tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1981 החל להדריך ולהרצות ביד ושם.
היה מהאחראים על עדכון התצוגה במוזיאון יד ושם וחוקר-שותף בקביעת תוכנהּ של בקעת הקהילות.
בתקופתו מוחשב הקטלוג ונוספו כ-80,000 ספרים חדשים לאוסף.
היה ממקימי אתר האינטרנט של יד ושם עם צבי ברנהרט.
אחרי תפקידו בספרייה, היה היסטוריון במכון לחקר השואה ביד ושם.
במהלך עבודתו הרצה, חקר, כתב, פרסם, הדריך אח"מים וייצג את יד ושם בפורומים בינלאומיים, בעיקר בברית הבינלאומית לזיכרון השואה ומשרד החוץ.
בין האישים שהדריך ביד ושם היו הנסיך ויליאם והנסיך אדוארד מבריטניה, ראשי הממשלה מרגרט תאצ'ר, טוני בלייר, וויקטור אורבן, נשיא סין ג'יאנג זמין, נשיאי ארצות הברית ג'ימי קרטר, ברק אובמה וביל קלינטון, האפיפיור פרנציסקוס וג'רי סיינפלד.
בין היתר לימד והרצה במדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה, בדקאר שבסנגל, בקומאסי שבגאנה, באדיס אבבה ובניו יורק' בפני חברי הפרלמנט האירופי בבריסל, ובקאי-פונג שבסין.
בשנת 2025 פרש מעבודתו ביד ושם, לאחר 44 שנות מחקר, הוראה וניהול.
עם זאת, הוא ממשיך להיות חבר בוועדות יד ושם ולהרצות מטעם הרשות.
רוזט הוא חוקר שואת יהדות הונגריה והאנטישמיות בת זמננו.
צבא עבדים: פלוגות העבודה היהודיות בחזית המזרח 1945-1941, יד ושם, 2019. מחקר על כ-45,000 גברים יהודים שסופחו אל הצבא ההונגרי שלחם לצד גרמניה הנאצית בחזית הסובייטית במלחמת העולם השנייה.
האנציקלופדיה של השואה - עורך שותף.
רוברט רייס ריינולדס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1932–1945. כמעט מתחילת כהונתו בסנאט, ריינולדס – שכונה בקרב תומכיו המקומיים 'Our Bob' – התפרסם כבדלן נלהב, ובמקביל רכש מוניטין שלילי גובר בשל עמדותיו הסלחניות כלפי תוקפנות גרמניה הנאצית באירופה.
גם לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, על פי מחקר עכשווי שעסק בגורמים חתרניים בארצות הברית, הוא 'תמך בפומבי במאמצי התעמולה של ג'רלד ל.
סמית', שפרסומו The Cross and the Flag 'תקף בחריפות את מאמצי המלחמה של ארצות הברית ואת בעלות בריתה'.
סמית', שנחשב לאחד הפשיסטים הבולטים בארצות הברית, שיתף פעולה עם ריינולדס גם בעיתון האנטישמי The Defender, שהיה חלקית בבעלותו של ריינולדס.
לעיתים אף העמיד ריינולדס לרשות מפיצי תעמולה חתרנית את משרדי הסנאט שלו, ואפשר להם לעשות שימוש בזכות המשלוח החינמית שלו לצורך הפצת חומריהם בדואר ללא תשלום.
ריינולדס נולד ב־18 ביוני 1884 בעיר אשוויל שבקרוליינה הצפונית, באחוזת משפחתו, Reynolds House.
משפחתו נמנתה עם משפחות נכבדות של גיבורי מלחמת העצמאות, חלוצים, פוליטיקאים ובעלי נכסים.
בין אבותיו נמנה גם קולונל דניאל סמית', לוחם בולט בקרב קינגס מאונטיין.
בילדותו למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, ובהם המכללה הווית'רית Weaver College.
בהמשך התקבל לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם שיחק בקבוצת הפוטבול, השתתף באתלטיקה, וערך את מדור הספורט בעיתון The Daily Tar Heel.
הוא עזב את האוניברסיטה ללא תואר אך התקבל ללימודי משפטים באותה אוניברסיטה.
הוא לא נרשם רשמית אך השתתף בהרצאות, וב־1908 התקבל ללשכת עורכי הדין בקרוליינה הצפונית.
לאחר מבחני הלשכה פתח ריינולדס משרד עורכי דין יחד עם אחיו באשוויל.
במלחמת העולם הראשונה נרשם לשירות צבאי, אך לא גויס, ושירת תקופה קצרה במשמר הלאומי.
בשנת 1924 התמודד על תפקיד סגן מושל קרוליינה הצפונית אך הפסיד בפריימריז.
ב־1926 התמודד לראשונה לסנאט אך הפסיד ללי אוברמן.
ב־1932 התמודד שוב וגבר בסבב השני בפריימריז על המושל לשעבר והסנאטור הזמני קמרון מוריסון, לאחר קמפיין פופוליסטי ועוין שבו האשים את מוריסון בתמיכה בקומוניזם.
באחד מנאומיו טען: 'קאם אוהב ביצי דגים, ועוד ביצי דגים רוסיות אדומות.
אתם לא רוצים סנאטור שאוהב את ביצי התרנגולות של קרוליינה הצפונית?'
בכהונתו הראשונה תמך ריינולדס בניו דיל של פרנקלין רוזוולט, שיצר מקומות עבודה רבים לתושבי קרוליינה הצפונית.
במהלך תקופה זו נבנו ה־Blue Ridge Parkway ופארק הרי הסמוקי הגדולים.
הוא תמך במיסים על עשירים וברגולציה כלכלית, וכן בחוקי ביטוח לאומי, תקני עבודה, ה־WPA, רשות עמק טנסי ותוכנית ה־AAA שהעלתה את מחירי הטבק.
תחילה תמך בתוכניתו של רוזוולט להרחבת בית המשפט העליון אך מאוחר יותר הצטרף לרוב הדמוקרטים שחסמו את המהלך.
ריינולדס תמך ב'מבצר אמריקה' – גישה שקראה לחיזוק ההגנה הלאומית תוך הסתגרות מדינית.
הוא התנגד בחריפות לניסיונות רוזוולט לשנות את חוקי הנייטרליות, והיה אחד משני הסנאטורים הדרומיים, לצד ג'ון אוברטון מלואיזיאנה, שהתנגדו לביטול אמברגו הנשק.
לקראת בחירות 1938 ניסה רוזוולט להפילו בפריימריז בעזרת מועמד יריב, אך ריינולדס ניצח בקלות.
ריינולדס היה תומך תקיף בהגבלת הגירה.
הוא התנגד להצעת Wagner–Rogers שנועדה להכניס לארצות הברית 20 אלף ילדים יהודים פליטים.
עמדותיו זכו לשבחים מצד מגזין Social Justice של המטיף הקיצוני צ'ארלס קופלין.
בשנת 1939, פחות משלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, קרא ריינולדס לאיסור הגירה כולל במשך עשר שנים, וטען כי 'הגיעה השעה לשנות את המסורת שלפיה ארצות הברית היא מקלט לנרדפים'.
הוא דרש לגרש או לכלוא במחנות ריכוז את המהגרים החדשים, שאותם תיאר כ'מיליוני זרים שעומדים להתחיל באונס של המדינה הזו'.
ריינולדס היה יוצא דופן בכך שפוליטיקאי מרכזי תמך בגלוי בגרמניה הנאצית ושיתף פעולה עם אינטלקטואלים פשיסטים כגון ג'רלד סמית וג'ורג' סילבסטר וירק.
ב־1941 מונה ליו"ר ועדת הסנאט לענייני צבא.
לאחר המתקפה על פרל הארבור והכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית, נסוג חלקית מעמדותיו הפרו־נאציות והגיש הצעת חוק להארכת חוק הגיוס.
עם זאת, מסמך חשאי שכתב ישעיהו ברלין עבור משרד החוץ הבריטי ב־1943 תיאר את ריינולדס כ'אישיות בדלנית קיצונית ומפוקפקת, שונא־בריטים מובהק ובעל עיתון פשיסטי ירוד'.
ב־1944 החליטה המפלגה הדמוקרטית שלא להציבו שוב כמועמד, והוא פרש מהמרוץ.
ניסיונו לחזור לסנאט ב־1950 נכשל לחלוטין, והוא זכה ל־10% בלבד בפריימריז.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים עסק ריינולדס בעריכת דין ובנדל"ן.
ריינולדס נישא חמש פעמים והיו לו ארבעה ילדים.
ב־1914 נישא למרי בלנד, בת 17. הם נפרדו בתוך שנה, והתגרשו ב־1917. נולדה להם בת אחת.
ב־1921 נישא לדניס דארסי, צרפתייה שפגש בניו יורק לאחר שפגע בה בטעות עם משאיתו.
ב־1931 נישא לאווה בריידי (1898–1934), רקדנית שיגיונות זיגפלד בשיקגו לשעבר.
ב־1941 נישא לאוולין מקלין, בתו של הבעלים לשעבר של הוושינגטון פוסט ובעלת יהלום הופ.
נולדה להם בת אחת, מיימי ספירס ריינולדס (1942–2014), נהגת מרוצים ובעלת קבוצת הכדורסל בליגת ה-ABA, קנטקי קולונלס.
אוולין נפטרה ב־1946 ממנת יתר של כדורי שינה.
ריינולדס נפטר מסרטן ב־13 בפברואר 1963 בבית משפחתו באשוויל.
רוברט רתרפורד היה חלוץ, חייל ומדינאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1797.
רוברט נולד ב-20 באוקטובר 1728 בסקוטלנד, אך היגר לאמריקה כתינוק יחד עם הוריו, תומאס ושרה.
בתחילה התיישבה המשפחה בפנסילבניה, אך עד מהרה עברה להתגורר בווירג'יניה.
הוא היה חבר הקונגרס הראשון מארצות הברית שמוצאו ממערב להרי בלו רידג' בווירג'יניה.
רתרפורד למד במכללה המלכותית של אדינבורו.
לאחר מכן היגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה, שם התיישב תחילה באזור שיהפוך לימים למדינת טנסי.
