tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מקנזי ההרס כלל את ביצורי העיר שנותרה כיישוב פרזות.
שלושה שלבים מתקופת הברזל II
השכבה נחשפה עוד על ידי מקנזי ב-1911–1912, ובהמשך מיינה הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל את ממצאיה לשלושה שלבי התיישבות בתקופת הברזל II.
שלבים אלו מתפרסים לאורך זמן נרחב, שתוארך בסך הכל בין המאה ה-10 לפנה"ס ועד שנת 586 לפנה"ס, וכונו על ידי הארכאולוגים IIB, IIA ו-IIC.
החוקרים ציינו כי מבני העיר שופצו במעבר משכבה לשכבה אך ברור כי חומת העיר נהרסה ולא הייתה בשימוש החל משכבה IIC ובתי מגורים נבנו על חורבותיה.
העיר בשכבה IIA, התקיימה בערך בין השנים 950–1000 לפנה"ס, העיר והתל הוקפו בחומת סוגרים שלאורכה בצד הפנימי נצמדו בתי מגורים שפנו אל מרכז התל ורחוב היקפי.
במרכז התל נבנו בתי מגורים נוספים, ובהם עמודים רבים בחדרים ובחללים הצמודים אליהם.
בשכבה זו נחשפו מבנים ציבוריים ובהם מחסנים.
החופרים מהקרן הבריטית ייחסו את הרס שכבה IIB שאופיין בשכבת שרפה, למסעו של שישק הראשון לכיבוש יהודה, ושיערו כי עבר פרק זמן לא ידוע עד ליישוב העיר.
מאז הועלו עוד השערות לגורם שהרס את בית שמש ובהן הקרב בין יואש לאמציה או כיבוש פלשתי של בית שמש בתקופת אחז.
בשכבה IIC, המאוחרת יותר, נמצאו שרידים לתעשייה מפותחת שפעלה בבית שמש ובהם מתקנים ובתי בד לייצור שמן זית ואולי גם מתקנים לייצור יין, ואלו מתוארכים בעיקר למאה ה-7 לפנה"ס.
בחפירתו הראשונית של מקינזי, כאשר חשף עיר משכבה זו, העריך שהיא נחרבה על ידי סנחריב במסע העונשין שערך המלך האשורי ליהודה המורדת בשנת 701 לפנה"ס, אולם חפירות מאוחרות יותר של אוניברסיטת תל אביב העלו שלמעשה העיר שוקמה לאחר מכן, ואף חוותה העיר את תקופת הזוהר שלשה.
חיזוק לטענה זו אף התקבל בעקבות חפירות ההצלה הנרחבת במזרח תל בית שמש, בהם נחשפה שכבה ברורה המתוארכת למאה השביעית לפנה"ס (לאחר מסע סנחריב).
חורבנה של בית שמש משכבה זו מיוחס למסעו של נבוכדנצר השני בשנת 586 לפנה"ס, ונראה שלאחר מכן כבר לא חידשה את זוהרה.
בממצאי שכבה זו נמצאו פריטים מעניינים שונים, ביניהם שברי צלמיות חרס בדמויות של נשים ובעלי חיים, ובעיקר סוסים.
חלק מהצלמיות מזוהות עם אתרים נוספים של ממלכת יהודה, דוגמת צלמיות נשים גליליות בהן ידיהן אוחזות בשדיהן, וקשורות במחקר בהשערות סביב פולחן פריון עממי, ויש חוקרים שמקשרים את הצלמית לאלה הכנענית, אשרה.
צלמית חריגה שנמצאה היא פסל אבן בדמות האל המצרי בס.
אופן שבירת הצלמיות עשוי להצביע על השחתה מכוונת, ייתכן שכחלק רפורמה דתית דוגמת רפורמת יאשיהו.
במהלך החפירות החפירות הראשונות באתר חשף מקינזי קברים מטווח ארוך של תקופות, בין תקופת הברונזה ותקופת הברזל, שככל הנראה היו חלק מנקרופוליס ששכן מצפון-מזרח לתל, קברים אלו היו עשירים בממצאים בעיקר מהמאה השמינית לפנה"ס וכן מספר מערות קבורה מתקופת בית ראשון.
בצד הדרום מזרחי של התל חשף מקינזי כבר בשנים 1911–1912 מבנה מהתקופה הביזנטית.
מקנזי סבר כי מבנה זה שימש כמנזר אף על פי שלא נמצא בו בית תפילה.
בחפירות ההמשך ברחבי התל נמצאו שרידי מבנים אחדים נוספים שיוחסו לתקופה הרומית והביזנטית וכן נחשפו ממצאים קרמיים ומטבעות מהתקופה ההלניסטית עד לימי הביניים המוקדמים.
בחפירות ההצלה באתר נתגלה מבנה גזית מלבני שזוהה על ידי החופרים כבית כנסת מימי בית שני.
בית הכנסת אמור להיות מועתק למקום אחר כדי לפנות את השטח לכביש 38, המתוכנן להיסלל באזור.
בועז גרוס, ראש משלחת חפירות ההצלה בתל מטעם מכון ישראלי לארכאולוגיה, סבר כי המבנה איננו חשמונאי אלא ככל הנראה מהתקופה ההרודיאנית.
הכפר שסביבו, הוא מאמין, ננטש בימי מרד בר־כוכבא.
לדבריו, מקוואות טהרה שנמצאו סמוך למבנה, תכנונו האדריכלי וכן ספסל שזוהה בתוכו, מחזקים את ההנחה שזהו בית כנסת.
בחפירות שהתקיימו בשנים 2016–2017 נתגלו מגוון מבנים, חרסים, כלי עבודה ובורות אשפה, שמוינו למספר שכבות יישוב בתקופה זו:
שכבה עות'מאנית (המאות 19-16 לספירה)
שכבה ממלוכית (המאות 15-14 לספירה)
שכבה אסלאמית קדומה (המאות 11-8 לספירה)
שכבה ביזנטית מאוחרת/אסלאמית קדומה (המאה ה-7 לספירה).
בשכבה זו נמצא מבנה ציבורי גדול, חדר סמוך עם רצפת פסיפס ובית בד מין השכבה הקודמת שצומצם מעט עם השנים.
שכבה ביזנטית (המאות 6-4 לספירה)
שכבה הלניסטית מאוחרת, ספק חשמונאית (המאה ה-2 לפנה"ס).
בשכבה זו נמצאו ידיות חרס עם תביעת חותם "למלך ממשית".
תֵּל אֶל פוּל הוא שמו של תל בצפון ירושלים, בין השכונות פסגת זאב, שועפאט ובית חנינא, המזוהה עם העיר המקראית גבעה, הידועה גם בשמות גבעת שאול וגבעת האלוהים, שהייתה העיר המרכזית של שבט בנימין.
הארכאולוג אולברייט זיהה את האתר עם העיר, וזיהוי זה מקובל על רוב החוקרים.
התל הוא גן ארכאולוגי פתוח.
חפירות ארכאולוגיות באתר החלו משנת 1923, אך מאחר שבאתר נערכו חפירות לא שיטתיות וחלקיות אין מספיק מידע לקבוע בוודאות כי התל הוא אכן העיר העתיקה "גבעה".
בראש התל נמצא שלד של ארמון המלך חוסיין שהיה אמור לשמש כבית הקיץ של חוסיין, מלך ירדן.
בנייתו הופסקה בעקבות מלחמת ששת הימים.
תל אל פול מתנשא לגובה 820 מטר מעל גובה פני הים והוא אחת הפסגות הגבוהות בהרי ירושלים.
התל מוקף בבתי שכונת בית חנינא וקרוב לגבולה עם שכונות שועפאט ופסגת זאב.
סמוך לבית ספר תיכון אבן ח'לדון ולמינהל הקהילתי בית חנינא עולה שביל עפר אל הפסגה עליה ניצב שלד המבנה של ארמון המלך חוסיין.
למרות העובדה שמדובר בשלד מבנה שאיננו משתלב בנוף, הרי שברבות השנים הוא הפך לחלק בלתי נפרד מהגבעה ונקודת ציון בולטת בזכות עצמו.
מהבניין ניתן לצפות בנוף מסביב: שכונות רבות בירושלים, הגבעה הסמוכה נבי סמואל, שדה התעופה עטרות, רמאללה, גוש עציון, ובימים עם ראות טובה אף עבר הירדן המזרחי, עמאן בירת ירדן וים המלח מצד אחד ומצד שני את מישור החוף.
מצב ההשתמרות של השרידים הארכאולוגיים בתל איננו טוב, והלכה למעשה הם נעלמו מהעין.
התל גבוה ונראה היטב ממספר רב של מקומות בצפון ירושלים.
על התל נמצאת בריכת אגירה למי שתייה המשרתת את פסגת זאב, שועפאט ובית חנינא.
האתר זוהה כבר בתחילת המאה העשרים על ידי הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט, במסגרת חפירות שנערכו על ידי ממשלת המנדט הבריטי, כעיר "גבעה" המוזכרת בתנך וזיהוי זה התקבל מאז על רוב החוקרים, אך מחקרים חדשים מעלים ספק לגבי הדיוק ודאות הזיהוי.
בספר שופטים פרקים – מסופרת פרשת "פילגש בגבעה": לעיר "גבעה" הגיעו איש משבט לוי, נערו ופילגשו והתארחו בבית של אדם משבט אפרים.
בלילה דרשו אנשי העיר מן המארח להוציא אליהם את האיש: .
פילגשו של האורח הוּצְאה אל אנשי העיר והם אנסו ורצחו אותה.
אירועים אלו גררו אולטימטום מצד שאר שבטי ישראל ומלחמה שבמהלכה נהרגו תושבי העיר ועל שבט בנימין איימה כליה.
הזיהוי הרווח לגבעה המוזכרת בסיפור זה הוא תל אל-פול, אולם יש מזהים אותה עם ג'בע.
הפלשתים היו עם שישב באזור מישור החוף הדרומי של ארץ כנען החל מסוף האלף השני לפנה"ס.
אזור מגוריהם נקרא פלשת בהקשרים מאוחרים יותר.
מוצאם של הפלשתים לא הוכרע במחקר, אך ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על קשרים קדומים עם התרבות המיקנית.
