tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא העלה השערה כי כאשר הפרטים אינם תואמים לסכמה של אנשים לאירועים, הם נוטים לעוותם, לשכחם או להתאימם לסכמה זו.
בארטלט בדק בניסוייו גם זכירה של צורות.
במהלך מחקריו ניתנו לנבדקים צורות שונות לזכור, והיה עליהם לצייר את הצורות, בהתאם לזיכרונם.
הוא מצא בניסויים אלה כי מבחינים בקלות בחלקים חסרים או בתכונות לא מוכרות, וכי הבלתי-מוכר מושך את תשומת לבנו.
כמו כן מצא בארטלט כי השמות שניתנו לצורות מילאו תפקיד משמעותי לגיבוש הדימוי של הצורות, בזכירתן ובשחזורן.
הוא הסביר זאת בתכונה אותה כינה מאמץ למצוא משמעות.
זוהי התכונה לחפש משמעות גם בגירויים מעורפלים, ואשר אינם עונים בבירור ובדיוק על הסכמה לאותו דימוי.
ב-1932 נבחר להיות חלק מהחברה המלכותית, וב-1948 הוענק לו תואר אביר על שרותו לחיל האוויר המלכותי בגלל עבודתו על היסודות של עתות מלחמה בפסיכולוגיה יישומית.
ב-1944 הקים יחד עם עמיתו קנת קרייק סניף של מועצת המחקר הרפואי, והפך למנהלו לאחר מותו של קרייק ב-1945.
פרדריק ג'ונס בליס (באנגלית Frederick Jones Bliss; 3 בינואר 1857 - 22 ביוני 1939) היה ארכאולוג אמריקאי.
לאחר תקופה שבה עבד במשלחתו של פלינדרס פיטרי במיידום במצרים, הגיע בליס בשנת 1891 לארץ ישראל וחפר במשך שנתיים בתל חסי מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל.
את החפירה באתר החל פיטרי בשנת 1890 שלאחריה חזר למצרים.
בליס היה בנו של הכומר הפרוטסטנטי שייסד בביירות את הקולג' שהפך עם השנים לאוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בתל חסי השתמש בליס בשיטותיו של פיטרי לתיארוך בעזרת כלי חרס וכן בעקרון ההשתכבות והכרונולוגיה היחסית - סטרטיגרפיה.
בליס מצא חומת לבני בוץ ומגדל הקשור לחומה.
הוא מצא מכתב מהמאה ה-14 לפנה"ס שנרשם על גבי חרסים בכתב היתדות אשר דומה מאוד לכתב פרוטו-סינאי ובהם מופיעה המילה "בלע".
בליס הסיר כמעט שליש מהאקרופוליס והגדיר 11 שכבות יישוב אותן חילק לשמונה "ערים".
אחד הממצאים היה מבנה המשתייך לאדריכלות של "בתי מושל".
המבנה תוארך על ידו לתקופת הברונזה המאוחרת.
לאחר הצלחתו בתל חסי, עבר בליס לחפור בירושלים.
הוא חפר בה ביחד עם האדריכל ארצ'יבלד דיקי (A.C.
Dickie) בין השנים 1894–1897. תרומתו העיקרית הייתה הבנת הארכאולוגיה של ירושלים.
בין האתרים שחפר היו בריכה וכנסייה ביזנטית בבריכת השילוח.
בשנת 1898 עבר לחפור יחד עם עוזרו רוברט מקאליסטר במספר אתרים בשפלת יהודה הוא חפר באזור עד שנת 1900. האתרים שנחפרו היו במרשה, תל צפית, תל גודד ועזקה.
דוחות החפירה של בליס ומקליסטר מאתרים אלה, קבעו סטנדרט חדש לחפירות העתידיות.
ב-1900 פוטר בליס מתפקידו כ"חוקר הקרן" בטענה של בריאות לקויה, אבל גם בגלל הדקדקנות הרבה שלו, שגרמה לכך שלא ייצר עבור הקרן דוחות מלהיבים, ובכך הקשה עליה לגייס תרומות לקרן.
בתקופה מאוחרת יותר הצהיר אולברייט שזו הייתה שגיאה שפגעה במחקר הארכאולוגי באזור הלבנט.
לאחר פיטוריו כתב בליס מונוגרפיה שעסקה בהתפתחות המחקר באזור הלבנט מתחילתה ועד שנת 1902.
פרדריק ג'קסון טרנר היה היסטוריון אמריקני שהשפיע רבות על חקר ההיסטוריה האמריקאית בעיקר בזכות ספרו "משמעות הסְפר בהיסטוריה האמריקאית".
טרנר נולד במדינת ויסקונסין באזור שטרם התפתח טכנולוגית.
עובדה זו השפיעה ביותר על פירושו להיסטוריה האמריקאית.
בין השנים 1889 לימד באוניברסיטת ויסקונסין וב-1910 עד 1924 לימד באוניברסיטת הרווארד שעה שפרש מחינוך.
בשנת 1910 כיהן טרנר כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
ב-1933 זכה בפרס פוליצר להיסטוריה.
פרדריק באייר (בדנית: Fredrik Bajer; 21 באפריל 1837 – 22 בינואר 1922) היה מדינאי דני וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1908, במשותף עם קלאס פונטוס ארנולדסון השוודי.
באייר הצטרף לצבא הדני והשתתף כקצין במלחמת 1864 נגד פרוסיה ואוסטריה.
לאחר שחרורו מהצבא עבר עם משפחתו לקופנהגן והתפרנס מעבודה בתור מורה ומתרגם.
ב-1872 נבחר באייר לכהן כחבר בפרלמנט הדני, שם פעל בנושאים שונים כמו זכויות נשים וסחר חופשי.
התחום העיקרי בו התמקד היה יחסי חוץ ובעיקר הטיף לשימוש בבוררות בינלאומית כדי לפתור סכסוכים בין מדינות.
באייר תמך במספר ארגוני שלום בדנמרק וברחבי אירופה.
הבולטים שבהם היו האגודה הדנית לשלום (בדנית: Dansk Fredsforening) אותה ייסד ב-1882, ולשכת השלום הבינלאומית בשווייץ שבה שימש כנשיא כבוד מ-1907.
בשנת 1908 זכה באייר בפרס נובל לשלום, ביחד עם קלאס פונטוס ארנולדסון.
בשנים שלאחר קבלת הפרס ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הביע באייר אכזבה מארגוני השלום ודרכי התנהלותם, והפחית במידה רבה את פעילותו בתחום.
סר פרדריק ארתור מונטגיו בראונינג המוכר גם בכינוי שלו "בוי" (Boy), היה קצין בצבא הבריטי הנחשב לאחד מהדמיות החשובות ביצירת היחידות המוטסות הבריטיות.
בראונינג פיקד בין היתר על הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה והקורפוס המוטס הבריטי הראשון, במהלך מבצע מרקט גארדן הוא פיקד על הארמייה המוטסת הראשונה, שכללה 3 דיוויזיות מוטסות.
מבצע מרקט גארדן הורכב ממשימה של הכוחות המוטסים שהיו מתוכננים להשתלט על מספר גשרים ולאפשר מעבר של כוחות שריון לתוך גרמניה ובכך להביא לסיום מהיר של המלחמה.
בראונינג פיקד על החלק המוטס שנקרא מרקט.
למרות שהיה מפקד אמריקאי בכיר ממנו, נבחר בראונינג למלא את המשימה.
כנראה משום שמונטגומרי העדיף מפקד בריטי במקום אמריקאי.
בראונינג התגייס לצבא בשנת 1915 לאחר שלמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
הוא התחיל את שירותו בתור קצין במשמר הגרנדירים והגיע באוקטובר 1915, לאחר מספר העברות בין הגדודים השונים, לחזית המערבית.
לאחר כחודשיים בחזית, בינואר 1916 הוא הוחזר לבית חולים באנגליה לאחר ונדבק בקדחת השוחות, הוא נותר באנגליה עד שחזר לגדודו (הגדוד השני) בחזית באוקטובר 1916.
במשך 1917 השתתף בראונינג עם יחידתו בקרב על רכס פילקרם ביולי, קרב פולקפל באוקטובר וקרב קמברה בנובמבר.
על התנהלותו והצטיינותו במהלך קרב קמברה, הוענק לבראונינג אות השירות המצוין שהוענק בדרך כלל לקצינים מעל דרגת קפטן (בראונינג היה רק לוטננט).
בדצמבר 1917 הוענק לו על ידי הצבא הצרפתי עיטור צלב המלחמה ובמאי 1918 הוא צוין לשבח על תפקודו.
לקראת סוף המלחמה, שירת בראונינג למשך תקופה קצרה במטה של הנרי רולינגסון.
לאחר המלחמה קודם בראונינג לדרגת קפטן ב-24 בנובמבר 1920. במהלך השנים שלאחר המלחמה שירת בראונינג בסנדהרסט עד לאפריל 1928, כאשר הוא קודם לדרגת מייג'ור וחזר לגדוד השני במשמר הגרנדירים.
בשנים אלו היה לו זמן רב לפעילויות ספורטיביות והוא אף השתתף בראונינג אולימפיאדת סנט מוריץ בשנת 1928 כחלק מהנבחרת הבריטית בענף המזחלות.
בשנת 1931 הוא נישא לסופרת דפנה דה מוריאה ולהם נולדו במהלך השנים שתי בנות ובן.
ב-1 בפברואר 1936 קדום בראונינג לדרגת לוטננט-קולונל ומונה למפקד הגדוד השני של משמר הגרנדירים.
ב-1 באוגוסט 1939 תקופת פיקודו הסתיימה, הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד "בית הספר לנשק קל".
בשנת 1940 הועלה בראונינג לדרגת בריגדיר וקיבל את הפיקוד על 'חטיבת חיל הרגלים ה-128', בזמן שזו התכוננה לשירות בצרפת ואחרי נפילת צרפת למגננה על האי הבריטי.
בשנת 1941 עבר בראונינג לפקד על 'חטיבת חיל הרגלים (משמר) ה-24' אשר נערכה להגן על אזור לונדון לקראת פלישה גרמנית אפשרית.
