tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2014, לאחר דליפת הנפט בשמורת עברונה, ניהלה שורקי מבצע לגיוס מתנדבים לשיקום השמורה.
ב-2015 נכנסה לתפקיד מנהלת חטיבת קהל וקהילה ברשות, ובדצמבר 2021 מינתה אותה השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג לממלאת מקום מנכ"ל רשות הטבע והגנים במקומו של המנכ"ל הפורש שאול גולדשטיין.
המינוי היה המינוי הנשי הראשון בתולדות רשות הטבע והגנים לתפקיד הבכיר ביותר בארגון, ולאחר חצי שנה אושר מינויה כמינוי קבוע למנכ"לית הרשות.
נולדה, גדלה ומתגוררת גם כיום בכפר חסידים.
נשואה לאל"ם במילואים איתמר שורקי, מנכ"ל היישוב עתלית.
רעיה המאיר (28 באוגוסט 1945 – 18 בפברואר 2021) הייתה אשת חינוך ומשוררת ישראלית.
רעיה המאיר נולדה בברית המועצות באוגוסט 1945, באזור הרי אורל.
היא עלתה לארץ ישראל בגיל 14, בשנת 1960, עם אימה פניה ואחותה נילי.
אביה בני שהיה מסורב עלייה נשאר ברוסיה עוד כשנתיים.
היא גדלה והתחנכה בנתניה, ולמדה בתיכון בר-אילן בנתניה.
עם תום לימודיה בתיכון התקבלה המאיר לאוניברסיטה העברית בירושלים ללימודי לשון עברית וספרות רוסית.
שם למדה אצל המשוררת פרופ' לאה גולדברג.
כמו כן הייתה בוגרת בית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
ב־1986 יצאה לשליחות עם בעלה יגאל המאיר למקסיקו, שם שהו שנתיים.
לאחר מכן יצאו לשליחות בסנט פטרסבורג ברוסיה מטעם הסוכנות היהודית, שם היא ריכזה את החינוך היהודי-ציוני ברחבי ברית המועצות.
עבודתה כללה השתלמויות והכשרת מורים לעברית, ושליחות חינוכית ציונית מטעם משרד החינוך והסוכנות היהודית בסנט פטרסבורג.
המאיר הייתה מנהלת היחידה לחבר העמים בסוכנות היהודית והייתה פעילה במאבק לשחרור אסירי ציון.
כמו כן לימדה עולים חדשים עברית במסגרת נעל"ה.
בנוסף, היא שימשה מורה ומנחה להנחלת הלשון העברית מטעם משרד החינוך והתרבות וכן לימדה הנחיית הורים וייעוץ חינוכי.
המאיר התגוררה בנתניה עם בעלה, יגאל המאיר, שבין השאר עסק בציור והציג תערוכות.
היא הייתה אם לשלושה ילדים וסבתא.
בפברואר 2021, היא נהרגה בתאונת דרכים ליד ביתה, בגיל 75, והובאה למנוחת עולמים בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
עם היוודע דבר מותה, פורסמה בחדשות נתניה כתבה על אודות חייה ופועלה.
בנה, עמית המאיר, מספר כי .
ושושנה ויג, חברה קרובה והמו"לית של ספריה, סיפרה כי .
המאיר הייתה חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
היא הייתה חלק מקבוצת "שיח כותבים", שנוסדה על ידי שושנה ויג, והשתתפה באירועים תרבותיים שונים בעיר נתניה.
שיריה פורסמו במספר במות ואנתולוגיות, ביניהן: "זכויות יוצרות" (פיוטית, 2015), "שירה על שירה" (פיוטית, 2016), "בשבילי הבחירה" (פיוטית, 2019).
כמו כן, השתתפה באסופת היצירות "תמונת עיר" שיצאה לכבוד שנת ה-90 של העיר נתניה (פיוטית, 2018) ולקחה חלק באירוע ההשקה בהיכל התרבות.
בין השנים 2015 ל-2020 פרסמה המאיר ארבעה ספרי שירה:
בצֵל האלמוגן, בעריכת שושנה ויג (הוצאת פיוטית, 2015)
זה לא וידוי, בעריכת שושנה ויג ונורית צין (הוצאת פיוטית, 2017)
טיפות אחרונות, בעריכת ציפי הראל (הוצאת פיוטית, 2019)
סוסים רעבים מחכים לשמש, בעריכת ציפי הראל (הוצאת פיוטית, 2020)
עטיפות ספריה של המאיר עוצבו על ידי בנה עמית המאיר.
ספר שיריה השלישי "טיפות אחרונות" הוקדש לזכרו של בעלה, יגאל המאיר.
רעילות מיטוכונדריאלית היא מצב שבו המיטוכונדריה של תאי הגוף ניזוקה או יורדת באופן משמעותי במספרה; היא מתרחשת כתופעת לוואי של תרופות אנטי-רטרו-ויראליות מסוימות המשמשות לטיפול בנגיף הכשל החיסוני האנושי, או HIV.
הגורמים המדויקים לרעילות מיטוכונדריאלית אינם ידועים, אך מחקרים הראו שקבוצה מסוימת של תרופות אנטי-ויראליות המשמשות לטיפול ב-HIV, ובמיוחד מעכבי טרנסקריפטאז הפוך אנלוגיים (חיקויים סינתטיים של מולקולות טבעיות, שפועלים שונה כדי לשבש תהליכים ביולוגיים) של נוקלאוזידים (NRTIs), מפריעות לאנזים הדרוש לייצור מיטוכונדריה.
מעכבי טרנסקריפטאז הפוך הם תרופות שמונעות מהאנזים של נגיף HIV להעתיק את ה-RNA שלו ל-DNA, ובכך חוסמות את התרבותו בגוף.
השיבוש בתפקוד התאים המלווה את המצב הרפואי יכול לגרום לבעיות קלות וחמורות אצל אנשים עם רעילות מיטוכונדריאלית.
התסמין הנפוץ ביותר הוא חולשת שרירים, או מיופתיה.
אחרים כוללים נוירופתיה פריפרית (קהות באצבעות ובבהונות) ודלקת לבלב.
החמורה ביותר היא חמצת לקטית, שבה הצטברות של חומצה לקטית ברקמות הגוף מובילה לאובדן אנרגיה, אי ספיקת איברים ובסופו של דבר למוות.
הוא היה המלך השלישי בשושלת ה-19, בנו של הפרעה סתי הראשון.
היה נשוי ל-7 נשים מלכותיות והחזיק 200 פילגשים, מהן נולדו לו 96 בנים ו-60 בנות.
הוא ידוע גם כאוזימנדיאס (Οσυμανδύας), שם הנובע מתעתיק יווני של שמו המלכותי.
פירוש שמו של רעמסס הוא: "האל רע ילד אותו", שמו המלכותי הרשמי היה: "וסר־מאעת־רע סתפ־נ־רע" (במצרית: "הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע").
כיום מכונה בספרות המחקר ההיסטורי-ארכאולוגי: "רעמסס הגדול" , כדי להבדילו מפרעונים אחרים בעלי השם רעמסס שכוחם הצבאי, אורך שלטונם וגודל ממלכתם היו קטנים בהרבה משלו.
רעמסס השני בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה בדלתא של הנילוס, שבשיא גדולתה אוכלוסייתה עמדה על כ-300,000 תושבים.
הוא בנה מבנים ומונומנטים מפוארים רבים ברחבי הממלכה.
בין החשובים שבהן ניתן למנות את מקדש הזיכרון המכונה ה"רעמסאום" במערב תבאי, מקדש האבן באבו סימבל, וקבר אחת מנשותיו הרבות, המלכה נפרתרי בעמק המלכות.
לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל למאתיים ילדים.
רעמסס נפטר בערך בגיל 90, גיל מאוד מבוגר בימים ההם.
משפחתו כנראה הייתה מאזור הדלתא של הנילוס.
סבו, שהיה בעצמו בן לאיש צבא בשם סתי, מלך כשנתיים בטרם נפטר ואז עלה לכס אביו של רעמסס, סתי הראשון, ורעמסס הילד הרך בשנים נהפך לנסיך מצרים.
מכתביו עולה כי למד קרוא וכתוב בגיל 9 מסופרי אביו וכהני המקדשים.
רעיה, סבו מצד אמו היה קצין צבאי שנשא בתואר "האחראי על המרכבות" והיה נשוי לאישה ששמה R]uia].
יש טענה שלהוריו היה בן בכור שנפטר בגיל צעיר, מה שהופך את רעמסס לילד השלישי במשפחתו של סתי.
רעמסס השני נחשב לאחד הפרעונים החזקים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מצרים.
הוא בנה את פר-רעמסס, עיר בירה חדשה בדלתא של הנילוס שבשיא גדולתה הגיעה ל-300,000 תושבים.
לפי עדויות מסוימות, היו לו מעל מאתיים ילדים.
בגיל 14 רעמסס השני מונה על ידי אביו, סתי הראשון, לנסיך עוצר האזור.
שמשמעו שליט בפועל (במלוכה, עוצר מקבל בדרך כלל את השלטון בשל היעדרו של המלך, או אי-יכולתו למלוך עקב נסיבות שונות).
סבורים כי קיבל את כס המלוכה בסוף שנות העשרה לחייו.
מנתוני הרשומות ההיסטוריים והעכשווים במצרים, נאמר בעבר כי הוא חי עד גיל 99, אולם סביר יותר כי מת בשנתו ה-90 או ה-91. זאת לפי החישוב כי הפך לפרעה ב-1279 לפנה"ס.
רוב האגיפטולוגים מאמינים כי הוא עלה לשלטון ב-31 במאי 1279 לפנה"ס.
נראה שנשא לאישה את נפרתרי, אשתו ומלכתו הבכירה, בסוף שנות גיל ההתבגרות שלו או בראשית שנות העשרים שלו.
אישה חשובה נוספת הייתה איסתנפרת שבנה מרנפתח ירש את רעמסס השני.
אישה חשובה נוספת הייתה בתו בינתענת שהייתה בתה של איסתנפרת, לה נישא בשנה ה-25 למלכותו.
בשנתו השנייה למלכות הותקפה מצרים בידי שודדי ים שרדנים שפלשו דרך הדלתא של הנילוס ושהוכנעו על ידי צבאו של רעמסס, ששילב את אלו מבין השבויים שלקח כחיילים בצבאו, מימיו נותרו שתי אסטלות המנציחות את האירוע: אסטלת טאניס ואסטלת אסואן.
