tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרד סקוט, אפרו-אמריקאי ממיזורי, טען לחירותו בהתבסס על ההבטחה שהוא יתגורר בטריטוריה החופשית של ויסקונסין, שהוקמה על סמך פשרת מיזורי (כיום בתחומי מינסוטה) יחד עם אדונו, הרופא הצבאי דר' ג'ון אמרסון.
לאחר מותו של אמרסון ב-1843, ירשה אלמנתו, איריין אמרסון את הבעלות על דרד סקוט.
ארבע שנים לאחר מכן תבע סקוט את איריין אמרסון כדי לקבל את חירותו, ובית משפט מקומי פסק לטובתו.
עם זאת, בית המשפט העליון של מיזורי הפך את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה על פיה, בניגוד לתקדימים שהיו נהוגים במשך שני עשורים.
לאחר החלטה זו, עברה הבעלות על דרד סקוט לאחיה של איריין אמרסון, ג'ון סנדפורד.
בשלב זה הגיש סקוט תביעה נגד סנדפורד כדי לזכות בחירותו.
בכך שתבע את סנדפורד, אזרח מדינת ניו יורק, אפשר סקוט לבית המשפט העליון להיות מעורב במקרה שהיה למעשה תביעה בין תושבים של שתי מדינות שונות.
בחוות דעת נפרדת הצטרף גריר לדעת הרוב כפי שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני.
טוני ציין, שבהתבסס על לשון החוקה ותחושותיהם של האבות המייסדים כלפי האפרו-אמריקאים, לא החשיב בית המשפט את סרד סקוט כאזרח אמריקאי, ובכך מנע את זכותו להגיש תביעה בבית משפט פדרלי.
משיקולים מעשיים יכול היה טוני לסיים את חוות דעתו בנקודה זו.
הוא הרחיק לכת ופסל את תקפותה של פשרת מיזורי שהייתה הבסיס לתביעתו של סקוט לקבלת חירותו.
גריר פסל בתחילה אפשרות של פסיקה כה רחבה, בטענה שעל בית המשפט להגביל את עצמו לשאלת אזרחותו של סקוט.
ברצונו לשנות את דעתו של עמיתו, כתב השופט ג'ון קאטרון לנשיא הנבחר ג'יימס ביוקנן וביקש ממנו לשדל את גריר לנקוט בדעה רחבה יותר.
ביוקנן הסכים ברצון וניהל חליפת מכתבים עם גריר.
בפסק דינו הנפרד, כתב גריר שהוא "הצטרף לפסק הדין של הרוב כפי שנכתב על ידי נשיא בית המשפט שהחוק של הקונגרס מה-6 במרץ 1820 (פשרת מיזורי) נוגד לחוקה ובטל, ושבהסתמך על העובדות בתיק, העותר לא יכול לתבוע אזרח של מיזורי בבתי המשפט של ארצות הברית".
היו שטענו שגריר תיאם את צעדיו עם דודנו הרחוק אלכסנדר סטיבנס, חבר הקונגרס מג'ורג'יה שהגן בתקיפות על העבדות ובהמשך היה לסגן נשיא הקונפדרציה.
אך הביוגרף של סטיבנס, תומאס שוט, פסל את האפשרות הזאת כבלתי סבירה, שכן השניים לא היו ביחסי קירבה של ממש.
גריר הדליף את פסק הדין לנשיא ביוקנן טרם פרסומו, שרמז על השלכותיו בנאום ההשבעה שלו ב-1857. בנאומו הכריז ביוקנן שסוגיית העבדות בטריטוריות "תוסדר במהירות ובאופן סופי" על ידי בית המשפט העליון.
בהפרת עקרון הפרדת הרשויות ובהצטרפותו לדעת הרוב, גרם פסק הדין בתיק דרד סקוט למכה למוניטין ההיסטורי של גריר.
במהלך מלחמת האזרחים הפסיק גריר לקיים את סבבי השיפוט שלו ב-1862, וב-1863 הוא כתב את פסק הדין ב"תיקי הפרס" בו נקבע שהחלטתו של הנשיא לינקולן על הטלת הסגר על נמלי הדרום תאמה את החוקה.
בימים טרם פרוץ המלחמה, סירב הנשיא לינקולן לבקש מהקונגרס להכריז על מלחמה באופן רשמי.
אם היה נוקט בצעד כזה, האמין לינקולן, שהוא עלול היה להעניק הכרה לקונפדרציה כאומה עצמאית ולגרום לפירוקו של האיחוד.
כמפקד העליון, פעל לינקולן כאילו הוכרזה מלחמה, ובתוקף זאת הוא הוציא הוראה להטלת סגר על נמל הדרום כדי לסייע למאמץ המלחמתי של הצפון.
המתנגדים לצעדיו של לינקולן ראו בסגר כצעד פיראטי גרידא, שכן באופן רשמי לא הוכרז על המלחמה.
מנגד, טענו תומכי ההחלטה שהמלחמה התרחשה הלכה למעשה, לא על סמך שום הכרזה רשמית והצדיקו את הטלת הסגר על נמלי הדרום ותפיסת הספינות שניסו להפר אותו.
אחד מהדברים המעטים שגריר בז להם יותר מההתנגדות לעבדות היה פירוקו של האיחוד.
בחוות דעתו בפסק הדין "תיקי הפרס" הוא תמך בלינקולן.
"מלחמת אזרחים אף פעם לא מוכרזת באופן רשמי", הוא כתב.
"היא הופכת לכזאת מתוקף הנסיבות - מספרם, כוחם ואופן הארגון של האנשים שפותחים בה וממשיכים אותה".
אף על פי שהקונגרס לא הכריז על מלחמה באופן רשמי, בפועל התנהלה מלחמה, סבר גריר, "קיומה המעשי היא עובדה בחיינו הפנימיים שבית המשפט חייב לקחת בחשבון".
כך, בצטטו את סמכות הנשיא על פי החוקה לעשות שימוש בכוח צבאי להגנת האיחוד, אישר גריר את תקפות צעדיו הטקטיים של לינקולן.
במה שהגדירו רבים את ההחלטה השיפוטית החשובה ביותר במהלך המלחמה, תקע גריר פגיון בליבן של הקונפדרציה ושל מוסד העבדות.
לגריר ולרעייתו, איזבל רוז, נולדו חמש בנות ובן אחד.
בנו, ויליאם פוטר גריר, שהיה רופא בצבא ארצות הברית, נהרג בפיצוץ באוניית קיטור ב-1866.
על אף שלושה מקרים של שבץ מוחי שלקה בהם ב-1867, המשיך גריר לכהן על כס השיפוט עד 1870, כאשר בשלב זה בריאותו התדרדרה והוא הגביל באופן דרסטי את נוכחותו בדיוני בית המשפט.
הוא פרש מכהונתו רק לאחר שעמיתיו דחקו בו לעשות כן והוא פרש ב-31 בינואר אותה שנה.
רוברט קופר גריר נפטר ב-25 בספטמבר 1870 בפילדלפיה.
הוא נטמן בבית הקברות וסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה.
רוברט קוהלר (באנגלית :Robert Koehler; 28 בנובמבר 1850 - 23 באפריל 1917) היה צייר ומורה לאומנות יליד גרמניה, שבילה את רוב הקריירה שלו בארצות הברית.
קוהלר נולד בהמבורג; משפחתו עברה למילווקי, ויסקונסין בשנת 1854. שם הוא למד באקדמיה וסיים את לימודיו בשנת 1865, אך המשיך את שיעוריו אצל המאסטר לציור בבית הספר, הנרי ויאנדן, שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן.
בשנת 1871 נסע לניתוח עיניים בניו יורק ונשאר לעבוד כליתוגרף.
לאחר שלמד רישום בשיעורי הלילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב, קוהלר נסע למינכן ללמוד אמנות באקדמיה המלכותית בשנת 1873, ולמד אצל קארל פון פילוטי ולודויג תירש.
הוא חזר לניו יורק לאחר שנתיים בגלל המחסור בכסף.
בשנת 1879 הוא הצליח לחזור למינכן באמצעות מענק שהעניק ג'ורג' אהרט, מניו יורק, שתשומת ליבו הופנתה לשאיפתם וליכולותיהם של אמנים צעירים.
בנסיעתו השנייה למד אצל לודוויג פון לופץ ופרנץ דפרגר.
החברות שלו עם ויליאם מריט צ'ייס ופרנק דובנק הם מהתקופה הזו.
עבודתו של קוהלר בזמן ששהה במינכן, זיכתה אותו בפרסי כסף וארד מטעם האקדמיה, ובצלב מסדר מיכאל הקדוש של בוואריה.
קוהלר התמנה אז כראש בית ספר פרטי לאמנות.
הוא החל להציג באקדמיה הלאומית, ניו יורק, בשנת 1877. בשנת 1885 הוא לקח על עצמו ניהול בית ספר פרטי לאמנות בעיר זו.
הוא ארגן את המחלקה האמריקאית של תערוכת האמנות הבינלאומית במינכן בשנת 1883, ומונה על ידי הרשויות בבוואריה לפעול באותה תפקיד בתערוכה בשנת 1888.
בשנת 1892 חזר רוברט קוהלר לעיר ניו יורק לעבוד כאמן פורטרטים.
בשנה שלאחר מכן עבר למיניאפוליס, מינסוטה, וקיבל הצעה להיות מנהל בית הספר לאמנות יפה במיניאפוליס (המכללה לאמנות ועיצוב במיניאפוליס).
קוהלר עסק גם בהקמת המוזיאון לאמנות יפה במיניאפוליס, (המכון לאמנויות במיניאפוליס).
הוא היה חלוץ הדרכת אמנות והערכה באזור.
קוהלר היה נשיא הוועדה לאמנות במדינת מינסוטה בין השנים 1903–1910, חבר ליגת האמנים במיניאפוליס, חבר כבוד בחברה לאמנות במדינת מינסוטה, חבר באגודת אמנים מערביים, מרצה לתולדות האמנות באוניברסיטת מינסוטה, וחבר במכון לאמנויות ובז'ו דה לטרס מפריס, צרפת.