ב-3 בנובמבר 1941 קודם בראונינג לדרגת מייג'ור-גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה החדשה.
תחת פיקודו, כוח הצנחנים שזה עתה נוצר עבר את תהליך ההתהוות שלו.
בין היתר בראונינג היה שותף לעיצוב המדים וציוד הצניחה של הצנחנים ואף הציע בעצמו את העיצוב הראשון.
במרץ 1943 החליף ג'ורג' הופקינס את בראונינג בפיקוד על הדיוויזיה הראשונה, בראונינג עבר לפקד על הכוחות המוטסים במפקדת בעלות הברית.
בראונינג השתחרר משירותו בצבא הבריטי ב-5 באפריל 1948, אך כבר בינואר החל בתפקידו החדש בתור הכלכלן וראש משק הבית של הנסיכה אליזבת השנייה.
הוא קיבל את התפקיד לאחר המלצתו של לואי מאונטבאטן אשר היה בן דוד של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליבת.
באולימפיאדת לונדון (1948) שימש בראונינג כסגן היושב ראש של האיגוד האולימפי הבריטי וראש הנבחרת הבריטית.
בשנת 1952 הוכתרה אליזבת השנייה למלכת הממלכה המאוחדת וצוות משק הבית השתנה וגדל, כמו גם עברה המלכה להתגורר בארמון בקינגהאם, בראונינג המשיך בתפקידו אך עבר לשרת בצוות של הנסיך פיליפ בבקינגהאם.
בשנת 1959 עזב בראונינג את המשרה בארמון לאחר התמוטטות עצבים שנבעה מבעיית שתייה שהלכה והחריפה.
בשנותיו האחרונות עבר בראונינג להתגורר עם אשתו באחוזת מנבילי בקורנוול.
בשנת 1963 היה מעורב בראונינג בתאונת דרכים אשר נמצא אשם לגרימתה, מאחר שהיה בהשפעת תרופות ואלכוהול, הוא נקנס ב-50 לירה שטרלינג ושילם את העלויות המשפטיות והרפואיות של שני הפצועים בתאונה.
פרדריק בראונינג נפטר בביתו במנבילי כתוצאה מאוטם שריר הלב ב-14 במרץ 1965.
ב-1964 הוקם 'מחנה בראונינג' ששימש מחנה אימונים ומפקדת הכוחות המוטסים של הצבא הבריטי.
ב-1969 הוקם במקום מוזיאון לכוחות המוטסים, שם נשמרו והוצגו המדים של בראונינג.
הבסיס נסגר ב-1993 והמוזיאון עבר ב-2008 למוזיאון המלחמה האימפריאלי בדוקספורד.
דמותו של בראונינג הופיעה בסרט גשר אחד רחוק מדי (1977) בבימויו של ריצ'רד אטנבורו אשר מתאר את סיפור הכוחות הבריטים במהלך מבצע מרקט גארדן ובמיוחד הקרב על ארנהם.
דמותו של בראונינג גולמה על ידי השחקן דירק בוגארד, דמות שהציגה את בראונינג באור מעט שלילי, מה שגרם לאלמנתו דפנה דה מוריאה לכתוב לעיתונות שהטיפול בדמות בעלה היה בלתי נסלח.
הרב פרדריק דה סולה מנדס .
היה רב, סופר ועורך אמריקני.
נולד במונטגו ביי, ג'מייקה, בנו של אברהם פררה מנדס.
למד בקולג' נורת'וויק (Northwick), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת לונדון.
אחרי שקיבל את התואר הראשון ב-1869 נסע לברסלאו גרמניה שם למד לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
מנדס קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ינה ב-1871. כשחזר לאנגליה הייתה לו הסמכה לרבנות מאת חכם בנימין ארטום, שהיה רבה הספרדי של אנגליה, בלונדון 1873. באותה שנה הוא מונה כמטיף בלונדון אבל בסוף השנה עזב לניו יורק.
קהילת "שערי תפילה" ביקשה ממנו לבוא אליהם.
הוא התחיל בכהונתו שם ב-1 בינואר 1874. מנדס היה אחד המייסדים של העיתון The American Hebrew.
ב-1888 הוא נטל חלק במחלוקת בין האגנוסטי אינגרסול לכומר הנרי פילד כשכתב בעיתון North American Review מאמר בשם "להגנת ה'".
ב-1900 הצטרף מנדס לצוות הכותבים באנציקלופדיה היהודית כאחראי על ההגהה ועל מחלקת התרגומים.
מתפקידים אלה הוא התפטר בספטמבר 1902. בזכות קשריו עם ד"ר מרקוס יסטרוב וד"ר קאופמן קוהלר היה אחד המגיהים של הוצאת התנ"ך בהוצאת החברה היהודית להוצאה לאור.
תחת הנהגתו הצטרפה "שערי תפילה" לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי ב-1902. סולה מנדס הנהיג במקום את סידור התפילה הרפורמי האחיד "סדר תפילות ישראל" (Union Prayer Book) ושינה את הסדרים בהיבטים אחרים.
בין היתר, טלית וכיסוי ראש נעשו עניין לבחירה.
ב-1920 פרש והרב נתן שטרן החליפו.
כמו כן הוא כתב מאמרים על יהודים ל-Johnson's Encyclopedia.
ב-1903 הוא היה, לזמן מה, העורך של הירחון The Menorah.
יחד עם אחיו הנרי פררה מנדס ואחרים הוא היה אחד המייסדים של העיתון The American Hebrew (1879) הוא כתב מאמרים לעיתון זה לעיתים תכופות.
פרדריק ויליאם בנטין היה קצין אמריקני ששירת במלחמת האזרחים האמריקנית ואחר כך במלחמות האינדיאנים.
בנטין ידוע בשל פיקודו על גדוד (פלוגות D,H וK) מרגימנט הפרשים השביעי במהלך קרב ליטל ביגהורן.
בהיותו במשימת סיור באזור הקרב קיבל בנטין הוראה דחופה ממפקד הרגימנט - ג'ורג' קסטר - לבוא מייד עם אספקת תחמושת ולהצטרף למתקפת הפתע שהוא תכנן כנגד מחנה אינדיאני גדול של שבטי השאיין והלקוטה.
כישלונו של בנטין לבוא לעזרתו של קסטר - שגרם להשמדה מוחלטת של חמש הפלוגות שהיו עם קסטר - הוא אחת מנקודות המחלוקות העיקריות סביב הקרב המפורסם.
פרדריק בנטין נולד בפטרסבורג שבווירג'יניה לתיאודור וקרולין בנטין.
אבות משפחתו של בנטין היגרו לאמריקה מהולנד במאה ה-18 והתיישבו בבולטימור.
משפחתו עברה מבולטמור לווירג'יניה לאחר הולדת הבת הראשונה הנריטה אליזבת באוקטובר 1831. פרדריק התחנך במכון הקלאסי של פטרסבורג שם הורגל לראשונה במשמעת צבאית.
ב-1849 משפחתו עברה לסנט לואיס, מיזורי.
ב-1856 הכיר את קתרין נורמן, צעירה שעברה לסנט לואיס מפילדלפיה.
בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית פילגה את מיזורי בין התומכים בהבדלות מהאיחוד ובין התומכים בהישארות באיחוד.
תיאודור שתמך בהיבדלות התנגד לכך שבנו יתרועע עם התומכים באיחוד.
אף על פי כן פרדריק הצטרף לצבא האיחוד ב-1 בספטמבר 1861 והצית סכסוך משפחתי.
הוא הצטרף לצבא כקצין בדרגת סגן לרגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של מיזורי.
בינואר 1861 נישא פרדריק לקתרין נורמן בכנסיית ג'ורג' הקדוש בסנט לואיס.
ביולי 1863 ילדה קתרין את בתם הראשונה קרולין אליזבת שנפטרה לפני הגיעה לגיל שנה.
בנטין השתתף במספר קרבות במלחמת האזרחים שבעקבותיהן הועלה בדרגה בתחילה לדרגת מייג'ור ולבסוף לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1866 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הפרשים השביעי תחת פיקודו של ג'ורג' קסטר.
ב-25 ביוני 1876 בנטין היה במשימת סיור שאליה נשלח על ידי מפקד הרגימנט ג'ורג' קסטר, כששלישו של קסטר הביא לו מסר מקסטר שבו הוא פקד עליו לחזור מהר עם אספקת תחמושת לכיוונו של קסטר כדי לעזור לו בקרב הצפוי עם האינדיאנים.
בנטין התחיל להתקדם לכיוונו אך בדרך התחבר עם הכוח של מרכוס רינו ונשאר לעזור להם בהתבצרות מפני האינדיאנים על 'גבעת רינו'.
אף על פי ששמע בבירור מטחי ירי מכיוון הכוח של קסטר בחר בנטין להישאר עם רינו על הגבעה במקום לחתור להתקדם לכיוון קסטר ולעזור לו.
כל חמש הפלוגות מהרגימנט שהיו עם קסטר נהרגו בידי האינדיאנים וקסטר עצמו נהרג גם הוא על הגבעה שנקראה לאחר מכן 'גבעת העמידה האחרונה'.
רינו ובנטין נשארו מבוצרים על הגבעה עד ה-27 ביוני כשכוח התגבורת בראשות גנרל טרי הגיע.
על החלטתו להישאר עם רינו ספג בנטין ביקורת רבה לאחר הקרב.
היסטוריונים וקצינים רבים טענו שבנטין לא מילא אחר הפקודות שקיבל ואילו היה מגיע לעזרתו של קסטר התבוסה המחפירה הייתה נמנעת.
מרכוס רינו שיבח את בנטין לאחר הקרב ואמר שהוא פעל באומץ רב להדוף את התקפות האינדיאנים על 'גבעת רינו'.
בנטין השתתף בעוד מספר קרבות גדולים והגיע לבסוף לדרגת בריגדיר גנרל.
בדצמבר 1882 מונה בנטין למפקד רגימנט הפרשים התשיעי.