ספר שופטים איננו מרחיב כיצד עברה העיר מידי שבט בנימין לידי הפלשתים אך ברור כי זמן מה לאחר פרשת פילגש בגבעה הפכה העיר גבעה למרכז השלטון הצבאי הפלישתי בארץ בנימין.
חיל מצב פלישתי ונציב פלישתי ישבו בה.
על פי התנ"ך, שאול בן קיש בן שבט בנימין נמשח למלך על ישראל על ידי שמואל הנביא בעודו במהלך מסע לחיפוש אתונות.
שמואל ניבא לשאול על שלושה אירועים שיתרחשו בדרכו חזרה:
יהונתן בן שאול הרג את נציב פלשתים היושב בעיר גבע, ובנה בעיר בסיס צבאי לעימות המתפתח:
בקרב מכמש ניצח שאול את צבאות הפלשתים ומבסס את שלטונו, בעיקר באזור ההרים.
עם עליית שאול לכס המלוכה הפכה גבעה – עיר הולדתו של שאול – למרכז שלטון דתי.
בתקופה זו החלה העיר להיקרא גם "גבעת שאול" על שם המלך שקבע בה את מושבו.
הגבעה היא גם המקום אליו נסוג שאול לאחר מפגשו האחרון והקודר עם שמואל הנביא לאחר המלחמה בעמלק:
גבעה הייתה גם מקום מגוריו של אחד מגיבורי דוד, אחיעזר בן השמעה הגבעתי.
עם מות שאול ועליית דוד לכס המלוכה ירד מעמדה של גבעה והיא אבדה את הבכורה לעיר דוד.
גבעת שאול נזכרת במסע סנחריב מלך אשור לירושלים:
אזור ארץ בנימין, הביצורים והעיר כולה נהרסו עם חורבן ממלכת יהודה בידי הבבלים במאה השישית לפני הספירה.
בשלהי ימי בית שני היה במקום כפר מיושב ביהודים, הכפר נשא עדיין את השם המקראי "גבעת שאול".
בסמוך לכפר היה עמק שנקרא "עמק הקוצים".
במקום זה הקים טיטוס את מחנהו במהלך הכנעת המרד הגדול, טרם בואו על ירושלים.
תל אל פול היה חלק ממערך הביצורים של הלגיון הירדני שהקיף את ירושלים.
חשיבותו האסטרטגית של התל לא דעכה במהלך ההיסטוריה ומיקומו על הדרך בין ירושלים לצפון ארץ ישראל בכלל והשומרון בפרט הכתיבו הקמת ביצורים על הגבעה.
לפני המלחמה, במהלך 1966 החל חוסיין, מלך ירדן בבניית ארמון קיץ על פסגת התל.
ארמון שתוכנן לשמש כמבנה נופש ואירוח.
מהארמון היו אורחי המלך יכולים להשקיף על צפון ירושלים, העיר העתיקה ולכוון מערב על הרי ירושלים אזור השפלה וביום בהיר גם לראות את מישור החוף.
מלחמת ששת הימים קטעה את בניית הארמון והצבא הירדני מיקם כוחות בין המבנים הלא גמורים וכן נחפרו תעלות קשר ונבנו בונקרים.
מוצב זה עמד בין גוש הביצורים גבעת המבתר־הגבעה הצרפתית־גבעת התחמושת לבין המוצב הירדני על נבי סמואל.
בתקופת ההמתנה חנו כוחות חטיבת המילואים הממוכנת חטיבת הראל בפיקודו של אלוף־משנה אורי בן-ארי באזור יער חולדה ויער בן שמן.
עם פרוץ הקרבות ביום 5 ביוני 1967 שונתה תוכנית הפעולה והחטיבה עלתה כאחד אל צפון ירושלים במטרה לחבור לכוחות במובלעת הר הצופים.
גדוד 95, בפיקודו של סא"ל צביקה דהב, שהיה אמור להיות בעתודה קיבל את משימתו החדשה: להגיע לבית חנינא.
כשהוא נלחם לאורך כל הדרך פרץ הגדוד דרך עמק הארזים.
בלילה הגיע הגדוד לנבי סמואל.
בשעה 3:30 החל לנוע לכיוון בית חנינא תוך חילופי אש כבדים עם כוחות שריון ירדניים שהתמקמו על הפסגות באזור.
בתל אל פול הסתתרו טנקים ירדנים בין המבנים.
שלושה טנקים ירדנים נפגעו לבסוף והיתר נסוגו מזרחה והתל נכבש.
תיאור הקרב מופיע בספרו של עוזי נרקיס, שהיה אלוף הפיקוד בעת המלחמה:
בתל נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות, אך הוא לא נחפר באופן יסודי אלא במקטעים שאפשרו הרכבת תמונה כללית על ההיסטוריה של העיר וביצוריה, והרכבת כרונולוגיה סכמטית של ההתיישבות על התל בימי קדם.
הארכאולוג הראשון שחפר באתר היה ויליאם פוקסוול אולברייט, הוא ניהל שתי עונות חפירה בשנים 1922 ו-1933. הוא סבר שהאתר מזוהה עם היישוב גבעה או גבעת שאול שנזכר בתנ"ך.
הוא זיהה 4 מצודות או יישובים מבוצרים, שנבנו באתר זו על גבי זו לאורך המאות.
מצודה 1 – סוף המאה ה-13 לפנה"ס עד סוף המאה ה-12 לפנה"ס, מצודה שכללה חומת סוגרים עם מגדלים בפינותיה.
אולברייט זיהה שכבה זו עם העיר גבעה שחרבה בעקבות פרשת 'פילגש בגבעה' שנזכרת בספר שופטים פרק כ'.
מצודה 2 – המבנה הקודם שנשרף שוקם, וחזר לשמש משנת 1030 לפנה"ס עד תחילת המאה ה-10 לפנה"ס.
מצודה זו שימשה כמקום מושבו של שאול המלך.
מצודה 3ב – המאה ה-8 לפנה"ס, חרבה בעקבות המלחמה עם ארם דמשק.
מצודה 4 – היישוב בסמוך למצודה המשיך להתקיים, עד שהוקמה מצודה חדשה על ידי יהודה המכבי.
עונת החפירה השלישית נוהלה על ידי פאול לאפ בשנת 1964, הוא והחוקרים אחריו סברו שלפני העיר המבוצרת, התקיים בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס ישוב מפורז, שחדל להתקיים במאה ה-10 לפנה"ס.
ועל חורבות היישוב הוקם במאה ה-7 ישוב חדש.
מהתקופה הרומית והביזנטית נתגלו ממצאים דלים ביותר.
אזור הגבעה זרוע בממצאים המצביעים על אופיו החקלאי של האזור, אסמים חצובים בסלע וחוד עשוי ברזל של מחרשה, שהוא מכלי הברזל הקדומים ביותר שנתגלו בארץ.
הבניה הרבה באזור הגבעה ובניית שכונת פסגת זאב בשיפוליה הצריכו מספר חפירות וסקרי הצלה.
החפירות נערכו בעיקר לאורך העשור האחרון של המאה ה־20 והעשור הראשון של המאה ה־21.
מהחפירות שנערכו במדרון הדרומי של התל עולה שאזור זה היה מחוץ לתחום היישוב בתקופות הרומית והביזנטית, והפעילות שנערכה באזור כללה בעיקר קבורה ותעשייה.
לעומת זאת מחפירה במורד הצפוני של התל עולה שבימי הבית השני התפרש היישוב גם על המדרון הצפוני.
בשנים 1997 ו-1998 נערכו בשולי האתר לדרום ולמערב מספר חפירות הצלה לטובת סלילת דרך עוזי נרקיס.
בחפירות שנוהלו על ידי ד"ר יובל ברוך מטעם רשות העתיקות נחשף בית קברות גדול מהתקופה הרומית, ובנוסף עוד מספר מערות קבורה ביזנטיות שבהן נמצאו עשרות נרות חרס המתוארכים לתקופה הביזנטית.
גילוי הקברים הביא לגל של הפגנות אלימות מטעם ארגונים חרדיים, ובעטיין הופסקו החפירות באתר ותוכנית הכביש שונתה.
לצד בית הקברות הרומי נחשף קולומבריום גדול, שתוכניתו כוללת מספר אולמות ובו נמצא מטמון מטבעות מימיו של נירון קיסר.
ממצא זה, בנוסף לממצאים אחרים באתר מעידים על יישוב יהודי בתל אל פול שהתקיים כאן עד לתקופת החורבן.
בחודשים מאי ואוגוסט 2002 תועדו שתי מערות קבורה במדרונות המזרחי והמערבי של תל אל־פול שנתגלו במהלך עבודות פיתוח, ובהם ממצאים דלים ככל הנראה מהתקופה הביזנטית.
הממצאים במערות כוללים ברובם שברי נרות מהתקופות הביזנטית והערבית ונראה ששימשו כמערות קבורה לאורך זמן.
שלילת זיהוי האתר עם גבעה/גבעת שאול
הארכאולוג ישראל פינקלשטיין שבחן את הממצא הארכאולוגי ואת המחקרים שפורסמו, שולל את זיהוי תל אל פול עם גבעה/גבעת שאול.
הוא מזהה שלוש תקופות התיישבות באתר, כאשר ביניהן ישנו פער התיישבותי.
מאה 11 לפנה"ס עד תחילת המאה 9 לפנה"ס שכן באתר ישוב מאוד קטן.
האתר לכל היותר השתרע על 4 דונם, והכיל לכל היותר עד 80 איש.
האתר ננטש ונשאר שומם לפחות 250 שנה.
בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס עד המאה ה-6 לפנה"ס שכן מגדל אשורי, שלאחר הכיבוש הבבלי של ארץ ישראל הפך למגדל בבלי.
המגדל פיקח על הדרך מצפון לירושלים.
במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס עד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס הוקם מגדל הלניסטי ששמר על הדרך לירושלים, יכול להיות שהמגדל שימש כחלק מביצורי בקכידס בעקבות המרד החשמונאי.
תֵּל אַרְזָה היא שכונה חרדית במרכז ירושלים.
חלקה המערבי של השכונה נקרא באופן רשמי גבעת קומונה.
השכונה משתרעת על גדתו הצפונית של רחוב בר-אילן ורחוב ירמיהו, המהווה את המשכו.
משכונת מחניים ("צומת סנהדריה") במזרח ועד שטחי מחנה שנלר ושכונת רוממה במערב.