הוא קיבל מדליות ארד וכסף באקדמיה במינכן, מדליית ארד בתערוכת האמנות הבינלאומית בבואנוס איירס בשנת 1910, וצלב מסדר מיכאל הקדוש מבוואריה בשנת 1888. שלושה ציורים בולטים, "משפחת הנגר", "בבית הקפה" ויצירת המופת שלו "השביתה" נבחרו להצגה בתערוכה הקולומביאנית בשיקגו בשנת 1893.
קוהלר המשיך לעבוד במיניאפוליס, צייר דיוקנאות ונופים, לימד ציור וסידר תערוכות.
הוא פרש כמנהל בשנת 1914.
הוא נפטר במיניאפוליס בגיל 66.
רוברט פרליך (בהונגרית: Frölich Róbert; בודפשט, 12 בנובמבר 1965) הוא רב הונגרי, ששימש כרב הצבאי של הצבא ההונגרי, עם דרגת בריגדיר גנרל וכיהן ב-2018-2015 כרב הראשי הניאולוגי של הונגריה.
החל מ-2013 הוא הרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
רוברט פרליך סיים את לימודיו בגימנסיית אנה פרנק בשנת 1984 והמשיך את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם סיים את הכשרתו בשנת 1990 וקיבל סמיכה לרבנות.
בשנים 1990 וב-1991 סיים שני קורסי המשך להכשרת רבנים בירושלים.
בין השנים 1986–1988 עבד כמורה לדת בבית הכנסת של כיכר בתלן, ואחר כך בשנת 1989 הפך למשנה לרב בבית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'.
משם עבר לבית הכנסת באויפשט בשנת 1990, שם מונה לרב.
הוא החליף תפקיד זה בשנת 1991 בתפקיד רב בית הכנסת ברחוב פאווה.
הוא עזב ב-1993 מכיוון שהתמנה אז לרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני, בתפקיד בו מחזיק מאז.
ב-5 בינואר 2015 פוטר על ידי מנהיג הקהילה היהודית של בודפשט, דוד שוויצוף, בשל מכרז לא הוגן לדעת שוויצוף, אולם קהילת בית הכנסת ברחוב דוהאני והגוף הרבני ביטלו את הפיטורין ב-8 בינואר ואישרו את פרליך בהמשך תפקידו.
בנוסף לקריירה הרבנית האזרחית שלו, הייתה לו גם קריירה כרב צבאי.
בשנת 1991 הוא גם הפך למורה בבית הספר היהודי לאודר יבנה וגם בגימנסייה אנה פרנק.
את לאודר יבנה עזב בשנת 1993 ואת אנה פרנק בשנת 1996, כשהפך למרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט ומאז 1998 מרצה בכיר.
בשנת 1991 הצטרף למשרד המלחמה ההונגרי, שם עבד תחילה כמומחה דתי בלשכת מומחים לדתות ולאחר מכן בשנת 1993 הפך לרב צבאי כפוף למכון הדתות הצבאי.
בשנת 1994, הועלה לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
בשנת 1995 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא פרש מהשירות הצבאי הפעיל בשנת 2012, כאשר פטר יואל טותה ירש אותו כרב של צבא הונגריה.
פרליך נשוי ואב לשני ילדים.
רוברט קורבים הוא אסטרונאוט אמריקאי, טייס לשעבר בצי ארצות הברית.
הוא טס שלוש פעמים לחלל במסגרת משימות שהות בתחנת החלל הבינלאומית.
לאחר סיום אקדמיה של הצי הוא הוצב במשימות שונות של הצי, לרבות משימות בים התיכון והים הקריבי ומשימות שונות על סיפון של נושאת מטוסים Forrestal.
במהלך שרות בצי הוא סיים לימודי תואר ראשון ותואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה.
בשנת 1991 רוברט קורבים סיים בית ספר לטייסי ניסוי של הצי והי המעורב בפרויקט F-14 טומקט.
בדצמבר 1994 הוא נקלט בNASA והוצב במרכז החלל ג'ונסון.
רוברט קורבים השתתף ב-3 משימות חלל.
בשנת 1997 במשימה STS-85 (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים בעזרת CRISTA-SPAS.
בשנת 2001 הוא היה מומחה משימה במשימה STS-98 של מעבורת החלל אטלנטיס (קנת קוקרל היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית הייתה להביא לתחנת החלל הבין-לאומית מודול חדש.
בשנת הוא היה מומחה משימה ב-STS-116 של מעבורת החלל דיסקברי (מארק פוליאנסקי היה מפקד צוות).
במשימה זו לתחנת החלל הבין-לאומית הובא מודול נוסף.
במהלך משימות אלו הוא פעל מחוץ לחללית במשך 45 שעות.
בשנת 2007 רוברט קורבים עזב את NASA ועבר לעבוד במגזר הפרטי.
הוא עבד מספר שנים במרכז מחקר של נורת'רופ גראמן בווירג'יניה.
החל משנת 2017 הוא עובד בריית'יאון ומכהן כסגן-נשיא של החברה.
רוברט קורבים חבר פעיל באיגוד העורבים הישנים.
רוברט קבאנה הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא היה מנהל מרכז החלל קנדי.
רוברט קבאנה נולד במינאפוליס שבמדינת מינסוטה.
בשנת 1971 הוא סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA).
בהמשך הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ונשלח לקורס נווטים.
קבאנה היה נווט של מטוס A-6 אינטרודר.
בשנת 1975 הוא סיים קורס טיס ובשנת 1981 קורס טייסי ניסוי.
תקופה מסוימת הוא שירת ביפן.
בשנת 1985 קבאנה נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1990 הוא השתתף במשימת STS-41 כטייס של מעבורת החלל דיסקברי (ריצ'רד ריצ'רדס היה מפקד צוות).
המשימה פעלה לפי תוכנית שכללה הצבת גשושית אוליסס במסלול.
בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-53 כטייס של מעבורת החלל דיסקברי (דייוויד ווקר היה מפקד צוות).
במשימת STS-65 בשנת 1994 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל קולומביה.
צוות פעל לפי תוכנית ניסויים ובעיקר בחקר חוסר כבידה והשפעתה על בעלי חיים.
בשנת 1998 קבאנה היה מפקד משימה STS-88 של מעבורת החלל אנדוור.
המטרה העיקרית של הטיסה הייתה הרכבת חלקים של תחנת החלל הבין-לאומית (ISS).
לאחר טיסה זו קבאנה עבר לתפקידי ניהול בנאס"א.
כ-3.5 שנים הוא היה סגן מנהל של מרכז החלל קנדי.
בשנים 2007–2008 הוא היה מנהל מרכז החלל סטניס.
בשנת 2008 הוא מונה למנהל מרכז החלל קנדי וניהל אותו עד לשנת 2021. בשנת 2021 הוא עבר לתפקיד ניהולי אחר בנאס"א.
רוברט דייוויס קארי היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-11 בשנים 1919–1923, וכסנאטור מטעמה בשנים 1930–1937. הוא היה ראשון מושלי המדינה שנולד על אדמתה, והיחידי שגם אביו כיהן כמושל.
רוברט קארי נולד בשאיין שבטריטוריית ויומינג כבנם של ג'וזף קארי, לימים מושל ויומינג השמיני, ושל לואיזה דייוויד.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר היל בפוטסטאון שבפנסילבניה, וב-1900 סיים לימודים באוניברסיטת ייל, שלאחריהם הוא עבר למחוז קונברס שבוויומינג.
לכששב לוויומינג, הוא נכנס לעסקי המקנה והחקלאות וגילה עניין בבנקאות.
בשנים 1912–1916 הוא שימש כחבר בוועדה הארצית הפרוגרסיבית מטעם ויומינג, וכיושב ראש ועדת הכבישים של ויומינג בשנים 1917–1918. הוא גם שימש כנשיא אגודת מגדלי המקנה של ויומינג בשנים 1917–1921.
ב-1918 נבחר קארי כמושל ויומינג ה-11, וכיהן בתפקיד בשנים 1919–1923. הוא היה ראשון מושלי המדינה שנולד על אדמתה, והיחידי מבין המושלים שגם אביו היה מושל.
ב-1924 מונה קארי על ידי הנשיא קלווין קולידג' כיושב ראש הוועדה החקלאית, שעליה הוטל להעריך את מצב החקלאות בארצות הברית.
ב-4 בנובמבר 1930 נבחר קארי לאייש את המושב של ויומינג מטעם המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית במקומו של פרנסיס וורן שנפטר.
במרץ 1931 הוא נבחר לסנאט בזכות עצמו.
הוא החל לכהן בסנאט מ-1 בדצמבר 1930 וכהונתו הסתיימה ב-3 בינואר 1937. ב-1936 הוא התמודד ללא הצלחה על תקופת כהונה נוספת בסנאט.
עם תום כהונתו הוא שב לוויומינג כדי לעסוק שוב בעסקי החקלאות.
רוברט קארי נפטר בשאיין ב-17 בינואר 1937, שבועיים לאחר תום כהונתו בסנאט.
רוברט צ'יימברס היה מוציא לאור סקוטי, גאולוג, הוגה דעות אבולוציוני, סופר ועורך כתב עת, שכמו אחיו הבכור ושותפו העסקי ויליאם צ'יימברס היה בעל השפעה בחוגים מדעיים ופוליטיים של אמצע המאה ה-19.
צ'יימברס היה פרנולוג בחברה הפרנולוגית של אדינבורו.
הוא היה המחבר האנונימי של "ממצאים של ההיסטוריה הטבעית של הבריאה", שהיה כל כך שנוי במחלוקת עד כי מחברו לא הוכר עד לאחר מותו.
צ'יימברס נולד בעיירה פיבלס (Peebles) שבגבול סקוטלנד לז'אן גיבסון (בערך 1781–1843) וג'יימס צ'יימברס, יצרן כותנה.
הוא היה בנם השני מבין שישה ילדים.
העיירה השתנתה מעט במשך מאות שנים.
