tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכון ויצמן למדע ריבלין הובילה מעבדה שחקרה חישובים דינמיים ברשתית.
היא חוקרת כיצד נוירונים מפרשים את האותות הדינמיים הנשלחים על ידי הרשתית, וכיצד הם משתמשים במידע משתנה כדי לבנות תמונה חזותית קוהרנטית.
היא משתמשת במיקרוסקופיית עירור דו-פוטונית, אלקטרופיזיולוגיה ופרמקוגנומיקה כדי להבין את המנגנונים המעורבים בתקשורת מהרשתית.
ריבלין מאמינה שניתן להשתמש ברשתית באבחון מוקדם של מחלות ניווניות של מערכת העצבים כמו מחלת פרקינסון.
ישנן עדויות לכך שאנשים עם מחלת פרקינסון סובלים מרמות נמוכות של דופמין ברשתית.
בניסיון להשתמש בכך ככלי לאבחון, ריבלין חוקרת את תגובות הרשתית לרמות שונות של דופמין.
ההנחה היא שהירידה באצטילכולין המתרחשת במהלך מחלת אלצהיימר עשויה להופיע גם ברשתית.
אנשים הסובלים ממחלת אלצהיימר חווים אובדן של נוירונים ברשתית.
ריבלין מאמינה שבאמצעות מדידות של נוירונים ברשתית, ובמיוחד תאי אמקרין מסוג סטארברסט, ניתן יהיה לקבוע את הרמות הכולינרגיות, שבעזרתן ניתן יהיה לאבחן את מחלת אלצהיימר מוקדם.
בשנת 2019 זכה ריבלין בפרס בלווטניק למדענים צעירים במדעי החיים.
ריבלין נשואה לידידיה עציון, מנהל בית הספר התיכון קשת, הם הורים לארבעה ילדים.
מיכל קרייטלר (נולדה ב-5 ביוני 1971) היא סופרת, פסיכולוגית ומתרגמת ישראלית.
קרייטלר נולדה ברחובות וגדלה בחולון.
אביה, יליד משפחה שורשית מצפת, היה חבר אגד.
אמה היא דור חמישי למייסדי המושבה מזכרת בתיה.
מיכל היא הבכורה מבין שלושה אחים.
את לימודיה התיכוניים סיימה בתיכון מיטרני בחולון, במגמת מדעי המחשב.
בצבא שירתה ביחידת המחשבים של חיל הים (ממח"י), לאחר שסיימה קורס תכנות בממר"ם.
לאחר שחרורה מהצבא למדה פסיכולוגיה וייעוץ חינוכי באוניברסיטת תל אביב, והשלימה תואר שני בפסיכולוגיה מחקרית באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלה בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, אותה סיימה בשנת 2025, עסקה בנושא הקורלטים הפסיכולוגיים של נשים שמצליחות בטיפולי פוריות (IVF) וכללה פיתוח שיטה טיפולית חדשנית לנשים בתהליכי פוריות.
העבודה נכתבה תחת הנחייתה של פרופסור שושנה שילה.
במהלך למעלה משני עשורים עבדה כחוקרת ומנהלת אדמיניסטרטיבית במרכז הפסיכואונקולוגי בבתי החולים איכילוב ושיבא, שם עסקה במחקר ובפיתוח התערבויות פסיכולוגיות לחולי סרטן ובני משפחותיהם.
במסגרת עבודתה השתתפה בכתיבת עשרות מאמרים ומחקרים מדעיים, והציגה ממצאיה בארץ ובעולם.
בשנת 2013 הייתה שותפה לכתיבת הספר 'טנטולוגיה: מדעי האובדן, השכול והאבל', שראה אור בהוצאת פרדס.
את דרכה הספרותית החלה בתקופת מגפת הקורונה.
ספרה הראשון, 'קצוות שרופים' (הוצאת שתים, 2023; הוצאת 'התחנה', 2025) מגולל את סיפורה של אתי אמסלם, ספרית שבתה התינוקת נגנבה ממנה מיד לאחר לידתה.
הספר עוסק באובדן, באימהות, ובהשלמה עם מה שכבר לא ניתן לתקן, וזכה לשבחים בקרב מבקרים וקוראים.
הספר זיכה אותה בפרס לסופרים בראשית דרכם לשנת 2024.
ספרה השני, 'שנה שבע' (הוצאת 'התחנה', 2025) מתמקד ביחסים בין שתי אחיות שנקטעו בעקבות אובדן משותף, ובמפגש המחודש ביניהן.
הספר זכה לביקורות חיוביות ולהכרה בקולה הספרותי הייחודי של קרייטלר.
ספרה השלישי, "נטע לא מתה", צפוי לראות אור בשנת 2026.
נוסף על כתיבתה, קרייטלר עוסקת גם בתרגום ספרותי.
תרגומה לעברית של הספר 'דבר רודף דבר' מאת ג'ודי טיילור ראה אור בשנת 2025 בהוצאת ספרים בעלמא וזיכה אותה בפרס סוניה ברשילון למתרגמות מתחילות.
קרייטלר תרגמה גם את הספר 'סרטן כנקודת מפנה' מאת לורנס לה-שאן (2000).
קרייטלר משלבת בעבודתה הספרותית והאקדמית עיסוק מתמשך במפגש שבין פסיכולוגיה ויצירה.
כתיבתה נשענת על הבנה עמוקה של עולמן הרגשי של דמויותיה, תוך שילוב של מבנה נרטיבי מדויק ואלמנטים של ריאליזם פסיכולוגי.
היא מנחה סדנאות כתיבה, מרצה באוניברסיטאות ובמסגרות תרבותיות, ומשתתפת ביוזמות לקידום כתיבה נשית וכתיבה טיפולית בישראל.
בשנים 2018 עד 2022 שימשה כיושבת ראש עמותת ההורים של תיכון א' לאמנויות תל אביב, והובילה יוזמות חינוכיות ותרבותיות לקידום תלמידי האמנויות.
היא נשואה לרון קרייטלר ואם ליונתן ותמרה.
פרס שר התרבות לסופרים בראשית דרכם, 2024
פרס סוניה ברשילון למתרגמות מתחילות, 2025
סרטן כנקודת מפנה, מאת לורנס לה שאן, הוצאת אלטרנטיבות, (2000)
דבר רודף דבר, מאת ג'ודי טיילור, הוצאת ספרים בעלמא, (2025)
מיכֶּלָאנְגֶ'לוֹ דִי לוֹדוֹבִיקוֹ בּוּאוֹנָארוֹטִי סִימוֹנִי (באיטלקית: Michelangelo di Lodovico Buonarroti Simoni; ) היה איש אשכולות איטלקי - פסל, צייר, אדריכל, מהנדס, משורר, ואחת הדמויות הבולטות בתקופת הרנסאנס האיטלקי ובתולדות האמנות.
יצירותיו, כגון הפסל דוד, הפרסקאות בקפלה הסיסטינית ויצירות נוספות, נחשבות לחלק מפסגת האמנות המערבית.
מיכלאנג'לו נולד בקַפֶּרְזֶה, כפר טוסקני קטן בנפת אַרֶצוֹ, כ־50 ק"מ מזרחית לפירנצה.
כשהיה מיכלאנג'לו בן שש נפטרה אמו (מבית רוּצֶ'לַאי - משפחה בעלת שם באותה תקופה), מה שהוביל בסופו של דבר את משפחתו לעבור לכפר סטיניאנו מזרחית לפירנצה.
אף שנולד בכפר קפרזה, החשיב את עצמו מיכלאנג'לו לאיש פירנצה עד יומו האחרון.
עוד בהיותו נער רצה לעסוק באמנות, ולמרות התנגדות אביו יצא מיכלאנג'לו ללמוד אצל האמן גִירְלַנְדָיוֹ שהיה צייר ידוע בעיר פירנצה.
לאחר שנה בסדנתו של גירלנדיו, שם התנסה באמנות הפרסקו, עבר ללמוד אצל ברטולדו די ג'ובאני בגן הפיסול שהקים לורנצו דה מדיצ'י, וכתוצאה מכך הפך לבן חסותו וגר בארמונו.
בתקופת שהותו בארמון נחשף למיטב המשוררים והפילוסופים של תקופתו, ולמד על התרבות היוונית והרומית מאנשי האקדמיה האפלטונית, שנהגו להיפגש בארמון מדיצ'י.
עם פטירתו של לורנצו בשנת 1492 עזב מיכלאנג'לו את הארמון אך שמר אמונים כל חייו לבית מדיצ'י.
את שתי יצירות הפיסול הראשונות שלו השלים בטרם מלאו לו 16 שנים, בעודו חניך בגן הפיסול של לורנצו דה מדיצ'י.
האחת היא תבליט של המדונה אשר מניקה את ישו התינוק, והשנייה היא תבליט של קרב הקנטאורים.
מיכלאנג'לו מעולם לא מכר את יצירותיו הראשונות, ודאג לכך שתמיד יהיו תלויות על קירות ביתו.
ב-1496, בגיל 21, הגיע לרומא, שם יצר את פסליו הראשונים.
ייחודו של הפסל הוא באנטומיה המדויקת שהפגין בפיסולו של ישו ובמבטה המהורהר של המדונה.
לאחר שהונח הפסל במקומו שמע מיכלאנג'לו אנשים מדברים על כך שקריסטופורו סולרי פיסל את הפייטה.
מתוך זעם הוא חרט על הפסל את המשפט "Michel Angelus Bonarotus Florent Facubat" (מיכלאנג'לו בואונרוטי מפירנצה פִּסְּלוֹ).
לאחר מכן נשבע כי לעולם לא יחתום שוב על שום יצירה מיצירותיו, ואכן, ה"פייטה" היא יצירתו החתומה היחידה של מיכלאנג'לו.
באותן שנים פיסל גם את "בכחוס", אל הפריון והיין.
יש הטוענים כי דמותו השאננה והמעט מתנשאת של בכחוס באה לבקר את הלך הרוח המסוכן של רומא באותה העת.
בשנת 1501 חזר לפירנצה עקב לחצים מאביו שיתמוך בכלכלת הבית.
ארבע שנים בילה מיכלאנג'לו בפירנצה כשהוא כבר פסל ידוע ומבוקש.
באותן שנים פיסל את "דוד", שהפך לאחד מסמליה של העיר.
