tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנועה הייתה איטית מאוד, הן בגלל השטח הקשה, הן בשל עצירות תכופות לסריקת השטח באמצעות מכשיר לראיית לילה והן בגלל תיילים ממעידים עם קופסאות פח שהניחו המחבלים להתרעה מפני תוקפים.
חפ"ק המג"ד ולוחמי כוח הטיהור הגיעו לנקודת הערכות ותצפית מפקדים על היעד בשעה 06:15, לאחר כתשע שעות הליכה, כאשר כבר הפציע השחר.
השטח היה עדיין שקט לחלוטין.
בתצפית על היעד לא ניתן היה לראות את האוהלים ולא תנועה כלשהי.
בשלב זה הבחין הכוח בשלושה מחבלים שהתחילו לצעוד מכיוון היעד לעברו, כנראה כדי להתמקם בעמדות תצפית יום.
הלוחמים נתנו למחבלים להתקדם ככל האפשר ואז ירו בשלושה.
במקביל, הפעיל המג"ד אש מרגמות על היעד (160 ו-120 מ"מ) בטרם מתן הפקודה להסתערות.
הקש"א, סגן ישראל בר לב, כיוון את האש בתחילה לצפון היעד ואחר כך למרכזו.
הירי ואש המרגמות הקפיצו את כל מתחם המחבלים ונפתחה אש תופת מכל הכיוונים כולל צליפות שקשה היה לזהות את מקורן.
מאש זו נפצע ממש בתחילה, הלוחם הראשון, רב"ט נעים אהרון אשר נפגע מכדור בכתף.
הרופא הגדודי, ד"ר מיכאל אטלס, טיפל בו תחת אש וביצע חסימת עורקים מאוד מסובכת.
על כך ועל פועלו במהלך הקרב, כאשר נע מסלע לסלע, והושיט עזרה לנפגעים תוך כדי סיכון חייו זכה לצל"ש הרמטכ"ל.
עם סיום האש הארטילרית, החלה ההסתערות כאשר כוח הטיהור בפיקודו של ציון זלוף, מתפצל במהירות לשלוש זרועות, כאשר כל אחד מהם נותן חיפוי לעצמו: 16 איש בפיקוד ציון זלוף במרכז; 19 איש בפיקוד שלמה כהן מימין; ו-15 איש בפיקודו של דני פולנסקי באגף שמאל.
בכל כוח משנה היה קצין נוסף, באגף ימין סגן בני שביט, במרכז סג"ם עמרם אפרת ובאגף שמאל סג"ם ישראל כהן.
במהלך ההסתערות שבוצעה בתנועה ואש ובחיפוי הדדי בין כוחות המשנה, נהרג סגן שלמה כהן ונפצעו חמישה לוחמים נוספים מהכוח של ציון.
על אף הנפגעים, השתלטו הלוחמים על היעד, ושרפו את האוהלים שהיו ביעד באמצעות רימוני זרחן.
משך כשעתיים ארכה הלחימה מרגע ההסתערות ועד טיהור היעד כולו.
על היעד עצמו נהרגו כ-15 מחבלים ונמצאו אמצעי לחימה ותחמושת רבה, כולל מרגמה 120 מ"מ, מרגמה 81 מ"מ, מקלעי נ"מ ומטול קטיושות שכוון לעבר קריית שמונה.
החסימה הצפונית בפיקודו של מ"פ ב', סגן עובדיה ברקן, הגיעה לאזור בירכת נקר בסביבות השעה 03:30. עם אור ראשון, תפסו הלוחמים עמדות כשהם נערכים בשתי קבוצות.
לקרבתן של עמדות אלו הגיעו תחילה כמה אזרחים מכפר שבעא.
חלקם נתפסו ונחקרו בידי חוקר שבויים אשר היה מסופח לכוח.
מחקירתם של האזרחים הסתבר שבאזור נמצאים כ-40 מחבלים.
זמן קצר לאחר מכן, החל קרב אש בין אנשי החסימה לבין מספר חוליות מחבלים אשר התמקמו בגבעות שמעבר לבירכה.
לאחר שנהרגו שלושה מחבלים מתוך חוליה שקרבה לכוח החוסם, יצא לעברם עובדיה עם עוד כמה לוחמים, אולם נאלץ להיחלץ לאחור בשל אש יעילה שכוונה נגדם, כולל אש מרגמות מאזור שבעא.
אש זו פסקה לאחר שהקת"ק המסופח לכוח הפעיל נגדם אש מרגמות.
החסימה הדרומית בפיקודו של מ"פ ג', סגן יוסי בן הרוש, הגיעה לאזור בירכת שנונים בשעה 04:30 ועם אור ראשון נערכה בשלוש קבוצות משנה אשר המתינו למחבלים.
מחבל אחד הגיע לקרבת מקום אולם הצליח להימלט לאחר שזיהה את הלוחמים.
שני מחבלים נוספים הגיעו לחסימה באזור ג'בל סומאק והצליחו אף הם להימלט.
עם סיום טיהור היעד וסריקתו, נחתו בו הרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב ואלוף הפיקוד דוד אלעזר (דדו).
כל זאת כאשר עדיין אש מחבלים מטרידה נורית מטווחים רחוקים, מהרכסים שמסביב לכפרים שבעא ושובא.
לאחר התייעצות מפקדים בשטח הוחלט לפנות את הכוחות במסוקים.
כוח החסימה הדרומית היה הראשון להתפנות במסוקים.
הכוח פונה בשעה 10:00. בתחילה התקשה מסוק הפינוי לנחות בשל אש המחבלים.
לאחר הפעלת מסוק "בל" חמוש, שותקו מקורות הירי והמסוק נחת.
כחצי שעה מאוחר יותר פונתה החסימה הצפונית ולקראת השעה 11:30 פונה גם כוח הטיהור.
לכוח של גדוד 51 היה הרוג אחד - סגן שלמה כהן (שלומינו) אשר פיקד על האגף הימני בכוח הטיהור.
כמו כן, נפצעו שישה לוחמים מפלוגה א':
סג"ם עמרם אפרת – נפצע קל מרסיסים וריקושטים.
רב"ט אהרון נעים – נפצע קשה באזור עצם הבריח.
טור' מעודי שלמה – נפצע קשה באזור הבטן התחתונה.
סמל סטפן לובלסקי – נפצע קל מרסיסים וריקושטים.
רב"ט סבן יצחק – נפצע קל בידו.
לפי דיווחים מלבנון נפגעו בפעולה זו למעלה מ-50 מחבלים, ביניהם מפקד ארגון א-צאעיקה בחרמון.
ביעד עצמו נהרגו 15 מחבלים.
ביעד נמצאו 5 אוהלים, 4 מקלעי נ"מ, מרגמה 120 מ"מ, מרגמה 82 מ"מ, מטול קטיושות שכוון לעבר קריית שמונה, מכשיר "קוברה" לחפירה וכן נשק קל ותחמושת רבה.
כמה שבועות לאחר הפשיטה, הוזמנה המשוררת דליה רביקוביץ לסיור מקיף ברמת הגולן במסגרתו גם השקיפה מהחרמון לעבר ג'בל רוס.
את המשוררת ליווה המ"פ ציון זלוף – מפקד כוח הטיהור.
לאחר הביקור כתבה רביקוביץ את "ג'בל רוס", בלדה נוגה ומאופקת המסתימת במילים: "והבוקר עלה והאיר את ההר ושם על הרכס רק שלמה נשאר".
הבלדה הולחנה על ידי אריה לבנון ובוצעה על ידי צוות הווי גולני (באותה עת היו חברים בה נורית גלרון, אבי בטלהיים ושרה בדישי).
הבלדה הפכה לחלק בלתי נפרד משירי מלחמת ההתשה ופזמוני להקת גולני.
בחודשים שלאחר הפעולה, הוחלט לסלול ציר תנועה לכיוון ג'בל רוס כדי ליצור שליטה על ההר הגבוה ולסלק משם את קיני המחבלים שירו על אצבע הגליל וקריית שמונה.
טיהור ה"פתח לנד" עלה לצה"ל ול'גולני' באבדות יקרות.
אחד הנופלים היה סרן , יליד קיבוץ עינת, מפקד פלוגה בגדוד 13 "גדעון".
ב-3 באוגוסט 1970, לאחר נשלח עם יחידתו לתגבר יחידה אחרת שפעלה באזור החרמון, נפצע אנושות סרן דב רודברג, מפגיעת פצצת מרגמה שירו מחבלים לעבר מוצב צה"ל שבהר.
הוא נפטר לאחר שישה ימים (9 באוגוסט 1970).
לאחר מותו הוחלט לקרוא את שם ההר על שמו - הר דב.
ארבעים שנה אחרי פריצת הדרך להר דב וכמעט 41 שנה אחרי הפשיטה על ג'בל רוס, עלו בסוף חודש אוגוסט 2010 הלוחמים והמפקדים לשעבר עם בני משפחותיהם למוצב הר דב.
אליהם הצטרפו גם בני משפחותיהם של שלמה כהן ודב רודברג אשר נהרגו על ההר.
תחת מעטה סודיות ואבטחה ומול הנוף המרהיב שחזרו הלוחמים את הקרב הקשה לכיבוש ג'בל רוס.
מבצע צוק סלע הוא מבצע צבאי שיצא לפועל בליל 27–28 במאי 1965, והיה לפעם הראשונה בה פשטו כוחות של צה"ל מעבר לקווי האויב מאז מבצע סנונית ב-1962. המבצע יצא לפועל לאחר שבחודשים שקדמו לו ביצע ארגון הפת"ח כתשע פעולות טרור כולל חבלה בנפש וברכוש, שכולן יצאו מגזרת ירדן.
המבצע כלל פיצוץ שתי תחנות דלק ומבנה באזור קלקיליה, טחנת קמח ובית-חרושת לקרח בג'נין על ידי צנחנים מחטיבה 35 ופיצוץ חוות אום-חירוע על-יד הכפר א-שונה על ידי כוחות מחטיבת גולני.
בשנות ה־60 תקפו מצרים הנאצריסטית וסוריה הבעת'יסטית בחריפות את חוסיין, וטענו שהוא משתף פעולה עם ישראל ובוגד בעניין הערבי.
הן עודדו את הפלסטינים ביהודה ושומרון ובגדה המזרחית למרוד במלך, להפיל את משטרו ולכונן רפובליקה פלסטינית.
במקביל, אִפשרו שליטי סוריה לארגון הפת"ח ולארגוני טרור פלסטינים אחרים להתאמן בארצם, אך את הפיגועים בישראל הם נשלחו לבצע דרך ירדן.