בעיירה היו חלקים ישנים וחדשים, שבכל אחד רחוב בודד או מעט יותר.
העיירה הייתה מיושבת בעיקר על ידי אורגים ופועלים שהתגוררו בבקתות קש.
ביתם בעל גג הצפחה נבנה על ידי האב כמתנת חתונה לבנו, וקומת הקרקע שימשה כבית המלאכה המשפחתי.
ספרייה קטנה שנדדה בעיירה, בניהולו של אלכסנדר אלדר, הפגישה את רוברט עם ספרים ופיתחה את תחומי העניין הספרותיים שלו בצעירותו.
אביו נהג לקנות ספרים לספרייה המשפחתית, ויום אחד רוברט מצא סט של המהדורה הרביעית של האנציקלופדיה בריטניקה מוסתרת בתיבה בעליית הגג.
הוא קרא אותה בשקיקה במשך שנים רבות.
סמוך לסוף חייו, נזכר צ'יימברס שהרגיש "הכרת תודה עמוקה על כך שקיים אוסף כל כך נוח של ידע אנושי, ושכאן הוא פרוס לפניי כמו שולחן מלא היטב".
אחיו הבכור של רוברט, ויליאם, סיפר שעבור רוברט, "רכישת הידע הייתה ההנאה הארצית הגבוהה ביותר שלו".
רוברט נשלח לבתי ספר מקומיים והראה טעם ויכולת ספרותית, אם כי מצא את לימודיו חסרי השראה.
החינוך שלו היה אופייני לימים ההם.
בית הספר הכפרי, בניהולו של ג'יימס גריי, לימד את הבנים קריאה, כתיבה, ובתשלום נוסף, חשבון.
בבית הספר התיכון למדו קלאסיקה - לטינית ויוונית עתיקה - ומעט חיבור אנגלי.
בנים הציקו זה לזה והמורה הטיל ענישה גופנית בכיתה על התנהגות סוררת.
אף על פי שלא קיבל השראה מבית הספר, רוברט פיצה על כך אצל מוכר הספרים.
רוברט ויליאם נולדו עם שש אצבעות בכל יד ושש אצבעות בכל רגל.
הוריהם ניסו לתקן את החריגה הזו באמצעות ניתוחים.
הניתוח של ויליאם הצליח אך רוברט נותר צולע חלקית.
כשנערים אחרים שיחקו בחוץ, רוברט הסתפק בלימודים ובקריאה מספריו.
רוברט עלה על אחיו הבכור בחינוכו, שאותו המשיך שנים מעבר לוויליאם.
רוברט היה מיועד לכמורה, אבל בגיל חמש עשרה עזב את הקריירה המיועדת הזו.
הגעתו של נול הכוח איימה לפתע על עסקי הכותנה של ג'יימס צ'יימברס, ואילצה אותו לסגור אותו ולהפוך למוכר בגדים.
ג'יימס החל להתרועע עם שבויי מלחמה צרפתים ששוחררו והוצבו בפיבל.
לרוע המזל, הוא נתן לגולים אלה אשראי רב, וכאשר הועברו בפתאומיות נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
המשפחה עברה לאדינבורו ב-1813. רוברט המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון, וויליאם הפך לשוליית מוכר ספרים.
בשנת 1818, רוברט, שהיה בן שש עשרה, החל עסק משלו כשומר ספרים בלייט ווק (Leith Walk).
בהתחלה, כל המלאי שלו היה מורכב מספרים ישנים של אביו, שלושה עשר מטרים של שטח מדף, שהיו שווים כמה לירות.
עד סוף השנה הראשונה ערך סחורתו שלו עלה ל-12 לירות, וההצלחה הצנועה הגיעה בהדרגה.
בזמן שרוברט הקים עסק, אחיו ויליאם הרחיב את שלו על ידי רכישת בית דפוס תוצרת בית ופרסום חוברות וכן יצירת דפוס משלו.
זמן קצר לאחר מכן, רוברט ו-ויליאם החליטו לאחד כוחות - רוברט כתב ו-ויליאם הדפיס.
המיזם המשותף הראשון שלהם היה סדרת מגזינים בשם הקליידוסקופ, או שעשועים ספרותיים של אדינבורו, שנמכרה בשלושה פני.
הוא הונפק מדי שבועיים בין 6 באוקטובר 1821 ל-12 בינואר 1822. אחריו הגיעו איורים של המחבר של ווייברלי (Waverley, 1822), שהציעו רישומים של אנשים שלהערכת רוברט היו השראה לכמה דמויות ביצירות הבדיוניות של וולטר סקוט.
הספר האחרון שהודפס בעיתונו של ויליאם היה מסורות אדינבורו (1824), שנבע מהעניין הנלהב של רוברט בהיסטוריה ובעתיקות של אדינבורו.
לכך נוספו כרכי הליכה באדינבורו (Walks in Edinburgh, 1825), חריזה פופולרית של סקוטלנד (Popular Rhymes of Scotland, 1826) ותמונתה של סקוטלנד (Picture of Scotland, 1826).
לאחר מכן פרסם חמישה כרכים של היסטוריה סקוטית, חלק מ"האוסף של קונסטבל".
בשנת 1832 חיבר את העיתון "בעל הגאזט של סקוטלנד" (Gazetteer of Scotland).
ספרים אלה זיכו אותו באישורו ובידידותו האישית של וולטר סקוט.
לאחר מותו של סקוט, רוברט ספד לו על ידי כתיבת חייו של סר וולטר סקוט (1832).
רוברט כתב גם היסטוריה של המרידות בסקוטלנד מ-1638 עד 1745 (5 כרכים, 1828) ועוד יצירות רבות נוספות על מסורות סקוטלנד וסקוטלנד.
ב-7 בדצמבר 1829 התחתן רוברט עם אן קירקווד, בתם היחידה של ג'יין וג'ון קירקווד.
היו להם 14 ילדים, שלושה מהם מתו בינקותם.
בתחילת 1832, אחיו של רוברט, ויליאם צ'יימברס, פתח פרסום שבועי בשם Chambers's Edinburgh Journal, שזכה במהירות לתפוצה גדולה.
רוברט היה בהתחלה רק תורם חומר, אבל אחרי 14 כרכים שהופיעו, הוא הפך לעורך משותף עם אחיו, ושיתוף הפעולה שלו תרם אולי יותר מכל דבר אחר להצלחת כתב העת.
שני האחים התאחדו בסופו של דבר כשותפים בחברת הוצאת הספרים ויליאם ורוברט צ'יימברס (W.
באותו זמן רוברט ניהל חנות ספרים וספרייה ניידת מרחוב האנובר 48 עם אחיו הצעיר, ג'יימס צ'יימברס.
בינתיים, ויליאם ניהל את החנות שלו ברחוב ברוטון 47. רוברט התגורר קרוב לחנות, ברחוב אלדר 27, בניין שנהרס בשנות ה-60 כדי לשפר את הגישה לתחנת האוטובוסים של אדינבורו.
בין היצירות שרוברט היה מחברן במלואן או בחלקן, היו המילון הביוגרפי של הסקוטים הבולטים (4 כרכים, גלאזגו, 1832–1835), ה[אנ]ציקלופדיה של ספרות אנגלית (1844), חייו ויצירותיו של רוברט ברנס (4 כרכים, 1851), שולי הים העתיקים (1848), דברי הימים המקומיים של סקוטלנד (1859–1861) וספר הימים (2 כרכים, 1862–1864).
האנציקלופדיה של צ'יימברס (1859–1868), עם ד"ר אנדרו פינדלייטר כעורך, נכתבה תחת פיקוחם של האחים ויליאם ורוברט.
ה-Cyclopadia of English Literature מכילה סדרה של תמציות ממיטב המחברים של כל תקופה, "הממוקמים בהיסטוריה ביוגרפית וביקורתית של הספרות עצמה".
למען הספר חיי ברנס ערך צ'יימברס חקירות מקוריות שקדניות, ואסף עובדות רבות שלא נרשמו עד אז מאחותו של המשורר, גב' בג (Begg), שלרווחתה הוקדשו כל רווחי העבודה.
שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 גילה צ'יימברס עניין בתחום הגאולוגיה שהתרחב אז במהירות, ונבחר לעמית באגודה הגאולוגית של לונדון ב-1844. לפני כן נבחר כחבר בחברה המלכותית של אדינבורו ב-1840, שחיברה אותו באמצעות התכתבות עם מדענים רבים.
מאוחר יותר נזכר ויליאם כי "מוחו היה עסוק בתיאוריות ספקולטיביות שהביאו אותו לתקשורת עם סר צ'ארלס בל, ג'ורג' קומב, אחיו ד"ר אנדרו קומב, ד"ר ניל ארנוט, פרופסור אדוארד פורבס, ד"ר סמואל בראון והוגים אחרים, בנושאי על פיזיולוגיה ופילוסופיה נפשית".
בשנת 1848 פרסם צ'יימברס את ספרו הגאולוגי הראשון על שולי הים העתיקים.
מאוחר יותר סייר בסקנדינביה ובקנדה למטרת חקר גאולוגי.
תוצאות מסעותיו פורסמו ב"שרידים של צפון אירופה (Tracings of the North of Europe, 1851) וב"שרידים של איסלנד ואיי פארו" (Tracings in Iceland and the Faroe Islands, 1856).
ספרו הפופולרי ביותר, שהושפע ממחקריו הגאולוגיים והתעניינותו בתיאוריות ספקולטיביות, היה יצירה שאליה מעולם לא צירף את שמו בגלוי.
בשנת 1844 השלים צ'יימברס את ההכתבה של שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה (Vestiges of the Natural History of Creation) שלו לאשתו, אן קירקווד, כשהחלים מהדיכאון בבית הנופש שלו בסנט אנדרוס.
ייתכן שכתיבת הספר שימשה למטרה טיפולית.
אנונימיות ספרותית לא הייתה נדירה באותה תקופה, במיוחד בעיתונות התקופתית.