מאוחר יותר עבר לעיר וינצ'סטר שבווירג'יניה.
שם עסק במדידות קרקע ובהפעלת חנות, והיה מעורב גם במיזמים עסקיים נוספים, ובהם רכישת שטחי אדמה נרחבים.
מאז בערך שנת 1750 היה מיודד עם ג'ורג' וושינגטון, אשר באותה תקופה רכש מטע באזור שהוא כיום מערב וירג'יניה.
בשנים שלאחר מכן השתתף רתרפורד בכמה מלחמות נגד שבטים אינדיאניים.
קפטן רוברט רתרפורד פיקד על פלוגת ריינג'רים, שנודעה בשם "Rutherford's Rangers", במהלך מלחמת צרפת והאינדיאנים בשנים 1757–1758.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית הצטרף רתרפורד לתנועה המהפכנית.
בשנים 1775 ו-1776 שימש ציר באספות שנערכו בריצ'מונד ובוויליאמסבורג, שבהן נדונה צורתה הפוליטית העתידית של וירג'יניה.
הוא היה גם בין הצירים שהודיעו למושל הבריטי ג'ון מארי כי וירג'יניה לא תספק לכתר חיילים לדיכוי המהפכה.
בשנים הבאות היה רתרפורד פעיל בפוליטיקה של וירג'יניה, ובין 1776 ל-1790 כיהן כחבר בסנאט של המדינה.
הוא הצטרף לתנועה שהתנגדה לממשל הפדרלי בראשות ידידו הוותיק ג'ורג' וושינגטון, שנודעה כסיעת "מתנגדי הממשל".
במחצית השנייה של שנות ה-1790 נעשה חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהוקמה בידי תומאס ג'פרסון.
בבחירות לקונגרס בשנת 1792 נבחר רתרפורד מטעם מחוז הבחירה הראשון של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-4 במרץ 1793 נכנס לתפקידו כיורשו של אלכסנדר וייט.
לאחר שנבחר מחדש, כיהן שתי כהונות בקונגרס עד 3 במרץ 1797. בשנת 1796 הפסיד בבחירות לדניאל מורגן מן המפלגה הפדרליסטית.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים עבר רתרפורד לאחוזתו "Flowing Spring" הסמוכה לצ'ארלס טאון, באזור שהוא כיום וירג'יניה המערבית.
רוברט אלכסנדר שומאן (Robert Alexander Schumann) (8 ביוני 1810 – 29 ביולי 1856) היה מלחין, פסנתרן ומבקר מוזיקה גרמני.
שומאן היה אינטלקטואל ואסתטיקן מעורה בתחומי האמנויות השונים ובעיקר בספרות.
היה מהמייצגים הבולטים של התקופה הרומנטית במוזיקה.
יצירתו שאבה ממקורות הבארוק והתקופה הקלאסית, ועם זאת שברה מוסכמות ופרצה רבות מן המסגרות שהיו נהוגות במוזיקה בתקופתו.
עד שנת 1840 פרסם שומאן יצירות לפסנתר בלבד; לאחר מכן חיבר יצירות לפסנתר ותזמורת, ארבע סימפוניות, לידר רבים, מוזיקה קאמרית ואופרה.
שומן נולד ב-1810 בעיר צוויקאו אשר בסקסוניה כילדם החמישי של אוגוסט ויוהאנה שומאן.
בגיל שבע החל ללמוד נגינה בפסנתר, ובגיל עשר כבר הופיע לראשונה בפני קהל.
את ניסיונותיו הראשונים בהלחנה ערך בשנת 1822, בגיל 12. שומאן התעניין גם בספרות, ובשנת 1825 יסד יחד עם עשרה חברים מספסל הלימודים מועדון ספרות.
בשנת 1828, בגיל 18, סיים שומאן את לימודיו בליצאום בהצטיינות וקיבל אות כבוד מהמוסד.
לאחר טיול, שבמהלכו פגש במינכן את המשורר היינריך היינה, החל שומאן ללמוד משפטים בלייפציג.
באותה שנה פגש את הפסנתרן פרידריך ויק (אנ') (אביה של קלרה, אשתו לעתיד של שומן), שזיהה את כישרונו וראה בו פסנתרן וירטואוז לעתיד.
בעידודו של הפטרון החדש חשב שומאן על קריירה מוזיקלית והכין את עצמו לקריירה של פסנתרן קונצרטים, במקביל ללימודי המשפטים.
מפאת העומס הרב הבין שעליו לקבל החלטה, ובגיל 20 ביקש מאמו רשות – וקיבל אותה – לנטוש את לימודי המשפטים על מנת להתמקד בנגינה.
פרידריך ויק לקח את שומאן תחת חסותו והציע לו לעבור לגור עמו בביתו על מנת שיוכל להתרכז בנגינה.
בשנת 1830 התפתחה באחת מאצבעות ידיו פגיעה כרונית, שמנעה ממנו את המשך הקריירה כפסנתרן.
טיבה ומקורה של המחלה אינם ברורים.
יש סברה שהפגיעה נגרמה עקב שימוש במכשיר מיוחד שפיתח שומאן כדי להגדיל את גמישות האצבעות.
טענה אחרת גורסת שהפגיעה נגרמה עקב טיפול תרופתי שקיבל נגד מחלת העגבת.
ב-1831 יצר שומאן את "אֵיזביוס" ו"פלורסטאן" – שתי דמויות דמיוניות מנוגדות (זה הראשון מופנם וחולמני ואילו השני נמרץ וערני) אשר בהן השתמש לאפיין קטעים שונים במוזיקה שלו.
שומאן קרא לחלק מהקטעים שכתב בשמות הדמויות המייצגות מוטיבים, ואף חתם בשמן מאמרים שכתב.
כשנה מאוחר יותר החמירה הפגיעה באצבעו וזו הפכה משותקת לחלוטין.
שומאן הבין כי עליו לוותר על קריירת המְבצע ולהתמקד בהלחנה.
בשנת 1834 נערך בלייפציג הכנס ראשון של קבוצת ה"Davidsbündler", "בני ברית דוד", קבוצה של מוזיקאים שהתקבצה סביב שומאן ומחתה נגד ה'טכניקטיזציה' של המוזיקה.
מטרת הקבוצה הייתה להילחם בשימוש במוזיקה כבמה להפגנת וירטואוזיות לשמה, ובהפיכת אולמות הקונצרטים לקרקס ראווה של יכולות טכניות.
שומאן חילק את המוזיקאים בתקופתו לשלוש קבוצות: "רומנטיקאים" – להם ייחס עומק ומודרניזם אומנותיים, ובהם מלחינים כגון פליקס מנדלסון, ואביה של קלרה ויק, פרידריך ויק; "קלאסיקאים" – מלחינים שכתבו בסגנון ה"מיושן" לפי דעתו.
שומאן השתמש ביוזף היידן כסמל לכתיבה מיושנת וכינה אותו "סבא היידן" (פרפרזה על "פאפא היידן"); לקבוצה השלישית – אותם וירטואוזיים נעדרי כישרון מוזיקלי – הדביק שומאן את הכינוי "פיליסטיזם" (Filistism), כביכול אויבי דויד.
בין מלחינים אלה הוא מנה גם את פרנץ ליסט, לפחות בצעירותו.
עם חברי "בני ברית דוד" ייסד שומאן את כתב העת Neue Zeitschrift für Musik (הביטאון החדש למוזיקה), שבו שימש כמבקר, ככותב וכעורך הראשי.
ב-1838 ניסה שומאן להעביר את מערכת הביטאון לווינה, אך הניסיון נכשל והמערכת חזרה ללייפציג.
שומאן התאהב בקלרה ויק, בתו של המורה לפסנתר והפטרון שלו, שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים.
בין השניים התפתחה מערכת יחסים, למורת רוחו של פרידריך ויק, שניסה להפריד ביניהם.
קלרה הייתה פסנתרנית מחוננת (היא גם כתבה מוזיקה), והקריירה שלה כפסנתרנית פרנסה גם את אביה.
ויק יצא למלחמה נגד בתו, גירש אותה מביתו והיא עברה לגור אצל אמה בברלין.
הוא ניסה לפגוע בפרנסתה וירק בפניו של שומאן כאשר פגש אותו ברחוב.
הוא גם הציב בפני הזוג תנאים דרקוניים כדי לקבל את הסכמתו לנישואין (נישואים ללא הסכמת ההורים היו באותה תקופה דבר קשה ולא שגרתי).
שומאן נאלץ לפתוח בהליכים משפטיים מול האב, ובשנת 1840 אישר בית המשפט לשומאן ולקלרה להתחתן ללא רשותו של ויק.
השניים נישאו בספטמבר של אותה שנה בשנפלד (Schönfeld), ליד לייפציג, יום לפני יום הולדתה העשרים ואחת של קלרה.
שנות הנישואין הראשונות היו מן המאושרות והפוריות בחייו של שומאן.
אולם בתחילת דרכו לא זכו חיבוריו הסימפוניים לביקורות נלהבות, והבעיות הכלכליות העיקו.
נסיעותיה התכופות של קלרה להופעות העיקו עליו.
הצלחתה של אשתו האפילה עליו.
באפריל 1843 (בגיל 33) התמנה שומאן לפרופסור להוראת הלחנה, קריאת פרטיטורות ונגינה בפסנתר בקונסרבטוריון מנדלסון בלייפציג.
המינוי שיפר את מצבו הכלכלי, אולם הוא לא עשה חייל כמורה, כיוון שהיה מופנם מכדי לעורר עניין בתלמידיו.
באותה שנה הסתיים הנתק בין משפחת שומאן לבין אביה של קלרה.
בקיץ 1843 עבר שומאן התמוטטות נפשית.
הוא לא היה מסוגל להאזין למוזיקה ואמר: "היא חותכת את עצבי כמו בסכין".
הסימנים הראשונים לבעיותיו הנפשיות התגלו כבר בשנת 1833. הוא סבל מהתקפי דיכאון חוזרים שביניהם תקופות של התרוממות הרוח.