רעמסס השני נודע במסעות הכיבוש הרבים שניהל שהציבו אותו בשיא הגודל של האימפריה המצרית מאז ימי תחותימס השלישי ובמיוחד במאבקו עם ממלכת החיתים (ששכנה באזור טורקיה של ימינו) על השליטה בכנען ובממלכת אמורו.
בשלב כלשהו בשלטונו חלה התפרעות של השסו מהר שעיר ומצד מואב שבזזו ערים אחרות וסירבו להכיר בשלטון המצרי בפרובינציה המצרית "כנען", רעמסס שלח כוחות למגר את המרידות באזורים הללו.
מאבק זה הגיע לסיומו בקרב קדש, קרב שנערך בעיר קדש אשר בסוריה של ימינו.
הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה, אך הוא מצידו טען במקדשים וכתובות שהקים עם חזרתו למצרים כי ניצח במלחמה את אויביו - האימפריה החתית (שטענו טענות דומות ברישומיהם על קרב זה).
לאחר הקרב עברה ממלכת אמורו לחסות האימפריה החתית, והתרופף השלטון המצרי בכנען, החלה תסיסה בקרב התושבים המקומיים ורעמסס נאלץ להתמודד עם מרידות שצצו במרחב הכנעני עד תום מלכותו.
לפי פפירוס אנאסטאזי א הוא גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי, ראש קבוצה שנקראה "איסר" שחיה ב והוצע לזהותה עם שבט אשר הפרוטו-ישראלי.
בנוביה הכניע רעמסס השני במספר מסעות שעשה את השבטים הסוררים ודיכא מרידות, הוא נתפש שם כשליט כה חזק שהתפתחה כת שסגדה לו כאל ונתקיימה עד עליית הנצרות במדינה.
עם חתימת הסכם השלום עם מלך החתים ונישואיו הפוליטיים לנסיכה חיתית, בשנתו ה-21 של רעמסס השני, ובעקבותיו הוא התפנה למפעלי הבנייה הגדולים שלו.
אשר כללו גם את בניית הערים פֶּר-אַתוּם (פיתם) ופֶּר-רעמסס, שלפי המקרא נבנו על ידי בני ישראל.
לאחר חתימת חוזה השלום בין מצרים העתיקה לבין האימפריה החיתית היגרו למצרים חיילים חיתיים שהתמקמו במצודה שהוקמה בעיר פר-רעמסס שהייתה בירת הממלכה המצרית ובממפיס מאוזכר "שדה של חתים".
גם בחצרו של רעמסס השני היו עדויות לקשרים דיפלומטיים ענפים: נשים זרות מנישואין פוליטיים ופילגשים, סחורות ומזון רב שיובא מהארצות הכבושות.
למרות היותם בעלי מוצא זר שלכאורה היה צריך להסליל אותם לעבודות בזויות, בימי רעמסס השני ויורשו היו לבנטינים רבים מבין ה"משרתים" (כינוי שמסמן פקידים ממוצא זר) בחצרו המלכותית ובמוסדות כמו מקדשים, דוגמה בולטת היא שר משקים בשם בן אזן שנולד בירדן ושירת גם אותו וגם תחת בנו ויורשו, מרנפתח.
לאחר חגיגות 30 השנים למלכותו ערך חגיגת סד (פסטיבל שנועד לציין שנת מלכות שלושים במספר במצרים העתיקה) בכל שנה שנייה או שלישית למלכותו עד תום חייו.
בשלב בו היה כבר מבוגר וחלש, מכדי לרוץ בטקס הסד מתחנה לתחנה (כ-30 מ'), היה כפי הנראה נציג (שמונה מטעמו) מבצע את הטקס בעבורו.
רעמסס השני בנה מקדש עשוי לבנים ובוץ באבוסיר שבקרבת קהיר, שגודלו 32 מטר על 51 מטר.
גילוי המקדש פורסם בשלהי 2017.
מבחינה דתית בימיו אומצו אלים כנעניים כמו ענת, בעל ורשף לתוך הפולחן המצרי, יש עדויות קלושות לאימוץ של אלים מלוב ושום עדות לאימוץ אלים מכוש.
בירתו, פי-רעמסס, אכלסה ככל הנראה כ-100,000 תושבים (מקביל לכמחצית מאוכלוסיית הכנענים דאז שחיו בתיחום שטחי מדינת ישראל המודרניים) והייתה מטרופולין שאין כדוגמתו במצרים העתיקה של ימיו.
למרות שרעמסס הקים כתובות ותבליטים ברחבי מצרים שמתארים ניצחונות צבאיים בלוב כנגד השבטים המקומיים שם, כיום ישנם חוקרים שטוענים כי הממצא הארכאולוגי בלוב שולל אפשרות שבימי רעמסס השני התקיימו שם מלחמות וכי המצרים למעשה חיו בשלום עם הלובים שהיו חברה חקלאית שתרמה להתפתחות החקלאות במצרים.
זיהוי עם פרעה של יציאת מצרים
לפי מרבית הדעות במחקר, רעמסס השני עשוי להיות הפרעה שאליו מכוון המקרא בסיפור יציאת מצרים.
בין הראיות לדבר מציינים את סיפור המקרא על עבודתם של בני ישראל בבניית עיר ששמה רעמסס, שככל הנראה נקראה על שמו של רעמסס הראשון או השני.
הראשון שהציע את הזיהוי הזה היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה.
גופתו וקברו של רעמסס השני
במהלך החיפושים הגדולים בשנות ה-20 של המאה ה-20 בעמק המלכים, נמצא קברו במבנה גדול וריק.
ההשערה היא שכל אוצרותיו שנקברו עמו נגנבו בידי שודדי קברים, ופאר הקבר הושחת בעקבות הצפות של נהר הנילוס.
לאחר מציאת גופתו החנוטה (שמוצגת כיום ב בקהיר), ניתן לדעת שראשו היה גדול ואפו נשרי (לצד לסת בולטת), תיאורים שאינם מתוארים בשום כתב עתיק.
הוא נפטר בסביבות גיל 90. ירש אותו בנו ה-13, פרעה מרנפתח.
גופתו היא בגובה 1.73 מטר (גבוה מהמצרי הממוצע לזמנו) במשקל 78 ק"ג ובדיקת שערו העלתה כי היה אדמוני, דבר נדיר במצרים העתיקה שכן אדומי שיער נחשבו למקושרים לאל סת, אויבו של אוסיריס.
הוצע כי למומיה של רעמסס השני כמו גם לאביו, סתי הראשון, ולבנו של רעמסס, מרנפתח, יש מאפיינים מזרח תיכוניים ברורים: גובה, אף נשרי, ופרצוף בעל מתאר אובלי צר ולסת בולטת.
שערות המומיה שלו הכילו עדויות לצביעת השיער בחינה לחקות את הגוון המקורי של השיער.
אבחון של המומיה העיד על דלקת מפרקים וטרשת עורקים.
מחקר אחר הראה כי גבו היה עם דלקת חוליות מקשחת שגרמה לו ללכת כפוף בעשורים האחרונים של חייו.
כפי הנראה סיבת מותו הייתה דלקת חריפה ביותר שהתפתחה בחניכיו בשל חוסר בהיגיינת פה בזמנו והותירה אותו עם מעט שיניים ועם חור בולט בסנטר, אולם מידע זה אינו מאושש דיו.
בתוך נחירי המומיה שלו נמצאו שרידי פלפל שחור ועצמות בעלי חיים קטנים שכנראה הוטמנו בעת החניטה כדי לשמר את צורת האף המקורית, כפי שהייתה בחייו.
ב-2 באפריל 2007 הוחזרה למצרים קווצת שיער של רעמסס השני שנגנבה בשנות ה-70 על ידי בנו של אחד מעוזרי המעבדה שהיו אחראים על ניתוח הממצאים ובדיקתם.
לאחר מותו נקבר בעמק המלכים ומאוחר יותר הועבר לקבר מלוכה בו הוא התגלה בשנת 1881 והיום הוא מוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
פסלו החרב של רעמסס השני ברעמסאום תואר בסונטה המפורסמת אוזימנדיאס של המשורר האנגלי פרסי ביש שלי.
הסונטה נכתבה בשנת 1818, חמש שנים לפני שז'אן-פרנסואה שמפוליון פענח את כתב החרטומים, והשם "אוזימנדיאס", כמו גם תיאור הפסל, הסתמכו על ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, ששיבש ביוונית את שמו המלכותי הרשמי של רעמסס השני "אוסר-מאעת-רע סתפ-אנ-רע".
בשנת 1998 יצא סרט ההנפשה "נסיך מצרים", שם מופיעה דמותו של רעמסס בתפקיד מרכזי, בדומה לסיפור התנ"כי.
בשנת 2024 הופיעה דמותו בסדרה בת שלושה חלקים שעלתה בנטפליקס, "התורה כולה: סיפורו של משה".
על שמו קרויה אחת מתחנות הרכבת המרכזיות והחשובות בקהיר, "תחנת רעמסס".
רעל הוא חומר, לרוב ביולוגי, שעלול לגרום לאורגניזמים פציעה, מחלה או מוות, בדרך כלל על ידי תגובה כימית או פעילות אחרת ברמה המולקולרית.
חלק מהרעלים הם גם רעלנים, וההבחנה בין השניים אינה מוקפדת תמיד, גם לא בקרב מדענים.
סימון בין-לאומי לרעל הוא ציור של גולגולת על רקע עצמות מוצלבות בשחור לבן.
ישנם רעלים המשפיעים רק על גוף ספציפי, בעוד אחרים גורמים נזק אקולוגי ארוך טווח העלול להזיק למינים רבים.
דבר זה קורה לרוב מרעלים שנוצרים מזיהום או משימוש במספר חומרים כמו חומרי הדברה רעילים.
ישנם מספר דרכים לבדיקת עוצמת רעלים, הנפוצה שבהם היא שיטת LD50 וישנם עוד כמה שיטות.
יש להבחין בין ארס לרעל ובין בעלי החיים המשתמשים בשניהם.
בעלי חיים ארסיים מייצרים את הארס בבלוטות הארס או בקבוצת תאים בגופם, ואילו בעלי חיים רעילים נוטלים בדרך כלל את הרעילות מתזונתם או מגורם אחר.
רעל מכיל אף הוא רעלנים בדומה לארס, אולם מורכבותם שונה בהתאם.