עם זאת, בז'אנר המדע, האנונימיות הייתה נדירה במיוחד, בשל העובדה שכותבי מדע בדרך כלל רצו לקחת קרדיט על עבודתם כדי לתבוע עדיפות לממצאים שלהם.
הסיבה לאנונימיות של צ'יימברס הייתה ברורה.
הספר טען לתפיסה התפתחותית של הקוסמוס המשלבת אבולוציה של כוכבים עם התמרה מתקדמת של מינים ברוח התאוריה של ז'אן-בטיסט דה לאמארק הצרפתי המנוח.
לאמארק הוכפש בקרב אינטלקטואלים, ותיאוריות אבולוציוניות היו לא פופולריות, למעט בקרב רדיקלים פוליטיים ומטריאליסטים.
אולם צ'יימברס ניסה להרחיק במפורש את התיאוריה שלו מזו של לאמארק על ידי ניסיון לשלול מהמנגנון האבולוציוני של לאמארק כל סבירות.
"ייתכן שרצונות והפעלת היכולות נכנסו בדרך כלשהי לייצור התופעות ששקלנו עליהן; אבל בהחלט לא בדרך שהציע לאמארק, שכל הרעיון שלו לא מספיק כדי להסביר את עלייתן של הממלכות האורגניות, עד כדי כך שנוכל להציב אותה ברחמים בין שטויות החכמים." בנוסף, עבודתו הייתה יותר סוחפת בהיקפה מאלה של כל קודמיו.
"הספר, למיטב ידיעתי", הוא כותב בפרק הסיום, "הוא הניסיון הראשון לחבר בין מדעי הטבע בתולדות הבריאה".
צ'יימברס היה מודע לסערה שכנראה תתעורר בעקבות עיסוקו בנושא, ולא רצה לערב את חברת ההוצאה שלו ושל אחיו בשערורייה.
הסדרי הפרסום, לפיכך, נעשו באמצעות אלכסנדר אירלנד, חבר ממנצ'סטר.
כדי למנוע גילויים לא רצויים, צ'יימברס חשף את יצירתו רק לארבעה אנשים: אשתו, אחיו ויליאם, אירלנד ואחיינו של ג'ורג' קומב, רוברט קוקס.
כל ההתכתבות אל צ'יימברס וממנה עברה דרך ידיו של אירלנד, וכל המכתבים וכתבי היד הועתקו בצייתנות בידיה של גברת צ'יימברס כדי למנוע אפשרות שמישהו יזהה את כתב ידו של רוברט.
צ'יימברס רמז לכך שאלוהים עלול שלא לקיים באופן פעיל את ההיררכיות הטבעיות והחברתיות.
בכך הספר איים על הסדר החברתי ויכול היה לספק תחמושת לצ'רטיסטים ומהפכנים.
אנשי דת וחוקרי טבע אנגליקניים תקפו את הספר.
הגאולוג אדם סדג'וויק חזה "חורבן ובלבול באמונה", וחשש שאם הספר ייקלט על ידי מעמד הפועלים, הוא "יערער את כל המרקם המוסרי והחברתי" ויביא ל"מחלוקת ומהומה קטלנית".
לעומת זאת, קווייקרים ואוניטארים רבים אהבו את הספר.
הפיזיולוג היוניטרי ויליאם בנג'מין קרפנטר כינה אותו "ספר מאוד יפה ומעניין", ועזר לצ'יימברס לתקן מהדורות מאוחרות.
המבקרים הודו לאלוהים על כך שהמחבר התחיל "בבורות ויומרנות", שכן הגרסאות המתוקנות "היו מסוכנות הרבה יותר".
עם זאת, הספר עורר סנסציה ופורסם במהירות במספר מהדורות.
הוא הביא לדיון נרחב באבולוציה בציבור ובעיתונות, עד הסלונים של החברה הגבוהה.
צ'יימברס נשא הרצאה על חופים עתיקים בפגישה של האגודה הבריטית לקידום המדע באוקספורד במאי 1847. אנדרו קרומבי רמזי דיווח כי צ'יימברס "דחף את מסקנותיו בפירוט בלתי מוצדק וקיבל טיפול גס בגלל זה על ידי בקלנד, דה לה בש, סדג'וויק, מורצ'יסון ולייל.
האחרון אמר לי אחר כך שהוא עשה זאת בכוונה כדי ש[צ'יימברס] יראה שהנימוקים בסגנון של מחבר הספר Vestiges לא יהיו נסבלים בקרב אנשי מדע".
סמואל וילברפורס, בישוף אוקספורד, השתמש בדרשתו בכנסיית סנט מרי על "הדרך השגויה לעשות מדע" כדי להעביר מתקפה עוקצנית שכוונה לצ'יימברס.
הכנסייה, "צפופה עד מחנק" בגאולוגים, אסטרונומים וזואולוגים, שמעה התבטאויות על "מלומד למחצה" שפותה על ידי "הפיתוי המלוכלך" של ספקולציות המחפשות יקום, יקום המקיים את עצמו ב"רוח לועגת של חוסר אמונה", והראה כישלון בהבנת "אופני פעולתו של הבורא" או בעמידה באחריות של ג'נטלמן.
צ'יימברס גינה זאת כניסיון לחנוק את הדעה המתקדמת, אבל אחרים חשבו שהוא כנראה הלך הביתה "בהרגשה של קדוש מעונה".
בסתיו 1848 הציג צ'יימברס את עצמו כמועמד לתפקיד המנהלי של הלורד פרובוסט מאדינבורו.
העיתוי היה גרוע במיוחד, כאשר אחרים חיפשו כל אמצעי אפשרי להכפיש את דמותו.
יריביו מצאו את ההזדמנות המושלמת לעשות זאת בהאשמות שהוא מחבר ה-Vestiges המושמץ.
שנים לאחר מכן, ויליאם צ'יימברס, ב"זכרונותיו של רוברט צ'יימברס", עדיין נשבע לסודיות למרות פטירת אחיו, הזכיר את Vestiges בקשר לפרשה זו: "[רוברט] אולי היה בטוח ששמועה לפיה הוא היה המחבר של 'שרידי ההיסטוריה הטבעית של הבריאה' ישמש רק כעדות לחסרונו, ושכל דבר שיאמר בנושא לא יהיה מועיל".
רוברט הסיר את מועמדותו בשאט נפש.
בשנת 1851 צ'יימברס היה אחד מקבוצת סופרים שהצטרפו למוציא לאור ג'ון צ'פמן בחיזוק מחודש של ה-Westminster Review כספינת דגל של מחשבה חופשית ורפורמה, תוך הפצת רעיונות האבולוציה.
רוברט צ'יימברס היה שחקן גולף ונבחר לחבר כבוד של מועדון הגולף מוסלבורג (כיום מועדון הגולף המלכותי מוסלבורג) ב-1833. בנו, שהגיע בעקבותיו לעסקי ההוצאה לאור, היה שחקן בעל שם והפך לאלוף גולף ב-1858 כחבר באגודת הגולף של ברונטספילד לינקס.
ספר הימים היה הפרסום הגדול האחרון של צ'יימברס, ואולי המשוכלל ביותר שלו.
היה זה אוסף כתבים עתיקים פופולריים בקשר ללוח השנה, ויש להניח שעמלו המופרז על ספר זה זירז את מותו.
שנתיים לפני כן, אוניברסיטת סנט אנדרוז העניקה לו את התואר דוקטור למשפטים, והוא נבחר כחבר במועדון אתנאום בלונדון.
רוברט צ'יימברס מת ב-17 במרץ 1871 בסנט אנדרוז.
הוא נקבר באדמת הקבורה של הקתדרלה בחלק הפנימי של כנסיית סנט רגולוס הישנה, לפי רצונו.
הקבר נמצא בקיר הדרומי של המבנה ומחובר לחלק נטול הגג, ממזרח למגדל.
ויליאם הקים לזכרו חלון זיכרון בקתדרלת סנט ג'יילס לצד חלון גדול יותר שהוקדש לוויליאם עצמו, חלון שהוצב בזמן שחזור הקתדרלה.
צמד החלונות שוכנים בטרנספט הצפוני.
שנה לאחר מותו של רוברט, פרסם אחיו ויליאם ביוגרפיה תחת הכותרת "זכרונותיו של רוברט צ'יימברס; עם זכרונות אוטוביוגרפיים של ויליאם צ'יימברס" (Memoir of Robert Chambers; With Autobiographical Reminiscences of William Chambers).
עם זאת, הספר לא חשף את רוברט כמחבר "שרידים" (Vestiges).
מילטון מילהאוזר, בספרו "Just Before Darwin" משנת 1959, כתב על זיכרונותיו של ויליאם: "זיכרונותיו של רוברט צ'יימברס" שכתב אחיו באחווה היה עשוי להיות ביוגרפיה מצוינת לולא המחבר היה מעוניין לשמור את "שרידים" בסוד, ועוד סוד או שניים.
למרות האינטליגנציה והאהדה של המחבר, השמטות כאלה יצרו בהכרח תמונה מעוותת" (עמ' 191, הערה 7).
הספר מכיל זיכרונות מאת רוברט מראשית חייו, ואת שאר התיאורים השלים ויליאם.
בשנת 1884 הוציא אלכסנדר אירלנד את המהדורה ה-12 של Vestiges שבה רשום לבסוף צ'יימברס כמחבר, עם הקדמה על מחברו.
אירלנד הרגיש שאין עוד סיבה להסתיר את שם המחבר.
כתביו של צ'יימברס זמינים בפרויקט גוטנברג (Project Gutenberg).
רוברט צ'ארלס וינת'רופ היה עורך דין, פילנתרופ ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית, אשר ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1840–1851. וינת'רופ כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה-18 והיה בעל ברית פוליטי ועמית של דניאל ובסטר.
לאחר עלייה מהירה בפוליטיקה המדינתית והארצית, וכהונה אחת כיו"ר, ירש וינת'רופ את מקומו של ובסטר בסנאט.
מסע הבחירה המחודשת שלו הסתיים בהפסד ממושך ומתוקשר לצ'ארלס סאמנר.