בהדרגה התפתחו אצלו פחדים מבניינים גבוהים וממתכות (אפילו ממפתח), ונדמה היה לו שמישהו מנסה להרעיל אותו.
בשנת 1844 ערכו שומאן ואשתו סבב הופעות ברוסיה.
בארבעת חודשי הנסיעה סבל שומאן מהתקפי דיכאון.
הוא חש נחות לצד אשתו, הפסנתרנית הזוהרת, והנסיעות לא אפשרו לו להתמסר לחיבור יצירותיו.
באותה שנה מכר שומאן את כתב העת שלו, ובדצמבר העתיק את מגוריו לדרזדן, ואחר כך לדיסלדורף.
בספטמבר 1853 הופיע יוהנס ברהמס בן העשרים בפתח ביתם של רוברט וקלרה שומאן עם מכתב המלצה מהכנר יואכים.
ברהמס הרשים אותם ביכולתו המוזיקלית ונשאר לגור אתם שבועות אחדים.
באותה שנה הופיע שומאן בפעם האחרונה לפני קהל; התזמורת התמרדה נגדו עקב התנהגותו המוזרה.
נחמתו היחידה הייתה ההכרה של מוזיקאים ברחבי אירופה באיכות יצירותיו.
ב-1854 ניסה שומאן להתאבד בקפיצה לנהר הריין, לאחר שהתלונן שוב ושוב על כך שהוא שומע תו אחד ללא הפסקה.
אמנם חייו ניצלו, אך הוא ביקש להתאשפז במוסד לחולי נפש ומצבו לא השתפר מאז.
הוא ביקש שקלרה לא תבקר אותו.
הוא ניהל איתה תכתובת במשך זמן מה, התעניין בילדיו, בנגינתה ובפרטיטורות של יצירותיו.
בינואר 1855 ביקר אותו ברהמס, אולם אחרי שני ביקורים חלה נסיגה חמורה במצבו של שומאן והוא שקע במצב פסיכוטי.
יש חוקרים הסבורים שתחלואיו הגופניים והנפשיים של שומאן מקורם במחלת העגבת בה לקה.
שומאן נפטר ב-29 ביולי 1856, בגיל ארבעים ושש, ככל הנראה מהרעלת כספית (בה השתמשו באותה עת לטיפול בעגבת).
בשנת 1880 הוקם על קברו פסל בדמותו.
ברהמס נשאר חבר קרוב של משפחת שומאן ותמך בקלרה, האלמנה המבוגרת ממנו בארבע עשרה שנים.
הקשר בינו ובין קלרה נשאר אפלטוני, למרות אופיו הסוער והרגשי, והשניים עבדו יחדיו על פרסום יצירותיו של שומאן.
אביו של שומאן נפטר כאשר שומאן היה בן 16, באוגוסט 1826. באותו החודש התאבדה בטביעה אחותו אמילי.
שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1833 נפטרו אחיו יוליוס וגיסתו רוזאלי.
בשנה זו ביצע שומאן את ניסיון ההתאבדות הראשון.
שומאן נישא לקלרה ויק בעקבות מאבק משפטי (באביה של קלרה ויק), ובשנת 1841 נולד ילדם הראשון.
במהלך 13 השנים הבאות נולדו לזוג שבעה ילדים נוספים.
1838- סצנות ילדות, סט 13 יצירות קטנות לפסנתר ומהווה דוגמה חשובה ליצירה העוסקת ברעיון תת-חוץ מוזיקלי(מוזיקה תוכניתית).
1840 - בעיקר מוזיקה קולית, לרבות מחזורי השירים הידועים: "אהבת המשורר", "זר שירים" (שני מחזורי שירים בשם זה למילותיהם של שני משוררים שונים), "אהבת אישה וחייה", "הדסים", "שירי קרנר".
1841 - הסימפוניה הראשונה, "האביב".
1842 - החמישייה לפסנתר ולכלי קשת ויצירות נוספות.
1842 - חלק ראשון של הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, אופוס 54.
1844 - חלק שני ושלישי של הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, אופוס 54.
1845 - הסימפוניה השנייה בדו מז'ור, אופוס 61.
1847 - שתי שלישיות פסנתר.
1851 - הסימפוניה הרביעית ברה מינור, אופוס 120 (גרסה ראשונה נכתבה ב-1841).
1852 - שירי המלכה מריה סטיוארט, אופוס 35.
הר שומאן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של רוברט שומאן.
רוברטו פביאן אז'אלה (בספרדית: Roberto Fabián Ayala; נולד ב-14 באפריל 1973 בפרנה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי אשר שיחק בעמדת הבלם.
אז'אלה שיחק גם במדי נבחרת ארגנטינה, ואף החזיק בשיא ההופעות במדי הנבחרת, עם 115, ושימש כקפטן הנבחרת.
אז'אלה החל את הקריירה בקבוצת פרו קאריל אואסטה הארגנטינאית וממנה עבר לקבוצת ריבר פלייט שזכתה באליפות הליגה (אפרטורה 1994).
קבוצתו הראשונה באירופה הייתה נאפולי האיטלקית.
אחר כך עבר למילאן שזכתה באליפות הסריה א (סקודטו, 1999) החל ב-2001 היה שחקנה של ולנסיה שזכתה בשתי אליפויות הליגה הספרדית הבכירה ("לה ליגה", 2002 ו-2004).
בתקופה בה שיחק בוולנסיה, השתתפה הקבוצה פעמיים בגמר ליגת האלופות (2000, 2001), וזכתה בגביע אופ"א ובסופר-קאפ האירופי (2004), תחת הדרכתם של המאמנים הקטור קופר ורפאל בניטס, בהתאמה.
אז'אלה היה אמור להצטרף לוויאריאל אך סראגוסה ניצלה את סעיף השחרור הנמוך בחוזהו החדש ורכשה את כרטיסו תמורת 6 מיליון יורו, וזאת מבלי שאז'אלה התאמן ולו דקה אחת עם ויאריאל.
משחקו של אז'אלה מתאפיין ביציבות שהקנתה לו מעמד של קבע במרכז ההגנה של נבחרתו הלאומית, ומספר שיא של הופעות הבינלאומיות בנבחרת הארגנטינאית.
במדי ארגנטינה השתתף בשלושה מונדיאלים (צרפת 1998, קוריאה הדרומית-יפן 2002 וגרמניה 2006), וזכה במדליית זהב אולימפית (אתונה 2004).
אז'אלה ידוע כמי שמצטיין במשחק הראש: בזכות יכולת זו כבש מספר שערים מכריעים כתוצאה מקרנות וכדורים חופשיים, בין השאר במשחק רבע גמר הגביע העולמי מול גרמניה ב-2006, ובקופה אמריקה 2004 מול אורוגוואי.
לאחר כישלונה של ארגנטינה לזכות בקופה אמריקה בקיץ 2007 והשער העצמי אותו הבקיע בגמר מול היריבה ברזיל החליט אז'אלה לפרוש מהנבחרת.
בקיץ 2011 פרש אז'אלה ממשחק פעיל.
רוברט שטריקר היה מהנדס, עיתונאי, חבר פרלמנט ופעיל ציוני באוסטריה.
שטריקר נולד בברנו שבמוראביה, אוסטריה (כיום בצ'כיה), בשנת 1879.
עם התחזקות התנועה הציונית בווינה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
היה חבר בכיר במפלגת הציונים הרדיקלים ובשנת 1925, במהלך הקונגרס הציוני העולמי ה-14 שנערך בווינה נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני מטעם הסיעה הרדיקלית, לצד יצחק גרינבוים.
גם ב ב-1927, והקונגרס הציוני העולמי ה-16 ב-1929 שימש נציג מטעם מפלגת הציונים הרדיקלים.
אך במהלך ועידת הציונים הרדיקלים ביולי 1930 הסתכסך עם יצחק גרינבוים, וחודש אחר כך הצטרף לברית הציונים הרוויזיוניסטים.
ב היה חבר הוועד הפועל הציוני מטעם הרוויזיוניסטים.
היה מייסדו ועורכו של העיתון היהודי היומי היחיד באוסטריה "וינר מורגנצייטונג" (Wiener Morgen-Zeitung).
פעל להקמת הקונגרס היהודי העולמי ועמד בראש המאבק היהודי נגד הנאצים באוסטריה.
במאי 1932 נבחר כנשיא "האגודה היהודית למען חבר הלאומים באוסטריה" במקום צבי פרץ חיות, אגודה שפעלה למען זכויות מיעוטים במסגרת "הפדרציה הבין לאומית של האגודות למען חבר הלאומים" (לימים האגודה למען האומות המאוחדות).
שטריקר נעצר בתחילת אפריל 1938, ימים מספר לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ונשלח למחנה הריכוז דכאו ואחר כך לבוכנוואלד.
בקיץ 1939 שוחרר שטריקר בתנאי שלא יעזוב את וינה, והוא הצטרף כחבר ב"מועצת הזקנים" שניהלה את הקהילה, וערַב להגירת היהודים לאזורים שהוגדרו להם.
ב- 23 בספטמבר 1942 יצא מווינה למחנה טרזיינשטט משלוח 'המיוחדים' ובהם שטריקר.
בגטו הטיל על ליאו דרוקר, מראשי "מכבי" ברנו, את האחריות להקים ארגון מחתרת במידה וסכנת חיסול הגטו תתממש.
שטריקר עצמו נמנע כל העת מפעילות אקטיבית, כדי שלא לסכן את היודנראט כולו.
ואולם ארגון המחתרת מעולם לא מימש את ייעודו.
במשך מספר שנים לאחר המלחמה לא נודע גורלו, העדות היחידה הייתה שעדיין היה בחייים עם חיסול מחנה טרזיינשטט.
אחר כך נודע כי באוקטובר 1944 יצא יחד עם כל שאר יושבי המחנה לאושוויץ, שם נרצח.
לזכרו נקרא רחוב בשכונת הצפון הישן בתל אביב ורחוב בווינה.
רוברטו קרלוס אבונדנסיירי (בספרדית: Roberto Carlos Abbondanzieri; נולד ב-19 באוגוסט 1972 בבוקט, פרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער באינטרנסיונל ובנבחרת ארגנטינה.
