tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם ערכו קבלות שבת, שתלו עצים בט"ו בשבט, אספו עצים ביערות בל"ג בעומר וישבו בצוותא בחדר האוכל בליל הסדר.
לעיתים גם נסעו למילאנו כדי לראות אופרות וליהנות מבילויים נוספים.
המדריכים אף שינו את שמותיהם של הילדים לשמות עבריים.
בין הילדים ששהו בבית, היו גם ילדים למשפחות חרדיות, אשר לפני המלחמה ניהלו אורח חיים דתי.
כאשר הגיעו ילדים אלה לשיזופולי, שאפו רבים מהם לחזור לאורח חייהם הקודם, אך החיים בשיזופולי היו חילוניים, ולא ניתן להם המענה לצרכיהם.
לדוגמה, כלי המטבח לא היו כשרים, וקבלת השבת נערכה כשעתיים לאחר כניסתה.
המדריכים הציוניים דחקו את הדת מחיי היומיום, והעדיפו להכשירם לערכי הציונות לקראת העלייה לארץ.
לאחר המלחמה, עדויות אלה, כמו גם עדויות מבתי ילדים נוספים באיטליה, הגיעו אל חברי תנועת פועלי אגודת ישראל בארץ ישראל.
בעקבות עדויות אלה, נשלחו שליחים דתיים מארץ ישראל אשר ניסו לספק למחנות העקורים ובתי הילדים הללו מזון כשר ולעשות ככל יכולתם על מנת שישמרו את מנהגי הדת.
הילדים עזבו בקבוצות לפי סדר הגעתם ועלו לארץ כחלק מעליית הנוער של מפעל ההעפלה, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'.
הקבוצה הראשונה עזבה ב-1946והאחרונה בנובמבר 1948, כחצי שנה לאחר הקמת המדינה, אך כבר מספטמבר 1948 הפסיקו להגיע ילדים חדשים לבית.
סך הכל עברו בבית כ-800 ילדים.
הילדים עלו לארץ ישראל בדרכים לגאליות ובלתי לגאליות באניות מעפילים.
רבים מהם נתפסו בדרכם לארץ על ידי הבריטים והועברו למחנות המעצר שהקימו הבריטים בעתלית ובקפריסין.
החפצים בבית אשר נתרמו או נרכשו על ידי זעירי וחבריו, כגון ספרים וכלים שונים, נארזו בארגזים גדולים עליהם נכתבה הכתובת "קיבוץ סלבינו", בציפייה שהחפצים יגיעו לידי הקבוצה המגובשת שעלתה לארץ ישראל בשנים האחרונות.
ריכוזים גדולים של ילדי סלבינו היו על סיפון האניות "חיים ארלוזורוב", "כתריאל יפה" ו-"אנצו סרני".
לאחר עלייתם לארץ, ילדי סלבינו התפצלו לקבוצות שונות כגון קבוצת משמר השרון, קבוצת שילר וקבוצת גורדוניה.
הם נקלטו בקיבוצים ויישובים כגון חניתה, כפר רופין, ראש הנקרה, כפר המכבי, אבוקה ומזרע.
כמו כן, הם הקימו את קיבוץ צאלים.
לקבוצה האחרונה שעזבה את סלבינו הצטרף משה זעירי, אשר חזר למשפחתו בארץ ישראל כחייל משוחרר.
לאחר עזיבת הילדים, הבית שימש נזירות קתוליות.
שנים לאחר מכן, הציבה עיריית מילאנו הציבה מגבלות על הקצאת השימוש במבנה, והוא אף היה בסכנת הריסה.
בביקור איחוד במקום, אשר נערך על ידי הילדים בהיותם בוגרים בשנת 1983, קיבעו הם במקום את השלט "שם הוחזרה להם חדוות הנעורים הגזולה והאמונה באדם".
הביקור לווה על ידי הסופר אהרן מגד, אשר בעקבותיו כתב את הספר "מסע הילדים אל הארץ המובטחת - פרשת ילדי סלבינו" - המספר על תולדות המקום ועל קורות חלק מהילדים שחיו בו.
בשנת 2013, ביקרה מרים ביסק במבנה כחלק ממסע שורשים שערכה לזכר הוריה.
במהלך המסע היא נחשפה למצבו העגום של הבית ובעזרתו של פרופסור מרקו קוואלרין, החליטו להציל את הבית מהריסה ולשמרו.
יחדיו, הם אספו מעל 27,000 חתימות למען שימור הבית, ועתרו למשרדים ממשלתיים באיטליה, העוסקים בשימור והצלת מבנים היסטוריים.
בעקבות העצומה, הוקמה ועדה לקידום העתירה אשר כללה את מרים ביסק, מרקו קוואלרין, ווקר מגנאג'י, נשיא הקהילה היהודית במילאנו ואנשי ציבור נוספים.
כמו כן, הוקמה עמותה למען ילדי סלבינו, ונוצר קשר עם משפחות הילדים ששהו בבית בשנות פעילותו.
העמותה אחראית להנצחת זיכרון סיפור ילדי סלבינו, לארגון מפגשים שנתיים של הילדים ובני משפחותיהם, ולעריכת הרצאות בפני דור ההמשך.
בשנת 2009 נחנכה תערוכה חדשה המנציחה את ילדי סלבינו, "ילדי סלבינו – משואה לתקומה".
התערוכה הוצגה במכון משואה לחקר השואה ולאחר מכן הועברה ליד ושם.
בנוסף, נערכים ב"משואה" ימי עיון לתלמידי חטיבות הביניים בנושא הנצחת השואה.
במסגרת ימי העיון נערכת סדנא הנקראת "ילדים ניצולים למחרת השחרור".
הסדנא מתמקדת בחשיפה לסיפוריהם האישיים של ניצולי השואה והעברת הסיפור לדורות הבאים באמצעות חקר הנושא.
בשנת 2013 הופק ביוזמת המרכז האוניברסיטאי למולטימדיה באוניברסיטה העברית בירושלים סרט על חייו של שמוליק שילה.
במהלך הסרט הוא מבקר בתחנות שונות בחייו, בילדותו בפולין, במחנה עבודה שבו היה בשואה, וגם בבית עליית הנוער בסלבינו.
באביב 2015, נערך "כנס ילדי סלבינו" בקיבוץ צאלים, במהלכו נחתם ברית ערים תאומות בין העיר סלבינו לבין מועצה אזורית אשכול.
בספטמבר 2015, יזמה העמותה מפגש בשיזופולי, שכלל כ-12 מילדי הבית ומשפחותיהם, במהלכו ביקרה הקבוצה בבית וערכה טקס במעמד ראש עיריית סלבינו ותושבי העיירה שהגיעו לחלוק כבוד למקימי הבית, למדריכים ולילדים.
בספטמבר 2016 נפתחה התערוכה "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי" במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב על עלייה ב' מאיטליה בשנים 1945–1949 וחיי שארית הפליטה באיטליה ויחסיהם עם האיטלקים.
בתערוכה מוצגים סרטי ארכיון נדירים ותמונות מקוריות של מחנות עקורים, בית הילדים בסלבינו, הבריגדה היהודית ומפעל ההעפלה לארץ ישראל.
ב-19 במרץ 2017, יצא רוכב האופניים האיטלקי ג'ובאני בלואיזי למסע של כ-2000 ק"מ לזכר ילדי סלבינו.
תחילה רכב באיטליה ופקד אתרי זיכרון הקשורים לשואה ולעקורים באיטליה, ובמיוחד בתחנות הקשורות לילדי סלבינו.
משם עבר במעבורת ליוון, רכב לאתונה ומשם לישראל.
ב-19 באפריל 2017 הגיע ג'ובאני לישראל.
מארגני החלק הישראלי במסעו דאגו שיבקר באתרים הנוגעים לזכר השואה ומחנות העקורים, כגון מחנה המעצר בעתלית.
כמו, במקומות בהם חיים היום ילדי סלבינו, שנותרו בחיים, או אצל בני הדור השני.
המסע הסתיים בערב יום השואה.
בלואיזי רכב על אופניו לירושלים להשתתף בעצרת המרכזית לשואה ביד ושם, וביום השואה קיבל את פניו השגריר האיטלקי בירושלים.
אברהם אביאל - סופר, עד במשפט אייכמן
מתתיהו דרובלס - חבר כנסת לשעבר
אריה לינדנבאום - עיתונאי, סופר בולאי
צבי כנר - סופר, פנטומימאי
ד"ר אדם ליבנה (לנדסברג) - חוקר, מדען בכיר ברפא"ל
יעקב הולנדר - מלחין, מנצח מקהלות
בית שבתי לוי היא עמותה ישראלית אשר מפעילה מרכז חירום לילדים בגיל הרך בחיפה.
הבית מורכב משלוש יחידות - יחידות חירום אינטרנית, יחידת חירום אקסטרנית ויחידת אימהות.
העמותה נוסדה בשנות הארבעים, כדי להקים מעון יום לילדי חיילי הבריגדה.
שבתי לוי, ראש העיר היהודי הראשון של חיפה, הקצה את המגרש.
מעון היום פעל עד שנת 1999.
בשנות החמישים, במענה לבקשת משרד הסעד פתחה העמותה בית החלמה לתינוקות, עבור תינוקות חולים מהמעברות.
בהמשך, ביקש המשרד לפתוח פנימייה לתינוקות ולילדים בגיל הרך.
בהמשך, החל לפעול בפנימייה צוות של עובדים סוציאליים ובעקבותיו צוות של עובדים פסיכולוגי ופרא-רפואיים.
צוותים אלה הביאו לשינוים בגישות בתחום הטיפול בילדים וביחס אל משפחותיהם.
בשנת 1995, הוקם מרכז החירום.
המרכז היחיד בארץ שמתמחה בגיל הרך.
בשנת 1998, נפתח פרויקט משפחות לווין, פרויקט זה שילב ילדים ומשפחות אומנה בליווי הצוות הטיפולי של בית שבתי לוי.
בשנת 2006, הופסק הפרויקט והועבר לעמותה המתמחה בשירותי אומנה במשרד הרווחה.
בשנת 2004 המשיכה מגמת ההתפתחות והראייה הקהילתית והיחידה לשלום הילד עברה לניהול העמותה.