ב-1887 הוא הועמד לדין באשמת שכרות והתנהגות שאינה נאותה לקצין צבא.
הוא הורשע ונגזר עליו להיות מודח מהצבא.
נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד המתיק את עונשו להשעייה של שנה אחת מהצבא.
בנטין פרש מהשירות ב-7 ביולי 1888 עקב בעיות פרקים ולב.
בנטין מת בדצמבר 1898, עשר שנים לאחר פרישתו בהשאירו אחריו את אלמנתו קתרין ואת בנו פרדריק.
הוא נקבר בבית הקברות 'ווסטויו' באטלנטה.
בין נושאי ארונו היו מושל ג'ורג'יה ויליאם אטקינסון וראש העיר של אטלנטה צ'ארלס קולייר.
גופתו הוצאה מאוחר יותר ונקברה מחדש בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פרדריק גרוניך היה איש צבא יהודי-אמריקאי שהגיע למדינת ישראל זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ויעץ לדוד בן-גוריון בענייני צבא במהלך מלחמת העצמאות, כשהוא מוכר בשם "פרד האריס".
קצין מודיעין בצבא ארצות הברית
פרדריק זיגפריד גרוניך נולד בצ'כוסלובקיה בשנת 1916, בן למלכה ונתן גרוניך.
בשנת 1929, בהיותו בן שלוש עשרה, היגרה משפחתו לארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין במפקדתו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה ומי שיהיה לימים נשיאה ה-34 של ארצות הברית.
גרוניך נפצע קשות באלג'יר במערכה בצפון אפריקה.
לאחר החלמתו צנח בסיציליה והשתתף בכיבוש איטליה.
ב-1944 עבר עם מטהו של אייזנהאואר לבריטניה, שם השתתף כקצין מודיעין בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף) בתכנון הפלישה לנורמנדי.
בחודשי המלחמה האחרונים השתתף במבצע למיון וקיטלוג מסמכי האויב משלל המלחמה וכאלה שנתפסו מידי שבויי מלחמה גרמנים.
לאחר המלחמה השתתף גרוניך במאמץ לגילוי פושעי מלחמה נאצים לשם העמדתם לדין.
על שירותו כחייל זכה בכוכב הארד ובלב הארגמן.
בשנת 1947 יצא טדי קולק בראש משלחת מטעם ארגון "ההגנה" לארצות הברית, במטרה לרכוש נשק להגנת היישוב העברי, שעמד על סף עצמאותו, ולגייס אנשי צבא יהודים לקראת המלחמה הצפויה.
כמו כן קיבל קולק על עצמו ליצור קשרים בין המודיעין האמריקאי לבין ההנהגה הצבאית של היישוב.
מאמצים אלה לא צלחו בתחילה.
פריצת הדרך הייתה כשפגש קולק את גרוניך ונעזר בו.
גרוניך יזם פגישה, שנערכה בבית מלון בניו יורק, בין קולק לבין שני אנשי מודיעין אמריקאים בכירים, ששמותיהם לא היו ידועים עד אז לקולק.
האחד היה גנרל שיעמוד לאחר מכן בראש המודיעין של נאט"ו ושני היה ג'יימס אנגלטון מבכירי ה-CIA.
הפגישה הביאה ליצירת שיתוף פעולה מודיעיני ארוך שנים בין שירותי המודיעין האמריקאים והישראלים.
לאחר הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב יצא גרוניך, ביוני 1948, בדרכו לישראל, לאחר ששוכנע על ידי טדי קולק ודוד מרכוס לבוא לעזרת המדינה שזה קמה, כפי שעשו מרכוס עצמו, שהיה לאלוף הראשון של צה"ל, ובן דונקלמן, שהיה למפקדה השני של חטיבה 7.
בדרכו לארץ עבר פרדריק גרוניך בארצות ערב בכיסוי של עיתונאי, אסף מידע רב על צבאותיהן, והביאו לארץ.
הוא ניתח את המידע עבור צה"ל תוך ניצול ניסיונו הצבאי והכשרתו המודיעינית.
היה זה למעשה הדו"ח המקצועי הראשון על צבאות ערב שעמד לרשות המודיעין הצבאי הישראלי – להבדיל מסקירות הש"י אשר למחבריהן חסר היה הרקע המקצועי לניתוחן.
דבר בואו הצפוי לארץ של קצין המודיעין האמריקאי הבכיר, שבא לסייע לצה"ל, הובא לידיעת ראש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.
בהגיעו לנמל התעופה לוד חיכה לו נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של בן-גוריון, ולקח אותו הישר אל בן-גוריון.
בן-גוריון התרשם מיד מהאיש והפך אותו ליועצו הצבאי הבכיר.
תחת מעטה סודיות הסתובב גרוניך, במדים וללא תגים ודרגות, כשהוא מזדהה בשם "פרד האריס", בחזיתות ובבסיסים והשתתף בישיבות המטכ"ל.
חרף חשיבות תפקידו הוא לא גויס באופן רשמי לצה"ל ולא נשבע לו שבועת אמונים.
בן-גוריון קיבל ממנו דיווחים על ממצאיו בצבא ושמע את עצותיו.
בן-גוריון הביע הערכה לידיעותיו, ניסיונו והבנתו בענייני צבא ואמר עליו: "עד כמה שידוע לי, אין איש בארץ העולה עליו בעניינים אלה".
גרוניך הביע גם ביקורת חמורה על הצד המקצועי של הצבא על האלתור הנהוג בו, שגרמו לריבוי הרוגים ללא צורך, ועל הבזבוז העצום הנהוג בו.
על מחנה האימונים תל ליטוינסקי (לימים בסיס תל השומר) אמר כי על 1,200 החיילים המתאמנים בו מופקד סגל של 500 איש.
גרוניך סיפק לבן-גוריון גם הערכות על מפקדי הצבא הבכירים.
הוא אמר לו כי אף אחד ממפקדי החזיתות אינו מתאים לתפקידו.
את חיים לסקוב העריך כחייל הטוב ביותר.
אחריו בסדר ההערכה בא, לדבריו, מרדכי מקלף, אך הוא סבר שמקלף זקוק ליתר השכלה ואימון.
את משה דיין העריך כמצוין ומבטיח, אך גם הוא, לדבריו, היה זקוק לאימון נוסף.
גרוניך תיאר לבן-גוריון את מראות הכיבוש שהיה עד להם, על רצח אזרחים ועל גירושים.
הוא ניסה לשכנע את בן-גוריון לבטל את הממשל הצבאי, אותו תיאר כנוגד את רוח העם היהודי, מיותר ומזיק.
בסיוריו ביחידות הצבא ובישיבות המטכ"ל דיבר גרוניך באנגלית ודבריו תורגמו לעברית.
בין הקצינים פשטה השערה כי הוא פועל בשליחותם של השירותים החשאיים האמריקאיים, ויש שסברו אף כי הוא מרגל.
בן-גוריון זימן אותו לפגישה עם מפקדי הפלמ"ח.
פגישה זו לא עלתה יפה.
מפקדי הפלמ"ח, בעלי הזיקה הפרו-סובייטית, ראו בו נטע זר אמריקאי וחשדו בו כי בכוונתו לגרור את ישראל אל המערך האסטרטגי האמריקאי.
גם האלוף יגאל ידין, שמילא בפועל את מקומו של הרמטכ"ל יעקב דורי, כשנבצר מדורי למלא את התפקיד עקב מחלתו, לא ראה את נוכחותו של גרוניך בעין יפה.
היו ביניהם חילוקי דעות מקצועיים, אך גם לא נעדר מהם האלמנט האישי – ידין ככל הנראה ראה בו מתחרה.
גרוניך מצדו הביע דעתו כי ידין איננו גנרל גדול.
כששאל בן-גוריון לדעתו על האפשרות למנות את ידין לרמטכ"ל, שלל גרוניך את המינוי.
כשמונה ידין לרמטכ"ל בנובמבר 1949, הבין גרוניך כי אין לו יותר מה לעשות בצה"ל ושב לארצות הברית.
כשעזב את הארץ השביע אותו חיים לסקוב, כי כשיגיע יומו יוחזר לישראל כדי להיקבר לידו.
התקופה שבה עזב גרוניך את ישראל ושב לארצות הברית הייתה תקופת שיא המתח בין בן-גוריון ומפלגתו מפא"י לבין מפ"ם, שרוב מפקדי הפלמ"ח נמנו עם שורותיה.
שתי המפלגות היו חלוקות באותה עת, שהייתה שיאה של המלחמה הקרה, גם בשאלה האם על מדינת ישראל להזדהות עם הגוש המערבי כעמדת מפא"י, או עם הגוש הסובייטי כעמדת מפ"ם.
לתוך מחלוקת זו השתרבב גם שמו של פרדריק גרוניך.
הקו של הזדהות עם המערב היה גם בניגוד מוחלט לדעת מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
הפולמוס הפומבי הראשון היה עם מק"י והוא התנהל באפריל 1951 בין כותלי בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ראשיתה של הפרשה התרחשה ב-13 באוקטובר 1949, כאשר דוד בן-גוריון נאם בעצרת של תנועת "הנוער העובד" שהתקיימה באצטדיון בצפון תל אביב בפני קהל של כשבעת אלפים וחמש מאות בני נוער.
בנאומו התרכז בן-גוריון בשני האירועים המכריעים, השואה ותקומת מדינת ישראל.
למחרת הנאום הגיב העיתון "קול העם", ביטאונה של מק"י, במאמר מערכת חריף.
בין השאר נכתבו במאמר הדברים הבאים:
"ללא ריסון וללא בושה השמיע ראש הממשלה באוזני אלפי בני נוער ישראלים דברי בלע, אשר רק בוגדים בעמם ואויבי מעמד הפועלים העיזו להשמיעם....ידענו, בן-גוריון הוא אחד המושכים את עגלת אדוניו האמריקאים.
בן-גוריון זעם על המאמר והורה ליועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להעמיד לדין את "קול העם" על הוצאת דיבה.