בשנת 1851 התמודד על משרת מושל מסצ'וסטס אך הפסיד בשל דרישת הרוב המוחלט בחוקת המדינה – מה שסימן את סוף הקריירה הפוליטית שלו ואת שקיעת המפלגה הוויגית במסצ'וסטס.
הוא היה הצעיר מבין 13 ילדים.
סבו מצד אמו היה סר ג'ון טמפל, השליח הבריטי הראשון לארצות הברית, וסבתו הייתה בתו של מושל מסצ'וסטס ג'יימס באודוין.
מצד אביו היה צאצא של ג'וזף דדלי ווייט סטיל וינת'רופ.
וינת'רופ התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון, ובשנת 1828 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן למד משפטים אצל דניאל ובסטר והוסמך לעריכת דין בשנת 1831.
בשנת 1838 נבחר לחבר החברה האמריקאית לאספנות עתיקות.
ב־1840 נבחר בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציג בוסטון, במקומו של שהתפטר.
הוא נבחר מחדש לכהונה מלאה אך התפטר במאי 1842 עקב מות אשתו.
כעבור שישה חודשים, כאשר מחליפו התפטר, נבחר וינת'רופ מחדש וכיהן עד 1850. הוא נבחר שלוש פעמים נוספות ברציפות, וב־1847 נבחר ליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה־30. בבחירות לכהונה שנייה כיו"ר, בשנת 1849, הפסיד להאוול קוב מג'ורג'יה לאחר הצבעה של 66 סבבים.
ביולי 1850 התפטר דניאל ובסטר מן הסנאט כדי להתמנות למזכיר המדינה.
מושל מסצ'וסטס מינה את וינת'רופ להחליפו.
דעותיו של וינת'רופ לא נמצאו מקובלות על מתנגדי העבדות יותר מאלו של ובסטר, והוא נכשל בבחירתו מחדש על ידי בית המחוקקים של מסצ'וסטס לאחד משני מושבי הסנאט של המדינה בשנת 1851. הוא התפטר מתפקידו מבלי להשלים את כהונתו, מיד לאחר הפסדו בבחירות.
מאוחר יותר באותה שנה זכה וינת'רופ למעשה ברוב יחסי בבחירות למשרת מושל מסצ'וסטס, אולם מאחר שחוקת המדינה דרשה רוב מוחלט, הועברה ההכרעה לבית המחוקקים.
אותה קואליציה של דמוקרטים ומתנגדי העבדות ממפלגת האדמה החופשית הפילה אותו בשנית.
ניסיונו האחרון להתמודד לתפקיד ציבורי נבחר היה כחבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הוויגית בשנת 1852. לאחר מכן הפך וינת'רופ לעצמאי, ותמך ללא הצלחה במילרד פילמור, ג'ון בל וג'ורג' מקללן.
לאחר פרישתו בגיל צעיר, הקדיש את חייו לפעילות ספרותית, היסטורית ופילנתרופית.
הוא היה ממייסדי הספרייה הציבורית של בוסטון, ונשיא החברה ההיסטורית של מסצ'וסטס בשנים 1855–1885. ב־1880 נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
הוא גם שימש כנשיא אגודת התנ"ך של מסצ'וסטס והדגיש את חשיבות המוסר הנוצרי לשמירה על חירות.
הוא כיהן כיו"ר קרן פיבודי לחינוך בדרום משנת 1867 ועד מותו, והיה אחראי להפניית תרומות רבות למוסדות חינוך.
הוא עצמו תרם סכום של 1,500 דולר להקמת מכללה למורים ששינתה את שמה ל"אוניברסיטת וינת'רופ" כהוקרה.
הוא נודע גם כנואם, ונשא הספד לג'ורג' פיבודי בשנת 1870 ונאום בחגיגות נחיתת עולי הרגל.
כמו כן נשא נאום בטקס חנוכת אנדרטת וושינגטון ב־1848.
לאחר מות אשתו נישא ב־6 בנובמבר 1849 ללורה (דרבי) וולס, אלמנתו של ארנולד פרנסיס וולס ובתו של עורך הדין ג'ון דרבי.
ת'ייר ובתו של פרנסיס גריינג'ר, שר הדואר בממשלו של ויליאם הנרי הריסון.
וינתרופ נפטר בבוסטון ב-16 בנובמבר 1894 ונקבר בבית העלמין מאונט אובורן בקיימברידג'.
בצוואתו הוריש כספים לחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס, לבית החולים לילדים של בוסטון, לספריית בית הספר הלטיני של בוסטון ולספריית בית הספר של כנסיית השילוש.
נכדתו, מרגרט טינדל וינת'רופ (1880–1970), בתו של רוברט צ'ארלס וינת'רופ הבן, נישאה לג'יימס גרנט פורבס.
בתם, רוזמרי איזבל פורבס, נישאה לריצ'רד ג'ון קרי והייתה אמו של הסנאטור והמועמד לנשיאות ג'ון קרי.
בת נוספת של הזוג פורבס הייתה פיונה דידרה פורבס, שנישאה לאלן גותייה ללונד – והשניים היו הורים של בריס לאלונד, השר לאיכות הסביבה בצרפת ומועמד בבחירות לנשיאות צרפת 1981.
רוברט מילדג' צ'ארלטון היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה בין השנים 1852–1853.
צ'ארלטון נולד בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, ב־19 בינואר 1807, לתומאס צ'ארלטון (שכיהן מאוחר יותר פעמיים כראש עיריית סוואנה) ואמילי וולטר.
אמו נפטרה כשהיה בן פחות משנתיים.
בהכשרתו היה עורך דין, ובמהלך חייו מילא שורה של תפקידים ברמות שונות של הממשל העירוני והמדינתי, בנוסף לכהונתו בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1828 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וב־1832 מונה, ולאחר מכן נבחר, לשופט בית המשפט של המחוז המזרחי של ג'ורג'יה (Eastern Circuit).
בנוסף, כיהן כתובע פדרלי מחוזי.
צ'ארלטון מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון מקפרסון ברין שהתפטר.
קודם לכן כיהן כראש עיריית סוואנה בין השנים 1839–1841. אביו, תומאס צ'ארלטון, כיהן גם הוא כראש העיר הממונה של סוואנה בשנים 1815 ו־1819.
בשנת 1829 נישא רוברט צ'ארלטון למרגרט שיק.
הן רובע צ'ארלטון (Charlton Ward) בעיר סוואנה והן מחוז צ'ארלטון (Charlton County) במדינת ג'ורג'יה נקראו על שמו.
צ'ארלטון נפטר בסוואנה ב־18 בינואר 1854, יום לפני יום הולדתו ה־47, ונקבר בבית העלמין "לורל גרוב" (Laurel Grove Cemetery) בעיר.
בן נינו היה וולטר הרטרידג', פעיל לשימור מבנים היסטוריים בעיר סוואנה.
רוברט אמט קווין היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1923–1925 ובשנים 1929–1933, לאחר מכן ועד 1937 כסגן מושל רוד איילנד, לאחר מכן ועד 1939 כמושל רוד איילנד ה-58, וכנשיא בית המשפט לערעורים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנים 1951–1971.
רוברט קווין נולד בכפר פניקס שבתחומי העיירה וסט ורוויק שברוד איילנד, כבנם של צ'ארלס קווין ושל מרי אן (לבית מקייב) קווין.
ב-1915 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון, וב-1918 השלים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בשירות החוץ של ארצות הברית כאיש שירות המודיעין הדיפלומטי באנגליה ובצרפת.
לאחר שפרש מהשירות ב-1919, הוא עסק בעריכת דין עם דודו ברוד איילנד.
חבר הסנאט של רוד איילנד
ב-1923 נבחר קווין לסנאט של רוד איילנד כחלק משלישיית פוליטיקאים פרוגרסיבים צעירים, שכללה את המושל ויליאם פלין וסגן המושל פליקס טופין, שנבחרו באותה שנה.
סדר היום הרפורמי שלהם כלל הנהגת שבוע עבודה של 48 שעות והפסקת הדרישה לבעלות על רכוש כתנאי להצבעה בבחירות למועצות הערים.
הסנאט, שנשלט אז על ידי המפלגה הרפובליקנית, בלם את הרפורמות הללו, ומושבי הבית של 1923 ו-1924 עברו על קווין בתהליכים שרובם הסתיימו במבוי סתום.
ביוני 1924 הציגו קווין וסגן המושל טופין תוכנית נועזת: ביצוע פיליבסטר של כמה ימים.
טופין קרא מתוך המלט ומתוך אנציקלופדיה בריטניקה, בתקווה שהרפובליקנים יותשו במידה מספקת כדי לעזוב את אולם הדיונים, ובכך ייתנו לדמוקרטים את הרוב שנדרש להם להעביר את צעדי החקיקה.
ב-19 ביוני מאסו בכך הרפובליקנים, והם שלחו גנגסטר מבוסטון להטיל פצצת גז ברום באולם הסנאט.
קווין וטופין לא נפגעו, אך כל אנשי הסיעה הרפובליקנית נמלטו מהאולם ומהמדינה.
בשלב זה לא התקיים קוורום מתאים.
העיתון The Providence Journal האשים את הדמוקרטים בהטלת הפצצה, ואלו נוצחו באופן נרחב בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה.
ב-1932 נבחר קווין כסגן מושל רוד איילנד, נבחר שוב ב-1934, וכיהן בתפקיד מינואר 1933 ועד ינואר 1935.
מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של רוד איילנד, היה קווין בעל תפקיד מפתח במה שכונה "המהפכה חסרת הדם" ב-1 בינואר 1935. בעשותו שימוש בסמכותו כנשיא הסנאט, הוא מנע משני סנאטורים רפובליקנים לאייש את מושביהם, ובסופו של דבר אפשר את קיומו של רוב דמוקרטי בסנאט, בפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1936, כאשר מושל רוד איילנד המכהן, תאודור גרין, בחר שלא להתמודד שוב על משרת המושל ותחת זאת להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, נבחר קווין כמושל.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 1937 ועד ינואר 1939.
