tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרפ"ח החל לכהן כאדמו"ר.
רבי מאיר ישראל מפיאסצנא (-תרפ"ו).
חתנו של הרב נח מפיסצנה.
בשנת תר"ע החל לכהן כאדמו"ר.
לאחר פטירת דודו רבי נתן דוד עבד לשידלובצא.
צאצאי רב פנחס מקינצק בנו של רבי נתן דוד היו;
רבי יוסף אליעזר מראדום (ט' בתשרי תש"ג).
חתן דודו רבי שרגא יאיר.
כיהן כרב בווחנצק, ווירז'בניק ובראדום שם החל להתנהג באדמו"רות.
נרצח בשואה עם כל משפחתו.
רבי אלימלך יעקב יצחק מסוכדניוב (Suchedniów) (-כ"ב באלול תרצ"ח).
(היה חתנו של רבי הלל מרדושיץ) ובזיווג שני של גיסו רבי אליעזר דוד מרדושיץ.
בשנת תרס"ז החל לכהן ברבנות בסוכדניוב.
במלחמת העולם הראשונה עבר לקילץ.
חתן הרב ישראל אשכנזי מסאבין חתנו של רבי אורי יהושע מפוריסוב.
היה תלמידו של סב אשתו רבי אורי יהושע.
החל לכהן אחר פטירת אביו.
חתנו רבי חיים יהודה שיינפלד (י"ג באלול תשכ"ח).
לפני המלחמה היגר לאנגליה שם כיהן כאדמו"ר מקילץ.
חתנו קרוב משפחתו רבי אהרן נתן דוד רבינוביץ מלענשטנע (נכדו של רבי יצחק יעקב מביאלה).
חתנו היה קרובו, רבי יהושע אשר בן רבי מאיר שלום מקאלושין.
חתנו של אחיו רבי יוסף.
כיהן כרב בווחנצק לאחר שאחיו עזבה.
רבי יעקב יצחק בנו של רבי ירחמיאל
רבי יעקב יצחק בנו של רבי ירחמיאל כיהן אף הוא כאדמו"ר.
היה חתנו של רבי דב שפירא מטלוסט.
אחריו כיהן בנו רבי ירחמיאל יהודה מאיר (-כ"ב בסיוון תרנ"ז) שהיה מפורסם בחומרותיו הגדולות ובאיחוריו בזמני התפילה.
היה מבדיל ביום שלישי, וצם יומיים ביום כיפור.
היה חתנו של רבי יעקב דוד מאמשינוב וחותנו של גיסו רבי ישעיהו מפשיסחא.
אחרי רבי מאיר כיהן חתנו רבי ישראל אהרן פדובה מאופטושנה (Opoczno).
נפטר מפציעותיו בפוגרומים בשנת תרע"ה.
את מקומו מילא בנו רבי יצחק מרדכי שפירא-קצנלבויגן.
כיהן כרבה של אופוטשנה ואחרי פטירת אביו גם כאדמו"ר.
חיבר ספרים בשם "אילנא דחיי" ו"אור הנר".
בשנת תש"ב כשלקחוהו הנאצים למחנות, כיבדוהו יהודי העיירה לעלות ראשון לרכבת, דבר זה העלה את חמתם של הנאצים וירו בו, באמו ובילדיו.
בן נוסף של רבי ישראל אהרן היה רבי יעקב שמעון פאדובה.
נפטר בגטו לודז' בכ"ג באדר תש"א.
כיהן בחיי אביו בקאלושיק הסמוכה ללודז' ואחר בלודז' בשם האדמו"ר מקאלושיק.
שלח את רוב ילדיו בשנת תרפ"ה לכפר חסידים.
בנו רבי ישראל אהרן (תרע"ו-תש"ד) היה חתנו של האדמו"ר העקדת יצחק מאלכסנדר.
נרצח בשואה לאחר שסירב לקצץ את זקנו.
רבי יחיאל ישעיהו נכדו של רבי ירחמיאל
רבי יחיאל ישעיהו רפפורט (תרכ"א -א' בתשרי תר"ס) בן הרב צבי רפפורט מדובנקא חתנו של רבי ירחמיאל, החל לכהן כאדמו"ר בראווה לאחר פטירת בן דודו רבי צמח משידלובצא.
היה תלמידם של רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ ושל רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
בנו וממלא מקומו היה רבי ירחמיאל משה נח (תר"מ - בערך ת"ש) חתנו של רבי משה אלימלך רבינוביץ (בנו של רבי אברהם יששכר בער מראדומסק).
רבי יהושע אשר (תקס"ד - כ"ה באייר תרכ"ב) בנו השני של היהודי הקדוש החל אף הוא לכהן באדמו"רות לאחר פטירת אביו.
רבי נחמיה (תקס"ח - י"ט בתשרי תרי"ג) בנו הצעיר של היהודי הקדוש.
התייתם בילדותו וגדל אצל אחיו רבי ירחמיאל.
היה חסידו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
בשנת תקפ"ט החל לשמש כאדמו"ר בביכוב (מחוז לובלין).
תורתו ומעשיות עליו הודפסו בספר "מעשי נחמיה".
בנו של רבי נחמיה, רבי יעקב יצחק החל לשמש באדמו"רות אחר פטירת אביו אך נפטר לאחר מעט שנים.
אחיו רבי חיים גדליהו (תקצ"ג - ז' באייר תרס"ד) מילא את מקומו.
היה חתנו של רבי אלימלך טארים בנו של רבי נתן לייב, בנו של רבי מנחם מנדל מרימנוב.
לאחר פטירתו כיהנו בניו רבי נתן באיזביצה ורבי נחמיה בחלם.
"היהודי הקדוש" על התורה ומועדים.
"תפארת היהודי" ו"נפלאות היהודי" - תורות וסיפורים על היהודי הקדוש מפשיסחה מאת יועץ קים קדיש ראקאץ.
"קול שמחה" - מאת רבי שמחה בונם מפשיסחה
ספרי תולדות ימי חסידות פשיסחה
"עשר זכיות" - "עשר נפלאות"
"תפארת אבות" - הוצאת ביאלה בני ברק.
בית פְרוּמִין, הידוע גם כהכנסת הישנה, הוא מבנה בירושלים ששימש כמשכנה הזמני של הכנסת בשנים 1950–1966. הבניין ממוקם ברחוב המלך ג'ורג', ופעלו בו הכנסות הראשונה עד השישית.
הבניין נקרא על שם משפחת פרומין (בעלי מפעל פרומין לדברי מאפה) שהקימה אותו כבניין מגורים עם שורת חנויות בקומת הקרקע.
האדריכל ראובן אברם תכנן את המבנה בהשראת הסגנון הבינלאומי של שנות ה-30. סימן ההיכר של האדריכל הוא נדבך אבן משונן, בבית פרומין הנדבך מופיע בין הקומה השנייה לשלישית.
במקור תוכנן הבניין להיבנות לגובה של שש קומות, מהן נבנו שלוש בלבד.
הבנייה החלה ב-1947 ונפסקה במלחמת העצמאות לפני שהושלמה.
מצידו השני של הרחוב, נבנה בניין זהה, על פי אותה תוכנית לכל גובהו (בניין קפה טעמון), הנמצא מאז שנת 2018 בבעלות חברת הנדל"ן מגוריט.
עד סוף שנת 1949 התקיימו ישיבות מועצת המדינה הזמנית וישיבות הכנסת הראשונה במספר מקומות בתל אביב: מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף, ובניין קולנוע קסם שבכיכר הכנסת.
ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים.
תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית.
הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה.
לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם קולנוע סמדר, בניין "בית העם" (בית פרלמן) וסמינר בית הכרם, נבחר בית פרומין.
בינואר 1950 הופקע הבניין מבעליו והוחל בשיפוץ המבנה והסבתו למשכן הכנסת.
החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבית פרומין.
אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק, והיה בו גם יציע.
חברי הממשלה ישבו בשולחן במרכז האולם והוקצו להם 12 מקומות (כמספר השרים בממשלת ישראל השנייה).
לעיתים, בעת שנערכו ישיבות, נחסם רחוב המלך ג'ורג' לתנועת התחבורה בקטע הסמוך לבניין, ונגרמה הפרעה רבה לתושבי העיר.
כמו כן מיקומה של הכנסת ברחוב ראשי במרכז העיר גרם לבעיות אבטחה.
כך למשל, בעת הפגנה נגד הסכם השילומים בשנת 1952 יידו המפגינים אבנים על הבניין, שגרמו לניפוץ חלונות וחדרו לאולם המליאה.
ב-29 באוקטובר 1957 השליך משה דואק רימון יד מהיציע אל שולחן הממשלה.
שר הדתות משה שפירא נפצע באורח קשה, וראש הממשלה דוד בן-גוריון, והשרים גולדה מאיר ומשה כרמל נפצעו באורח קל.
במאי 1958 עתרו בעלי הבניין לבית המשפט נגד הכנסת, לאחר שנפרץ קיר חיצוני של הבניין בניגוד לצו ההפקעה המקורי, בו הוסכם שהכנסת תוכל לבצע רק שינויים פנימיים במבנה.
ב-11 באוגוסט 1966 נערכה ישיבת הכנסת האחרונה בבית פרומין בטרם צאת הכנסת לפגרה.
ב-30 באוגוסט 1966, בעת כהונת הכנסת השישית, עברה הכנסת למשכנה החדש בגבעת רם.
בגן הסמוך לבניין, על מגרש "בור שיבר", הוצבה בשנת 1956 מנורת הכנסת (והגן זכה לשם "גן המנורה").
עם הצבתה פותח וטופח הגן, שעד אז היה אזור טרשים, ובתקופה זו היה הגן לרחבת מסדרים וטקסים של הכנסת.
המנורה הועברה משם לגן הוורדים כאשר נחנך משכן הכנסת בגבעת רם ואת מקומה בגן תפסה בריכת נוי.
לאחר יציאתה של הכנסת שימש הבניין את משרד התיירות.
קומת הקרקע שימשה את משרד הרישוי ואת לשכת העיתונות הממשלתית, ואחר כך את לשכת התיירות המחוזית.
בשנת 1999 יזמו הרשות לפיתוח ירושלים, משרד האוצר ומינהל מקרקעי ישראל תוכנית להסבת בית פרומין לבית מלון ובניין מגורים.