היועץ הגיש כתב אישום נגד העורך של קול העם, מרדכי בילצקי, נגד המו"ל של העיתון ונגד מנהל הדפוס שבו הודפס העיתון.
את ההגנה על הנאשמים קיבל על עצמו עורך הדין יצחק בן ימיני, מהידועים בעורכי הדין בתחום הפלילי בארץ, איש ימין שהשתתף בשעתו בהגנה על נאשמי רצח ארלוזורוב.
שמיעת העדים מטעם התביעה התקיימה ב-18 בפברואר 1951. בישיבה הבאה שנערכה ב-20 בפברואר החלו להשמע העדים מטעם ההגנה.
הראשון בהם היה האלוף יצחק שדה, שהעיד על פקודת הנסיגה של צה"ל מאל עריש בדצמבר 1948, שנבעה לדבריו מלחץ מעצמות המערב, בריטניה וארצות הברית.
לדברי האלוף שדה הצילה הנסיגה את הצבא המצרי ממפלה מוחלטת.
לשאלת בית המשפט לשם מה הובאה עדות זאת בעניין הנסיגה, השיב הסניגור כי בפקודה זאת פעל בן-גוריון כסוכן של מדינה זרה.
הישיבה הבאה, שנקבעה ל-13 במרץ, לא התקיימה מאחר שהסניגור יצחק בן ימיני נפטר לפתע, והמשך הדיון נקבע ל-8 באפריל.
למועד זה הוזמן מטעם ההגנה להעיד ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
מטעם הנאשמים, אשר לאחר פטירתו של הסניגור בחרו לייצג את עצמם, ביצע את החקירה של ראש הממשלה העורך מרדכי בילצקי.
בחקירתו עלה בהרחבה עניין שירותו במסגרת צה"ל, של מי שכונה בחקירה בשם פרד האריס:
בילצקי: האם כל חייל בצבא ההגנה לישראל חייב להישבע שבועת אמונים?
בן-גוריון: באתי להעיד על המאמר.
אינני חושב שזה עסקי לענות על שאלות מסוג זה.
שאלה: האם הכיר אדוני אדם בשם פרד האריס?
שאלה: האם פרד האריס היה נתין ישראלי?
לא התעניינתי בעניין הפורמלי של נתינותו.
לידי היה יהודי שרצה לעזור לנו.
הם זה נכון יהיה אם אגיד שהאריס היה נתין ארצות-הברית?
שאלה: האם הקצין האריס בא לארץ לפי הצעת הממשלה האמריקאית או הוזמן על ידי אדוני?
לא אענה אפילו אם איש "קול העם" שואל.
בתור ראש ממשלת ישראל לא אוכל למסור ידיעות.
תשובה: כי הדבר יכול להזיק לענייני ציבור – לכל אותם מתנדבים מ-52 ארצות שלחמו אתנו במלחמת השחרור.
דינו של האריס הוא כדינם של כל היתר.
שאלה: האם האריס בא בזמן מלחמת השחרור או בא לאחריה?
לא אמסור שום ידיעה על פעילותו.
האם הקצין האריס השתתף בישיבות המטה של צבא ההגנה לישראל?
תשובה: לא אגלה לך זאת.
שאלה: אם הדבר יפורסם ברבים.
האם גם אז זה סוד?
הפולמוס הגיע גם לכנסת, כאשר חבר ועדת החוץ והביטחון מטעם מפ"ם יצחק בן אהרון, הגיש במאי 1951, כשנה וחצי שגרוניך עזב את הארץ, שאילתא לדוד בן-גוריון בה דרש "הסברים למעמדו של נתין ארצות הברית אחד.
השאילתה כללה שמונה שאלות שתמציתן, בקצרה ובלשון ימינו, היא:
האם נכון שאין זה שמו האמיתי ושהוא עדיין נתין ארצות הברית שלא התגייס לצה"ל ולא נשבע אמונים ?
האם נכון שהוא משמש בפועל יועץ צבאי ראשי לשר הביטחון ולרמטכ"ל ?
האם נכון שהרמטכ"ל פקד על כל מפקדי הצבא למסור להאריס כל מידע שיבקש, כולל מידע חסוי ?
האם נכון שהאריס משתתף בכל ישיבות המטה ובכל הדיונים המכונסים על ידי שר הביטחון המטה הצבאיים המכונסים על ידי שר הביטחון ?
האם יש אמת בידיעה שהאריס שירת כקצין בכיר במודיעין הצבאי של ארצות הברית ועודנו פעיל בו או קשור אליו ?
האם נכון הדבר שהאריס איננו נחשב במומחה צבאי בענייני לחימה והכשרה צבאית ואיננו ממלא תפקיד חיוני בשיפור כושרו המקצועי של הצבא ?
האם אין שר הביטחון סבור כי העסקת אדם כזה במטכ"ל ובמשרד הביטחון היא עבירה חמורה ביותר על כללי ביטחון המדינה ועל הנייטרליות שלה ?
האם יסכים ראש הממשלה להורות ששירותו של האריס יופסק מיד ?
בן-גוריון בחר להשיב לשאילתה בכתב, ככל הנראה על מנת לברור את המילים בקפידה, ונכנס בה לפולמוס פוליטי עם מפ"ם.
הוא לא גילה את שמו האמיתי של פרד האריס ולא כי כבר עזב את הארץ.
הוא בחר להתייחס בתשובתו לסוגיה העקרונית של שירות קציני צבא יהודיים מארצות הברית בצה"ל ועל הטענה כי שירותם פוגע בנייטרליות של ישראל.
תמצית תשובתו היא בת שני עיקרים:
כשם שדוד מרכוס, ששינה בארץ את שמו לסטון - כך גם פרד האריס אינו אלא פסבדונים, הוא נתין אמריקאי, וכמוהו וכשאר המתנדבים מאמריקה, לא נדרש להישבע שבועת אמונים לצה"ל.
פרד האריס עזר לראש אגף המבצעים בקביעת תוכנית הביצורים של כל המשלטים בארץ.
הוא עזר גם לאגף ההדרכה והשתתף בקורסים ובבחינות.
"מזמן לזמן אני מבקש עצתו וחוות דעתו על שאלות צבאיות שונות, ואני מעריך את ידיעותיו, ניסיונו והבנתו בענייני צבא - שעד כמה שידוע לי אין איש בארץ העולה עליו בעניינים אלה.
אני הזמנתי אותו להשתתף בישיבות המטה כמה פעמים.
אינני יודע מאין וממי קיבלת אתה ידיעותיך "שאין האריס יכול להיחשב מומחה צבאי בענייני לחימה והכשרה מקצועית צבאית" — דעתי שונה בהחלט, וכן דעת כל אנשי המטה שנעזרו בעבודתו ובמומחיותו של האריס.
ברור מכל זה שאין אני מוכן לצוות להפסיק שירותו - אלא להפך אני רואה ברכה רבה בשירותו, כי אנו זקוקים למומחים צבאיים.
אני מוכרח להביע צערי הרב על ניסיון זה "לפסול" (מבלי להשתמש בהגדרה יותר קולעת) חייל יהודי - רק מפני שנולד באמריקה.
בצבא הגנה לישראל שרתו ומשרתים בני 55 ארצות.
לגבי אלה שלא החליטו להשתקע בארץ לאחר תום עבודתם בצבא ועומדים לשוב לארצם - כמקרה ד.
מרכוס המנוח - ויתרנו על שבועת אמונים לצה"ל.
בל מה שכתבת על פרד האריס היית יכול לכתוב על מרכוס (סטון) אילו מרכוס היה נשאר בחיים והיה ממשיך לשרת בצה"ל ואין אני רואה כל הבדל מהותי בין שני מאנשים האלה, פרט לעובדה שאחד מהם נפל ואיננו בחיים, ואין צורך לחתור תחתיו.
השאילתא של בן אהרון השתרבבה גם למשפט "קול העם".
במהלך המשך הדיונים בו, ב-8 במאי 1951 הופיע לדיון, כעד מטעם ההגנה, חבר הכנסת שמואל מיקוניס, המזכיר הכללי של מק"י.
בעדותו ניסה מיקוניס לסתור את דברי בן-גוריון על המפלגה הקומוניסטית.
הוא העיד על חלקה של מק"י בפעולות למען הקמת המדינה, על מסעותיו לגיוס נשק במדינות הגוש הסובייטי ועל עזרתן ותמיכתן של אותן מדינות ושל המפלגות הקומוניסטיות שלהן.
לעומתן, לדבריו, חזרה בה ארצות הברית ב-10 במרץ 1948 מתמיכתה בתוכנית החלוקה והציעה להטיל על ארץ ישראל משטר נאמנות בינלאומי וכן הטילה אמברגו על משלוחי נשק לישראל.
בהקשר זה הגיע מיקוניס לפרשת פרד האריס.
לדברי מיקוניס נודע על האריס מהשאילתא של בן אהרון ומתשובת בן-גוריון לשאילתא.
הוא ניסה להציג לשופט את נוסח השאילתא כפי שפורסם בביטאון פנימי של מפ"ם.
השופט החליט שלא לקבל את המסמך ונימק זאת בכך כי היה על הסנגוריה להגיש את הנוסח הרשמי של השאילתא מתוך "דברי הכנסת" ולא מתוך עלון מפלגתי פנימי.
בהמשך ניסה לשוב בעדותו על פרשת שירותו בצה"ל של הקצין האמריקאי האריס.
לשאלת השופט האם הוא מכיר את האריס באופן אישי השיב מיקוניס בשלילה.
השופט המשיך ושאל מה מקור ידיעותיו על האריס וקשריו עם בן-גוריון ומיקוניס סירב לגלותו.
השופט החליט כי מכיוון שאין אפשרות לברר את מקור הידיעות הוא לא השתכנע כי למיקוניס יש ידיעה אישית על כך ועל כן אינו יכול להעיד על עניין פרד האריס.
לאחר ששאלת פרד האריס ירדה מן הפרק המשיך מיקוניס להעיד על הפעולות החיוביות של מק"י למען המדינה ועל הנהגתו של בן-גוריון שפעל לטובת האינטרסים של ארצות הברית.