הוא מכונה "פאטו" (Pato) - הברווז.
אבונדנסיירי החל את הקריירה שלו בקבוצת רוסאריו סנטרל ושימש כשוער הראשון של הקבוצה במשך שנתיים.
לאחר מכן הוא נרכש על ידי בוקה ג'וניורס ושימש במשך שנים כשוער השני של הקבוצה.
רק לאחר פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה, הקלומביאני אוסקר קורדובה, במהלך האפרטורה 1999 הפך אבונדנסיירי לשוער הבכיר של בוקה אך הוא נפצע גם כן.
אבונדנסיירי חיכה 3 שנים נוספות בטרם קיבל הזדמנות נוספת להפוך לשוער הבכיר של הקבוצה לאחר שקורדובה נמכר לפרוג'יה האיטלקית.
יחד עם בוקה זכה אבונדנסיירי ב-6 אליפויות, 3 גביעי ליברטדורס ובשני גביעים ביניבשתיים.
הוא נודע ביכולתו להדוף כדורי עונשין מ-11 מ' והיה האחראי להפעלתה ולזכייתה של בוקה בליברטדורס.
בקיץ 2006 חתם אבונדנסיירי על חוזה בקבוצת חטאפה הספרדית, הוא סיים את העונה (שיחק 36 משחקי ליגה) עם מספר הספיגות הנמוך ביותר מבין שוערי הליגה וזכה בפרס ריקרדו זאמורה - הפרס שמוענק לשוער המצטיין.
אבונדנסיירי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ביוני 2004 בגיל 32 ומאז נחשב לשוער הבכיר של ארגנטינה.
הוא היה בסגל הנבחרת לקופה אמריקה ב-2004 ובמונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
אבונדנסיירי היה מהמצטיינים של ארגנטינה במונדיאל.
הוא נפצע במהלך משחק רבע הגמר מול גרמניה ונאלץ לנטוש את המגרש.
עד הופעתו במונדיאל 2006 ספג אבונדנסיירי ביקורת על כך שאינו מציג יכולת טובה בנבחרת ובכך שהיה אשם במספר שערים שספגה הנבחרת.
ביקורת זו התחלפה במחמאות לאור הופעתו במשחקים בהם הצטיין.
רוברט שו היה שחקן, סופר ומחזאי בריטי.
אביו הרופא התאבד כשהיה בן 12.
שו היה נשוי שלוש פעמים והיו לו עשרה ילדים מכל נשותיו.
נפטר מהתקף לב בהיותו בן 51 בלבד.
שו למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
קריירת התיאטרון של שו הייתה קצרה, אך לעומת זאת, בקולנוע התבלט מיד בהופעתו המרשימה וביכולתו לגלם הן גיבורים והן נבלים.
ב-1955 השתתף בתפקיד קטן של טייס בסרט פורצי הסכרים.
בין סרטיו הבולטים: "וינסטון הצעיר", "מרוסיה באהבה", "מלתעות", "יום לפני הכניעה" (Battle of the Bulge), "חטיפת פלהם 123", "העוקץ", "הציד המלכותי של השמש", "אדם לכל עת" ורבים אחרים.
שו ביקר בישראל באמצע שנות ה-70, ושיחק בתפקיד הראשי בסרטו של מנחם גולן, "יהלומים".
לצד הקריירה הבין-לאומית שלו כשחקן, היה שו סופר ומחזאי.
"האיש בתא הזכוכית" - על יהדות ונאציזם; עובד גם להצגה ידועה וסרט קולנוע
רוברטו איוונש (בפורטוגזית: Roberto Ivens; 12 ביוני 1850 - 28 בינואר 1898) היה מגלה ארצות פורטוגלי.
איוונש נולד בפונטה דלגדה שבאיים האזוריים.
בגיל 11 נשלח ללמוד בבית הספר הימי בליסבון, וב-1870 הצטרף לחיל הים הפורטוגלי.
בראשית 1875 שב לליסבון, ולאחר שקיבל דרגת סגן, הוצב בספינה שהפליגה לסאו טומה ופרינסיפה ולדרום אמריקה.
כעבור שנה יצא למסע נוסף, במסגרתו הביא מוצרים פורטוגליים לתערוכה העולמית שנערכה בפילדלפיה.
ב-11 במאי 1877 יצא איוונש בראש משלחת שסיירה במחוזותיהן של המושבות הפורטוגליות באנגולה ובמוזמביק, והתמקדה באגן הניקוז של נהר הזמבזי.
ב-21 ביוני 1885, בעקבות ועידת ברלין, יצא בהוראתו של לואיש הראשון למסע נוסף, שכונה "קוֹנְטְרָקוֹסְטָה" ("מחוף לחוף"), במסגרתו סייר לאורך כ-8,300 ק"מ בין אנגולה למוזמביק.
רוברטו אבאדו (באיטלקית: Roberto Abbado נולד ב-30 בדצמבר 1954 במילאנו, איטליה), הוא מנצח איטלקי, בנו של המלחין והמנצח מרצ'לו אבאדו, אחיינו של המנצח קלאודיו אבאדו ונכדו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו.
רוברטו אבאדו למד ניצוח אצל פרנקו פרארה בלה פניצ'ה, ונציה, והאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, שם היה לסטודנט היחיד בתולדות האקדמיה, שהתבקש לנצח על תזמורת האקדמיה.
הוא ניצח על האופרה הראשונה שלו, "סימון בוקאנגרה" של ג'וזפה ורדי בגיל 23 ובשנים הבאות הופיע במספר רב של בתי אופרה באיטליה ומחוצה לה, בהם לה סקאלה במילאנו, האופרה של וינה, האופרה של מינכן, מטרופוליטן אופרה בניו יורק, אופרה בסטיליה בפריז ועוד.
במשך השנים ניצח על להקות אופרה ותזמורות רבות ברחבי העולם.
בשנת 1982 הופיע בפסטיבל אדינבורו וכן בפסטיבל ישראל ובפסטיבלי מוזיקה בליל ובמינכן.
אבאדו היה מנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1991 עד 1998. בארצות הברית התמנה אבאדו לשותף אמנותי של תזמורת סיינט פול, החל בעונת 06–2005. בנובמבר 2006 האריך את החוזה עם תזמורת סיינט פול עד עונת 2010-11.
רוברטו אלאנְיָה (צרפתית: Roberto Alagna; נולד ב-7 ביוני 1963) הוא זמר אופרה צרפתי ממוצא סיציליאני בעל קול טנור.
אלאניה נולד בפרברי פריז ב-1963 למשפחת מהגרים מסיציליה.
בתור נער בגיל העשרה נהג אלאניה לשיר מוזיקת פופ במופעי קברט בפריז תמורת תשר.
בהשפעת סרטיו של מריו לנצה, והאזנה להקלטות של גדולי הטנורים, החליט להשקיע בתחום האופרה, אך רוב הידע שלו הוא מלימוד עצמי.
לאחר שזכה בתחרות לזמרים ע"ש לוצ'אנו פבארוטי הופיע בשנת 1988 בהופעת בכורה מקצועית עם חברת גליינדבורן בתפקיד אלפרדו באופרה לה טרוויאטה של ורדי.
הופעה זו הובילה להתקשרויות עם בתי אופרה בערים קטנות בצרפת ובאיטליה לרוב בתפקיד אלפרדו, תפקיד אותו שר מאז כבר מעל ל-150 פעם.
הוא הרחיב את הרפרטואר שלו, והוזמן גם לבתי אופרה חשובים כלה סקאלה במילאנו בשנת 1990, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1992, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-1996 בתפקיד רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני.
אחת מהפריצות שלו לתודעה העולמית, הייתה הופעתו בקובנט גארדן בתפקיד רומיאו ברומיאו ויוליה של גונו בשנת 1994.
את עונת 2006-2007 פתח אלאניה בלה סקאלה, בתפקיד רדמס בהפקה חדשה של אאידה בבימוי פרנקו זפירלי.
בהופעה השנייה, ב-10 בספטמבר, לאחר האריה הראשונה, נקראו לעברו קריאות בוז מהלוג'ונה, היציע המפורסם של הסקאלה, בו עומדים חסידי האופרה המושבעים אשר לא פעם קוראים קריאות בוז לזמר שלא עומד בקריטריונים המחמירים.
(אלאניה אינו הראשון ש"זכה" לקריאות בוז לאחר ביצוע האריה הזו בסקאלה, גם הטנור קרלו ברגונצי עבר חוויה דומה בשלהי הקריירה שלו).
אלאניה נעלב, הניף את ידיו ברוגז ויצא בהפגנתיות מהבמה.
מיד נשלח הזמר המחליף, אנטונלו פלומבי, שעלה לבמה עם מכנסי ג'ינס וחולצת T עד לסיום המערכה.
פלומבי שר את התפקיד עד סוף הערב.
הנהלת לה סקאלה פיטרה מיידית את אלאניה מכל ההופעות של אאידה, וכן ביטלה התקשרויות אחרות שלו עם בית האופרה, בטענה כי זוהי התנהגות כזו ילדותית ולא מקצועית.
אלאניה טען מאוחר יותר כי התכוון רק לרדת מהבמה לכמה דקות בשביל להתרענן מפני שלא חש בטוב, אך טענה זו אינה עולה בקנה אחד עם תגובותיו הראשוניות לאחר האירוע.
במהלך 2007 בעודו שר את תפקיד פינקרטון באופרה מאדאם באטרפליי של פוצ'יני, התבקש אלאניה לשיר את תפקיד רומיאו ברומיאו ויוליה מול הזמרת אנה נטרבקו, במקום הזמר רולנדו וילזון שחלה.
אחת ההופעות הללו שודרה בהבחנה גבוהה מהמטרופוליטן ל-447 תיאטראות, ונצפתה על ידי כמעט 100,000 איש ברחבי העולם.
אשתו, הזמרת אנג'לה גאורגיו הגיעה לניו יורק לשהות איתו במהלך ספטמבר, ופוטרה בעקבות כך מהאופרה הלירית של שיקגו, מאחר שנעדרה מחזרות ללה בוהם.