מיכלאנג'לו זכה בזכות לפסל את דוד מגילדת הצמר, ויצר אותו מגוש שיש פגום שאף פסל אחר לא הצליח לפסלו.
תוך כדי פיסול "דוד", הוא גם צייר את טונדו דוני, הציור הראשון שאותו מכר.
טונדו זה היה הצעד הראשון שלו בתחום הציור ופתח לו את הדלת לציור ותכנון פרסקאות, כמו אלו שבתקרת הקפלה הסיסטינית וה"רוחצים".
בשנת 1505 הזמין אותו האפיפיור יוליוס השני לרומא, ושם יצר בין היתר את הפסל "משה", עליו החל לעבוד בשנת 1513 וסיים בשנת 1542. הפסל מוצב כיום בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי.
מיכלאנג'לו דימה את משה כבעל קרניים בגלל התרגום הלטיני של התנ"ך, אשר טעה בהבנת קרינת פני משה בפסוק "קרן עור פני משה" (שמות ל"ד פסוק 35).
יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו בקפלה הסיסטינית (אולם התפילות) בוותיקן שברומא, יצירה שהחל בשנת 1508 והקדיש לה ארבע שנים וחצי.
תכנונו המקורי של מיכלאנג'לו היה לצייר את שנים-עשר השליחים כמסגרת לתקרה, אך מהר מאוד הבין כי הוא רוצה למלא את כולה בפרסקאות שיתארו את בריאת העולם.
תחילה הסתייע בעוזריו, אך עבודתם לא נראתה לו, והוא מחק הכול והחל לצייר בעצמו.
העבודה הייתה קשה לביצוע, ואילצה את מיכלאנג'לו לטפס לתקרת הכנסייה על פיגומים בגובה 19 מטרים (שאת אופן הרכבתם על התקרה פיתח בעצמו) ולעבוד בתנאים קשים.
הוא היה קנאי ביותר לעבודתו וסירב לכך שמישהו מלבדו ומלבד האפיפיור יראה אותה.
בסופו של דבר השפיעה עבודתו רבות על ציירים ואמנים גדולים באותה עת, כמו רפאל, שסגנון ציוריו השתנה באופן ניכר לאחר שנחשף לתקרת הקפלה.
בין סיפורי הבריאה שצייר על תקרת הקפלה – הפרדת היום והלילה, בריאת אדם וחוה, הפיתוי, הגירוש מגן עדן, וסיפור המבול.
בעשור השביעי לחייו, בעת שחי ברומא, קשר ידידות אמיצה (ואולי התאהב) בויטוריה קולונה, משוררת והוגה דתית.
הביוגרפיה של מיכלאנג'לו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
מיכלאנג'לו נודע באופיו המלנכולי והזעוף, ומשום כך לא נמשך לחברת אנשים ונהג להתבודד.
בנוסף, נודע בהרגלי היגיינה גרועים.
מיכלאנג'לו השפיע על פסלים רבים שבאו אחריו, בהם אוגוסט רודן ואחרים.
ב-1961 ראה אור ספרו של אירווינג סטון, The Agony and the Ecstasy: A Novel of Michelangelo, אשר ראה אור בעברית כחיי מיכלאנג'לו, בסדרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד, בתרגום שמואל שניצר.
סטון שהה באיטליה מספר שנים לצורך כתיבת הספר, שהיה פסגת יצירתו.
על ספרו זה קיבל אות הוקרה מיוחד מממשלת איטליה על תרומה למורשת התרבותית של הארץ.
במלאת 3,000 שנה לכיבוש ירושלים על ידי דוד העניקה לה עיריית פירנצה העתק של הפסל "דוד", במטרה להציבו במוזיאון מגדל דוד.
בשל לחץ של גופים חרדים ודתיים בעיר, בהיות דמותו של דוד מוצגת עירומה, נדחתה מחווה זו, והוענק פסל אחר של דוד, מעשה ידיו של אנדראה דל ורוקיו.
|בזיליקת סן פייטרו אין וינקולי, רומא
|מצבת ג'וליאנו מדיצ'י- לילה ויום|
|מצבת לורנצו מדיצ'י, דמדומים ושחר''
|האקדמיה לאמנות של פירנצה, פירנצה
תמונהשםשנהמקוםחומרמידותהקרב על קסקינההמדונה של מנצ'סטרc.
1497הגלריה הלאומית, לונדוןטמפרה על משטח עץ76 על 105 ס"מטונדו דוניc.
1507גלריית אופיצי פירנצהטמפרה על משטח עץקוטר 120 ס"מThe Entombmentc.
1505הגלריה הלאומית, לונדוןטמפרה על משטח עץתקרת הקפלה הסיסטינית1508–1512הקאפלה הסיסטינית, הותיקן, רומאפרסקאותיהודית והולופרנס1508תקרת הקפלה הסיסטינית, הותיקן, רומאפרסקויום הדין האחרון1534–1541הקפלה הסיסטינית, הותיקן, רומאפרסקו[The Martyrdom of St Peter1542–1550קפלת פאולינה, הותיקן, רומאפרסקו625 × 662 cmThe Conversion of Saul1542–1550קפלת פאולינה, הותיקן, רומאפרסקו625 × 661 cm
תמונהמבנהשנות הקמהמקוםבזיליקת פטרוס הקדוש18רומאCordonata Capitolinaרומאגבעת הקפיטולין10רומאארמון פארנזהרומאקפלת מדיצ'י החדשה, New Sacristy,פירנצהמדרגות הספרייה בספרייה הלורנציאניתפירנצהתוכנית של בזיליקת סן לורנצופירנצה
מיכלאנג'לו אנטוניוני (באיטלקית: Michelangelo Antonioni; 29 בספטמבר 1912 – 30 ביולי 2007) היה במאי קולנוע, סופר וצייר איטלקי.
נחשב לאחד מבמאי הקולנוע הגדולים בכל הזמנים.
אנטוניוני, נולד בפרארה שבצפון איטליה להוריו - איסמעיל ואליזבטה.
הוא תיאר את ילדותו כילדות מאושרת והביע הערכה להוריו שהעניקו לו את כל מה שהיה צריך.
הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת בולוניה ועבר לרומא בשנת 1940, שם למד ב"צ'נטרו ספרימנטאלה די צ'ינמטוגרפיה" ופגש חלק מהאמנים איתם שיתף פעולה בהמשך דרכו, בהם רוברטו רוסליני.
הוא החל את דרכו בסרטי תעודה ברוח הנאו-ריאליזם האיטלקי, אך החל לעסוק במעמד הביניים ולא במעמד הפועלים עוד בסרטו העלילתי הראשון – סיפורה של אהבה (1950).
הוא המשיך בהתעמקות לנעשה בתוך נפשן של הדמויות מאשר בחיי היום יום שלהן כפי שמודגש בסרטו ההרפתקה (1960), ובכך רחק לחלוטין מהזרם.
אנטוניוני תיאר את עצמו כאינטלקטואל מרקסיסטי, אך כותבים מסוימים מטילים ספק במחויבותו לאידאולוגיה המוצהרת שלו.
בניגוד לסרטיו של בן זמנו פדריקו פליני, העוסקים בעיקר בחיי מעמד הפועלים והחריגים שבשולי החברה, עוסקים רוב סרטיו של אנטוניוני באליטה ובבורגנות העירונית.
אנטוניוני נחשב בעיני רבים כאחד מהבמאים הדגולים ביותר בתולדות הקולנוע, שביים כמה מיצירות המופת הגדולות של המדיום.
מעבר לעננים (1995) Al di là delle nuvole (ביחד עם וים ונדרס)
מיכניה הרע (ברומנית: Mihnea cel Rău), המכונה בפי היסטוריונים רומנים מהמאה ה-19 גם מיכניה הראשון, (נולד בערך ב 1460–12 במרץ 1510) היה וויווד (שליט) של ולאכיה בין השנים 1508–1509.
מיכניה היה בנו של ולאד המשפד המכונה גם "דרקוליה", ושל אחת מנשותיו - אולי אילונה סילאגי או אנסטסיה מריה הולשאנסקה.
מיכניה, עלה לשלטון לאחר שהחליף את בן דודו ראדו הגדול.
במהלך שלטונו הקצר, בשנת 1509 הוא שלט לצד בנו מירצ'ה שכונה מאוחר יותר "מירצ'ה השלישי" או מירצ'ה מילוש.
מכיוון שהשניא עצמו בקרב הבויארים, הודח מהר בסיוע עות'מאני.
נמלט לטרנסילבניה, שם הוא נרצח כעבור שנה במדרגות הכנסייה הרומית- קתולית של סיביו, כיום הקתדרלה האוונגלית, ונקבר בתוך הכנסייה.
לאחר מות אביו, שאף מיכניה לקחת את מקומו .
הוא ארגן מספר פשיטות בעזרת הבויארים שתמכו באביו ושהיו להוטים לתמוך גם בו.
בשנת 1508, מיכניה הצליח לבסוף להשיג את השלטון בוולאכיה, אבל זה לא לקח זמן רב עד שרוב האצילים הבחין כי השליט החדש אינו מספק את סחורה: מיכניה, כמו אביו, היה שאפתן, חלם על שחרור הבלקן הנוצרי מעול השליטה העות'מאנית המוסלמית.
לא הצליח להתגבר על השחיתות שפשה במדינה.
וגורלו היה דומה לזה של אביו.
מסמכים היסטוריים מראים שמיכניה היה נשוי בחייו לשתי נשים.
אשתו הראשונה, סמרנדה, נפטרה לפני 1485. אשתו השנייה, ווֹייקה, שהתאלמנה במותו של מיכניה, גידלה את שני בניהם, מירצ'ה (לימים "מירצ'ה השלישי"), מילוש, ואת בתם רוקסנדרה.
היא המשיכה להתגורר בסיביו בטרנסילבניה השכנה.
ידוע כי מיכניה העדיף את בנו הצעיר מירצ'ה השלישי דראקול, ששמו על שם של סבא רבא שלו מירצ'ה הזקן.
מיכניה כונה "cel Rău" שמשמעותו "הרע" או "הרשע" על ידי אויביו ממשפחת קראיובשט.
אחד האויבים הקולניים ביותר של מיכניה היה נזיר בשם גבריל פרוטול (Gavril Protul) שהיה אב המנזר והיסטוריון של תקופת זמן זו.