זאת במסגרת החלטה ממשלתית להסב מבנים היסטוריים בירושלים לבתי מלון, בשל מחסור בחדרי מלון בעיר באותה עת, לקראת חגיגות המילניום.
בנובמבר 2000 אישרה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה את התוכנית, במסגרתה היו אמורים להתווסף לבניין כ-1,000% אחוזי בנייה במבנה בן 16 קומות, בו חלק המיועד למלון בגובה שמונה קומות וחלק המיועד למגורים בגובה 16 קומות.
ביולי 2001 פורסם מכרז ליזם שייקח על עצמו את פרויקט הסבת המבנה לבית מלון ולמגורים.
במכרז זכה אילן רג'ואן ששילם תמורתו 10 מיליון שקל.
בספטמבר 2001 החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים לשנות את החלטתה לגבי השימושים שיותרו בבית פרומין, וזאת לבקשת מהנדס העיר אורי שטרית.
הוחלט שהמבנה כולו ייהרס תוך שימור החזית בלבד ובמקום בית מלון ישמש הבניין למשרדים ומגורים.
בנוסף הובטח כי אולם המליאה ההיסטורי ישוחזר תוך בנייתו מחדש בקומה מתחת לקומת הכניסה ויהווה מקום לתצוגות ותערוכות הקשורות לעבודת הכנסת בעבר.
המועצה לשימור אתרים נאבקה נגד כוונת ההריסה.
מספר חברי כנסת הגישו הצעת חוק באוגוסט 2002 האוסרת על ביצוע שינויים במבנה.
החוק עבר בקריאה טרומית בסוף 2003. במקביל שכרה המדינה חזרה את הבניין מהיזם לשנה אחת עבור בית הדין הרבני הגדול, כדי למנוע את הריסתו.
במרץ 2004, הסכים שר האוצר בנימין נתניהו לממן את רכישת בית פרומין חזרה מהיזם אילן רג'ואן על מנת למנוע את התוכנית להריסת הבניין.
רג'ואן שכר את עורך הדין דוד שמרון שייצג אותו במשא ומתן מול המדינה.
בינואר 2005 עבר בקריאה ראשונה החוק לפיו הבניין ישומר, חלקו הפנימי ישוחזר, ויוקם בו "מוזיאון הכנסת".
בעקבות הצעת החוק דרש היזם רג'ואן ללכת לבוררות שתקבע את גובה הפיצוי שיינתן לו.
אחד מיוזמי החוק, חבר הכנסת זבולון אורלב, התנגד לכך וניהל מאבק על זכותה של המדינה להפקיע את הנכס ולשלם תמורתו פיצוי על פי הערכת השמאי הממשלתי הראשי, בהליך דומה לזה שננקט בעת הפקעת נדל"ן פרטי לצורכי ציבור.
השמאי הממשלתי העריך את הסכום לו זכאי היזם ב-42 מיליון שקל, אך על כך הוספו 5 מיליון שקל בגין שיפוצים שערך במבנה, ובסך הכל 47 מיליון שקל.
זאת בנוסף לדמי השכירות ששילמה לו המדינה במהלך השנים.
בשנת 2009 פרסם מבקר המדינה דוח העוסק בסוגיית מכירתו של בית פרומין על ידי המדינה, במחדלי שימורו ובניגוד העניינים של הגורמים המעורבים בפרויקט.
בשנת 2011, הגיש רג'ואן, באמצעות עורך דין דוד שמרון, תביעה בסך 150 מיליון שקל נגד המדינה, בגין ההפסד באיבוד הרווח הפוטנציאלי שהיה לו, אילו הפרויקט היה נבנה כמתוכנן, אולם תביעתו נדחתה על ידי בית המשפט.
ביולי 2010 אושר "חוק מוזיאון הכנסת" סופית.
למרות אישור החוק, עד סוף שנת 2015 המשיכו לשכון בבניין גופים של משרד הדתות: בתי הדין הרבניים של מחוז ירושלים ובית הדין הגדול לערעורים, מאחר שהשלמת בניית מבנה חדש עבורם התעכבה.
הקמת מוזיאון הכנסת החלה בשנת 2016, והוא היה אמור להיפתח ב-2018, אך הבנייה נפסקה לאחר זמן קצר, והבניין עמד מאז נטוש.
בנובמבר 2023 פרסמה הכנסת מכרז להפעלת המוזיאון על ידי יזם פרטי.
בפברואר 2025 יצא לאור הספר "בית המחוקקים הראשון: סיפורו של בית פרומין - מוזיאון הכנסת" מאת מיכאל יעקובסון בהוצאת המועצה לשימור אתרים והכנסת.
ב-11 באוגוסט 2025, 59 שנים לאחר ישיבת המליאה האחרונה בו, נפתח מוזיאון הכנסת בבית פרומין בטקס חגיגי באולם המליאה ההיסטורי עם מוזמנים רבים בהם: נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה וחבר כנסת, האחרון שכיהן עוד בבית פרומין מהכנסת הרביעית משה נסים.
בית פרנק היה המבנה הראשון שנבנה במושבה הגרמנית בירושלים.
המבנה ממוקם ברחוב עמק רפאים 6.
המבנה נבנה בשנת 1873 על ידי הטוחן מתיאס פרנק.
מבנה זה היה המבנה הראשון שנבנה על ידי הטמפלרים בירושלים.
פרנק רכש את אדמות המושבה מכפריי הכפר בית צפאפא בשנת 1872 והחל לבנות את ביתו במקום בסגנון כפרי גרמני, תוך התאמות מקומיות.
סגנון זה עתיד היה להפוך לסגנון האופייני לבנייה הטמפלרית בארץ ישראל.
בסמוך למבנה בנה פרנק את טחנת הקמח שהופעלה באותה עת בקיטור - והייתה תחנת הקיטור הראשונה שהוקמה בארץ ישראל.
בעקבות הקמת טחנה זו דעכה טחנת הרוח שפעלה בשכונת ימין משה אשר תחזוקתה והפעלתה לא היוו תחרות לטחנת הקיטור.
בבוסתן הבית נטעו עצים רבים ונבנתה בריכת שחייה, גם היא הראשונה בירושלים.
בשנת 1939, כאשר נאסרו הטמפלרים על ידי שלטונות המנדט הבריטי הושכר הבית, ומאז משמש כבית דירות.
המבנה הוא מבנה דו קומתי.
בחזיתו גמלון משולש האופייני לאדריכלות הטמפלרית ובו חלון עגול.
במשקוף שער הבית נחקק שמו של הבית - אבן העזר (Eben Ezer), ובראש הכיפה שעל השער נחקקה שנת הבנייה - 1873.
כיום שוכן בבית מתיאס פרנק המרכז לסיוע הוליסטי ע"ש יורי שטרן.
הבית קרוי על שם המקום המתואר בספר שמואל א':
בית צים היה בניין משרדים שעמד בתל אביב-יפו בשדרות רוטשילד 22 הצמוד לרחוב נחלת בנימין, עד ל-4 בפברואר 1966, אז נשרף כליל.
הבניין תוכנן בידי האדריכל דב כרמי והוקם ב-1958 במגרש שעליו עמדה קודם לכן תחנת כיבוי האש של תל אביב.
בשנת 1958 הקימה חברת הספנות "צים" בשדרות רוטשילד 22, ליד האנדרטה למייסדי העיר תל אביב, את "בית צים", בניין משרדים בן 5 קומות אשר תוכנן בידי האדריכל דב כרמי ונבנה על ידי הקבלנים מלכין, רוזנבלום וקושניר.
הבניין אכלס בתוכו את משרדי החברות צים, דיזנגוף חברה לסחר, דיזנגוף מערב אפריקה, יכין חק"ל, גמול השקעות, אלדא, אסטרקו, סקנדינביאן איירליינס, לשכת מסחר אוסטרליה - ישראל, ועוד.
ב-4 בפברואר 1966 בשעה 09:45, פרצה שרפת ענק בבית צים בתל אביב, והבניין על 5 קומותיו נשרף כולו עד היסוד.
אדם בן 71 נהרג כשנפל מהקומה השלישית בעת שניסה להימלט מהבניין הבוער בטיפוס על הצנרת החיצונית, ועוד 67 אנשים נפצעו.
בבניין שהו עם פריצת השרפה כ-600 בני אדם.
מלבד הפגיעות בנפש, נגרם בשרפה גם נזק לארכיון ומסמכי הנהלת החשבונות של חברת "גמול השקעות", אך למזלה הייתה בין החברות הראשונות בישראל להשתמש במחשוב ורוב המידע הפיננסי שלה היה זמין על כרטיסים מנוקבים אצל חברת יבמ ישראל.
לעומת זאת כל ארכיון ומסמכי הנהלת החשבונות של חברת יכין חק"ל אבדו בשריפה, ולקח לה שנתיים לשחזר ולפרסם את המאזנים שלה.
ארבעים שנה אחר כך עלה שוב עניין שריפת הארכיון של החברה, כאשר החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה ניסתה לאתר מידע על נכסים של נספי שואה שהיו ברשותה, לטענתה מידע זה היה בארכיון שנשרף ולכן אבד.
השרפה, שהייתה אחת החמורות בתולדות מדינת ישראל, התפשטה בין היתר בגלל מחיצות הסיבית שתחמו את המשרדים.
גורם השרפה היה ככל הנראה, התחממות משנק של אחד מגופי התאורה הפלואורסצנטיים של הבניין.
צוותי כיבוי רבים הוזנקו למקום השרפה, ועמלו לכבותה; אך תחילה השריפה לא נראתה חמורה, הם לא פעלו לפנות את הבניין מיד, והאש התפשטה אחר כך במהירות לכל חלקיו.
חלק מהניצולים חולצו על ידי מסוק חיל האוויר הישראלי מגג המבנה, שהוזמן על ידי אזרח פרטי ששירת בעבר בחיל האוויר.
אנשי הכיבוי טענו לאחר מכן שהרוח שנוצרה ממדחפי המסוק גרמה להתפשטות הלהבות.
אחת המסקנות שהוסקו בעקבות השרפה הגדולה הייתה שיש להתקין טלפון בביתו של מפקד שירות כיבוי האש בתל אביב.
הבניין נהרס החל מדצמבר 1970 ולמרות ההכרזות לא נבנה מחדש.
המגרש שעליו עמד נותר ריק במשך עשרות שנים.
ביוני 2010 הוחל בבניית בניין חדש על המגרש – מגדל משרדים "רוטשילד 22".