רעל וארס הם שתי צורות שונות בהן מאוחסנים החומרים השונים.
לדוגמה, בארס המולקולות יהיו גדולות כמו גם החלבונים שבו ומרכיביו הנפוצים הם פפטידים וחלבונים.
ברעל המולקולות יהיו קטנות משמעותית, באופן שיאפשר את כניסתן למערכות הגוף הפנימיות שלא דרך פצע.
רעל בדרך כלל יהיה מורכב מאלקלואידים או מתרכובות אורגניות ארומטיות אחרות וישמש להגנה.
ההגדרה הכללית של בעל חיים רעיל היא באמצעות אופן העברת הרעל – בעל חיים רעיל מעביר את הרעל מגופו אל האחר בשלוש דרכים עיקריות:
מערכת העיכול – אם התוקף ינסה לאכול את בעל החיים הרעיל.
מערכת הנשימה – חדירת מולקולות קטנות באמצעות שאיפתן אל תוך מערכת הנשימה.
ספיגה – חדירת הרעל באמצעות ספיגתו אל שכבות הגוף הפנימיות דרך רקמות חיצוניות, דוגמת העור וריריות העיניים או האף.
מנגד, בעלי חיים ארסיים מעבירים את הארס שלהם למותקף באופן ישיר באמצעות פציעה חיצונית של גוף המותקף על ידי עקיצה או הכשה.
רעלים מופקים על ידי מינים שונים של פטריות, פרוטיסטים וחיידקים שונים.
באוקיינוס מספר אצות יכולות להפוך לרעילות מאוד, מה שיכול להרעיל את כל המים סביבם.
צמחים רבים מפרישים רעלים, לרוב להגנה מאוכלי צמחים או אף מצמחים מתחרים.
רעלים המופרשים מן הצומח גורמים בדרך כלל גירוי חריף בעור וחלקם עלולים להיות קטלניים במקרה של בליעה.
ישנם גם רעלים המופקים ישירות מהאדמה, כמו מספר מלחים ותרכובות גזים רעילים.
בעלי חיים שונים משתמשים ברעלים להתגוננות מפני טורפים.
ליצורים אלה פעמים רבות צבעי אזהרה כאדום, צהוב וכתום, כדי להרתיע את אויביהם.
לרוב המינים המשתמשים ברעלים הם איטיים או פגיעים יחסית בדרכים אחרות, יותר ממינים גדולים, חזקים או מהירים יותר, המצליחים להשתמש בהגנות אחרות.
בשל כך כמעט ואין זוחלים, עופות או יונקים רעילים אך בעלי חיים קטנים ורכי גוף הם לעיתים רבות רעילים.
בין המינים הרעילים נפוצים פרוקי-רגליים שונים כמו חרקים שונים, חסרי חוליות ימיים רבים, דגים כמו נפוחיתיים, קברנוניים וצלופחים כמו ניבן ענקי (הגורם לאוכלו ללקות בסיגואטרה) ודו-חיים כמו צפרדעי חץ הרעל, קרפדות וסלמנדרות.
ישנם אף כמה עופות רעילים כמו פיטוהוי עטוי.
מספר טורפים, הן של צמחים והן של בעלי חיים, מצליחים להתחסן מרעלים ספציפיים ולעיתים מצליחים להרוג את הטרף הרעיל ומחכים שרעלו יתנוון בהמשך (אצל החנקניים).
אצל מספר טורפים הרעל יכול לשמש כהגנה משנית לטורפיהם שלהם, דבר הבולט אצל דנאית מלכותית הניזונה כזחל מצמחים רעילים כמו האסקלפיאס ואצל הימקגאשי, נחש תת-ארסי ההופך לרעיל לאחר שאוכל קרפדות רעילות.
מספר בעלי חיים אינם מייצרים רעל למטרות הגנה, אך יכולים לחלות בהרעלה, המסכנת את אוכליהם.
כך נכון אצל המין שליו נודד ואצל מספר דגים (למשל ישנן גרינלנדי וכמה דגי שונית).
כמו כן לעיתים הגוף סובל מהרעלת מזון שאינה מאכילת יצור רעיל.
חלק מהרעלים אינם נמצאים בטבע אלא מופקים בידי פעולות האדם, לרוב בחקלאות וייצור דשנים שונים.
כמו כן תרכובות רעלים הנעשות במעבדה יכולות להיעשות מחוזקות יותר מהרעלים הטבעיים.
מספר רעלים משמשים את האדם לכמה פעולות (הדברת מזיקים, ציד והרג בהרעלה).
הרעל בתרבות נחשב לדרך מוצלחת להריגה או להחלשת יריבים, זאת מאחר שהרעל אינו מאפשר איתור מיידי של החשודים ולרוב אינו מזוהה בזמן.
לעיתים רעלים משמשים להוצאה להורג.
הסמל לחומרים רעילים, המשמש לאזהרה הוא לרוב גולגולת צלובה בעצמות, דומה מאוד לדגל שודדי ים, מה שמסמל מוות אפשרי.
רעם () הוא הקול שנוצר כאשר ברק מחמם במהירות את האוויר סביבו לטמפרטורה של למעלה מ-27,000 מעלות צלזיוס.
האוויר החם מתפשט במהירות, ואז מתכווץ ככל שהוא מתקרר.
פעולת ההתרחבות וההתכווצות גורמת להיווצרות גלי קול, ואלה הם מה שאנו מכנים "רעם".
ברקים ורעמים נוצרים בענני סופות רעמים, הנקראים קומולונימבוס.
המילה "רעם" היא מילה תנ"כית.
ההתפרקויות החשמליות של הברקים גורמות לטמפרטורה גבוהה ביותר, שאת עצמתה אפשר להשוות לזו הקיימת על פני השמש.
חום פתאומי וחזק זה גורם לתנודה גדולה מאוד באוויר המקיף אותו.
באופן כזה מתהווים גלי קול ויוצרים בום על קולי, המביאים את קולות הרעם האופייניים.
הואיל והאור מתפשט במהירות של כ-300,000 ק"מ בשנייה, אנו רואים את זיק הברק באופן מעשי כמעט בזמן ההתפרקות.
לעומת זאת, גלי הקול, שנוצרו באותו רגע ממש, מתפשטים הרבה יותר לאט, הואיל ומהירות הקול היא רק כ-340 מטר בשנייה.
מהכפלת 340 מטר במספר השניות שעברו בין הופעות הברק לבין שמיעת הרעם, ניתן לדעת את מרחק נקודת ההתפרקות.
הפחד מהרעם מכונה אסטרפוביה והוא נפוץ מאוד באוכלוסייה, בעיקר בקרב ילדים קטנים.
כיוון שהאסטרפוביה היא כה שגורה הרעם קיבל סמל של פחד וכח (ת'ור וזאוס).
הרעם הוא מוסכמה אומנותית בקולנוע האימה, הוא יוצר מתח והוא מודיע על סכנה.
עד כדי כך נפוץ הרעם בסרטי האימה, שהוא גם מוקד מרכזי לפרודיה על סרטי אימה, וכמעט בכל סרט פרודי יהיו סופות רעמים.
אך הרעם לא מסמל מתח רק בסרטי אימה, אלא גם ברבים מסרטי הפעולה ובכלל בקולנוע.
כמו כן אפשר למצוא את הרעם בתיאטרון ואף במוזיקה.
היה נהוג להשתמש בכלים שמדמים את צליל הרעם כדי להגביר את המתח.
כיום משתמשים באפקטים קוליים של אורגן חשמלי או סינטיסייזר (סוג של אורגן חשמלי).
בנוסף בשיר הילדים "רעמים וברקים" של יהונתן גפן, מתייחס הפזמונאי לפחדם הנפוץ של ילדים מהרעם.
אף בתלמוד הבבלי כתוב "לא נבראו רעמים אלא כדי לפשוט עקמימות שבלב",
דהיינו שהחרדה של שמיעת הרעם, מובילה את האדם לחזור בתשובה.
לאור זאת נקבע בהלכה היהודית שהשומע רעם יברך ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם ( וב).
ברוב הביטויים והמילים הקשורים לרעם דווקא מתייחסים אליו בהקשר של כעס וזעם, ולא של אימה.
כיוון שהמתח הוא אותו מתח והשדות הסמנטיים דומים הרעם קיבל את שני המובנים.
להתרעם - מתייחס למובן הזעם של הרעם.
חזיז ורעם - מתייחס למובן הזעם של הרעם.
כרעם ביום בהיר - דבר נורא הקורה במפתיע
רעלן (בלועזית: טוקסין) הוא חומר רעיל המופק על ידי אורגניזמים (בעלי חיים, צמחים וכדומה).
רעלנים מופרשים במקרים רבים על ידי גורמי מחלות שונים, כגון חיידקים.
הרעלנים מפרקים קשרים בין מולקולות בתאי הגוף, או שהם מגיבים עם המולקולות ומוציאים אותן בכך מכלל פעולה.
כשהמולקולות הנפגעות הן אנזימים, קולטנים, נוקלאוטידים או חלבונים חשובים, משתבשת או נפסקת פעולת התא.
אם לתא תפקיד מוגדר במערכת כלשהי בגוף, הדבר מביא למחלה.
דוגמה למחלה הנגרמת על ידי רעלן היא דיזנטריה.
מבדילים בין אקסוטוקסין (רַעֲלָן חוּץ-תָּאִי או אקזוטוקסין, Exotoxin), אותו החיידק מפריש, ואנדוטוקסין (רַעֲלָן תּוֹךְ-תָּאִי, Endotoxin), המהווה חלק מדופן התא של החיידק.
לעיתים אנדוטוקסינים אינם מזיקים כשהחיידק חי, אך כשהוא נאכל על ידי מאקרופאג'ים (חלק ממערכת החיסון של הגוף) דופן התא שלו מתמוסס, הרעלנים משתחררים ואז הם מזיקים לתאי הגוף ביתר קלות.
האנדוטוקסין הוא רעלן המשויך לחיידק מסוים, והוא חלק מדופן התא של החיידק.
בניגוד לאקסוטוקסין, אשר מופרש על ידי החיידק בעודו חי, האנדוטוקסין משוחרר בעיקר לאחר שהחיידק מת.
דוגמה לאנדוטוקסין הם ליפופוליסכרידים (LPS-Lypopolysaccharide) אשר נמצאים במעטפת החיצונית של חיידקים גרם שליליים, והם הגורם העיקרי להיותם פתוגניים (מחוללי מחלות).