כן העיד כי פעולת הקומוניסטים בימי המאורעות הייתה בתמיכה לשחרור הערבים מעול הבריטים וכי הקומוניסטים קראו דווקא לאחווה יהודית-ערבית.
ב-29 ביולי 1951 קרא השופט את פסק דינו.
הוא הרשיע את הנאשמים בהוצאת דיבה, וגזר על כל אחד מהם קנס של 50 ל"י בצירוף הוצאות משפט בסך 25 ל"י, השופט ביטא בדבריו הבנה למניעיהם ומתח ביקורת על בן-גוריון.
לדבריו יש להניח שהנאשמים האמינו לאמיתות הדברים שפרסמו וכן כתב: "אני מוצא שהייתה מידה מסוימת של פרובוקציה" בדברי בן-גוריון.
בזאת הסתיים הפולמוס הפוליטי הכרוך בשם פרד האריס, שהתנהל לאחר שגרוניך כבר לא היה בארץ ומבלי ששמו האמִתי נחשף.
נציג תעשיית הקולנוע האמריקאית באירופה
עם שובו לארצות הברית נתמנה פרדריק גרוניך בשנת 1950 לתפקיד ניהולי בכיר בחברת ההפקה הקולנועית RKO.
בשנת 1951 הצטרף גרוניך להתאגדות הקולנוע של אמריקה (Motion Picture Association of America), גוף שמושבו בעיר פרנקפורט בגרמניה, שיצג שישה מגדולי האולפנים האמריקאים, בהפצת סרטיהם במדינות מערב אירופה, סקנדינביה, טורקיה, יוון וישראל.
בשנת 1958 עבר במסגרת תפקידו לפריז, ובה מילא את תפקידו כשני עשורים.
הוא לא זנח את קשריו עם ישראל, וידידו טדי קולק גייס אותו בשנת 1973 לסייע להקמת סינמטק ירושלים, שהקמתו הסתיימה שנה לאחר מכן.
בשנת 1980 עבר גרוניך במסגרת תפקידו ללונדון.
לאחר שפרש מתפקידו בתעשיית הקולנוע האמריקאית חזר בשנת 1990 לישראל והשתקע ברמת אביב ג', שם חי עד לפטירתו בשנת 2003. זמן קצר לפני מותו העניק לו משרד הביטחון את אות מלחמת הקוממיות.
השניים הכירו כשימשה כמזכירה של טדי קולק.
לבני הזוג נולדה בת אחת, דפנה, שהיא עורכת דין במקצועה בתחום זכויות קניין רוחני ומתגוררת בלוס אנג'לס.
לאחר פטירתו פעל נחום אדמוני, ראש המוסד לשעבר, אשר הכיר את גרוניך מתקופת היותו בפריז, להתיר לטמון אותו בבית עלמין צבאי.
שר הביטחון נעתר לבקשה וגרוניך הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בכך נתמלאה משאלתו של חיים לסקוב, הטמון בבית עלמין זה, כי כאשר יגיע יומו של גרוניך הוא ייקבר לידו.
סר פרדריק גואולנד הופקינס היה ביוכמיאי אנגלי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1929 על גילוי הוויטמינים.
הופקינס נולד בשנת 1861, גדל באיסטבורן, עיר בסאסקס שבאנגליה, עם אמו ודודו.
כילד, התעניין בספרות ובכתיבה, וגם אהב לחקור את החיים על שפת הים בעזרת מיקרוסקופ.
בגיל 10 אמו עזבה את הבית, הופקינס למד בבית הספר של לונדון.
הוא היה תלמיד מבריק והצטיין בכימיה.
בגיל 17 עזב את בית הספר ולקח קורס ערב בכימיה.
לאחר מכן למד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עד גיל 28 נאלץ הופקינס לעבוד כדי לממן את הלימודים בבית הספר לרפואה הוא סיים את לימודיו בזמן הקצר ביותר האפשרי.
לאחר מכן עבד במעבדה בבית החולים Guy, בלונדון.
בשנת 1898 הופקינס הוזמן לאוניברסיטת קיימברידג' כדי לחקור את ההיבטים הכימיים של הפיזיולוגיה.
באותה תקופה ביוכימיה לא הייתה ענף נפרד במדע, הופקינס הסכים להצעה כדי ללמוד ולפתח את התחום.
מאוחר יותר התמנה לחבר ומורה בעמנואל קולג', קיימברידג'.
בשנת 1910 הפך לחבר בטריניטי קולג', קיימברידג' וחבר כבוד בעמנואל קולג'.
רק בגיל 49, כאשר הפך לחבר בטרנטיני קולג' קיבל שכר הולם.
בשנת 1914 הפך לפרופסור הראשון לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג' וכיהן כראש המחלקה לביוכימיה בקיימברידג'.
בשנת 1925, לאחר שפיתח את תחום הביוכמייה, הוקם מבנה למחלקה החדשה לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1912 פרסם את מחקרו הידוע ביותר, בו הוא גילה את הויטמינים.
מחקרו של הופקינס נערך בקבוצת עכברים, אותם האכיל במרכיבים מרכזיים בחלב - שומנים, חלבונים ופחמימות, במקום בחלב עצמו.
הוא ראה שתזונה זו לא הספיקה לעכברים לגדול ולהתפתח כראוי, גם עם תוספי מינרלים.
עבודתו קבעה כי יש גורמים נוספים בחלב החשובים לתזונה נכונה, אותם הוא כינה "accessory food factors" (בתרגום חופשי: תוסף משלים תזונה).
ממצאיו בנושא היו הראשונים להסביר את הרעיון של ויטמינים.
על גילוי זה חלק הופקינס את פרס נובל לשנת 1929 לפיזיולוגיה או לרפואה עם כריסטיאן אייקמן.
גילוי הטריפטופן, השיטה לבידודו ולזיהוי מבנהו
טריפטופן וחומצות אמינו אחרות לא יכולות להיווצר בגוף אלא מסופקות על ידי תזונה נכונה
גלוטתיון יכול להיות טריפפטיד של חומצה גלוטמית, גליצין וציסטאין
קסנטין אוקסידז (אנזים המצוי ברקמה) מזרז את החמצון של קסנטין והיפוקסנטין לחומצת שתן
השרירים צוברים חומצה לקטית בזמן פעולתם
פיתוח תגובת צבע חדשה לחומצה לקטית
בין השנים 1930- 1935 הופקינס כיהן כנשיא של החברה המלכותית.
במהלך תקופה זו השפיע רבות על בני דורו.
בשנת 1898 התחתן הופקינס עם ג'סי אן סטיבנס.
לזוג שתי בנות, אחת מהן סופרת וארכאולוגית באוניברסיטת קיימברידג'.
המשורר ג'ראד מנלי הופקינס היה בן דודו הרחוק.
ד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר היה רופא שליח המיסיון, מנהלו השני של בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת, (1908–1914), (1920–1921), עם תחילת המנדט הבריטי ב-1917 מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ-ישראל.
ב-1902 נשלח לדמשק להשתלם בטיפול במחלות שהיו אופייניות באזור הגליל כגון: מלריה, גרענת, טראכומה ומחלות זיהומיות של מערכת העיכול, אבעבועות שחורות, טיפוס הבהרות ו-כולרה.
סקרימג'ר קיבל דיפלומה עות'מאנית באיסטנבול.
ב-1904 הגיע לנצרת כעוזרו של ד"ר פקרדוני קלוסט ורטן,
בשנת 1905 טיפל צוות בית החולים בשנה אחת ביותר מ–10,000 פניות למרפאת בית החולים, יותר מ–100 אשפוזים, כ–500 ניתוחים ויותר מ–1,000 ביקורי בית.
בית החולים מנה יותר מ-40 מיטות.
בשנת 1908, עם פטירתו של ורטן, החל סקרימג'ר לנהל את בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת.
הוא נסע למצרים, שם הצטרף לכוחות הבריטיים ומונה למפקד מחנה שבויים, ליד קהיר.
על ניהול בית החולים הופקדה האחות המוסמכת אדית ג'ונקוק, בעזרתה של האחות המוסמכת ג'סי קרופט.
ב-1917 לאחר כיבוש ארץ-ישראל על ידי הבריטים מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ ישראל.
ב-1920 חזר לנהל את בית החולים בנצרת.
בעת כהונתו כמנהל בית החולים, נבנה בית החולים החדש על ידי חברה רפואית - מיסיונרית Edinburgh Medical Missionary Society (E.M.M.S).
הבניה הושלמה באיחור ניכר -1924, עקב מלחמת העולם הראשונה.
פרדריק בגבדה הוא סופר, מבקר ספרות ומנחה טלוויזיה צרפתי.
אחיו, שרל בגבדה , הוא איש עסקים.
הוא למד בליצ'י מונטן, פריז ובתיכון לואי הגדול ואחר-כך במכון למדע המדינה פריז ובבית הספר לעיתונאות ולתקשורת CELSA בפריז.
בתום לימודיו, בהיותו בן 24, עבד כקופירייטר.
שימש מספר שנים כעורך בפלמריון , תאגיד המו"לות הרביעי בגודלו בצרפת.
ב-2002 היה אחד מארבעת מנחי תוכנית האירוח "Hypershow" בערוץ הטלוויזיה Canal+ .
הוא בעל טור בלה פיגארו מאז שנת 2010.
בשנת 1994 ייסד את הפרס הספרותי פרס דה פלור ששואל את שמו מקפה דה פלור בסן ז'רמן דה פרה, פריז.
בגבדה ייסד גם את הפרסים פלור (Flore) וסדה (Sade).
בגבדייה הוא מנהלו של מגזין הבידור לואי .
פרדריק בל היא דוגמנית ושחקנית צרפתייה, ופעילה בולטת למען זכויות האישה.
בל נולדה באנסי ולאחר סיום לימודיה התיכוניים עברה לאלזס, שם למדה ספרות מודרנית באוניברסיטה בשטרסבורג.
סיימה תואר בתולדות האומנות והצטרפה לבית הספר למשחק בשטרסבורג.
על מנת לשלם את שכר הלימוד, החלה לעבוד כדוגמנית הלבשה תחתונה.