על פי דבר הרמטכ"ל יצחק רבין, בתחילת 1965 גברו מעשי הטרור שיצאו משטחה של ירדן ובמשך ששת החודשים של השנה התבצעו תשע פעולות חבלה אשר יצאו משטח ירדן.
בינואר 1965 סוכל ניסיון של ארגון הפת"ח, שמאחוריו עמדו שלטונות דמשק, לחבל במוביל הארצי.
המחבלים יצאו ככל הנראה מחוות אום–חירוע שעל יד הכפר שונה (מול קיבוץ נווה אור), בשטח ירדן, כאשר השלטונות הירדניים הם שאיפשרו למחבלי הפת"ח לפעול משטחה.
בליל 28 בפברואר 1965 הניחו שלושה מסתננים מירדן מטעני חבלה בכפר-הס ופוצצו בית מגורים וכן את הממגורה של הכפר.
בליל 25 במאי 1965, אנשי ארגון הפת"ח פוצצו שני בתים בקיבוץ רמת הכובש.
המחבלים בשתי הפעולות, בכפר הס וברמת הכובש, הגיעו מקלקיליה.
בליל 27 במאי 1965 הניחו אנשי הפת"ח מטען חבלה ליד בית מגורים בן שלוש קומות בעפולה.
המחבלים בפעולה זו הגיעו אף הם מחוות אום–חירוע שעל יד הכפר שונה בשטח ירדן.
הבעלים של החווה היה קצין מודיעין לשעבר של הלגיון הירדני, אל-קאסם צידקי, ששיתף פעולה עם ארגון אל-פתח.
בעקבות הצטברות הפעולות החבלניות, החליטו בצה"ל, אז בפיקודו של הרמטכ"ל רא"ל יצחק רבין, על פעולת תגמול כנגד ירדן.
ירדן היא שאיפשרה למחבלי הפת"ח לפעול משטחה.
הוחלט לפגוע ביעדים שאינם צבאיים דווקא, אלא ביעדים אזרחיים כדי להבליט את העובדה שמדובר באזהרה יותר מאשר בתגמול וכדי לחסוך באבדות.
פעולת התגמול כונתה "צוק סלע", ונקבעה לליל 27 במאי.
המשימה הוטלה על כוחות צנחנים וחטיבת גולני.
מבצע "צוק סלע " כוון נגד שלושה יעדים אזרחיים בירדן, אך הכוחות הונחו להימנע מפגיעה באזרחים.
המבצע נועד להזהיר את ממשלת ירדן ולהבטיח שתשמור על הגבול ותמנע את פעולות הפת"ח.
התוכנית כללה שלושה יעדים עיקריים: קלקיליה ג'נין וחירבת שונה.
הביצוע הוטל על צוותי קרב חטיבתיים מחטיבות גולני והצנחנים.
ההנחיות לכל הכוחות היו להימנע ככל האפשר מפגיעה בנפש.
הפעולה בג'נין הוטלה על גדוד 202 בפיקודו של אפרים חירם (פיחוטקה).
על החפ"ק פיקד סמח"ט הצנחנים אריק רגב.
המשימה המקורית בג'נין כללה ארבעה יעדים לפיצוץ: בית העירייה, תחנת האוטובוסים המרכזית, טחנת הקמח ובית החרושת לקרח.
על פי החלטת הרמטכ"ל צומצמה התוכנית וכללה לבסוף שני יעדים בלבד: טחנת הקמח ובית החרושת לקרח, כמו כן הוחלט כי למשימה ייצאו 94 לוחמים.
בין מפקדי הפלוגות היו מתן וילנאי ואמנון ליפקין שחק.
הפקודה לפעולה ניתנה לסמח"ט רגב, במפקדת פיקוד צפון, בשעות הבוקר המאוחרות (10:15).
שעת ה-"ש" ל-23:00 לאחר תיאום עם היחידות המסייעות.
גדוד 202 היה באותה עת מפוזר באימונים ברחבי הארץ.
בשעות הצהריים נפגש פיחוטקה המג"ד עם הסמח"ט רגב והם יצאו לתצפית על העיר: בדרך הבחינו בקצין רכוב על ג'יפ אזרחי והחליפו איתו רכב על מנת להתקרב בבטחה אל הגבול מבלי לחשוף את המבצע.
ב-16:00 יצאו המג"ד ושלושת המפ"ים לסיור חטוף ותצפית על ג'נין.
הגדוד התכנס במחנה עמוס וב-18:30 נערכו המסדרים האחרונים לכוחות.
מפאת לוח הזמנים הצפוף לא הועבר תדריך מסודר ובאופן חלקי הוא ניתן בזמן הנסיעה לנקודת היציאה במושב רם און.
המג"ד פיחוטקה העיד כי למפקדים, כולל אותו, לא היה די זמן ללימוד הצירים.
הכוח של גדוד 202 הורכב מכמה כוחות משנה:
חפ"ק חטיבתי בפיקודו של הסמח"ט רגב
כוח בפיקוד המג"ד פיחוטקה - פיצוץ טחנת הקמח
כוח בפיקוד מתן וילנאי - יועד לפוצץ את בית החרושת לקרח.
כוח חסימה ורתק מול תחנת המשטרה של ג'נין בפיקודו של ליפקין
כוח חסימה במטרה למנוע מעבר כוחות תגבורת של הצבא הירדני בפיקודו של דגן.
בשעה 19:30 חצו הלוחמים את הגבול ליד מושב רם און יצאו לכיוון ג'נין.
לאחר 4 ק"מ הציב דגן חסימה על כביש מגידו ג'נין, כ-2.5 ק"מ צפונית-מערבית לג'נין, וכחצי ק"מ משם התמקם חפ"ק הסמח"ט.
לאחר כמה מאות מטרים נוספים נשלח הכח של ליפקין לכיוון תחנת המשטרה.
ליפקין טעה בניווט וכאשר הגיע ליעד, זיהה אותו כבית הדו קומתי היחיד באזור, הוא סבר שזו המשטרה ומיקם שם את כוח הרתק.
בדיעבד הסתבר כי נראה שכוח הרתק פגע בטעות במנזר או כנסייה.
הכוח העיקרי בפיקודו של פיחוטקה המשיך בתנועה אל לב העיר ג'נין.
ההתקדמות הייתה מאוד איטית, הן בגלל חוסר ההכנה הלקויה בלימוד הציר והן עקב תוואי השטח הקשים שכללו מטעים עם גדרות רבות ולאחר מכן תנועה ברחובות בין הבתים.
עם ההגעה ליעד התקשה פיחוטקה בזיהוי וודאי והסתמך על עגלות שחנו ליד הבניין ולפי הבנתו שימשו להובלת הקמח.
דרך חלון אחורי הוכנסו המטענים על ידי קצין החבלה.
מטעני החבלה הופעלו והכח התפנה במהירות ובשעה 02:15 הגיע למושב רם און.
הפיצוץ גרם להתלקחות שרפה גדולה עקב פיצוץ חביות דלק שהיו בתוך הבניין.
טחנת הקמח לא הושמדה (הרס חלקי).
הכוח של וילנאי נתקל אף הוא בבעיית ניווט והתקשה באיתור המיקום של בית החרושת לקרח.
לאחר איתור היעד, השתלט הכוח על אזור המבנה.
תוך כדי פריצת המבנה וטיפול במטענים הגיע לאזור כוח סיור של ארבעה חיילים ירדניים.
אחד החיילים הירדנים פתח באש ולאחר קרב יריות קצר נסוגו חיילי הסיור הירדני.
אנשי הכוח הפעיל ואת המטענים אשר גרמו להשמדתו של בית החרושת.
קרב היריות גרם גם לכוח החסימה של ליפקין לפתוח לעבר מה שהם זיהו כתחנת המשטרה.
הפעולה בקלקיליה הוטלה על גדוד 890. מח"ט הצנחנים רפאל איתן (רפול) הצטרף לפעולה והיה בחפ"ק החטיבתי.
היעד היו שתי תחנות הדלק אשר נמצאו על הכביש המגיע מאזור קיבוץ אייל ושעליו עומדים עדיין שרידי המשטרה ההרוסה אשר פוצצה במבצע שומרון באוקטובר 1956. משני צדדיו של הכביש היו שש משאבות דלק.
בדרכו עבר הכוח שטחים בנויים ומאוכלסים.
עם ההגעה ליעד זיהו החיילים כי במקום נערכה באותה עת מסיבה.
החיילים המתינו עד שאחרוני החוגגים יעזבו את המקום ואז פתחו בפעולה תוך שהם מתפצלים לשתי חוליות, האחת לתחנה הצפונית והשנייה לתחנה הדרומית.
שישה אזרחים ירדנים, אשר ישבו בבית קפה סמוך, הופתעו והורחקו מהמקום יחד עם עוד שומר של תחנות הדלק על מנת שלא ייפגעו.
הכח פוצץ את התחנות וחזר לשטח ישראל ללא נפגעים וללא פתיחה באש.
על חטיבת גולני בפיקודו של אורי בר-רצון הוטל לבצע את הפשיטה לעבר שונה.
היעדים היו חוה גדולה שבה התאמנו אנשי הפת"ח וביתו של בעל החוה, שהיה מוכר כאיש אמונם של המחבלים.
התכנון המקורי כלל פגיעה בכמה נקודות נוספות ביעד אשר בוטלו על ידי רבין.
פעולת החטיבה הייתה גדולה ומורכבת, שכן כללה פיצוץ יעד שצפויים היו להימצא בו אנשי הפת"ח, והייתה כרוכה בחציית הירדן.
הכוח של גולני הורכב מכוחות משנה שיועדו למשימות השונות:
כוח א' - אבטחת ראש הגשר לחציית הירדן ליד קיבוץ נווה-אור, גדוד 51 ה"בוקעים הראשון".
בפיקודו של המג"ד מיכאל פייקס (נפל במלחמת ששת הימים בקרב שנערך באבו טור שבירושלים).
כוח ב' - חסימת כביש שונה-נהריים, כיתה מגדוד 17, בית הספר למ"כים.
כוח ג' - חסימת דרך העפר משונה לחרבת אום-חרוע, כיתה מגדוד 17.
כוח ד' - כיבוש והריסת החוה המורכבת משלושה מבנים, שתי מחלקות מוקטנות מהסיירת, עליהן פיקד משה גת (גרוברט) מג"ד 13.
כוח ה' - כיבוש והריסת ביתו של בעל החוה בפיקודו של מפקד הסיירת דוד כהן.
כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקודם של דוביק תמרי וסגנו אהוד ברק, תוכנן להציב את הגשר למעבר הירדן.
על פי התוכנית, הכוחות היו אמורים לחצות את נהר הירדן על גבי גשר מיוחד שפותח בסיירת מטכ"ל, אך הגשר קרס ודוד כהן החליט שחייליו יחצו את הנהר בתוך המים.
לאחר חציית הירדן, פוצלו האבטחות והכוח החל להתקדם לעבר היעד, מרחק של כ-4.5 ק"מ.
זמן קצר לאחר הפיצול נתקלה אחת החסימות במארב ירדני וזה פתח עליה באש.
לאחר קרב יריות קצר הצליח הכוח להניס את הירדנים אשר השאירו במקום ציוד צבאי.
בהגעה ליעד התפצלו הכוחות לכוח בפיקודו של משה גת שפנה לעבר מבני החווה וכוח שני בפיקודו של דוד כהן שפנה לעבר ביתו של בעל החווה.
כל המבנים פונו מהאוכלוסייה האזרחית והושמדו.
בדרך חזרה אירעה התפוצצות בכליו של קצין החבלה.
התקלה אירעה כתוצאה מהתפוצצות פתיל רועם בתוך אשפת התחמושת, שהייתה צמודה לחגור של אחד הלוחמים.
כתוצאה מכך התפוצצה גם מחסנית מלאה עם כדורים, שרסיסיה פגעו בשישה חיילים נוספים.
הירדנים דיווחו על חמישה הרוגים וארבעה פצועים.
לטחנת הקמח בג'נין נגרם נזק אך היא לא הושמדה.
חוות אום–חירוע, על יד הכפר שונה, על מבניה וביתו של אל-קאסם צידקי נהרסו.
בזמן הנסיגה ונשיאת הפצוע התפוצץ בקרב הנסוגים חומר נפץ שהם נשאו.
בסך הכול נפצעו שבעה לוחמים, אחד מהם קשה.
על פי קביעת ועדת שביתת הנשק, לא היו נפגעים ערבים בפעולת קלקיליה.
על פי דיווחי ועדת שביתת הנשק הישראלית ירדנית, הכנסייה הקתולית של ג'נין נפגעה קשה בפעולה של ישראל.
בפשיטה לשונה הירדנים דיווחו על חמישה הרוגים וארבעה פצועים.
על פי דיווחים אחרים נהרגו ונפצעו 15 חיילים ירדנים.
ועדת שביתת הנשק הישראלית ירדנית גינתה בחריפות את ישראל על הפשיטה לג'נין.
ירדן נוקתה מהאחריות לחבלה ברמת הכובש ובעפולה.
מבצע "צמצום טווח" היה מבצע שנועד לחסום מעבר מחבלי חזבאללה מהכפר מיידון אל נקודות תצפית בדרום לבנון.
ב-22 בפברואר 1999, ז' באדר ה'תשנ"ט, יצא כוח של סיירת צנחנים לבצע מארב בשטח בו התבצעה פעילות עוינת של מחבלים בקלעת ג'בור בדרום לבנון.
הכוח נקלע למארב של מחבלי החזבאללה, ומהאש נהרגו מפקד הסיירת, קצין ההנדסה ומפקד אחד הצוותים בסיירת.
הכח חצה את הקו האדום לאחר תנועה ארוכה וטיפוס לגובה של 1,200 מטר באזור קלעת ג'בור.
בהגיעם לשיא הגובה של הרכס, הלך מפקד היחידה , יחד עם קצין ההנדסה לסרוק את שטח העמדה, שהיה באזור תלול מרובה סבך ובולדרים, ובו גם שאריות שלג.
כאשר התקרבו לעמדה נפתחה עליהם אש ממרחק קצר, כמטר וחצי, ממנה נהרגו איתן ולירז.
, מפקד הצוות, רץ לחלץ את השניים אף על פי שידע שהוא עלול להיהרג במלכודת האש.
הוא השיב באש, קרא לשאר הלוחמים לבוא לסייע, ולמעשה תפס פיקוד על הכוח.
בעת ניסיון חילוץ ההרוגים נפגע דוד גרנית מצרור ונפצע אנושות.
הוא הספיק להורות לחיילים שבאו לחלצו לטפל בפצועים האחרים קודם לפני שמת מפציעתו.
לאחר חילופי אש קשים עם המחבלים חולץ הכוח לארץ במסוק ובו הפצועים וההרוגים.
על הלחימה בקרב הוענקה תעודת הערכה של אלוף פיקוד צפון גבי אשכנזי למיכאל ברוכי, לוחם שנכנס מיד אחרי דוד לחילוץ הנפגעים ונפצע שלוש פעמים במהלך הקרב, וצל"ש אלוף פיקוד צפון לדוד גרנית בו נאמר:
לזכרו של איתן הוקם מצפה ליד בית הוריו ברמות נפתלי, ומדי שנה מתקיים לזכרו כנס מנהיגות במכללת תל חי.
לזכרו של דוד הוקם גן הנצחה ביישוב עפרה.
מבצע פנתר ורוד היה מבצע צבאי משותף לסיירת צנחנים, עורב צנחנים, יחידת מגלן וחיל האוויר בדרום לבנון ב-14 באוקטובר 1994.
ההחלטה על יציאה למבצע הגיעה בעקבות התקפת מחבלים ממנה נהרגו חיילי צה"ל.
לאחר התקפה זו נכנסו היחידות לנוהל קרב ארוך של כחודשיים וחצי.
במהלך נוהל הקרב שארך אספו כוחות סיירת צנחנים ומגלן מודיעין על אזור ג'בל צאפי ובסיס פעילות לפעילי החזבאללה בדרום לבנון במזרעת כפרה שליד כפר ג'בע .
לוחמי העורב התאמנו עם הציוד הייעודי לפעולה, הפעלתו ושיתוף פעולה עם הכוחות האחרים.
בליל 14 באוקטובר 1994 יצאו הכוחות רכובים על גבי רכבי מרצדס וביצעו איגוף גדול בתוך השטח שמצפון לקו האדום.
על הכח העיקרי פיקד סרן אמיר ברעם, מפקד פלנ"ט צנחנים.
לאחר הפריקה מהרכבים והליכה רגלית, הגיע הכוח מהעורף לכפר מזרעת כפרה, ששימש כבסיס פעולה מרכזי לחזבאללה.
הכוח הכווין וסימן את המטרות למסוקי חיל האוויר שהשמידו את המבנה בו שהו המחבלים והרגו ארבעה מהם.
מבצע פריחת הדובדבן בלילה (ביפנית: 夜櫻作戰, באנגלית: Operation Cherry Blossoms at Night) היה תוכנית יפנית, שהגה הרופא הצבאי היפני שירו אישיאי בשלהי מלחמת העולם השנייה, במסגרתה תוכננה תקיפה באמצעות נשק ביולוגי של מרכזי אוכלוסייה בדרום קליפורניה שבארצות הברית, תוך שימוש בפתוגנים שיוצרו על ידי יחידה 731 של אישיאי.
המבצע תוכנן להתקיים במהלך ספטמבר 1945, אך בשל כניעתה של האימפריה היפנית באוגוסט 1945 לא יצא אל הפועל.
יחידה 731 הוקמה ב-1936 על ידי הצבא היפני בעיר חרבין שבסין, שהייתה אז חלק ממדינת החסות היפנית מנצ'וקוו.
מטרתה המוגדרת של היחידה הייתה ביצוע מחקרים בתחום הלוחמה הביולוגית והכימית, תוך שימוש בפרקטיקה של ניסויים בבני אדם.
במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ובהמשך במהלך מלחמת העולם השנייה, השתמשו היפנים בפתוגנים שונים, ביניהם הפתוגנים הגורמים למגפות דבר הבלוטות, כולרה, אבעבועות שחורות, בוטוליזם וגחלת, כנשק ביולוגי.
פצצות המכילות פתוגנים אלו הוטלו על לוחמים ועל ריכוזי אוכלוסייה שונים בסין.
על פי הסימפוזיון הבינלאומי מ-2002 בנושא פשעי לוחמה ביולוגית, עמד מספר ההרוגים כתוצאה מלוחמה ביולוגית וניסויים בבני אדם שבוצעו על ידי הצבא היפני הקיסרי על כ-580,000 בני אדם.
על פי מקורות אחרים כ-400,000 סינים מתו כתוצאה מלוחמה ביולוגית יפנית.
במהלך החודשים הראשונים שלאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, תכננו היפנים להשתמש בנשק ביולוגי כנגד ארצות הברית.
במרץ 1942, בזמן המערכה בפיליפינים, שקלו היפנים לשחרר כ-150 מיליון פרעושים נושאי מחלות, במסגרת עשר מתקפות נפרדות כנגד האמריקאים, אך כניעתם של האמריקאים בקרב בטאן, שמה קץ לתוכנית זו.
בסביבות נובמבר 1944 שיגרו היפנים 9,300 פצצות תבערה ופצצות כנגד בני אדם, באמצעות בלונים שטסו בגובה של כעשרה קילומטרים ונסחפו מזרחה על ידי הרוח.
במתקפה זו נהרגו שישה אזרחים אמריקאים בעיירה בלי שבאורגון.
כמו כן נגרם נזק לקווי החשמל שסיפקו אנרגיה למשאבות הקירור של הכור הגרעיני שפעל בהנפורד שבמדינת וושינגטון במסגרת פרויקט מנהטן, אך הכור לא ניזוק בשל הפעלת מערכת הגיבוי.
במהלך קרב איוו ג'ימה תוכננה התקפה ביולוגית נוספת כלפי האמריקאים.
לדברי הטייס שוחי מטסומוטו, שני דאונים הנושאים פתוגנים אמורים היו להיות משוחררים במהלך הקרב, אך התוכנית מעולם לא יצאה אל הפועל.
במהלך החודשים האחרונים של המלחמה תכנן אישיאי מתקפה ביולוגית על אדמת ארצות הברית.
שם הקוד שניתן למבצע היה "פריחת הדובדבן בלילה" ("Cherry Blossoms at Night") ומטרתו הייתה הפצת מגפה בסן דייגו באמצעות מטוסים שיפעלו בשעת לילה.
התוכנית הושלמה ב-26 במרץ 1945 ועל פיה אמורות היו חמש צוללות מסוג I-400 class להפליג מערבה לכיוון האוקיינוס השקט, כאשר על סיפונה של כל אחת מהן שלושה מטוסי אייצ'י M6A עמוסים בפרעושים נגועים.