יחידה זו מעניקה שירותים קהילתיים לכארבעים משפחות.
באותה שנה נפתחה יחידת האמהות המעניקה טיפול אינטנסיבי למשך 14 חודשים לאמהות בעלות פוטנציאל שיקום ולילדיהן.
מרכז החרום לילדים עד גיל שבע הוקם בדצמבר 1995. עד שנת 2005, טופלו במרכז החרום גם תינוקות ופעוטות עד גיל שנתיים.
בשש השנים האחרונות, טווח הגילאים הוא משנתיים עד שבע.
עד 2018 טופלו במרכז החרום מאות ילדים, רובם ממחוז הצפון, עם זאת, גם ילדים ממחוזות אחרים הזקוקים לטיפול- מתקבלים.
צוות המרכז מורכב מקבוצת מטפלים, רובם סטודנטים למקצועות הטיפול המטפלים בילדים באופן ישיר.
הצוות הפסיכוסציאלי מורכב מעובדים סוציאליים ותיקים ומנוסים בתחום הטיפול בגיל הרך ופסיכולוגית קלינית.
סטודנטים מאוניברסיטת חיפה (מתוכנית ההסבה לקראת תואר שני בע"ס) מקבלים את הכשרתם המעשית במסגרת המרכז.
ילדים צעירים, משנתיים עד שבע, אשר סובלים לרוב מהזנחה קשה, מצב בריאותי וגופני קשה, בעיות רגשיות והתנהגותיות חמורות הבאות לידי ביטוי בהתקפי זעם, אלימות כלפי עצמם, ילדים אחרים והצוות, דיכאון והימנעות מקשר עם מבוגרים.
כל הילדים השוהים בבית שבתי לוי נמצאים בו תחת צו בית משפט.
בשנים האחרונות פרופיל הילדים הנקלטים מורכב ביותר.
ילדים שנפגעו מינית בתוך משפחתם ופוגעים מינית באחרים, ילדים המטופלים בתרופות פסיכיאטריות, ילדים עם ליקויים אורגניים מורכבים בשילוב עם חסך רגשי ראשוני ועמוק.
ניתן לראות שני טיפוסי משפחות אשר ילדיהם מטופלים במרכז החירום:
האחד - משפחות צעירות, חלקן של עולים שזהו המשבר המשפחתי הראשון שלהם, לעיתים סמוך לעלייתם לארץ.
לעיתים, הן אף אינן מוכרות לשירותי הרווחה.
השני - משפחות המוכרות לשירותי הרווחה, הסובלות מבעיות תפקוד קשות ונרחבות ואשר היו במסגרות טיפוליות מגוונות בקהילה.
משך השהות והעבודה עם הקהילה
הוצאתם של ילדים בגיל הרך מביתם וניתוקם מהוריהם נחשבים לגורמי טראומה רבי עוצמה.
זו עלולה לגרום לקשיים חמורים בדפוסי ההתקשרות, בהתפתחות יחסי אובייקט ובהתפתחות האישית כולה.
לכן, יש חשיבות ראשונה במעלה לאינטנסיביות האבחון והטיפול ולקיצור תהליך קבלת ההחלטות והשמה מתאימה.
לאור חשיבה זאת, מושקעת עבודה רבה ביותר בקשר עם גורמי הטיפול בקהילה, המכוונת לגיוס כל הכוחות הקיימים לבדיקת אפשרויות ההמשך ו"לתפירה של חליפה טיפולית" אישית ומיוחדת לכל ילד.
לעיתים, שהות הילדים מתמשכת לתקופה ארוכה יחסית (חצי שנה ומעלה) בעיקר עקב העיכוב בתהליך ההשמה על פי התוכנית הטיפולית שהותאמה לילד.
מרכז חירום אקסטרני (היחידה לשלום הילד)
"היחידה לשלום הילד" הוקמה בשנת 1989 על ידי מכון חנה חושי להתפתחות הילד במרכז הרפואי בני ציון, בשיתוף אגף הרווחה בעיריית חיפה.
היחידה לשלום הילד הוקמה על מנת לטפל בילדים בסיכון ובהוריהם.
ליחידה מופנים ילדים אשר לגביהם קיים חשד כי הם חווים בביתם או מחוצה לו התעללות פיזית או נפשית, הזנחה קשה, פגיעה מינית, תהליכי גירושים מורכבים בהם יש סיכון למצבם של הילדים או בעיות התמכרות של ההורים.
בשנת 2004 הועברה היחידה לשלום הילד לניהול עמותת בית שבתי לוי, המציעה רצף שירותים לילדים בסיכון בגיל הרך והוריהם.
בעוד שבשנים הראשונות להקמתה טופלו ביחידה לשלום הילד ילדים מהעיר חיפה בלבד, נכון ל-2018 מטופלים ביחידה ילדים והוריהם, המוגדרים בסיכון גבוה, מכל מחוז הצפון.
ההיכרות עם המשפחה מתחילה במפגש משותף המתקיים ביחידה לשלום הילד עם ההורים, עו"ס לחוק נוער ועובד/ת המשפחה.
בהמשך מתקיים תהליך הערכה מעמיק של המשפחה אשר כולל היכרות עם ההורים ותצפיות על הקשר הורה-ילד.
בחלק מהמקרים, נערך גם אבחון פסיכו דיאגנוסטי מלא לילד.
תהליך ההערכה הזה נמשך כחודשיים-שלושה ומעורבים בו מספר אנשי צוות מהיחידה.
בסיום תהליך ההערכה מתקיים מפגש נוסף עם ההורים, שבו נמסרות ההמלצות להורים.
לאחר מכן מתקיים מפגש משותף עם ההורים ועם צוות הלשכה, על מנת למסור את ממצאי ההערכה ולהחליט על תוכנית טיפול.
הטיפול מוצע תוך התמקדות בצרכי הילד, עבודה טיפולית על הקשר הורה-ילד ושמירת התא המשפחתי, ואורך כשנה עד שנה וחצי.
במקרים שבהם הילדים מגיעים ממחלקות לשירותים חברתיים מאזור חיפה והפריפריה ניתן טיפול במסגרת היחידה לשלום הילד.
ילדים המגיעים מיישובים מרוחקים מופנים להמשך טיפול בקהילה, על פי המלצות היחידה.
בראש היחידה עומדת פסיכולוגית התפתחותית, בעלת תואר דוקטור לפסיכולוגיה התפתחותית ומומחית לגיל הרך.
לצידה פועל צוות המורכב ממזכירה, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים קליניים ומתמחים לפסיכולוגיה קלינית.
היחידה פועלת בשיתוף פעולה מלא עם הקהילה ורואה כחלק מתפקידה העברת ידע מקצועי לקהילה.
על כן עובדי היחידה מעורבים במתן הרצאות, הדרכות, השתלמויות לעובדי הרווחה, עו"סים לחוק הנוער, עו"סים לסדרי דין, עובדי אומנה, עובדי יחידות הסיוע שליד בתי המשפט לענייני משפחה ועוד.
בשנים האחרונות מטופלים ביחידה לשלום הילד כ-100–120 ילדים והוריהם בשנה.
כמחצית ממספר זה הן פניות חדשות ומחציתה מטופלים אשר מקבלים טיפול ביחידה למעלה משנה.
במטרה להפוך את השירות לנגיש יותר לאוכלוסייה המתקשה להגיע לחיפה, נפתחה בשנת 2011 שלוחה בפרדס חנה אשר נותנת מענה לילדים ומשפחות באזור.
בנוסף, בשנת 2016 נפתחה שלוחה בעיר כרמיאל.
היחידה הטיפולית לאימהות וילדיהן מיועדת לאימהות, בדרך כלל צעירות, חד-הוריות, שנפלטו ממשפחות מזניחות ופוגעות.
עד ללידת תינוקן הראשון, במרבית המקרים השתייכו אמהות אלה לקבוצה המוגדרת כנערות במצוקה.
הקווים המאפיינים את רוב הנערות הללו הם היעדר כישורי חיים וכישורי הורות.
רוב האמהות בקבוצה זו אינן מסוגלות לגדל את ילדיהן ללא תמיכה נרחבת, בהיעדר תמיכה מבן זוגן וממשפחות המוצא שלהן ושלו.
למרות רצונן לגדל את ילדיהן ואפילו לתקן באימהותן את העוולות שחוו בילדותן, הן אינן מצליחות לגדל את ילדיהן עד כדי העמדתם בסיכון.
קרוב לוודאי שרוב האימהות הללו מעולם לא נחשפו לאפשרות לרכוש מיומנויות הוריות וכישורי חיים בסיסיים, לפיכך נכון לשער, שרבות מהן ברות שיקום.
על רקע מדיניות משרד הרווחה והשירות לילד ולנוער, הדוגלת בשימור וחיזוק התא המשפחתי ובמסגרת האמנה לזכויות הילד, נפתחה אופציה טיפולית אחרת, אשר תיתן לאמהות אלה הזדמנות להשתקם ולהתקיים כמשפחה.
המסגרת מהווה מקום מגורים ל-14 אימהות יחד עם ילדיהן המעניקה מוגנות ותחושת בית תוך כדי תפעול צוות טיפולי אשר יבצע אבחון, טיפול ושיקום.
הילדים המגיעים ליחידת האמהות נמצאים תחת צו בית משפט.
ישנה מסגרת ברורה של כללים המעצבים את חיי האמהות ביחידה.
מסגרת הכללים מהווה חלק בלתי נפרד מהחוזה הטיפולי וכוללת: סדר יום ותוכניות שבועיות אשר מגדירים זמן, מקום ואופן ביצוע.
כמו כן, ישנן מטלות בכל תחומי החיים: טיפול בילדים, סידורים מול גורמי חוץ, בריאות, ניקיון וכו'.
ילדים מעל גיל שנה שוהים במהלך היום במסגרת גנית.
בכל תקופת שהות האמהות וילדיהן ביחידת האמהות, קיים קשר עקבי ורצוף עם המחלקות לשירותים חברתיים המפנות אותן.
כמו כן, מתקיימות ועדות להערכה ולתכנון טיפול, הקובעות המשך דרכי פעולה.