בניית המגדל הושלמה בשנת 2014.
בֵּית צוּר הייתה עיר עתיקה ביהודה שישבה על הדרך הקדומה מירושלים לחברון, כ-30 ק"מ מדרום לירושלים וכ-6 ק"מ מצפון לחברון, על הגבול בין יהודה לאדום.
בימי מרד החשמונאים הייתה בית צור בעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה.
כיבושה בשנת 164 לפנה"ס אפשר לצבאו של יהודה המכבי להגיע לירושלים ולטהר את המקדש.
הניסיון הראשון לזהות את בית צור העתיקה נעשה באתר ח'רבת בורג' אל-צור, ששוכן מצפון לעיירה חלחול, ושימר את השם העתיק.
אלא, שהשרידים העתיקים ביותר באתר היו מן התקופה הביזנטית.
משום כך בחרו הארכאולוגים להתמקד בח'רבת אל-טביקה, השוכנת בסמוך לו על גבעה גבוהה שחולשת על סביבתה (בגובה 1007 מעל פני הים).
באל-טביקה נמצא, אכן, ממצא עשיר שחופף הרבה מן הידוע מהמקורות הספרותיים על בית צור.
היישוב הקהילתי כרמי צור, השוכן כשני קילומטרים צפונה מבית צור ההיסטורית, משמר את השם העתיק.
בית צור הייתה עיר בנחלת יהודה.
היא נזכרת לראשונה בספר יהושע, בחלוקה של נחלות השבטים לאחר כיבוש הארץ (יהושע ט"ו 58), ושוב – כאחת הערים שבנה וביצר רחבעם, לאחר הפילוג של ממלכת ישראל המאוחדת (דברי הימים ב' י"א 7).
בית צור נזכרת גם בימי שיבת ציון.
אחד מן הבונים של חומת ירושלים, תחת הנהגתו של נחמיה, היה "נחמיה בן עזבוק, שר חצי פלך בית צור" (נחמיה ג' 16).
עד לכיבוש אדום בידי יוחנן הורקנוס, בשנת 125 לפנה"ס, הייתה בית צור יישוב ספר מבוצר, ובמהלך מרד החשמונאים עברה לפחות שלוש פעמים מיד ליד, כאשר פעם שולטים בה היהודים ופעם הסלאוקים.
לראשונה נזכרת בית צור, "כפר ביהודה" על פי יוסף בן מתתיהו, כאשר הצבא הסלאוקי, בפיקודו של ליסיאס, נטע שם את מחנהו, וצבא יהודה גבר עליו.
ניצחון זה פתח בפני יהודה המכבי את הדרך לירושלים.
לאחר טיהור המקדש ובניית חומה בירושלים, סביב הר ציון, חזר יהודה לבית צור וביצר אותה, כי חשש מפלישה אדומית.
שנתיים אחר כך, בשנת 162, שב הצבא הסלאוקי לבית צור, כשבראשו עומד אנטיוכוס החמישי, וצר עליה זמן ארוך, כשהוא נתקל בהתנגדות עזה של מגיני העיר.
כשהגיעו השמועות לירושלים, הפסיק יהודה את המצור שהטיל על החקרא, והתמקם מול האויב, בבית זכריה.
הפעם גברה ידם של הסלאוקים, יהודה נסוג לירושלים, ומגיני העיר נכנעו, וגורשו מהעיר.
בעשרים השנה הבאות הייתה בית צור תחת שלטון סלאוקי, ושר הצבא בקכידס אף חיזק את ביצוריה.
על פי ספר המקבים א (י' 14) בשנים אלו היה היישוב מפלטם של המתייוונים שביקשו להתרחק משלטון בית חשמונאי.
בין שנת 145 ל-143 לפנה"ס צר שמעון על העיר המבוצרת, וכאשר ראה חיל המשמר את כוחו ואת כלי המלחמה שלו, נכנע – בתנאי שאנשיו יוכלו לצאת מהעיר ולשוב לצבאם, וכך היה.
העיר על ביצוריה, "מקום מבצר חזק ביותר ביהודה", איבדה מחשיבותה לאחר שיוחנן הורקנוס, בנו של שמעון, כבש את ארץ אדום והרחיק את בית צור מהגבול.
החפירות והסקר בבית צור (ח' אל-טביקה)
הראשון שזיהה את בית צור עם אל-טביקה, תל הנמצא בפאתו הצפון-מערבית של חלחול, היה הארכאולוג הצרפתי פר אבל (Pére Abel), ב-1924. החפירות הראשונות באתר התנהלו בשנת 1931 מטעם הסמינר התאולוגי הפרסביטריאני בשיקגו ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
בראש המשלחת עמד א"ר סלרס ויועצו לענייני ארכאולוגיה היה ויליאם פוקסוול אולברייט.
עונת החפירות השנייה של אותו המכון, גם היא בראשותו של סלרס, התקיימה ב-1957.
האתר נסקר גם במהלך סקר הר יהודה.
מתקופת הברונזה הקדומה נמצאו בחפירות מעט חרסים, ולא התברר אם האתר היה מיושב, או שהיה רק מוקד לפעילות פסטורלית של רועים נוודים.
כלי יחיד שנמצא, תוארך לתקופת הברונזה הקדומה 1.
הבנייה העתיקה ביותר שנמצאה באתר היא חומה מסוף המאה ה-17 - ראשית המאה ה-16 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה 2).
עובי החומה היה 2.75 מטרים, והיא הקיפה עיר קטנה למדי (כשמונה דונם).
פרט לחומה, ולשני חדרים צמודים אליה (חדרי משמר או חדרי אחסון), לא שרדו מבנים אחרים מן התקופה.
החופרים העריכו שהיישוב חרב במאה ה-16 לפנה"ס, כאשר המצרים חזרו וכבשו את ארץ ישראל.
במאה ה-11 לפנה"ס (תקופת הברזל הקדומה 1), נושב המקום מחדש, אולם מסיבה לא ברורה נעזב פעם נוספת סמוך לשנת 1000 לפנה"ס.
הוא היה הדרומי בשרשרת יישובים (לצד אתרי אום-טלעה, רוג'ם סבית ואתר גילה) שנוסדו בתקופת הברזל 1 ולא התקיימו בשלב הבא.
גם מתקופה זו לא זוהו מבנים, אבל נותרו כלי אגירה, גביעים ונר.
לא נמצאו עדויות לקיומו של יישוב בבית צור בין שלהי המאה ה-11 למאות השמינית או השביעית, ומשום כך קשה למצוא סימוכין לסיפור המקראי שעל פיו הייתה בו עיר בנויה שביצר המלך רחבעם.
במאות השביעית או השמינית לפנה"ס שוב התקיים יישוב משגשג באתר, יישוב עירוני בתוך החומות, ומחוץ לחומה - יישוב חקלאי.
בחפירות נתגלו 11 ידיות של קנקני יין, עם חותם "למלך", שעליהן סמל של שתי כנפיים.
טביעות כאלה מיוחסות בוודאות לימי חזקיהו, לשנים 701–705 לפסה"נ.
כן התגלו 5 ידיות ועליהן טביעת רוזטה.
העיר הישראלית חרבה ככל הנראה עם הכיבוש הבבלי, אפילו שלא נמצאו בשרידיה סימנים של שריפה משמעותית, והיא נושבה שוב בתקופה הפרסית (ראשית ימי הבית השני).
מן המקור המקראי בנחמיה (ג' 16) מתברר כי בתקופה הפרסית הייתה בית צור עיר פלך.
מאחר שבית צור ניצבה על הגבול בין פחוות יהוד לפחוות אדומיאה, ברור שהייתה הדרומית בששת הפלכים של פחוות יהוד ושימשה מבצר.
הארכאולוג רוני רייך מצא התאמה ארכיטקטונית בין שלב 2 של שרידי המצודה באתר ובין בית השרד שנחשף בתל לכיש, ומתוארך לתקופה הפרסית, ומשום כך סובר ששלב זה של המצודה שייך לימי ראשית הבית השני.
בזמן שלטונו של אנטיוכוס הרביעי הייתה בית צור עיר פרזות שלווה ומשגשגת.
חדרי הרחצה שהתגלו בה, שכללו 12 אמבטיות, מלמדים על רווחה כלכלית.
גם כיכר שוק נחשפה, עם חנויות ואכסניה, בורות מים ובריכות אגירה.
לאחר הכיבוש החשמונאי, ביצר יהודה את העיר והוסיף שלב לחומותיה על יסודות החומה הכנענית.
לאחר הכיבוש החוזר של בית צור, חוזקו ביצורי החומה והמצודה, ששלב 3 שלה מיוחס לבכחידס.
בבית צור של התקופה ההלניסטית נמצאו מטבעות רבים, בהם 180 מטבעות סלאוקים ו-20 מטבעות חשמונאיים.
נראה שסביב שנת 100 לפנה"ס, שנים ספורות לאחר כיבוש אדום על ידי יוחנן הורקנוס, נעזבה העיר ולא יושבה עוד.
בית פרסי היא משפחת אצולה אנגלית, שהייתה החזקה ביותר בצפון אנגליה במשך מרבית ימי הביניים.
היא החזיקה בתואר ברון פרסי כבר בשנת 1066. שמה של המשפחה נגזר משמו של הכפר פרסי-אן-אוז' שבנורמנדיה, מושבה של המשפחה לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה.
ב-1766 הפך התואר רוזן נורת'מברלנד לדוכס נורת'מברלנד.
בני המשפחה מחזיקים בתואר זה עד ימינו.
בדומה ליריבתה ההיסטורית של המשפחה, משפחת נוויל , אומץ שמה של המשפחה לאחר נישואים ליורשת.
הפרסים של ימינו הם צאצאים של ג'וסלין מלוון , בנו של גודפרי הראשון, רוזן לוון ושל אגנס דה-פרסי , בתו של ויליאם דה-פרסי ושל אדלייד דה קלארה (de Clare).