הצוללות אמורות היו לעלות אל פני הים ולשגר את המטוסים אל עבר המטרות, ואילו המטוסים היו אמורים לפזר את הפרעושים באמצעות בלוני נפץ או להתרסק בשטח ארצות הברית.
על פי התכנון אמורה הייתה המתקפה לגרום למותם של אלפי בני אדם.
המשימה נחשבה כמסוכנת ביותר עבור הטייסים והיוותה למעשה משימת קמיקזה.
ראש המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי יושיג'ירו אומזו, הטיל בתחילה וטו על התוכנית מסיבות לוגיסטיות של מחסור בצוללות מתאימות, אך בתחילת אוגוסט 1945 הוא אימץ את הרעיון, לאחר שהצי הקיסרי היפני אישר כי יש ברשותו מספיק צוללות על מנת לבצע את התוכנית בצורה טובה.
ארתה מיזוג'צי, שהיה מפקדה של יחידה 731 של הצי היפני, סיפר כי עד 15 באוגוסט נבנו רק 3 צוללות מדגם I-400, אך ההערכה בצי הייתה כי עד ל-2 בספטמבר יבנו 2 או 3 צוללות נוספות.
המבצע תוכנן לצאת לפועל ב-22 בספטמבר 1945, אך בשל הודעתה של ממשלת יפן על כניעתה ב-15 באוגוסט, התוכנית לא מומשה.
מבצע צריף משמר היה מבצע חקירה בן שנתיים של לשכת החקירות הפדרלית (FBI) בנושא שחיתות בגופי אכיפת החוק של פוארטו ריקו.
המבצע הגיע לסיומו ב-6 באוקטובר 2010, עם סדרת פשיטות לפני עלות השחר שהובילה למעל 130 מעצרים של אנשי משטרת פוארטו ריקו ומחלקת הכלא והשיקום של פוארטו ריקו, כמו גם אנשים אחרים.
המבצע החל בשעה 3 בבוקר, כאשר 65 צוותים טקטיים, כולל SWAT וצוות חילוץ בני ערובה (HRT), התפשטו ברחבי האי בסדרה של מעצרים חשאיים.
במבצע השתתפו מגוון אנשי FBI - צוות משא ומתן למשברים, אנשי צוות איסוף ראיות, כלבנים ו-80 אנשי רפואה ואחיות, מנתח טראומה ואף וטרינר.
החוט המרכזי של השחיתות היה שוטרי אכיפת החוק המספקים הגנה ושירותים אחרים לסוחרי סמים בפוראטו ריקו.
למעלה מ-1,000 סוכני FBI ניהלו את הפשיטות.
הסוכנות אפיינה את הפעולה כ"ככל הנראה תיק השחיתות הגדול במשטרה בתולדות ה-FBI."
כתבי האישום שהוכרזו ב-6 באוקטובר כללו:
61 שוטרים ממשטרת פוארטו ריקו
16 שוטרים ממחלקות משטרה עירוניות שונות
12 קצינים ממחלקת הכלא של פוארטו ריקו
44 אחרים הקשורים לסוכנויות כולל צבא ארצות הברית, המשמר הלאומי של פוארטו ריקו והמנהל לביטוח לאומי
השוטרים הנאשמים ספגו עונש מרבי של 15 שנות מאסר.
מבצע פנדורה היה מבצע של הק.ג.ב.
נגד ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה במסגרת כוונה לפתוח במלחמת גזע שתכלה ותשמיד את ארצות הברית.
הק.ג.ב הורה על שימוש בחומרי נפץ כדי להחמיר את המתיחות הגזעית בעיר ניו יורק.
ב-25 ביולי 1971 הורה ראש מחלקת צפון אמריקה של ק.ג.ב, אנאטולי טיכונוביץ' קירייב, לתחנת ניו יורק להמשיך במבצע.
הק.ג.ב היה אמור לשתול חבילת נפץ מושהית בשכונה שבה מתגוררים שחורים, כשהיעד המועדף על קירייב היה "אחת המכללות השחורות".
לאחר הפיצוץ הוטלה על התחנה לבצע שיחות טלפון אנונימיות לשניים או שלושה ארגונים שחורים ולטעון שהפיצוץ הוא מעשה ידי הליגה להגנה יהודית.
מבצע צור ישראל היה מבצע ממשלתי להעלאתם לישראל של בני שארית יהודי אתיופיה, רובם צאצאי ביתא ישראל אשר לא נכללו בגלי העלייה הקודמים.
חלקו הראשון של המבצע החל ב־3 בדצמבר 2020 והסתיים ב־15 במרץ 2021. חלקו השני חודש בהחלטת ממשלת ישראל השלושים ושש ב־28 בנובמבר 2021 והסתיים ביולי 2023. המבצע נערך בשיתוף הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
בסך הכול עלו במסגרתו כ־5,000 עולים.
שם המבצע נבחר בשל שלוש סיבות מרכזיות: מועד תקופת התחלת המבצע בחג החנוכה, ציון המושג "צור ישראל" המופיע בחתימת מגילת העצמאות וציון התפילה לשלום המדינה.
סוגיית הממתינים באתיופיה מהווה נושא ציבורי ופוליטי מתמשך בישראל, במיוחד בקרב יוצאי אתיופיה.
משפחות רבות הגיעו לישראל בזמן שקרוביהם נותרו מאחור והמתינו שנים רבות לעלות ארצה.
מרבית הממתינים עזבו את הכפרים בהם חיו והתגוררו סביב שני מתחמים באדיס אבבה ובגונדר, חלקם כבר מאז שנות ה-90, שם חיו בתנאי מחיה קשים, בחוסר ודאות ובציפייה להתאחד עם בני משפחותיהם.
רבים מהם נסמכו כלכלית על קרוביהם בישראל או על כספי תרומות, וזאת לאחר שעזבו את רכושם ואדמתם עם הגעתם למתחמים.
עם התפרצות נגיף הקורונה בעולם הוחרף מצבם של הממתינים.
המשבר הכלכלי שנלווה למשבר הבריאותי הוביל להתייקרות מחירי המזון באתיופיה ולכך שרבים מהממתינים סבלו מתת תזונה, בהם שנמצאו בסיכון חיים ממשי.
בין היתר, נמצא כי כ-50% מילדי הקהילה היהודית סבלו מבעיות של תת-תזונה.
מבחינת סטיית תקן, לא עמדו הילדים ברף מבחינת גובה, משקל ומשקל ביחס לגובה.
לדברי ד"ר מוריס "אנחנו עומדים בפני אסון הומניטרי, מאות ילדים במצוקה של ממש מתת-תזונה.
ילדים עם ראש גדול מדי ויד רזה כמו קיסם."
בחודש אוקטובר 2020 פרצה באתיופיה מלחמת תיגראי, כתוצאה ממנה מצאו עצמם ממתיני העלייה שמחנה העלייה בגונדר בסכנה.
בנוסף, מכת ארבה שפגעה ביבולים הגבירה את מצוקת הממתינים במחנות.
על רקע זה קיים מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה מספר הפגנות לאור המצב באתיופיה, בהשתתפות אלפי מפגינים ובדרישה מהממשלה לקיים מבצע להעלאת כלל הממתינים.
החלטת ממשלה מספר 429 "צור ישראל"
ב-12 באוקטובר 2020 התקיימה ישיבת ממשלה, ובה נקבע כי 2,000 ממתינים יועלו עד לסוף חודש ינואר 2021. בהחלטה פורטו הקריטריונים לעלייה, ולפיהם יאושרו המועמדים אשר הוריהם נכנסו לישראל מכוח החלטות קודמות בעוד שהילדים נותרו באתיופיה.
עוד הודגש בהחלטה, כי מועמדים אלו יוכלו להביא יחד עמם את בני זוגם הנשואים להם, את ילדיהם הקטינים, את ילדיהם הבגירים שהם רווקים וללא ילדים, ואת ההורה האחר שאינו בארץ.
עוד הוחלט בממשלה כי שרת העלייה והקליטה פנינה תמנו שטה תגיש מתווה המשך להעלאתם הכוללת של כלל הממתינים במחנות באתיופיה, אך בשל פיזור הממשלה לא יצאה החלטה זו לפועל.
תקציב ההחלטה עמד על כ-380 מיליון שקלים.
ב-15 במרץ 2021 הסתיים המבצע, לאחר שהובאו לישראל 2,000 עולים מאתיופיה.
מרבית הממתינים לא נתפשים כיהודים לפי הרבנות בישראל, אולם הם מוגדרים "זרע ישראל" ועם הגעתם לארץ הם עוברים "גיור לחומרא".
בהתאם להחלטות הממשלה, כניסתם של העולים נעשתה מסיבות הומניטריות מכוח חוק הכניסה לישראל ולא מכוח חוק השבות.
עם הגעתם לישראל נדרשו העולים לעבור הליך גיור לחומרא.
ההחלטה קבעה עוד כי משרדי העלייה והקליטה ומשרד הפנים יגבשו מתווה כולל לסיום סוגיית הממתינים באתיופיה.
יוקם צוות בין-משרדי שיבחן את זכותם של יתר הממתינים וייתן תשובה סופית מי זכאי להגיע לישראל.
המטרה היא סגירת מתחמי ההמתנה באתיופיה וחזרה לבחינה הרגילה של עמידה בתנאי חוק השבות עבור המבקשים לעלות מאתיופיה.
לאחר כשנה של הפסקה חודש המבצע ביוני 2022, עם הגעתם של 341 עולים בשתי טיסות.
במהלך שנת 2022 עלו לישראל כ־1,550 עולים במסגרת השלב השני.
ביולי 2023 הגיעו אחרוני העולים במבצע, ובסך הכול עלו במסגרתו כ־5,000 עולים.
נכון למועד סיום המבצע הוערך כי כ־9,000 ממתינים נוספים נותרו באתיופיה.
מבצע קאובוי הוא קרב שהתרחש בימים האחרונים של הזירה האירופאית במלחמת העולם השנייה, ב-28 באפריל 1945, בעיירה הוסטאו שבפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה (כיום בצ'כיה).
הקרב יוצא דופן משום שכוחות אמריקאיים נלחמו לצד כוחות גרמניים מהורמאכט, כנגד הואפן אס אס.
בית הספר הספרדי לרכיבה הוא מוסד אוסטרי יוקרתי שקיים עוד מהמאה ה-18, וידוע בסוסים היפים והאתלטיים שהוא מגדל ומאלף.
לאחר האנשלוס ב-1938, הסוסים הועברו לחווה בעיירה הוסטאו, בצ'כוסלובקיה הנאצית.