במצבים בהן אמהות אינן מצליחות להשתלב בחיים ביחידה או לחלופין אינן משתפות פעולה עם תהליכי ההדרכה והטיפול הניתנים במקום, ובכך נמשכת הפגיעה בילדיהן, מופסקת שהותן ביחידה.
בשלב זה מתכנסת הוועדה להערכה ולהמשך טיפול באופן מיידי על מנת להחליט על המשך הטיפול בילדים.
בית גליקסבורג מקוצר מבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסבורג, הוא ענף דני - גרמני של בית אולדנבורג, אשר בניו שלטו במועדים שונים בדנמרק, נורווגיה, יוון ובכמה מדינות בצפון גרמניה.
פרדריק העשירי, מלך דנמרק, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, וסופיה, מלכת ספרד הם חברים בשושלת גליקסבורג.
מקור המשפחה הוא מהעיר גליקסבורג (Glücksburg), עיר חוף קטנה בשלזוויג, בצד הדרום-גרמני של פיורד פלנסבורג, המפריד בין גרמניה לדנמרק.
בשנת 1460 נמסרה גליקסבורג, כנחלה של הדוכסים הדנו-גרמניים של שלזוויג-הולשטיין, לכריסטיאן השביעי, רוזן אולדנבורג, אשר בשנת 1448 נבחר על ידי הדנים במלך כריסטיאן הראשון, ובשנת 1450 אף נבחר למלך נורווגיה.
בשנת 1564, נכדו של כריסטיאן הראשון, פרדריק השני, מלך דנמרק, במהלך חלוקה מחדש של שלזוויג ושל הולשטיין, הוא שמר על כמה נחלות לעצמו, בעודו מקצה את גליקסבורג לאחיו הדוכס יוהאן הצעיר (1545-1622), יחד עם זונדרבורג.
יורשיו של יוהאן חילקו את הנחלה ביניהם, ויצרו, בין היתר, את הענף של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (אחוזה ליד מינדן שנקנתה על ידי המשפחה ב-1605), שנשאר וסאל של מלכי דנמרק.
בשנת 1825, טירת גליקסבורג חזרה לכתר הדני (מענף של המשפחה, בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שנכחד בשנת 1779), וניתן באותה שנה על ידי המלך פרדריק השישי, יחד עם כותרת דוכסית חדשה, לפרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק.
פרידריך החליף את התואר שכבר החזיק, "בק" (אחוזה שהייתה למשפחה, ולמעשה, נמכרה ב-1745).
ובכך נוצר התואר דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
הענף הדני של מלכי בית אולדנבורג נכחד בשנת 1863, והענף הבכיר של בית שלזוויג-הולשטיין נכחד עם מותו של הדוכס האחרון מאוגוסטבורג ב-1931. לאחר מכן, בית גליקסבורג הפך לענף הבכיר של בית אולדנבורג.
ענף זוטר נוסף של בית אולדנבורג, בית הולשטיין-גוטורפ, כלל שני ענפים שהחזיקו בריבונות במאה ה-20. בני הענף של הולשטיין-גוטורפ-רומנוב הוצאו להורג או גורשו מהאימפריה הרוסית בשנת 1917, בעוד הדוכסות הגדולה של אולדנבורג בוטלה בשנת 1918.
גם דוכסי בק וגם דוכסי גליקסבורג לא היו שליטים ריבוניים; הם החזיקו את אדמתם כפייף מידי הדוכסים השליטים של שלזוויג והולשטיין, דהיינו מלכי דנמרק (ועד 1773) של דוכסי הולשטיין-גוטורפ.
כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בנו הרביעי של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, הוכר בהסכם לונדון משנת 1852 כיורשו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק.
הוא הפך למלך דנמרק כריסטיאן התשיעי ב-15 בנובמבר 1863.
הנסיך וילהלם, בנו השני של נסיך הכתר כריסטיאן ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, נבחר למלך היוונים ב-30 במרץ 1863, במקום אותון, מלך יוון מבית ויטלסבאך, ושלט בשם גאורגיוס הראשון, מלך היוונים .
הנסיך קרל, בנו השני של פרדריק השמיני, מלך דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, הפך למלך נורווגיה ב-18 בנובמבר 1905 כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.
בנותיו של כריסטיאן התשיעי, אלכסנדרה מדנמרק ודאגמאר, נסיכת דנמרק, התחתנו עם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה בהתאמה.
כתוצאה מכך, בשנת 1914 צאצאיו של כריסטיאן התשיעי החזיקו את הכתרים של כמה מממלכות אירופה, ובשל כך הוא היה ידוע כ"חותנה של אירופה".
האח הבכור של כריסטיאן התשיעי ירש את תוארי המשפחה כקרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
צאצאיו מייצגים כיום את הענף הבכיר של ענף שלזוויג-הולשטיין של בית אולדנבורג.
ייחוסו של הדוכס פרידריך וילהלם
קרל אנטון אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
דוכסי שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג מהווים את הענף הבכיר של השושלת.
בשל העדפת הבן הבכור הם מחזיקים בראשות בית גליקסבורג, ובנוסף הם גם מחזיקים בראשות כל בית אולדנבורג.
כיום התואר וראשות הבית מוחזקים על ידי פרידריך פרדיננד, נסיך שלזוויג-הולשטיין.
היורש המיועד של התואר הוא אלפרד, נסיך הכתר של שלזוויג-הולשטיין (נולד ב-2019).
בשנת 1853 כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג הפך ליורש של ממלכת דנמרק, ובשנת 1863 הוא עלה על כס המלוכה.
הוא היה בנו השלישי של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ואחיו הבכור שמר על התואר דוכס גליקסבורג.
יורש העצר הוא כריסטיאן, נסיך הכתר של דנמרק (נולד ב-2005), ששייך למעשה למשפחת מונפזאט.
אף על פי שאין יותר גברים בני השושלת של גליקסבורג בדנמרק, יש צאצאים של כריסטיאן התשיעי שנישאו ללא אישור המלכים, ובכך ויתרו על מעמדם המלכותי.
הם נושאים את תואר האצולה הדני "רוזן רוזנבורג".
בשנת 1863, נבחר הנסיך וילהלם מדנמרק למלך ההלנים בשם גאורגיוס הראשון, בהמלצת המעצמות האירופיות הגדולות.
הוא היה בנו הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
המונרכיה ההלנית הודחה בהפיכה על ידי חונטה צבאית ב-1968, ובעקבות כך משפחת המלוכה ברחה לגלות.
ב-1974 החליטו 69.18% מהמצביעים על הדחת המלוכה.
בשנת 1905 הפך הנסיך קרל מדנמרק למלך נורווגיה בשם הוקון השביעי.
אביו היה פרדריק השמיני, מלך דנמרק, ואחד מדודיו היה גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
יורש העצר הוא הוקון, נסיך נורווגיה (נולד ב-1973).
ב-1918 הועלתה איסלנד ממחוז אוטונומי לממלכה נפרדת בשם ממלכת איסלנד.
כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק קיבל את התואר והתפקיד מלך דנמרק ואיסלנד עד לשנת 1944, בה איסלנד ביטלה את האיחוד בין שתי המדינות.
יורש התואר המיועד היה בנו פרדריק התשיעי, מלך דנמרק (1899-1972).
בשנת 1947, פיליפ, נסיך יוון ודנמרק (שוויתר על תאריו ואימץ את שם המשפחה מאונטבאטן בהיותו נושא בריטי לפני נישואיו), קיבל מחמיו, ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת את התואר דוכס אדינבורו.
צאצאיהם של פיליפ ואליזבת השנייה שייכים, לפי צו, לבית וינדזור ומשתמשים בשם "מאונטבאטן-וינדזור" כשם המשפחה, כאשר יש צורך בכך.
תשעה עשר המקומות הראשונים של סדר הירושה לכתר הבריטי מוחזקים על ידי צאצאי הדוכס.
דיוקן שם שנות חייו שלטונו הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו 2021-1921 1944-19
יורש התואר הוא צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (נולד ב-1948).
בית שוקרי (המכונה גם הארמון), הוא מבנה אבן גדול הנמצא בחלקה הצפוני-מערבי של עכו העתיקה.
הוא הוקם בכמה שלבים החל מאמצע המאה ה-18 על גבי שרידים של מבנה צלבני.
המבנה שבמקורו נקרא בית שוקרי שוקם יחד עם חלק מבית עפיפי הסמוך, ומשמש כיום כמלון בוטיק בשם "מלון האפנדי", השוכן ברחוב לואי התשיעי.
בליל 11 במאי 2021 הוצתו מלון האפנדי ומסעדת אורי בורי שבבעלותו של אורי ירמיאס, במהלך התפרעויות בעכו במסגרת המהומות בישראל.
מההצתה נפגע אבי הר-אבן, שמת מפצעיו כעבור מספר שבועות.
במתחם היו שני מבני אבן עתיקים גדולים ומפוארים של משפחות סוחרים עשירות, שחוברו ביניהם בגשר:
בית שוקרי – הבית הצפוני המוכר בכינוי "הארמון"
בית עפיפי – המוכר גם כ"בית ויצו" שלימים שימש כמתנ"ס עירוני.
בית שוקרי נבנה ככל הנראה בשנת 1768 על שרידיו של מבנה קמרונות צלבני, על ידי אברהים א־צאבג' – בן למשפחה יוונית קתולית.
במרתף של בית שוקרי הייתה מסבנה, שבה ייצרו סבון ושמן: במאה ה-18 הקים אברהים בקומת הקרקע את המפעל המשפחתי לייצור סבון משמן זית, ששרידיו נמצאים במקום עד היום.
בני משפחת ספירידוס, יוונים־אורתודוקסים שהגיעו לעכו בשנת 1840 מכרתים, הקימו מפעל למשקאות אלכוהוליים ושינו את שמם לח'מאר (אלכוהול בערבית).
בשנת 1870 רכש ראש המשפחה, עודה חמא'ר, את המבנה מג'ורג ואלכסנדר ג'מאל, צאצאי אל־צאבג'.
ח'מאר התמחה בשיפוץ מבנים, וככל הנראה הוא שהפך את המבנה ל"ארמון" – בית האמידים הגדול ביותר בעכו.
המבנה קושט בציורי קיר מורכבים, בתקרות מקושטות, רצפות שיש ומסדרונות מפוארים, בהשראת פארה של איסטנבול.