באוקטובר התבקש ברגע האחרון לשיר בהפקה של אאידה במטרופוליטן במקום זמר שחלה, הופעה שלאחריה זכה לתשואות נלהבות מקהל.
אשתו הראשונה של אלאניה, פלורנס לנצ'ין, נפטרה בשנת 1994 מגידול במוח.
לזוג יש ילדה בשם אורנלה.
בשנת 1996 התחתן אלאניה בשנית עם זמרת הסופרן הרומניה אנג'לה גאורגיו.
הזוג מרבה להופיע יחד בהופעות באופרה, וכן שרו יחד בעשרות הקלטות, הן של דואטים והן של אופרות מלאות.
בשנת 2001 השתתפו השניים בהפקה קולנועית של טוסקה.
רוברט שון לאונרד הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס טוני לשנת 2001 על משחקו במחזה "המצאת האהבה".
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור ד"ר ג'יימס וילסון בסדרה "האוס" ובתפקידיו בסרטים "ללכת שבי אחריו" ו"מהומה רבה על לא דבר".
לאונרד נולד בווסטווד, ניו ג'רזי תחת השם רוברט לורנס לאונרד לג'ויס, אחות ורוברט הווארד לאונרד, מורה לספרדית.
הוא גדל ברידג'ווד ולמד בתיכון רידג'ווד ולאחר מכן למד באוניברסיטת פורדהאם ובאוניברסיטת קולומביה.
לאחר הלימודים התקבל לאיגוד שחקני הקולנוע שם התברר לו שהוא חולק את אותו השם עם שחקן אחר ואז שינה את שמו האמצעי לשוֹן, שם אחיו.
בשנת 1989, בגיל 20, שיחק לאונרד בסרט זוכה פרס האוסקר "ללכת שבי אחריו" בתפקיד ראשי של: ניל פרי, הסרט בבימויו של פיטר ויר.
בשנת 1993 גילם את קלאודיו בסרט "מהומה רבה על לא דבר" בבימויו של קנת בראנה, לצידם של דנזל וושינגטון וקיאנו ריבס.
בשנת 1996 הוא שיחק בסרט "Killer: A Journal of Murder" על הרוצח קארל פאנזרם שאותו גילם ג'יימס וודס.
בשנת 2001 זכה בפרס טוני על משחקו במחזה "המצאת האהבה" על פי הסופר והמחזאי טום סטופארד.
בשנת 2004 הוא זכה לעיקר פרסומו בזכות תפקידו בסדרת הדרמה הרפואית "האוס" ברשת פוקס.
הוא היה השחקן הראשון שלוהק לסדרה, ונמצא שם מתחילתה עד סיומה ב-2012. בסדרה הוא גילם את דמותו של אונקולוג שהוא חברו היחיד של ד"ר האוס.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "האזור החם" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בכיכובה של ג'וליאנה מרגוליס, והתארח בעונה השלישית של הדרמה הרפואית "הרופא הטוב" ב־ABC.
ב-2023 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "העידן המוזהב" בתור בעלה של איידה ברוק (סינת'יה ניקסון).
שנהסדרהתפקידהערות1986My Two Lovesלארי טיילורסרט טלוויזיה1987Bluffing Itראסטי דאגןסרט טלוויזיה1993The Tonight Show with Jay Lenoעצמועונה 2 פרק 31, שודר ב-19 ביולי 19931994Normandy: The Great Crusadeמכירות חלודותקול, סרט טלוויזיה1996The Boys Next Doorבארי קלמפרסרט טלוויזיה1999Wastelandהאקס של ג'סיפרק:"החתונה של החבר לשעבר שלי"2000The Outer Limitsרובי ארצ'רפרק:"קן"2001A Glimpse of Hellסגן.
לאונרד שומר על ידידות קרובה עם הכוכב של האוס יו לורי.
הוא ואית'ן הוק, השחקן ששיחק איתו ב-"ללכת שבי אחריו" וב"טייפ" הם חבריי ילדות.
בשנת 2008 התחתן עם גבריאלה סליק.
לזוג שתי בנות, אלינור וקלאודיה.
רוברטה וינצ'י (איטלקית : Roberta Vinci; נולדה ב-18 בפברואר 1983) היא שחקנית טניס מקצועית מאיטליה, מדורגת כיום (יוני 2016) במקום השמונה עשרה בעולם (דצמבר 2016) בעולם בדירוג ה-WTA, דירוג השיא שלה הוא מקום שביעי בעולם.
בזוגות נשים דורגה במקום ראשון בעולם (15 באוקטובר 2012).
היא זכתה ב-5 תוארי גראנד סלאם בזוגות נשים, בכל 4 האליפויות.
הישג השיא שלה הוא הגעה למשחק הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה (2015) לאחר ניצחון על האלופה היוצאת סרינה ויליאמס (1 בעולם) בשלב חצי הגמר ב-3 מערכות, 6-2, 4-6, 4-6. במשחק הגמר היא הפסידה לבת ארצה פלאביה פנטה, 6–7(4–7), 2–6.
וינצ'י שיחקה בנבחרת איטליה בין השנים 2001-2011. מאזנה עומד על 17 ניצחונות (אחד במשחק יחידות ו-16 במשחקי זוגות) ושלושה הפסדים (כולם במשחקי יחידות).
וינצ'י הייתה שותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010.
רוברטו אדוארדו ויולה רדונדו (בספרדית: Roberto Eduardo Viola; 13 באוקטובר 1924 – 30 בספטמבר 1994) היה קצין צבא ארגנטינאי שכיהן זמן קצר כנשיא ארגנטינה בתקופה השלטון צבאי.
ויולה נולד בבואנוס איירס, בעת שירותו בצבא שימש בתפקידים פיקודיים שונים ובדצמבר 1973 מונה למזכיר הכללי של הצבא, ב-1976 נטל חלק בהפיכה הצבאית נגד המשטר של איסבל פרון, ביולי 1978 הועלה על ידי חורחה רפאל וידלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד העליון של הצבא.
ויולה המשיך להיות חבר בחונטה הצבאית השלטת במדינה והיה בין היתר מיוזמי ומתכנני הפלישה הארגנטינאית לפוקלנד, כמו כן היה שותף לדיכוי האלים נגד אזרחים בתקופת שלטונו במה שמכונה "המלחמה המלוכלכת".
לאחר ביטול המשטר הצבאי בארגנטינה בשנת 1983, נמצא ויולה אשם בהפרת זכויות אדם, ונידון ל-17 שנות מאסר, בעת מאסרו התערערה בריאותו ובשנת 1989 זכה יחד עם שאר חברי החונטה הצבאית בחנינה מאת הנשיא קרלוס מנם.
הוא מת בשנת 1994 בביתו.
רוברטה פלאק הייתה זמרת אמריקאית בסוגות מוזיקת נשמה, ג'אז, פולק ורית'ם אנד בלוז.
שירה "The First Time Ever I Saw Your Face" הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד ב-1973 וזכה בפרס גראמי באותה שנה.
שנה מאוחר יותר הגיע שירה "Killing Me Softly with His Song" לאותם הישגים.
נולדה בצפון קרוליינה וגדלה בווירג'יניה.
היא ירשה את שם משפחתה מאמה, איירין פלאק, שהייתה זמרת בכנסייה.
פלאק נחשפה לראשונה למוזיקה אפריקנית-אמריקנית כשהאזינה לשירתן של מהליה ג'קסון וסאם קוק בכנסייה שרוב באיה היו שחורים.
בגיל 15 התקבלה ללימודים באוניברסיטת הווארד בוושינגטון די.
על סמך מלגת הצטיינות במוזיקה.
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון בגיל 19, ביקשה להמשיך בלימודים.
אלא שמותו הפתאומי של אביה אילץ אותה להתחיל לעבוד כמורה למוזיקה.
במקביל לעבודתה ליוותה פלאק זמרי אופרה בפסנתר ושרה בעצמה במועדונים בוושינגטון.
ב-1968 איתר אותה מפיק אטלנטיק רקורדס שרה במועדון, וארגן לה מבחן בחברה.
בינואר 1969 ראה אור אלבום הבכורה שלה, "First Take" בחברת אטלנטיק רקורדס.
התקליט לא היה להיט עד שקלינט איסטווד שילב את השיר "The First Time Ever I Saw Your Face" מתוכו בפסקול סרטו הראשון כבמאי, "מיסטי" מ-1971. השיר הפך ללהיט, שהה שישה שבועות בראש המצעד ב-1972, והתקליט היה לתקליט זהב.
פלאק ואיסטווד נותרו קשורים, וב-1983 הקליטה פלאק את המוזיקה עבור סרטו הארי המזוהם.
בשנת 1997 הוציאה את אלבום חג המולד, The Christmas Album.
להיטה הידוע הורג אותי ברכות בשירו ("Killing Me Softly with His Song") נכתב על ידי נורמן גימבל, ופלאק הקליטה לו גרסה ב-1973. השיר בוצע לראשונה ב-1972 על ידי לורי ליברמן.
ליברמן טענה, שאחרי שהאזינה לשיר "כיסאות ריקים" של דון מקליין (מתוך אלבום המופת שלו אמריקן פאי ), היא עברה חוויה חזקה של הזדהות, וכתבה על כך שיר.
הוא טען שגימבל והוא כתבו את השיר, נתנו אותו לליברמן, וזו העירה שהשיר מזכיר לה את תגובתה הרגשית החזקה למשמע שירתו של דון מקליין.
מקליין עצמו טוען עד היום, שהוא אכן היווה השראה לשיר של גימבל.
השיר שהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד, נבחר להיכל התהילה של פרס גראמי ב-1999, והגיע למקום ה-360 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
האלבום "Killing Me Softly" בו הופיע השיר, וכן גרסה של פלאק לשיר "סוזן" של לאונרד כהן, הגיע לכמות מכירות של פלטינה כפולה.
בהמשך הקריירה שיתפה פלאק פעולה עם הזמר דוני הת'וויי (Donny Hathaway) עד מותו ב-1979. שיריהם המשותפים "Where Is the Love" ו-"The Closer I Get to You" היו ללהיטים מוכרי-מיליונים.