הנרי פרסי, הרוזן השני מנורת'מברלנד (1394-1455)
הנרי פרסי, הרוזן הרביעי מנורת'מברלנד (1449-1489) (התואר הוענק מחדש ב-1470)
הנרי אלגרנון פרסי, הרוזן החמישי מנורת'מברלנד (1478-1527)
הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד (1502-1537)
הנרי פרסי, הרוזן השמיני מנורת'מברלנד (1532-1585)
הנרי פרסי, הרוזן התשיעי מנורת'מברלנד (1564-1632)
אלגרנון פרסי, הרוזן העשירי מנורת'מברלנד (1602-1668)
ג'וסלין פרסי, הרוזן האחד-עשר מנורת'מברלנד (1644-1670)
יו פרסי, הרוזן השני מנורת'מברלנד (1714-1786) (הפך לדוכס מנורת'מברלנד ב-1766)
יו פרסי, הדוכס השלישי מנורת'מברלנד (1785-1847)
אלגרנון פרסי, הדוכס הרביעי מנורת'מברלנד (1792-1865)
ג'ורג' פרסי, הדוכס החמישי מנורת'מברלנד (1778-1867)
אלגרנון ג'ורג' פרסי, הדוכס השישי מנורת'מברלנד (1810-1899)
הנרי ג'ורג' פרסי, הדוכס השביעי מנורת'מברלנד (1846-1918)
אלן איאן פרסי, הדוכס השמיני מנורת'מברלנד (1880-1930)
הנרי ג'ורג' אלן פרסי, הדוכס התשיעי מנורת'מברלנד (1912-1940)
יו אלגרנון פרסי, הדוכס העשירי מנורת'מברלנד (1914-1988)
הנרי אלן וולטר ריצ'רד פרסי, הדוכס האחד-עשר מנורת'מברלנד (1953-1995)
רלף ג'ורג' אלגרנון פרסי, הדוכס השנים-עשר מנורת'מברלנד (נולד ב-1956)
ג'ורג' דומיניק פרסי, רוזן פרסי (נולד ב-1984)
בית פלגסטאף הוא מבנה היסטורי הממוקם בפארק הונג קונג שבאי הונג קונג, בדרך קוטון טרי (Cotton Tree Drive).
המבנה שימש את מגורי מפקד כוחות הצבא הבריטיים באי, וכיום משמש כמוזיאון לכלי תה.
בית פלגסטאף נבנה בשנת 1846 על מנת לשמש כביתו של מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג.
המבנה נבנה כחלק ממבני המגורים - מגורי ויקטוריה (Victoria Barracks) שהוקמו על גבעה הצופה על דרך המלכה (Queen's Road).
באותה עת מחנה צבא זה היה בסמוך לחוף הים.
המבנה נקרא בשם "בית המפקדה" (Headquarter House) עד שנת 1932.
המבנה הוקם בסגנון התחייה היוונית.
ככל הנראה המבנה תוכנן על ידי מרדוך ברוס (Murdoch Bruce) הסקוטי.
מייג'ור ג'נרל ג'ורג' צ'ארלס ד'אגילר, מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג בין השנים 1844–1846 והמשנה למושל הונג קונג באותה עת, היה הראשון שהתגורר במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג נפגעו האגף המערבי והמזרחי של המבנה מהפצצות.
שלטונות הכיבוש היפניים שיקמו את המבנה, והמבנה שימש כמגורי מפקד האי היפני.
לאחר שחרור הונג קונג שב המבנה לשמש את מפקד הצבא הבריטי במושבה, ושימש כבית המפקד עד שנת 1978 עת שמפקד הצבא הבריטי במושבה עבר למבנה חדש שנבנה עבורו ברחוב בארקר.
בשנת 1981 המבנה ניתן לממשלת הונג קונג, יחד עם שאר המחנה הצבאי על מנת שישמש כשטחי ציבור.
בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי, שוקם למראהו המקורי, וחוזק על מנת שיוכל לשמש כמוזיאון.
בשנת 1984 הפך המבנה למוזיאון לכלי תה, סניף של מוזיאון הונג קונג לאמנות.
בשנת 1995 נוסף למבנה אגף חדש - אגף ק.
Lo Gallery) הנקרא על שם אספן מקומי אשר תרם את אוספיו לעיר הונג קונג בשנות ה-70. אוספים אלה מהווים כיום את עיקר מוצגי המוזיאון.
בֵּית פִּין (Finn) בַּכֶּרֶם אַבְרַהַם (שמו העממי הנוסף; בֵּית כֶּרֶם אַבְרַהַם) ברחוב עובדיה 24 בירושלים, הוא אחד ממספר בתים מודרניים ראשונים שנבנו מחוץ לחומות ירושלים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19. לדעת הגאוגרף יהושע בן אריה, מביניהם הוא "אולי, החשוב-ביותר".
חוקר ארץ ישראל פנחס גרייבסקי כתב שהבית היה "הראשון שנבנה מחוץ לחומות ירושלים בידי יהודים בשביל יהודים", בעת החדשה.
כינויו של הבית ניתן לו על שם בעלי הקרקע עליה הוא נבנה - הקונסול הבריטי ג'יימס פין.
הקרקע שעליה נבנה הבית נרכשה על ידי הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו בשנת 1852. הסכום ששולם עבורה 250 ליש"ט, הועבר בתשלומים במשך 5 שנים.
בשטח שבו נבנה הבית נמצא קולומבריום מהתקופה הרומית, מספר גתות עתיקות חצובות בסלע, ובורות מים, שנחצבו על ידי פועלים יהודים אנשי היישוב הישן.
גרייבסקי כתב בספרו כי על הבורות נחקקו כתובות מיוחדות, כגון: "אסוף את העם ואתן להם מים".
מעל משקוף הכניסה חקוקות היו המילים: "יראת אלהים מועלת (מועילה) לכל, בשנת 1852", ועל השנייה: "תן לנו היום לחם חוקנו, בשנת 1855"; ובשער של הבית היו חקוקות המילים: "כרם אברהם אבינו בשנת התרי"ב 1852", המנציחה את תאריך רכישת הקרקע.
הבית נבנה על ידי כחמישים פועלים יהודים בשנת 1855, כחלק ממפעל התיישבות שיזם פין בשנות החמישים של המאה ה-19, מפעל שיהא, במילותיו, "מושבת החרושת להעסקתם של בני ירושלים".
פין ורעייתו הקימו חווה חקלאית שנקראה "כרם אברהם" על שם אברהם אבינו, ובמרכזה בית מידות, ששתי קומותיו נבנו בהדרגה.
סביב הבית זרעו מיני תבואות ונטעו עצי פרי; ובהם זית וגפן, ומהם הצליחו הפועלים לייצר מעט שמן ויין.
בשנותיו הראשונות, שימש הבית כמעון קיץ למשפחת פין, ולאחר פטירת ג'יימס, כבית מגורים לרעייתו.
בתקופת המנדט הבריטי שימש הבית כמפעל סבון ובהמשך הוסב לבית סוהר לצעירים שנתפסו או הורשעו בפשיעה.
לאחר הקמת המדינה היה הבית אכסניה ליחידות צה"ל: משמר הגבול והגדנ"ע, כסניף של מתחם המחנה הצבאי שנלר הסמוך.
המבנה הוכרז על ידי עיריית ירושלים כאתר לשימור.
בשנת 1980 מכר מינהל מקרקעי ישראל את הבית, שהיה בניהולו, למרכז מוסדות קרלין סטולין של חסידי קרלין.
הקונים ובנו בניינים סביבו אך גם דאגו לשמר את רוב הבית וסביבתו בהתאם לאופי האדריכלי ההיסטורי, על פי הנחיות רשות העתיקות ועיריית ירושלים.
על קירות הבית המקורי מוצגת גלריית תמונות על האתר וכן מספר פריטים בעלי עניין היסטורי המוצגים במקום.
במתחם הבית שוכנת קריית חינוך גדולה, הכוללת שני מוסדות לבנות, ובהם כ-1,000 תלמידות.
האחד, "בית ברכה", בית חינוך לבנות של קהילת חסידי קרלין-סטולין.
נוסד בשנת 1961 כמסגרת חינוכית ייחודית בהתאם למורשת החסידות.
במסגרתו פועלים מעונות יום, גני ילדים, בית ספר יסודי ועל-יסודי.
השפה המדוברת היא יידיש, אולם שפת ההוראה היא עברית.
השני, "בת ציון" נועד לקליטה וחינוך בנות עולות ממדינות חבר העמים.
בית ספר הוא על-יסודי, במתכונת של ממלכתי דתי ובתנאי פנימייה באיכות גבוהה.
נוסד בשנת 1996 על ידי מרכז מוסדות קרלין-סטולין, כהמשך למסגרות החינוך לנוער היהודי שהוקמו על ידם במדינות חבר העמים, מיד לאחר ה"פרסטרויקה", בשנת 1989.
בֵּית פָּלֶט הייתה עיר בתחומי נחלת שבט יהודה בחבל ארץ יהודה בתקופת המקרא.
בספר יהושע נאמר כי שוכנת על גבול אדום:
יש הסוברים כי שמה נקבע בשל משפחת פלט שהתגוררה בעיר, אשר הוזכרה בספר דברי הימים ברשימות היוחסין של שבט יהודה:
בספר נחמיה היא הוזכרה כיישוב יהודי בנגב:
במאה ה-20 שיערו חוקרים כי אתר בית פלט נמצא כנראה בסביבות באר שבע.
בית פיינברג הוא מבנה היסטורי בחדרה, אשר הוקם בשלבים החל בשנת 1895 או 1896 בידי ישראל (לוליק) פיינברג, והיה אחד המבנים הראשונים ביישוב.
כיום שוכן הבית ברחוב ז'בוטינסקי 34 בעיר ומשמש כמוזיאון ומרכז תרבות.
גרעין המבנה נבנה מאבני כורכר, ובשל הקושי בהשגת היתרי בנייה מהשלטונות העות'מאנים בארץ שימש תחילה כרפת או כאורווה.
ב-1898 עברה משפחת פיינברג מיפו לחדרה והתגוררה בבית, אך שבה עד מהרה ליפו, לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת.
בניית הבית וקנית האדמות החקלאיות מומנו ברובם על ידי דב (בוריס) פינברג, אחיו של ישראל, אשר המשיך לחיות ברוסיה בחלק מהזמן עבד שם והשקיע כספים רבים בבנית הבית ובקנית אדמות חדרה.
רק בשנת 1906 או לאחריה, החלה בניית אגפיו האחרים של המבנה, שהוקמו סביב חצר פנימית בצורת האות ח'.
בצלע המערבית של המבנה נבנו ארבעה חדרים וחדר אוכל שפנה אל החצר הפנימית.
באגף הצפוני היו שתי קומות, ובין היתר הותקן בו בית שימוש, דבר יוצא דופן לתקופה.