בני משפחת ח'מאר התגוררו בבניין עד שנת 1948. ח'מאר גם הקים מצפון לעיר עכו ארמון מוקף גנים, ששייך היום לבהאים.
בני משפחת שוקרי, שהשתייכו לעשירי עכו, ייצרו כאן סבון ושמן במרתף ביתם, אשר שימש כמנהג הימים ההם קומת מסחר.
בית משפחת עפיפי (בהמשך בית ויצו) היה בעבר מרתף יין.
רצפתו בנויה מחתיכות חרס ואבקת חרס השומרות על איזון הלחות.
בחפירות שנעשו על ידי רשות העתיקות נמצא עץ שרוף, המתוארך לשריפה גדולה שהתרחשה במהלך הכיבוש הממלוכי בשנת 1291.
ככל הנראה התגוררה בבית פילגשו של פאשא עות'מאני.
עם סיום השלטון הטורקי, עזבו משפחות האפנדים את הבית שהיה בשיא פארו והדרו, והבית נותר נטוש ומוזנח.
בשנת 2001 החל במקום שיפוץ לקראת הקמת מלון הבוטיק "האפנדי" בבעלות אורי ירמיאס, שנפתח לבסוף בשנת 2012. עבודות הבנייה, השחזור והשימור של המבנים נמשכו למעלה משמונה שנים.
את תכנון ועיצוב הבניין עשו האדריכלים ארנון ניר וישי ברסלואר והמעצבת אורית קולונימוס שנכנסו לעבודה בתום שלבי השימור והשחזור שבוצעו על ידי מומחים איטלקים.
במהלך השיפוץ נעשו מאמצים לשמר את התפיסה האדריכלית ורוח המבנים תוך הקפדה על שימור ושחזור של אלמנטים מקוריים.
במהלך השיפוץ ננקטו צעדים שונים על מנת לא לפגוע בקיים ולשמר את מה שייחד את הבניינים, כמו: ציורי קיר, פיתוחי עץ, עיטורי תקרה שאופייניים לתקופה העות'מאנית, עמודי שיש, ריצוף מקורי ועוד.
השחזור והשימור שנעשו במקום מבטאים מאפיינים תרבותיים, ארכיטקטוניים וחברתיים שאפיינו רבים מבתי המידות של עכו העתיקה, וכן את אופיים של התושבים שהתגוררו בעבר במבנים אלו.
צוות האדריכלים עבד תחת הנחיה של היזמים להימנע מסגנון אדריכלות ועיצוב שייתפסו כמודרניים מדי.
ניר: (...) "האתגר שעמד בפנינו היה לשמר את הפרופורציות בחללים המקוריים.
לשלב מערכות מיזוג ומדיה, ובעיקר חללי רחצה, בלי לפגוע בחללים שנבנו קודם להמצאת האסלה – היווה אתגר ראשון במעלה".
חלק מהמערכות הוטמנו בקירות המבנה ובחדרים נבחר עיצוב סולידי שיביא לידי ביטוי גם את האלמנטים שנשתמרו ואת רוח המבנים המקורית.
המלון, בשטח של 1,350 מ"ר, מכיל 12 חדרים וכולל לובי עם תקרות מקושתות, חדר אוכל, בר יין, חמאם טורקי מקורי ומרפסת גג.
על פי ההערכות, כ-20 מיליון ש"ח הושקעו בפרויקט.
האדריכלית פאינה מילשטיין ויעל פורמן-נעמן ממינהל השימור ברשות העתיקות סקרו את המבנה כחלק ממחקר העוסק בטיפולוגיות בתי מגורים בעכו העתיקה.
הן אפיינו את בית שוקרי כשייך לקטגוריה "בית חלל מרכזי", סגנון בנייה שהגיע לישראל מלבנון (לכן נקרא גם בית לבנוני) בסוף המאה ה-19, עם התהוות שכבת ביניים חברתית-כלכלית בארץ.
מניחים שהסולטן העות'מאני עבדול חמיד השני השקיע רבות בפיתוח בארץ, בעזרת מינהל ופקידות ערביים.
"מבני המגורים בעכו העתיקה משקפים את אורחות החיים ומסורות הבנייה הערבית באזור...
ומייצגים יותר מכול את התרבות שרווחה בה בין המחצית השנייה של המאה ה-19 למחצית המאה ה-20".
על בית שוקרי: "מבנה מגורים מפואר ויוצא דופן במידותיו".
מילשטיין ופורמן-רענן מציינות את ממדי החללים ואת האלמנטים האדריכליים של החלונות והדלתות, ואת סגנון הבנייה בקומת הקרקע שכלל מערכת קמרונות צלב המזכירים בנייה צלבנית.
כיום ניתן לראות במבנה המשופץ גרם מדרגות המוליך מקומת הכניסה אל המרתף, שם נחשף מבנה מהתקופה הצלבנית שחלקים ממנו מתוארכים אף לתקופה הביזנטית.
שרידי המבנה הצלבני נותרו לאחר שהממלוכים הרסו את כל המבנים הצלבניים בעיר ובנו על חורבותיהם.
עם העלייה במדרגות ניתן לראות שרידים של המבנים הביזנטיים והצלבניים ונדבכים שנבנו מעליהם בתקופות מאוחרות יותר: בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית, המשקפים את ההיסטוריה העשירה של העיר עכו.
בקומת הביניים ישנו חמאם טורקי בן 400 שנה, שנתגלה במהלך השיפוצים.
בקומה העליונה יש תקרה גבוהה ועיטורי פרסקו משובצים בזהב 22 קרט ולאורכה חלונות מקומרים גדולים עתירי פיתוחים.
ציורי הקיר שנמצאו במקום שוחזרו במהלך השיפוץ, בין היתר שוחזר ציור מהתקופה העות'מאנית של העיר איסטנבול, שצויר על ידי האמן הירושלמי סליבא יוחנא בשנת 1889 כמחווה לשליטים לרגל פתיחת תחנת הרכבת "אוריינט אקספרס" באיסטנבול.
בין העובדים על המבנה היו מומחי רסטורציה וסטאז'ריות מבית ספר לשימור בוונציה, שבמשך כשבעה חודשים שחזרו את ציורי הקיר ואת עיטורי התקרה.
כמו כן שוחזרו במקום עיטורי הקשתות, עמודי השיש, פיתוחים ועוד.
הריצוף המקורי נשמר ונעשו לו השלמות במרצפות שיש מסוג מרמרה שהובאו מטורקיה.
בית רייך הוא ביתו של שמעון רייך, אחד ממייסדי העיר נהריה.
לבית רייך הייתה היסטוריה עשירה שבמהלכה שימש דיירים רבים וביניהם אנשים רמי מעלה וכן מעפילים בלתי חוקיים.
בין הדיירים רבי המעלה ששהו בבית היו חיים ויצמן, נחום סוקולוב, ארתור ווקופ וכן מספר נציבי עליון בריטים.
הבית בנוי בסגנון בינלאומי מאופק.
בניית בית רייך החלה בשנת 1936 והסתיימה בשנת 1937. בפברואר 1938 התרחש בנהריה שיטפון כבד שגרם נזק רב: בתיהם ושדותיהם של תושבים רבים הוצפו וזעמם הופנה כלפי שמעון רייך, כיוון שהיה מנהל האחזקה הטכנית של "חברת נהריה" ולכן נחשב לאחראי לכשלים השונים בעיר וביניהם השיטפון.
אחד התושבים הזועמים כתב על קיר ביתו של רייך, שהיה אז הבית הגדול ביותר במושבה, את הביטוי "Reich macht arm", שפירושו בגרמנית "עשיר הופך לעני".
עד שנת 1939 הושלמה מלאכת הבנייה של עמדת תצפית עם זרקורים על גג הבית.
הבית שימש באופן זמני את הקצין הסקוטי אורד צ'ארלס וינגייט בשנים 1937–1939. במהלך שהותו בבית רייך יזם את הקמתן של פלגות הלילה המיוחדות.
על פי עדותו של עזרא רייך, בנו של שמעון רייך, הבית שימש פעמים רבות מקום מסתור בעבור מעפילים בלתי חוקיים.
באחת הפעמים, כך הוא מספר, הגיע לביתם סיסי רבינוביץ', מפקד הפלי"ם: בין הדיירים רבי המעלה ששהו בבית היו גם חיים ויצמן, נחום סוקולוב וארתור ווקופ.
כמו כן, בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בבית רייך סר אלן גורדון קנינגהם, קצין בריטי אשר זכה לניצחונות על האיטלקים במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, והיה הנציב העליון האחרון בארץ ישראל.
לאחר המלחמה הפך בית רייך למועדון לילה בשם "ארמון".
במועדון הופיע פרדי דורה לראשונה בנהריה.
לאחר מכן, הוסב בית רייך לתחנת משטרה עד שעיריית נהרייה החליטה להקים בו ספרייה ציבורית בהנהלתו של אפרים יואל, אשר פעלה במקום עד שנת 2005.
בית של תורה הוא מושג יסוד בחינוך החרדי, המבטא מתן חשיבות ללימוד תורה בראש סולם הערכים המשפחתי.
עולם התורה הליטאי מבוסס על חינוך מגיל צעיר למקם את לימוד התורה – בעיקר של האב במסגרת הכולל – במרכז החינוך בבית.
בחדר מחנכים ללימוד התורה בכל שעות היום ולוויתור על הנאות העולם למען זה.
גם בסמינרים החרדיים מחנכים את הבנות להשקיע את כל כוחם לטובת לימוד התורה של הבעל.
בנות הסמינר ברובם המכריע, בהגיען לשידוכים, מחפשות רק בחורים שמצהירים על כך שילמדו במשך חייהם ואינם מתכננים לצאת לשוק העבודה.
בסמינרים טבעו את המושג "בית של תורה" לתאר בית שמושתת על לימוד תורה ושבשביל לימוד התורה מוכנים כולם למסור את הנאתם האישית ואת רווחתם הכלכלית למען מטרה זו.
בית שאמי השייך למשפחת שחלאכו נבנה בשלהי המאה ה-19 על ידי משפחה צ'רקסית שהיגרה מדמשק אל כפר כמא ונחשבה לאחת המשפחות האמידות באזור הגליל התחתון.