במהלך תקופת ממשלו, קידם קווין מערכת הצטיינות לעובדי המדינה, גביית מס הכנסה אישי, ומתן פטור לעניים ממס רכוש.
כמי שכונה "בוב הלוחם" (Fighting Bob), הוא נקט במאבק שנודע כ"מלחמת מסלול המרוצים" כנגד מיזם מרוצי סוסי הת'ורוברד בפארק נאראגנסט ב-1937. החל מהתקרית הראשונה ב-2 בספטמבר, "המלחמה" לא נפתרה עד 16 באוקטובר.
המשמר הלאומי נקרא להתערב, ואנשיו, שהיו חמושים במכונות ירייה, חסמו את הכניסה למסלול המרוצים.
המגזין טיים דיווח באוקטובר על הסיפור בהיקף לאומי.
לטווח הקצר היה זה ניצחון מבחינתו של קווין, כשוולטר אוהרה הועבר מתפקידו כנשיא וכמנהל של אגודת המרוצים, והשופט ג'יימס א.
דולי קיבל את השליטה הרשמית על המסלול.
בבחירות של 1938 נוצח קווין על ידי המיליונר ויליאם הנרי ואנדרבילט השלישי, אחיו של אלפרד גווין ואנדרבילט הבן , שהיה דמות מפתח במרוצי סוסי הת'ורוברד.
בסופו של דבר נחשבה מלחמת מסלול המרוצים כמבוכה לאומית.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב קווין לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1941 הוא מונה כשופט בית המשפט הגבוה של רוד איילנד .
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לשירות צבאי ושירת כמפקד בשירות המשפטי של צי ארצות הברית.
הוא שירת במשך ארבע שנים, והגיע לדרגת קפטן.
לאחר המלחמה הוא שב לכס השיפוט.
ב-22 במאי 1951 מונה קווין על ידי הנשיא הארי טרומן כנשיא בית המשפט לערעורים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית .
ב-19 ביוני אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית, ולמחרת הוא הושבע לכהונתו.
כהונתו הוארכה לתקופה של 15 שנים נוספות על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון, אך הוא פרש מכס השיפוט לאחר חמש שנים ב-1971. פרישתו המלאה מבית המשפט הייתה ב-1975, זמן קצר לפני מותו.
ב-1964 הוענקה לקווין חברות של כבוד לכל החיים בלשכת עורכי הדין הפדרלית , וב-1966 הוא הוכנס להיכל התהילה של רוד איילנד.
ב-1923 נשא קווין לאישה את מרי קרטר, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
רוברט קווין נפטר בוורויק ב-19 במאי 1975. הוא נטמן בבית הקברות של משפחת קווין בווסט ורויק.
רוברט לואיס קולברט הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר דאג פיליפס בסדרת הטלוויזיה "מנהרת הזמן".
קולברט נולד בלונג ביץ', קליפורניה.
הוא החל את דרכו בתחום המשחק כבר כשהיה חייל באי היפני אוקינאווה.
אישה מחיל האוויר של ארצות הברית שמעה את קולו וגייסה אותו לשחק בהצגה.
הוא צבר ניסיון משחק בתיאטרון הרפרטואר של פורטלנד שבאורגון.
בסוף שנות ה-50 שיחק בעיקר תפקידי משנה קטנים.
לאחר מכן שיחק בעיקר במערבונים עד אמצע שנות ה-60. בשנת 1965 לוהק לתפקיד ד"ר דאג פיליפס בסדרת הטלוויזיה "מנהרת הזמן".
עם זאת, אף על פי שהסדרה זכתה לפרס אמי ולרייטינג טוב, היא בוטלה לאחר עונה אחת בת 30 פרקים.
בין השנים 1973 ל-1982 גילם את דמותו של סטיוארט ברוקס באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
הוא גם שיחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה מצליחות שונות לאורך שנות ה-70 וה-80. הופעתו האחרונה עד כה של קולברט הייתה באמצע שנות ה-90, בשני פרקים של הסדרה "משמר המפרץ", בכיכובו של דייוויד הסלהוף, שגילם את חתנו בסרט "צעירים וחסרי מנוח".
כמו כן הופיע, בין היתר, בסדרות "בוננזה", "הוואי חמש-אפס", "משימה בלתי אפשרית", "אביר על גלגלים", "כנפיים" ו"פרייז'ר".
קולברט היה נשוי לדוטי הרמוני בין השנים 1961 ל-1976, ושוב בין 2022 עד למותה ב-2023. לזוג נולדו שני ילדים.
רוברט קינג מרטון היה סוציולוג יהודי-אמריקאי, אחד החוקרים הנודעים בסוציולוגיה.
מוכר בין היתר כמי שטבע את הביטויים: "נבואה המגשימה את עצמה", "מודל לחיקוי" ו"אפקט מתי".
מרטון נולד בפילדלפיה, בן למשפחת שקולניק היהודית שהיגרה ממזרח אירופה.
לאחר לימודיו שינה את שם משפחתו למרטון, אך מעולם לא הסביר מדוע.
הוא למד ולימד באוניברסיטת הרווארד עד 1941, אז עבר לאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1957 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
מרטון יצא מהמסורת הפונקציונלית בסוציולוגיה, שטענה כי לכל אירוע או תפקיד יש מטרה או תרומה לחברה.
למרות שכיום קמו מתנגדים רבים לתאוריה זו, ובייחוד הזרם הסוציולוגי הביקורתי, תרומתו של מרטון לחקר הסוציולוגיה אינה מוטלת בספק.
בין השאר, הוא חקר את התנהגותם של ארגונים בירוקרטיים, וניתח את כשליהם.
מרטון כינה בשם "דיספונקציות" תופעות לא צפויות, לא מכוונות ולא רצויות של מערכות ביורוקרטיות.
על-פי מרטון, קיימת דרישה של הנהלתו של כל ארגון להגדלת המהימנות של הארגון בייצור ובמגע עם הלקוחות.
על כן מגבירה ההנהלה את הפיקוח על עובדי הארגון והתהליכים המתרחשים בו, פיקוח הנעשה באמצעות הדגשה ופיתוח של תהליכי פורמליזציה (תקנון, כללים, קביעת סטנדרטים וכו').
לתהליך זה שלוש תוצאות דיספונקציונליות:
מעבר מיחסים בינאישיים ישירים ליחסים בינאישיים פורמליים, כלומר- מבוססים על כללי העבודה הפורמליים ועל יחסי התפקידים אותם ממלאים האנשים.
הפיכת הכללים שנקבעו כדי לסייע לפיקוח למטרה בזכות עצמם, ולא כאמצעי (לדוגמה: היצמדות למכסת ייצור מסוימת שנקבעה על ידי ההנהלה, למרות שיעיל יותר לשנותה).
סיווג (קטגוריזציה) - מיון המשימות השונות העומדות בפני הארגון והתגובות הניתנות להן למספר מצומצם של מודלים קבועים בלא התייחסות לייחודה של כל משימה (לדוגמה: נוהלי פתיחה באש בצה"ל).
על-פי מרטון, דיספונקציות אלו מגבירות את עצמן, שכן הן מקבעות את הצורך לבצע פיקוח באמצעות פורמליזציה, ולא באמצעים אחרים.
מלבד זאת, שימוש בפורמליזציה מצמצם את התחרות בין העובדים, ומאפשר התפתחותה של 'רוח צוות'.
רוח צוות זו מחדדת את הדיספונקציות שכן היא מתגבשת סביב הכללים הפורמליים, וכמו כן שואפת לספק הגנה לפרט כנגד גורמים חיצוניים.
הגנה זו פוגעת ביעילות הארגון, שכן לרוב גורמים חיצוניים אלו הם דרישות ההנהלה והלקוחות.
הטיה זו להגנה על העובדים מפני דרישות המערכת יוצרת צורך של ההנהלה בהעמקת הפורמליזציה.
בנו של מרטון, רוברט קרהרט מרטון, הוא זוכה פרס נובל לכלכלה.
רוברט פרנסיס "בובי" קנדי (בשם מלא באנגלית: Robert Francis "Bobby" Kennedy; 20 נולד בנובמבר 1925 – 6 ביוני 1968) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממסצ'וסטס.
כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בין ינואר 1961 לספטמבר 1964, תחת אחיו הגדול, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ויורשו, הנשיא לינדון ג'ונסון.
בין ינואר 1965 עד הירצחו ביוני 1968 כיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק.
היה חבר המפלגה הדמוקרטית ונחשב לנציג בולט של הליברליזם בארצות הברית.
קנדי שירת בשירות המילואים של הצי האמריקני בין 1944 ל-1946, וסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במסצ'וסטס, כשניהל בהצלחה את מסע הבחירות של אחיו ג'ון אל הסנאט ב-1952. לפני היכנסו לחיים הפוליטיים, עבד ככתב עבור עיתון מקומי בבוסטון וכעוזר יועץ לוועדת הסנאטורים שנוהלה בידי ג'וזף מקארתי.
קנדי התפרסם בייעוצו לוועדה לנושאי יחסי עבודה בארצות הברית בין 1957 ל-1959, במהלכו ביקר את ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות, וכתב ספר נגד השחיתות באיגודי העובדים.
קנדי התפטר מהוועדה כדי לנהל את מסע הבחירות של אחיו ג'ון במהלך הבחירות לנשיאות של 1960. לאחר היבחרו של ג'ון, מונה לתובע הכללי, והיה היועץ הקרוב ביותר לנשיא במהלך כהונתו.
הוא נודע בתמיכתו בתנועה לזכויות האזרח, במאבקו מול הפשע המאורגן והמאפיה, ובמעורבותו במדיניות החוץ האמריקנית כלפי קובה.
לאחר רצח אחיו, כיהן בממשל ג'ונסון למשך כמה חודשים.
לאחר מכן התפטר ורץ לסנאט מטעם מדינת ניו יורק ב-1964, וניצח את הסנאטור הרפובליקני, קנת קיטינג.
לקראת הבחירות ב-1968, קנדי היה אחד מהמתמודדים המובילים במפלגה הדמוקרטית על הנשיאות.