באגף הדרומי נבנו חדרי השירות: מטבח, אמבטיה ומגורי העוזרת.
בחצר הפנימית טיפחה אם המשפחה פניה פיינברג, גן ורדים ואירוסים, וכאשר הברון אדמונד רוטשילד ביקר בבית בשנת 1914, העניקה לו זר ופקעות אירוסים.
מתחת למבנה נחפר מרתף גדול שתקרתו מקומרת, ובעת גירוש תושבי דרום הארץ בידי הטורקים התגוררו בבית קרובים ומכרים של המשפחה, והמרתף שימש להטמנת חפצי ערך.
בני משפחת פיינברג היו ידועים כאניני טעם, דבר שבא לידי ביטוי בריהוט ובכלי הבית, ובציורי קיר בסגנון אר דקו ואר נובו.
במאורעות תרפ"א שהתרחשו ב-6 במאי 1921, הותקפה חדרה בידי פורעים ערבים מטולכרם.
בתיה הדרומיים של המושבה נעזבו ו-14 מהם, ובהם בית פיינברג, נבזזו והועלו באש.
פניה פיינברג לא חזרה מאז לגור בבית, והוא היה נטוש ומוזנח במשך עשרות שנים.
הבית תואר רבות בספר אות מאבשלום.
המבנה שופץ על ידי עיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת, קרן קיימת לישראל ומוזיאון החאן בחדרה, והושב למצבו בתחילת המאה ה-20. בין היתר שוחזרו גם ציורי הקיר.
בשנת 2008 נפתח במקום מרכז תרבות ומוזיאון המציג את תולדות משפחת פיינברג, תוך שימת דגש על אבשלום פיינברג.
בחדר האוכל מוצג סרט תיעודי המתאר את שיפוץ הבית ושימורו, ובחצר הפנימית פועל בית קפה.
בחצר גדל חוטר מדקל אבשלום שהיה במקום נפילתו ליד רפיח.
המקום מופעל על ידי 'נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה'
בית פריימן אחד הוא מבתיה הראשונים של המושבה ראשון לציון.
נבנה ב-1883 על ידי אהרן מרדכי פריימן ומשמש את המשפחה מאז הקמתו.
בית פריימן הוקם ב-1883 במרכזה של ראשון לציון.
הבית הוקם על ידי אהרון מרדכי פריימן, שהיה מעשרת המתיישבים הראשונים של המושבה.
פריימן, שנולד בוורשה, הגיע ב-1882 ארצה עם אשתו מרים וששת ילדיו והתיישב בראשון לציון.
מתוך כבוד לפריימן כונה הבית "בית המייסד".
חנוכת הבית באביב 1883 נחגגה בטקס גדול שנתן ליחיאל מיכל פינס את ההשראה לכתוב את השיר חושו אחים חושו.
הבית שימש את ילדיו של פריימן גם לאחר שנישאו וכשגדלו בנה פריימן, בחצר הבית, בית כנסת לתפילה ובית מדרש לילדים.
פריימן ששימש כשופט צדק בסכסוכים בין המתיישבים לערביי הסביבה השתמש בביתו כבית משפט לבוררות.
בחצר הבית נטע פריימן גפנים.
צאצאיו של פריימן עדיין גרים בבית.
הבית בן שתי קומות נבנה מאבני כורכר בסגנון בית איכרים במזרח אירופה.
גרם מדרגות חיצוני הוביל לשתי הקומות.
הגג כוסה ברעפים כשקורות ברזל חיזקו את תשתית הגג.
בחזית הבית עוגני ברזל בצורת האותיות F.M – ראשי תיבות של שמו של פריימן.
בית פֿוּרִיכּ היא עיירה פלסטינית בנפת שכם שבשומרון, כתשעה קילומטרים דרומית-מזרחית לשכם.
יש המזהים אותה עם היישוב היהודי פֶּרֶךְ, שהתקיים בתקופת המשנה בשומרון ונודע באגוזיו ובשקדיו המשובחים, "אגוזי פֶּרֶך".
בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית העיירה 13,477 תושבים, לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
בשנת 2001 דווח כי העיירה אינה מחוברת לרשת המים, ואלה מסופקים באמצעות מכליות.
בשנת 2019 הונחו צינורות כחלק ממיזם לאספקת מים לכפרים בית פוריכ ובית דג'ן, אך אלה נהרסו על ידי הרשויות הישראליות, בנימוק של העדר היתר בניה.
נויבאואר וחוקרים אחרים הציעו לזהות את בית פוריכ עם היישוב פֶּרֶךְ, שמוזכר במשנה מספר פעמים בהקשר לאגוזים שנקראו על שם היישוב (לצד היישוב בדן, המזוהה עם אל-באד'אן ונמצא גם הוא בנפת שכם של ימינו).
עד המאה ה-19 גדלו באזור הכפר אגוזי מלך משובחים.
הארכאולוג הצרפתי פליקס-מארי אבל העדיף לזהות את פרך עם הכפר פרח'ה.
קונדר הציע לזהות את בית פוריכ עם כפר באותו השם שהופיע בכרוניקה השומרונית, וכותב ששומרונים ישבו במקום במאה השביעית..
המקום נזכר גם בתולידה וכן בקונטינואטיו של הכרוניקה השומרונית של אבו אל-פתח.
בשל המפגעים הרבים שיצאו מהכפר הטיל צה"ל משנת 2001 ועד לשנת 2008 כתר על בית פוריכ ועל הכפר הסמוך בית דג'ן, והמעבר התאפשר רק דרך מחסום בית פוריכ.
ב-22 באוגוסט 2011 עתר ראש המועצה לבג"ץ, בדרישה לאפשר לתושבים גישה לאדמותיהם החקלאיות הסמוכות להתנחלות איתמר ומאחזיה השונים, גישה שנמנעה מהם במשך כעשור.
כעבור שנה התאפשרה מחדש הגישה לאדמות, לאחר שהתברר שהצו האוסר על הגישה הוצא לאחר הגשת העתירה.
ב-2007 הוקמה בכפר אנדרטה לזכרם של סדאם חוסיין, צאצאיו, וחבריו השהידים.
מהכפר יצאה "חוליית בית פוריכ" שעסקה בטרור בשומרון ובמרכז הארץ.
בשנת 1970 חיסל צוות של חיילי צה"ל המחופשים לערבים את החוליה.
ב-26 באוקטובר 1998 רצח גור האמל, תושב איתמר השכנה, את אחמד סולימאן חטאטבה, בן 68, תושב בית פוריכ שעסק בעיבוד אדמתו.
ב-29 למאי 2002 יצא מחבל מהכפר אל ההתנחלות הסמוכה איתמר, שם רצח ביריות שלושה נערים בישיבה התיכונית "חיצים" ופצע שניים נוספים.
ב-26 לדצמבר 2003 עצרו חיילי צה"ל שני פעילי החזית העממית מתושבי הכפר, בטענה שהתכוונו לבצע פיגוע תופת.
המעצר נעשה יום לאחר הפיגוע בתחנת האוטובוס במחלף גהה במהלכו רצח מחבל אחר מהכפר ארבעה ופצע שישה עשר בני אדם.
ב-1 באוקטובר 2015 נרצחו בסמוך לכפר איתם ונעמה הנקין שנסעו ברכבם עם ארבעת ילדיהם.
ב-11 ביוני 2016 נהרג תושב הכפר מירי חיילים במחסום הכניסה לכפר.
לפי דובר צה"ל, ההרוג נורה כשניסה לתקוף חיילי צה"ל בסכין, הפלסטינים דיווחו כי האיש היה מעורער בנפשו ולא נשא סכין.
באנדרטה שבכפר מונצחים כ-90 מתושבי הכפר שנהרגו מאז מלחמת ששת הימים: במהלך הפגנות והפרות סדר, פעולות טרור, בני הכפר שנהרגו באירועי ספטמבר השחור וכאלו שנהרגו בידי מתנחלים.
רכס ההר שעליו בנוי הכפר, רכס ג'דוע, ממוקם על קו פרשת המים הארצי.
באזור הכפר, נובעים מעיינות שכבה רבים.
הכפר ממוקם בחלקה הדרומי של בקעת בית דג'ן, המשמשת לגידולי דגנים וירקות.
אזור הכפר ידוע באגוזיו המשובחים, הסיבה לאיכותם של האגוזים היא כי קור גורם להשבחת האגוזים, יחד עם אדמת סחף עמוקה.
האזור מצוי בבקעת בית דגן, שהיא עמק גבוה וקריר, עם אדמת סחף עמוקה.
מכיוון שההרים מסביבו גבוהים יותר, אוויר קר גולש מההרים לעמק והטמפרטורות בו בלילה נמוכות מההרים שסביבו.
בית פישר הוא מוזיאון עירוני והיסטורי לתולדות קריית אתא אשר הוקם ב-1925.
המוזיאון מנוהל על ידי רוחי ליפשיץ ומטרתו תיעוד תולדות העיר והנצחת מורשת מייסדיה.
הבית נבנה בסוף המאה ה-19, והוא היה הבית המרכזי בכפר הערבי כפר עטה אשר קדם לקריית אתא.
(כפר עטה הוא שם המושבה שקדמה לקריית אתא אשר הוקמה בשנת 1925, על ידי חברת "עבודת ישראל".
כפר עטה נקראה על שמו של כפר האריסים הערבי "כופרתא", שאדמותיו נקנו מן האפנדי- בעל הקרקעות הערבי).
הבית נודע בעיקר בשם "בית הבק" (בתרגום לערבית= בית האדון) כלומר ביתו של אדון הכפר.
בראשית ימי כפר עטה גרו בבית פישר, "המוכתר" יהושע פישר, מי שעמד בראש היישוב העברי המתחדש, ואשתו רבקה פישר, ולאחר מותם הורישו את הבית לאגודת תו"מ (תורה ומלאכה) להנצחת שמם, וציוו את ביתם למען פעילות קהילתית.
במוזיאון יש כלים עתיקים המלמדים חיי היומיום של מייסדי קריית אתא משנת 1925.
אחת מהתערוכות במוזיאון, היא תערוכת "ממעוף הציפור".
אשר מציגה, צילומי אוויר שמראים את התפתחותה של קריית אתא.
במוזיאון יש גם ארכיון המכיל מסמכים, קלטות, תמונות וזיכרונות של תושבי היישוב הוותיקים.
וגם חומר מודרני יותר, שמכיל פרסומים מהעיתון המקומי "קל אתא" ותיעוד היישוב וקהילתו.