בחלקה המזרחי היא המשך צפון-מערבי של שכונות הבוכרים וכרם אברהם ובחלקה המערבי היה בעבר אזור תעשייה.
השכונה נוסדה בשנת 1931, כחלק מהתאוששות היישוב לאחר מאורעות תרפ"ט כהמשך צפון-מערבי לשכונת הבוכרים, הגבול הדרומי של השכונה המקורית היה הצטלבות רחוב צפניה עם רחוב בר-אילן כיום.
לשכונה היה אופי של שכונת פועלים פרברית ציונית - סוציאליסטית והיא הייתה מעוז לתנועת הפועל המזרחי כמו גם לשומר הצעיר.
אוכלוסיית השכונה כללה פועלים, בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים כרופאים ומהנדסים, בעלי חנויות ופקידים.
בשכונה עצמה לא היה אף בית כנסת והדתיים שבה התפללו בבתי הכנסת בשכונת הבוכרים.
בשטח השכונה נכללו מספר בתי מלאכה, בהם "נגריית ויסמן" (ממנה התפתחה חברת "רהיטי ויסמן"), "דפוס מונזון", בית חרושת לשוקולד וממתקים "אופנהימר", מפעל מתכת שבו הפכו מכוניות למשוריינים בזמן מלחמת העצמאות ועוד.
השכונה הייתה מוקפת בחורשות, מדרום-מערב לשכונת תל ארזה הייתה חורשת שנלר ומצפונה השתרעו שטחי בור עד נבי סמואל.
עקב היותה שכונת-ספר היוותה תל ארזה אזור אימונים ומוקד יציאה לפעולות כוחות פלוגת יהונתן של הגדנ"ע ואצ"ל כנגד כפרים ערביים בצפון ירושלים בשנים 1947–1948.
בגבעה דרומית-מערבית לשכונה, שכונתה "גבעת קומונה", הוכשר בשנות ה-50 ולאחר סלילת רחוב בר-אילן, "אזור התעשייה תל ארזה" (שנקרא גם "רוממה המורחבת") שהיה הגדול בעיר ובו בתי מלאכה ומפעלים גדולים ובניהם חברת התרופות "מעבדות רפא", מחלבות תנובה-ירושלים ועוד.
בשנות ה-60 הוקם בתווך, בין שכונת הפועלים לאזור התעשייה שיכון חב"ד.
בשנים אלה הושלמה גם התחרדות השכונה, כחלק מגוש השכונות החרדיות של רובע סנהדריה.
עד 1967 הייתה תל ארזה הגבול הצפוני מערבי של העיר ירושלים וממערבה השתרעו שטחים הרריים פתוחים ובניהם שכן בין השנים 1950–1990 גן החיות התנ"כי ב"גבעת קומונה".
משנות ה-60 ובייחוד לאחר שפונה גן החיות למשכנו החדש, נבנו בשטחים שמצפון ומערב לתל ארזה השכונות החרדיות, קריית צאנז, קריית בעלז, גבעת משה ועזרת תורה.
סמוך לגן החיות נבנה רחוב היוקרה "מנחת יצחק", ועל מקום מחלבת תנובה (גן החיות לשעבר) נבנה פרויקט יוקרתי בשם "תנובת הארץ".
בשטחים ההרריים הפתוחים שמצפון לשכונה מתרחשת חלק מעלילת הספר פרשת גבריאל תירוש מאת יצחק שלו.
עמוס עוז גר בילדותו לא רחוק (בשכונת כרם אברהם) ונופי תל ארזה משתקפים ביצירותיו כגון מיכאל שלי, הר העצה הרעה, הבשורה על פי יהודה וסיפור על אהבה וחושך.
תל ארזה של שנות ה-40 מתוארת בספריו כ"חופן בתי אבן חדשים פזורים לנפשם על פני גבעה מקרית" שמאחוריהם רק הרים טרשיים, ואדיות, יללות תנים וכפרים עוינים (כגון נבי סמואל).
גם גיבורת הספר "מחברת המילים הקשות" מאת שלומית אברמסון מתגוררת בשכונה.
המשורר משה בן שאול חי בשכונה בילדותו וכתב עליה מספר שירים.
אורי לופוליאנסקי הקים את יד שרה במרתף ביתו כאשר גר בשכונה.
הרב עובדיה יוסף חי שנים רבות בשכונה וקיים בביתו שיעורים.
הרב נפתלי הרץ פרנקל שימש עד מותו כרבה של השכונה מטעם העדה החרדית.
הרב שלמה זלמן דרוק משמש כמנהיג הקהילה הליטאי-אמריקאי בשכונה.
בשכונת תל ארזה תועדו מספר מערות קבורה יהודיות מימי הבית השני שהיוו חלק מרץ של בתי הקברות (נקרופוליס) באזור שממערב לירושלים הקדומה.
חלק ממערות הקבורה מפוארות ומעידות על כך שבמקום שכנו כמה מאחוזות הקבורה של עשירי ירושלים
אשדוד היא אחת מחמש ערי הפלשתים המוזכרות פעמים רבות בתנ"ך.
שרידיה נמצאים בגן הלאומי תל אשדוד, הנמצא דרום־מזרחית לעיר אשדוד של ימינו, לצד שרידי העיירה הערבית איסדוד ואזור התעשייה "עד הלום", וכ־4 ק"מ מזרחית לאתר הארכאולוגי אשדוד ים.
תל אשדוד הוא אחד מהתלים הגדולים בארץ ישראל ושטחו 380 דונם.
שטח זה כולל את האקרופוליס (80 דונם) ואת העיר התחתונה (300 דונם).
התל שוכן במרחק של כ־5 ק"מ מחוף הים התיכון וחולש על דרך הים (וִיָה מָרִיס).
התל מתנשא לגובה של 50 מטרים מעל גובה פני הים.
היישוב המאוכלס הראשון באשדוד הוקם בתקופת שלטון החיקסוס במצרים (1650–1550 לפנה"ס).
בתקופה זאת שכן היישוב בתחומי האקרופוליס, הנראים כיום, והוא בוצר בחומת לבנים בעלת שער דו־תאי ובחלקלקה.
חשיפת מכלול מבנים מבוצרים, על ידי הארכאולוגים, העלתה את הסברה כי הם היו שייכים לנציב המצרי שייתכן וישב באשדוד, שכן באותה התקופה הייתה ארץ כנען תחת השפעה מצרית חזקה.
מתעודות שנמצאו בארכיון העיר אוגרית ניתן בהחלט להתרשם כי באשדוד התקיימה פעילות מסחר ענפה, שכן בתעודות אלה מוזכרת אשדוד כתחנת מסחר מרכזית גם עם מדינות מעבר לים, בעזרת עיר הנמל שלה המזוהה בתל מור (תל אל־אחדר).
באתר נמצאו סימני חורבן מתקופת הברונזה המאוחרת, סוף המאה ה־13 לפנה"ס.
נמצא הרס של מספר ביצורים, אשר על פי משה דותן, אינם מעידים על חורבן מלא בתקופה זאת.
הממצאים בשטח מעידים על גל שני של פלישה ברבע הראשון של המאה ה־12 לפנה"ס.
זה הגל שהביא לשליטה פלשתית באשדוד, שכן באתר נמצאו חרסים מיקניים.
הפלשתים התיישבו במקום במהלך המאה ה־12 לפנה"ס והפכו את אשדוד לאחת מחמש הערים החשובות בממלכתם (יחד עם אשקלון, גת, עקרון ועזה).
במהלך המאה ה־11 לפנה"ס גדלה אשדוד והתרחבה מעבר לתחום האקרופוליס.
בעיר נבנתה מצודה וחומה עבה, אשר כללה שני מגדלי שמירה בפתח שער העיר.
באשדוד היה קיים המקדש המרכזי בממלכה לאל דגון, אליו הובא ארון הברית על ידי הפלשתים לאחר מלחמתם במהלך תקופת השופטים.
אשדוד חרבה פעם נוספת באמצע המאה ה־10 לפנה"ס.
את חורבנה השני מייחסים החוקרים למלחמות שניהל המלך דוד נגד הפלשתים, או מנגד לפלישה שערך פרעה סיאמון בארץ ישראל.
ההתיישבות הפלשתית במקום חודשה בשנת 815 לפנה"ס.
העיר בוצרה פעם נוספת בחומה אשר הקיפה את האקרופוליס ואת העיר התחתונה.
חומת העיר התחתונה כללה הפעם שער שישה תאים, בדומה לשערים שנתגלו בתל מגידו, בתל גזר, בתל חצור ובתל לכיש.
אולם אשדוד לא האריכה ימים ובמהלך המאה ה־8 לפנה"ס בשנת 770 לפנה"ס בקירוב חרבה פעם נוספת, ככל הנראה על ידי עוזיהו מלך יהודה.
היישוב במקום התחדש אם כי לתקופה קצרה בלבד, שכן בשל סמיכותו לחוף הים מחד ובשל קרבתו לדרך הים מאידך היווה יעד לצבא האשורי.
בשנת 734 לפנה"ס יצא תגלת פלאסר השלישי במסע מלחמה "נגד פלשת".
במקורות האשוריים מסופר על שתי מרידות של תושבי אשדוד כנגד האימפריה האשורית ובראשה סרגון השני, מלך אשור.
אותן המרידות הובילו, בשנת 712 לפנה"ס, לחורבן העיר והגליית תושביה.
לאחר כיבוש העיר, הפכה אשדוד לפחווה אשורית.
בשל היחלשות האימפריה האשורית במהלך המאה ה־7 לפנה"ס, נכבשה אשדוד על ידי פרעה פסמתיך הראשון.
הרודוטוס מציין בכתביו, כי נדרשו לצבא המצרי, בפיקודו של פסמתיך הראשון, 29 שנים על מנת לכבוש את העיר.
במרוצת המאה ה־7 לפנה"ס נכללה אשדוד לתקופה מסוימת, ככל הנראה, בתחומי ממלכת יהודה.
על כך מעידים מספר ממצאים ארכאולוגיים יהודאיים, דוגמת משקולות פים ונצף.
מגוון רחב של ממצאים ארכאולוגיים נחשפו מהתקופה וביניהם: אתר פולחני, מפעל ליצור קרמיקה וארמון הנציב האשורי.
אשדוד מהכיבוש הבבלי ועד לתקופת השלטון הרומאי
בשנת 605 לפנה"ס נכבשה אשדוד על ידי נבוכדנצר השני מלך בבל.