הוא תיאר את מעשיו של מיכניה כדלקמן:
מיכניה דיכא את אויביו בשיטות הטרור של אביו, אם כי לא הספיק להגיע לאותם הממדים .
לאחר שנמלט מוולאכיה בשנת 1510 הוא עדיין נרדף על ידי בני קראיובשט, בסופו של דבר מצא אות מותו בכנסייה הקתולית בסיביו שבה השתתף במיסה.
בעודו עוזב, הוא נדקר בידי מתנקש שכיר ממוצא סרבי ששמו דימיטריה לאקסיץ'.
מיכניה קבור בכנסייה זו ,ש בינתיים הפכה לקתדרלה האוונגלית של סיביו.
מיכל (מישל) שפירא (נולדה ב-10 באוקטובר 1980) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
מיכל שפירא נולדה בחיפה לאביעד, פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון וראומה שפירא, רופאה פנימית.
גדלה בחיפה מלבד שנתיים בהן שהתה משפחתה בארצות הברית בעקבות שבתונים של אביה.
למדה במגמת תיאטרון בחטיבת הביניים לאמנויות "רעות" ובמגמת תיאטרון בתיכון ויצו אמנויות קנדה חיפה.
לה אחות צעירה, יעל שפירא, צ'לנית.
שירתה בצה"ל בלהקת חיל החינוך, המפיק המוזיקלי היה חגי גינסבורג והבמאי עידו מוסרי.
למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 2000–2003.
ב-2001 שיחקה בסדרה "חלומות נעורים" בערוץ 3, ב-2002 שיחקה בסדרה "כנפיים" בערוץ הראשון וב-2003 שיחקה בסרט "לילה ללא לולה" בבימוי שי כנות ב-HOT.
החל משנת 1998 עבדה עם המוזיקאי אורי שלזינגר, על מופע קאברים בליווי גיטרה בסגנון ג'אז בהשראת אחינועם ניני וגיל דור ותרגמה מספר שירי ג'אז לעברית.
המופע כלל מספר שירים מקוריים ששפירא כתבה ושלזינגר הלחין והציג בקאמלוט תל אביב.
שנתיים מתום לימודיה יצרה את מופע "קברטירוף" – מופע קומי מוזיקלי המציג פרשנויות מקוריות לקלאסיקות מחזות זמר וג'אז בשילוב חומרים מקוריים ועוסק בהפרעות נפשיות.
שותפה למופע היה הפסנתרן והמעבד המוזיקלי יובל שפירא, המופע הועלה לראשונה במועדון המינרווה, ובהמשך רוב ההופעות התקיימו במועדון שבלולג'ז (2004–2011).
חלקים מן המופע הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "אינטרמצו עם אריק" בחינוכית 23.
ב-2004 ניגשה מיכל שפירא לאודישנים של העונה השנייה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" של yes.
כיוון שחודשים מספר קודם לכן סירבו לתת לה אודישן ל"כוכב נולד" בטענה שהיא "מקצועית" מדי, היא הציגה עצמה כחסרת ניסיון והתקבלה ל"פרויקט Y" בשם הבדוי מישל.
דמותה השנויה במחלוקת הייתה מאוד דומיננטית לאורך כל העונה, היא זכתה במקום השני.
משך מספר חודשים לאחר מכן, הצטלמה יחד עם בוגרי פרוייקט Y נוספים לתוכנית מערכונים אינטראקטיבית – "האוסף של יוסף" – בה שיחקה במערכונים פרי עטה.
ב-2005 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של "השיר שלנו" בתור הסוהרת של חנה לסלאו.
שיחקה בתפקיד משנה את הנזירה ברטה במחזמר "צלילי המוסיקה", בבימויו של משה קפטן, שהציג במשכן לאמנויות הבמה.
באותה עת הקליטה שני שירי האוס עם הדיג'יי אוסי תחת שם הבמה MICH-ELLE,
איתם הופיע במסיבות גייז ובמועדונים האומן 17 והווקס.
ב-2006, שנה לאחר פרויקט Y טסה ללוס אנג'לס, שהתה בה שמונה חודשים, לקחה שיעורי משחק ב-Howard Fine acting studio והקליטה 3 שירים באנגלית.
כששבה לישראל חזרה להופיע בקביעות עם "קברטירוף" במועדון השבלול.
היא כתבה שיר באנגלית שהלחין משה לוי.
באותה תקופה הצטלמה לפרויקט אומנים למען גלעד שליט, שרה ביחד עם משה לוי את השיר "בוא בשלום".
ב-2007 הציגה את הצגת היחיד "נסורת" במסגרת פסטיבל Smallבמה וזכתה עליה בציון לשבח.
שפירא הקליטה אלבום ג'אז מקורי כסולנית להקת "הזמן של אמיליה", עמם הופיעה במשך 3 שנים.
החומרים נכתבו בידי הפסנתרן אבי מזור והגיטריסט גדי ציקמן.
הם הוציאו לאור סינגל לרדיו בשם "מנהיג בדיוק בשבילכם", שהושמע פעמים רבות בתוכניתו של נתן זהבי.
שיר נוסף שהושמע ברדיו ואף צולם לו קליפ היה "הבוקר שאחרי".
בשנת 2006 החלה לשתף פעולה עם המוזיקאי יהונתן אופנהיים, תחילה בהופעות, ואחר כך הקליטה איתו את אלבום הבכורה
בתור הסולנית המרכזית של הפרויקט.
הם החלו להופיע עם הלהקה עם סיום הקלטת האלבום, ובמקביל בהופעות דואט עם פסנתר בלבד, בגרסאות אקוסטיות לשירי האלבום.
המופע האקוסטי הועלה גם במסגרת "פסטיבל הפסנתר" במרכז סוזן דלאל בנובמבר 2012. באותו שבוע יצא לאור הסינגל הראשון מתוך האלבום, SHE KNOWS וצולם לו קליפ בבימויו של בעז רוזנברג (ממשתתפי מחוברים פלוס)
שצילם שנה אחר כך קליפ שני ללהקה.
קליפ נוסף שצולם במסגרת שיתוף הפעולה עם אופנהיים וזכה לצפיות ותגובות רבות היה גרסת הכיסוי שלהם לשיר SHAKE THE DISEASE של להקת דפש מוד.
מיכל שפירא כתבה טקסט לשיר "בחלומי" באלבום הבכורה של הזמרת יעל בדש על-פי לחנים של גוראן ברגוביץ', שהפיק והלחין את אלבומה וגם את הטקסט לשיר "בוא אלי" באלבומה של הזמרת קמילה.
בקיץ 2010 הופיעה כזמרת ליווי של אייל גולן בסדרת המופעים בהיכל נוקיה ובהמשך יצאה איתו לסיבוב הופעות בארצות הברית.
במקביל שרה כזמרת ליווי לצביקה פיק, איתו שרה את הדואט "הרקדן האוטומטי" וביצעה סולו לשיר "בין האצבעות".
החל משנת 2006 טסה מדי שנה בחג המולד לאנטוורפן, בלגיה ושרה במופע ג'אז במלון יוקרה בליווי פסנתרן מקומי.
הייתה שחקנית אורחת בשני פרקים בסדרה "סימני שאלה" ברשת.
ב־2009 החלה צילומים לתוכנית הדוקומנטרית "בקרוב אהבה", ששודרה ב"קשת" ערוץ 2 החל מינואר 2010, בהשתתפות 5 נשים נוספות מתעשיית הבידור.
הסדרה תיעדה את הקשיים והלבטים בתהליך חיפוש בני/ות זוג ובניית זוגיות.
בתוכנית הנשים תקשרו זו עם זו באמצעות שיחות וידאו אינטרנטיות בהנחיית העיתונאי אירי ריקין.
שפירא מבצעת את שיר הנושא של הסדרה (גרסת כיסוי ל"עוד יהיה לי", במקור בביצוע מרגלית צנעני) וגם ביצעה במהלך התוכנית מספר שירים שלה.
בתחילת התוכנית תיעדה שפירא את הזוגיות שלה עם המפיק המוזיקלי משה לוי ואת פרידתם ובהמשך התוכנית חידשה שפירא את הקשר הזוגי עם המוזיקאי והפרסומאי אורי סלונים, שהיה בן-זוגה בעבר.
הם החלו להקליט שירים ולהופיע יחדיו ברחבי ישראל, וכל זה על רקע המאבק היומיומי של סלונים במחלת הסרטן.
אחד משיריהם שזכה לפרסום רב הוא "מה זה עצוב (רחמים)".
את מילות השיר כתב הפזמונאי מאיר גולדברג
כהמשך לסדרה, תועד הקשר הרומנטי ביניהם, עד לפטירתו של סלונים באוקטובר 2011, בסרט התיעודי "הלוואי שתמותי", בבימויה של עמליה מרגולין, ששודר בערוץ השני בדצמבר 2011.
באותה תקופה הצטלמה לסרטו של ריקי שלח, "אילוף הגוררת" דוקומדיה העוסקת בפמיניזם.
ב-2012 נכנסה כמחליפה קבועה להצגה "היצור" שרצה בצוותא, זוכת פרס "קיפוד הזהב" על עיבוד מחזה, על פי סיפור קצר של שלום עליכם.
בסוף 2011 הקליטה עם אבי בללי ולהקת נקמת הטרקטור את השיר "גאות" מאלבומם "נשאר רק לרוץ".
במאי 2012 השתתפה במופע מחווה לאיימי ויינהאוס בתיאטרון הבימה, לצד אומנים כמו נינט, קרולינה, גיא ויהל ועוד.
החל משנת 2011 היא הופיעה כסולנית באירועים בהרכב הדאנס THE GIRLZ, בליווי דיג'יי, נגנית כלי הקשה וכנרת.
בסוף 2015 העלתה מופע מחווה משלה לאיימי וויינהאוס (שהחל במסגרת התערוכה על איימי בבית התפוצות) בגרסה אינטימית בליווי הפסנתרן תמיר לייבוביץ'.
במופע היא מבצעת את להיטיה הגדולים של וויינהאוס בעיבודים מיוחדים לצד שירים שאיימי אהבה לבצע ומשלבת אנקדוטות על איימי ועל הקשר שלה אליה.
בקיץ 2018 הגיעה עם המופע לסיבוב הופעות בצפון גרמניה שהסתיים במופע חגיגי במסגרת פסטיבל הג'אז של ברלין.