הנאצים התכוונו להשתמש בסוסים כחלק מתוכנית איגניקה להרבעת גזע של "סוסים אריים", שיוכלו לשמש גם בלחימה מודרנית.
בחווה היו כ-1,200 סוסים, מתוכם כמעט 400 סוסי ליפיצן, וכ-400 שבויי מלחמה שעבדו בחווה.
לפי ועידת יאלטה, צ'כוסלובקיה הייתה אמורה לעבור לידי הסובייטים.
בימים האחרונים של החזית האירופאית במלחמת העולם השנייה, הוסטאו נמצאה בנתיב ההתקדמות של הצבא האדום ממזרח.
ממערב נמצא הקורפוס ה-12 של הארמייה השלישית, בפיקוד הגנרל ג'ורג' פטון.
לקראת הפלישה הסובייטית, עלו חששות לגורל הסוסים.
במהלך שחרור הונגריה, הרוסים השמידו את אוסף סוסי הליפיצן המלכותי של הונגריה (הרגו חלק מהסוסים, ואחרים שוחררו לחופשי ואבדו), ועלה חשש שהטרגדיה תחזור על עצמה בחווה בהוסטאו, דבר העלול להוביל לאובדן סוסים שהורבעו במשך מאות שנים, ונחשבים ליפים וייחודיים מאוד.
ראש בית הספר הספרדי לרכיבה, אלויס פודהייסקי , שהיה מדליסט אולימפי ברכיבה על סוסים וקצין ורמאכט בדרכת מייג'ור, יצר קשר עם הגנרל פטון והשיג הסכם שלפיו האמריקאים יגנו על הסוסים היקרים.
בנוסף, בחווה עצמה, חלק מהוטרינרים והחיילים הגרמנים רצו ליצור קשר עם הכוחות האמריקאים כדי להציל את הסוסים.
ייתכן שהיה לחיילים הגרמנים גם אינטרס אנוכי, מאחר שבשלב זה היה להם ברור שיאלצו להיכנע לסובייטים או לאמריקאים, ומוטב להיכנע לאמריקאים.
לבסוף הגיעו להסכמה לפיה כוחות אמריקאים ייכנסו לטריטוריה לטובת חילוץ הסוסים, וחיילי הוורמאכט בחווה ייכנעו.
המבצע לא היה קל ממספר סיבות:
רק הכוחות הגרמניים בחווה הכירו את ההסכם והסכימו לכניעה.
כוחות הגנת הגבול הגרמניים וכוחות ואפן אס אס לא היו חלק מההסכם.
פינוי מאות הסוסים שהיו בחווה הוא מבצע מורכב לוגיסטית.
נוסף על כך, רבות מהסוסות היו בהיריון או ילדו לאחרונה.
צ'כוסלובקיה ניתנה לברית המועצות בוועידת ילטה, ולכן כנראה שהצבא האדום לא היה מרוצה מהמבצע לו היה מגלה עליו.
החיילים האמריקאים היו מותשים לאחר חודשים של לחימה אינטנסיבית באירופה.
גנרל פאטון נתן פקודות ליצור כוח משימה בדחיפות, במטרה להקדים את הסובייטים, אך כח האדם הזמין היה דל.
לבסוף הוקצאו שתי יחידות סיור קטנות, שמנו 325 חיילים, רכבי קרב משוריינים M8 לסיור, תותחי הוביצר שהותקנו על רק"מ, ומעט טנקים קלים מדגם M24 צ'אפי.
חלק מחיילים אלו שירתו כפרשים בעבר.
הנתיב לחווה היה באורך כ-30 קילומטר, אל תוך שטח תחת כיבוש גרמני.
בשטח נכחו אלפי חיילים גרמנים, כולל דיוויזיית הפאנצר ה-11 ודיוויזיה משוריינת נוספת (אך לשתי הדיוויזיות המשורינות היה חסר כוח אדם).
הכוחות האמריקאיים הצליחו לחדור את הגבול הגרמני ולהגיע לחווה ללא קרבות משמעותיים.
בחווה, מפקד הכח האמריקאי, מייג'ור רובט אנדרוס, נתקל באתגר של פינוי הסוסים.
מאחר שכמות הסוסים הייתה גדולה מגודל הכוח האמריקאי, אנדרוס גייס שבויי מלחמה ממדינות הברית (כולל בריטים, ניו זילנדרים, צרפתים, פולנים וסרבים), ששוחררו ממחנות ריכוז באזור.
אנדרוס חימש חיילי ורמאכט, אף על פי שטכנית הוגדרו כשבויי מלחמה.
הוא אפילו הסכים לקבל את עזרתו של קוזאקי אנטי-קומוניסט, הנסיך אמסוב, שפיקד על כח קטן של פרשים קוזאקים שערקו מדיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה הגרמנית.
בזמן שהכוחות החלו לנסות לפנות את הסוסים, כוחות של הואפן אס אס תקפו.
נגדם, לצד הכוחות האמריקאים, נלחמו שבויי המלחמה ששוחררו, העריקים הקוזאקים וחיילי הוורמאכט.
במהלך הקרבות, שני הצדדים ספגו אבידות, אך לבסוף כוחות הואפן אס אס נסוגו.
מיד לאחר מכן, החל פינוי הסוסים.
על חלקם רכבו, חלקם הובלו רגלית בשיטות של בוקרים, וסוסים אחרים (כולל סייחים) הובלו במשאיות אמריקאיות וגרמניות.
יש שקראו לאופן הפינוי "בסגנון קאובוי".
טנקים סובייטים הופיעו באזור בסמוך לסיום הפינוי, ובחרו שלא להתעמת עם הכוחות האמריקאים.
המבצע הסתיים כשהסוסים הגיעו לשטח בטוח בשליטת האמריקאים.
קולונל ריד, קצין בכיר שאישר את המבצע ופיקד עליו, אמר: "מאסנו במוות והרס, רצינו לעשות משהו יפהפה".
לואי הולץ, ששירת כלוטננט בכוח האמריקאי במבצע, אמר ב-1995: "חשבנו שיש לנו הזדמנות להציל פיסת תרבות עבור שאר העולם.
הרגשנו שסוף המלחמה קרוב, והלך הרוח הזה אפשר ליופי לשוב".
הגנרל פטון כתב על המבצע: "זה כנראה שגוי לאפשר לאמנות ברמה גבוהה להיעלם מהעולם, לא משנה מה היא האמנות.
ועבורי, אילוף סוסים ברמה גבוהה הוא בוודאי יותר מעניין מציור או מוזיקה".
ב-1963 דיסני הפיקו סרט עליליתי שמבוסס על המבצע, נס הסוסים הלבנים.
ב-2015 אולפני פרמאונט רכשו את הזכויות ליצירת עיבוד קולנועי לספר עיון שעוסק במבצע, אך נכון ל-2023 לא התחילו לצלם את הסרט.
נכתבו על המבצע מספר ספרי עיון, כולל אוטוביוגרפיה של פודייסקי, ספר עיון מאת סטיבן טאלטי ועוד.
ב-1982 כמחווה דיפלומטית של אוסטריה לארצות הברית, הוצג במדשאת הבית לבן מופע של סוסי הליפיצן של בית הספר הספרדי לרכיבה, אל מול הנשיא רונלד רייגן.
שר המסחר האוסטרי העניק לרייגן סוס כמתנה, ואמר: "הסוס הזה מסמל את הכרת התודה של הכלכלה האוסטרית לארצות הברית, על התמיכה הנדיבה שלכם בהבאת חופש ובהבאת כלכלה חופשית ויעילה אחרי מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, אני זוכר בחום איך הסוסים האלה ניצלו בידי הגנרל פטון".
בנוסף, במשרדי בית הספר הספרדי לרכיבה תלוי לוח שיש להנצחת המבצע.
מבצע צפלין היה תוכנית סודית ביותר של גרמניה הנאצית לגיוס שבויי מלחמה סובייטים לצורך פעולות ריגול וחבלה מאחורי קוי החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
המבצע, פעל מאמצע 1942 ועד סוף המלחמה באביב 1945.
במסגרת המבצע, התכוונו הגרמנים לשלוח כמות גדולה של סוכנים לרוסיה הסובייטית, במטרה לאסוף מודיעין צבאי ולסכל פעולות חבלה של הפרטיזנים הסובייטים.
לצורך כך, גויסו אלפי שבויי מלחמה סובייטיים ואומנו במחנות מיוחדים.
עם זאת, בשל מחסור במגויסים אמינים ובמשאבים, נאלצו הגרמנים לצמצם את היקף המבצע ולהתמקד במשימות ממוקדות יותר.
מבצע צפלין היה צריך להיות מבצע משמעותי באיסוף מודיעין בחזית המזרחית, אך משימותיו השאפתניות יותר הניבו תוצאות מועטות.
המבצע זכה להצלחה מסוימת בקווקז, שם שאפו עמי הקווקז להתנתק מברית המועצות, אך משימות אחרות, כגון חבלה בתחנות כוח ליד מוסקבה או המזימה לרצוח את יוסיף סטלין, נכשלו.
מקורו של מבצע צפלין היה ביחידות ניידות לחקירת שבויי מלחמה סובייטים (Aussenkommando) שנשבו במהלך מבצע ברברוסה.
שבויים סובייטיים, בעיקר כאלו שאיבדו את יקיריהם בגלל הדיכוי הסובייטי או שלא היו רוסים אתניים, היו מוכנים לשתף פעולה עם הגרמנים.
הרעיון להרחיב את הפעילות מעבר לאיסוף מודיעין צבאי עלה "מלמטה" מתוך שורות הדרגים הנמוכים בגרמניה, והובא לידיעתם של ריינהרד היידריך והיינריך הימלר.
תוכנית המבצע גובשה בקיץ 1942 למרות שמוקדם יותר באותה שנה הוסכם כי פעולות ריגול יישארו תחת סמכותו של ארגון אבווהר.
מבצע צפלין היה אמור לטפל בחוסר המודיעין על ברית המועצות וליצור משקל נגד לפעילות הפרטיזנית הסובייטית המתרחבת.
לגרמנים לא הייתה בעיה למצוא שבויים שהיו מוכנים להתגייס, שכן רבים מהם סבלו מרעב ומייאוש וראו במבצע צפלין סיכוי לשרוד.
עם זאת, הם התקשו למצוא מגויסים מתאימים.
בעוד שהגרמנים העדיפו לגייס אנטי-קומוניסטים משכילים, רוב שבויי המלחמה האנטי-קומוניסטים לא היו משכילים בשל הדיכוי הסובייטי הממושך.
המגויסים נשלחו למחנות מיוחדים, שם למדו טכניקות חבלה, שידור רדיו ותעמולה.