בשנת 539 לפנה"ס שוקמה העיר על ידי הפרסים, אך נכבשה בשנת 332 לפנה"ס בעת מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון בארץ ישראל, אז שונה שמה לאַזוֹטוּס.
עם זאת, מרבית הממצאים מהתקופה הפרסית לא נשתמרו או נפגעו בשל הבנייה ההלניסטית האינטנסיבית באתר.
לאחר מלחמת הדיאדוכים נכללה אשדוד בתחום ממלכת בית תלמי, אולם בשנת 220 לפנה"ס, בעקבות ניצחונו של אנטיוכוס השלישי על מצרים התלמיית בקרב פניום, עברה השליטה על ארץ ישראל בכלל ועל אשדוד בפרט לידי הממלכה הסלאוקית.
העיר שגשגה כאזוטוס תחת השלטון ההלניסטי, עד למרד החשמונאים.
במהלך המרד מוזכרת העיר מספר פעמים.
ראשית, בהקשר של קרב אמאוס, כאשר הצבא הסלאוקי ברח מפני החשמונאים לערים ההלניסטיות יבנה ואשדוד: .
בהמשך הותקפה אשדוד על ידי יהודה המכבי ואחיו: .
אולם אשדוד המשיכה להתקיים עד לכיבושה, בשנת 147 לפנה"ס על ידי יונתן הוופסי כחלק ממלחמתו של האחרון נגד אפולוניוס, אחד משריו של דמטריוס השני ניקטור.
בתום הקרב החריב יונתן את המקדש שהוקם לכבוד דגון.
בהמשך נכבשה אשדוד על ידי יוחנן הורקנוס הראשון ונכללה בתחומי ממלכת החשמונאים, אולם עם כיבוש ארץ ישראל על ידי פומפיוס, צומצם שטחה של הממלכה החשמונאית.
במסגרת הצמצום הוחלט כי רק השטחים בהם האוכלוסייה היהודית היוותה את הרוב, נותרו תחת שלטונו של הורקנוס השני, נכדו של יוחנן הורקנוס הראשון.
כך למעשה נלקחו מן הממלכה החשמונאית רוב השטחים אותם כבש יוחנן הורקנוס הראשון ואלכסנדר ינאי בנו, לרבות אשדוד.
יוסף בן מתתיהו מתייחס לכך בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (ספר א', פרק ז', סעיף ז'):
בתקופה הרומית שגשגה אשדוד כעיר נמל מרכזית.
בשנת 30 לפנה"ס חידש אוגוסטוס קיסר את מלכותו של הורדוס בארץ ישראל ומסר לידיו את השליטה על ערי מישור החוף הדרומי וביניהן על אשדוד.
בשנת 41 לספירה נכללה אשדוד בתחומי ממלכתו של אגריפס הראשון, אשר בשל קרבתו לקיסרי השושלת היוליו־קלאודית הצליח לאחד מחדש את ממלכת סבו, הורדוס, תחת שלטון יהודי.
בשנת 66 לספירה, עם פרוץ המרד היהודי ברומאים, נכללה העיר בתחומי שליטת המורדים, אולם בשנת 67 לספירה נכבשה מידיהם על ידי אספסיאנוס, קיסר רומא.
אשדוד מוזכרת בברית החדשה כאחת מערי החוף בהן עבר פיליפוס הקדוש, אחד משנים עשר שליחיו של ישו להפצת הנצרות.
בימי הגאוגרף היווני סטראבון (64~ לפנה"ס - 24 לספירה) נחשבה אשדוד כחלק מפיניקיה; ממצא הארכאולוגי מאשר את שהות פיניקית באשדוד.
חשיבותה של העיר נשמרה עד למאה ה־4, אז התרחבה עיר הנמל שלה אשדוד ים (אַזוֹטוֹס פָּארָאלְיוּס) וחשיבותה של העיר דעכה בהדרגה.
אשדוד מהכיבוש הערבי ועד למלחמת העצמאות
לאחר כיבוש הארץ על ידי הערבים בשנת 634 לספירה, התהווה על התל הכפר איסדוד.
מיקומו של הכפר על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו ובמהלך התקופה העות'מאנית נבנה במקום חאן – סימן לחשיבותו הכלכלית והמסחרית של הכפר.
ב־28 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע יואב, נטשו תושבי איסדוד את הכפר, בעקבות הצבא המצרי הנסוג דרומה.
מהכפר נותרו מספר מבנים: שרידי החאן, מסגד "א־סולטאן איברהים אל־מתבולי" ובו קברו של השייח' ובית הספר לבנים.
אשדוד מוזכרת, כאמור, מספר פעמים בתנ"ך כאחת מחמש ערי הפלשתים:
אזכורה הראשון של העיר מופיע בספר יהושע כחלק משלוש הערים בהן לא השמיד יהושע בן נון את הענקים:
בהמשך נמנית אשדוד בין רשימת הערים שלא עלה בידי יהושע לכבוש:
על אף העובדה כי לא עלה בידי יהושע לכבוש את העיר, היא בכל זאת נמנית בתחום נחלתו של שבט יהודה:
בספר שמואל א' פרק ה' מוזכרת אשדוד בהקשר ללכידת ארון הברית בידי הפלשתים, שנענשו לאחר מכן במגפה.
מתוך תיאור המאורע ניתן להסיק כי בפנתיאון האלים של תושבי אשדוד תפס דגון מקום מרכזי.
בספר ישעיהו מוזכר כיבושה של אשדוד על ידי ממלכת אשור:
הנביא עמוס, בן דורו של עוזיהו מלך יהודה, ניבא את חורבנה של העיר:
ואכן התייחסות לחורבנה של אשדוד, על ידי עוזיהו, ניתן למצוא בספר דברי הימים ב', בהקשר למסע המלחמה שלו בפלשת:
אשדוד זוכה למספר התייחסויות נוספות, הפעם מפי נחמיה בן חכליה, ממנהיגי שיבת ציון.
התייחסותו הראשונה נוגעת לניסיונות החבלה של תושבי אשדוד במפעל שיקום חומות ירושלים, ואילו בהתייחסותו השנייה מביע נחמיה שאט נפש מתהליך ההתבוללות שעברו חלקים נרחבים מעם ישראל, בין היתר בשל נישואים עם נשים אשדודיות:
בין השנים 1962–1972 נערכה בתל אשדוד חפירה ארכאולוגית רחבה בראשותו של פרופסור משה דותן מטעם רשות העתיקות.
בין החודשים יולי–אוגוסט 2003 נערכה חפירת בדיקה כ־120 מטרים צפונית לתל אשדוד, סמוך לתוואי מסילת הרכבת אשדוד־אשקלון, על ידי דניאל ורגה מטעם רשות העתיקות.
במסגרת חפירה זאת נחשפו כלים מהתקופה הפרסית, כבשנים מהתקופה ההלניסטית וכן קברים מהתקופה הרומית.
בין החודשים נובמבר 2003–ינואר 2004 ובין החודשים אפריל–יוני 2004 נערכו שתי עונות של חפירות הצלה על ידי אלנה קוגן־זהבי ופרחיה נחשוני מטעם רשות העתיקות.
חפירות אלה עמדו בסימן "אשדוד תחת הכיבוש האשורי" ובמסגרתן נתגלה מתחם, כ־200 מטרים צפונית לתל אשדוד, בעל שטח של 10 דונם.
אתר זה, לדעת החוקרים, שימש ארמונו של הנציב האשורי.
הארמון הוקם על גבי משטח הגבהה, הבנוי לבנים שיובשו תחילה בשמש, בגובה של 3 מטרים.
במתחם הארמון נחשפו מגוון כלים מבהט, חרס ומתכת.
במאי 2022 הכריזה רשות הטבע והגנים על תל אשדוד כגן לאומי מוכרז.
תֵּל אֵסוּר , הוא אתר ארכאולוגי בוואדי עארה במוצא נחל עירון בסמוך לדרך הים, ליד כפר פינס כ-10 ק"מ מצפון לעיר חדרה וכקילומטר ממזרח למושב עין עירון.
שטחו כ-40 דונם והוא מתנשא לגובה של 7–11 מטר מעל פני הים.
התל שוכן מצפון לעין ארובות.
חפירה ארכאולוגית ראשונה בוצעה במקום בין השנים 2001–2003 על ידי משלחת חפירות מטעם סקר הר מנשה בראשותו של פרופ' אדם זרטל מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, כחלק מסקר שנעשה לגילוי שרידי ההתיישבות של "גויי הים הצפוניים".
באתר הסמוך, אל-אחוואט, נחשפה עיר בצורה המיוחסת לגויי הים הצפוניים שהגיעו לארץ יחד עם הפלשתים ושבטים אחרים.
מטרת הסקר הייתה לבדוק את גבולות ההתיישבות של גויי הים הצפוניים במישור החוף.
עם תחילת החפירות, בשנת 2001, נתגלתה חומת עיר מרשימה מתקופת האבות (תקופת הברונזה התיכונה; 1750-2000 לפנה"ס).
בעונת החפירות של 2002, נתברר כי מדובר בחומה בגובה של 3.5 מטר ובבסיסה ריצוף מרשים, ששימש רחוב או תשתית לסוללה.
באתר נתגלתה גם מערכת ביצור עשויה אבן.
כל מערכות הביצור מתקופה זו שנמצאו במישור החוף היו בנויות לבני טין, ורק זו בתל אסור בנויה אבן.
מערכות ביצור כאלה ידועות רק בצפון סוריה ואנטוליה.
בשטח אחר של החפירה נמצאו קירות של מבנים פרטיים.
פרט לכלי החרס הרבים, נתגלה גם חותם גליל מטיפוס סורי עליו דמות, אולי אל יושב על כס ומתפללים סביבו.
במסגרת החפירות נמצאו ממצאים ארכאולוגיים בעיקר מתקופת הברונזה התיכונה.
בשנת 2010 התל החל להיחפר במסגרת פרויקט חדש בראשותו של ד"ר שי בר מאוניברסיטת חיפה.
במהלך החפירות המחודשות נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת, הברזל וההלניסטית.
בסמוך לתל, באתר ארכאולוגי הנקרא עין אסור, התגלה, מתחת לשרידים מוקדמים יותר מתקופת הברונזה, כפר גדול בן 7,000 שנה מהתקופה הכלקוליתית הקדומה, אשר כבר מציג סימנים של עיור ראשוני ובתוכו שטח פתוח המשמש לפעילויות פולחן .