הבית נבנה עם חצר גדולה מוקפת חומה, ובתוכה מגורי הבעלים, חנות בדים, צרכנייה, נגריה ונפחיה אשר שימשו את המשפחה שהתנהלה כמשק אוטרקי.
בבית שאמי נכלל מבנה דו קומתי בעל ארבעה חדרים בכל קומה, כאשר בקומת הקרקע הוחזקו חיות המשק ובעיקר סוסים ופרות, ואילו בקומה השנייה היו חדרי אירוח מרוצפים במרצפות מעוטרות.
התקרה מצוירת ורעפי הגגות הם רעפי מרסיי שיובאו מצרפת.
לבית הדו קומתי צמוד מבנה של טחנת קמח שהתייחדה במנוע דיזל להפעלתה, לעומת תחנות אחרות באותה התקופה שהופעלו על ידי שוורים להנעת אבני ריחיים.
בית שאמי, שעמד נטוש עשרות שנים, שוקם ושוחזר בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבניין הבולט ביותר בכפר כמא.
השחזור הוא יוזמה משותפת של המועצה המקומית כפר כמא ושל המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 1994 הוקמה במועצה המקומית כפר כמא ועדה לשימור מבנים היסטוריים בהובלתו של ראש המועצה דאז נאלצ'יק אשמוז.
המבנה הוא בעל חשיבות רבה מבחינה היסטורית, חברתית וכלכלית עקב שייכותו למשפחה שלקחה חלק חשוב בהנהגת הכפר בתקופה המנדטורית, ובשל העובדה שטחנת הקמח שלו סיפקה את צורכי תושבי הכפר וכן ליהודים ולערבים מן הסביבה.
המבנה המשוחזר והמתחם כולו ומשמש כיום כאתר בית של המרכז למורשת הצ'רקסית ובתוכו המוזיאון הצ'רקסי של כפר כמא והוא מרכז המבקרים הצ'רקסי הגדול ביותר בישראל.
איסחאק עבאס הידוע בכינויו "אל שאמי" היה בן למשפחת מהגרים צ'רקסים שהתיישבה בדמשק.
בסוף המאה ה-19 עבר לכפר כמא והתמקם ביישוב.
את הכינוי אל שאמי הוא קיבל מתושבי הכפר בשל היותו יוצא דמשק שנקראת "", כלומר, "הדמשקאי" כבן למשפחה שעסקה בטחינת קמח על ידי אבני ריחיים החליט להקים טחנת קמח מודרנית המונעת במנוע דיזל ואשר עמדה כחידוש לעובדה כי רוב תושבי הכפר באותן השנים עסקו בחקלאות.
גם תושבי היישובים הסמוכים שעסקו בעיקר בחקלאות והקרבה אל ישובי עמק יזרעאל ועמק הירדן הביאו לביקוש גדול לשירותן של טחנות קמח.
התחנה המודרנית אפשרה לספק שירות טחינה מהיר לכמויות גדולות של חיטה והפכו את שחלאכו לאחד מאנשי העסקים הגדולים באזור.
בית שלום אש היה ביתו של הסופר שלום אש, וכיום משמש כמוזיאון וכבית תרבות, בו מתקיימים סיורים, מפגשים וסדנאות כתיבה.
הבית נבנה במרכז העיר בת ים בשנת 1955 עבור אש ורעייתו מתילדה וביוזמת המועצה המקומית והעומד בראשה, דוד בן ארי.
לאחר מותו של אש ב-1957, הפך הבית למוזיאון ולבית תרבות, ושוקם בשנת 2019.
אש היה סופר יידיש מוכר באותה התקופה.
הוא כתב את המחזה "אל נקמות" שזכה לפרסום רב, ובשנת 1947 זכה בפרס אניספילד-וולף על היצירה שכתב שנה קודם, "East River".
דוד בן ארי, ראש עיריית בת ים, זיהה את הפוטנציאל הטמון באש, ובמפגש אקראי עימו הציע לו להתגורר בעירו.
עקב השיחה, בשנת 1954 בנתה עיריית בת ים בית עבור שלום ומתילדה אש.
המבנה בן קומה אחת מוקף חצר, תוכנן על ידי מחלקת ההנדסה של המועצה בהתאם לתוכניתו של אש.
המבנה כולל סלון, חדר עבודה, חדר שינה (שכיום משמש כארכיון) ומטבח.
אש הביא אל הבית את הספרים שלו, הכלים שלו ורבים מכתבי העת שלו.
ב-10 ביולי 1957, במהלך ביקור אצל בתו "רות" בלונדון, הוא נפטר באופן פתאומי.
מתילדה, אשתו של אש, לא שבה עוד אל הבית, ובצוואתה הורישה אותו כדי שישמש כמוזיאון ליצירותיו הספרותיות.
לאחר 60 שנה של פעילות, הבית שוקם וחודש, וב-2019 נפתח מחדש.
כיום מוצגים בו כתביו של אש ואוספיו האישיים, בהם עבודות אמנות של אמנים נוספים ופריטי יודאיקה.
בית רימא היא עיירה פלסטינית במערב השומרון, המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה.
מאז 1966 היא חולקת מועצה מקומית עם הכפר דיר ע'סאנה תחת השם עיריית בני זיד אל-ע'רביה, ונחשבת לאחת המועצות המקומיות הוותיקות ביותר ברשות הפלסטינית.
כביש משני מחבר אותה לכביש הראשי, שאורכו 3.7 ק"מ.
זוהי אחת העיירות החשובות ביותר בבני זיד בשל מיקומה המרכזי.
בית רימא מזוהה עם בית רימה, יישוב יהודי קדום מתקופת בית שני, שנזכר במשנה כאחד המקומות מהם הועלו מנחות של יין לבית המקדש.
בית רימא ידועה בייצור שמן הזית שלה, המשווק ונמכר הן בשוק המקומי והן בשוק הבינלאומי.
העיירה בית רימא ממוקמת בצפון-מערב נפת ראמאללה, כ-27 ק"מ מהעיר ראמאללה, מזרחית ליישוב בית אריה, צפונית מזרחית לעאבוד וצפונית מערבית לנבי סאלח.
גובהה 550 מטר מעל פני הים.
בית רימא ממוקמת בצומת של שני מחוזות:
בצפון סלפית: דרך דיר ע'סאנה - כפר א-דיכ.
בדרום ראמאללה: דרך כביש אום סאפא - נבי סאלח.
לאחר מכן ישנו כביש נוסף המחבר אותו לכפרים המערביים של רמאללה, והוא: עאבוד - אל-לובן אל-ע'רבי.
תושבי בית רימא הם ערבים ומוסלמים.
נכון לשנת 2022 אוכלוסייתה מוערכת בכ-4,878 נפשות על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית.
ב-24 באוקטובר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, פשטו כוחות צה"ל בכוחות גדולים על בית רימא, במטרה ללכוד את האחראים לרצח רחבעם זאבי, אם כי לא ברור אם הם נכחו בעיירה באותה עת.
בתקיפה נהרגו בין 6 ל-9 תושבים, בהם ארבעה מאנשי המשטרה הפלסטינית.
מספר פעילי טרור פלסטיני היו תושבי בית רימא, בהם עלי עטא, אחמד חאזם, מוחמד זגלול אל-רימאווי, עבדול קאדר ואיסמעיל ברגותי.
אשתו של מג'די א-רחימי, פתחיה ברגותי, הייתה האישה הפלסטינית הראשונה שנבחרה לכהן כראש עיר בעיירה.
שפתם של אנשי בית רימא היא ערבית, והם מדברים אותה בניב הכפרי הפלסטיני.
ישנם הבדלים קלים בניב בין הרימאווי לברגות'י.
לפני 1967 העיירה הייתה חלק ממחוז לוד, הנמצאת במרחק של כ-19 ק"מ דרומית מערבית לשם, והיא גם נמצאת במרחק של כ-35 ק"מ מחוף הים התיכון.
לאחר מכן היא הייתה חלק ממחוז ירושלים, ולאחר הקמת הרשות הפלסטינית, העיר נעשתה חלק מנפת ראמאללה.
80% מאוכלוסיית בית רימא עובדת בתחום ההוראה בבתי ספר ואוניברסיטאות, וביניהם רופאים, מהנדסים, עורכי דין, אנשי מקצוע, בעלי מלאכה ואחרים.
10% עובדים בחקלאות ו-10% מהם פועלים.
בית שמש היא עיר במחוז ירושלים שבישראל, אשר הוקמה בראשית שנות החמישים כמעברה והוכרזה כעיר ב־25 ביוני 1991. בית שמש נמצאת במרכז הגאוגרפי של מדינת ישראל, בין גוש דן (מטרופולין תל אביב) ובין מטרופולין ירושלים – בין הרי ירושלים לשפלת יהודה.
בסוף שנת 2024 אוכלוסיית העיר מנתה 183,252 תושבים ואלפי יחידות דיור נוספות בתהליך פיתוח.
באזור קיימים שרידים ארכאולוגיים רבים המעידים על קיומו של יישוב עתיק מהתקופה הכנענית, בו נעבדה האלה שפש, ומזוהה עם בית שמש המקראית.
הזיהוי מתבסס על המיקום הגאוגרפי, האונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, ומיקומו של הכפר עין שמס.
במאמר המסכם את החפירות הממושכות המתנהלות בתל, קבעו חוקרי אוניברסיטת תל אביב פרופ' שלמה בונימוביץ וד"ר צבי לדרמן כי
ערים ויישובים כנעניים נוספים בהם היה מקדש לאל השמש ידועים מהתנ"ך ברשימת הנחלות של שבטי נפתלי יששכר וזבולון ומקום בשם עין שמש שהיה בנחלת שבט יהודה על גבול המדבר.
העיר בית שמש העתיקה מוזכרת רק בתנ"ך ובתלמוד ושמה איננו מופיע במקורות אחרים.
האזכור הראשון בתנ"ך אודות העיר מופיע בתקופת התנחלות השבטים.
אז נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה, כפי שכתוב:
אזכור נוסף אודותיה מופיע בספר שמואל.