ההכשרה כללה גם תעמולה אנטי-קומוניסטית, עם דגש על שנאה ל"יודאו-קומוניזם".
כמו כן, הגרמנים טיפחו שאיפות לאומיות בקרב קבוצות אתניות, כמו עמי הקווקז ומרכז אסיה.
אסירים בעלי אמונות פוליטיות סותרות, למשל לאומנים אוקראינים ולאומנים רוסים של צבא השחרור הרוסי, נשלחו למחנות נפרדים.
המתגייסים לבשו מדים גרמניים ותנאי חייהם היו דומים לאלו של חיילים גרמנים.
עם זאת, מתגייסים שאובחנו כבלתי כשירים נשלחו למחנות ההשמדה.
סוכני צפלין אחרים הוצאו להורג עם שובם לאחר סיום משימותיהם.
על אי מניעת ההוצאות להורג, וולטר שלנברג, ראש מודיעין החוץ, נידון לשש שנות מאסר במשפט המיניסטריונים שלאחר המלחמה.
האימונים נמשכו בין שבועות ספורים לשלושה חודשים.
אך בשל מחסור במשאבים ובדגש על כמות על פני איכות, הסוכנים לא קיבלו הכשרה מספקת.
התוצאה הייתה כישלונות רבים במשימות, כולל עריקות של סוכנים ואף מעברם לשורות הסובייטים.
לפני 1944 הייתה מעט עקביות בין המחנות שכן ההתמקדות הייתה על כמות על פני איכות.
בשל מחסור במטוסים, היו עיכובים משמעותיים בפריסת הסוכנים.
כתוצאה מכך סוכני צפלין המובטלים החלו בשתית אלכוהול, חלו במחלות מין, וחישבו מחדש את נאמנותם.
אחרים, שהיו עדים לזוועות הגרמניות ושמעו את תעמולת האונטרמנשן, אבדו את המוטיבציה, דבר שהוביל לשיעור גבוה של משימות כושלות ועריקות תכופות.
במקרים רבים, סוכני צפלין הסגרו עצמם ל-נ.ק.ו.ד.
ושתפו פעולה בלחימה כנגד הגרמנים.
מקורות סובייטים טוענים שהם הצליחו לסכל יותר מ-80 מסוכני הרדיו שנתפסו.
יתרה מכך, התלהבות השבויים משיתוף הפעולה עם הנאצים התמעטה לאחר הכישלון הגרמני בקרב סטלינגרד.
כתוצאה מכך, הגרמנים נטשו את הגישה של "כמות על פני איכות" והעדיפו להיות סלקטיביים יותר.
הם בחרו למשימה אסירים רוסים שביצעו עבירות בלתי נסלחות, כמו עריקה או זוועה נגד אזרחים סובייטים, עבירות שימנעו מהם להיכנע אי פעם לשלטונות הסובייטיים.
בינואר 1944, בוועידה בברסלאו, הורה שלנברג להצמיד סוכנים גרמנים לקבוצות רוסיות לצורך בקרה ופיקוח נאותים.
בסוף 1944 ותחילת 1945, מבצע צפלין התמודד עם קשיים רבים באיתור סוכנים רוסים אמינים, על כן הוחלט להשתמש בפולקסדויטשה דוברי רוסית.
מאמצע 1943, מבצע צפלין שמר על קשר עם קבוצות פרו-גרמניות שהושארו בשטחים שמאחורי קו החזית של הצבא האדום שהתקדם לכיוון מערב אירופה.
לדוגמה, בקיץ 1944 יצר מבצע צפלין קשר עם כוחות ה־SS Sturmbrigade RONA ליד בריאנסק.
מבצע צפלין היה חלק ממחלקה 'C באגף VI (מודיעין חוץ) של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA - Reichssicherheitshauptamt).
בעוד שהיחסים עם FHO היו תקינים, היחסים עם האבווהר היו מתוחים ועוינים.
התחרות בין מבצע זפלין לבין האבווהר הייתה אחת מהביטויים ליריבות המתמשכת בין שירות הביטחון של האס דה Sicherheitsdienst (SD, סוכנות הביון של ה־SS והמפלגה הנאצית) לבין האבווהר.
בתוך ה-RSHA עצמו, מבצע צפלין סבל מיריבות בין Amt IV (הגסטפו) לבין Amt VI (מודיעין חוץ).
לקראת סוף המלחמה נעשו ניסיונות לשיתוף פעולה בין מבצע צפלין לצבא השחרור הרוסי (Russian Liberation Army).
צוות מטה מבצע צפלין בוואנזה היה קטן יחסית, וכלל בעיקר אנשי אקדמיה ממכוני המחקר של Ostforschung (גרמנית: "לחקר המזרח").
כדי לתמוך בפעילות המבצע, הוקם בפקודת היינריך הימלר בספטמבר 1942 מכון "האבל" (Havelinstitut) בוואנזה.
המכון שימש כמרכז תקשורת לצורך ניהול קשרים עם סוכנים שפעלו בשטח, וכן כמתקן להכשרת מפעילי רדיו.
המידע שנאסף על ידי סוכני צפלין הועבר לעיבוד והערכה למחלקות אחרות בתוך מחלקה C של משרד הביטחון הראשי של הרייך (RSHA).
רק בקיץ 1944, קבל מטה צפלין אחריות ישירה על איסוף והערכת המידע המודיעיני שנאסף.
לקראת סוף המלחמה, מבצע צפלין יחד עם שאר מחלקה C, פונה להרי האלפים בבוואריה.
בשטח, הסוכנים של מבצע צפלין שובצו ליחידות האיינזצגרופן שפעלו בשטחי הכיבוש הגרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
החל מאביב 1943 חולקו הסוכנים לשלושה מטות עיקריים האופטקומנדו (Hauptkommandos), שכל אחד מהם היה משויך לקבוצת ארמיות: קבוצת ארמיות צפון (Army Group North), קבוצת ארמיות מרכז (Army Group Centre) וקבוצת ארמיות דרום (Army Group South).
עם זאת, המטות דיווחו ישירות למטה מבצע צפלין.
מטה צפון Hauptkommando North הוקם בפסקוב והיה החזק ביותר מבין המטות.
מטה דרום (Hauptkommando South), בשל התקדמות הצבא האדום, נאלץ לעבור ממקום למקום בתכיפות, כשהוא נע בין ברדיאנסק, ווזנסנסק, אודסה, פשמישל ולבסוף להונגריה, שם נדרש לארגון מחדש.
קיומו של מטה מרכז (Hauptkommando Centre) שנוי במחלוקת בין מקורות גרמניים לרוסיים.
ישנה אפשרות כי המטה גייס ואימן שבויי מלחמה, אך מעולם לא פרס את סוכניו באופן מלא.
למטות המבצע (Hauptkommandos) היו יחידות צבאיות מסייעות, שבהן שירתו המגויסים בזמן שהמתינו להצנחתם מעבר לקווי החזית הסובייטיים.
יחידות אלו שימשו את הגרמנים גם להערכת אמינותם ומוכנותם של המגויסים למשימותיהם.
מטה דרום (Hauptkommando South) כלל שתי יחידות צבאיות מסייעות:
יחידה אחת שמנתה כ-200 לוחמים, רובה ככולה מגויסים מגאורגיה.
יחידה נוספת שמנתה כ-350 לוחמים, שהורכבה בעיקר מחיילים ממוצא מרכז-אסייתי.
היחידה המרכז-אסייתית שימשה בעיקר לשמירה על מחנה מטה דרום ועל מפקדת המבצע, אך לא הפכה לגורם משמעותי במבצע או זכתה לתפקידים מרכזיים.
היחידה המסייעת הגדולה ביותר במסגרת מבצע צפלין הייתה משויכת למטה צפון (Hauptkommando North).
בסוף שנת 1941 או בתחילת 1942, הוקמה קבוצת לחימה צבאית בפיקודו של ולדימיר גיל שפעל תחת שם הקוד "רודינוב" (Rodionov).
היחידה הוקמה במחנה שבויים - Stalag IF בעיר סובאלק.
היחידה הראשונה הייתה בגודל של גדוד, והוצבה בתחילה סמוך לעיר פסקוב.
יחידה שנייה הוקמה בסוף 1942 במחנה השבויים סטלאג 319 ליד חלם.
במרץ 1943 אוחדו שתי היחידות לכדי "בריגדת אס אס דרוז'ינה" (SS Druzhina Brigade).
הבריגדה הועברה לאזור העיר גלובוקי בבלארוס, שם השתתפה בפעולות אנטי-פרטיזניות, כולל במבצע קוטבוס (Operation Cottbus) בין מאי ליוני 1943.
היו תוכניות לשלב את בריגדת אס אס דרוז'ינה SS Druzhina בצבא השחרור הרוסי, אך תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
ב-13 באוגוסט 1943, מפקד הבריגדה, ולדימיר גיל, יחד עם כ-2,500 מחייליו, חיסלו כ-90 קציני קישור גרמנים וערקו לצידו של הצבא הסובייטי.
לפי מקורות אחרים, העריקים מנו רק 400 איש מהגדוד הראשון של הבריגדה.
העריקים הקימו את "הבריגדה האנטי-פשיסטית הראשונה", שנלחמה בגרמנים אך הושמדה באפריל 1944 במהלך מבצע אנטי-פרטיזני בשם פריהלינגספסט (Operation Frühlingsfest).
מחנה האימונים הגדול ביותר של מבצע צפלין שנקרא SS Sonderlager Sandberge, היה ממוקם בסנדברגה, כ-1.5 קילומטרים מתחנת הרכבת בברייטן-מרקט (Breitenmarkt, שלאחר המלחמה שונה שמה לשיירקוב שלונסקי - Sieraków Śląski).
בשיא פעילותו, שיכן המחנה כ-2,000 סוכנים, אך לקראת סוף שנת 1944 פונה המחנה לעיר טפלה (Teplá).
מחנה האימונים המרכזי של מטה צפון (Hauptkommando North) היה ממוקם בפסקוב.
מטה מרכז (Hauptkommando Center) הפעיל מחנות אימונים נוספים בעיירות יבלון (Jabłoń), שהייתה כפופה למחנה לובלין (KL Lublin) ונהרסה בשנת 1942, ובעיר קולין (Kolín), שהוקם לקראת סוף 1944. מחנות אחרים הופרדו לפי לאומים.
לדוגמה, מחנה לגיונובו סמוך לוורשה שיכן עמים טורקיים אשר מאוחר יותר נשלחו לשירות ב"לגיון הטורקסטני" (Turkestan Legion).