בתחום הפרמצבטי, הכרחי להסיר כל שאריות האנדוטוקסינים ממוצר או תרופה - גם כמות מזערית אשר תוחדר למחזור הדם עלולה לגרום למחלות בבני אדם ובעלי חיים.
הדבר נעשה בתהליך דה-פירוגנציה (Depyrogenation), בתנור בטמפרטורה מעל 300oC המסוגלת להפסיק פעולתו של החומר.
ישנו קשר הניתן להוכחה בין הזמן והטמפרטורה בה נעשה תהליך הדה-פירוגנציה וקצב ירידת כמות האנדוטוקסינים.
בדיקה רגישה המסוגלת לבדוק נוכחות של אנדוטוקסינים נקראת בדיקת LAL (Limulus Amebocyte Lysate).
הבדיקה עושה שימוש בריאגנט המופק מדמו של סרטן הנקרא סרטן הפרסה (Horseshoe crab).
כמויות קטנות מאוד של אנדוטוקסין יגרמו לתחילתה של תגובת שרשרת אנזימטית שבסופה ייווצר ג'ל עמיד, וניתן יהיה לזהות כי ישנם אנדוטוקסינים.
יוסרמאטר מריאמון רעמסס השלישי הידוע גם כרעמסס השלישי , היה פרעה מצרים העתיקה.
הוא נחשב לאחרון המלכים המקומיים שהחזיק בסמכות ממשית, ושלט בשנים 1186–1154 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הגבוהה תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1196–1164 לפנה"ס).
לעיתים שמו מבוטא רַעמֵסֶס, היוונים הקדומים כינו אותו רַמפּסִינִיטוּס.
את רעמסס השלישי ירש בנו החמישי רעמסס הרביעי, בנים נוספים שלו הפכו גם הם למלכים: רעמסס השישי ורעמסס השמיני, רעמסס החמישי ורעמסס השביעי, היו נכדיו, בניו של רעמסס השלישי.
בימי מלכותו, מצרים הותקפה על ידי מספר אויבים, בהם גויי הים, במסגרת המשבר האזורי במרבית המזרח התיכון.
כמו כן, החלה התדרדרות כלכלית עזה במצרים, שלבסוף הביאה לקריסת השושלת ה־20, לה השתייך רעמסס.
דוגמה אחת לקשיים כלכליים אלו היא השביתה הראשונה בהיסטוריה האנושית, שהתרחשה בדיר אל-מדינה, כמחאת העובדים שבנו את קברי המלכים על אי-אספקת מזונם.
המציאות הזאת הוכחשה בידי רעמסס ומצבותיו הרבות שתיעדו שגשוג ויציבות, בניסיון לשחזר את תפארת ימי רעמסס השני.
רעמסס בנה תוספות חשובות למקדשים בלוקסור וכרנך.
מקדש קבורתו ומרכזו המנהלי במדינת האבו הוא אחד מהגדולים ומהמשומרים ביותר בכל מצרים, אולם אי-הביטחון של ימי רעמסס מורגש בכמות הביצורים האדירה שהקיפה את מבניו.
על גבי קירות המקדש נמצאו תבליטים וכתובות המתארים את ניצחונו על גויי הים ביניהם הפלשתים, הת'כר, השרדנה וגויי ים נוספים.
בבית שאן התגלה פסל של רעמסס השלישי.
הפסל נוצר באזור בית שאן.
בפסל המלך יושב על כס מלכותו, חבוש פיאה מעוטרת באוריאנוס (נחש קוברה מלכותי) ולבוש חצאית קצרה.
לצווארו ענק חרוזים רחב ולרגליו סנדלים.
על כתפיו חקוקים בתוך מסגרת שניים משמותיו.
במרכז הציור 2 כרטושים שבהם סימנים של המלך.
בתל לכיש, בבית השער הפנימי (שכבות IV-III) נמצאה לוחית ברונזה עם שמו של רעמסס השלישי.
החופר, דוד אוסישקין מספר: "בזמנו חפרנו בחדר האמצעי של האגף הצפוני את יסודות המבנה המסיביים, שעומקם הגיע כדי 3.5 מ'.
בור זה, שבתחתיתו נמצאה לוחית הברונזה הנושאת קרטוש של פרעה רעמסס השלישי, הושאר על ידינו פתוח".
פפירוס האריס א שחובר בתקופת מלכות בנו רעמסס הרביעי מספר על תקופת מלכותו של רעמסס השלישי.
על פי מידע המופיע במספר פפירוסים ביניהם הפפירוס המשפטי מטורינו (Judicial Papyrus of Turin) גילו החוקרים כי רעמסס נרצח בידי אחת מנשותיו הראשיות, עקב רצונה להמליך את בנה לכס המצרי.
המומיה שלו -שמכונה המומיה הצורחת- נתגלתה בידי חוקרי עתיקות בשנת 1886, בעמק המלכים.
קברו הוא מהגדולים שבקברי האתר.
כמו כן, על בסיס בדיקות CT של צוואר המומיה שלו הגיעו החוקרים למסקנה – שלא הייתה ידועה עד אז בשל התחבושות שליפפו את צווארו – כי המלך נרצח וגרונו שוסף.
עומק החתכים שהתגלו די בו כדי להמית.
המומיה נשמרה בארון באזור האחסון של המוזיאון המצרי בקהיר, ומפברואר 2018 המומיה מוצגת במוזיאון.
בספר "סורקים את הפרעונים: הדמית CT של המומיות המלוכה בממלכה החדשה" ("Scanning the Pharaohs: CT Imaging of the New Kingdom Royal Mummies") שפורסם בשנת 2016 נכתב שרעמסס השלישי נרצח בידי מספר מתנקשים וחלק מבוהן רגלו נכרת בשעת הרצח.
אל מסקנה זו הגיעו על בסיס סוגי הפגיעות שמתאימות לכלי נשק שונים.
בדצמבר 2012 נערכה בדיקה גנטית על ידי צוות חוקרים ובראשם זאהי חוואס, למומיה של רעמסס השלישי ומומיה נוספת אשר הכילה 50% מהחומר הגנטי של רעמסס (מעריכים כי מדובר בבנו פ-אנ-טא-וורת, שפירוש שמו: זה ששייך לאלה טאוורת, אלת הלידה המצרית).
בבדיקה התגלה כי הכרומוזום Y של רעמסס (החומר הגנטי שמגיע ממקור זכרי) השתייך ל-E1b1a, גנטיקאים מייחסים חומר זה בעיקר לאזור מזרח אפריקה ומערב אפריקה.
תוצאות דומות התקבלו בפברואר 2013 מהמחקר של החברה האמריקאית DNA Tribes ב-2013.
רעלן הבוטולינום (BTX) הוא חלבון רעלן עצבי המיוצר על ידי החיידק קלוסטרידיום בוטולינום וזנים דומים.
זיהום עם החיידק גורם למחלת הבוטוליזם.
הרעלן משמש גם מסחרית בתחומי הרפואה, הקוסמטיקה והמחקר.
במינונים זעירים יכול החלבון להחליש את פעילותם של שרירים הסובלים מפעילות יתר ולשמש הן לטיפול בעוויתות שרירים כואבות והן כטיפול קוסמטי.
רעלן הבוטולינום הוא הרעלן הקטלני ביותר הידוע לאדם, והוא עשוי אף להורגו, עם מינון קטלני אנושי (LD50) בריכוז של 1.3–2.1 ננו-גרם לק"ג משקל גוף בעירוי תוך-ורידי או בהזרקה תוך שרירית, על ידי מניעת שחרור המוליך העצבי אצטילכולין מקצות האקסון בצומת עצב-שריר, ולכן גורם לשיתוק רפה.
קיימים שמונה סוגים של רעלני בוטולינום, המכונים A-H.
סוגי A ו-B מסוגלים לגרום למחלה בבני אדם, והם אף בעלי שימוש מסחרי ורפואי.
סוגי C-G נפוצים פחות; הסוגים E ו-F יכולים לגרום למחלה בבני אדם, בעוד סוגים אחרים יכולים לגרום למחלות בבעלי חיים.
רעלני בוטולינום A ו-B נמצאים בשימוש ברפואה, לטיפול במגוון של עוויתות שרירים ובמחלות המאופיינות על ידי פעילות-יתר של שריר.
צורות מסחריות משווקות תחת שמות המותג:קסאומין (Xaomin) דיספורט (dysport), בוטוקס (botox) ואחרים.
רעלן הבוטולינום נמצא בשימוש לטיפול במספר סוגים של הפרעות המאופיינות בתנועת יתר של שרירים, בכללן, עוויתות לאחר שבץ, עוויתות לאחר פגיעה בעמוד-השדרה, עוויתות של הראש והצוואר, עוויתות בלתי רצוניות של העפעפיים, וגיניזמוס, עוויתות של הגפיים הלסת ושפתות הקול.
באופן דומה, רעלן הבוטולינום משמש להרפות התכווצות שרירים, כולל אכלזיה, חריקת שיניים, התכווצויות של שריר הדטרוזור ושל שלפוחית השתן, או התכווצות פי הטבעת, אשר יכולה להחריף פיסורה אנאלית.
הרעלן עשוי אף לשמש עבור פזילה.
רעלן הבוטולינום הסתמן כיעיל עבור תסמונת השלפוחית הרגיזה.
פזילה נגרמת מחוסר איזון בפעולת השרירים המסובבים את העיניים, וניתנת להקלה לעיתים, על ידי החלשת שריר שמושך חזק מדי, או מושך כנגד שריר אחר שכבר נחלש, על ידי מחלה או טראומה.
שרירים שנחלשו על ידי הזרקת הרעלן, מתאוששים מהשיתוק לאחר מספר חודשים, כך שניתן להניח כי יש צורך אז בהזרקה חוזרת.
אך, השרירים מסתגלים לאורכים שבהם הם מוחזקים, באופן כרוני כך שאם שריר משותק נמתח על ידי שריר אחר, הוא הופך לארוך יותר, בעוד שהשריר האחר מתקצר וגורם להשפעה פרמננטית.
אם קיימת ראייה דו-עינית טובה, מנגנון המוח של מיזוג מוטורי, אשר מכוון את העיניים על מטרה, הנראית לשתיהן, יכול לייצב את היישור המתוקן.