"בית פושקין" הוא רומן מאת אנדריי ביטוב, שנכתב בשנים 1964–1971. פורסם בברית המועצות במהלך הפרסטרויקה, בשנת 1987 על ידי אזבוקה אטיקוס.
יצא לאור בישראל בהוצאת עם עובד.
גיבור הרומן הוא הפילולוג הלנינגרדי ליובה אודוייבצב, נציג דור שנות ה-60. הרומן מגולל את חייו, החל מסיום לימודיו לעבודה במכון לספרות רוסית, המכונה בית פושקין.
הרומן מורכב מפרולוג שנקרא "מה לעשות?", שלושה חלקים, שכל אחד מהם מחולק לפרקים ומסתיים בתוספת ובפרשנות.
הטקסט של הרומן נקטע על ידי סטיותיו של המחבר, שנמצאות באיטליה.
רומן לנינגרדי" מספר על מערכת היחסים של ליובה עם קרובי משפחה.
סבו הוא פילולוג מפורסם שטוהר בשנות סטלין, שלויובה מעולם לא ראה.
אביו הוא גם פילולוג, מורה באוניברסיטה.
ליובה לא אוהב אותו, את מקומו של אביו במוחו של ליובה תופס ידיד המשפחה הדוד מיטה, או "הדוד דיקנס", ותיק מלחמת העולם הראשונה, מלחמת האזרחים ברוסיה, ומלחמת העולם השנייה והמחנות.
ליובה נכנס לפקולטה לפילולוגיה ולומד שסבו, מודסט פלטונוביץ', חזר.
הפגישה היא בכלל לא מה שציפה לו.
נספח לקטע: שני סיפורים קצרים של הדוד דיקנס, שנפלו לידיו של ליובה.
במרכז החלק השני, המכונה "גיבור זמננו.
גרסה וגרסה של החלק הראשון" - אירועים שהתפתחו במקביל לאירועים המתוארים בחלק הראשון.
זה מתחיל בתאריך מפתח: "ב-5 במרץ 1953 ידוע מי מת".
בחלק השני, המחבר מתמקד במערכת היחסים של ליובה מחוץ למשפחה.
עם בן כיתתו וחבר כיתתו מיטישאטייב, שיש לו השפעה מוזרה על ליובה.
עם שלוש נשים: "פאינה", אלבינה וליובאשה.
כואב במיוחד הקשר עם פאינה, המבוגרת והמנוסה יותר מליובה.
נספח לקטע: מכירה מחדש של המאמר המדעי של ליובה "שלושה נביאים" עם ניתוח של שלושה שירים: "הנביא" מאת אלכסנדר פושקין, "הנביא" מאת מיכאיל לרמונטוב, "טירוף" מאת פיודור טיוטצ'ב.
מודגש כי כל השירים נכתבו בתקופה בה מחבריהם היו בני עשרים ושבע.
אותו גיל של ליובה בזמן כתיבת המאמר.
שיר על חוליגניזם קטנוני " הוא המשך ישיר לשני החלקים הראשונים, שבהם קווי העלילה מתמזגים לאחד.
ליובה נשאר בתפקיד בבית פושקין בחגי נובמבר.
הוא לא יכול לסרב, שכן מיד אחרי החגים הוא יגן על עבודת המחקר שלו.
לפתע מגיע מיטישייב עם תלמידו, אותו הוא מכנה "פון גוֹטִיץ'".
ואז מגיע "בלנק", עובד לשעבר של המכון.
הערב, שהתחיל במסיבת שתייה ידידותית, מסתיים בשערורייה גרנדיוזית ובדו-קרב (רק קטטה) בין ליובה ומיטיישטיב.
הכותב מציע אפשרויות שונות לגמר.
באחד מהם, ליובה נספה, באחרת הוא נשאר בחיים ובעזרת הדוד דיקנס מחזירה את הסדר במשרד ההרוס של המכון.
נספח לקטע: ההיסטוריה של יחסי הסופר עם גיבורו, בהשוואה לרדיפה אחר צב אכילס.
הרומן מסתיים ב"פרשנות", שם המחבר מדבר על האנשים והמציאויות היומיומיות המוזכרות בטקסט (הצעצוע "פיזור", פבליק מורוזוב ועוד), על ההיסטוריה של יצירת הרומן.
אנדריי ביטוב החל לכתוב את הרומן בשנת 1964, שהתרשם ממשפטו של יוסף ברודסקי, כאשר נראה כי עידן ה"הפשרה" מכבר הסתיים.
בהתחלה זה אפילו לא היה רומן, אלא סיפור שנקרא "אאוט" (תואם את החלק השלישי).
כשהסיפור צמח לרומן, החליט ביטוב לשנות את השם.
בהדרגה הוא הגיע לשם הנוכחי - "בית פושקין".
בנספח לסעיף השלישי מוסבר השם באופן הבא: "...והספרות הרוסית, וסנקט פטרבורג (לנינגרד), ורוסיה - כל זה, כך או אחרת, בית פושקין ללא ביתו המתולתל." לסופר היו כמה אפשרויות לתרגום המשנה: רומן ענישה, רומן פילולוגי, רומן לנינגרדי, שתי גרסאות, שיר על חוליגניזם קטנוני.
הרומן הושלם בשנת 1971 והודפס בסאמיזדאט.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1978 על ידי ההוצאה האמריקאית ארדיס.
פרסום זר (והשתתפות בסיפור מטרופול) חסם עבור ביטוב את האפשרות להדפיס כל דבר בברית המועצות.
רק במהלך הפרסטרויקה ספריו החלו להופיע שוב.
בית פושקין התפרסם בכתב העת New World בשלושת הגיליונות האחרונים בשנת 1987. בשנת 1989 התפרסמה מהדורת ספר שהגיעה לשיאה בפרשנות.
בתוכם, מודה ביטוב שהרומן הושפע ביותר מיצירתם של שלושה סופרים: מרסל פרוסט, פיודור דוסטויבסקי וולדימיר נבוקוב.
באותו מקום, הוא הודה שהסופר יורי דומברובסקי, הפילולוג מיכאיל בכטין והסופר הלא מקצועי, מחבר הרומנים איגור סטין הפכו לאבות-טיפוס של הסב אודוייבצב.
הרומן "בית פושקין" נקרא אחת הדוגמאות העיקריות לפוסט-מודרניזם רוסי (יחד עם הספרים "מוסקבה - פטושקי" מאת ונדיקט ירופייב, "בית ספר למטומטמים" מאת סשה סוקולוב ו"טיולים עם פושקין" מאת אנדריי סיניאבסקי.
היצירה נושאת מאפיינים של פוסט-מודרניזם כמו אינטר-טקסטואליות (אפיגרפים וכותרות של קטעים ופרקים שמתייחסים ליצירות הקלאסיות של הספרות הרוסית), חוסר השלמות העיקרי של הנרטיב, אירוניה, מערכת היחסים המורכבת של המחבר והגיבור, הרהור על הטקסט שלו ("מחקרים אוטוליטיים").
מארק ליפובצקי סבור שהרומן "הכיר באופי ההדמיה של ההקשר התרבותי וההיסטורי <...> המהפכה הרדיקלית הזו בתפיסת העולם היא אולי החשובה ביותר בהשלכות [עידן] ההפשרה".
בית פושקין, תרגם מיכאל שקודניקוב, הספריה לעם, עם עובד, 2018.
בית פריי הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
מושבו של בית פריי הוא בתאומים, שתי טירות זהות שביניהן גשר המחבר את שתי גדות המזלג הירוק של נהר הקלשון.
בית פריי הוא בית חדש יחסית, ועם זאת הוא אחד הבתים החזקים ביותר בנחלות הנהר אחרי בית טאלי, לו נשבע אמונים, כי המעבר בתאומים הוא הדרך הטובה ביותר לעבור בין צפון וסטרוז לדרומה והבית התעשר מהאגרה שגבה על מעבר שם.
סמלם הוא שתי טירות זהות כחולות על רקע אפור.
ממזרים שנולדים בתאומים נקראים "נהריים".
בני פריי נודעים בבוגדנותם ובכך שאינם תורמים חיילים למלחמות אחרים, אם כי הם עזרו לחסל את בית סטארק ב למען בית לאניסטר.
התאומים היו בהתחלה מחסני עץ, הוחלפו במחסני אבן שגדלו לטירות מהחזקות והגדולות בווסטרוז.
כשהגיע אאיגון "הכובש" טארגאריין לנחלות הנהר מרד בית פריי במלכו הארן השחור מהארנהל ופעל יחד עם בית טארגאריין.
לאחר ניצחון הכובשים, נשבע בית פריי אמונים לבית טאלי, הלורד העליון החדש של הקלשון, יחד עם כל הלורדים מהאזור.
בזכות האגרות שגבה על המעבר בשטחו, גדל בית פריי להיות בית עשיר וגדול, נושא הדגל החזק ביותר של בית טאלי מנהרן.
ללורד וולדר פריי בן ה-91, העומד בראש הבית, היו 8 נשים, כש-7 הראשונות מתו, ויש לו אין ספור בנים חוקיים, ממזרים, נכדים ונינים.
לורד וולדר ניסה לשדך את בנותיו, נכדותיו ונינותיו וגם את בניו ללורדים או גבירות מבתים גדולים, אך רוב המהלכים הללו לא צלחו, כההצלחה הגדולה ביותר הייתה נישואיו של בנו אמון לאחותו של טיווין לאניסטר, ג'נה.
במהלך המרד של רוברט והקרב על הקלשון, בו נלחם בית טאלי לצד רוברט באראתיאון, הגיעו לורד וולדר פריי וצבאו רק אחרי תום הקרב, מה שגרם ללורד הוסטר טאלי להדביק לו את הכינוי "לורד פריי הנעדר".
כמו בית טאלי ונושאי דגלו מנחלות הנהר, גם בית פריי תמך ברוב סטארק ובביתו במלחמתם נגד בית לאניסטר.
חיילים רבים של בית פריי, וביניהם כמה בנים ישירים של הבית, נהרגו בקרבות או נשבו במהלכם.
אחד התנאים של בית פריי להצטרפותו למלחמה היא חתונה בין המלך רוב לאחת מבנותיו או נכדותיו של לורד וולדר.
החוזה הזה הופר כשרוב התחתן עם ג'יין וסטרלינג.