כן שרה עמו בדואט את שירו של ג'יימס טיילור, "You've Got a Friend".
בשנות השמונים לא חזרה פלאק על הישגיה מן העשור הקודם.
ב-1982 ביצעה את שירו של ברט בכרך, "Making Love", בסרט באותו שם.
ב-1986 הקליטה את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "משפחת הוגאן", שליווה את הסדרה במשך שש עונות.
ב-2012 הוציאה פלאק את האלבום "Let it Be Roberta", הכולל גרסאות כיסוי לשירי הביטלס.
בשנת 2022 יצא סרט דוקומנטרי על פלאק ושירתה, במסגרת פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים DOCNYC בניו יורק.
ב-1975 עברה פלאק להתגורר בבניין הדקוטה בניו יורק, מול דירתם של ג'ון לנון ויוקו אונו.
בנובמבר 2022 נודע כי חלתה ב-ALS, ומתקשה בדיבור וכי סבלה משבץ כמה שנים קודם לכן.
רוברט מייקל שיהאן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי, הנודע בעיקר בשל תפקידיו בסרט משנת 2011 "עונת המכשפה" בו שיחק לצד ניקולס קייג'.בגילום דמותו של נתן יאנג בסדרה "עברייני על".
בשנת 2013 שיחק בסרט "בני הנפילים: עיר של עצמות" בדמותו של סיימון לואיס.
ובשנת 2019 החל לגלם את קלאוס/מספר 4 בסדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה".
שיהאן נולד בפורט ליש שבמחוז ליש, אירלנד, וגדל במשפחה כצעיר מבין שלושה אחים.
הוריו הם מריה וג'ו שיהאן, שהיה שוטר בגארדה שיכנה האירית.
כשהיה בבית ספר יסודי, החל לגלות עניין בעולם הבמה, כאשר גילם את דמותו של אוליבר ב"אוליבר טוויסט".
הוא החל לשקול משחק כמקצוע כשאמו לקחה אותו לאודישנים לסרט "Song for a Raggy Boy" בגיל 14. הוא לוהק לשחק בסרט, שצולם במשך כשלושה חודשים בחלקו המערבי של מחוז קורק שבאירלנד.
בשנת 2009 לוהק לתפקיד של ניית'ן יאנג בסדרה הבריטית "עברייני על", עליו אף קיבל מועמדות לפרס באפט"א לטלוויזיה.
אולם לאחר שתי עונות פרש מן הסדרה.
בשנת 2018 שיחק בסרט הפוסט-אפוקליפסי "ערי טרף" לצד סטיבן לאנג והוגו ויבינג.
בשנת 2019 החל לגלם דמותו של קלאוס הארגריבס /מספר 4 בסדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה", מבית נטפליקס.
שיהאן מתגורר כיום בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
הוא התגורר בעבר גם בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
בתחילת 2014 החל במערכת יחסים עם השחקנית האלג'יראית-צרפתייה, סופיה בוטלה.
אולם, באוקטובר 2018 פורסם כי השניים נפרדו.
+שנהסדרהתפקידהערות2004Foreign Exchangeקורמאק מקנמרהתפקיד חוזר; 16 פרקים2005Young Bladesלואי הארבעה עשר, מלך צרפתתפקיד מרכזי; 13 פרקים2006The Clinic שיין האנטרפרק: "#4.03"Bel's Boysמקספרק: "#2.10"2008שושלת טיודור חניךפרק: "Everything Is Beautiful"Rock Rivalsאדיסון טלרתפקיד מרכזי; 8 פרקיםBitter Sweetליאםמיני-סדרה2009טרילוגיית כיפה אדומהבי.ג'יימיני-סדרה2009–2010עברייני עלניית'ן יאנגתפקיד מרכזי (עונות 2–1); 14 פרקים2010Coming Upג'ייסוןפרק: "#5.07: Dip"2010–2013Love/Hateדארןתפקיד מרכזי (עונות 3–1)
רוברטו (באיטלקית: Rovereto) היא עיר ומועצה מקומית (Comune), על שפת הנהר אדיג'ה שבנפת טרנטו שבמחוז העצמאי טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבצפון איטליה.
מקורה של העיר במבצר ששימש כנקודת גבול בין בישופות טרנטו (שהתקיימה כישות מדינית עצמאית עד ל-1797) ובין הרפובליקה של ונציה, ומאוחר יותר בין טירול האוסטרית ואיטליה.
בעבר הייתה העיר מרכז חשוב לייצור משי.
כיום העיירה מתפרנסת מייצור זכוכית, יין, קפה ושוקולד.
בעיר נמצא הפעמון הענקי "Maria Dolens", הפעמון המתנודד חופשי השני בגודלו בעולם (אחרי פעמון "פטרוס הקדוש", התלוי בקתדרלת קלן).
הפעמון נוצר ביוזמתו של כומר מקומי בשנים 1918–1925, לזכרם של כל הנופלים במלחמות.
בעת יצירת הפעמון הייתה הכוונה בעיקרה מתוך פטריוטיות, אך כיום נחשב המקום למקדש של שלום ופציפיזם.
רוברט שיידט (בפורטוגזית: Robert Scheidt; נולד ב-15 באפריל 1973) הוא שייט רוח ברזילאי, פעמיים אלוף אולימפי (אטלנטה 1996 ואתונה 2004) בדגם הלייזר.
הוא אחד השייטים המצליחים ביותר באולימפיאדה והספורטאי הברזילאי שזכה בהכי הרבה מדליות אולימפיות.
הוא קיבל את הסירה הראשונה שלו בגיל 9 מאביו והתחיל להתחרות, תחת מאמנו דודו מלכרט (Dudu Melchert) זכה במספר תחרויות.
בגיל 11 שיידט זכה באליפות דרום אמריקה בדגם האופטימיסט בתחרות שנערכה בצ'ילה ושמר על התואר גם בשנתיים הבאות.
בעקבות הצלחותיו הוא נבחר לייצג את ברזיל באליפות העולם בדגם זה.
בעקבות מידותיו הגופניות עבר שיידט מהאופטימיסט לדגם הגדול יותר, הסנייפ, וזכה איתו 3 פעמים רצוף אלוף ברזיל לנוער.
בשנת 1990, בגיל 17, עבר לדגם הלייזר וזכה גם איתו באליפות ברזיל לנוער ונשלח לייצג אותה באליפות העולם לנוער שנערכה בהולנד.
בעקבות התחרות עבר להתאמן בדנמרק ובשוודיה ובאליפות ב-1991 שנערכה בסקוטלנד ניצח ב-10 מ-11 השיוטים וזכה באליפות העולם לנוער בלייזר.
בשנת 1995 ניצח במשחקים הפאן-אמריקאיים והפך לאטרקציה עבור התקשורת הברזילאית.
שנה אחר כך באולימפיאדת אטלנטה זכה לראשונה במדליית זהב אולימפית בדגם הלייזר, בנוסף זכה באליפות העולם שנערכה בקייפטאון באותה שנה ובשנה שאחר כך.
בשנת 1999 שיחזר את הישגו וזכה שוב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג.
בשנת 2000 זכה פעם רביעית בתואר אלוף עולם.
באולימפיאדת סידני זכה במדליית הכסף.
בשנת 2003 זכה בפעם השלישית במשחקים הפאן אמריקאיים ובשנת 2004 זכה באולימפיאדת אתונה בפעם השנייה במדליית זהב אולימפית בדגם הלייזר.
באותה שנה גם הוכתר בפעם השישית בקריירה באלוף עולם.
בשנת 2006 זכה באליפות העולם האחרונה שלו במדינתו שלו, ברזיל, בתחרות שהייתה בפורטלזה.
אחרי אליפות זאת, שיידט החליט לעבור לדגם סטאר שמיועד לשני אנשים, והתחרה עם ברונו פראדה הברזילאי גם כן.
ביוני 2006 הם זכו במדליית הכסף בשיוט קייל שנערך בגרמניה וחודשיים לאחר מכן זכו שוב במדליית הכסף באליפות אירופה.
בדגם הסטאר הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג ובארד באולימפיאדת לונדון ואף היה נושא הדגל הברזילאי באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) חזר להתחרות בדגם הלייזר וסיים במקום הרביעי.
הוא ייצג את המשתתפים בשבועה האולימפית.
שיידט נשוי למדליסטית האולימפית הליטאית ג'ינטר וולוג'יוצ'ו ולהם שני ילדים.
רוברט שוורץ שטראוס היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כשגריר הראשון של ארצות הברית בפדרציה הרוסית.
נולד בטקסס להורים ממוצא יהודי-גרמני.
למד משפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שירת ב-FBI.
בשנת 1945 פתח בדאלאס משרד עורכי דין (), שלימים נעשה למשרד המעסיק מאות עורכי דין ברחבי ארצות הברית.
בשנות החמישים עסק בגיוס תרומות למפלגה הדמוקרטית, וסייע לבחירתו של מושל טקסס ג'ון קונלי.
בכך, נעשה מקורב ללינדון ג'ונסון, והלה נעזר בו בהיותו נשיא ארצות הברית כיועץ מדיני לעניין מלחמת וייטנאם.
בין השנים 1972 ו-1977 שימש כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), ובשנת 1977 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לנציב הסחר של ארצות הברית (USTR), במסגרתו השלים בהצלחה את "סבב טוקיו", ליישום הסכמי גאט"ט.
בשנת 1979 מונה על ידי קרטר לתפקיד שליחו המיוחד למזרח התיכון, בניסיון להתמודד עם השלכות המהפכה האיראנית.
בינואר 1981 העניק לו קרטר את מדליית החירות הנשיאותית.
בתקופת כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, מונה שטראוס לעמוד בראש הוועדה הכלכלית הלאומית (National Economic Commission) ביחד עם דרו לואיס.
באוגוסט 1991 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש (האב) לשגריר ארצות הברית בברית המועצות, ולאחר פירוקה, נעשה לשגריר ארצות הברית הראשון ברוסיה, לאחר פירוק ברית המועצות, תפקיד בו כיהן עד נובמבר 1992.