בית שמש הייתה העיר אליה החזירו הפלשתים את ארון הברית שנשבה על ידם במהלך מלחמת אפק:
בימי שלמה המלך הייתה בית שמש עיר מחוז בה ישב אחד מנציביו:
בית שמש מוזכרת פעם אחת נוספת בתנ"ך, הפעם בספר מלכים בהקשר למלחמה שהתחוללה בין אמציהו מלך יהודה ויהואש מלך ישראל בסמוך לבית שמש.
תוצאות הקרב היו תבוסתו של אמציהו ובעקבות זאת בזיזת אוצרות בית המקדש בידי יהואש והעברתם לבירת ממלכת ישראל - שומרון:
בימי אחז ניצלו הפלשתים את התוהו ובוהו הפוליטי, עלו על אזורי הגבול עם ממלכת יהודה והרסו את בית שמש:
בית שמש נחרבה בשנת 586 לפנה"ס בידי נבוכדנצר מלך בבל וירדה ממעמדה.
היא מוזכרת בתלמוד כמקום יישוב קטן וזניח:
רק במאה ה־5 לספירה, נבנה במקום מנזר ביזנטי גדול.
עיר נוספת בשם בית שמש נזכרת בספר שופטים בתחום נחלתו של שבט נפתלי:
בסמוך לבית שמש של ימינו נמצאות ערים עתיקות נוספות, בהם יישובי עמק האלה (ירמות, עדולם, עזקה, כזיב ושוכה), וערים נוספות של השפלה (זנוח, צרעה ואשתאול).
במלחמת העצמאות, הצבא המצרי פלש לאזור והקים משלט באזור שבו היום נמצאת בית שמש הוותיקה, סמוך לדיר-אבאן.
במשלט זה, שנקרא המשלט המשותף, ישבו במשך מספר חודשים חיילי חטיבת הראל כשהם מרוחקים כ־60 מטר בלבד מהמצרים.
על משלט זה הוקמה העיר בית שמש.
המשלט המשותף נכבש במהלך מבצע ההר, שהחל בליל ה־19/20 באוקטובר 1948. היום נמצא במקום זה רחוב המשלט.
העיר הוקמה בכ"ז בכסלו ה'תשי"א (6 בדצמבר 1950).
תחילה נקראה מעברת הר־טוב על שם המושבה הר־טוב, שהוקמה על ידי עולים מבולגריה על האדמות שעליהן יושב היום המושב נחם.
המושבה ננטשה במלחמת העצמאות והיום קרויים על שמה רחוב בבית שמש ואזור התעשייה הר־טוב.
בשנת 1953 שונה שמה של "מעברת הר־טוב" לשם "בית שמש".
בימיה הראשונים של בית שמש, גרו בה בעיקר עולים מאיראן, עיראק, צפון אפריקה, ורומניה ובמהלך השנים הגיעו לעיר גם עולים מאתיופיה, רוסיה וארצות הברית.
בשנת 1952 עברה המעברה למבני קבע וב־25 ביוני 1991 י"ג בתמוז ה'תשנ"א קיבלה בית שמש מעמד של עיר.
מאמצע שנות ה-90 עברו חרדים רבים לבית שמש והם מתרכזים יחדיו בשכונות המקבלות אופי חרדי כ"רמת בית שמש ב'" והקריה החרדית (חלקם משתייך ל ונטורי קרתא, שהעדיפו לפנות לבית שמש מאשר למודיעין עילית וביתר עילית הנמצאות מחוץ ל).
כפועל יוצא, בבחירות המקומיות של שנת 2008 נבחר לראשונה חרדי לראשות העיר – משה אבוטבול מסיעת ש"ס.
ב-2020 הכריז מנכ"ל בית החולים הדסה הפרופסור זאב רוטשטיין, על תוכניתו לפתיחת סניף של בית החולים בעיר.
בשנת 2023 פתח בית החולים שלוחה בעיר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, אוכלוסיית העיר גדלה בעשור האחרון בכ-63%, השיעור הגבוה ביותר מבין 15 הערים הגדולות בארץ.
בית שמש נמצאת בגבול בין שפלת יהודה להרי יהודה והרי ירושלים.
בסמוך לעיר עוברים כמה נחלים, רובם נחלי אכזב:
נחל שורק – נחל איתן, זורם מצפון לעיר לכיוון מערב.
נחל שמש – חוצה את צפון העיר מערבה, ועובר דרך פארק התפוח ואמפי בית שמש.
נחל ישעי – עובר במרכז העיר וזורם לכיוון מערב.
נחל ימלה – מוצאו בדרום העיר וממשיך משם צפונה לכיוון מרכזה.
נחל ירמות – מוצאו בגבעה עליה הוקמה רמת בית שמש ג'.
זורם מערבה דרך פארק ירמות ומשם צפונה לאורך כביש 38.
נחל זנוח – מוצאו במטע, זורם ממזרח לבית שמש לאורך כביש 3855.
על פי נתוני הלמ"ס, נכון לשנת 2024, הייתה בית שמש העיר עם צפיפות האוכלוסין השלישית הגבוהה ביותר בישראל, אחרי מודיעין עילית ולפני בני ברק.
מרבית הבנייה בעיר החל משנות ה־90 יועדה לציבור החרדי, ונכון לשנת 2019, 70% מהתושבים הם חרדים, כאשר בכיתות הגן כ־90% מהתלמידים הם חרדים, כולל נוכחות של משפחות המשתייכות לזרמים אנטי-ציוניים נטורי קרתא והעדה החרדית.
הגירה לבית שמש של חרדים הנחשבים לקיצוניים ביחס לרוב החרדים, הביאה לקיצוניות ביחס לצניעות: בשכונות אלו מופיעים שלטים המבקשים הפרדה מגדרית בין גברים לנשים, ואף לעיתים אירעו אירועי יידוי אבנים על נשים המתלבשות "שלא בצניעות" והוטרדו נשים בתחבורה הציבורית.
ב־2011 עלתה בית שמש לכותרות במשך מספר שבועות בעקבות כתבה שפורסמה באולפן שישי על כך שחרדי ירק לכאורה על ילדה בגיל שמונה שהלכה לטענתו שלא בצניעות.
החיכוכים בין חלק מהאוכלוסייה החרדית לבין החילונים והדתיים הלאומיים בעיר, הובילו להגירה גוברת של אוכלוסיות אלו מהעיר.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2008 נבחר לראשות העיר משה אבוטבול נציג מפלגת ש"ס.
בקואליציה שהקים לאחר הבחירות השתתפו גם מפלגות לא חרדיות.
בניסיון למנוע גידול נוסף באחוז החרדים בבית שמש, ביקשה מועצת עיריית בית שמש ממינהל מקרקעי ישראל ומשרד השיכון שהקצאות עתידיות לבנייה בבית שמש ייעשו על פי חלוקה למגזרים כך שלכל אחד מהמגזרים: חילונים, דתיים לאומים וחרדים יוקצו שליש מיחידות הדיור העתידות להיבנות.
מינהל מקרקעי ישראל ומשרד השיכון סירבו לבקשה, בטענה שהקצאה מגזרית מנוגדת לחוק ואין מקום להתערב בכוחות השוק ובית המשפט אישר את עמדת המנהל ומשרד השיכון.
המתח בין שני חלקי האוכלוסייה לובה עקב טענות כלפי הזנחת האזורים הלא-חרדיים של בית שמש על ידי ראש העיר אבוטבול, והשקעת כספים עודפים בבנייה ופיתוח בשכונות החרדיות.
יש אף הקוראים לחלוקתה של בית שמש בין העיר הוותיקה הלא חרדית לבין רמת בית שמש והאזורים החרדיים.
לקראת הבחירות לראשות העיר בשנת 2013 נתלו תקוות המחנה החילוני־מסורתי במועמד אלי כהן.
בבחירות ניצח אבוטבול בהפרש של פחות מאלף קולות, דבר שהוסיף לסערת הרוחות בעיר ולהפגנות המוניות.
עקב הזיופים שהתגלו המליץ היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין על ביטול תוצאות הבחירות, עמדה שהתקבלה על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים, שבדצמבר 2013 החליט על קיום בחירות חוזרות בעיר.
בבחירות החוזרות זכה אבוטבול בשנית בהפרש של 2.6%, המהווים 960 קולות.
בבחירות לראשות העיר בשנת 2018 שוב התמודד אבוטבול, אך הפסיד לעליזה בלוך הדתייה-לאומית בהפרש של 1.2%, המהווים 533 קולות.
בית שמש מחולקת לעשרה אזורים עיקריים, שאוכלסו במספר גלי אכלוס:
מרכז בית שמש הוא האזור הישן ביותר בבית שמש.
בין השאר נמצאים בו בניין העירייה המקורי והקיבוץ העירוני תמוז, ובו ממוקם בית משפט השלום של העיר.
שכונת הוותיקים היא האזור הסמוך למרכז בית שמש ונמצאת בחלק הצפון מערבי.
האזור סמוך לגבול העיר עם הכניסה הצפונית שלה.
השכונה מורכבת מאוכלוסייה ותיקה (על שמה ניתן כינוי האזור) וכן מאוכלוסיית עולים מחבר העמים ואתיופיה.
באזור זה נמצאים המרכז לבריאות הנפש, הקניונים 'שער העיר' ו'ביג' וכן כיכר ה"טווס" הקרויה כך על שמו של פסל בצורת טווס הנמצא במרכזה.
בשנים האחרונות, נבנו דירות חדשות ליד תחנת הרכבת וכמו כן מתוכננת בנייה של 2,000 יחידות דיור ברחוב ביאליק וסביבתו, במסגרת פרויקט פינוי בינוי, במקום כ-330 יחידות דיור ישנות שייהרסו ויפונו.
אזור הקניונים המשלב מגורים צפוי להתרחב עם שטחי מסחר ומגורים, כולל אולם קולנוע.
גבעת שרת היא שכונה נוספת בבית שמש (הכוללת את האזורים: קריית אריה שיינפלד, נופי אביב, גבעת סביון, נופי השמש, נופי נריה ושיכוני דירות), שנבנתה ואוכלסה על ידי משפרי דיור תושבי בית שמש.
במהלך השנים, הגיעו לשכונה עולים מרוסיה, אתיופיה וארצות דוברות אנגלית.
בסמוך נמצא האמפיתיאטרון של העיר.