לורד וולדר כעס, וקייטלין סטארק, אמו של רוב, הציעה במקום זאת, כפשרה, לחתן את אחיה, אדמור טאלי, לורד נהרן הבא, עם אחת מצאצאיותיו של וולדר, שהסכים לעסקה.
עם זאת, בית פריי החליט לבגוד בבית סטארק ורצח את המלך רוב, אמו קייטלין ורוב תומכיהם שבאו לחתונתו של אדמור בתאומים, מה שזכה לכינוי "החתונה האדומה".
אדמור נשאר בן ערובה של בית פריי והבית כרת ברית עם בית לאניסטר ובית בולטון, שבעצמו בגד בבית סטארק.
בתמורה לכך הבטיח המלך טומן באראתיאון לאמון פריי, בנו של לורד וולדר הנשוי לג'נה, אחותו של טיווין לאניסטר, את טירת נהרן, כשתיכבש באופן סופי מידי בית טאלי.
לורד וולדר פריי הוא לורד התאומים.
פריי בן כ-90 שנים, היו לו 8 נשים, מהן 7 מתו, ואינספור ילדים, נכדים ונינים.
נאמר עליו שהוא הלורד היחיד בשבע הממלכות שיכול להקים צבא רק מיוצאי חלציו.
בית פרלמן הוא בניין ברחוב יפו 70 בירושלים, נקרא על שם אלימלך פרלמן, בעליו של בית המסחר שפעל בו.
בשנות ה-50 שכן בבניין "בית העם".
בשנת 1880 הקים אלימלך פרלמן את בית המסחר לחומרי בניין וסחורות ברזל.
היה זה בית המסחר לחומרי בניין הראשון בירושלים בבעלות יהודית.
בתחילה שכן בית המסחר בעיר העתיקה.
כעבור זמן העביר פרלמן את בית המסחר אל רחוב יפו, מחוץ לחומות ירושלים.
עם הזמן העסק התפתח והתרחב למספר מחסני מכירה.
בתקופה שלפני המרד הערבי הגדול ב--1936 רכש אליעזר פרלמן, נכדו של אלימלך, את המגרש שברחוב יפו מכולל ווהלין.
הוא בנה במקום מבנה בן שתי קומות, קומת המסד שימשה חנויות ובקומה שמעליה היו דירות למגורים.
בחלק מהחנויות נפתח בית העסק לחומרי בנין וברזל.
במגרש שמאחורי המבנה היו מחסני בית המסחר של משפחת פרלמן.
בשנת 1955 נבנו עוד שתי קומות למגורים.
מאחור היה מגרש עבור חומרי הבניין, ופתח שנבנה בבית עבור כניסת מכוניות אל החצר הזו.
בשנת 1947 עבר "בית העם" בירושלים משכונת זיכרון משה לקומה הראשונה בבית פרלמן.
בית העם פעל במקום עד שנות ה–60, ואז עבר לבית העם ברחוב בצלאל.
לאחר קום המדינה חיפשו השלטונות מבנה מתאים לשכן בו את הכנסת ואחת ההצעות הייתה בית פרלמן, אך לבסוף נבחר בית פרומין.
בשנות ה-50 שימשה המרפסת של "בית העם" בבית פרלמן כבימת כבוד למצעדי צה"ל.
בית פליקס נוסבאום הוא מוזיאון לאמנות באוסנבריק, גרמניה, ובו מוצגות יצירות האמנות של הצייר הגרמני-יהודי פליקס נוסבאום שנרצח באושוויץ.
בבניין נמצא גם חלל תצוגה, המתמקד בנושא גזענות ובחוסר סובלנות.
בשנות השמונים ביקשו במועצת העיר אוסנאבריק, גרמניה, להנציח את נוסבאום, בן העיר.
תערוכה מיצירותיו, אורגנה במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 1985. זמן קצר לאחר מכן, המוזיאון להיסטוריה של התרבות בעיר אוסנבריק הקדיש שני חדרים לתערוכת קבע ליצירותיו.
בשנת 1991 החליטה מועצת העיר אוסנבריק להקדיש מוזיאון לאחד מבני העיר, פליקס נוסבאום, צייר יהודי שנרצח בשואה.
בשנת 1996, הצעתו של האדריכל דניאל ליבסקינד, שכותרתה "מוזיאון ללא יציאה", זכתה בתחרות לעיצוב בשנת 1998. המוזיאון החדש נחנך על ידי גרהרד שרדר, אז ראש ממשלת סקסוניה התחתונה ואחר כך קנצלר גרמניה.
המוזיאון היה הפרויקט הראשון שהושלם של ליבסקינד.
המוזיאון החדש, שמחובר לבניין בסגנון נאו-קלאסי שבו שוכן המוזיאון באוסנבריק, הוא מבנה מודרני שמורכב משלושה אגפים (עשויים מעץ, מתכת, ובטון) שיוצרים היקף של משולש סגור, תכנון שזיכה את הבניין בתואר "המוזיאון ללא מוצא" משום שהוא בנוי כמסדרון אחד מקיף.
בכך התכוון ליבסקינד שהמבנה ישקף את התסכול וחוסר התקווה שמאפיינים את ציוריו של נוסבאום.
בניית ההרחבה הסתיימה בשנת 1998.
באגף האלון שוכנים יצירות האמנות של נוסבאום לפני המלחמה.
האגף השני, החותך את האגף הראשון, עשוי מבטון ומכיל את הציורים שנוסבאום צייר כשהוא מסתתר מפני הנאצים.
הוא מכונה "כנופיית נוסבאום", ומטרתו לעורר בלב המבקר את הרבעים הצפופים בבריסל, בהם צייר נוסבאום את יצירותיו האחרונות.
האגף השלישי, אגף המתכת מציג את ציוריו של האמן שהתגלו לאחרונה.
בפנים המוזיאון מבוך ושבילים רבים המובילים למבוי סתום.
צדי המוזיאון פונים לשלוש ערים בהן למד נוסבאום אמנות: ברלין, רומא והמבורג.
הצד הרביעי פונה למחנה הריכוז בו נהרג.
הגלריות מאכלסות כ-160 מיצירותיו של נוסבאום.
על פי הטיימס, המוזיאון, ש"המנהרה הצרה והתאורה המאופקת שלו כופים אווירה של דיכוי, משתמש בבירור בדימויים של עקירה, אובדן וחוסר הבנה." ג'ונתן גלנסי, מהגרדיאן, כינה זאת "יצירת מופת ...
בדיאלוג אדריכלי עם הציורים התלויים על קירותיה." המלעיזים, לעומת זאת, טענו כי יצירתו של נוסבאום חזקה מספיק בפני עצמה והיא הייתה מרוויחה יותר מהצגתה במרחב נייטרלי.
בית פשקוב הוא אחד המבנים הקלאסיציסטים הכי ידועים במוסקבה.
כיום המבנה שייך לספרייה הממלכתית של רוסיה.
בית פשקוב נבנה בשנים 1784–1786 ועם השלמת בנייתו הפך לאתר מורשת, ובמשך שנים רבות נחשב לאחד הבניינים היפים במוסקבה.
בית פשקוב ממוקם ליד כיכר בורוביצקאיה.
הבעלים הראשון של הבניין היה איש צבא פיוטר פשקוב, שעל שמו הבניין נקראה.
בית צַאלָח היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והחשובים ברובע היהודי בצנעא שבתימן, ובו התקיימה הישיבה הכללית.
בית הכנסת נבנה בשנת ה'ת"ם (1680), והיה בין בתי הכנסת הראשונים שנבנו אחרי חזרת יהודי צנעא מגלות מוזע וההתיישבות בקאע אל-יהוד.
את בית הכנסת בנה מארי צאלח בן יחיא, אבי משפחת צאלח (מארי צאלח צאלח, מהרי"ץ, מארי אברהם צאלח ועוד רבים), כבית כנסת משפחתי.
לאחר ביטול הגזירה כעבור כ-30 שנה, שופץ בית הכנסת על ידי מהרי"ץ.
בית הכנסת נחנך מחדש בשנת ה'תקנ"ז (1797).
הרב עמרם קורח סבור שלפני גזירת החורבן נמכר בית הכנסת לרב שלום עראקי, ולאחר הגזירה נקנה על ידי מהרי"ץ ונבנה מחדש.
פרופ' יהודה רצהבי סבור שבית הכנסת לא נמכר לרב שלום עראקי, אלא שהיו קיימים שני בתי כנסת, אחד בית צאלח, ובית כנסת נוסף בבית מהרי"ץ, שלאחר שמהרי"ץ קנה את בית צאלח איחד בין בתי הכנסת.
בסביבות שנת ה'תרצ"ו (1936) פרצה מחלוקת על בעלות בית הכנסת, בין פלג הדרדעים לפלג העיקשים.
לאחר התערבות האימאם יחיא והשופט מוחמד אבו טאלב, נגזרה גזירה להרוס את כל בתי הכנסת עליהם יש מחלוקת, וביניהם בית צאלח.
מתפללי בית הכנסת ותושבי השכונה יצאו להפגנה מול בית האימאם יחיא ובנו אחמד, שהורה להפסיק מיידית את ההרס.
מבנה בית הכנסת היה מרובע, והיה מפואר ביותר.
לבית הכנסת הייתה חצר גדולה מצדו הצפוני.
בבית הכנסת היו 4 ארונות קודש מלאים בעשרות ספרי תורה, וביניהם ספר תורה עתיק ומקודש המכונה "אלזָקֵן".
בית הכנסת היה חשוב ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת: .
בבית הכנסת התקיים מוסד הישיבה הכללית, שפעלה בו החל משנת ה'ת"ם (1680) עד ה'תרס"ה (1905), בו בוטלה הישיבה עקב מאורעות חוזת אלנפר ופטירת רוב חכמיה.
בית הכנסת שימש לעצרות תפילה המוניות, מפאת גודלו, יופיו וחשיבותו.
לבית הכנסת היו מנהגים ייחודיים שנהגו רק בו ולא בשאר בתי הכנסת בעיר.
לאחר עליית יהודי תימן לארץ ישראל, הוקם בשכונת בית ישראל בירושלים בית כנסת שנקרא "חברת אחים – בית צאלח", על שמו של בית הכנסת בצנעא.
בבית כנסת זה התפללו מרבני ירושלים, כגון מארי רצ'א צארום, מארי יוסף צאלח הזהב, ועוד רבים.