למבצע צפלין היו יחידות בתוך במחנות גדולים אחרים.
לדוגמה, בשנת 1942 נוהלו שני צריפים מיוחדים במחנה הריכוז בוכנוולד, ומחנות מבצע צפלין פעלו גם במחנה הריכוז אושוויץ עד תחילת 1944. סביר להניח שצריפים אלה שימשו כתחנות גיוס.
במסגרת מבצע צפלין הוקמו מחנות מיוחדים, בשם זונדרלגר Sonderlagers "T" ו-"L", שמוקמו בעיר ורוצלב ולאחר מכן פונו לעיירה בלמאו (Blamau) שבמחוז נידררדונאו (Reichsgau Niederdonau) בתחילת 1944. במחנה זונדרלגר Sonderlager "T", עבדו מדענים וטכנאים רוסים על מחקר טכנולוגי, כגון מערכות שליטה מרחוק, שניתן היה לשלב בנשק גרמני.
בנוסף, הם תכננו משימות שדרשו מומחיות טכנית, כמו ניתוח תשתיות הנפט הרוסיות.
במחנה זונדרלגר Sonderlager "L", עבדו כ-200 מדענים על איסוף נתונים סטטיסטיים, הכנת מפות ושרטוטים מפורטים של ברית המועצות.
התוצרים שלהם כללו דוחות בעלי ערך רב, שנשמרו בחשאי באביב 1945 בתקווה להציע אותם לבריטים או לאמריקנים בתום המלחמה.
הפעילות במחנות אלה נחשבת לאחת ההצלחות הבודדות של מבצע צפלין, בזכות איכות המידע המודיעיני שהופק מהם.
המשימות במסגרת מבצע צפלין החלו ביוני 1942. קבוצות, של ארבעה עד חמישה גברים כולל מפעיל רדיו, הוצנחו לעומק שטח האויב מעבר לקווי החזית, בעוד אחרים חצו את החזית באופן יבשתי.
אנשי הקבוצות צוידו במסמכי זיהוי מזויפים וסכומי כסף גדולים.
הקבוצות קבלו מגוון משימות, שכללו ריגול, פעולות הסחה, חבלה, חדירה לעורף האויב, הפצת תעמולה, עידוד התנגדות ועוד.
תוך זמן קצר הצליחו הגרמנים לגייס בין 10,000 ל-15,000 מגויסים חדשים במחנות אימונים, ומתוכם כ-2,000 עד 3,000 הוכשרו והיו מוכנים לפריסה.
על פי ההערכות, בין השנים 1942 ל-1944 פעלו בין 500 ל-800 סוכנים של מבצע צפלין בתוך שטחי ברית המועצות בכל יום נתון.
עם זאת, לפי מקורות אחרים, מבצע צפלין והאבווהר יחד לא הצליחו להצניח יותר מ-1,750 עד 2,000 סוכנים בסך הכל.
בשל ההתקוממות בצ'צ'ניה, אזור צפון הקווקז וטרנס -קווקזיה, היוו יעד שכיח במיוחד עבור מבצע צפלין, וכן עבור מבצע "שאמיל" של האבווהר (Operation Schamil).
במהלך המלחמה, הוצנחו לאזור זה למעלה מ-50 קבוצות חבלה.
עם זאת, תוצאות המבצע היו דלות.
קבוצות רבות נתפסו או חוסלו זמן קצר לאחר נחיתתן בעוד שאחרות הסגירו עצמן ושיתפו פעולה עם הסובייטים.
מחלקה VI של ה-RSHA (Amt VI), שהייתה אחראית על ניהול מבצע צפלין, לא הייתה מסוגלת לאמת את המידע שהתקבל, ולכן הייתה פגיעה במיוחד לדיסאינפורמציה שהושתלה על ידי כוחות הביטחון הסובייטיים.
רוב המידע על פעילות סוכני צפלין ומעלליהם הגיע ממקורות רוסיים, שהיו להוטים להבליט את יעילותם של כוחות הביטחון הסובייטיים, במיוחד ה- נ.ק.ו.ד.
אחת הפעולות המוצלחות הבודדות של המבצע הייתה חבלה בתחנת הרכבת של פינלנד במהלך המצור על לנינגרד.
עקב חוסר הצלחה, לצד הידלדלות המשאבים, כולל מחסור בדלק למטוסים וביחידות רדיו, נאלצו הגרמנים לזנוח את הרעיון של פריסה רחבת היקף של החבלנים ולשוב להתמקד במטרות המקוריות של איסוף מודיעין בלבד, החל ממרץ 1943.
מבצע צפלין הצליח במידה מסוימת באיסוף מודיעין.
לדוגמה, צוות בן שלושה אנשים הצליח לחדור לתוך הקומיסריון העממי לתחבורה של ברית המועצות ושלח דיווחים על תנועות הצבא האדום.
סוכנים אחרים העבירו דיווחים על תנועות הרכבת מסמארה ומולדיווסטוק .
סוכן יחיד פעל במסגרת המטה של המרשל קונסטנטין רוקוסובסקי, האחראי על מבצע בגרטיון.
באוקטובר 1944, עדיין פעלו 15 צוותים של מבצע צפלין מאחורי קווי החזית הסובייטיים.
עם זאת, כפי שהעיד קצין ממבצע צפלין לאחר המלחמה, מרבית המידע שנאסף במסגרת המבצע הושג דרך חקירות שבויי מלחמה סובייטיים.
המבצע המוצלח ביותר של מבצע צפלין בטרנסקאווקז היה מבצע מיינץ, שבו השתתפו גולים גאורגים, שקיוו לשקם את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
בראש המערך הגאורגי של מבצע צפלין עמד מיכאיל קדיה (Mikheil Kedia בגרוזינית: მიხეილ კედია), שפעל בשנים 1942–1943, קדיה הציג בפני הגרמנים תוכנית לניצול הגבול הפתוח בין טורקיה לברית המועצות, סמוך לבתומי.
שתי חוליות של לוחמים גאורגים הוברחו מעבר לגבול והתחברו עם תשתית המחתרת האנטי-סובייטית המקומית.
הם הצליחו להקים רשת סחר חליפין, שבה העבירו נשק וחומרי חבלה תמורת מידע מודיעיני.
המבצע התנהל בתמיכה שבשתיקה מצד המודיעין הטורקי.
באביב 1944 הרחיב מבצע צפלין את הפעולה, ופרס עוד חמש חוליות בתוך גאורגיה.
עם זאת, בשלב זה היה כמעט בלתי אפשרי לשמור על קשר עם החוליות, שכן טורקיה, תחת לחץ גובר מצד בעלות הברית, ניתקה את היחסים עם גרמניה באוגוסט 1944 וכוחות מדינות הציר נסוגו מיוון באוקטובר 1944.
איוון בסונוב (Kombrig Ivan Bessonov), קצין בדרגת מפקד בריגדה בצבא האדום, נבחר להוביל תוכנית להצנחת חבלנים בסיביר, לשחרור אסירי גולאג ושבויי מלחמה גרמנים, ולהקמת תנועת התנגדות אנטי-סובייטית .
באוקטובר 1942, הוקם מחנה מיוחד בעיר ברסלאו (לאחר המלחמה שונה שמה לורוצלב) לצורך הכשרת 200 סוכנים ו-60 מפעילי רדיו.
בתחילת 1943 הועבר המחנה לעיר לינדסדורף.
עם זאת, רק שלוש קבוצות הצליחו להישלח ליעדים ברפובליקה האוטונומית של קומי Komi ASSR :
בסוף 1943 נשלחו 40 אנשים לאזור סיקטיבקר.
ביוני 1944 נשלחו 7 אנשים נוספים.
כל הקבוצות הללו חוסלו במהרה על ידי אנשי ה-NKVD.
איוון בסונוב עצמו נעצר ביוני 1943 ונשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בקיץ 1943 נבחר אוטו סקורצני להוביל את מבצע "אולם" (Operation Ulm).
מטרת המבצע הייתה להצניח סוכנים באזור הרי אורל כדי שיבצעו חבלה בתעשיית הפלדה הסובייטית בערים במגניטוגורסק ובצ'ליאבינסק.
התוכנית הראשונית שונתה במטרה להתמקד בתשתיות הרשת החשמלית.
מבצע צפלין סיפק כוח אדם, והסוכנים שנבחרו החלו לעבור הכשרה.
עם זאת, עיכובים רבים נגרמו בשל מחסור במטוסים ארוכי טווח מתאימים, דבר שגרם לאובדן שדות תעופה ואתרי שיגור לטובת הצבא האדום המתקדם, דבר שהגדיל את המרחקים שהיה על המטוסים לטוס.
בסופו של דבר, רק קבוצה קטנה של סוכנים נשלחה לאזור וולוגדה למטרות חלופיות.
מתוך מבצע אולם התפתח מאוחר יותר מבצע אייזנהאמר (Operation Eisenhammer), שהיה תוכנית של הלופטוואפה להפצצת תחנות כוח סמוך למוסקבה.
עם זאת, בשל סדרי עדיפויות דחופים יותר ומשאבים מוגבלים, מבצע איזנהאמר בוטל לבסוף.
מזימה מורכבת להתנקש ביוסיף סטלין במוסקבה הפכה למשימה הידועה ביותר שבוצעה על ידי מבצע צפלין.
עם זאת, פרטי האירוע משתנים בין המקורות, שכן מקורות רוסיים שינו את הסיפור מספר פעמים לאורך השנים.
במאי 1942 ערק קצין רוסי בשם שילוב (Shilo), או בשמות חלופיים פוליטוב (Politov) או פוליקוב (Polikov), לשורות הגרמנים.
הקצין התפאר במדליות הסובייטיות שברשותו ובקשריו עם מטה הפיקוד העליון הרוסי (סטבקה).
הסוכן הרוסי אימץ לעצמו את השם והזהות הבדויים של פיוטר איבנוביץ' תברין, (Pyotr Ivanovich Tavrin), הוא התחזה לרב-סרן רוסי פצוע ועבר הכשרה אינטנסיבית ומקיפה במסגרת מבצע צפלין.
התוכנית הייתה להטיס את תברין ואשתו, מפעילת הרדיו לידיה יאקובלבנה שילובה (Lidia Yakovlevna Shilova), לשדה תעופה באזור מוסקבה משם הם היו אמורים להמשיך לעיר מוסקבה במטרה להתנקש בחייו של יוסיף סטלין או של בכירים סובייטים אחרים, ייתכן שב-25 באוקטובר, יום השנה למהפכת אוקטובר.