הוא משך את קולות העניים, השחורים, ההיספנים, הקתולים והצעירים.
ב-5 ביוני 1968 מעט לאחר חצות, לאחר שניצח בבחירות המקדימות במדינות דקוטה הדרומית וקליפורניה, נורה בידי סירחאן סירחאן, פלסטיני בן 24, ומת למחרת.
רוברט פרנסיס קנדי נולד ב-20 בנובמבר 1925, בברוקליין, מסצ'וסטס, בנם השביעי של איש העסקים והפוליטיקאי ג'וזף קנדי (1888-1969), והנדבנית רוז פיצג'רלד קנדי (1890-1995).
כל ארבעת סביו היו ממוצא אירי.
אביו היה איש עסקים עשיר ומנהיג הקהילה האירית-קתולית במפלגה הדמוקרטית.
לאחר שהתפטר מתפקידו כשגריר בממלכה המאוחדת ב-1940, התמקד ג'ו האב בבנו הבכור, ג'וזף הבן, במחשבה שייכנס לפוליטיקה ויבחר לנשיאות.
הוא גם דחף את ילדיו הצעירים לשירות הציבורי.
לאחר מותו של ג'וזף הבן במלחמת העולם השנייה, החליט קנדי האב להתמקד בבנו השני, ג'ון, ולטפח אותו כנשיא.
הוא השקיע את מיטב כספו כדי לסייע לפוליטיקה המשפחתית.
אחיו הגדול של קנדי, ג'ון, היה חולני במיוחד ולכן קרא הרבה.
אף על פי שלא ניסה להכיר את אחיו הקטן במהלך ילדותו, לקח אותו ג'ון לטיולים וסיפר לו על גיבורי ההרפתקאות עליהם קרא.
בניגוד לאחיו הגדולים, ביקר קנדי בכנסייה.
הוא נחשב לאח פחות בולט במשפחה.
בספטמבר 1927 עברה משפחת קנדי לריוורדייל, שכונה עשירה ברובע הברונקס בניו יורק סיטי, וכעבור שנתיים, עברו אל ברונקוויל.
את הקיץ ואת הסתיו בילה עם משפחתו בביתם במסצ'וסטס שנקנה ב-1929, ואת חג המולד ואת הפסחא בבית החורף שלהם בפאלם ביץ', פלורידה.
קנדי למד בבית ספר פרטי עד לכיתה ב', ועד לכיתה ה' בבית ספר ציבורי.
הוא חזר על כיתה ג'.
לאחר מכן נרשם לבית הספר המחוזי בכיתה ו'.
היה ילד מאוד שקט וללא הרבה חברים, התעניין בעיקר בהיסטוריה אמריקנית, כיסה את קירות חדר השינה שלו בתמונות של נשיאים ומילא את מדפי הספרים בכרכים על מלחמת האזרחים האמריקנית.
בנוסף אסף בולים, ופעם קיבל מכתב מפרנקלין דלאנו רוזוולט, שגם עסק בנושא.
במרץ 1938, נסע עם אמו וארבעת אחיו הקטנים לאנגליה כדי להצטרף לאביו, שהחל לכהן כשגריר האמריקני בממלכה המאוחדת.
הוא למד בבית ספר פרטי בכיתה ז'.
באפריל 1939, נאם בטקס הנחת אבן הפינה למועדון צעירים.
נאומו הראשון התקבל בצורה טובה.
הוא חזר לארצות הברית ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1939, החל קנדי ללמוד בבית ספר פרוטסטנטי בניו המפשייר, בהמלצת אביו.
אחרי חודשיים, החליטה אמו, שלא אהבה את הפרוטסטנטיות, לנצל את היעדרו של בעלה מבוסטון ולהוציא את קנדי מבית הספר.
היא רשמה אותו לבית ספר קתולי, בו למד עד כיתה י'.
בבית הספר הקתולי, נודע קנדי כ"בובי".
היחס של התלמידים לאמו הוביל אותו למעשים אלימים נגד כאלו שצחקו עליה.
הוא לא רצה לאכזב את אמו.
כדי לשפר את ציוניו, החל לקרוא הרבה.
הנזירים בבית הספר החשיבו אותו לתלמיד לא בולט ודיכאוני, שהיה בינוני בכל המקצועות פרט להיסטוריה.
בספטמבר 1942, החל ללמוד באקדמיית מילטון במילטון, מסצ'סוטס, לשנתיים עד גיוסו לצבא.
אביו קיווה שהדבר יכין את בנו לקראת הרווארד.קנדי נחשב לתלמיד מושך, מצחיק, אולם מופנם.
הוא רצה להתגייס כמו שני אחיו הגדולים.
בנעוריו, נחשב קנדי לאאוטסיידר המשפחתי.
הוא נחשב לשונה מאוד מאביו.
אביו חשש מגישתו הנעימה, ולכן החליט קנדי לאמץ גישה קשוחה למען אביו.
המעבר מבית הספר הפרוטסטנטי, בו למדו ג'וזף הבן וג'ון, למילטון, פגעה באביו.
קנדי התאמץ לרצות את אביו.
כילד, ניסה קנדי לרצות את אמו ולהתקרב לדת.
רוז אהבה את רוברט, בניגוד לאביו.
ג'ו האב אהב את קנדי הבוגר, שהיה יותר קשוח בעיניו.
אמו השפיעה עליו והפכה אותו לדתי יותר משאר אחיו.
הוא הרשים את הוריו כשחילק עיתונים, אולם לאחר מכן התברר שנסע ברולס רויס המשפחתית כדי לחלק אותם.
שישה שבועות לפני יום הולדתו השמונה עשר, התגייס קנדי אל הצי כשוליה אולם שוחרר משירות פעיל עד למרץ 1944, כשעזב את אקדמיית מילטון כדי להתאמן.
הוא הוסמך לקצונה בינואר 1946. הוא כעס מאוד על כך שלא היה בשירות פעיל.
אחרים נכנסו לקרב לפניו, והוא כעס על כך.
אחיו הגדול ג'וזף נהרג באוגוסט 1944, לאחר שמטוסו התפוצץ במהלך מבצע אפרודיטה.
רוברט חווה משבר אמוני לאחר מכן.
מותו של אחיו הוביל לעלייה מסוימת במעמדו במשפחה.
ב-15 בדצמבר 1945, נבנתה משחתת על שמו של ג'וזף, ולאחר מכן נשלח קנדי לשרת עליה ב-1 בפברואר 1946. ב-30 במאי 1946, שוחרר קנדי מהצבא.
על שירותו בצי זכה באות מלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1946, נרשם קנדי להרווארד.
הוא עבד קשה כדי להתקבל לנבחרת הפוטבול, שם הצליח לפני ששבר רגל במהלך האימונים.
במשחק מול אוניברסיטת ייל, השתתף ברגעים האחרונים בגבס.
אביו נכח בכמה מהמשחקים וחבריו לקבוצה העריכו את יכולותיו של קנדי.
הוא היה קטן יחסית אולם הצליח בענף.
ב-1946, השתתף במסע הבחירות של אחיו ג'ון עבור מושב בית הנבחרים שפונה בידי ג'יימס מייקל קרלי.
הוא הצטרף למסע הבחירות לאחר סיום שירותו הצבאי, וכך נכנסו שני האחים לפוליטיקה.
כעבור שנתיים, במרץ 1948, סיים את לימודיו בהרווארד עם תואר במדעי המדינה.
לאחר סיום לימודיו, הפליג לנסיעה באירופה ובמזרח התיכון, ושלח כתבות לעיתון בבוסטון.
ארבע כתבות נשלחו מארץ ישראל, מעט לפני תום המנדט הבריטי, ותיארו את המתיחות באזור.
הוא ביקר את המדיניות הבריטית באזור, ושיבח את היהודים שפגש, בטענה שהיו קשוחים.
הוא טען שפיתח תקוות לאחר שראה ערבים ויהודים עובדים ביחד, אולם שחשש שהשנאה בין הקבוצות חזקה מדי ותוביל למלחמה.
בספטמבר 1948, נרשם לבית הספר למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא השתלב במהירות ונבחר לנשיא הפורום המשפטי, שבו אירח נואמים חיצוניים, ביניהם אביו, אחיו, ויליאם אורוויל דאגלס וג'וזף מקארתי.
עבודתו על יאלטה מאוחסנת באוצר האוניברסיטה.
ב-17 ביוני 1950, נישא לאתל סקאקל בכנסייה הקתולית בקונטיקט, כשאחיו ג'ון הוא השושבין.
קנדי סיים את לימודי המשפטים ביוני 1951, ולאחר מכן נסע עם אתל לגריניץ', לבית אביה.
בתם קת'לין נולדה ב-4 ביולי 1951. בקיץ עבר קנדי את בחינת ההסמכה לעריכת דין.
אחיו ג'ון חווה משבר ביחסיו עם אביו, ובמהלך מסע הבחירות לסנאט, ביקש מרוברט לעזור לו לתקן את מערכת היחסים.
אביו של קנדי העריך את נכונותו להקריב למען המשפחה.
בספטמבר 1951, נסע לסן פרנסיסקו ככתב כדי לכסות את החתימה על חוזה השלום עם יפן.
באוקטובר 1951, נסע לאסיה במשך שבעה שבועות עם אחיו ג'ון (שכבר כיהן אז בבית הנבחרים של ארצות הברית) ועם אחותם פטרישיה.
הם הגיעו אל ישראל, הודו, פקיסטן, וייטנאם ויפן.
שני האחים לא היו בקשר מיוחד בגלל הפרשי הגילאים ביניהם.
הטיול, שנערך בחסות אביהם, חיזק את יחסיהם.
הם נפגשו עם ליאקוט עלי חאן, ראש ממשלת פקיסטן, לפני ההתנקשות בו, ועם ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו.
יועץ לוועדות בסנאט ומסעות בחירות (1951–1960)
מסע הבחירות של ג'ון קנדי לסנאט וג'וזף מקארתי (1952–1955)
בנובמבר 1951, עבר קנדי עם אשתו ובתו לוושינגטון, כדי לעבוד כעורך דין במחלקת המשפטים של ארצות הברית במחלקה לענייני פלילים.