פתחיה - מוסדות לחינוך מיוחד, היא עמותה רשומה המספקת חינוך לילדים בעלי צרכים מיוחדים, באמצעות עשרות מוסדות בערים השונות ברחבי ישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1995 כדי לתת מענה לילדים המתמודדים עם קשיים שפתיים ורגשיים, ובהמשך התפתחה והיא כוללת גם מוסדות המטפלים בילדים בעלי עיכוב התפתחותי, מוגבלות שכלית-התפתחותית, תסמונת דאון, הפרעות תקשורת ולקויות אחרות.
בשנת הלימודים תשפ"ד לומדים ב-158 מוסדות הרשת מעל 4,500 ילדים, ומועסקות בה כ-1000 נשות צוות חינוכי וטיפולי.
מלבד זאת מפעילה הרשת צהרונים בחינוך הרגיל כזכיינית של משרד החינוך.
בשנת 1995 הקים יצחק גולדקנופף, מנכ"ל רשת גני ילדים ומעונות יום בית יעקב, את המוסד הראשון של פתחיה בירושלים.
היוזמה נולדה בעקבות הצורך שעלה מן השטח: כאשר נוכח יצחק גולדקנופף לראות, כי בגנים החרדיים חסר מענה מקצועי לקידום ילדים בעלי לקויות למידה וקשיים ספציפיים – כגון קשיי שפה, התנהגות ועוד – הוא הקים עבורם מסגרות מתאימות.
המוסדות הראשונים של רשת פתחיה נועדו לילדים בעלי מצוקות שפתיות ורגשיות, אך בהמשך התפתחה הרשת לתחומים נוספים, והקימה מסגרות לימודיות וטיפוליות עבור ילדים המתמודדים עם לקויות שונות, כגון: עיכוב התפתחותי, מוגבלות שכלית-התפתחותית, תסמונת דאון, אוטיזם ועוד.
נכון לשנת 2024 פועלת פתחיה בירושלים, בית שמש, גן יבנה, מודיעין עילית, ערד, בני ברק, ביתר עילית ונתיבות.
האג'נדה המייחדת את רשת פתחיה היא השאיפה להביא את תלמידיה למקסימום עצמאות והשתלבות מיטבית בקהילה.
הרשת פיתחה מודל ייחודי לשילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים במסגרות רגילות, והיא מיישמת אותו, בין היתר, באמצעות שיתוף פעולה עם רשת "גני ילדים ומעונות יום בית יעקב", ושילוב הילדים המיוחדים במסגרותיה.
בשנת הלימודים תשפ"ד מפעילה הרשת מעל 70 גנים טיפוליים ומשלבים, מעל 60 צהרונים וכן מעונות יום, מרפאות להתפתחות הילד ובתי ספר לילדים ולצעירים בעלי מוגבלות שכלית-התפתחותית.
הרשת מפעילה גנים בעברית וביידיש.
נוסף לפעילות במסגרות החינוכיות והשיקומיות, הרשת הקימה בתשע"ח (2018) את "פלוס" - מרכז לפיתוח מצוינות מקצועית בקרב מטפלות פרא-רפואיות.
הרשת מפעילה ברחבי הארץ כ-60 גני שפה וגני התפתחות, שהם גנים ייעודיים לילדים בעלי קוגניציה תקינה, המתמודדים עם לקות ספציפית - שפתית ו/או רגשית.
גני השפה וההתפתחות מעניקים לילדים מעטפת חינוכית, לימודית וטיפולית מלאה, שבאמצעותה הם מצמצמים פערים ורוכשים כלים ומיומנויות להשתלבות מיטבית במסגרות לימוד רגילות.
הצוות הפרא-רפואי בגני השפה כולל קלינאית תקשורת, מרפאה בעיסוק ומטפלת רגשית.
כמו בכל מסגרות "פתחיה", גם בגני השפה וההתפתחות מושם דגש משמעותי על שילוב הילדים בגנים רגילים.
מיקומם של רבים מהגנים, בסמוך לגני ילדים של רשת "בית יעקב", מאפשר שילוב טבעי ואופטימלי, באמצעות פעילויות משותפות לילדי שני הגנים.
הרשת מפעילה גני קידום המיועדים לילדים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית (מש"ה), תסמונת דאון ולקויות אחרות.
יום הלימודים בגנים אלה כולל סל טיפולים שניתן על ידי קלינאית תקשורת, פיזיותרפיסטית, מרפאה בעיסוק ומטפלת רגשית.
גם הילדים בגני הקידום (מש"ה) נהנים מתוכנית שילוב אישית, המותאמת להם במדויק, ובמסגרתה הם חווים מפגשים ועשייה משותפת עם ילדים בגנים רגילים.
עבור ילדי גני הקידום (מש"ה) מפעילה רשת פתחיה גם צהרונים ומועדוניות טיפוליות.
גני השילוב של הרשת מיועדים לילדים בעלי קשיים שפתיים משמעותיים, אך כאלה שנמצאו מתאימים לגן רגיל.
גן השילוב פועל כ'תת-כיתה' במסגרת גן ילדים רגיל.
ילדי גן השילוב מעבירים את רוב יום הלימודים במסגרת הגן הרגיל, כאשר שעות מסוימות מוקדשות למפגשים עם גננות בעלות הכשרה לחינוך מיוחד.
עיקר העבודה עם הילדים מוקדש לקידום כישורי השפה והכנה להשתלבות מלאה בכיתה א'.
פתחיה מפעילה טב"מ (טיפול בריאותי מקדם) בגני תקשורת המיועדים לילדים בגילאי 3-7, המאובחנים על רצף האוטיזם (ASD).
בגנים אלה פועל צוות מקצועי רב-תחומי, הכולל: קלינאית תקשורת, מרפאה בעיסוק, פיזיותרפיסטית (בהתאם לצורך הספציפי של הילד), עובדת סוציאלית קלינית, מטפלת באמנויות ומנתחת התנהגות.
רופא מלווה את הגן ומעניק ייעוץ רפואי על פי הצורך.
תוכנית קידום אישית נבנית ומיושמת עבור כל ילד באופן פרטני.
הרשת מפעילה מעונות יום שיקומיים בפריסה ארצית, עבור תינוקות ופעוטות בעלי צרכים מיוחדים.
בשנת 2005 הוגדרה פתחיה כ"זכיינית מס' 1 להפעלת מעונות יום שיקומיים" מטעם משרד הרווחה ומשרד הבריאות.
במועצה המקומית גן יבנה מפעילה פתחיה מעון ייעודי לתינוקות ופעוטות המוגדרים על רצף האוטיזם (ASD).
בדומה למעונות השיקומיים, גם במעון התקשורת ניתן לילדים סל טיפולים מקיף על ידי צוות פרא-רפואי.
סביבת הלימודים במעון מופחתת גירויים ומותאמת במיוחד לצרכיהם הייחודיים של הילדים.
בשנת 2019 הקימה 'פתחיה' בית ספר לחינוך מיוחד בעיר בית שמש.
בית הספר משרת ילדים בעלי מוגבלות שכלית והתפתחותית בינונית עד קשה, והוא בית הספר הראשון לחינוך מיוחד הראשון בעיר.
בשנת 2023 הוקם בירושלים סניף נוסף של בית הספר פיתוחים, המיועד לילדי תסמונת דאון בתפקוד גבוה.
הקו המוביל בבתי הספר של פתחיה הוא פיתוח מקסימלי של עצמאות אצל התלמידים, והרחבת טווח ההישגים שלהם מתוך כבוד ואמון בלתי מסויג ביכולותיהם.
הרשת מפעילה מרפאות להתפתחות הילד אשר מעניקות לילדים מעטפת של אבחון מקיף ושל טיפולים פרא רפואיים בתחומי התקשורת, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, והדרכת הורים על ידי עובדת סוציאלית.
היחידות מעניקות שירות בעברית, יידיש, אנגלית, צרפתית ורוסית.
בשנת 2008 הקימה "פתחיה" את מרכז "גדלים ביחד", המספק מעטפת ייחודית לקידום תינוקות ופעוטות עם צרכים מיוחדים, ולתמיכה רגשית במשפחותיהם.
המעטפת כוללת טיפולים פרא-רפואיים מקדמים לילדים, וליווי אישי ו/או קבוצתי מעצים לאימהות.
למרכז סניפים בירושלים ובמודיעין עילית, והוא מנוהל ומתופעל על ידי צוות מקצועניות בעלות ניסיון עשיר ומומחיות ספציפית בקידום ילדים עם צרכים מיוחדים.
כל שירותי "גדלים ביחד" ניתנים ללא עלות.
המרכז לפיתוח מצוינות מקצועית "פלוס"
מרכז שהוקם על ידי פתחיה בשנת 2018, ומיועד לנשות מקצוע בתחומי הטיפול הפרא-רפואי.
המרכז מקיים סדנאות, השתלמויות והרצאות על ידי המומחים המובילים, ומנגיש לנשות המקצוע מגוון הזדמנויות להתפתחות מקצועית ואישית.
ישראל גולדקנופף, מנכ"ל הרשת בין השנים 2017-2022
מנכ"ל הרשת מאז 2022 הוא יהודה אריה גולדקנופף.
בשנת 2004 זכתה הרשת לתעודת הוקרה מאת בית איזי שפירא.
בשנת 2017 קיבל מייסד הרשת ומנהלה עד לשנת 2022, יצחק גולדקנופף, את אות 'מגן הבריאות' של שר הבריאות, על פעילות רשת 'פתחיה'.
בית פתוח חלק א' הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי שלומי שבן, שיצא בשנת 2023.
האלבום יצא כתשע שנים לאחר אלבומו הקודם של שבן, "תרגיל בהתעוררות".
תמיר מוסקט ואסף תלמודי, מפיקי האלבום הקודם, שיתפו פעולה עם שבן גם בהפקת אלבום זה.
האלבום כולל שבעה שירים, שלושה מתוכן יצאו כסינגלים.
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל "מאני טיים".
חודשיים לאחר מכן הוציא את השיר "כנען (12 מרגלים)", אותו הוא מבצע לצד רביד פלוטניק ושולי רנד.
הסינגל השלישי, "המאהב של אשתך" יצא לאור בדצמבר אותה שנה, ומשולבת בו דגימה מתוך השיר "פצועי אהבתנו" של מאיר אריאל.
את הדגימה סימפל ושינה המוזיקאי והמפיק המוזיקלי שוזין (יוני לוין, ידוע גם כעוזי נבון).