בהתבסס על נתונים מאלפי חולים, שנאספו על ידי 240 חוקרים, חברת אלרגן קיבלה את אישור ה-FDA בשנת 1989, לשווק תרופה שהכילה רעלן בוטולינום A לשימוש קליני בארצות הברית, לטיפול בפזילה ובעווית העפעף, תוך שימוש בשם המסחרי בוטוקס (botox).
האישור ניתן במסגרת חוק תרופות היתום האמריקאי, משנת 1983.
בחודש ינואר 2014, רעלן הבוטולינום אושר על ידי הרשות הרגולטורית לתרופות ומוצרי תרופות בבריטניה (MHRA) לטיפול בתנועה מוגבלת של הקרסול, עקב ספסטיות בגפיים תחתונות, הקשורה לשבץ, אצל מבוגרים.
ב -29 ביולי 2016, מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), אישר רעלן בוטולינום A בהזרקה, לטיפול בספסטיות של הגפיים התחתונות, בקרב ילדים בגיל שנתיים ומעלה.
רעלן בוטולינום A הוא רעלן הבוטולינום הראשון והיחיד שאושר על ידי ה-FDA לטיפול בספסטיות של הגפיים התחתונות, בקרב ילדים.
בארצות הברית, ה-FDA הוא המאשר את הטקסט של תוויות תרופות המרשם.
ה-FDA מאשר את סוגי המצבים הרפואיים, עבורם יצרנית התרופה עשויה למכור את התרופה.
אך, אלה שאושרו על ידי ה-FDA לרשום תרופות אלה, עשויים לרשום אותן, באופן חופשי, לכל מצב שהם רוצים, מה שקרוי off-label use או שימוש מחוץ להתוויות המאושרות.
רעלני בוטולינום היו בשימוש, מחוץ להתוויות המאושרות, עבור מספר מצבים פדיאטריים, בכללם פזילה כלפי פנים של הינקות.
חלף בושרה ודויד פארק היו הראשונים שהדגימו שימוש לא-שרירי לרעלן בוטולינום A, בעודם מטפלים בחולים עם עווית המיפציאלית באנגליה ב-1993 והראו כי זריקות הרעלן עיכבו הזעה ולכן שימושיות עבור היפרהידרוזיס (הזעת יתר).
רעלן בוטולינום A אושר מאז לטיפול בהזעת יתר חמורה בבית השחי, מסיבה בלתי-ידועה (severe primary axillary hyperhidrosis) שאינה ניתנת לטיפול באמצעות תרופות בשימוש מקומי.
ויליאם בינדר דיווח בשנת 2000 כי חולים שקיבלו זריקות קוסמטיות באזור הפנים, דיווחו על הקלה של כאבי ראש כרוניים.
התופעה נחשבה בתחילה כהשפעה בלתי ישירה של מתח שריר מופחת, אך במהלך השנים התגלה, כי הרעלן מעכב שחרור של מוליכים עיצביים פריפריים הקשורים לכאב, ועל ידי כך מדכא את מערכות העיבוד המרכזיות של כאב, האחראיות למיגרנות.
בשנת 2010, אישר ה-FDA האמריקאי, זריקות תוך-שריריות של רעלן בוטולינום, לטיפול מניעתי של מיגרנה כרונית.
הזרקת בוטוקס לדופן שלפוחית השתן הוא טיפול מקובל לתסמונת השלפוחית הרגיזה שמקורה אינה עצבי והיא אינה מגיבה לטיפול תרופתי.
הזרקת הבוטוקס מעכבת את שחרור האצטילכולין בסיומת העצבית בדופן כיס השתן, ובעקבותיה נוצר עיכוב בהתכווצות שריר השלפוחית, פעילות היתר של השלפוחית משותקת, נפחה גדלה ומופחתות ההתכווצויות הבלתי רצוניות של שלפוחית השתן.
בנוסף, הבוטוקס מעכב את העברת הגירויים מהשלפוחית למערכת העצבים, וכך פוחתת תחושת הדחיפות והלחץ להטלת שתן אצל חולים הסובלים מפעילות יתר של השלפוחית.
ישנם רופאים המטפלים ברעלן בחולים הסובלים ממיגרנה, כאבי ראש, נוירופטיות ונאורלגיות, לאחר שכל האלטרנטיבות הטיפוליות הקיימות נכשלו.
ניתן לראות שיפור במקרים רבים.
יש מידע רב על מנגנון הפעולה של טוקסין הבוטולינום במניעת כאבים התומך בשימוש בתרופה לאינדיקציות אלו.
פעולות נוספות של טיפול ברעלן במינונים נמוכים: טיפול בכאבי גב תחתון, הפרעות תנועה מסוגים שונים וריור (הפרשת רוק) מוגבר בילדים ומבוגרים (חולי פרקינסון).
ביישומים קוסמטיים, רעלן הבוטולינום נחשב בטוח ויעיל להפחתת קמטים בפנים, במיוחד בשליש העליון של הפנים.
הזרקה של רעלן בוטולינום לתוך השרירים מתחת לקמטים בפנים גורמת להרפיה של שרירים אלה וכתוצאה מכך להחלקה של העור שמעליהם.
החלקה של קמטים נראית בדרך כלל שלושה ימים לאחר הטיפול ונראית בצורה מקסימלית שבועיים לאחר ההזרקה.
השרירים המטופלים שבים לתפקד בהדרגה וחוזרים בדרך כלל למראם הקודם שלושה עד ארבעה חודשים לאחר הטיפול.
ניתן לחזור ולטפל בשרירים כדי לשמור על מראה עור חלק.
בעוד שרעלן הבוטולינום נחשב בדרך כלל לבטוח במסגרת קלינית, עלולות להופיע תופעות לוואי משמעותיות כתוצאה מהשימוש בו.
כאשר רעלן הבוטולינום מתפשט מאתר ההזרקה או מוזרק לקבוצת השרירים הלא נכונה הוא עלול לגרום לשיתוק לא רצוי של שרירים אלו.
תופעות לוואי כתוצאה משימוש קוסמטי, הן בדרך כלל תוצאה של שיתוק לא מכוון של שרירי הפנים.
אלה כוללים; שיתוק פנים חלקי, חולשת שרירים, והפרעות בבליעה.
אך, תופעות הלוואי אינן מוגבלות לשיתוק ישיר, והן יכולות לכלול גם כאבי ראש, תסמינים דמויי-שפעת ותגובות אלרגיות.
כאשר רעלן בוטולינום מוזרק לשריר המלעס של הלסת, אובדן של תפקוד השריר יכול לגרום לאובדן או להפחתה, של הכוח המופעל, כדי ללעוס מזונות מוצקים.
תופעות לוואי כתוצאה משימוש רפואי, יכולות להיות הרבה יותר מגוונות, בהתאם לאתר ההזרקה ולמינון הרעלן המוזרק.
באופן כללי, תופעות לוואי כתוצאה משימוש רפואי יכולות להיות הרבה יותר רציניות, מאשר אלה המתעוררות במהלך שימוש קוסמטי.
תופעות לוואי כתוצאה משימוש רפואי יכולות לנבוע משיתוק של קבוצות שרירים קריטיות, ועלולות לכלול הפרעות קצב, התקף לב, ובמקרים מסוימים התקפי כיפיון, דום נשימתי ומוות.
בנוסף, תופעות לוואי אשר נפוצות בשימוש קוסמטי, שכיחות גם בשימוש רפואי, כולל קשיים בבליעה, חולשת שרירים, תגובות אלרגיות ותסמונות דמויות-שפעת.
בתגובה להתרחשותן של תופעות לוואי אלה, הודיע ה-FDA האמריקאי בשנת 2008 לציבור, על הסכנות הפוטנציאליות של רעלן הבוטולינום כטיפול תרופתי.
כלומר, הם הזהירו שהרעלן יכול להתפשט לאזורים מרוחקים מאתר ההזרקה ולגרום, בלי כוונה, לשיתוק של קבוצות שרירים, במיוחד כאשר משתמשים ברעלן לטיפול בעוויתות שרירים אצל ילדים המטופלים עבור שיתוק מוחין.
בשנת 2009 הודיע ה-FDA כי אזהרות חמורות יתווספו למוצרי רעלן בוטולינום קיימים, המזהירות מפני יכולת הרעלן להתפשט מאתר ההזרקה, לאזורים נוספים.
בנוסף, הודיע ה-FDA האמריקאי על שינויי שם למספר מוצרים של רעלן הבוטולינום, שנועדו להדגיש כי המוצרים אינם ברי-החלפה ויש צורך במינונים שונים, לשימוש המתאים.
השמות של בוטוקס ובוטוקס קוסמטי, שונו ל-אונאבוטולינומטוקסין A (onabotulinumtoxinA).
מיובלוק נקרא מחדש רימאבוטולינומטוקסין B (rimabotulinumtoxinB), ואת השם Dysport שינו ל- אבובוטולינומטוקסין (abobotulinumtoxinA).
עם זאת, פרסם ה-FDA הודעה לאנשי מקצוע בתחום הבריאות, החוזרת ומציינת את השמות החדשים של התרופות ואת השימושים המאושרים עבור כל אחת מהן.
אזהרה דומה פורסמה על ידי רשות הבריאות הקנדית בשנת 2009, וציינה כי מוצרי רעלן הבוטולינום, יכולים להתפשט לחלקים אחרים של הגוף.
רעלן הבוטולינום פועל על ידי קישור פרה-סינפטי לאתרי זיהוי בעלי זיקה גבוהה, על קצות עצבים כולינרגים, מפחית את השחרור של המוליך העצבי אצטיל כולין, וגורם להשפעה חוסמת עצבית-שרירית (נוירומוסקולרית).
מנגנון פעולה זה סיפק את הבסיס לפיתוח רעלן הבוטולינום ככלי טיפולי.
הרופא הגרמני והמשורר יוסטינוס קרמר שחי בין השנים 1786–1862 היה הראשון לפתח את הרעיון של שימוש רפואי ברעלן הבוטולינום, שכונה על ידיו "רעל הנקניקיה".
בשנת 1895, הפרופסור הבלגי, אמיל ואן ארמנגם בודד לראשונה את החיידק קלוסטרידיום בוטולינום.
בשנת 1928, ד"ר הרמן סומר (Herman Sommer) מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, בודד לראשונה, בצורה מנוקה, רעלן בוטולינום סוג A, כמשקע חומצי יציב.
