבלום בין החברים הבולטים בג'וינט, בעיקר בזכות גיטרמן.
בין השנים 1936 ל-1939 סייע גיטרמן באמצעות ארגון הג'וינט לרבים מיהודי גרמניה שגורשו לזבונשין ולרבים מיהודי פולין, הן בהגנה פיזית מפוגרומים והתנכלויות, הן בסיוע כלכלי ומתן הלוואות, והן במענקי ביגוד ומזון לזקוקים לכך.
הג'וינט ואנשיו גם סייעו במתן השכלה, כלים ולימוד מקצוע ליהודים פולנים שהיו מעוניינים לפתוח עסקים או להסב את מקצועם בעקבות איסורים ותקנות שונות.
גיטרמן האמין כי אם יתעקשו היהודים על נוכחותם בפולין ולא יוותרו בעקבות ההתנכלויות אליהם, הם יוכלו להביס את המדיניות המפלה ולהשתלב באופן מלא בחזרה בחברה הפולנית.
גיטרמן סייע למגורשי זבונשין בסוף 1938. עם הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 יצא גיטרמן מוורשה לווילנה, שם פעל לסיוע לקהילת הפליטים.
בדצמבר 1939 עזב גיטרמן את ליטא לשוודיה כדי לפנות בבקשת עזרה מבחוץ ליהודים בפולין הכבושה.
הגרמנים עצרו את ספינתו בים הבלטי ועצרו את כל האזרחים הפולנים בגיל השירות הצבאי.
גיטרמן נכלא במחנה שבויים וחזר לוורשה באפריל 1940.
גיטרמן המשיך בפעילותו למען התמיכה של יהודים ביהודים אחרים בוורשה גם לאחר שהמימון של הג'וינט פסק, בין היתר במסגרת ארגון יס"ס.
הוא היה מעורב בפעולות המחתרת בגטו, כולל מאמצים חשאיים לתעד את חוויית הגטו (במסגרת ארכיון עונג שבת).
כשהגיעו לגטו ידיעות על רצח המוני של יהודים בפולין, סייע גיטרמן בגיוס כספים לרכישת נשק עבור "הארגון היהודי הלוחם" בגטו ורשה.
גיטרמן נהרג ב-18 בינואר 1943, בעת שהשתתף בהתנגדות ביום הראשון של גל הגירושים השני מגטו ורשה.
רבי יצחק גברא (בערך ה'תרי"ח – כ"א בתמוז ה'תש"י) המכונה "פועל הישועות מעגור" נקרא בשמו של אביו רבי יצחק גברא, היה מרבני וראשי יהדות תימן בתימן, ורב העיר אסוואד (או סווד) השוכנת צפונית מערבית לצנעא, ואחר כך כשעלה לישראל היה מראשוני המתיישבים במושב עגור ומחשובי קהילת העולים במקום.
הרב המשיך שושלת רבנים משפחתית מיוחסת, (דור 17 של רבנים).
לאחר פטירת אביו, אחיו הגדול רבי אברהם התמנה לרב, עד לפטירתו בשנת ה'תש"ב, ולאחר מכן, כממשיכם של אביו ואחיו, שימש כרב הקהילה באסוואד.
לאחר עלייתו לישראל במרבד הקסמים שהה תקופה במעברת עין-שמר (שער מנשה) שבשרון משם עבר למושב עגור באזור השפלה הדרומית שראשוני מתיישביו היו עולים מתימן, כשרבי יצחק כרב הקהילה, דאג לשלומם ברוחניות ובגשמיות, ופעל רבות לבניית מקווה טהרה במושב.
בצוואתו ביקש להיקבר סמוך לעץ חרוב שהיה מול ביתו , וכן הודיע לאשתו לפני פטירתו שבקרוב תסתלק מהעולם.
נקבר בערב שבת סמוך לכניסת השבת בקצה המושב עגור, כפי שביקש, סמוך לעץ החרוב.
אשתו, שנפטרה 90 יום לאחריו, נקברה בסמוך אליו.
המקום אינו בית קברות רשמי, ומלבד קבריהם ישנו קבר נוסף של ילד ששמו אינו ידוע.