שטח B - בשטח נמצאה חלקלקה מתקופת הברונזה התיכונה גובה למעלה משני מטרים ונחשפו 10 מטרים מאורכה.
שטח B1 - בשטח נמצאה קרמיקה מתקופת הברזל.
שטח C - בשטח נמצאו מבני חווה מהתקופה הפרסית
שטח A - הממוקם בחלקו הדרומי של התל.
במקום נחשפו קטעי קירות ומפלס חיים השייכים לשני שלבים של בנייה מהתקופה ההלניסטית.
שטח B - הממוקם בחלקו הצפוני של התל, נחפר שטח גדול ובו נמצאו שרידים בעיקר מתקופת הברונזה התיכונה.
במקום כנראה הייתה עיר כנענית גדולה ונמצאו שרידי הביצור שלה: חומה מסיבית ומגדל משופע.
שטח B1 - ממוקם בצמוד וממערב לשטח B.
השרידים בשטח זה הם בעיקר מתקופת הברונזה המאוחרת.
נמצא מבנה מתקופה זו אשר נעזב ובו כלים שלמים הכוללים קנקנים, פיתסים, קערות גדולות ועוד.
בין היתר נמצאה חרפושית (חותם דמוי חיפושית) מתקופתו של הפרעה המצרי אמנחותפ השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס).
שטח D - נמצא מבנה מנהלי שרוחבו 15 מטרים.
הבניה מרשימה באיכותה כאשר עובי הקירות נע בין 80 ס"מ בקירות הפנימיים ל-120 ס"מ בקירות החיצוניים.
המבנה כלל שני טורים אשר בכול אחד מהם שלושה חדרים.
בנוסף התגלה אזור הכנת מזון אשר כלל שני טאבונים, סירי בישול ואבני שחיקה.
הממצאים מתוארכים למאה ה-8 לפנה"ס.
חידוש החפירות בשנת 2010 התקיימו לזכרו של איציק דורי אשר נהרג בפיגוע בקיבוץ מצר בשנת 2002. החפירות אורגנו על ידי החברים של איציק (קבוצת חברים אשר מנציחה את איציק דורי) בשיתוף המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן אוניברסיטת חיפה, עמותת סקר השומרון ובקעת הירדן ומועצה אזורית מנשה.
מאז מתקיימות כל שנה בחודשי הסתיו.
החפירה התבצעה כחפירה קהילתית - חינוכית אשר כללה את תלמידי כיתות ט' מבתי הספר באזור: מבואות עירון, גוונים, אולפנת כפר פינס, מייסר ורמות חפר, אשר חפרו מספר ימים כל אחד בהדרכת ארכאולוגים מאוניברסיטת חיפה.
הפרויקט הוא החפירה הקהילתית הגדולה ביותר בארץ.
בעונת החפירות הראשונה השתתפו למעלה מ-400 תלמידים וכ-40 מתנדבים מבוגרים מהאזור, בעונות שלאחר מכן השתתפו יותר מ-500 תלמידים ובנוסף מתנדבים מהארץ ומחו"ל.
תל בית מירְסִים הוא תל הממוקם במזרח חבל לכיש כ-20 קילומטרים דרום מערבית לחברון וכ-13 קילומטר דרום מזרחית ללכיש, בגבול בין השפלה להר חברון.
התל נחפר בין השנים 1933 ל-1936 בידי ויליאם אולברייט, ונחשפו בו שכבות יישוב מהתקופות הכנענית הקדומה, התיכונה והמאוחרת ומהתקופה הישראלית.
אולברייט הציע לזהותו עם דביר המקראית, אך יש החולקים על זיהוי זה.
הממצאים של אולברייט כללו מספר שכבות יישוב ממספר תקופות:
במאה ה-19 לפנה"ס הוקפה העיר בחומה וסוללה, שחרבו והוקמו מחדש בתקופה החיקסוסית (1550-1750) לפנה"ס.
חומה זו חרבה באמצע המאה ה-16 לפנה"ס, ועל גבה נבנה קו ביצורים לאורך פסגת התל, בתקופת הברונזה המאוחרת (1200-1500 לפנה"ס) .
קו זה החזיק מעמד עד לסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ושוב חרב וננטש עד למחצית הראשונה של המאה ה-10 לפנה"ס.
אז הוקפה העיר בחומה בנויה בדגם של חומת סוגרים: מטר וחצי עובי ממוצע לקיר החיצוני, פנים חדר ברוחב של כ-2 מטר, וקיר פנימי בעובי של 1 מטר.
בחומה היו שני שערים - אחד במזרח העיר ואחד במערבה, ולידו מגדל.
השערים והמגדל החזיקו מעמד עד לחורבנו של המקום, עם הפלישה הבבלית של שנת 587 לפנה"ס.
בשטח הממוקם צפונית לכפר בית מירסים נחשפה כנסייה המתוארכת לסוף התקופה הביזנטית ובה שרידי קירות מתקופות מאוחרות, וכן נמצאו גם שברי כלי החרס מהתקופות הביזנטית, האסלאמית הקדומה, הצלבנית והממלוכית.
דרומית-מזרחית לתל בית מירסים נמצאו ממצאים נוספים הכוללים בור ניקוז לבור מים, גת מורכבת ומערת קבורה רומית.
התל שוכן בסמוך לקו שביתת הנשק בין ישראל לירדן.
באזור ארעה "תקרית בית מירסים" ב-10 במאי 1966, בו הופתעה יחידת הנדסה שנשלחה על ידי צה"ל לסמן את הגבול.
התל נפגע מבניית גדר ההפרדה ונערכו בו מספר חפירות הצלה לאחר הבנייה, הגדר מפרידה בינו לבין הכפר בית מירסים שתושביו התפרנסו גם משוד עתיקות בתל.
תל בלאטה הוא תל בדרום-מזרח שכם, מעט ממערב למתחם קבר יוסף המזוהה כשכם העתיקה.
שטחו של התל כ-5 דונמים.
הזיהוי של תל בלאטה עם שכם מבוסס בין השאר על דברים של אוזביוס, אב הכנסייה, הנוסע מבורדו, מפת מידבא ומקורות ביזנטיים אחרים מאשרים את הזיהוי הזה, כמו גם ממצאים ארכאולוגיים משמעותיים.
לפי השערה אחת, שמו של המקום, "בלאטה", משמר את שמה הראשוני של שכם – אלון מורה, ששובש בתרגום השבעים ובתרגומי התנ"ך האחרים ממשמעותו המקורית – 'מישור (=אֵלון) מורה', ל'עץ אָלון מורה' – בערבית 'בלוט (=אלון מצוי) מורה'.
השם נשתמר בשם הכפר שלצידו (ומחנה הפליטים הענק שמדרום מזרח לתל).
ישנה השערה נוספת, שמקור השם בשיבוש שמו היווני של העץ דולב מזרחי (Platanus orientalis), ולכן מזהים אותו עם פְּלָטָנוֹס (פלטאנוס, פלאטנוס, פלטינוס), יישוב מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל שנקרא ככל הנראה בעקבות העץ.
תל בלאטה שוכן במוצאו המזרחי של מעבר שכם, בין השיאים של הר עיבל בגובה 940 מטר והר גריזים בגובה 860 מטר.
התל מבורך במעיינות ובקרקע פורייה ושולט על צומת דרכים חשובה של ההר המרכזי על דרך ההר.
החפירות הראשונות שנערכו בתל התבצעו בשנים 1913-1914, 1926-1928 ו-1934 על ידי החוקרים ארנסט זלין וקרל ואצינגר מהאגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל.
החופרים החלו בחשיפתו של קטע חומה באורך 65 מטר בחלקו המערבי של התל, ושם נתגלה שער עם שלושה פתחים (פתחים אלו שימשו ככל הנראה כביצורים בשעת מלחמה).
החומה נבנתה מגושי אבן גדולים, חלקם גדולים יותר מ-2 מטר.
החוקרים חפרו תעלת בדיקה בתוך תחומי העיר, כדי ללמוד את שכבות התל.
נתגלו ארבע שכבות, אך החוקרים טעו בקביעת תאריכיהן, משום שהם לא ידעו באופן מספק על כלי החרס המקומיים.
בשכבה העליונה, אותה כינו החוקרים "יוונית", נתגלה כד ובו 850 חיצי ארד ו-7 חיצי ברזל.
אלו היו ההישגים של עונת החפירות הראשונה בשכם.
בעונת החפירות השנייה בשכם נחפרו תעלות אחדות בחלקים השונים של התל.
סמוך לשער הצפוני-מערבי נתגלה ארמון שכבש (מעין גשר) מוליך אליו מהשער.
הכניסה אל המבנה הייתה מחדר שמידותיו 11×6.5 מטר, וגגו נתמך על ידי עמוד אחד.
חדר זה הוליך אל האולם העיקרי, שתקרתו נשענה על 10 עמודים.
בחלק זה של החפירה הבחינו החוקרים בתיקונים שנעשו בשלבים מאוחרים יותר.
סמוך לארמון, נתגלה בניין אחר, שמידותיו 23×23, וזוהה על ידי החוקרים כבית בעל ברית (לפי ספר שופטים, ביתו נהרס על ידי אבימלך).
זמן הבניינים שגילו החופרים (תיארוך):
החומה המערבית, השער הצפוני-מערבי והארמון - 1700 לפנה"ס.
החומה המזרחית ואגף שהוסיפו לארמון - 1500 לפנה"ס.
שלב חורבן קצר, ואחר כך בנייה מחדש - המאה ה-14 לפנה"ס.
בין הממצאים החשובים בעונת החפירה השנייה היו שני לוחות כתובים בכתב היתדות, האחד בענייני מכתב, והשני מכתב מאת מורה המבקש את שכרו מאבי תלמידו.
בעונות החפירה שבאו לאחר מכן קשרו החוקרים את השער הצפוני-מערבי, החומה הגדולה ואת השלב הראשון של הארמון עם תקופת אל עמארנה.
תוצאות החפירות של משלחת זו לא התפרסמו מכיוון שהושמדו בהפצצות על ברלין בשנת 1943.