בשנת 1949, הקבוצה של ד"ר ארנולד בורגן גילתה כי רעלן בוטולינום חוסם הולכה עצבית-שרירית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ד"ר ורנון ברוקס (Vernon Brooks) גילה כי הזרקה של רעלן בוטולינום A לשריר עם פעילות יתר, חוסמת את שחרור המוליך העצבי אצטיל כולין, מקצוות עצבים מוטוריים.
מאז חודש דצמבר 1989, אישרו ה-FDA ורשויות בריאות אחרות, התוויות שונות עבור רעלני בוטולינום, לטיפול בפזילה, עווית העפעף, עווית של מחצית הפנים, דיסטוניה של הצוואר (cervical dystonia), הזעת יתר בבית השחי, קמטים בין העיניים, מיגרנה כרונית, פיתול צוואר ועוויתות שרירים מסוימות.
שימוש ברעלן הבוטולינום כנשק כימי
לפי מספר עדויות, בזמן מלחמת העולם השנייה, ה-OSS בארצות הברית (קדם לCIA) תכנן להשתמש ברעלן כנשק כימי ופיתח כמוסות ג'לטין המכילות את הרעלן.
ככל הנראה, מטרת התוכנית הייתה לשכנע פרוצות סיניות להחליק את הכמוסות לארוחותיהם של קצינים יפניים בכירים.
על פי ממצאים שונים שהתגלו לאחר מלחמת המפרץ ב-1991, סדאם חוסיין חימש את עיראק ב-19,000 ליטר של הרעלן, כמו גם רעלנים רבים נוספים, שנועדו בין השאר לחימוש טילים, מכלי תרסיס מיוחדים, כלי רכב מונחים ועוד.
כת האמת הצרופה (Aum Shinrikyo) ביפן ניסתה שלושה ניסיונות פיגוע כושלים באמצעות פיזור תרסיס המכיל את הרעלן ברכבת התחתית של טוקיו בין השנים 1990-1995.(4) (הכת נודעה לשמצה בשל פיזור חומר בלתי קונבנציונלי אחר - גז עצבים - ברכבת התחתית של טוקיו)
במקרה של פיזור נבגים באוויר, הנבגים מחזיקים מעמד עד יומיים, ולאחר כניסתם לדרכי הנשימה ומשם למעיים - הנבגים "נובטים" ומהם מתפתח וגדל החיידק שמתחיל להפריש את הרעלן.
ממשלות שונות בעולם המערבי מודאגות מהסכנה הקיימת ברעלן ומנסות לפתח נוגדנים וחיסונים שאותם ניתן לפזר במהירות במקרה התקפה.
לא קיים נוגדן מוצלח דיו לשימוש המוני ומהיר.
לדאגה תורמת גם העובדה שתסמיני ההרעלה קשים לזיהוי מוקדם.
גם ברעלנים נוספים מאותה משפחה נעשה שימוש כנשק ביולוגי, לדוגמת Clostridium perfringens.
אין עוררין על כך שהרעלן הוא החזק ביותר בטבע, והוא חזק בכמה סדרי גודל מהבא אחריו ברשימה.
רעילות נמדדת במידה הקרויה LD50 (Lethal Dose).
LD50 לק"ג היא המנה שצפויה לקטול 50% מהנחשפים אליה.
לפי הערכות מתונות, נדרש עבור מנה קטלנית כזו ברעלן מסוג A רק 1 ננוגרם בהזרקה, וכ-3 ננוגרם בנשימה, אם כי בספרות ניתן אף למצוא מספרים קיצוניים הרבה יותר.
הרעלן מתפרק בחימום מעל 85 מעלות צלזיוס.
גם אוורור וחיטוי בכלור (במקרה של פיזור במים) תורמים לפירוק הרעלן.
הרעלן הוא חסר צבע, חסר ריח וככל הנראה גם חסר טעם.
הכלור מצוין גם לפירוק נבגי החיידק, שנחשבים קשוחים ביותר - עמידים בחום של עד 105 מעלות צלזיוס למשך 100 דקות, עמידים בפני קרינה אולטרה-סגולה, אלכוהול או פנול, ועמידים במצב של יובש ללא מזון ונוזלים אף למעלה מ-30 שנה.
התרופות קסאומין דיספורט ובוטוקס הרשומות בישראל מכילות רעלן בוטולינום A בצורת אבקה להכנת תמיסה להזרקה ומיועדות לטיפול בעוויתות שרירים שונות, בהזעת יתר, ולשיפור בהופעת קמטים בין העיניים.
התרופה בוטוקס מותווית אף לטיפול בפזילה, מיגרנה כרונית, ופעילות יתר של שלפוחית השתן עם דליפת שתן.
התרופות כלולות בסל הבריאות ומוגבלת לרישום על ידי רופא מומחה.
רְעָלָה היא פריט לבוש המשמש לכיסוי הראש או הפנים.
בין היתר, נחשבת הרעלה לסממן של צניעות.
אישה מוסלמית אדוקה מתחילה ללבוש רעלה לאחר קבלת הווסת, בדת המוסלמית, ונשים אדוקות לובשות אותה.
מקור השם העברי הוא בספר ישעיה, שבו מתוארים לבושים שלבשו בנות ירושלים כדי להתייפות, ובהם רעלה.
פרופ' מועאזז אילמייה צ'יג הטורקית, מומחית לחקר שומר, חקרה ומצאה שהרעלות הראשונות שימשו כוהנות מין בשומר.
גם מהתנ"ך עולה כי הזונות בתקופה הכנענית, היו מכסות את פניהן במעין רעלה, כנראה כדי שקרוביהן לא יכירו אותן, כפי שעולה מפרשת יהודה ותמר.
מצד שני, מסמך משפטי אשורי מן המאה ה-13 לפנה"ס מעיד על איסור על לבישת רעלה לנשים פשוטות ובייחוד לזונות.
גם טקסטים יווניים מתייחסים ללבישת רעלה כאל סימן של השתייכות למעמד גבוה יותר בפרס העתיקה.
באירופה לבשו נשים אנגלו-סקסיות ואנגלו-נורמניות נשואות (עד שנת 1175 לפחות) רעלות על שיערן וחלק מפניהן.
רק בתקופת בית טיודור (1485) הפכו רעלות לפחות נפוצות, עם כניסתם של הברדסים לאופנה.
הרעלה הייתה מסמלת אבל ומוצמדת לקצה המצנפת של אישה "בשיא תקופת האבלות".
בנוסף, היה נפוץ גם שימוש ברעלה כתחליף למסכה, ובכך להסתיר את זהותה של אישה המעורבת בפרשיית אהבים או בפעילות אחרת שהיא העדיפה לא לפרסם בציבור.
רעלות גם נועדו להגן על העור מפני גורמי האקלים ולמנוע מאבק לחדור לפנים.
מהמשנה עולה שיהודיות בארצות ערב היו מתכסות ברעלה, כמנהג נשות המקום.
המשנה מתירה להן לצאת רעולות בשבת לרשות הרבים בלא לחשוש לאיסור טלטול, שהרי הרעלה היא חלק מלבושם: "ערביות יוצאות רעולות, ומדיות פרופות, וכל אדם, אלא שדברו חכמים בהווה".
ערביות יוצאות רעולות כותב הרמב"ם: "רעולות, שיש עליהן פעמונים, כלומר שהנשים הערביות יוצאות בפעמונים לפי שכך דרכן לעשות תמיד, והוא ממיני הקשוטין הנטפות והשרות והרעלות, ומזה הברושים הרעלו, כלומר הורעדו והונעו כדי שיפול פרים".
בימינו, קרא בית הדין של העדה החרדית שלא ללבוש "כיסויים משונים ותמוהים (וכל שכן רעלות)", לאחר שיותר ויותר נשים חרדיות, בעיקר מחוגים קיצוניים, החלו לאמץ את כיסוי הרעלה.
הרב שלום משאש, שכיהן כרבה של ירושלים, ביקר אף הוא בחריפות את התופעה.
רעם כחול הוא סרט קולנוע משנת 1983 שמציג מסוק מתקדם שנקרא "רעם כחול".
את הסרט ביים ג'ון בדהאם וכיכב בו רוי שיידר.
סדרת טלוויזיה המהווה ספין אוף שודרה ברשת ABC בשנת 1984, בהם כיכבו ג'יימס פרנטינו ודיינה קארווי בתפקידים הראשיים, אך היא בוטלה לאחר 11 פרקים בלבד.
ב-17 במרץ 2015 נודע כי סרטי סוני מתכננים להפיק רימייק לסרט, תוך התמקדות בטכנולוגיית מזל"טים.
פרנק מרפי (רוי שיידר), טייס מסוקים במשטרת לוס אנג'לס יוצא מלחמת וייטנאם, נבחר להטיס את המסוק המתקדם "רעם כחול" למשימות משטרתיות הדורשות השלטת סדר באזורים הומי אדם.
כאשר מתברר כי מותה של חברת הסנאט דיאנה מקנילי אינה הריגה בשוגג, מרפי מתחיל בחקירה משלו.
הוא מגלה כי תנועה חתרנית בשם "ת'ור" (THOR, Tactical Helicopter Offensive Response) - ששמה לעצמה מטרה להשליט סדר בהמונים דרך השימוש במסוקים צבאיים - מתכוונת להשתמש ב"רעם כחול" כדי להפטר מכמה פוליטיקאים לא רצויים.
מרפי מגלה כי אויבו מזמן מלחמת ווייטנאם, לויטננט קולונל קוקראן (מלקולם מקדואל), שלמעשה היה אמור להיות טייס הניסוי ל"רעם כחול", מסתיר משהו.
כאשר מרפי עוקב אחר קוקראן ומשתמש בטכנולוגיה שבתוך המסוק "רעם כחול" כדי להקליט פגישה בין חברי התנועה, מרפי חייב להביא את הקלטת שעליה מוקלטת הפגישה לתחנת הטלוויזיה לצורך פרסומה, בשעה שחברי התנועה רודפים אחריו ואחרי שותפו.
בקרב אווירי מעל שמי לוס אנג'לס בין מרפי, שמטיס את "רעם כחול" לבין קוקראן, שמטיס מסוק צבאי, ולאחר שנאלץ ליירט שני מטוסי F-16, מרפי מצליח לבצע היפוך באוויר ולירט את מסוקו של קוקראן.
לבסוף, מרפי מטיס את "רעם כחול" לפני רכבת משא שועטת ומצליח להימלט לפני שזו משמידה את המסוק.