ב-2015 החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, ברובו בהפקתו המוזיקלית של נדב ביטון.
את הקלטת האלבום ממנה באמצעות אתר "הדסטארט" למימון המונים.
ביוני 2016 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "אלוהים הוא אישה" אותו כתב עבורה הפזמונאי נועם חורב והלחין והפיק לורן בנג'מין פלד.
לשיר צולם קליפ בבימוי טל סיקורל.
באוקטובר 2016, לרגל יום השנה של אורי סלונים, הוציאה לאור את הסינגל "הזמן שעבר" אותו כתבה לאורי שנה לאחר מותו.
בינואר 2017 שחררה את הסינגל השלישי, "אהבה", תרגום שלה לשיר "space and time" של צמד האחיות האמריקאי The Pierces.
לשיר צולם קליפ שפורסם לראשונה בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
צילם את הקליפ זוהר שיטרית, אחד המשתתפים הוא השחקן שון מונגוזה, וביוטיוב הוא הגיע לקרוב ל-30 מיליון צפיות.
במאי 2017 שחררה את הסינגל הרביעי "פריז" שנכתב על ידי הפזמונאי טל רביב והולחן על ידי תומר בירן.
השיר שוחרר בליווי קליפ שצולם בפריז ע"י הצלם איתן טל.
סינגל נוסף מהאלבום, "תסתום", אותו כתבה (יחד עם עידן אלעד שגם הלחין והפיק) יצא באוגוסט 2018 בליווי קליפ שצילם שי פרנקו.
החל בספטמבר 2016 היא הופיעה לסירוגין בהבימה, במחזמר "עלובי החיים" בתפקיד פאנטין, אותו היא חלקה עם מיי פיינגולד ועם מירי מסיקה.
בינואר-2017 התחרתה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" בערוץ 2. במבחן המסך ביצעה את השיר "chandalier" של הזמרת סיה ועברה לשלב הבא אך שבוע לאחר שידור הפרק הודיעה על החלטתה לפרוש מהתוכנית עקב עומס בלוחות זמנים.
אלבום הבכורה שלה "מיכל שפירא – תקליט ראשון", שמומן באמצעות אתר מימון ההמונים הדסטארט, יצא לאור בסוף אוגוסט 2017.
בקיץ 2019 הצטלמה בתפקידי אורח בשתי סדרות מקור ישראליות: "לעבור את הלילה" קומדיה עם שי גולדשטיין ולאה לב לYES ו"לאבד את אליס" של סיגל אבין ששודרה בהוט ב-2020 וגם נמכרה ל-appleTV.
בספטמבר-אוקטובר 2019 הופיעה בציריך ובלוזאן, שווייץ, כזמרת סולנית במופע קרקס קברט "או-לה-לה" של משפחת קני.
בפברואר 2024 הוציאה את "אוקטובר", סינגל ראשון מתוך EP שני שכולו פרי עטה.
במרץ 2024 עלתה ההצגה "זינוק" בכיכובה בתיאטרון הבית, יצירתם של מרינה בלטוב-גראס וסאבה סאבלייב.
החל מ-2023 משתפת פעולה עם דוקטור קרן אור-חן בהרצאה מוזיקלית על צמיחה ממשברים Back from black.
שנה סרט תפקיד במאי 2013 אילוף הגוררת עצמה ריקי שלח
מיכלאנג'לו (במקור: Michaelangelo), הידוע גם בכינויו מייקי (Mikey), הוא דמות בדיונית של גיבור-על צב-מוטאנט המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה.
דמותו של מיכלאנג'לו הופיעה במקור לראשונה בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת מיראז' סטודיו ממאי 1984 ובמחודש בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת IDW Publishing מאוגוסט 2011, ונוצרה על ידי הכותב קווין איסטמן והמאייר פיטר ליירד.
מיכלאנג'לו משתמש בזוג נונצ'קו כנשקו.
בהרצת הקומיקס המקורית הוא בעל בנדנה אדומה, אם כי בסדרות האנימציה, בסרטים ובהרצת הקומיקס הנוכחית של IDW הוא בעל בנדנה כתומה.
הוא קרוי על שם אמן הרנסאנס ואיש האשכולות מיכלאנג'לו.
מיכלאנג'לו הוא הגיבור הראשי בסדרת הקומיקס "צבי הנינג'ה: הרונין האחרון" משנת 2020.
בהרצת הקומיקס המקורית של מיראז' סטודיו תואר מיכלאנג'לו כבעל שמחת חיים, אמפתי, טום לב, חסר דאגות ומוכן להקריב את חייו למען אחיו.
בהרצת קומיקס זו נראה מיכלאנג'לו כרציני בעוד בסדרות הטלוויזיה, הסרטים והרצת הקומיקס של IDW Publishing הוא בעל אופי יותר הומוריסטי ו"משוחרר".
מיכלאנג'לו ידוע בהרצה זו כבעיר טוב לב, זאת לאחר שאימץ מספר רב של חתולי רחוב ועצר משודדים לגנוב צעצועים שיועדו לילדים יתומים.
לאחר שהצבים בורחים לבית החווה של אפריל, בעלת ברית של הצבים, לאחר הפסד בקרב גדול למול שרדר מתחיל מיכלאנג'לו להתנהג בצורה שונה מבדרך כלל.
מיכלאנג'לו בילה זמן רב באסם בזמן שפירק את עצביו על שק אגרוף שמצא, לאחר ששק האגרוף נהרס חובט מיכלאנג'לו בקירות האסם עד שאלו מתמוטטים.
לאחר שחוזרים הצבים לניו יורק נרגע מיכלאנג'לו והוא חוזר להיות רגוע ואופטימי.
עוד בשהותו בחווה מצא מיכלאנג'לו נחמה בקריאת ספרי קומיקס ובמיוחד ספרי הקומיקס של הקבוצה הבדיונית "כוח הצדק" (פרודיה על האוונג'רס וארבעת המופלאים).
במהלך קשת הסיפור "עיר במלחמה" ("City at War") מתאהב מיכלאנג'לו בביתם של אפריל וקייסי, שאדו, ולאחר אירועי "עיר במלחמה" כאשר עובר כל צב לגור במקום נפרד מהאחר עובר מיכלאנג'לו לגור יחד עם אפריל וקייסי על מנת להיות קרוב יותר לשאדו.
במהלך הכרך הרביעי של הרצת הקומיקס הופך מיכלאנג'לו למדריך טיולים לחייזרים, במהלך אחת מהדרכות הטיולים מתאהב מיכלאנג'לו בנסיכה מגזע חייזרי וחומק עימה משומרי ראשה לבילוי בחוף המערבי של ארצות הברית.
מערכת היחסים של מיכלאנג'לו עם הנסיכה מתעצמת לאחר שהנסיכה מראה למיכלאנג'לו ביצים שהיא טוענת כי הם ילדיהם.
לאחר ששומרי ראשה של הנסיכה מגלים את מערכת היחסים הם תוקפים את מיכלאנג'לו ושולחים אותו לבית סוהר בכוכב הבית שלהם.
בעזרת אחד האסירים מצליח מיכלאנג'לו לברוח מהכלא וחוזר לכדור הארץ, לאחר חזרתו מתנתקת מערכת היחסים שלו עם הנסיכה.
בהרצת הקומיקס של אימג' קומיקס הופיעה דמותו של מיכלאנג'לו כדמות מורכבת עם מספר רב של עניינים.
למיכלאנג'לו היה עניין רב בכתיבת ספרות ושירה.
במהלך ההרצה פיתח מיכלאנג'לו מערכת יחסים רומנטית עם מישהי בשם הורידוס המהווה המוזה שלו לכתיבה, מערכת היחסים לא שרדה זמן רב ולאחר שהורידוס זרקה את מיכלאנג'לו נשבר לבו והוא התבודד זמן רב.
בחוברת האחרונה בהרצה מפרסם מיכלאנג'לו ספר בשם "שושנה בין החוחים", בהמשך החוברת נרמז על ידי אפריל כי הספר יצא לדפוס שני.
מיכלאנג'לו הוא היחיד מבין הצבים שלא התעוות בדרך כלשהי: ידו השמאלית של לאונרדו נכתרה, פניו של רפאל הושחתו וכוסו צלקות ודונטלו נכלא בגוף קיבורג.
לאחר תחילת אירועי הכרך הרביעי בפרסומה של מיראז' סטודיו הוכרז כי כל האירועים אשר התרחשו בהצר הזו מבוטלים, אי לכך ובהתאם לזאת מערכת יחסיו של מיכלאנג'לו עם הורידוס לא קרתה מעולם והוא גם אינו פרסם מעולם ספר.
בסדרת הקומיקס של ארצ'י קומיקס היה מיכלאנג'לו חייזר שנבחר לקבוצת הצבים בעקבות כושר הלחימה וההומור שלו.
במהלך אחד הקרבות שלו עם אחיו נכלא מיכלאנג'לו על ידי צבא ארצות הברית ולאחר מכן נחקר ועונה כאשר במהלך עינוייו התעוור, לאחר כמה זמן הצליחו אחיו לשחררו ובכך להציל את חייו.
סדרה זו מציגה עתיד דיסטופי בו שלושת הצבים, ספלינטר וקייסי ג'ונס נהרגו.
מיכלאנג'לו נשאר בחיים ונשבע לנקום בנכדו של שרדר, שכעת שולט בעיר על מות משפחתו וחבריו.
גרסה זו מציגה מיכלאנג'לו יותר בוגר וטראומתי ומתאימה לקהל מבוגר.
בסדרת הטלוויזיה המקורית, שיצאה בשנת 1987, מיכלאנג'לו נתפס כגנדרן החבורה ואוהב מסיבות.
בדרך כלל לא היה פעיל בתוכניות עם אחיו, ובילה את רוב זמנו מתבדח ומשתעשע עם אחרים.
הוא מזוהה בעיקר עם ה"קאוובנגה" שהפכה לתופעה בתרבות הפופ.
נשקיו בסדרה הם זוג נונצ'קות אשר בהמשך העונה הוא מזניח אותן, בחלק מהפרקים, לטובת חבל עם וו.
מדובב בגרסה העברית על ידי יואב צפיר, רן גואטה ואורי הוכמן.
בסדרה "צבי הנינג'ה - הדור הבא", מיכלאנג'לו היה בעל תחנת רדיו פרטית שאותה ניהל מרכב הצבים ושידר ממנה את תוכניתו.