בשנים 1956, 1957, 1962 ו-1966 נערכו חפירות חדשות בשכם על ידי ג'ורג' ארנסט רייט, מטעם המשלחת הארכאולוגית של דרו-מקורמיק, ובשנת 1970 נערכה בדיקה נוספת בשכם על ידי בית הספר האמריקני לחקר המזרח.
מחפירות אלו נראה כי ראשית היישוב בשכם היה בראשית האלף הרביעי לפנה"ס.
זה היה יישוב ארעי, ואילו יישוב הקבע הראשון היה בתקופת החיקסוס.
באותה תקופה הוקפה העיר בחלקלקה גדולה, רוחב-26 מטר, גובה-7 מטר.
נראה שמעל לחקלקה זו נבנתה חומת אבנים.
החלק הגבוה ביותר של התל, האקרופוליס, הוקף בחומה בנוית אבן נפרדת, כדי להגן על בניין שזוהה על ידי החופרים כמקדש חיקסוסי.
במקדש היו חצר וכמה שלבי בנייה.
בסוף המאה ה-18 לפנה"ס היו בו 9 חדרים, כמה מהם חדרי עבודה.
מתחת לרצפות נתגלו קבורות של תינוקות בכדים.
במחצית המאה המאוחר יותר חרב הבניין בשריפה ונבנה מחדש.
המקדש שמן השלב המאוחר ביותר נחפר עוד בידי הגרמנים (בעונת החפירות הראשונה).
לשלב זה שייכת החצר שלפני המקדש ובה 6 עמודים בקצה הצפוני, ואחד במרכזה.
בניין זה חרב בפעם האחרונה בשנת 1550 לפנה"ס בערך, כאשר גורשו החיקסוסים מהארץ על ידי המצרים.
תולדות ההתיישבות בתל בלאטה על פי הממצאים הארכאולוגיים
מהחפירות בתל עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל.
בסמוך לתל נמצא גם מערת קבורה גדולה מאוד (11×4 מטר לערך) שנחצבה ושימשה לראשונה בתקופה הכלקוליתית.
ממצאים מהתקופה הכלקוליתית נתגלו גם ב"תל א-נג'מה", הממוקם כ-500 מטר ממערב לתל בלאטה, סמוך לכפר רוג'ייב.
תל בלאטה היה אחד מערים רבות בכנען שהוקמו מוקפות סוללת "עפר כבוש".
בחפירות של בית הספר האמריקני לחקר המזרח נתגלו ביצוריה העצומים של העיר מסוף תקופת הברונזה התיכונה, לפיכך הציע הארכאולוג רייט, כי "המאמץ האדיר ליצירתו של מבצר בלתי חדיר בתקופת החיקסוס מצביע על כך, שבמאות 17-16 לפנה"ס הייתה שכם עיר מדינה ששלטה על ההר ממגידו בצפון ועד גזר בדרום".
שתי החומות האלו חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים.
חומה כזו נתגלתה בחלקו המזרחי של התל.
בקטע הצפוני-מערבי של החומה נתגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר.
סמוך לשער הצפוני-מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס.
היישוב במקום התאושש במחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס.
מהחפירות בתל עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה-14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה-14 לפנה"ס.
במהלך המאות 13-12 לפנה"ס, חלה בעיר התאוששות אטית.
שכבת החורבן השנייה והסופית של התל בתקופה זו אירעה במחצית במאה ה-12 לפנה"ס לערך, לאחר מכן לא נתאוששה שוב כ-250 שנים.
לאחר תקופת נטישה מהעיר, נתחדש היישוב בשנת 900 לפנה"ס על ידי הישראלים.
היישוב חרב בשנת 475 לפנה"ס.
בראשית המאה ה-2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, שגרמה כנראה לירידה במעמדו של היישוב במקום.
בשנת 72, בתחילת התקופה הרומית בארץ ישראל, נבנתה במקומה, כקילומטר ממערב, העיר "ניאפוליס" שירשה אותה (שמשמעותו עיר חדשה).
מתחם 'תל בלאטה' היווה מוקד משיכה לחוקרי ארץ ישראל ועתיקותיה, אולם לא משך אליו את הקהל הרחב.
לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ישראלים רבים באו לבקר בשכם, רק מעטים הגיעו אל התל.
החל משנת 2010 התל שופץ והוכשר על ידי משרד התיירות ברש"פ ועיריית שכם בשיתוף גורמים אירופאיים, ויחד עם אתרים ארכאולוגים אחרים בשכם, הוכנס למסלולי תיירים וצליינים שבמסגרת ביקורים באתרי נצרות ומקרא, מגיעים לבקר גם בשכם וחפצים בסיור תיירותי.
בגלל הימצאותו בשטח A והצורך באבטחה רחבה, מועטים הביקורים של ישראלים באתר מאז הסכמי אוסלו, והם מתקיימים במסגרת אירועים מיוחדים.
מדי שנה, החל משנת 2014, התשע"ד, עורכת מועצה אזורית שומרון בשיתוף עם 'מרכז סיור ולימוד שומרון' סיור בתל בלאטה כחלק מ'כנס שכם' בו נחקרת העיר שכם מבחינה היסטורית וארכאולוגית, הסיור נעשה בתיאום ביטחוני עם הצבא, ולעיתים נוטל בו חלק גם מח"ט שומרון.
תל ארפאצ'ייה הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית.
האתר שוכן בפרוורי העיר מוסול בעיראק, במחוז נינוה על הגדה המזרחית של החידקל.
התל שוכן כ-6 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר העתיקה נינוה.
שמו של האתר ניתן לו על שם כפר השוכן בקרבת התל.
האתר ידוע גם בשם טפה רשווה (Tepe Reshwa).
האתר היה מיושב בתקופת חלף ובתקופת עובייד.
נמצאו באתר עקבות של תעשייה מסיבית של כלי חרס.
הממצאים של הכלים באתר נתנו בסיס ליצירת כרונולוגיה של תקופת חלף.
האתר התגלה לראשונה ב-1928 על ידי האשורולוג הבריטי רג'ינלד תומפסון, ונחפר לראשונה בשנת 1933 על ידי הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן וג'ון רוז (John Cruikshank Rose) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, אליהם הצטרפה אגאתה כריסטי, אשתו של מלוואן.
חפירות נוספות נערכו ב-1976 על ידי צוות בראשות איסמעיל היג'רה (Ismail Hijara).
תל ארפאצ'ייה הוא תל קטן בעל צורה אובלית.
קוטרו הגדול הוא 120 מטר.
הוא שוכן באזור של גבעות באזור בו אפשר לקיים חקלאות בעל.
השכבות המשויכות לתרבות חלף הן בגובה של 7.5 מטר לערך והן כללו 11 שלבים של ארכיטקטורה, מחולקים על פני 4 שכבות מהתקופה החלפית מהמוקדמת ועד המאוחרת.
בחפירות נמצאו מספר מבנים עגולים בעלי כיפה הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi).
המבנים היו בקוטר של 7-3 מטר.
לעיתים נמצאו לידם מבנים קטנים מלבניים, שייתכן והיו חדרי כניסה.
מבנים מעטים מסוג זה נחפרו.
המבנים נבנו מטיט, לעיתים הן הונחו על גבי יסודות אבן.
באחד המבנים נמצאו צלמיות נשים רבות וייתכן והוא שימש למטרה פולחנית.
המבנים האחרים שימשו כנראה למגורים.
נמצאו גם כלים ממשפחת "כלי חלף".
בנוסף נמצאו גם חותמות הטבעה.
המבנים העגולים התחלפו במשך הזמן במבנים מלבניים עם שבילים מרוצפים המובילים ממרכז האתר החוצה.
בשכבה הרביעית נמצא בית מלבני הידוע בשם "הבית השרוף" (על שם שרפה שהביאה לקריסתו), בו נמצאו ממצאים קטנים רבים, כולל צלחות עדינות ממשפחת כלי חלף הצבועות ב-3 צבעים עם עיטורים גאומטריים, כלים מאבן וצלמיות, ממצאים מאובסידיאן וחרוזים.
להערכת החוקרים, הבית השתייך לקדר או לאדם בעל תפקיד רשמי.
לאחר שכבה זאת האתר ניטש.
באתר נמצאו ממצאים המעידים על גידול בעלי חיים כבשים ועזים, ובמשך הזמן שימוש נרחב יותר בבקר וחזירים.
בנוסף הם עסקו בציד, במיוחד איילים ופראים.
הם גידלו חיטה, שעורה תרבותית ופשתן.
באתר נמצאו גם מספר בתים וקברים מתקופה מאוחרת יותר, תקופת עובייד.
תל אָפיס הוא אתר ארכאולוגי במחוז אידליב בצפון סוריה.
התל נמצא בצמוד לכפר אפיס, המצוי כ-45 קילומטר דרומית מערבית לעיר חלב, כ-14 ק"מ מזרחית לעיר אידליב וכ-11 ק"מ מצפון לשרידי העיר העתיקה אבלה.
ההשערה הרווחת מזהה את התל עם העיר העתיקה חזרק, המכונה בתעודות אשוריות "ממלכת לחטי" ואשר יש המזהים אותה עם חדרך המקראית.
האסטלה ובה כתובת זכור, המכילה הקדשה לאל אִלֻוֶר, התגלתה באתר ב-1903 על ידי הארכאולוג הצרפתי אנרי פוניון .
האתר נחפר בשנים 1986–2006 על ידי משלחת משותפת לאוניברסיטאות רומא, פיזה ובולוניה בראשות סרנה מריה צ'קיני וסטפניה מאצוני.
מטרתה הראשונית של המשלחת הייתה חקירת תקופת הברזל בתל, לאור ממצאי קרמיקה מתקופה זו שנמצאו על פני השטח.
במהלך עונות החפירה נתגלתה חומה מהתקופה הכלקוליתית ועדויות לרצף התיישבותי ממושך בתקופה זו.
התקופה הבאה שממנה נמצאו ממצאים היא תקופת הברונזה המאוחרת ב שהבולטים בהם היו בתי מגורים חיתיים.
החל מעונת החפירות ב-1988 התגלו שפע של ממצאים מתקופת הברזל I (בין 1150 לבין 1000 לפני הספירה).
בשנותיה המאוחרות יותר של המשלחת, התמקדו החפירות באקרופוליס שבו התגלו שרידים של מבנה מקודש מהתקופה הארמית של האתר והשינויים שהתחוללו במבנה זה במהלך תקופת הברזל.