הופעת המשחק הראשונה שלה הייתה בקומדיה "Deuxième vie".
ב-2003 היא שיחקה את מריה ברברה באך בסרט ביוגרפי על יוהאן סבסטיאן באך.
ב-2005 היא שיחקה בסרט "הבובות הרוסיות" לצד אודרי טוטו וססיל דה פרנס.
בשנת 2006 בל גילמה מלכת יופי בסרט "כרטיסים לחלל".
ב-2010 היא שיחקה תפקיד קטן בסרטו של לוק בסון, "הרפתקאותיה המופלאות של אדל".
בשנת 2011 שיחק בקומדיה הרומנטית "אמנות האהבה" לצד גספר אוליאל.
בל דיבבה את אמו של ארתור בגרסה המקורית של הסרט ארתור: נקמתו של מלתזאר, ואת בובת הברבי בהפקת הדיבוב הצרפתית לסרט "צעצוע של סיפור 3".
ב-2014 שיחקה בסרט "למה זה מגיע לי" כאחת מארבע בנותיהם של זוג בורגני שמרן.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "גמל שלמה".
בשנת 2019 שיחקה בסרט "למה זה מגיע לי 2" ובסרט הקומדיה "חופשה באיביזה".
פרדריק אתרלינק הוא זמר בלגי.
אתרלינק נולד בבריסל וזמן קצר לאחר לידתו משפחתו היגרה ללוס אנג'לס שם גרה עד 1977, לאחר מכן עברה לניס וב-1980 חזרה לבריסל.
הוא החל את דרכו כזמר ומתופף כשהופיע בברים ובמופעי קברט.
בשנת 1994 הוציא את הסינגל הראשון שלו "Faut pas croire".
בשנת 1995 השתתף בתחרות הלאומית הבלגית לקראת האירוויזיון, זכה במקום הראשון וייצג את בלגיה באירוויזיון 1995 עם השיר "La voix est libre" ("הקול חופשי").
את התחרות סיים במקום ה-20, עם 13 נקודות.
עם זאת, השיר דורג במקום ה-21 בטבלאות הסינגלים של ולוניה.
שנה אחר כך, פרסם אתרלינק אלבום בשם "Les Années lumières".
אתרלינק היגר מבלגיה למונטריאול שם החל לפתח את קריירת המשחק שלו.
בשנת 2006 שיחק בסרט "Guide de la petite vengeance", אשר היה מועמד לפרס ג'יני.
ב-2009 שיחק בסרטים הצרפתיים "Le Séminaire" ו-"Le Coach".
ב-2010 שיחק בסרט הקצר "Conduite intérieure" על מובטל המוצא עבודה מפתיעה.
ב-2011 שיחק בסרט הפעולה "De force".
ב-2015 שיחק במיני סדרה "Le Berceau des anges" המתרחשת ב[[[מונטריאול]] בשנת 1954. ובשנת 2018 שיחק בסדרת הפשע "La Trêve".
סר פרדריק ויליאם מאלאנדיין אשטון היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי.
כמו כן, עבד כבמאי וכוריאוגרף באופרה, בקולנוע ובמופעי רביו.
אשטון, שהתעקש להיות רקדן, על אף התנגדות משפחתו השמרנית בת המעמד הבינוני, התקבל כתלמיד אצל לאוניד מאסין ואחר אצל מארי ראמבר.
בשנת 1926 עודדה אותו ראמבר לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה, ואם כי המשיך והצליח בקריירה של רקדן מקצועי, הרי את פרסומו רכש ככוריאוגרף.
אשטון היה כוריאוגרף ראשי לנינט דה ולואה, מ-1935 עד לפרישתה בשנת 1963, בלהקה שנודעה בזה אחר זה בשמות ויק-ולס בלט, בלט סדלר'ס ולס והבלט המלכותי.
הוא החליף את דה ולואה כמנהל הלהקה, ובכך התמיד עד לפרישתו בשנת 1970.
אשטון קנה לו שם בעיקר הודות ליצירת סוגה אנגלית ייחודית של בלט.
אשטון נולד בגוויאקיל, אקוודור, הרביעי בחמשת ילדיהם של ג'ורג' אשטון (1924-1864) ואשתו השנייה, ג'ורג'יאנה (1939-1869).
ג'ורג' אשטון היה מנהל חברת הכבלים של מרכז ודרום אמריקה וסגן-קונסול בשגרירות הבריטית בגווייאקיל.
בשנת 1907 עברה המשפחה ללימה, פרו, שם למד אשטון בבית הספר הדומיניקני.
כשחזרו לגוויאקיל ב-1914, המשיך את לימודיו בבית הספר לילדי המושבה האנגלית.
אחת ההשפעות המעצבות עליו הייתה השירות כנער מזבח לארכיבישוף הכנסייה הקתולית, שנטע בו אהבה לטקסיות.
השפעה אחרת, חזקה עוד יותר, הייתה לצפייה בריקודה של הפרימה בלרינה אנה פבלובה ב-1917. בו ביום גמר אומר להיות לרקדן בלט.
ריקוד לא נחשב באותן שנים לקריירה מקובלת במשפחה אנגלית שמרנית.
אשטון נזכר כעבור שנים, ,אבי נחרד.
תוכלו לתאר לעצמכם את גישת המעמד הבינוני.
אמי הייתה אומרת, ,הוא רוצה להיות על הבמה." היא לא יכלה להביא את עצמה לכלל אמירה, "בבלט.'" אביו של אשטון שלח אותו לאנגליה ב-1919, ללמוד בדובר קולג', שם היה אומלל.
הומוסקסואל בעל מבטא ספרדי בולט שחבריו צחקו לו בשלו, הוא לא התאים לבית ספר קטן מסוג זה בראשית שנות ה-20'.
אשטון לא גילה נטיות אקדמיות, ואביו החליט, שעם סיום בית הספר, ב-1021, יהיה עליו להצטרף לחברה מסחרית.
הוא עבד בחברת יבוא-יצוא בסיטי של לונדון, שם היה יתרון לשליטתו הן בספרדית והן בצרפתית לצד האנגלית.
בינואר 1924 התאבד ג'ורג' אשטון.
אשתו נשארה תלויה כלכלית בבניה הבוגרים, שניהלו עסק מצליח בגוייאקיל.
היא עברה ללונדון לחיות עם פרדריק ועם אחותו הצעירה, אדית.
על אף התנגדות המשפחה, התחיל אשטון, (תחילה בסתר), לקדם את שאיפתו לרקוד באופן מקצועי.
הוא ניגש לאודישן אצל ליאוניד מאסין, ובגיל עשרים, מאוחר בהרבה מן המקובל, התקבל כתלמיד.
אחרי שמאסין עזב את לונדון, קיבלה מארי ראמבר את אשטון כתלמיד.
היא עודדה אותו לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה.
ניסיונו הראשון היה ב-1926 לרביו, שביימו נייג'ל פלייפר ובעלה של ראמבר, אשלי דיוקס.
האובזרבר כתב על "בלט קטן ומלבב בשם ,טרגדיה של אופנה: או מספריים בצבע שני', שמר יוג'ין גוסנס כתב לו מוזיקה מתאימה ביותר.
מיס מארי ראמבר, כבובת-תצוגה מחוצפת ושובבה, ומר פרדריק אשטון כמעצב אופנה פזור נפש, הובילו את המחול.
זו זוטה, שהשיק שלה תואם בדיוק את מה שאפשר לצפות מן המוסד האופנתי של מר פלייפר." על התלבושות והתפאורה הייתה ממונה סופי פדורוביץ', שהמשיכה לעבוד עם אשטון יותר מעשרים שנה והיתה, במילותיו הוא, "לא רק חברתי היקרה ביותר אלא גם מי שתרמה לי יותר מכל בעבודתה לצדי, כאמנית וכיועצת".
ראמבר שאפה להרחיב את אופקי תלמידיה, ולקחה אותם להצגות של בלט דיאגילב בלונדון.
השפעתן על אשטון היה רבה - בייחוד הבלט של ברוניסלבה ניז'ינסקה "האיילות".
בשנה הבאה ייסדה ראמבר את "מועדון הבלט", מבשר בלט ראמבר, עם אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה ואשטון ככוריאוגרף ראשי ואחד הרקדנים המובילים.
כמו כן תרם להצגות רביו ומחזות זמר של וסט אנד.
הקשר של אשטון עם נינט דה ולואה, מייסדת בלט ויק-ולס, החל בשנת 1931, כאשר יצר בשבילה את הבלט הקומי "רגאטה".
הבלט קיבל ביקורות מעורבות: הטיימס חשב שהוא מוצלח כ"קטע של שעשוע קליל", אבל המנצ'סטר גרדיאן ראה בו "כישלון חרוץ - הצגה גרועה בתכלית".
אף על פי כן, אשטון הוכר עכשיו ככוריאוגרף בעל כישרון בלתי מבוטל ורכש לו מוניטין לאומי, אף כי עדיין לא בינלאומי.
אשטון עיצב עוד יצירה בשביל דה ולואה ולהקתה, הבלט-דיברטיסמאן "הרנדוו", 1933. רוברט גרשקוביץ מתאר את היצירה כ"טיול מדויק מבחינה קלאסית אך קליל, המציג לראווה "נערות בלט" בחצאיות שופעות ובני זוגן המרהיבים." היצירה זכתה להצלחה מיידית, זכתה להפקות מחודשות למכביר וב-2013 עודנה ברפרטואר של הבלט המלכותי, שמונים שנה לאחר חיבורה.
בשנת 1935 מינתה דה ולואה את אשטון לכוריאוגרף הבית של להקתה, שם עבד לצד קונסטן לאמבר, המנהל המוזיקלי מ-1931 עד 1947, ולהקה שכללה את מרקובה, אנטון דולין ורוברט הלפמן.
"הטיימס" מתאר את שנותיו הראשונות של אשטון עם הוויק-ולס כתקופת יצירה עשירה: "רבים השוו לטובה את "רוחות רפאים" שלו מ-1936 ל"סימפוניה הפנטסטית" של מאסין על נושא דומה, ובאותה שנה הופיעו גם "נוקטורן" הנוגע ללב ל"פריז" של דיליוס.