כמו כן, נשקיו בסדרה הם זוג טונפות המחליפות את הנונצ'קות שלו.
דובב בגרסה העברית על ידי עמי מנדלמן.
בסדרת הטלוויזיה השנייה, שיצאה בשנת 2003, אשיותו דומה יותר לקומיקס מיראז' מאשר סדרת הטלוויזיה הראשונה, עדיין מוצג כדמות אתנחתא קומית.
סימן ההכר שלו שוב נשקו הנונצ'קו, אך השתמש בעוד נשקים אחרים כגון קרסים.
בניגוד להרצות האחרות מייקי לעיתים קרובות מסרב להילחם, ואוהב להציק ולהקניט את אחיו ובמיוחד רפאל.
דובב בגרסה העברית על ידי תום שוורצברג.
בסדרת הטלוויזיה החדשה, שיצאה בשנת 2012, עיצוב הדמות שלו עודכן והפך אותו לצעיר יותר מאחיו.
בסדרה זו החל להשתמש בביטוי "בויאקאשה!" במקום "קוואבנגה!".
בסדרה "עלייתם של צבי הנינג'ה" משנת 2018 מוצג מייקי הצב הכי צעיר בחבורה.
בפרק הראשון בסדרה, לאחר שזוג הנונצ'קות שלו נהרס, הוא מחליף אותן בנשק בשם "קוסרי- פונדו" (נשק יפני שהמוצג כשרשרת עם משקולת בקצה), כשהופך למין שד, כשמסובבים אותו, שבהמשך הוא מקבל את הנונצ'קות שלו באמצעות כוח רוחני לאחר שהוא הופך אותם מצינור השקיה.
צוין שהוא חובב בישול וציור.
וכמו כן, צוין שהוא ואפריל יוצאים יחד.
בין היתר הוא משמש כיועץ (בכל פעם בכינוי אחר) בהתאם לבעיה כלשהי שצצה לאחת הדמויות, כשבאחת הפעמים הוא שיקם את הברון דרקסום, שהיה מחוסר עבודה ובית בעקבות המאורעות שגרמו לתחייתו של שרדר, וגרם לו לעבור צד.
בסדרה מיכלאנג'לו מוצג כצב מסוג צב סגיר.
דובב בגרסה העברית על ידי יונתן מגון.
בסדרה "סיפורם של צבי הנינג'ה" דמותו של מיכלאנג'לו לא השתנתה מהסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים".
כמו כן, בסדרה הוא מחפש את עצמו, ואף יוצר מוטנט משלו בטעות מיונה, ונותן לו את השם "פיט".
בסרט הראשון, שנת 1990, גילם מישלן סיסטי את דמותו של מיכלאנג'לו ואילו רובי ריסט דיבב אותו, באותו הסרט השתייך בעיקר עם דונאטלו בעוד שרפאל ולאונרדו התווכחו ביניהם.
בצבי הנינג'ה 2: סודו של הריר, הסרט השני, מייקי שוחק על ידי מישלן סיסטי ודובב על ידי רובי ריסט בדיוק כמו בסרט הראשון.
בצבי הנינג'ה 3 יוצא להרפתקה יחד עם אחיו על שרביט הזמן, מיכלאנג'לו שוחק על ידי דויד פרסר ודובב על ידי רובי ריסט.
בסרט משנת 2007 מיכלאנג'לו מתחיל לעבוד כדי לעזור לגמור את החודש ולפרנס את משפחתו.
מתברר בתחילת הסרט שההיעדרות הפיזית והרגשית של שאר אחיו משפיעה עליו.
כאשר הוא חוזר הביתה מהעבודה ומראה את נוכחותו ואף אחד לא נותן לו יחס, הוא נאנח ומתאכזב.
בניגוד לעלילות הקודמות של הסרטים והסדרות נראה שבעלילה זו מיכלאנג'לו מושך את התמיכה הרגשית מדונטלו יותר מאשר לאונרדו ורפאל.
למרות הקשיים שמשפחתו חווה, מיכלאנג'לו שמר על הרבה מהאישיות שלו ה"דבילית", רגועה ונינוחה ועדיין נשארה האישיות המצחיקה.
בסרט זה דובב על ידי מייקי קלי.
דובב על ידי יגאל מזרחי.
בצבי הנינג'ה וצבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים מיכלאנג'לו גולם על ידי נואל פישר.
בגרסה המדובבת לעברית של הסרט השני מדבב אותו אורי זלצמן.
בצבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים מיכלאנג'לו היה המגניב בחבורה וכמו כן התחבר עם מונדו גקו בחבורת המוטנטים.
דובב על ידי שאמון בראון ג'וניור ובגרסה העברית רום קלטר.
במשחק הווידאו המבוסס על סדרת האנימציה של 1987, מיכלאנג'לו הוא לעיתים האיטי ביותר אבל החזק ביותר מן הצבים.
במשחק הווידאו המבוסס על סדרת האנימציה של 2003, מיכלאנג'לו נהפך לצב המהיר ביותר כדי לשקף את האישיות הנוצצת שלו, ורפאל נהפך לצב החזק.
מיכל תשובה (נולדה ב-15 באוגוסט 1969) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שבתפקידה האחרון כיהנה כראש מחלקת הסגל באגף כוח האדם.
קודם לכן שימשה בתפקידים שונים בחיל הים עד תפקיד ראש מספן כוח האדם.
תשובה נולדה בפתח תקווה למשפחה שעלתה מעיראק.
היא התגייסה לצה"ל לחיל הים ב-1990. תחילה שובצה בתפקידי לשכה בזירת ים סוף בבסיס אילת ובהמשך עברה לתחום תנאי שירות במספן כוח אדם.
לאחר שסיימה קורס קציני שלישות, מילאה שורת תפקידים בתחום כוח האדם בצה"ל.
בשנת 1997 מונתה לראש מדור סגל טכנולוגי באגף כוח האדם והתמודדה בהצלחה עם סוגיית בריחת המוחות מחיל הים בשל התפתחות חברות הסטארט-אפ בישראל ובעולם..
בשנים 2000–2004 חזרה לחיל הים ושימשה כמפקדת פלגת כוח אדם בזירת ים סוף.
ב-2004 מונתה לראש מדור נגדים בחיל.
בשנים 2006–2008 הייתה מפקדת פלגת כוח אדם בבסיס חיפה.
ב-2008 מונתה לראש ענף חוגרים.
בשנת 2010 הייתה לאישה הראשונה בתפקיד סגנית ראש מספן כח אדם.
ב-22 בדצמבר 2011 מונתה לתפקיד ראש מספן כוח האדם והועלתה לדרגת אל"ם.
תשובה הייתה האישה הראשונה בחיל הים שמילאה תפקיד של ראש מספן.
בנוסף, הייתה זו הפעם הראשונה שמתמנה לתפקיד קצין שאיננו איש ים בעברו.
בדצמבר 2015 מונתה לראש מחלקת הסגל.
ביולי 2020 סיימה את תפקידה ופרשה משירות פעיל בצה"ל.
החליף אותה תא"ל יוסי מצליח.
מיכלישקי (בבלארוסית: Міхалішкі, בפולנית: Michaliszki, ביידיש: מיכאַלישאָק, בליטאית: Mikailiškės, מיקאילישקס) היא עיירה קטנה במחוז גרודנו שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הסופר אבא גורדין נולד במיכלישקי ובילה בה את ילדותו המוקדמת.
מיכלישקי נזכרת לראשונה בשנת 1518, ובמשך שנים רבות הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1922 נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-140 משפחות יהודיות, רוב תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי.
ב-24 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה.
בסוף אוקטובר 1941 ריכזו הליטאים את כ-1,500 יהודי העיירה וסביבתה בגטו מגודר וסגור שהוקם בה, בו נצטוו היהודים להעביר לשלטונות סכומי כופר גבוהים.
כתוצאה מרעב ומגפות ששררו בגטו, מתו רבים מיושביו.
במרץ ובאפריל 1943 חוסל גטו מיכלשקי.
חלק מיושביו שולחו לגטו וילנה, חלקם למחנות עבודה ליד קובנה, וחלקם הועברו ישירות לפונאר.
מספר מיושבי הגטו שהצליחו להימלט ליערות הצטרפו לפרטיזנים.
מיכניה מוטוק (ברומנית: Mihnea Ioan Motoc; נולד ב-11 בנובמבר 1966 בבוקרשט) הוא דיפלומט רומני שכיהן כשר ההגנה של רומניה.
מיכניה מוטוק נולד בבוקרשט, בשנים 1984–1989 הוא למד באוניברסיטת בוקרשט.
בנוסף לכך הוא השתלם בחוק בינלאומי באוניברסיטת ניס ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא הצטרף למשרד החוץ הרומני.
לאחר מספר תפקידים מיכניה מוטוק נשלח לארגון האומות המאוחדות והחל משנת 2003 היה נציג רומניה בארגון.
בשנת 2008 הוא הוחלף על ידי סימונה מיקולסקו ונשלח לבריסל כנציג רומניה באיחוד האירופי.
בשנת 2015 הוא התמנה למספר חודשים לשגריר בלונדון.
כבר בנובמבר 2015 הוא הוחזר לרומניה והתמנה לשר ההגנה בממשלתו של דאצ'יאן צ'ולוש.
ממשלה זו פוזרה בתחילת 2017.
בשנת 2017 מיכניה מוטוק קיבל משרה בכירה באיחוד האירופי והוא מכהן כסגן מנהל מרכז לאסטרטגיה פוליטית.
מיכניה מוטוק נשוי ליוליה מוטוק, שופטת בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
מיכלובו (בפולנית: Michałowo; ביידיש: מיכאַלעווע או מיכאַלאָוואַ; בבלארוסית: Міхалова, מיכלובה) היא עיירה בפולין הממוקמת דרום מזרחית לביאליסטוק אשר היא בירת פרובינציית פודלסיה.
כמו כן העיירה מיכלובו שוכנת כ־20 קילומטרים מערבית מגבול בלארוס.
בתחילה נוסד במקום כפר בשם נייזבודקה, ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 ואחר כך נוסף לה השם "מיכלובו" על שם בעליה האציל סוורין מיכלובסקי.
מיכלובסקי פיתח במקום תעשיית טקסטיל והביא אליה גרמנים רבים, שהיו הרוב באוכלוסייה עד מלחמת העולם השנייה, וגם כמות גדולה של יהודים.