הוא שימש חבר סגל ב ע"ש לינדון ג'ונסון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
נפטר בוושינגטון בשנת 2014, בגיל 95. על שמו נקרא "המרכז לביטחון לאומי ומשפטים" באוניברסיטת טקסס באוסטין.
רוברטו אבלאי (בספרדית: Roberto Aballay; 22 בנובמבר 1922–1982 בערך) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אבלאי נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו במועדוני הכדורגל הארגנטינאים ריבר פלייט, ארחנטינוס ג'וניורס ובאנפילד.
לאחר מכן עבר לאסטוריאס מליגת העל המקסיקנית, איתה זכה באליפות מקסיקו, וסיים כמלך שערי הליגה עם 40 שערים ב-24 הופעות.
הוא זכה בתואר שחקן השנה של CONCACAF לשנת 1945. לאחר מכן חזר לארגנטינה ושיחק בסן לורנסו.
בהמשך עבר לשחק בגנואה מהסרייה א' למשך עונה אחת, ממנה עבר לצרפת ושיחק ב-FC נאנסי ובמץ.
הוא סיים את הקריירה שלו באלג'יר מליגת העל האלג'יראית.
נפטר בקולומביה בסביבות שנת 1982.
רוברטה אלמה אנסטס (רומנית: Roberta Alma Anastase; נולדה ב-27 במרץ 1976) היא פוליטיקאית רומנייה.
אנסטס נולדה בפלוישט, היא נבחרה למיס רומניה וייצגה את מדינתה במיס תבל 1996.
היא למדה בפקולטה לסוציולוגיה, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית ובפקולטה למדעי המדינה ולימודי אירופה באוניברסיטת בוקרשט, היא שימשה כמנהלת של חברה למסחר, מ-2001 עד 2003 היא הייתה סגנית נשיאת מועצת הנוער הרומנית ומ-2004 החלה לשמש חברה בפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית ליברלית, מ-2006 ועד 2008 היא הייתה חברה בוועד ליחסי חוץ של הפרלמנט.
ב-2009 החלה לשמש כדוברת בית הנבחרים של רומניה ובכך נהייתה לאישה הראשונה הנושאת תפקיד זה, אנסטס היא אזרחית כבוד של מדינת נברסקה ושל עיר במרילנד.
רוברט שקלי היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי, שכתב לפחות 15 ספרים וכארבע מאות סיפורי מדע בדיוני קצרים.
ספרו הראשון וכן חמישה מסיפוריו הקצרים שימשו כהשראה ועובדו לסרטי קולנוע.
בנוסף, רבים מסיפוריו הקצרים עובדו כפרקים בסדרות טלוויזיה ותסכיתי רדיו.
שקלי נולד בברוקלין, ניו יורק, אחד משני ילדיו של זוג יהודי מבני המעמד הבינוני, דוד ורחל (לבית פיינברג) שקלי.
האב, בן לזוג מהגרים יהודים מורשה שירת במלחמת העולם הראשונה בצבא ארצות הברית ואף זכה במדליה ב-1918 בגין גבורה שגילה בקרב בחזית המערבית בצרפת.
הוא עבד בחברת ביטוח והאם הייתה מורה.
כשהיה שקלי בן ארבע עקרה המשפחה לניו ג'רזי, שם גדל, וב-1946 סיים בית ספר תיכון.
כבר אז הוא החל להתעניין בקריאה ובכתיבה ובעיקר של סיפורי וספרי מדע בדיוני ופנטזיה.
בהיותו בן 18 ואחרי טיול של כמה חודשים ברחבי ארצות הברית, שהביא אותו עד קליפורניה התגייס שקלי לצבא ארצות הברית ונשלח לשרת בקוריאה, בתקופה שלפני המלחמה שם.
במשך השנתיים בהם שהה בקוריאה הוא היה בין השאר גם עורך עיתון צבאי.
עם שחרורו מהצבא ב-1948 החל שקלי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק וב-1951 סיים תואר ראשון.
באותה שנה הוא נישא לאשתו הראשונה (מתוך חמש) ברברה (לבית סקדרון), אשר ממנה נולד לו בנו הבכור ג'ייסון.
הוא גם החל אז לעבוד כמטלורג.
במקביל הוא החל גם לכתוב באופן רציני יותר, סיפורי מדע בדיוני קצרים וראה אכן ברכה בעמלו זה - סיפורו הראשון Final Examination ראה אור במאי 1952 במגזין המדע הבדיוני והפנטזיה Imagination.
במשך כמעט עשור לאחר מכן הופיעו סיפורים קצרים רבים שלו במגזיני המדע הבדיוני של התקופה ובעיקר Galaxy ו-The Magazine of Fantasy & Science Fiction.
באותה תקופה הוא גם כתב תסריטים ל-15 פרקים בסדרת המדע הבדיוני הראשונה ששודרה אי פעם בטלוויזיה אמריקאית, Captain Video and His Video Rangers ומשירדה מהאקרנים ב-1955 כתב תסריטים גם לסדרות מדע בדיוני טלוויזיוניות אחרות.
כמו כן, סיפורים קצרים שלו עובדו לפרקים בסדרות טלוויזיה שונות, לרבות סדרות מדע בדיוני ברוסיה, אסטוניה, ארצות הברית ומדינות נוספות.
בשנת 1954 ראה אור בהוצאת ספרי בלנטיין ספרו הראשון Untouched By Human Hands, שהיה קובץ של סיפורים קצרים.
קבצים רבים שכאלה באו בעקבותיו.
בשנת 1956 התגרש שקלי מאשתו הראשונה ברברה ושנה אחר כך נישא לאשתו השנייה זיוה מירי (לבית קוויטני), ממנה נולדה לו בתו הראשונה, עליזה קוויטני, סופרת ידועה בזכות עצמה.
נישואין אלה החזיקו מעמד 15 שנה, עד גירושיהם ב-1972.
ספרים, תסריטי טלוויזיה, תסכיתי רדיו וסרטי קולנוע
ספר שלם ראשון של שקלי (להבדיל מקבצי סיפורים), Immortality, Inc, יצא לאור בשנת 1959. זה היה עיבוד מחדש לסדרה שכתב בהמשכים עבור המגזין "גלקסי" שנה קודם לכן ואשר הייתה מועמדת לזכייה בפרס הוגו.
הספר היה להצלחה מסחררת ובעקבותיו הוא החל לכתוב בעיקר ספרים, גם אם לא משך ידו לחלוטין מכתיבת סיפורים קצרים.
ב-1993 עובד הספר הראשון והמצליח הזה שלו, לסרט מדע בדיוני מצליח אף הוא, בשם Freejack, בכיכובם של אמיליו אסטבז, אנתוני הופקינס, רנה רוסו ומיק ג'אגר.
עוד הרבה קודם לכן, ב-1963 עובד אחד מסיפוריו הקצרים הראשונים של שקלי, The Man in the Water, שפורסם ב-1961, לסרט קולנוע תחת שם Escape from Hell Island.
שנתיים אחר כך, ב-1965 עובד סיפור קצר אחר שלו, Seventh Victim, שיצא לאור ב"גלקסי" ב-1953, לסרט קולנוע תחת השם The 10th Victim בכיכובם של מרצ'לו מסטרויאני ואורסולה אנדרס וב-1970 עובד סיפור קצר שלישי, The Prize of Peril, שפורסם ב-1958 לסרט טלוויזיה גרמני Das Millionenspiel.
אותו סיפור עובד ב-1983, בשנית, גם לסרט טלוויזיה צרפתי Le Prix du Danger, בכיכובו בין השאר של מישל פיקולי.
סיפור קצר רביעי של שקלי, The Game of X, שנכתב ב-1965 זכה אף הוא לעיבוד קולנועי בסרט Condorman של "הפקות וולט דיסני", שיצא לאקרנים ב-1981. בסרט זה כיכבו בין השאר גם אוליבר ריד, וברברה קאררה והמוזיקה הולחנה על ידי הנרי מנציני.
ב-2015 עובד הסיפור "Something for Nothing" של שקלי, לסרט קולנוע רוסי בשם "Кое-что задаром", שהפקתו נמשכה יותר מ-5 שנים.
באותה תקופה שקלי הרחיב את תחומי כתיבתו גם לספורי מתח שאינם מדע בדיוני ובהמשך אף לסיפורי ריגול.
כמו כן, אחדים מסיפוריו הקצרים עובדו גם לתסכיתי רדיו, תחילה במסגרת הסדרה Tales of Tomorrow, ששודרה במחצית הראשונה של שנות החמישים ברשת ABC ואחר כך במסגרת הסדרה X Minus One, ששודרה במחצית השנייה של שנות החמישים ברשת NBC.
בראשית שנות השבעים עברה המשפחה לגור באי הספרדי איביזה ושם שקלי פגש את אשתו השלישית אבי שולמן.
ב-1972 הוא התגרש מזיוה מירי קוויטני ונישא לאבי שולמן.
הנישואין הללו החזיקו מעמד שמונה שנים ונולדו לו מהם שני ילדים.
ב-1980 הוא התגרש מאבי שולמן, חזר לארצות הברית ומונה לעורכו הספרותי הראשון של המגזין הידוע Omni.
במסגרת העבודה במגזין הוא הכיר את אשתו הרביעית הסופרת ג'יי רוטבל.
ב-1981 השניים נישאו, נטשו את עבודתם ב"אומני" והחלו לטייל בעולם.
עם חזרתם לארצות הברית הם השתקעו בפורטלנד (אורגון) ושם שקלי הכיר את מי שתהיה אשתו החמישית גייל דנה.
ב-1990, אחרי גירושיו מג'יי רוטבל הוא נישא לגייל דנה ולה הוא נשאר נשוי עד יום מותו כעבור 15 שנים.
ספרו הראשון Immortality Inc היה מועמד לפרס הוגו ב-1959
היה מועמד לפרס נבולה ב-1966
היה מועמד לפרס World Fantasy ב-1977
רבים מסיפוריו וספריו תורגמו לעברית .