היצירות האלה נעלמו, אבל "זר כלולות" השנון ו-Les Patineurs מ-1937 עודם קיימים גם כיום.
בעונת 1936–1937, על אף ההומוסקסואליות שלו, ניהל אשטון פרשיית אהבים עם יורשת ואשת חברה אמריקאית, אליס פון הופמנסתאל.
אהבתה אליו נמשכה גם לאחר תום הפרשייה, אם כי היא נישאה פעמיים, בשתיהן לגברים הומוסקסואלים אנגלים.
בהמשך שנות ה-30', החלה הקריירה של אשטון להסתעף למדינות העולם.
ב-1934 יצר בניו יורק כוריאוגרפיה לאופרה "ארבעה קדושים בשלוש מערכות" של וירג'יל תומסון, וב-1939 יצר את הבלט הראשון שלו ללהקה זרה: "חופשת השטן" (Le Diable s'amuse) לבלט רוס דה מונטה קרלו.
הוא המשיך ליצור מחולות לצורות אחרות של תיאטרון, החל בהצגות רביו כגון "שיחות העיר" ו"בית ויופי", והמשך באופרות, בהן הפקה של קלייב קארי לעטלף בסדלר'ס ולס ועד לקולנוע, "לעולם אל תברח ממני" מ-1935, עוד שיתוף פעולה עם ויליאם וולטון לאחר "פאסאד", ארבע שנים קודם לכן.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצעה לאשטון משרה בניו יורק במה שנועד להיות תיאטרון הבלט האמריקאי.
הוא סירב, וחזר ללהקה של ולואה, ששינתה את שמה ל"בלט סדלר'ס ולס".
הוא יצר כמה בלטים בנימה רצינית יותר, בהם "סונאטת דנטה", המסמל את המאבק שאין לו קץ בין ילדי האופל לילדי האור.
היצירה הוסרה מן הרפרטואר ונחשבה לאבודה עד שנת 2000, כאשר הבלט המלכותי של בירמינגהם העלה הפקה משוחזרת בידי ג'ין בדלס ופולין קליידן, בעזרת פמלה מיי.
ב-1941 גויס אשטון לשירות מלחמתי.
הוא מונה לקצין בחיל האוויר המלכותי, תחילה כמנתח תצלומי אוויר ואחר כקצין ביון.
בתקופת שירותי בחיל האוויר ניתנו לו מדי פעם חופשות להמשיך בעבודתו עם הבלט.
שיתוף הפעולה של עם וולטון נמשך ב"החיפוש" (The Quest) (1943).
הבלט נוצר ועלה על הבמה בחיפזון, ו-וולטון אמר לאחר זמן, שלא הייתה זו הצלחה משום נקודת ראות.
הנושא היה מעשה גבורה אבירי, אך וולטון בעיר, שהלפמן בתפקיד הראשי דמה יותר לדרקון מאשר לג'ורג' הקדוש.
כמו ביצירה המשותפת של אשטון-וולטון מ-1940, "הבתולות החכמות", המוזיקה שרדה אך לא כן הבלט.
לאחר תום המלחמה, הזמין מנהל האופרה דייוויד ובסטר את דה ולואה להעביר את להקתה מסדלר'ס ולס לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, כלהקת הבית של האופרה, לצד להקת האופרה החדשה שבהקמתה עמד אותו זמן.
דה ולואה קיבלה חופש-פעולה רב בניהול הלהקה, אבל נדרשה לתת דין וחשבון לוועד המנהל, שאת תמיכתו הייתה צריכה למעבר, וקיבלה אותה.
אשטון, שהכיר את ובסטר וראה אותו בחיוב, צידד בכל לבו במעבר, ותמך בו במידת ההשפעה שהייתה לו אותו זמן.
אף כי לא הייתה עוד להקת הבית של תיאטרון סדלר'ס ולס, המשיכה הלהקה להיקרא סדלר'ס ולס בלט עד 1957. הבלט הראשון של אשטון ללהקה בביתה החדש היה "וריאציות סימפוניות" (1946).
ההיסטוריון מונטגיו הלטרכט כותב על הבלט, "זו יצירת מופת שנוצרה למען בית האופרה ולמען רקדני הלהקה ומהווה כמעט בפני עצמה את סגנון הריקוד האנגלי." אף כי הבמה בקובנט גארדן הייתה גדולה בהרבה מזו של סדלר'ס ולס, אשטון הגביל את עצמו לשישה רקדנים, שבראשם מרגוט פונטיין ומייקל סומס.
היצירה, שנשארה ברפרטואר עד 2013, נחלה הצלחה מן ההופעה הראשונה.
עוד בלט נטול-עלילה היה "תמונות בלט" (1947) של אשטון, שנשאר ברפרטואר.
תחילה יצר "תמונות בלט" מחלוקת בדעת הביקורת.
הטיימס ציין, כי "מעלתו האחת היא הקיצור".ריצ'רד באקל מן האובזרבר כתב, "החיסרון היחיד _ הוא שזו איננה המערכה האחרונה של בלט קלאסי ארוך.
ב-1948, בהמרצת דה ולואה, יצר אשטון את הבלט הראשון הגדול שלו בשלוש מערכות ללהקה בריטית, הגרסה שלו ל"סינדרלה" של סרגיי פרוקופייב.
הצוות המקורי כלל את מוירה שירר כסינדרלה, סומס כנסיך, אלכסנדר גרנט כליצן, ואשטון והלפמן כאחיותיה החורגות של סינדרלה.
היו מבקרים שחיוו את דעתם, כי אשטון לא השיג עדיין שליטה מלאה בבלט באורך מלא, והיו לו נקודות תורפה פה ושם בכוריאוגרפיה, אבל הצד הקומי של האחיות החורגות היה, ועודנו, חביב הקהל.
מבקרת הבלט לורה ג'ייקובס כינתה אותו "סלפסטיק בסדר גודל שמיימי" וציינה, שהיא ועמיתיה הניו-יורקיים הוכו באלם לנוכח הבלט המזהיר הזה.
הוא יצר ריקודים לסרטי קולנוע, בהם הסרט סיפורי הופמן (1951), שבו הופיעו הלפמן, מאסין ואשטון.
מאסין, בתפקיד ספאלאנצאני, יצר בעצמו את הכוריאוגרפיה לתפקידו הוא.
ו"סיפור שלוש אהבות" (1953), וביים אופרות בפסטיבל גליינדבורן,
("אלברט הרינג" של בריטן, 1947) ובקובנט גארדן ("מאנון" של ז'יל מאסנה, 1947, ו"אורפיאוס ואורידיקה" של כריסטוף ויליבלד גלוק, 1953, בניצוח ג'ון ברבירולי עם קתלין פרייר בתפקיד אורידיקה.)
הבלט השני באורך מלא של אשטון ללהקה של דה ולואה היה "סילביה" (1952).
הביוגרפית של אשטון, קתרין סורלי ווקר, סבורה, שהוא הצליח "אפילו פחות" מ"סינדרלה", אבל ביקורות מאותו זמן שיבחו אותו במעט מאוד הסתייגויות, אם בכלל.
בשנת 2005, בביקורת של הפקה מחחודשת בניו יורק, כינתה אותו המבקרת ג'ני שולמן "שובר קופות", "קורן" ב"שפעה כוריאוגרפית שתרצה גם את אנין הטעם ביותר בין האלים ואת התובעני ביותר בחסידי הבלט."
הבלט השלישי באורך מלא של אשטון היה "רומיאו ויוליה" בשביל הבלט המלכותי הדני ב-1955. הבלט קצר הצלחה בלתי מבוטלת, אבל אשטון דחה ניסיונות להציג אותו בקובנט גארדן, שנראה לו גדול מדי, הן כאולם והן כבמה, לטיפול האינטימי שלו בסיפור.
הבלט לא הוצג בלונדון עד 1985, בהפקת לונדון פסטיבל בלט, ולא בקובנט גארדן.
באוקטובר 1956 העניקה אליזבט השנייה לבלט סדלר'ס ולס זיכיון, שהקנה לו את התואר הבלט המלכותי החל ב-15 בינואר 1957. תואר זה הכיר במעמד המכובד שהשיגה הלהקה: בארצות העולם הכירו בה כ"הלהקה הראשונה במעלה מחוץ לרוסיה".
דה ולואה נשארה מנהלת הלהקה, עם אשטון ככוריאוגרף הראשי.
אחד הבלטים המהוללים ביותר של אשטון נוצר בשביל הבלט המלכותי ב-1960: "הנערה הסוררת" (La fille mal gardée).
הבלט הראשון בשם זה הוצג בצרפת ב-1789, וכמה גרסאות מאוחרות יותר הוצגו במאה ה-19, למוזיקה מאת מלחינים שונים.
אשטון ערך מחקר קפדני, כדרכו, והחליט להשתמש במוזיקה של פרדיננד ארול מ-1828, בעריכתו של ג'ון לנצ'ברי, בתוספת מגרסאות אחרות.
עם פרישתה של דה ולואה ב-1963, תפס אשטון את מקומה כמנהל.
תקופת ניהולו נתפסת כמעין תור הזהב.
בהנהגתו, הוכרה להקת הבלט כעומדת בתחרות ואף עולה על הלקות הטובות ביותר בכל מקום אחר בעולם.
הוא המשיך להרחיב את הרפרטואר בהפקות חדשות משלו, שיכנע את מורתו משכבר הימים, ברוניסלבה ניז'ינסקה, להשיב לבמה את "האיילות" וכלולות שלה, והציג את "מדמואזל אנגו" של מורו השני, מאסין.
כמו כן הביא ללהקה את אנטוני טיודור, בן זמנו האנגלי, שהיה מוכר יותר בארצות הברית, לביים יצירות חדשות וישנות גם יחד.