במלחמת העולם הראשונה השלטון של רוסיה הקיסרית פינה מפעלים רבים באזור בגלל קרבתם לחזית לפרוורי מוסקבה, מה שהוביל לפיחות באוכלוסייה.
לאחר שהעיירה סופחה ב-1939 לברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסובייטים העבירו לגרמניה הנאצית את התושבים הגרמנים בעיירה.
מיכלובו קיבלה זכויות עירוניות באופן רשמי ב-2009.
אוכלוסיית מיכלובו מגוונת מאוד, והתחילה בכך שבשנת 1832 הזמין האציל מיכלובסקי 29 משפחות גרמניות מלודז', להתיישב במיכלובו נייזבודקה.
כמו כן, יחסית הרבה יהודים חיו בעיר לעומת כלל האוכלוסייה, ניתן לראות לאורך השנים, שאוכלוסיית היהודים התמעטה רבות ביחס לשאר האוכלוסייה שאף הלכה וגדלה.
במפקד של 1921 היהודים היו הקבוצה הגדולה ביותר עם 887 יהודים ולאחריהם 534 בלארוסים-אורתודוקסים, 458 פולנים-קתולים, 291 גרמנים-פרוטסטנטים ושישה תושבים שהשתייכו לקבוצות אחרות.
היהודים הראשונים אשר גרו בעיר התיישבו בה במחצית של המאה ה-19 (למרות איסור רשמי על ישיבתם, על סמך התחייבות קודמת של הגרמנים).
בשלהי המאה הזו, הגיע מספר היהודים בה ליותר מאלף ואף היו ביניהם כמה משפחות של תעשייני טקסטיל גדולים.
יהודים רבים מהעיר התפרנסו כשכירים במפעלי טקסטיל אלו, או עבדו בייצור ותחזוקה של הציוד המכני.
לצד מפעלים אלו, במיכלובו היו בתי מלאכה קטנים של יהודים.
כמו כן, בין המאה ה-19 למאה ה-20, הצטמצמו הרווחים בענף הטקסטיל עקב עליית הגרמנים לשלטון, וסגירתם של מפעלי טקסטיל רבים.
כשהגרמנים עזבו את העיר, היהודים החזיקו מעמד ושכללו את הציוד ואת שיטות הייצור, ואף הפכו ל"מעצמת ענק".
בשנת 1906 נקלע ענף הטקסטיל של מיכלובו לשפל עקב ריחוקה ממסילת הברזל אשר היוותה פלטפורמת שינוע והובלה של חומרי טקסטיל מן המפעל ואליו.
מרכזי תעשייה אחרים במחוז ביאליסטוק התפתחו במהירות ודחקו אותה ממעמדה.
לצד תעשייני טקסטיל פעלו גם סוחרים זעירים: סנדלרים, חייטים, נפחים, פחחים, נגרים, מסגרים, קצבים, אופים, עגלונים ואחרים.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 היו המסחר והמלאכה בעיירה בידיים יהודיות.
בערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-730 יהודים.
ב-17 בספטמבר 1939 נכנס למיכולובו הצבא האדום והונהג בה משטר סובייטי.
מפעלי הייצור והחנויות הגדולות הולאמו, ובעקבותיהם נסגרו גם העסקים הקטנים שפעלו קודם לכן.
בתקופת השלטון הסובייטי לא הייתה אבטלה.
כל תושבי העיירה, יהודים כלא יהודים, שובצו בעבודות כאלה או אחרות.
הילדים ללא הבדל דת ולאום למדו בבית ספר יסודי כללי על פי תוכנית הלימודים הסובייטית.
זמן קצר לפני הכיבוש הגרמני כ-20 יהודים, בעיקר בעלי המפעלים ומשפחותיהם, גורשו על ידי השלטונות לכפר קרגסוק במחוז טומסק בסיביר.
ב-27 ביוני 1941, ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה, כבשו הנאצים את מיכלובו.
כעבור זמן קצר המושל הצבאי הגרמני הטיל שורת מגבלות על היהודים והם כונסו בגטו צפוף ומגודר.
הגטו מנה 1,500 יהודים, כולל מאות מגורשים שהועברו מזבלודוב הקרובה.
כעבור כמה זמן השליטה הועברה למושל אזרחי שביטל את הגטו והתיר ליהודים לחזור לבתיהם, אך רבים מהם גילו שבינתיים פולנים השתלטו על בתיהם והם נותרו חסרי בית.
בהמשך היהודים חויבו לבצע עבודות כפייה ובשלב מאוחר יותר, ייתכן שבאוגוסט 1942, הוקם הגטו מחדש.
ב-2 בנובמבר 1942 הגיעה לגטו יחידה של האס אס והעבירה את היהודים למחנה מעבר שהוקם בבסיס נטוש של צבא פולין ליד ביאליסטוק; הם שהו במחנה מספר שבועות ולאחר מכן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בחודשים שלאחר חיסול הגטו כוחות גרמנים המשיכו לסרוק את האזור בחיפוש אחר נמלטים והוציאו להורג את אלו שנמצאו, ובכל זאת יהודים מעטים הצליחו לשרוד והצטרפו לפרטיזנים באזור.
מיכל שרון (נולדה ב-14 בפברואר 1963) היא אשת בידור וטלוויזיה ומעצבת גרפית ישראלית.
התפרסמה בעיקר בתור הצ'ייסרית בשעשועון "המרדף", המשודר בתאגיד השידור הישראלי.
בגיל צעיר הצטיינה בטריוויה, ובעצת חברים התמודדה בשעשועון "הכספת", ואף זכתה במקום השני.
בשנת 2007 השתתפה בתוכנית "אלוף האלופים" של השעשועון "אחד נגד מאה", וזכתה בסכום הגבוה ביותר עד אז – קרוב למאתיים אלף שקלים.
בשנת 1999 הוציאה, יחד עם אביב לביא, את ספר החידות "מאיפה משתין הדג", בהוצאת בבל, המרכז אלפי שאלות טריוויה שפורסמו במדור הטריוויה של עיתון "העיר" בין השנים 1992–1999.
שרון משמשת, נכון ל-2023, כעורכת הגרפית של המגזין "לאשה".
בשנת 2018 הוזמנה שרון להשתתף בספיישל "אלוף האלופים" של השעשועון "המרדף", שכלל ארבעה מתמודדים שזכו בעבר בתוכניות טריוויה שונות.
בסיבוב הראשון הגיעה שרון להישג הגבוה בתולדות התוכנית – 12 תשובות נכונות מתוך 13 שאלות – אך בשלב הבא נכשלה והודחה.
מאוחר יותר פנו אליה מפיקי התוכנית והזמינו אותה לגשת לאודישנים כצ'ייסרית, משום שרצו גם אישה לצד הצ'ייסר איתי הרמן.
שרון עברה את האודישן, והחל מהעונה השלישית משמשת לסירוגין עם הרמן בתפקיד הצ'ייסרית בתוכנית.
מתגוררת בשכונת נאות אפקה שבצפון תל אביב.
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי (באיטלקית: Michelangelo Cerquozzi; 12 בפברואר 1602 – 6 באפריל 1660) היה צייר בארוק איטלקי, שנודע בזכות סצנות הז'אנר שלו, תמונות קרב, יצירות דתיות ומיתולוגיות קטנות וסגנון טבע דומם.
סצנות הז'אנר שלו הושפעו מיצירותיהם של אמני הז'אנר הפלמי וההולנדי המכונה "הבמבוצ'אנטי" שהיה פעיל ברומא ויצר ציורים קטנים והדפסים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
הוא היה אחד מציירי הקרב החשובים שפעלו באיטליה במחצית הראשונה של המאה ה -17, מיכלאנג'לו צ'רקואוצי זכה לכינוי "מיכלאנג'לו דלה באטאליה" (Michelangelo delle Battaglie – "מיכלאנג'לו של הקרבות").
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי נולד ברומא כבנם של מרצ'לו צ'רקואוצי ולוצ'יה וסאלי, שניהם אזרחים רומיים.
אביו היה סוחר עור מצליח והמשפחה הייתה אמידה.
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי החל את הכשרתו האמנותית בגיל 12 בסטודיו של ג'וזפה צ'זארי, צייר היסטוריה שבסטודיו אימן גם את קאראווג'ו הצעיר עם הגעתו לרומא.
ביוגרפים מתארים את צ'רקואוצי כאמן שהיה בקשר הדוק עם מעגל האמנים הפלמיים וההולנדים הפעילים ברומא.
ראשית הקשר נוצר בשנים 1620–1621 כשהוא התגורר או עבד ברומא לצד יאקוב דה הייז (הידוע גם בשם ג'אקומו פימינגו), צייר קרבות מאנטוורפן שהגיע לרומא בשנת 1601. ייתכן שהוא למד עם יקוב דה האסה (Jacob de Hase) לפני תאריך זה.
בשנת 1624 הוא התגורר עם הציירים ההולנדים פאולוס בור, במקור מאמרספורט, ויאן הרמנס במקור מריימס, ובשנים 1625–1630 עם וילם מיכילס הפלמי.
בשנת 1631 היה לו כבר סטודיו עם תלמידיו מתאו בוניצ'לי ומיכילס.
יצירתו מהתקופה המוקדמת אינה ידועה מספיק.
הוא צייר כמה ציורי קרב והפיק גם ציורי טבע דומם אשר חיקו את יצירתו של פייטרו פאולו בונזי, מומחה לסגנון טבע דומם.
צ'רקואוצי הצטרף לאקדמיה דה סנט לוקה בשנת 1634 והשתתף בישיבותיה עד שנת 1652.
צ'רקואוצי זכה להכרה בהדרגה החל משנת 1630 ויצירותיו נמכרו היטב לכל סוגי הפטרונים.
החסות המוקדמת של רוכשים כמו הסוחר דומיניקו ויולה מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הקריירה שלו.
הוא היה גם מסוגל להסתמך על עמלות מהלקוחות הבולטים כולל אנשי מקצוע כגון עורך הדין רפאלו, המרקיז והרופא וינצ'נזו נרי ולקוחות אריסטוקרטיה מהמעגל של משפחת ברבריני הקרדינל רפצ'אולי, הרוזן קמילו קארנדיני, מונסיניור ראג'י ואחרים.