כמו כן, חזרה המשלחת לעסוק בתקופה החיתית (תקופת הברונזה המאוחרת ב) לאור גילוי ארמון שכלל ארכיון תעודות מתקופה זו.
בעקבות הקמת מחנה של הצבא הסורי בסמוך לתל, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, עלה חשש לגרימת נזק לאתר ובעיקר חשש מביזה.
תל בורנה הוא אתר ארכאולוגי באזור השפלה הסמוך לקיבוץ בית ניר.
האתר כולל גם שרידים מתקופות שונות ובהן תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת מלכות יהודה.
ניכר כי באזור הייתה עיר, אשר השתייכה לממלכת יהודה והיוותה עיר גבול.
האתר נמצא באזור השפלה, סמוך לקיבוץ בית ניר ובית גוברין.
התל עצמו ממוקם על הגבול שבין השפלה למישור החוף וגודלו כ-35 דונם.
שמו של האתר ניתן לו בשל צורתו, הדומה לצורה של כובע.
פירוש המילה "בורנאט" בערבית הוא כובע, מכאן התגלגל שמו של האתר ל"תל בורנה".
תל בורנה נמצא בצומת מרכזי, אשר קישר לאורך ההיסטוריה בין יישובי ההר ויישובי מישור החוף.
כבר בשנות ה-60 נתגלתה במקרה באזור התל לוחית בסגנון מסופוטמי.
למרות זאת, החפירות הראשונות בתל בורנה התקיימו לראשונה בשנת 2010 על ידי דוקטור איציק שי ודוקטור ג'ו עוזיאל.
החפירה בתל בורנה הייתה חפירה קהילתית, בה הציבור הרחב מוזמן להצטרף לחפירות, גם ללא ניסיון מקדים בתחום.
בין היתר השתתפו בחפירות סטודנטים ישראלים ומתנדבים מניו זילנד, מאוסטרליה, מהפיליפינים, ממלזיה, מגרמניה, מאנגליה ומקנדה.
בעת החפירה בפסגת התל התגלו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת מלכות יהודה.
בין היתר נחשף מבנה מהתקופה הכנענית, המתוארך ל.
בתוך המבנה עצמו התגלו מסכות וקמעות אשר שימשו לפולחן.
בנוסף לכך, התגלתה במהלך החפירות גם חותמת מתקופת מלכות יהודה.
החותמת הייתה שייכת לאדם בשם עזר בן חגי, אשר ככל הנראה היה אישיות חשובה ובעלת מעמד בממלכה.
ייתכן כי עזר בן חגי היה אחראי בצורה כלשהי על שטחים גדולים בתחום הממלכה.
החפירות בצדו הצפוני של התל חשפו מערכת ביצורים וחומות, אשר התנשאו לגובה של יותר משני מטרים.
על פסגת התל בצידה המזרחי נתגלו רצפות וכלי חרס מהמאה ה-9 לפנה"ס.
באותו האזור נמצא גם ראש חץ ושלוש ממגורות מסוף תקופת הברזל, אלו מהווים עדות לקרבות אשר התקיימו באזור.
ההנחה הרווחת היא שחומות העיר היו מגן לתושבי העיר כנגד התקפתו של סנחריב, מלך אשור.
סנחריב יצא למסע כיבושים בערי יהודה, זאת בתגובה לניסיון המרידה של חזקיהו.
במהלך מסע זה סנחריב כבש, החריב או הטיל מצור על מרבית ערי הממלכה.
ייתכן גם כי החומה שימשה כמגן לתושבי העיר כנגד מתקפות של הפלשתים.
ההערכה היא כי האתר היה מיושב בין האלף השלישי והאלף הראשון לפני הספירה, עד לתקופה הרומית.
ככל הנראה באזור התל התקיים יישוב בסדר גודל בינוני.
אחת ההנחות הרווחות היא כי בתל בורנה שכנה העיר המקראית לבנה.
עיר זו מוזכרת בתנ"ך מספר פעמים בספרי יהושע ומלכים ב'.
זיהויים אחרים שהוצעו לתל בורנה כוללים את מקדה ומורשת גת.
תל-ברושים הייתה חווה חקלאית שנוסדה על ידי תנועת החלוץ באיטליה לצורך הכשרת בני נוער לעבודה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל.
גבעת הברושים (באיטלקית: La collina dei cipressi) היא גבעה הנמצאת מול היישוב צ'בולי כ-30 ק"מ מהעיר פיזה באיטליה.
על גבעה זאת נבנתה בימי הביניים כנסייה שנודעה תחת השם סן מרקו סוביליאנה (איט').
ליד הכנסייה נבנתה אחוזה מפוארת עבור הבישוף, שכללה קרקעות חקלאיות רבות.
במרוצת השנים, לאחר שחשיבותה של הכנסייה פחתה, האדמות החקלאיות נמכרו והאחוזה עברה לבעלותה של משפחת רוקח, משפחה יהודית עמידה מפירנצה.
יואל (ג'וליו) רקח (באיטלקית: Giulio Racah), ציוני נלהב, עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והתמנה לפרופסור מן המניין לפיזיקה עיונית בחוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם הקמת תנועת החלוץ באיטליה בשנת 1946, הוא העמיד לרשות התנועה את מתחם המגורים ואת המשק החקלאי לצורך הקמת חווה חקלאית להכשרת בני נוער לקראת העלייה לארץ ישראל.
החווה, שכונתה בעברית "תל ברושים", פעלה בין השנים 1947 – 1958 והייתה חוות ההכשרה הידועה ביותר באיטליה.
פעילות ההכשרה מומנה על ידי איגוד הקהילות היהודיות של איטליה,
הצעירים עברו הכשרה של כשנה וחצי לחיי קיבוץ, למדו עברית וציונות, עבדו בחקלאות, ניהלו משק כלכלי קטן, והשתתפו והפיקו אירועים וכנסים ציוניים ברחבי איטליה.
הם ערכו והוציאו לאור עיתון ציוני בשם "החלוץ", שהופץ ברחבי הקהילות היהודיות באיטליה.
העיתון סיפר על הנעשה בארץ ישראל ואף הכיל מדור לילדים.
עם סיום ההכשרה, חולקו הצעירים לגרעינים, ועלו במספר מחזורים אל ארץ ישראל והצטרפו לקיבוצים קיימים: רוחמה, רגבים וגבעת ברנר.
חוויות מתקופת ההכשרה בתל ברושים מובאות בספרו של ישראל דה בנדטי "שנים של זעם ותקוות, 1938 - 1949 " ומספקות הצצה נדירה לתקופה זאת שלא זכתה לתיעוד נרחב.
בין השנים 1990 - 2015 בית האחוזה שימש כבית מלון יוקרתי.
במתחם נשארו ציורי קיר שצוירו על ידי חניכי ההכשרה.
מאחורי בית האחוזה אפשר עדיין לראות את שרידי הכנסייה.
נכון לספטמבר 2016 המתחם נעזב וננעל לציבור.
תל ארביד הוא אתר ארכאולוגי השוכן באגן הניקוז של נהר חבור במחוז אל-חסכה בסוריה.
האתר שוכן 45 ק"מ דרומית לתל מוזאן, האתר שבו שכנה העיר העתיקה אורקש.
המידע על האתר מקורו בחפירות הארכאולוגיות.
הממצאים הארכאולוגיים מראים שתקופת הזוהר והשגשוג של היישוב באתר התרחשה באלף השלישי לפנה"ס.
האתר היה מיושב בהרחבה במהלך התקופה השושלתית הקדומה במסופוטמיה , החל מ-2900 לפנה"ס, בעיקר בתקופה שבין 2900–2600 לפנה"ס, המקבילה לתקופה הארכאולוגית נינוה V.
השרידים הארכאולוגים מתקופה זאת מכסים כמעט את כל האתר.
ההתיישבות באתר המשיכה לתקופה מאוחרת יותר, בין השנים 2600–2350 לפנה"ס.
אתרים אחרים באזור אגן נהר החבור שהם בני זמנם של אתר זה הם המוקאר ותל שאע'ר בזאר.
האתר היה מיושב בתקופות מאוחרות יותר לסירוגין, בתקופה האכדית (2350–2150 לפנה"ס לערך), תקופת מיתני (המאה ה-16 עד המאה ה-13 לפנה"ס), התקופה הנאו-בבלית (סוף המאה ה-7 עד סוף המאה ה-6 לפנה"ס) והתקופה ההלניסטית.
האתר כולל תל ראשי גדול ועוד ארבע תלוליות קטנות בשטח כולל של 380 דונם.
הנקודה הגבוהה באתר היא 30 מטר לערך.
הממצאים הארכאולוגיים בתל הראשי כוללים ממצאים מהתקופה השושלתית הקדומה, האכדית ומיתני.
בשכבה של "נינוה V" נמצאו שני מבנים מונומנטלים.
החפירות הראשונות באתר נעשו בין השנים 1934–1936 על ידי צוות של המוזיאון הבריטי בראשותו של הארכאולוג הבריטי מקס מלוואן.
ממצאים שנחפרו בעונות חפירה אלה הועברו למוזיאון הבריטי, למכון לאוספי ארכאולוגיה של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, למוזיאון אשמוליאן באוקספורד ולסוריה.
ב-1990 נעשה באתר סקר ארכאולוגי על ידי ברטיל ליונט מהמרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז.
ב-1996 החלה באתר חפירה חדשה בצוות משותף פולני וסורי, בראשותם של פיוטר בילינסקי (Piotr Bieliński) מהמרכז הפולני לארכאולוגיה של המזרח התיכון באוניברסיטת ורשה וד"ר אחמד סרייה (Ahmad Serriyeh) מאוניברסיטת דמשק.
החפירות הארכאולוגיות נמשכו עד עונת 2010. בשנת 2000 הצטרפה אליהם משלחת משותפת אוסטרית-אמריקאית מאוניברסיטת וינה.
תל ביידר הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה בסוריה קרוב לגבול הטורקי.
באתר שכנה עיר עתיקה בשם נבדה (Nabada).
נאבאדה יושבה לראשונה בתקופה השושלתית הקדומה במסופוטמיה בערך ב-2600 לפנה"ס.
ב-2500 לפנה"ס לערך, התפתחה באתר עיר-מדינה בגודל בינוני.