בשנת 2021, אושרה תוספת של דירות.
הקריה החרדית (קריית הרב ניסים) בהזמנת יו"ר המועצה המקומית, שלום פדידה, בעיקר מחמת מחויבות פוליטית ליו"ר מפלגתו שמעון פרס, הוקמו בקריה החרדית שלוש שכונות של חרדים אשכנזים: "נחלה ומנוחה", "בית ומנוחה" ו"קריית גור".
בשכונה גרים חסידי גור, יוצאי העדה החרדית מירושלים וגם מיעוט ספרדי המזוהה רובו ככולו עם ש"ס.
ראש העיר לשעבר משה אבוטבול גר ב"קריה".
פסגות השבע (מגדל המים) היא שכונה חדשה יותר, שנבנתה סביב מגדל המים העירוני, אזור שהיה מכוסה צמחייה והוא נמצא צפונית למרכז העיר וגבעת שרת.
בשכונה זו בתי ספר, גנים, מרכז מסחרי "הקשתות", קניון "נעימי" והיכל התרבות.
בשכונה זו יש אוכלוסייה מגוונת, דתית וחילונית, ותיקים ועולים כאחד.
השכונה קרויה על־שם שבע תלמידות בית הספר אמי"ת "שחר" שבשכונה, שנרצחו בידי חייל ירדני ב.
בית הספר אמי"ת "שחר" נקרא אף הוא על שם שבע התלמידות - שח"ר - "שבע חמדות רקיע".
שכונה זו יצרה רצף יישובי בין העיר הוותיקה ושכונות הגל השני.
רמת בית שמש וגלי אכלוס והתיישבות חדשים
רמת בית שמש הוא אזור בו יש מקבץ שכונות בדרום העיר.
האכלוס באזור החל בשנת 1997 באזור קיימים שכונות רמת בית שמש א', רמת בית שמש ב', רמת בית שמש ג', רמת בית שמש ד' ורמת בית שמש ה'.
הנקודה הגבוהה ביותר (ברמת בית שמש א') היא בגובה 422 מטרים מעל פני הים, והמקום הנמוך ביותר (ברמת בית שמש ב') הוא כ־250 מטרים מעל לפני הים.
שכונות רמת בית שמש השונות הוקמו ומוקמות על אדמות שסופחו לבית שמש מהמועצה האזורית מטה יהודה באופן מסודר במחצית הראשונה של שנות ה־90 של המאה העשרים.
רמת בית שמש א' (רמת הנחלים) – מתגוררים בה בעיקר דתיים לאומיים וחרדים ממגוון זרמים: ליטאים, חרדים אמריקאים וחרדים מודרניים.
השכונה מאופיינת בריכוז גבוה של עולים חדשים, בעיקר ממדינות דוברות אנגלית (למשל ארצות הברית), אך גם ממדינות נוספות כמו צרפת.
רחובות השכונה נקראים בעיקר על שם נחלים, ולכן היא נקראת גם 'רמת הנחלים'.
השכונה מחולקת לשלושה אזורים, ע"ש שלושה מנשיאי ישראל.
שכונת חיים ויצמן, שכונת יצחק בן-צבי, ושכונת זלמן שזר.
רמת בית שמש ב' (רמת התנאים) – ידועה באופייה הקיצוני, מתגוררים בה חרדים חסידים ברוב כמעט מוחלט.
רחובות השכונה נקראים בעיקר על שם התנאים, ולכן היא נקראת גם 'רמת התנאים'.
בעבר היה בשכונה גם ריכוז משפחות מהזרם הדתי לאומי.
רמת בית שמש ג' – מורכבת משני חלקים: רמת בית שמש ג'1 – נקראת גם "רמת אבי עזרי" על שם רבי אלעזר מנחם מן שך, ורמת בית שמש ג'2 – נקראת גם 'חזון עובדיה' על שם הרב עובדיה יוסף.
בשעת שיווק המכרזים לשכונה זו נתגלעו חיכוכים בין האוכלוסייה החרדית לאוכלוסיות אחרות בעיר על שטחי הבנייה ומספר פעמים אף בוטלו המכרזים לאזור.
בסופו של דבר העמותות החרדיות זכו בכל המכרזים, והשכונה מאוכלסת באלפי משפחות חרדיות.
רחובות השכונה נקראים בעיקר על שם נביאי ישראל.
רמת בית שמש ד' (רמת האמוראים) היא שכונה ליד רמת בית שמש ג'1. השכונה מורכבת מחמישה חלקים:
רמת בית שמש ד'1 – נקראת גם "דובב מישרים" על שם הרב דב בריש ויידנפלד,
רמת בית שמש ד'2 – נקראת גם "רמת עזרא" על שם הרב עזרא עטייה,
מזרח – "שפע חיים" על שם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם,
מערב – "איילת השחר" על שם הרב אהרן יהודה ליב שטינמן,
רמת בית שמש ד'4 – נקראת גם "נתיבות ישראל" על שם הבאבא סאלי,
רמת בית שמש ד'5 – נקראת גם "דרכי שמואל" על שם הרב שמואל אוירבך.
רמת בית שמש ד' צפויה למנות כעשרת אלפים משפחות מהמגזר החרדי.
נכון לשנת 2025 שכונות ד'1 ד'2 מאוכלסות, ד'3 וד'4 מתאכלסות, ד'5 בשלבי בנייה.
ברמה ד' ישנו אזור מסחרי, ומעליו יש בנייני מגורים.
בנוסף, בכניסה לשכונה נבנה קניון סאן מול ומעליו נבנה צמד מגדלי משרדים.
ובשנת ה'תש"ף התחלה האכלוס במקום.
רחובות השכונה נקראים בעיקר על שם אמוראים, ולכן היא נקראת גם 'רמת האמוראים'.
רמת בית שמש ה' – שכונה מעורבת ומתגוררים בה בעיקר חרדים ודתיים לאומיים ומעט חילונים ומסורתיים.
השכונה מחולקת לשני חלקים: רמת בית שמש ה'1 – נקראת גם "נווה שמיר" על שם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק שמיר ורמת בית שמש ה'2. ה'1 תמנה 2,500 יחידות דיור וה'2 תמנה 3,500 יחידות דיור ותכלול קאנטרי ומוסדות שונים.
חלק מהדירות שווקו במסגרת מחיר למשתכן ודירה להשכיר, והשאר בשוק הפרטי.
כמו כן, ייבנו יחידות דיור שיהיו מיועדות למשרתי קבע ולאנשי כוחות הביטחון.
רחובות השכונה היו אמורים לשאת את שמות עונות וחודשי השנה, אך שונו לשמות גיבורי ישראל (חנה סנש, אוריאל ואלירז פרץ ועוד.)
רמת בית שמש ו' – שכונה מתוכננת לאורך כביש 10 עד נחם.
השכונה מחולקת לכמה רבעים, רובע ו-1 הממוקם בין שכונת קנה בושם ליפה נוף במקביל למושב זנוח בהליכי אישור.
רמת אברהם – על שמו של הרב אברהם רביץ.
השכונה בנויה על חלק קטן מתוך קרקע פרטית גדולה של האחים גלובנציץ, בגודל של 1,000 דונם, וממוקמת בסמוך לשכונת רמה א' ממערבה, ובסמוך לכביש 5 (נהר הדן) החוצה את בית שמש.
בשטחים אלו נבנו כ-5,500 יחידות דיור שמשווקות על ידי היזמים הפרטיים.
מזרח שמש ("הפולשים") – שכונה קטנה ממזרח לקריה החרדית שנבנתה על אדמות זנוח.
השכונה הוקמה במהירות בתכנון מקוצר במטרה לספק פתרון למחוסרי דיור, בניהול חברת "עמידר".
כ-7 שנים לאחר סיום הבנייה, ולאחר שהדירות לא אוכלסו, מספר משפחות, מרביתן תושבי בית שמש זכאי דיור ציבורי, פלשו לדירות, דבר שהאיץ את אשרור ואכלוס השכונה לזכאי הדיור הציבורי.
הדיירים הפולשים לא פונו ואכלוסם אושר בדיעבד.
בשנת 2002 החל הגל הראשון של האכלוס, ברחובות בן קיסמא ובן עזאי ועד לשנת 2006 אוכלסו מרבית הדירות בשכונה.
סיפור הפלישה עמד בוויכוח ציבורי, לנוכח המצוקה הגדולה של המשפחות שהמתינו שנים רבות לסיוע בדיור, למול פלישתם הלא חוקית.
יו"ר מפלגת ש"ס, אלי ישי, תמך במשפחות, פעל לאשרר את הדירות במתן טופס 4, דבר שאפשר את אכלוסם של יתר תושבי השכונה.
כיום השכונה מונה מאות משפחות, מרביתן מהמגזר החרדי.
קנה בושם – שכונה בצפון-מזרח העיר, שכוללת את השכונות חפציבה, סלונים ועוד שכונות חדשות.
תושביה הם ברובם המוחלט חרדים.
השכונה הוקמה על אדמות הכרם של מושב מחסיה.
המשקפיים – שכונה חדשה הממוקמת קרוב לרמת בית שמש א'.
רחובות השכונה נקראים על שם הרבנים הראשיים לישראל (הרב קוק, הרב אברהם כהנא-שפירא, הרב מרדכי אליהו ועוד)
מתחם בין הגבעות – שכונה בהליכי רישוי בין גבעת שרת לגבעת סביון.
קיבוץ תמוז הוא קיבוץ עירוני בתחומי העיר בית שמש.
הקיבוץ הוקם בשנת 1987 על ידי צעירים בני קיבוצים וכן על ידי אנשי נח"ל ובוגרי פרויקט חטיבת גולני לשעבר.
בשנותיו הראשונות (1987–1999) שכן הקיבוץ ברחוב הנרקיס, בדירות שכורות בבעלות המדינה.
ב-1999 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי, על קרקע שנרכשה ממינהל מקרקעי ישראל.
הקיבוץ שייך ל, הוא בעל אופי שיתופי מלא, 12 משפחות חברות בו, חבריו הם בעלי השכלה אקדמית.
הקיבוץ שוכן במקבץ של בניינים שבנה בעצמו, סמוך למרכז העיר.