רוי שיידר - פרנק מרפי
מלקולם מקדואל - לויטננט קולונל קוקראן
וורן אואטס - קפטן ג'ק בראדוק
דניאל שטרן - השוטר ריצ'רד ליימנגוד
"רעם כחול" הוא למעשה מסוק של חברת "Aerospatiale" מדגם "גאזל SA-341G" עם חופה מותאמת אישית בדומה למסוק AH-64 אפאצ'י.
התאמות מסוג זה גרמו למסוק להיות כבד ביותר, וטכניקות מיוחדות (כולל שימוש במודל מוקטן) שימשו כדי לשוות לו מראה קל תנועה בסרט.
המסוק "רעם כחול" מצויד במערכת הכוונת ירי שעוצבה בהשראת מסוק ה-AH-64 אפאצ'י, שבו קיימת מערכת מובנית בין קסדת הטייס לכוונון הירי.
המערכת, צריח ירי הנושא מקלע כבד, ממוקמת בחזית המסוק.
בנוסף למערכת הנשק, המסוק מצויד בטכנולוגיות מעקב (תת-אדום, מיקרופונים ומצלמות וידאו טייפ) וחמקנות, שנועד במקור להיות נשק אווירי להשלטת סדר במקומות הומי אדם.
רעם היופי הוא ספר הכולל חמישה סיפורים של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
חמשת הסיפורים המופיעים בספר נכתבו על ידי ברדיצ'בסקי בשנים 1900–1920. את הספר ערך אבנר הולצמן, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, שגם כתב את אחרית הדבר לספר.
הולצמן עוסק במשך שנים ביצירתו של ברדיצ'בסקי.
הולצמן ערך את כתבי יוסף מיכה ברדיצ'בסקי, וב-1995 פרסם את "אל הקרע שבלב: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – שנות הצמיחה".
הספר יצא לאור בסדרת הספרייה הקטנה של הספריה החדשה, ב-2009. הספר כולל את הסיפור קלוֹנימוֹס ונעמי, מיצירותיו הבולטות של ברדיצ'בסקי.
רעמסאום הוא המקדש ששימש להנצחתו של פרעה רעמסס השני.
האתר נמצא בנקרופוליס של תבאי אשר במצרים העליונה, מצידו המערבי של הנילוס מול העיר לוקסור.
השם רעמסאום ניתן לאתר על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר היה הראשון שפענח את כתב החרטומים המצרי.
שמפוליון ביקר באתר בשנת 1829. הוא זיהה את ההירוגליף של שמו של רעמסס השני ואת תוארו על קיר המבנה.
שמו העתיק של המבנה היה "בית מיליון השנים של וסר־מאעת־רע סתפ־נ־רע ("הצדק של האל רע חזק, נבחר האל רע" = תוארו של רעמסס השני) אשר אוחד עם תבאי העיר בתחומו של אמון".
האתר נמצא במישור ההצפה של הנילוס.
ההצפה שהתרחשה פעם בשנה פגעה ביסודות המקדש וסביבתו.
בשלבים המוקדמים של הנצרות במצרים שימש המקדש ככנסייה נוצרית.
המקדש של רעמסס פורק לאחר התקופה הרומית, ולבני הגיר נשרפו במטרה ליצור סיד.
האתר כולל סדרה של מקדשים המוקדשים למלכים מתקופת הממלכה החדשה, הקבורים בעמק המלכים.
האתר כולל גם בית קברות מתקופת הממלכה התיכונה.
רעלת היריון הוא מצב רפואי המתרחש בכ-5% עד 7% מההריונות, ומאופיין בשלושה תסמינים: עליית לחץ דם, פרוטאינוריה (עליה בכמות החלבון בשתן) ובצקת.
לאור העובדה כי שכיחות הבצקות גבוהה גם בהריונות נורמליים, לא משתמשים כיום בקיומה של בצקת כשלעצמה כקריטריון לצורך אבחון רעלת היריון.
רעלת היריון מהווה מצב רפואי פתולוגי הכרוך בסיכון לתחלואה ואף תמותה של האם.
תרופות להורדת לחץ דם משמשות רק לטיפול בתסמינים ולא במחלה עצמה, כאשר יילוד העובר הוא האופן היחיד בו ניתן לסיים את רעלת ההריון.
יש נשים המפתחות לחץ דם גבוה במהלך ההיריון, ללא עדות לחלבון בשתן.
PIH אינו מוגדר כרעלת היריון אולם מחייב התייחסות רפואית כיוון שמצב זה מקושר לעליה בתחלואה האימהית והעוברית.
רעלת היריון מתרחשת בשכיחות גבוהה יותר אצל נשים צעירות בהריונן הראשון, עם זאת עקומת השכיחות היא בי-מודלית, באופן בו שכיחות גבוהה נמצאת גם אצל נשים המבוגרות מגיל 35 בעלות עבר מיילדותי.
בנות של נשים שהייתה להן רעלת היריון אף הן בעלות סיכון מוגבר ללקות ברעלת היריון.
נשים עם רעלת היריון עלולות להתלונן על הפרעות בראייה, כאב בבטן העליונה וכאבי ראש.
בבדיקות הדם ניתן לראות עליה בהמטוקריט, עליה באנזימי כבד ומיעוט טסיות בדם.
רעלת היריון יכולה להתפתח החל משבוע 20 להיריון (עד לשבוע 32 זוהי רעלת היריון מוקדמת המקושרת בעליה בתחלואה), והיא עלולה להתרחש גם לאחר הלידה.
במרבית המקרים, מתרחשת רעלת היריון במהלך השליש השני או השלישי של ההיריון.
באופן נורמלי, לחץ הדם יורד במהלך המחצית הראשונה של ההיריון, כתוצאה מהתרחבות של החלל האינטרה-ווסקולרי, כאשר לקראת סוף ההיריון לחץ הדם חוזר לערכים רגילים.
יתר לחץ דם בהיריון מוגדר כעליה בלחץ הדם מעבר לשבוע 20 מעל 140/90, בלפחות שתי בדיקות אשר שש שעות מפרידות ביניהן.
כ-50% מהנשים עם יתר לחץ דם הריוני עלולות לפתח רעלת היריון.
יתר לחץ דם בהיריון יכול להתפתח לראשונה בהיריון (כ־70% מהמקרים), או אצל נשים הסובלות מיתר לחץ דם קבוע המחמיר במהלך ההיריון.
יתר לחץ דם כרוני (אשר קיים אצל האם טרם כניסתה להיריון).
סיפור משפחתי של רעלת היריון
כמו כן, ערכים גבוהים של בדיקת BHCG בבדיקות הדם יכולה לרמז על התפתחות של רעלת היריון.
הסיבות לרעלת היריון אינן ידועות.
עם זאת, קיימת עדות הולכת וגוברת לכך שפגיעה באנדותל ובכלי הדם האימהיים משחקת תפקיד חשוב בפתוגנזה של המחלה.
חלק מהחוקרים מציינים כי המנגנון הוא ירידה ביצור של פרוסטיצקילין, אשר מרחיב כלי דם ומעכב את טסיות הדם.
כתוצאה מכך יש טריגר להפעלה של טסיות ולשחרור של תרומבוקסן (המשמש כמכווץ כלי דם), המביא בתורו לעלייה בלחץ הדם המאפיין את רעלת ההיריון.
עלייה בלחץ הדם ופגיעה בגלומרולוס הכלייתי מביאים להופעת חלבון בשתן.
כאבים ברביע הימני של הבטן העליונה מיוחסים להימתחות הקפסולה העוטפת את הכבד, כתוצאה מבצקת של הכבד או דימום תוך כבדי.
פגיעות נוספות כוללות בצקות בריאות ופגיעה בעין (רשתית) כתוצאה מעליית לחץ הדם.
המכניזם שבו נוצר הנזק הראשוני לאנדותל עדיין לא ברור לגמרי.
השערות כוללות ירידה בחמצון של השליה המביאה לכך שהשליה משחררת פקטור לא ידוע לזרם הדם האימהי, אשר בדרך כלשהי מביא לפגיעה בכלי הדם ומשם לשחרור תרומבוקסן וגורמים נוספים כפי שהוזכרו לעיל.
במרבית המקרים של רעלת היריון, ובייחוד במקרים של רעלת היריון חריפה, ההעדפה הברורה תהיה ליילד את העובר על מנת למנוע פגיעה באם.
עם זאת, במצבים בהם ההיריון צעיר יחסית, העובר אינו בשל ולכן לעיתים במקרים אלו יש לדאוג לבשלות העובר על ידי מתן סטרואידים להבשלת הריאות וגישה שמרנית שאינה כוללת יילוד מיידי.
ההחלטה בין יילוד העובר לבין גישה שמרנית יותר תלויה במידת חומרת רעלת ההיריון, בשלות העובר ומצב צוואר הרחם.
לצורך ההחלטה כאמור, קיימת חלוקה לשני מצבים עיקריים של רעלת היריון - קלה וחמורה.
רעלת היריון קלה- מוגדרת כאשר:
לחץ הדם גבוה מ-140/90 אולם אינו עולה על 160/110, בשתי בדיקות שלפחות שש שעות מפרידות ביניהן.
פרוטאינוריה העולה על 300 מ"ג למשך יממה, אולם נמוכה מ-5 גרם ליממה.
החולה ברעלת היריון קלה אינה סימפטומטית, כלומר לא מתלוננת על תסמינים שונים.
תסמינים אלו יכולים לכלול תלונות על טשטוש ראייה, כאבי ראש ותסמינים נוירולוגיים נוספים, וכן כאבי בטן עליונה.
נשים עם רעלת היריון קלה יאושפזו בבית החולים לצורך הערכה נוספת, ובמידת הצורך יילוד.
אם גיל ההיריון הוא 40 שבועות, יש אינדיקציה ברורה ליילד את העובר.
אם שבוע ההיריון הוא בין 37–40 שבועות, יש להעריך את צוואר הרחם מבחינת פתיחה ומחיקה.
אם צוואר הרחם מתקצר באופן מספק יש לבצע השראת לידה.
אם לא, יש להשתמש בשיטות לקיצור צוואר הרחם (pre-induction cervical ripening) לצורך יילוד לאחר מכן.
לחץ הדם בשבועות אלו נבדק כל 4–6 שעות ויש מעקב קפדני אחר קיום רפלקסים ערים, צבירת משקל, פרוטאינוריה ותסמינים נוספים.