הוא חקר בעיקר חשודים בריגול לטובת הסובייטים.
בפברואר 1952 הועבר אל המחוז המזרחי של ניו יורק, בברוקלין, עבור טיפול בתיקי הונאה.
הוא התפטר ב-6 ביוני 1952, כדי לנהל את מסע הבחירות של אחיו ג'ון לסנאט מטעם מסצ'וסטס.
ניצחונו של ג'ון היה חשוב למשפחה, הפך אותו לדמות לאומית ולמועמד רציני לנשיאות.
רוברט הרגיש שבעזרתו לאחיו הצליח לזכות באהדת אביו.
בדצמבר 1952, בעצת אביו, מונה קנדי בידי חבר המשפחה, הסנאטור הרפובליקני, ג'וזף מקארתי, להיות סגן יועץ בוועדת הסנאט לחקירות, אולם הוא לא אהב את גישתו התוקפנית של מקארתי.
הוא צבר מוניטין בוועדה, והתפטר ביולי 1953. עד ינואר 1954 לא עסק בעבודה משמעותית.
לאחר שעזר לאביו בוועדה לארגון מחדש של מחלקות הממשל, הצטרף קנדי שוב אל הסנאט כיועץ למיעוט הדמוקרטי בפברואר, 1954. באותו החודש, העמיד לדין רוי כהן, עוזרו של מקארתי, את אני לי מוס, והאשים אותה בחברות במפלגה הקומוניסטית.
קנדי חשף שכהן חקר את האישה הלא נכונה וביקש את התיק עליה מה-FBI.
ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר מנע ממנו גישה לתיקים.
כשהדמוקרטים השיגו רוב בסנאט בינואר 1955, הפך קנדי ליועץ בכיר והיה מעורב בשימועים של מקארתי מול הצבא.
קנדי סייע לסנאטורים הדמוקרטים לתקוף את כהן במהלך השימועים, דבר שכמעט גרם לתקרית אלימה ביניהם.
קנדי הופיע ברשימת עשרת הצעירים הגדולים של 1954.
עוזר לסטיבנסון ואיגודי העובדים (1956–1960)
קנדי עבד כעוזרו של עדלי סטיבנסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1956, מה שסייע לו להתרגל למסעות בחירות לאומיים, לקראת ניהול מסע הבחירות של אחיו.
הוא לכאורה הצביע לדוייט אייזנהאואר.
הוא גם היה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1956 במקום טיפ אוניל, וניסה לסייע לג'ון להתמנות לסגנו של סטיבנסון.
מעט לאחר מכן, ניסה להתפייס עם ג'ון אדגר הובר בהוראת אביו.
מערכת היחסים ביניהם עלתה על שרטון במהלך כהונתו כתובע כללי.
בין 1957 ל-1959 ייעץ לוועדה של ג'ון ליטל מקללן, שעסקה בנושאי יחסי עבודה.
קנדי פיקח על חקירות של עדים, זאת כדי שימשוך אש מצד איגודי העובדים.
במהלך כהונתו התעמת עם ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות.
הליברלים ביקרו את קנדי בגלל התפרצויות הכעס שלו כלפי אלו שהוגנו בידי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
הסנאטורים בארי גולדווטר וקארל מונדט התלוננו על המיקוד באיגוד המשאיות, בטענה שקנדי ניסה לחפות על איגודי עובדי המכוניות שתמכו בדמוקרטים.
קנדי כתב שלשני הסנאטורים לא היה אומץ כיוון שתקפו אותו רק בעיתונות.
בסוף 1959 התפטר מתפקידו כדי להתכונן לניהול מסע הבחירות של אחיו.
ב-1960, פרסם קנדי ספר מוצלח בשם "האויב מבפנים", בו תיאר את מעשיהם המושחתים של איגודי העובדים שחקר.
הספר היה רב מכר ויכול היה להזניק את הקריירה הפוליטית של קנדי, אולם כדי לעזור למשפחתו, החליט קנדי לסייע לאחיו ג'ון להתמודד לנשיאות.
בניגוד לתפקידו שמונה שנים קודם לכן, הפעם הוא נאם יותר.
הוא דרש ניצחון בכל מחיר, וביקש מפרנקלין רוזוולט הבן לתקוף את יוברט האמפרי ולטעון שהשתמט מהצבא.
מתוך דאגה בנוגע לניצחונו של קנדי, החליטו תומכיו של לינדון ג'ונסון, שגם רץ לנשיאות, לחשוף את עובדת היותו של קנדי חולה במחלת אדיסון.
קנדי הגן על אחיו והכחיש זאת.
לאחר שהשיג את המועמדות, החליט קנדי למנות את ג'ונסון לסגנו.
תומכי קנדי לא אהבו את הרעיון ורוברט ניסה לשכנע את ג'ונסון לסרב להצעה, מה שהוביל ליריבות גדולה ביניהם.
עוד לפני כן היחסים ביניהם לא היו טובים, כשרוברט ראה את ג'ונסון כאיום לשאיפותיו של אחיו.
עם זאת, הסכים ג'ונסון להתמנות לסגנו של ג'ון.
קנדי ניסה להסתיר את הדת הקתולית של אחיו במהלך הבחירות המקדימות, ובבחירות הכלליות הפך לתקיף יותר בנוגע לנושא.
נאומו של קנדי בספטמבר, בו דרש את הפרדת הדת מהמדינה, הרגיע את החששות.
כעבור חודש, שחרר קנדי את מנהיג התנועה לזכויות האזרח מרטין לותר קינג מכלאו באטלנטה.
קנדי דיבר עם המושל ארנסט ונדיור ועם השופט שכלא את קנדי.
לאחר היבחרו של ג'ון קנדי ב-1960, מינה את אחיו לתפקיד התובע הכללי.
הבחירה נחשבה על ידי רבים כשנויה במחלוקת, ועיתון הניו יורק טיימס טען שרוברט לא מנוסה ולא מתאים לתפקיד.
לא היה לו ניסיון בבתי משפט מחוזיים או ממשלתיים, והנשיא התבדח וטען שרק ניסה לתת לו ניסיון משפטי לפני שיעסוק בעריכת דין.
עם זאת, היה לקנדי ניסיון במאבק בפשע המאורגן.
לפי בובי בייקר, מזכיר הרוב בסנאט ותלמידו של לינדון ג'ונסון, הנשיא הנבחר לא רצה למנות את אחיו לתפקיד, אולם אביהם היה זה שלחץ עליו.
בשם ג'ונסון, לחץ בייקר על הסנאטור ריצ'רד ראסל לאשר הצבעה קולית על מינויו של קנדי בינואר 1961, בגלל סיכוייו החלשים של קנדי להיבחר.
קנדי בחר בסגנים ובצוות מעולה, ביניהם ביירון וייט וניקולס קצנבך.
קנדי היה אדם חזק בממשלו של אחיו: מלבד העובדה שניהל את מסע הבחירות והיה התובע הכללי, הוא שלט במינויים הפוליטיים והיה היועץ של אחיו.
הוא נחשב לאחד מהתובעים הכלליים החזקים והמשפיעים ביותר.
הוא היה היועץ הקרוב ביותר לאחיו והיה האדם השני בממשלו של אחיו.
הנשיא טען שהוא יכול לסמוך על אחיו שיבצע את המטלות, וטען שהוא מצוין בארגון.
כאחד מיועציו הקרובים של הנשיא, מילא קנדי תפקיד חשוב בטיפול במשבר ברלין.
בעזרת קשריו עם המרגל הסובייטי גיאורגי בולשקוב, מילא תפקיד חשוב בדיפלומטיה בין שתי המדינות.
הקשר אפשר לו לכנס את ועידת וינה ביוני 1961, ולהרגיע את המתיחות בצ'ק פוינט צ'ארלי באוקטובר.
הנסיעה לא הניבה את ממוש רצונו בשתי המטרות.
רק ביולי-אוגוסט, 1962 הצליח אחיו, הנשיא ג'ון קנדי להביא את נציגי אינדונזיה והולנד למשא ומתן שהניב הסכם ששם קץ ללחימה.
בינתיים, ב-2 ביולי הצליח ג'ון קנדי לדאוג לשחרורו של הטייס האמריקני אלאן לורנס פופ, ממאסר, בתמורה ל-10 מטוסי הרקולס C-130.
פופ נדון למוות באינדונזיה בעוון רצח 17 חיילים ו-6 אזרחים בהפציצו תהלוכה נוצרית בעיר אמבון בשנת 1958. פופ הסתנן אל תחומה האווירי של אינדונזיה במטוס שהמריא מהפיליפינים במשימה חתרנית של ה-CIA שמעולם לא הוצהרה קודם לכן, ונועדה לערער את משטרו של סוקרנו.
כתובע הכללי, לחם קנדי מול הפשע המאורגן והמאפיה, ונכנס לעימותים עם ראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר.
מספר ההרשעות של פושעים עלה בשמונה מאות אחוזים בכהונתו.
קנדי ניסה לגרום ל-FBI לזנוח את המאבק בקומוניזם לטובת מאבק בפשע מאורגן.
קשריו עם אחיו אפשרו לו לגבור על הובר במאבק.
הובר לא אהב את קנדי, בעיקר מפני שלא הצליח לשלוט בו.
הוא ניסה לתבוע את ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות, בגלל שחיתותו.
הטינה ביניהם הובילה להאשמות של הופה שקנדי רודף אחריו באופן אישי.
ב-7 ביולי 1961, לאחר היבחרו מחדש של הופה לנשיאות האיגוד, טען קנדי שהתיק של הממשלה נגדו לא השתנה.
כעבור שנה, הודלף שהופה טען בפני פעיל שגירש את קנדי באופן פיזי ממשרדו.
ב-1964, נעצר הופה על מתן שוחד למושבעים.
לאחר שגילה על הרשעתו של הופה, בירך קנדי את שלושת התובעים.
ב-1961 התחייב קנדי לזכויות האזרח מטעם הממשל.