הקיבוץ מפעיל עם תושבי בית שמש אחרים את עמותת "המרכז לפיתוח קהילות שח"ף" הפועלת בתחום הזהות היהודית, החינוך והרווחה.
בין היתר, מפעילה העמותה פעוטון, מועדוניות לילדים בסיכון, מרכז זכויות, והקרנת סרט שבועי.
בבית שמש יש ארבעה אזורי תעשייה:
אזור התעשייה הצפוני, פארק התעשייה שורק, פארק התעשייה הר־טוב ב', ואזור התעשייה המערבי.
בשנת 2024 צפויים לקום שני אזורי תעשייה נוספים: פארק התעשייה אלון ופארק ההייטק כפיר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוקמו בעיר מספר קניונים, ובהם חברת ביג מרכזי קניות הקימה את קניון "ביג פאשן" בכניסה לעיר, נוסף על הקניון שהקימה בעבר ונמצא סמוך לתחנת הרכבת, בסמוך לו.
כן הוקם קניון "נעימי", בשכונת מגדל המים וקניון "שערי העיר" סמוך לקניון "ביג".
המע"ר (מרכז עסקים ראשי) הנמצא במרכז השכונות החדשות רמות בית שמש, נמצאת בימים אלו בהקמה.
במקום יבנו עשרות אלפי מטרים של שטחי מסחר ומשרדים.
משרד הכלכלה והתעשייה הכריז על העיר כאזור פיתוח א'.
בפיתוח, אזור התעשייה לביא, פארק תעשייה והייטק כפיר ואזור תיירותי.
כחלק מכך משרד הכלכלה יחד עם עיריית בית שמש יצאו בהליך של הקצאת קרקע לתעשיית ההייטק בפטור ממכרז.
בתכנון גם מרכז עסקי ראשי בצפון העיר שיכיל שטחי תעסוקה, 'מרכז תחבורה' גדול הכולל תחנת רכבת ומסופי אוטובוסים ודירות למגורים.
בשנת 2023 הוקמה מינהלת אזורי התעשייה של בית שמש אשר אחראית על ניהול ששת אזורי התעשייה העירוניים.
בשנת 2024 נפתח קניון השדרה.
בעיר פועלים שני מוזיאונים, מוזיאון הטבע התנ"כי ובית מורשת משטרת ישראל.
בקרבת העיר נמצאים מספר גנים לאומיים ושמורות טבע: עמק האלה, מבצר האלה, תל בית שמש ומערת הנטיפים, שהיא אחד מהמקומות המתויירים בארץ.
בבית שמש פועלת "רשת מרכזים קהילתיים בית שמש" המפעילה חמישה מתנ"סים בפריסה עירונית:
מתנ"ס זינמן הממוקם בלב האזור הוותיק של העיר
מתנ"ס מאירהוף הממוקם בשכונת גבעת שרת
מתנ"ס פסגות השבע הממוקם בשכונת מגדל המים
מתנ"ס גוונים הנחלק לשתי שלוחות, חרדית וכללית, הפועלות ברמת בית שמש
מתנ"ס דורות - מתנ"ס חרדי הממוקם ברמת בית שמש ד'1
מתנ"ס שורשים הממוקם בשכונת נווה שמיר
הקונסרבטוריון העירוני, השוהה במתנ"ס פסגות השבע.
בשנת 2021 נפתחה השלוחה החדשה של הקונסרבטוריון העירוני במתנ"ס גוונים.
רשת המתנ"סים מהווה שותפות של הסוכנות היהודית, עיריית בית שמש והחברה למתנ"סים.
הפעילות הענפה כוללת: חוגים לילדים, מועדוני קשישים, מועדוני נוער, יחידה קהילתית להתפתחות הילד, מרפאת שיניים, קייטנות ופעילות למידה המופעלת בבתי הספר ברחבי העיר.
כמו כן, בעיר פועלת קהילת צעירי בית שמש.
היא פועלת בשיתוף פעולה של המרכז הקהילתי פסגות השבע, רשת שעלים וארגון צמרת, ועוסקת גם באירועי תרבות.
בתחום המוזיקה פועלות בעיר מספר להקות, ביניהן להקת "בין השמשות", הפועלת במתנ"ס פסגות ה־7 (להקה עירונית); מקהלת "הללו" בניצוחו של שלום כינורי (מקהלת הבנים של "הללו", הנקראת "הללו Junior" שייכת עתה לקונסרבטוריון העירוני); "הצליל השחור"; ותיאטרון קהילתי.
בחג הסוכות מתקיים פסטיבל מוזיקה של הציבור הדתי־לאומי, "פסטיבל בית שמש".
בסוף העשור השני של המאה ה-21 החל פסטיבל המתקיים בחג חנוכה, "פסטיבל האורות".
בעיר מועדוני ספורט רבים במגוון תחומים: קבוצת הכדורגל העירונית "הפועל עירוני בית שמש", קבוצת כדורסל עירונית, קבוצת בייסבול עירונית (בעבר - בית שמש בלו סוקס), קבוצת פוטבול (בית שמש מורדי יהודה), מועדון טניס, נבחרת שחייה, מועדון קונג פו, מועדון ג'ודו עטור פרסים, וכן מספר אולמות ספורט הנמצאים במספר שכונות.
ב-2016 נחנך סקייטפארק לרווחת גולשי הסקייטבורד והרולרבליידס ברחוב רביצקי שבשכונת הוותיקים.
בעיר יש כמה בריכות עירוניות, כגון בריכת קריית חינוך והקאנטרי ברחוב בן אליעזר.
ב-2020 החלה בנייתו של מגרש בייסבול.
הספרייה העירונית פעילה משנת 1964 במבנה ייחודי שתוכנן על ידי האדריכל נחום זולוטוב.
בבית שמש פועלת החל משנת 2006 קרן "מלכה גיאת".
הקרן מעניקה בכל שנה מלגות לסטודנטיות תושבות העיר, בנוסף לתמיכה במוסדות חינוך ותרבות.
בשנת 2018 החליטה עיריית בית שמש לקרוא לספרייה העירונית ע"ש מלכה גיאת, לאות הוקרה לפעילות הקרן.
ביולי 2019 נערך בעיר לראשונה אירוע של קהילת הלהט"ב.
מלבד זאת, קיימים בבית שמש בתי ספר ותיכונים חרדיים כמו בית יעקב, בית יעקב הישן ושיטת זילברמן.
בנוסף לבתי הספר, פועל ארגון בשם "מדרשת בית שמש" המארגן פעילויות לתלמידים בנושאי זהות יהודית והיסטוריה של העיר.
בעיר פועלים מוסדות ומסגרות לחינוך מיוחד לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, ביניהם שיח סוד, עזר מציון, סולם ועוד.
בני עקיבא – פועלים חמישה סניפים: בית שמש מרכז, גבעת שרת, רמת בית שמש, נרקיס, נווה שמיר
עזרא – פועלים ארבעה סניפים: רמת שילה, נופי אביב, סניף יחד, משקפיים
אריאל – פועלים שבעה סניפים: רמת בית שמש א' (בנות), רמת בית שמש א' (בנים), רמת בית שמש ג' (בנות), שיינפלד (בנות), מגדל המים (בנים), נש"ר (נווה שמיר) (בנים), נש"ר (בנות)
הנוער העובד והלומד – קן בית שמש
שבט שורק של תנועת הצופים העבריים – הוקם בשנת 1968 על ידי גדעון לב ארי, שנשלח לבית שמש מטעם תנועת הצופים.
בשנת 2006 נסגר השבט עקב בעיות כלכליות אך נפתח שוב ב־2012 בעזרתם של חברי שנת שירות מגרעין תמורה, אשר הפעילו וריכזו אותו.
בשנת 2015 הפסיק גרעין תמורה את פעילותו בבית שמש ובמקומו החל את פעילותו גרעין רעים, שמטרתו הקמה וביסוס של שבטים בפריפריה.
בעבר היה שבט שורק חלק מהנהגת ירושלים, אך בשנת 2015 עבר להנהגת יהודה, בעת שפוצלה ההנהגה לשתי הנהגות (הנהגת ירושלים – השבטים בירושלים עצמה, והנהגת יהודה – השבטים מסביב לירושלים).
כיום פועל שבט שורק כסדרו ופותח את שעריו לחניכים בכיתות ד'–יב'.
בעיר פועל הגרעין הראשון של רשת שעלי תורה (השם גם רומז לשועלי שמשון הקשורים בבית שמש).
הגרעין פועל בבית שמש מאז שנת 1988. הגרעין הקים: גני ילדים, בתי ספר יסודיים (אורות בנים ואורות בנות), הישיבה התיכונית שעלי תורה ואולפנת גילה, ובית חם לילדים ונוער.
הגרעין מפעיל רשת של הרצאות ומרכז את קליטתם של עולי צרפת בעיר.
הגרעין מפעיל ארגון חסד פעיל, וישיבה גבוהה עם כולל אברכים דתי לאומי, הפועלים מאז שנת הלימודים ה'תש"ע (2010).
בנוסף למרפאות קהילתיות של כל קופות החולים, ממוקם בעיר בית החולים הדסה בית שמש הפועל כשלוחה של מרכז רפואי הדסה בירושלים, ובעתיד צפוי להפוך לבית חולים עצמאי שיפעל תחת רשת "הדסה".
בית החולים צפוי לשרת את 360 אלף תושבי העיר בית שמש ומועצה אזורית מטה יהודה.
ב-26 ביוני 2023, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה להפקיד את התוכנית להקמת בית החולים בעיר.
בפברואר 2025 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את התוכנית להקמת בית החולים בעיר.
בשנת 2003 חודשה בבית שמש תחנת רכבת שהייתה קיימת כבר לפני כן, אבל הפסיקה לפעול באמצע שנות ה-90. תחנת הרכבת ממוקמת על הדרך שבין ירושלים לרמלה, ומשם לתל אביב-יפו.
לאחר פתיחת הקו הרכבת המהיר בין תל אביב לירושלים, רכבות לא נוסעות עוד מבית שמש לירושלים.
תחנת הרכבת בית שמש מחוברת לרשת הארצית של רכבת ישראל וממנה יוצאות רכבות פעם בשעה לנתניה, דרך רמלה, לוד, תל אביב והרצליה.