באותה עת היא הפכה לבירת פרובינציה של ממלכת נגר שמרכזה שכן בתל ברק.
לאחר שאזור ג'זירה נכבש על ידי האימפריה האכדית, נאבאדה הפכה להיות מוצב מרוחק של האימפריה.
בעקבות כך העיר ניטשה ואוכלסה מחדש על ידי החורים ב-1400 לפנה"ס לערך.
היא יושבה מחדש גם בתקופה הנאו-אשורית ובתקופה ההלניסטית.
מרכזו של התל משתרע על שטח של כ-250 דונם.
בתקופות המאוחרות יותר החורית והנאו אשורית, האתר השתרע על שטח של 500 דונם.
בראש התל נמצאו שרידים של התיישבות הלניסטית.
האתר נחפר במשך 16 עונות חפירה החל משנת 1992 על ידי משלחת משותפת סורית-אירופאית.
המשלחת הסורית הייתה של מחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה (Directorate-General of Antiquities and Museums) המשלחת נוהלה על ידי מארק לבו (Marc Lebeau) ואנטואן סולימאן (Antoine Suleiman).
בנוסף בחלק מהזמן השתתפה בחפירות גם משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
הממצאים באתר כללו אדריכלות כלי חרס.
הממצא המיוחד היה 250 לוחות בכתב יתדות ושברי לוחות שתוארכו לתקופה שקמה לתקופתו של סרגון מאכד.
הלוחות עוסקים בעיקר בנושאי חקלאות, אבל אפשרו גם לעשות סינכרוניזציה עם הממצאים בתל ברק.
השפה בה נכתבו הלוחות היא אכדית, והשמות שצוינו היו שמיים.
הממצאים כללו גם מספר חותמות חרס.
הממצאים שנמצאו בתל מוצגים במוזיאון דיר א-זור.
תל בר, המוכר גם כתל אל אע'באריה, או תל א-נע'נע'יה, הוא תל עתיק הממוקם על קו הגבול שבין מערב עמק יזרעאל, לבין המורדות המזרחיים של רמות מנשה, מצפון למושב מדרך עוז.
לפי זאב וילנאי, מקור השם "בר" הוא בכינויו הערבי של התל, "אע'באריה", כינוי שפירושו ומקורו אינם ידועים.
על התל התגלו שרידי יישוב תחום בסוללת עפר, הכוללים חורבות מבני אבן, בורות מים, ומתקנים חקלאיים.
סימני התיישבות נוספים נמצאו מחוץ לאזור המתוחם, על המדרונות המערביים והדרום מערביים של התל, בנוסף למערות חצובות באזור, ששימשו במקור לקבורה, והוסבו למטרות מגורים ומחסות לצאן.
הממצאים הארכאולוגיים באתר כוללים חרסים ממגוון תקופות היסטוריות, החל מתקופת הברונזה ועד לתקופה העות'מאנית, כאשר חלק ניכר מהחרסים שנמצאו משתייכים לתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
תל בורגה הוא אתר ארכאולוגי בבקעת הנדיב, ממזרח למושבה בנימינה שבשרון.
האתר הוא מתחם סגלגלי ששטחו כ-250 דונם וכיום כולו מכוסה מטעים.
המתחם מוקף סוללה מלאכותית בה נמצאו שרידים של חומה ולפחות שני מגדלים.
המתחם מתוארך על פי החרסים שנמצאו בו לתקופת הברונזה התיכונה 2א (המאה ה-17 לפנה"ס), תקופת פריחה באזור השרון.
גודלו של האתר והממצאים שבו מעידים על כך כי בתקופה המדוברת היווה האתר מרכז עירוני.
בחלקו הדרומי של האתר ניתן לראות שני אזורים מוגבהים בהם נמצאו עדויות לפעילות אנושית כבר בתקופת האבן הקדומה (התקופה הפלאוליתית), התקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס), תקופת הברונזה הקדומה (האלף השלישי לפנה"ס), תקופת הברזל (התקופה הישראלית), התקופה הפרסית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת.
ייתכן כי חלק מהכלים מן התקופות המוקדמות הגיעו על האתר ממקום אחר בעת הקמת סוללת העפר בתקופת הברונזה התיכונה 2א.
בשנת 1966 נאמן העתיקות אלי ינאי מעין החורש גילה את האתר ודיווח על כך לארכאולוג המחוז רם גופנא.
עיקר הממצאים היו מתקופת הברונזה.
ב-1971 התקיים סיור שטח של תלמידי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית באתר, וזוהתה לראשונה הסוללה והיקף האתר.
סקר נוסף ב-1971 על ידי יעקב עלומי גילה כי לאחר חריש שנעשה באזור הסוללה נחשפו הבדלים בצבעי הקרקע שהעידו על המצאות שער הכניסה המערבי למתחם.
הוחלט לבצע חפירת הצלה במקום בהנהלת רם גופנא ומשה כוכבי.
החפירה מצאה בנוסף לשרידים מתקופת הברונזה התיכונה גם שרידים מתקופות מוקדמות יותר ומאוחרות יותר שהוזכרו לעיל.
כמו כן, התגלו שרידים של קירות אבן שתמכו בסוללה.
החפירה לא הצליחה להשיג די חומר בגלל שהגיע סוף החורף והיה צריך לפנות את השטח לנטיעה.
אולם בעזרת הממצאים הצליחו החוקרים לקבוע כי הסוללה נבנתה בתקופת הברונזה התיכונה 2א', וכי היישוב ניטש בתקופה זאת, עוד לפני שהספיקו התושבים ליישב את כל המתחם.
לאחר מכן, המשיך להתקיים היישוב לסירוגין באזור מצומצם יותר בחלקו הדרום-מערבי.
בחודשים מאי-יוני 2004 התקיימה באתר חפירת הצלה בעקבות הצבת שני עמודי חשמל.
החפירה נוהלה על ידי אמיר גולני מטעם רשות העתיקות.
נפתחו שני פתחים במרחק של 260 מטרים אחד מן השני.
שטח א', הדרומי יותר, מהווה ככל הנראה חלק מבית קברות עתיק.
נמצא פיר ובו טמונים שלושה שלדים המנוחים צמוד זה לזה.
שניים מן השלדים זוהו כשלדים של גברים, מינו של השלד השלישי לא זוהה.
השלדים שייכים לצעירים בני 15 עד 20. על ידם נמצאה גולגולת של כבשה שכנראה הונחה שם כקורבן מנחה.
פרט לכבשה לא נמצאו עוד מנחות בקבר.
על יד הקבר הראשון נמצא קבר נוסף עשוי אבן בצורת ריבוע של 3 מטרים.
השלב הראשון כלל מספר כלים אשר אולי הובאו אליו במהלך ביקור בקבר או כחלק מפולחן קבורה.
לא נמצאו שלדים מהשלב הראשון ונראה כאילו הוא נפגע על ידי בוני השלב השני.
בשלב השני של הקבר נמצאו עצמות השייכות ללפחות חמישה אנשים, אחד בן פחות מ10 שנים, שניים בני-עשרה ואחד מבוגר בן 30–40. גילו של השלד החמישי לא זוהה.
רק אחד מן השלדים זוהה כנקבה ומינם של השאר נותרו לא ידועים.
גם בקבר זה נמצאו עצמות של חיות אשר בטח הונחו שם כקורבן.
העצמות כללו כבשה, פר וחזיר.
השלב השלישי נבנה על השלב השני ובו נמצאו עצמותיו של זכר בן 18–25. על ידו נמצאו מספר כלים ובין השאר שתי חרפושיות יוחסו לקבר זה.
תקופת הברונזה התכונה, בה הוקם המתחם, היא תקופה של פריחה עירונית בכל ארץ ישראל.
כמו בתל בורגה, קמו מספר יישובים באזור השרון, בו עברה דרך הים שחיברה בין מצרים לסוריה ומסופוטמיה.
האתרים בהם נמצאו יישובים מקבילים לתל בורגה כוללים את תל בחן שבקיבוץ בחן, יחם שבזמר, תל אסור שבואדי עארה, תל זרור על יד נחל חדרה, תל חפר על יד נחל אלכסנדר, תל פולג בשפך נחל פולג, תל קנה בשפך נחל קנה, תל מיכל שבהרצליה, והמקדש בכפר שמריהו.
תל ברום הוא אתר ארכאולוגי באצבע הגליל, בצפון קריית שמונה (בין מרכז הטניס לשכונת יובלים, ודרומית לבית הקברות).
האתר נמצא על גבעת בזלת השולטת על המישור שסביבהּ.
על הגבעה התקיימו יישובים קטנים, בגלל הריחוק ממקורות מים והקושי לחפור בורות ומתקני אגירה.
באתר התקיימו חפירות הצלה לפני בניית מגדל מים בשנת 1966, בהנהלת מיכה לבנה וב-1998 בהנהלת עמנואל דמתי, לקראת הנחת קו חשמל תת-קרקעי.
היישוב בתל ברום הוקם בתקופת השלטון בית סלאוקוס, במאה ה-2 לפנה"ס.
היישוב התקיים באופן רצוף עד המאה ה-2 לספירה, בתקופה הרומית, אז הוא ניטש.
כ-200 שנה לאחר מכן, בראשית התקופה הביזנטית, הוקם מחדש על הגבעה יישוב עשיר ומבוסס.
מקימי היישוב ביצעו עבודות פילוס נרחבות ובנו בתים בצורה מאורגנת עם סימטאות ובית בד גדול, המעיד על פעילות חקלאית רחבה.
נמצאו באתר מעט ממצאים מהתקופה המוסלמית המוקדמת ונראה כי בתקופה זאת ניטש היישוב בשנית.
היישוב האחרון שהתקיים באתר הוקם בתקופה הממלוכית והיה ליישוב דל.
מאחר שלא היה שימוש חוזר במתקני החקלאות מהתקופה הביזנטית, נראה כי תושבי היישוב בתקופה הזאת היו רועי צאן.
היישוב חדל להתקיים לקראת סוף המאה ה-14 לספירה.
שכונת תל בנימין היא שכונת וילות בצפון מערב רמת גן, והיא אחת מהוותיקות בעיר.
בשכונה עוברים ארבעה רחובות: בנימין, אלונים, אלעזר ומקדונלד ובתחילת המאה ה-21 צורפו אליה רחובות גלעד והיוזמה הגובלים במתחם הבורסה.