בליל 3–4 בספטמבר 1944, מטוס תובלה מדגם Arado Ar 232 B המריא מריגה.
המטוס שהוטס על ידי צוות מיחידת הלופטוואפה החשאית Luftwaffe Kampfgeschwader 200, נפגע מאש נ"מ סובייטית ונאלץ לבצע נחיתת חירום סמוך סמולנסק.
המודיעין הנגדי הסובייטי גילה את פרטי התוכנית והמתין למטוס בנקודת הנחיתה המיועדת.
תברין ואשתו לקחו אופנוע רוסי מדגם M-72 עם סירה צידית ונסעו לעבר מוסקבה.
במהלך נסיעתם הם נעצרו על ידי סיור סובייטי שחשד בהם.
גם צוות המטוס נעצר והוצא להורג באוגוסט 1945. תברין ואשתו, שהסובייטים קיוו להשתמש בהם נגד הגרמנים, הוצאו להורג במרץ ובאפריל 1952, בהתאמה.
מבצע צפלין פעל תחת פיקודם של המפקדים הבאים:
שטורמבאנפירר יוהנס קליינרט, מאביב 1942 עד קיץ 1942.
אובר-שטורמבאנפיהרר רודולף אובסגר-רודר (Obersturmbannführer Rudolf Oebsger-Röder) - מקיץ 1942 ועד אביב 1943.
שטנדרטנפיהרר היינץ גרפה (Standartenführer Heinz Gräfe) - מאביב 1943 ועד קיץ 1943.
שטורמבאנפיהרר אריך הנגלהאופט (Sturmbannführer Erich Hengelhaupt) - מקיץ 1943 ועד ספטמבר 1944.
שטנדרטנפיהרר קרל טשירשקי (Standartenführer Karl Tschierschky) - מספטמבר 1944 ועד נובמבר 1944.
מבצע פרש קשוח היה מבצע תקיפות אוויריות ופשיטות ממוקדות שבוצעו על ידי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת והתנועה הדרומית נגד משטר החות'ים בתימן והתחילו בלילה שבין 15 ל-16 במרץ 2025, בעקבות פגיעת החות'ים בנתיבי השיט סביב מפרץ עדן ומצרי באב אל-מנדב.
על פי דובר משרד הבריאות של החות'ים, במהלך המתקפה נהרגו 650 פעילים חות'ים.
לפי פרסומים של הבית הלבן, בין ההרוגים בכירים חות'ים.
עקב התקיפות, החות'ים הכריזו מלחמה על ארצות הברית ואמרו שיגיבו על כל תקיפה.
מצרים ניסתה לנהל משא ומתן עם החות'ים על מנת ששני הצדדים יפסיקו את המתקפות, אך הניסיונות נכשלו.
המבצע הסתיים ב-6 במאי 2025, לאחר שלדברי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, הוא השיג את מטרתו והחות'ים הבטיחו להפסיק לתקוף כלי שיט בים סוף.
עם זאת, ירי הטילים הבליסטיים על ישראל נמשך גם אחריו.
מאז נובמבר 2023 החלו מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל ומצור החות'ים על ים סוף.
ארגון הטרור של החות'ים החל לתקוף אוניות סוחר העושות דרכן לישראל וממנה בנתיבי השיט סביב תימן, וזאת כתגובה על הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ממשל נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הוביל קואליציה של מדינות שביצעה מספר מבצעים צבאיים במטרה לבלום את המתקפות החות'יות על נתיבי השיט, בהם מבצע קשת פוסידון, מבצע שומר השגשוג והמתקפה האווירית בתימן (2024).
השם "Operation Rough Rider" מבוסס על יחידת לוחמים בשם "הרוכבים הקשוחים" שהשתתפה במלחמת ארצות הברית–ספרד.
את עיקר הלחימה במבצע מובילה קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים הארי ס.
טרומן, בליווי אש אינטנסיבית של מטוסי קרב וכטב"מים מבסיסים של הצבא האמריקני במזרח התיכון.
קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים הארי ס.
טרומן מורכבת מספינת סיור ושלוש משחתות.
קבוצת התקיפה הגיעה לאזור ים סוף באמצע חודש דצמבר, ומאז פועלת במרחב, למעט גיחות הפוגה בנמל סודה באי כרתים שבים התיכון.
קבוצת התקיפה של ה"טרומן" מורכבת מספינת הסיור Gettysburg ושלוש המשחתות Jason Dunham, The Sullivans ו-Stout.
"האס" של צבא ארצות הברית היא צוללת התקיפה הגרעינית ג'ורג'יה (SSGN-729) שמוצבת כעת תחת אחריות פיקוד המרכז של צבא ארצות הברית.
ב-15 במרץ בשעות הערב, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, פתח פיקוד המרכז של ארצות הברית במבצע תקיפות נרחב מהאוויר ומהים נגד עשרות יעדים של החות'ים בצנעא ובאל חודיידה.
ההחלטה על התקיפות התקבלה בתום סדרת פגישות בדרג גבוה בנוכחות הנשיא טראמפ, סגן הנשיא ג'י די ואנס, מזכיר ההגנה פיט הגסת', מזכיר המדינה מרקו רוביו, היועץ לביטחון לאומי מייק וולץ ומפקד פיקוד המרכז של צבא ארצות הברית הגנרל מייקל קורילה.
בלילה בין 17 ל-18 במרץ פתחה ארצות הברית בגל תקיפות נוסף נגד מטרות של החות'ים ושל משמרות המהפכה, בתקיפות נהרגו מספר מומחים של כוח קודס ועשרות חות'ים.
על מנת למנוע עימות עם ארצות הברית, איראן דרשה מהחות'ים לפנות את כוחותיהם מעיראק, בקשה זו בוצעה ב-22 במרץ.
ב-3 באפריל דווח כי רוב כוחותיה של איראן שהיו בתימן נסוגו, וכי איראן הורתה לכל כוחותיה לסגת משטח תימן.
בכיר במשטר האיראני טען כי הסוף של החות'ים יהיה תוך ימים עד חודשים.
התנקשות בראשי מערכים ומוסדות של החות'ים
במרץ ואפריל 2025 ביצעה ארצות הברית שורה של תקיפות אוויריות ממוקדות נגד בכירים בתנועת החות'ים בתימן.
ב-17 במרץ ארצות הברית תקפה במחוז אל-ג'וף והרגה את זֵין אל-עאבּדִין עלי עבדאללה אל-מוחטורי, בכיר במחלקת הביטחון הפנימי של החות'ים.
ב-21 במרץ תקפה במחוז סעדה והרגה את עבד א-רב ג'רפאן, האחראי על הסוכנות לביטחון לאומי של החות'ים.
ב-23 במרץ בוצע גל תקיפות נגד מפקדות בכירים, שבמהלכו נהרג מפקד יחידות הרקטות.
ב-24 במרץ בוצעו גלי תקיפות בצנעא ובאזורים נוספים, שבהם נהרג מפקד זרוע היבשה של החות'ים, נאג'י סאלח ג'באלי.
בליל 27 במרץ נערך גל התקיפות הגדול ביותר עד אז, ובו נהרגו עשרות בכירים, כולל לוטננט גנרל מוחמד אחמד חוסיין אל-מראני, מפקדי כוחות מיוחדים, המשמר הרפובליקני, כוחות הטילים האסטרטגיים ומפקדים נוספים.
בין ההרוגים היה גם עבד אל-ח'אלק בדר א-דין אל-חות'י.
ב-29 במרץ תקפה ארצות הברית פגישה של בכירי חיל הים באזור סעדה, ונהרגו בה שורת קצינים בכירים.
ב-2 באפריל נהרג יחיא מוחמד קאסם א-סופי, עוזרו האישי או מנהל משרדו של אחיו או דודו של מנהיג החות'ים, עבד אל-מלכ אל-חות'י, בתקיפה בדרום צנעא.
ב-4 באפריל תקפה ארצות הברית פגישה מדרום לחודיידה שבה השתתפו עשרות מפקדי שטח ומומחים איראנים.
בתקיפה נהרגו לפחות 70 חות'ים ו-10 איראנים, בהם מנהיגים בכירים כמו נג'יב קושארי (כשרי), עבדאללה סוהיל, פאיז אל-קושארי (כשרי), חסן אל-מותווכּל וראוף שרף א-דין.
ב-22 באפריל דווח כי במהלך התקיפות האמריקאיות נהרגו לפחות 650 חות'ים ונפצעו כ-2,000. בין ההרוגים היו לפחות 80 בכירים, ועשרות מחנות אימונים הושמדו.
תקיפת נשק אסטרטגי של החות'ים
במהלך מרץ 2025 ביצעה ארצות הברית שורת תקיפות נרחבות נגד תשתיות צבאיות ואמצעי לחימה אסטרטגיים של תנועת החות'ים בתימן.
בלילה שבין 16 ל-17 במרץ תקפה ארצות הברית את מחוז חודיידה במערב המדינה ואת מחוז אל-ג'וף בצפון.
ב-22 במרץ תקפה שוב את נמל חודיידה ואתרים נוספים בבירה צנעא.
בליל 23 במרץ תקף חיל האוויר האמריקאי עמדות, מחסני נשק, צריפים צבאיים ובסיסים סודיים בסעדה, אל-ג'וף, אל-ביידא ומוקדים נוספים.
בתקיפות אלו נהרג לפחות אדם אחד ונפצעו 15.
ב-27 במרץ נערך גל התקיפות הגדול ביותר עד אותו שלב, ובמהלכו בוצעו 45 תקיפות באזורים צנעא, סעדה, אל-ג'וף, אל-חודיידה ועמראן.
בתקיפות הושמדו מתקני נשק ועשרות מערכות הגנה.
באותו הלילה, במהלך נאום של מנהיג החות'ים עבד אל-מלכ אל-חות'י, בוצעו 30 תקיפות נוספות בשלושה מחוזות שונים – סעדה, אל-ג'וף וצנעא – מה שהוביל לסך כולל של כ-70 תקיפות תוך יממה אחת.
ב-29 במרץ, במהלך נאום נוסף של מנהיג החות'ים, תקפה ארצות הברית שוב באזורים שונים בתימן והשמידה מחסנים לאחסון כטב"מים.
ב-17 באפריל ארצות הברית תקפה את נמל ראס עיסא והשמידה את הנמל, הותקפו מכלי נפט ומסוף הנפט שהותקף בעבר על ידי ישראל, הוחרב על ידי ארצות הברית.
היה זה הלילה הכי קטלני לחות'ים מתחילת המלחמה, ונהרגו בו 74 אנשים ונפצעו 171.