בין הסיפורים הקצרים שלו שתורגמו לעברית, הסיפור "עלוקה", שהופיע בעברית עוד בסוף שנות החמישים בחוברת מס' 2 של מגזין המדע הבדיוני "קוסמוס" וכעבור עשרות שנים גם בפנטסיה 2000 (כתב עת).
במגזין המדע הבדיוני האחרון הופיעו לא פחות מעשרה סיפורים שונים שלו, ביניהם "הקרבן השביעי" ו"שכר הסיכון", שתורגמו על ידי עמוס ערן והופיעו בחוברות 37 ו-42 בהתאמה, והסיפור "אני רואה אדם יושב על כיסא והכיסא נושך ברגלו", שנכתב יחד עם הרלן אליסון והופיע בגיליון מס' 10 ועוד.
שקלי ביקר בישראל ב-2004, מטעם הערוץ הוט ספייס, וחתם על ספריו בקרב הקהל דובר הרוסית בארץ.
הוא חלה באפריל 2005 בעת ביקור ברוסיה לכבוד כנס מדע בדיוני שנערך שם ונפטר כעבור כחצי שנה.
ב-2023 יצא הסרט דאבל דייט (Robots) בכיכובם של שיילין וודלי וג'ק וייטהול המבוסס על סיפור קצר שכתב בשם "הרובוט שנראה כמוני".
רוברט לסלי שפירו הוא עורך דין יהודי-אמריקאי שעוסק בתחום המשפט האזרחי ושותף בכיר במשרד עורכי הדין גלסר וייל פינק ג'ייקובס הווארד אווצ'ן ושפירו, הנמצא בלוס אנג'לס.
שפירו נולד בפליינפילד שבניו ג'רזי.
הוא קיבל תואר ראשון במימון מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1965 ותואר במשפטים מאוניברסיטת לויולה מרימאונט ב-1968. עיקר פרסומו הוא בהיותו חלק מצוות הסנגורים (שכונה "צוות החלומות"), שהביא לזיכויו של או.
סימפסון ב-1995, מאישום ברצח אשתו לשעבר ניקול בראון ושל חברהּ רון גולדמן.
לאחר הטיפול במקרהו של סימפסון, התרחק שפירו מפרקטיקה פלילית ועבר לעסוק בליטיגציה אזרחית.
הוא ייצג לאורך השנים את הספורטאים דריל סטרוברי , חוזה קנסקו ווינס קולמן ; וכן את ג'וני קרסון, כריסטיאן ברנדו , לינדה לאבלייס, משפחת קרדשיאן ואף לי ביילי .
שפירו ידוע כעורך דין סלבריטאי בעצמו, ושיחק את עצמו במספר סדרות טלוויזיה וסרטים, בהם הסרט "משחקי גנגסטה" מ-2005. בגלל העניין הרב במשפט הרצח של סימפסון, הסיפור עובד לסדרות טלוויזיה וסרטים, שבהם שיחקו את שפירו:
ברוס וייץ שיחק את שפירו בסרט "The O.
רון סילבר גילם את דמותו בסרט הטלוויזיה של CBS "American Tragedy" בשנת 2000.
ג'ון טרבולטה שיחק את עורך הדין שפירו בעונה הראשונה של "סיפור פשע אמריקאי".
סלבטור שוארב גילם את דמותו ב"מפלצות: הסיפור של לייל ואריק מננדז".
רוברטה פינוטי (באיטלקית: Roberta Pinotti; נולדה ב-20 במאי 1961) היא פוליטיקאית איטלקייה, חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כשרת ההגנה של איטליה מ-2014 עד יוני 2018. היא מכהנת כיום בתפקיד חברת הסנאט, והיא האישה הראשונה שמונתה לשרת הגנה באיטליה.
רוברטה פינוטי נולדה ב-20 במאי 1961 בגנואה.
יש לה תואר ראשון בספרות מודרנית והיא הייתה מורה בבית ספר תיכון.
החיים הפוליטיים שלה התחילו בבחירות למועצת מחוז סאמפירדרנה.
לאחר מכן התמנתה ליועצת בית הספר ומדיניות הנוער והחברה של פרובינציית גנואה והמועצה למוסדות החינוך של עיריית גנואה.
פינוטי נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של איטליה ב-2001. אחרי חמש שנים הפכה לאישה הראשונה שמילאה את התפקיד של נשיא ועדת הביטחון של הפרלמנט.
הייתה שרת ההגנה בממשלת הצללים של וולטר ולטרוני ממאי 2008 עד אפריל 2009. היא מונתה לתפקיד סגנית שר ההגנה בממשלתו של אנריקו לטה ולאחר מכן, ב-21 בפברואר 2014 היא מותה לתפקיד שרת ההגנה של איטליה על ידי מתאו רנצי.
היא הושבעה לתפקיד יום לאחר מכן.
באוקטובר 2014 היא ביקרה באיחוד האמירויות הערביות.
היא נפגשה עם סגן מפקד הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות, יורש העצר מוחמד בן זאיד אל נהיאן.
מטרת הביקור הייתה לחזק את קשרי ההגנה ביחסי החוץ בין איטליה לאיחוד האמירויות הערביות.
ב-7 ביולי 2015 היא נועדה עם שר הביטחון הישראלי משה יעלון ברומא.
ב-29 בפברואר 2016 היא הגיעה לישראל וערכה ביקור ממלכתי ונועדה עם צמרת המטה הכללי של צה"ל עם שר הביטחון משה יעלון.
בינואר 2016 אמרה כי איטליה ומעצמות המערב מוכנות להילחם בארגון דאעש שבלוב.
בהווה פינוטי היא חברת הסנאט של הרפובליקה.
תחילה ייצגה את מחוז ליגוריה בשנים 2008–2018, ומאז היא מייצגת את מחוז פיימונטה.
פינוטי נשואה ויש לה שתי בנות.
אוסקר רוברט תמפטנדר (בשוודית: Oscar Robert Themptander; 14 בפברואר 1844 – 30 בינואר 1897) היה פוליטיקאי ופקיד ציבור שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1884 – 1888 וכמושל מחוז סטוקהולם בין השנים 1888 – 1896. הוא שימש גם כשר האוצר.
תמפטנדר נבחר לתפקידו בגיל 40 שנים ו-92 וימים ולפיכך היה הצעיר מבין כל ראשי ממשלת שוודיה לדורותיהם.
מותו בגיל 52 שנים ו-351 ימים הפך אותו לראש הממשלה שמת בגיל צעיר ביותר מבין כל האישים שכיהנו בתפקיד.
רוברט תמפטנדר נולד בסטוקהולם כבנם של נילס תמפטנדר, שהיה קצין בדרגת לוטננט בצבא שוודיה ושל אדולפינה לאורנט.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה ולאחר קריירה מוצלחת כפקיד ממשלתי, הוא נבחר להיות חבר בית הנבחרים (הריקסדאג) ב-1879. מתחילת כהונתו הוא היה חבר במפלגת המרכז, מפלגה שהייתה נאמנה לממשלה שכיהנה אז.
בהדרגה הוא החל להעביר את תמיכתו למפלגת האיכרים.
ב-1874 הוא נשא לאישה את פרידה דהלברג ואתה הוא הביא לעולם שלושה ילדים.
בממשלתו של ארביד פוסה שקמה ב-1880 הוא שימש כשר בלי תיק וב-1881 הוא מונה להיות שר האוצר.
הוא כיהן במשרה זו במשך שלוש שנים עד שבגיל 40 הוא נבחר להיות ראש הממשלה.
תוך ניצול קשרים טובים שהוא יצר במהלך כהונתו בפרלמנט הוא הצליח לשבור את המבוי הסתום שנוצר בשאלת ההגנה של שוודיה.
הסוגיה באה לידי פתרון ב-1885. במטרתו להגן על מערכת הסחר החופשי שמוסדה על ידי לואיס ירד דה יר ועל ידי שר האוצר שלו, יוהאן אוגוסט גריפנסטדט, במהלך תקופת כהונתם, הוא נחל פחות הצלחה.
למדיניות כלכלית זו היו יתרונות רבים שתרמו למודרניזציה של שוודיה.
כאשר חלה ירידה במחירי המזון בשווקים העולמיים בשל הגידול ביבוא מצפון אמריקה, עלתה דרישה להעלאת מחירים כדי להגן על האינטרסים של שוודיה.
בסופו של דבר אולץ תמפטנדר לפרוש מתפקידו, אך לא בעקבות התבוסה בבחירות של 1887. המועמדים לפרלמנט היו צריכים להביע את עמדתם אם הם תומכי הסחר החופשי או חסידי הפרוטקציוניזם.
חברים לכל החיים של הריקסדאג נבחרו עד אז על בסיס המוניטין האישי שלהם ועל בסיס האמון הציבורי בהם.
תומכי מדיניות הסחר החופשי הצליחו להשיג ניצחון במחוז סטוקהולם וזכו ב-22 ממושבי הפרלמנט.
אך נראה שאחד מהחברים לא שילם את מסיו ולפיכך כל רשימת המועמדים הוכרזה כלא תקפה.
החברים לכל החיים שהיו תומכי מדיניות הסחר החופשי הוחלפו בתומכי הפרוטקציוניזם שהצליחו להשיג רוב בבית הנבחרים.
תמפטנדר ניסה לשכנע את המלך אוסקר השני להכריז על בחירות חדשות אך המלך דחה את הבקשה ובעקבות כך הגיש תמפטנדר את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה.
לאחר מכן ועד 1896 הוא כיהן כמושל מחוז סטוקהולם ולאחר מכן כמנהל של חברת הרכבות Trafik AB Grängesberg–Oxelösund.
רוברט תמפטנדר נפטר ב-30 בינואר 1897 בסטוקהולם.
רוברטה בונדר היא מדענית, רופאה ואסטרונאוטית קנדית.
בונדר נולדה וגדלה בסו סיינט מיירי (Sault Ste.
Marie) אונטריו קנדה ב-4 בדצמבר 1945. אחת משתי בנותיהם של מילדרד ואדווארד בונדר.