רבים מהפטרונים שלו היו ממעגלים שתמכו בעניין הספרדי באיטליה.
צ'רקואוצי מעולם לא התחתן ונותר חסר ילדים.
כאשר נפטר ב־29 במרץ 1660 בביתו ברומא שנמצא בסמוך למדרגות הספרדיות, הוא היה אמן עשיר מאוד בכסף ורכוש.
מיכאלאנג'לו צ'רקואוצי ידוע בעיקר בזכות ציור בדים קטנים המתארים סצנות ז'אנר וסצנות הקרב התוססות בציורי הבארוק שלו.
צ'רקואוצי הוכר כצייר טבע דומם בולט, ואילו הקריירה רבת־הפנים שלו כללה גם יצירות דתיות ומיתולוגיות.
אומרים שהוא צייר כמה תמונות מזבח בכנסיות לא מזוהות.
עבודותיו הדתיות של צ'רקואוצי הן בדרך כלל תמונות בגודל בינוני, כמו ציורי הז'אנר שלו, דמויות קטנות ובלתי מוגדרות בתפאורות נוף נטורליסטיות.
הוא גם צייר כמה ציורים אלגוריים, כולל של עונות השנה, כגון הקיץ והאביב.
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי קיבל את הכינוי "מיכלאנג'לו דלה באטאליה" על ציורי הקרב שלו.
בציורי הקרב הוא התאים את סגנון הבמבוצ'יאנטי לז'אנר.
צ'רקואוצי השתמש בשפה מיידית, כמעט אכזרית, ודחף את ציור הקרב לעבר ייצוג העובדות כפי שהן.
חלק מקטעי הקרב שלו הושפעו מסצנות של סלבדור רוזה, כמו "הקרב" בגלריה נציונלה של רומא.
הוא תרם תרומות משמעותיות לז'אנר ציור הקרבות, בבדים הקטנים שלו.
אלה מציגים נקודת מבט מקרוב של קרב שנשלט על ידי מאבק אלים בין פרשים.
מאבק של סוסים וגברים חסרי מעצורים בתנועות מסתחררות.
עבודות אלה השפיעו על עבודתו של ז'אק קורטואיס בז'אנר הקרב.
בציורי הז'אנר שלו צ'רקואוצי מציג את נאמנותו לסגנון הבמבוצ'יאנטי – חבורת הציירים ההולנדים והפלמים סביב פיטר ואן לאר ויאן מיל שפיתחו סגנון חדש ברומא.
העבירו לשם מסורת ציור שנטועה בצפון אירופה של ציור הז'אנר.
תרומתו החשובה של הבמבוצ'אנטי הייתה ההיכרות של הציור הרומאי עם נושאים חדשים הנגזרים מציורי ז'אנר פלמיים והולנדים הכוללים "כייסים, חבורות שיכורים וגרגרנים, מעשנים רעועים ונושאים 'קודרים' אחרים."
בתקופה המוקדמת שלו הראה צ'רקואוצי את שליטתו בסגנון של פיטר ואן לאר במידת הקומפקטית שלו, דמויות האנטי־גיבור, ואפקטים יפים של אור–צל דרמטיים.
בעבודות אלה צ'רקואוצי תיעד את חייו הפשוטים של העם הרומי, בין חורבותיו, במסבאותיו ובמריבותיו.
לעיתים קרובות הוא צייר את המקומות ברומא ובאזור קמפניה.
צ'רקואוצי לא היה חסיד נלהב של סגנונות פלמיים והולנדים אלה ונבדל מהם בדגש ששם על אלמנטים עלילתיים ואנקדוטיים.
הוא הציג גם דמויות בעלות מעמד חברתי גבוה יותר, נטייה שנמצאה גם בעבודתו של יאן מיאל בשנות ה -40 וה -1650. הציורים "המסיבה" ו"גן עם אמנים" של צ'רקואוצי מציגים מאפיינים של החבורה ההולנדית בטבעיותם ובפורמט הקטן שלהן.
עם זאת, במקום תיאור אורח חיים פשוט, הוא מתאר קבוצות של גברים ונשים לבושים אלגנטי.
אלה כוללים את האמן עצמו, הרופא שלו וינצ'נזו נרי וחברים אחרים העוסקים בשיחה ובמשחקים.
ההשקפה ההיסטורית המסורתית בתולדות האמנות הייתה כי סגנון הבמבוצ'אנטי הציע מבט ריאליסטי - "דיוקן אמיתי של רומא והחיים העממיים שלה, ללא שינוי" כפי שראה זאת האמן.
עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים.
השקפה אלטרנטיבית לאמנות הבמבוצ'אנטי היא שעבודותיהם מהוות אלגוריות מורכבות המספקות פרשנות לאמנות קלאסית במטרה להביא את המתבונן להגות רעיונות נשגבים.
לפיכך הם עומדים במסורת ארוכה של פרדוקס, בה נושאים עממיים או וולגריים היו הכלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
בעוד סגנון הציור שלו נתקל בבוז גלוי על ידי ציירים איטלקים, הם בכל זאת התקבלו לאקדמיה דה סנט לוקה ברומא.
זאת הייתה העמותה היוקרתית של אמנים מובילים ברומא.
שצ'רקואוצי וואן לאר התקבלו שניהם אליה.
צ'רקואוצי אפילו נכנס לאקדמיה בשנת 1634 כשהיה רק בן 30. אי־אהבתם של אמנים אחרים לבמבוצ'אנטי הוסברה בכך שהם ייצרו ציורים שהיו לעיתים קרובות "זולים יותר" בעיניהם, ובכך היוו תחרות חזקה עבור ציירים "רציניים", במיוחד בסוף שנות ה-50–1640 כאשר המצב הכלכלי היה בשפל.
בניגוד למה שהאמנים האחרים האמינו, הבמוצ'אנטי המצליחים ביותר כמו צ'רקואוצי הצליחו למעשה לקבל מחירים גבוהים עבור עבודותיהם.
צ'רקואוצי צייר ציורי טבע דומם לאורך הקריירה שלו.
ציורי טבע דומם המוקדמים שלו חיקו את יצירתו של פייטרו פאולו בונצי, מומחה לסוגה זו.
הוא צייר פירות מגוונים, בסגנון ריאליזם שהראה את השפעתו של קאראווג'ו.
הוא התחיל לחבר ציור גדול של דומם הכולל דמויות בגודל טבעי.
דוגמאות לציורי טבע דומם הם הנערים קוטפים פרי (1640–1645) וקטיף הרימונים (אחרי 1640), המתארים שניהם צעיר ואישה צעירה בבוסתן, והאיש מציע לאישה היושבת חתיכת פרי.
הדמויות מראות בבירור את השפעתה של הגישה הטבעית של קאראווג'ו.
הביטוי המעוות במקצת של דמות הצעיר, פלג גופו העירום והחולצה הלבנה הפתוחה, מזכירים יצירות מוקדמות מסוימות של קראוואג'ו, במיוחד העיבוד המעולה של עלי הגפן והענבים "סל הפירות".
עם זאת, שפע הדלועים, הרימון הפתוח ונוכחות נוף שבקושי נראית ברקע מצביעים על שלב מתקדם יותר בהתפתחות הז'אנר ומראים השפעות בארוקיות מלאות.
הנושא של קטיף הפרי והצעתו לצעירה היה שכיח כבר במאה ה־16 בארצות השפלה.
ב"קטיף הרימונים" הצעיר מציע רימון לנשים צעירות.
הרימון היה במשך מאות שנים סמל לפוריות ושפע, ללא ספק בגלל הזרעים הרבים שהוא מכיל.
המשמעות הארוטית של הקומפוזיציה מעידה על ידי העובדה שהפירות המוצעים עומדים להתפוצץ ועל ידי המבט האוהב שהאישה מפנה כלפי הגבר.
הוא זכה להצלחה ניכרת עם ציורי טבע הדומם שלו, המופיעים לעיתים קרובות במכירות של המאה ה -17 וה -18.
צ'רקואוצי שיתף פעולה לעיתים תכופות עם ציירי נוף ואדריכלות שונים.
אלה כללו שיתופי פעולה עם הציירים האדריכליים ויוויאנו קודאצי (החל משנות ה-1630) וצייר הנוף אנג'לוצ'יו.
צ'רקואוצי וקודצי הפכו למשתפי פעולה תכופים.
מכיוון שהקומפוזיציות של קודאצי תיארו בדרך כלל חורבות ומונומנטים עתיקים, שיתוף הפעולה גרם כנראה לצ'רקואוצי להתרחק מייצוג אנקדוטות של החיים הכפריים לנושאים מפוארים ואקזוטיים יותר.
בשנת 1657 שיתפו שני האמנים פעולה עבור הקרדינל פלביו צ'יג'י, אחד מפטרוני האמנות החשובים בתקופתו.
חלק מהבדים שיצרו לקרדינל קיג'י טיפלו בתוכן המקורי.
למשל, קומפוזיציה שכונתה "אמבטיית נשים" מייצגת ציורי פנים של מבנה רנסאנסי נאה, בו מוצגות נשים רבות עירומות בבריכות שקועות, אולי נושא מפתיע עבור הקרדינל.
צ'רקואוצי שיתף פעולה עם ויויאנו קודאצי בשנת 1648 בציור המתאר את מרד מסניאלו.
עבודה זו עוסקת במרד האנטי ספרדי שהתרחש ב־7 ביולי 1647 בפיאצה דל מרסאטו בנאפולי בתמיכת צרפת.
צ'רקואוצי עיצב בתפיסתו את האירוע בפרספקטיבה נופית ומאתגרת.
הוא השתמש בצורה מבריקה בסגנון הבמבוציאטני הטבעי כדי לייצר תיאור קומי-הרואי של המרד.
הוא תיאר פרסקו היסטורי מלא חיים בזעיר אנפין של כיכר העיר, תושבים זועמים, וחיות מוקפים כולם על ידי הנוף הרחב של העיר הנפתחת אל הווזוב .
האירועים השונים שהתרחשו במהלך המרד מתוארים בפנורמה יחידה זו.
מנהיג המרד מופיע על סוס בחלק הקדמי של הציור.
צ'רקואוצי התייחס למרד האנטי ספרדי שהיה אירוע חשוב מאוד במאזן הכוחות של אירופה, באופן די אובייקטיבי אף על פי שבדרך כלל התייחס אליו כפרו ספרדי.