בדיקת דם מלאה ורמות של אנזימי כבד, לקטט דהידרוגנאז וחומצת שתן נלקחות עד פעמיים בשבוע.
כאשר יש רעלת היריון קלה טרם שבוע 37 להיריון, יש מעקב הכולל מנוחה במיטה, הערכת האם וביצוע בדיקות כמתואר לעיל.
ניתנים סטרואידים אם שבוע ההיריון נמוך מ-34 שבועות.
כמו כן יש להעריך האם קיים פיגור גדילה תוך רחמי ועל כן יש לבצע בדיקות אולטרה סאונד כל 3–4 שבועות.
לעיתים אין צורך באשפוז נשים עם רעלת היריון קלה בבית החולים בשבועות מוקדמים של ההיריון, בתנאי כי הן אסימפטומטיות, עם פרוטאינוריה מינימלית ובדיקות מעבדה תקינות.
על נשים אלו לנוח במיטה ולבחון תנועות עובר מדי יום וכן לבצע מעקב הכולל לחץ דם, שתן ובדיקות שונות באופן קבוע, כאשר כל מצב המעיד על החמרה מחייב אשפוז בבית חולים.
בחלק מהמרכזים הרפואיים ניתן מגנזיום סולפט פרופילקטי (מניעתי) לכל הנשים, בין אם מדובר ברעלת היריון קלה או חריפה.
הטיפול במגנזיום גופרתי נועד למנוע התכווצויות והתרחשות של אקלמפסיה בעתיד.
רעלת היריון חמורה- מוגדרת באופן הבא:
לחץ דם העולה על 160 סיסטולה או 110 דיאסטולה בלפחות שתי מדידות שההפרש ביניהן הוא שש שעות לפחות.
פרוטאינוריה העולה על 5 גרם באיסוף שתן, או שתי בדיקות אקראיות המצביעות על חלבונים בדרגה 3+ בשתן ומעלה.
אוליגוריה (מיעוט שתן) ברמה הנמוכה מ-500 מ"ל ליממה
בצקת מוחית או הפרעות וטשטוש בראייה.
כאב בטן עליונה או ברביע ימני עליון
הטיפול ברעלת היריון חמורה כולל אשפוז, ויש ליילד את העובר אם שבוע ההיריון הוא 34 או יותר, או אם יש הידרדרות במצב האימהי או העוברי.
על מנת לייצב את לחץ הדם ניתן להשתמש בתרופות שונות כגון הידרלזין, לבטלול או ניפדיפין.
המטרה של השימוש בתרופות להורדת לחץ דם היא להוריד את לחץ הדם הסיסטולי אל מתחת ל-160 ולחץ דם דיאסטולי אל מתחת ל-105. הורדה אגרסיבית מדי של לחץ הדם עלולה להביא להחמרה בחמצון הדם העוברי ועל כן אינה מומלצת.
התרופות ניתנות דרך הווריד, למעט ניפדיפין הניתנת אוראלית או אלדומין (אלפא-מתיל-דופה).
כאשר יש רעלת היריון חמורה טרם שבוע 34, קיים ויכוח באשר לאופן הטיפול הרפואי.
במספר מרכזים רפואיים נהוג ליילד את העובר באופן מיידי על אף הסכנה שבחוסר בשלות ריאתית.
במרכזים אחרים נהוג לעכב את היילוד ולתת סטרואידים על מנת לאפשר את העלאת הבשלות הריאתית.
בכל אופן ניתן מגנזיום סולפט ונעשה ניטור רציף של העובר.
במצבים חמורים אין לחכות עם יילוד העובר, כגון מצבים בהם העובר או האם מתדרדרים, יתר לחץ הדם לא מתאזן, קיימת אקלמפסיה (התכווצויות), קרישה תוך-כלית מפושטת, תסמונת HELLP, בצקת מוחית או ריאתית וכן עדות לדימום מוחי או כבדי.
טיפול ברעלת היריון במהלך הלידה: באופן כללי, לידה ווגינלית היא מועדפת במצבים של רעלת היריון.
אם יש לגרום לבשלות של צוואר הרחם וכן חיזוק צירים, ניתן לתת אוקסיטוצין ו-cervical ripening agents.
במהלך הלידה ניתן מגנזיום סולפט במנת העמסה של 4–6 גרם למשך חצי שעה עד שעה, ולאחר מכן מתן טיפול אחזקתי הכולל בין 1–2 גרם לשעה.
השתן נבדק ורמת הקריאטינין בסרום, וכן יש ניטור של רמת המגנזיום בדם (בין 4–8 mg/dl).
אקלמפסיה היא סיבוך של רעלת היריון, ומתרחשת אחת ל-1–3 ל-1000 נשים המוגדרות כפרה-אקלמפסיה.
נשים עם אקלמפסיה יחוו התכווצויות טוניות-קלוניות, שרובן יפסיקו מעצמן תוך 1–2 דקות.
יש חשיבות בהבטחת נתיב אוויר ומניעת אספירציות.
כמעט כל ההתכווצויות הללו מלוות בדה-אקסלרציות של המוניטור העוברי.
אם ההתכווצויות אינן נשלטות והלידה הווגינלית אינה מתקדמת, יש לפנות לניתוח קיסרי.
בתסמונת זו יש אנמיה המוליטית, עליה באנזימי כבד ומיעוט טסיות בדם.
תסמונת זו מתרחשת בכ-10% מהמקרים של רעלת היריון חריפה ובכ-50% מהמקרים של אקלמפסיה.
הקליניקה בתסמונת זו כוללת כאבים בבטן ימנית עליונה, בחילות, הקאות והרגשה כללית רעה.
יש המוליזה של כדוריות דם אדומות מביאה לעליה בלקטט דהידרוגנאז ולמשטח דם המאופיין בשברים של כדוריות דם.
מחקרים הראו שמתן דקסמתזון יכול להועיל במצבים של תסמונת HELLP לאחר הלידה.
בעבר היה נהוג לתת מנות נמוכות של אספירין לנשים שחוו רעלת היריון והרו בשנית, על מנת למנוע הישנות של רעלת היריון.
עם זאת, בחלק מן המחקרים נמצא כי מתן אספירין במינון נמוך אינו מוריד את שיעורי ההיארעות של רעלת היריון אצל נשים אלו.
מאחר שמחקרים אחרים טוענים את ההפך, חלק מן הרופאים כיום נוהגים לתת מינון אספירין נמוך למשך ההיריון, לנשים שחוו רעלת היריון חמורה בעבר, החל משבוע 11–13 להיריון.
בנוסף, בחלק מן המחקרים הוכח כי מתן סידן מפחית את ההיארעות של רעלת היריון ולכן בחלק מן המקרים נהוג לתת סידן במהלך ההיריון.
אם אישה בהיריון, עם סיפור של רעלת היריון בעברה, יש לבצע ניטור הכולל בדיקת דופלר של עורקי הרחם - זרימות מוגברות, עליה בהתנגדות ו-diastolic notch מקושרות לרעלת היריון חמורה.
בנוסף, בדיקת דם של חלבון PP13 יכולה לרמז על התפתחות של PET, כאשר ערכי בדיקת הדם נמוכים.
רעמסס התשיעי היה מלך מצרים, מלך במאה ה-12 לפנה"ס כנראה בין השנים 1129-1111 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה המצרית הנמוכה, או בין השנים 1142-1123 לפנה"ס על פי הגבוהה.
היה כנראה נכדו של נכדו של רעמסס השלישי מבנו מנתוחרחופשפ (Mentuherkhepeshef).
רעמסס התשיעי היה הפרעה השמיני מהשושלת ה-20. בתקופתו חזרה היציבות לממלכה לאחר תקופה ארוכה של דעיכה, שהחלה בפלישתם של גויי הים למצרים ולארץ ישראל.
הוא ערך מסעות לאסיה ונוביה וחידש דרכי מסחר עתיקות.
במצרים הוא הוסיף לבנות במקדש כרנך ובהליופוליס.
בעקבות התגברות שוד הקברים בתקופתו, הוא דאג להעביר מומיות לקבורה מחודשת בדיר אל-בחרי, שם הם נחשפו מחדש במאה ה-19. המומיה שלו נקברה בעמק המלכים בקבר KV6, והועברה לדיר אל-בחרי בתקופת השושלת העשרים ואחת של מצרים על ידי פינודג'ם השני.
בנו מנתוחרחופשפ לא זכה לרשת אותו ונקבר בקבר KV19. לאחר מותו עלה למלכות רעמסס העשירי, שלא ברור אם הייתה קרבת דם ביניהם.
רעם טרופי הוא סרט פעולה קומי אמריקאי שנכתב, הופק, ובוים על ידי בן סטילר.
בסרט משחקים בתפקידים הראשיים סטילר עצמו, רוברט דאוני ג'וניור וג'ק בלאק.
העלילה העיקרית סובבת סביב קבוצה של שחקנים מפונקים שמצלמים סרט על מלחמת וייטנאם.
כאשר הבמאי המתוסכל של הסרט מחליט, לאחר התייעצות עם התסריטאי, לזרוק אותם באמצע ג'ונגל, הם נאלצים להסתמך על כישורי המשחק שלהם על מנת לשרוד סכנות ממשיות המאיימות עליהם.
ג'סטין ת'רו ואיתן כהן (אין קשר לאחים כהן) כתבו יחד עם סטילר את התסריט.
הסרט הופק על ידי "Red Hour Films" והופץ על ידי דרימוורקס דרך סרטי פרמאונט.
אולפני סרטים מנסים ליצור את סרט המלחמה הגדול ביותר של כל הזמנים, על מלחמת וייטנאם המבוסס על ספר שכתב סמל ג'ון "ארבעה עלים" טייבאק.
לשם כך הם מגייסים את השחקנים הידועים ביותר בתעשיית הקולנוע: ג'ף פורטנוי (ג'ק בלאק), קירק לזרוס (רוברט דאוני ג'וניור), אלפא צ'ינו (ברנדון ט.
ג'קסון) וטאג ספידמן (בן סטילר).
ארבעתם בעלי אגו מנופח, וכל אחד מהם בטוח שהוא השחקן המוכשר והחשוב ביותר בסרט.
לאורך הפקת הסרט הם מעלים דרישות רבות עקב היותם מפונקים בצורה יוצאת דופן.
הבמאי מתרגז על פינוקם של השחקנים אך אינו יודע מה לעשות כדי לטפל בכך.