היצירה הוזמנה למעשה על ידי ברנרדינו ספאדה, קרדינל פרו-צרפתי.
צ'רקואוצי, שצייר ז'אנר וסצנות קרב, היה בחירה הגיונית עבור הקרדינל.
המרד ההיסטורי נחשב עדיין ל'חדשות" בזמן שהקרדינל הזמין את הציור.
מסניאלו מיוצג לא כל כך כגיבור, ואפילו לא כגיבור קומיקס, אלא כסוג של ילד פלא, שהשיג השגים מדהימים.
מסניאלו, הדייג שהפך למלך, היה באופן דומה סטייה במהלך הרגיל של האירועים האנושיים, ולכן היה ראוי לייצוג כזה.
מיל"ן (מועדון ישראלי לכדורגל נשים) הייתה קבוצת כדורגל נשים, מהראשונות שפעלו בארץ, והראשונה שזכתה לתמיכה כספית.
הקבוצה נוסדה ב-1970 ביוזמת צבי (וילי) וילינגר והייתה פעילה במשך שני עשורים בשנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים.
הקבוצה התחרתה מול קבוצות גברים חובבניות, קבוצות נשים נוספות שקמו באותה תקופה, שיחקה במשחקי ראווה וגם התמודדה בטורנירים בארץ ומחוצה לה מול קבוצות ונבחרות נשים ממדינות שונות.
ב-1970 נסע עסקן הכדורגל צבי (וילי) וילינגר, שהיה בעברו מנהל הפועל חולון, לצפות במשחק כדורגל מקצועני שהתקיים באוסטריה.
במשחק המוקדם שיחקו נבחרות הנשים של אוסטריה ודנמרק לעיני כ-40,000 צופים.
וילינגר התרשם מאוד מהרמה הגבוהה שהופגנה במשחק זה וכשחזר לארץ החל לפעול להקמת קבוצת כדורגל נשים בארץ מתוך כוונה לפתח בישראל ליגת כדורגל לנשים.
באותה תקופה הוקמו קבוצות כדורגל נשים נוספות בנס ציונה, רמת גן וחיפה.
וילינגר פרסם מודעה בעיתון והציע לשחקניות להצטרף לקבוצה ואכן ההיענות הייתה רבה ולמבחנים הגיעו נערות ונשים רבות שהיוו את השלד לקבוצה.
כמה חודשים מאוחר יותר, הצליח וילינגר לגייס את חברת יצהר כספונסר לקבוצה ששינתה את שמה ל"מיל"ן יצהר".
במסגרת החוזה תמכה יצהר בפעילות הקבוצה ואף סייעה בהעסקת השחקניות.
בהמשך אומצה הקבוצה גם על ידי חברת כור ושינתה את שמה ל "מיל"ן כור".
בתקופות אחרות הייתה "מיל"ן תל אביב" וכן "הפועל מיל"ן אזור".
הקבוצה שיחקה בעיקר מול קבוצות גברים באירועים מיוחדים ובליגה למקומות עבודה (של גברים) אך גם שיחקה מול קבוצות נשים בארץ ובעולם.
השחקניות הבולטות בקבוצה היו חני רוזנברג, חיה לוי וסוניה שמחוני.
במשך השנים יצאו השחקניות הבולטות בקבוצה לנסות את מזלן בליגות מפותחות יותר בחו"ל.
בתקופת פעילותה השתתפה הקבוצה בטורנירים בחו"ל והתחרתה מול קבוצות נשים ונבחרות נשים ממדינות שונות.
עם הקמת נבחרת ישראל ב-1997 ורגע לפני הקמת ליגת הנשים בארץ ב-1998, החליט וילי וילינגר על פירוק הקבוצה וחלק מהשחקניות המשיכו לקבוצות חדשות שקמו בתקופה זו.
מיכמן מימון בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית המתמקדת באשראי ליזמי נדל"ן למגורים ובעלי שליטה בחברות ציבוריות.
החברה התאגדה בשנת 2015 על ידי יניב ביטון כחברה פרטית, ובחודש פברואר 2021 הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה מעניקה ללקוחותיה אשראי לטווח קצר ובינוני.
מיכמן הוקמה כחברה פרטית בשנת 2015 על ידי יניב ביטון.
טרם הקים את חברת מיכמן, ביטון ניהל מספר חברות בתחומי הנדל"ן והקמעונאות.
במאי 2018 השקיעה מיכמן כ-2 מיליון ש"ח בחברת הביטוח הדיגיטלית ליברה, ונכון לדצמבר 2021 היא מחזיקה ב־4.68% ממנה.
ליברה הונפקה בשנת 2021 לפי שווי של 450 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2020 קיבלה החברה רישיון מורחב למתן אשראי מטעם רשות שוק ההון, ביטוח וחסכון לפעול בתחומה, והרחיבה את מגוון השירותים שלה.
בפברואר 2021 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, וביולי באותה שנה ביצעה הנפקת אג"ח בסכום של כ-100 מיליון ש"ח.
ההנפקה מיקמה אותה כאחת מ-35 החברות בבורסת ת"א שהמניה שלהן עלתה ב־100% לפחות מתחילת השנה.
בדצמבר 2021 מיכמן קיבלה אשראי של 20 מיליון שקל מאיילון חברה לביטוח, המהלך יאפשר לחברת האשראי החוץ-בנקאי להגדיל את תיק האשראי שלה בכ-100 מיליון שקל
בפברואר 2022, מיכמן השלימה את השלב המוסדי בהנפקת סדרת אג"ח חדשה שקלית.
במסגרת המכרז למשקיעים מסווגים התקבלו ביקושים בהיקפים של כ-187 מיליון ש"ח.
החברה בחרה לקבל מתוכם התחייבויות מוקדמות לרכישת איגרות חוב בהיקף כספי כולל של כ-120 מיליון ש"ח באותו החודש השלימה החברה הקצאה פרטית של כ-5.4% ממניותיה (4.6% בדילול מלא) בהיקף של 14.1 מיליון שקל לקרנות הגידור נוקד של רועי ורמוס ושלומי ברכה וספרה של ישראל מור, דורון ברין ורון סנטור.
בשנת 2022, עמיתים קרנות הפנסיה הוותיקות העמידה למיכמן אשראי בכיר בסך של 120 מיליון ₪, לצורכי הגדלת מקורות האשראי והגדלת תיק האשראי של החברה.
בשנת 2024, מיכמן החלה בשיתוף פעולה עם גוף פיננסי מוסדי מוביל, מימון המיועד לבעלי שליטה בחברות ציבוריות כנגד שעבוד המניות שבבעלותם.
היקף העסקה המשותפת הוא עד 100 מיליון ש"ח לכל צד, ובסה"כ תיק מנוהל של עד 200 מיליון ש"ח.
בשנת 2024, בוצעה הקצאת מניות פרטית של 4.9% ממניות מיכמן מימון לקבוצת הראל ביטוח ופיננסיים תמורת כ-13.8 מיליון ש"ח.
נכון לדצמבר 2024, קבוצת הראל ביטוח ופיננסים מחזיקה ביחד עם אחזקה של קרנות הנאמנות בכ-9.57% מהון המניות של מיכמן.
מיכמן פועלת בתחום האשראי החוץ בנקאי, ומתמקדת במימון יזמי נדל"ן למגורים,הלוואות גישור לקרקעות, מזנין והשלמת הון לליווי פיננסי,מימון בעלי שליטה בחברות ציבוריות
יניב ביטון - מנכ"ל ומייסד
מיכל שרון (נולדה ב-25 במרץ 1972) היא ביוכימאית ישראלית ופרופסור מן המניין בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, המכהנת כיו"ר "אפיק באקדמיה", ארגון הפרופסוריות בישראל.
מומחית לספקטרוסקופיית מסה מבנית ויישומיה במערכות חלבוניות, מתמקדת בעקר בחקר פירוק החלבונים על-ידי הפרוטאזום.
מיכל שרון נולדה בירושלים בשם מיכל פלטיאל וגדלה ברחובות.
בת לד"ר צבי פלטיאל (במקור פימנטל), פיזיקאי ומחנך, ולתמר פלטיאל, אחות ומטפלת CBT.
רבים מבני משפחות הוריה נספו בשואה, בגרמניה ובהולנד.
את שירותה הצבאי עשתה שרון כמדריכה בבית ספר שדה שדה בוקר.
ב-1996 סיימה בהצטיינות יתרה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למדה לתואר שלישי בכימיה (במסלול ישיר) במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' יעקב אנגליסטר.
סיימה את לימודיה אלה ב-2003.
בשנים 2003–2006 שרון שהתה כבתר-דוקטורנטית במחלקה לכימיה של אוניברסיטת קיימברידג', בהנחיית פרופ' קרול רובינסון.
בהמשך הייתה עמיתת מחקר במחלקה זו למשך כשנה.
עם שובה לישראל הצטרפה כחברת סגל בדרגת מדענית בכירה למחלקה לכימיה ביולוגית במכון ויצמן.
ב-2015 מונתה לפרופסור חבר במחלקה למדעים ביומולקולריים בפקולטה לביוכימיה וב-2021 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2013–2016 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית לספקטרומטריית מסות וב-2017–2020 עמדה בראש האגף לתשתיות מחקר במכון ויצמן וכן כיהנה כסגנית נשיא "אילנית", אגודות ישראליות לביולוגיה ניסיונית.
בשנים 2015–2022 הייתה חברה בוועד המנהל של האגודה העולמית של ספקטרוסקופיית מסה.
מאז 2024 היא מכהנת כיו"ר "אפיק באקדמיה", פורום הפרופסוריות באוניברסיטאות בישראל הפועל למען איזון מגדרי באקדמיה.
לאורך השנים, היא זכתה בארבעה מענקים של מועצת המחקר האירופית (ERC).
שרון היא מחזיקת הקתדרה הפרופסוריאלית בביוכימיה ע"ש אפרים ואהרן קציר.
מחקרה של שרון מתמקד בפענוח המנגנונים המבקרים את פעילותם של קומפלקסים חלבוניים מורכבים.
במיוחד, קבוצתה שואפת לגלות את המנגנונים ששולטים בפעילותן של מכונות מולקולריות המשתתפות בתהליכי פירוק חלבונים בתא.
קבוצתה מובילה בפיתוח שיטות חדשניות בספקטרומטריית מסה.