מבקר הבלט ג'ון פרסיבל חיווה את דעתו, שעל אף שלל הצלחותיה המזהירות של הלהקה בהנהגת אשטון, הוא איננו מתאים לניהול ואיננו מעוניין בו, וחסר לו הכישרון המיוחד של דה ולוראה לתכנון אסטרטגי (אף כי עלה משתי הבחינות הללו על מחליפו בניהול, קנת מקמילן).
פרסיבל סבר, שעובדה זו מחלישה את הלהקה לטווח הארוך.
יצירותיו של אשטון ללהקה בתקופת ניהולו כללו את "החלום" (1964) (לאנתוני דואל ואנטואנט סיבלי), מחולת השלושה "מונוטונים II" (1965), "לוח שנה של ג'אז" (1968) ו"וריאציות אניגמה (תמונות חברי בפנים)" (1968).
ובסטר, שהיה אמור לפרוש ב-1970 מתפקידו כמנהל כללי של בית האופרה המלכותית, החליט שאל עזיבתו צריך להילוות שינוי בהנהגת שתי הלהקות.
הוא פרש מתפקידו ביולי 1970 לאחר הצגת פרידה חגיגית שארגנו מייקל סומס, ג'ון הרט ולזלי אדוארדס.
לאחר פרישתו, יצר אשטון כמה בלטים קצרים כ"קטעים ד'אוקזיון", אבל יצירותיו הארוכות היחידות היו סרט הקולנוע "סיפורי ביאטריקס פוטר", שנוצר ב-1970 ויצא לאקרנים ב-1971, ו"חודש בכפר" (1976), בלט במערכה אחת, באורך כ-40 דקות, עיבוד חופשי מן המחזה "חודש בכפר, קומדיית גינונים" של איוון טורגנייב.
הבלט חוזר לבמה בקביעות, מדי עשור מאז הצגת הבכורה.
שנותיו האחרונות של אשטון נפגמו עקב מות בן-זוגו, מרטין תומאס, בתאונת דרכים בשנת 1985 - מכה שאשטון לא התאושש ממנה לגמרי.
הוא מת בשנתו ב-19 באוגוסט 1988, בבית הכפר שלו בסאפוק, ונקבר ב-24 באוגוסט בכנסיית סנט מארי ביאקסלי, סאפוק.
אשטון יצר יותר משמונים בלטים.
בערך שלו ב"מי הוא מי", הגדיר את יצירותיו הנודעות ביותר:
"רומיאו ויוליה" (1955) - לבלט המלכותי הדני
עוד בלטים נודעים של אשטון הם:
"סיפורי ביאטריקס פוטר" (סרט מ-1970)
אשטון הניח את הזכויות לרבים מן הבלטים שלו לידידים ועמיתים, בהם מרגוט פונטיין ("דפניס וכלואה" ו"אונדין"), דאוול ("החלום" ו"חודש בכפר"), מייקל סומס ("סינדרלה" ו"וריאציות סימפוניות"), אלכסנדר גרנט ("הנערה הסוררת) ו"פאסאד"), אנטוני דייסון ("וריאציות אניגמה" ו"מונוטונים"), ובריאן שו ("Les Patineurs" ו"רנדוו").
את הזכויות לרוב הבלטים שלו ציווה לאחיינו, אנטוני ראסל-רוברטס, שהיה המנהל האדמיניסטרטיבי של הבלט המלכותי מ-1983 עד 2009.
להנצחת מורשת אשטון והבלטים שלו, הוקמה קרן פרדריק אשטון בשנת 2011. היא עובדת בצמידות לבלט המלכותי, אך ללא תלות בו.
פרדריק ג'ורג' קוטמן היה צייר אנגלי של נופים, דיוקנאות וחללי פנים וחבר בבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'.
פרדריק ג'ורג' קוטמן, נולד באיפסוויץ' ב־14 באוגוסט 1850, ילדו הצעיר של הנרי אדמונד קוטמן (1802–1871), סוחר משי מנוריץ' ואשתו מריה טיילור (1813–1895).
הוא היה אחיינו של ג'ון סל קוטמן ובן דודו של ג'ון ג'וזף קוטמן.
הוא היה תלמידו הפרטי של ויליאם תומסון גריפית', ראש בית הספר לאמנות באייפסוויץ'.
פרדריק קוטמן היה מקושר באופן קבוע עם בית הספר לציירים בנוריץ' בגלל הקשר המשפחתי שלו עם ג'ון סל קוטמן, שהיה אחד האמנים המובילים באסכולה זו.
הוא מעולם לא התגורר בנורפוק, בניגוד לשאר האמנים מבית הספר.
הוא עבד בשמן ובצבעי מים.
יצירתו הידועה ביותר, "אחת מהמשפחה", מוחזק כעת על ידי הגלריה לאמנות ווקר בליברפול.
לאורך הקריירה שלו, בילה בלונדון, הוא יצר למעלה משלושים ציורים.
הוא היה חבר מייסד של מועדון האמנות באיפסוויץ', ונשאר חבר בו כל חייו.
קוטמן נפטר בפליקססטו ב־16 ביולי 1920.
פרדריק גודול היה אמן אנגלי שהתפרסם בעקבות ציוריו ממצרים.
פרדריק גודול נולד בלונדון בשנת 1822, בנו השני של חרט אדוארד גודול (1795–1870).
את השכלתו קיבל באקדמיה לוולינגטון רואד.
עבודתו הראשונה של גודול, הייתה עבור איזמברד ברונל, שישה ציורי צבעי מים של מנהרת התמזה שנבנתה בין השנים 1825–1843. ארבעה מהם הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות כשהיה פרידריק בן 16. ציור השמן הראשון שלו זכה במדליית כסף של האגודה לאמנויות.
הוא הציג עבודות באקדמיה המלכותית 27 פעמים בין 1838 ל־1859. הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית (ARA) בשנת 1852 ולאקדמאי מלכותי מלא (RA) בשנת 1863.
גודול ביקר פעמיים במצרים; בשנת 1858 ושוב בשנת 1870, בשתי הפעמים נסע עם שבטים בדואים.
בביקורו הראשון במצרים, הוא חלק בית וסטודיו עם האמן קרל האג והשניים שרטטו לעיתים קרובות יחד, הן ברחובות והן מחוץ לקהיר, במיוחד באזור סביב הפירמידות.
בביקורו השני בשנת 1870 התגורר בסקארה, ליד הפירמידות, במטרה להתבונן ישירות באורחות החיים של הבדואים.
לאחר שובו לאנגליה, צייר וריאציות רבות מאותם נושאים מזרחיים.
על מנת לספק פירוט אותנטי לציוריו, הביא גודול כבשים ועזים ממצרים.
הנושא המצרי בלט בעבודתו, כאשר 170 ציורים הוצגו באקדמיה המלכותית במשך 46 שנים.
עבודתו של גודול זכתה לשבחים רבים מצד מבקרים ואמנים כאחד והוא זכה בהון מציוריו.
היה לו בית שנבנה ב"גרייק דייק", הארו וולד, שם היה מבדר אורחים כמו הנסיך מוויילס.
גודול התחתן עם אן תומסון, בתו של החרט ג'יימס תומסון, בשנת 1846. בין חמשת ילדיהם היו האמנים פרדריק טרוואליאן והווארד גודול.
פרדריק טרוואליאן היה צייר מצליח אבל בקריירה קצרה מאוד, ומת בעקבות תאונת אקדח בגיל 24. לאחר מותה של אשתו אן בשנת 1869, התחתן גודול עם האמנית אליס מאי טרי בשנת 1872. נולדו להם שני ילדים.
אחיו של פרדריק גודול, אדוארד אנג'לו גודול (1819–1908), היה גם הוא אמן מחונן ביותר, שהציג באקדמיה המלכותית בשנים 1846 עד 1853. בהיותו מומחה בצבעי מים, הוא הוזמן להצטרף לחברה המלכותית בצבעי מים בשנת 1856 והציג 328 תמונות בתערוכות.
על אדוארד הוטלה המשימה לארגן את מכירת התמונות של אחיו כאשר הוכרז כפושט רגל בשנת 1902. גם אחיו השני, וולטר גודול, ואחותו אליזה גודול, היו אמנים.
פרדריק בקמן הוא בעל טור, בלוגר וסופר שוודי.
הספרים היו רבי מכר במולדתו שוודיה.
ספריו של בקמן ראו אור ברחבי העולם ביותר מעשרים וחמש שפות ועובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
בקמן גדל בהלסינגבורג, סקונה, שוודיה.
הוא כתב בעיתון השוודי Helsingborgs Dagblad ולמגזין הגברים השוודי, מגזין מור.
ספרו הראשון כסופר יצא לאור בשנת 2012, "איש ושמו אובה".
הרומן עובד לסרט בעל אותו שם והוא הוקרן בבכורה ב-25 בדצמבר 2015..
רולף לאסגורד קיבל פרס גולדבאג על תפקיד ראשי בסרט זה.
בשנת 2023 יצא סרט אמריקאי "איש ושמו אוטו" המבוסס על אותו הספר.
הזכויות על ספרו "עיר הדובים" נקנו על ידי חברת הפקות שוודית, Filmlance, והן עובדו לסדרת טלוויזיה עבור רשת HBO אירופה.
ספרו "חרדים" עובד לסדרת טלוויזיה ב"נטפליקס".
בקמן נשוי לנדה שפטי בקמן, ולהם שני ילדים.
En man som heter Ove (2012; בעברית נקרא איש ושמו אובה, 2014)
Min mormor hälsar och säger förlåt (2013; בעברית נקרא סבתא שלי מוסרת דרישת שלום וסליחה, 2016)
Britt-Marie var här (2014; בעברית נקרא בריט-מארי הייתה כאן, 2017)
Beartown (2016; בעברית נקרא עיר הדובים, 2018)
The Deal of a Lifetime: סיפור קצר, לא תורגם לעברית (2017)
Us Against You (2018; בעברית נקרא אנחנו נגדכם, המשך לעיר הדובים, 2021)
Vinnarna (2022; 'מנצחים', הספר האחרון בטרילוגית עיר הדובים, לא תורגם לעברית)
פרדריק "פרדי" בורדיון הוא כדורסלן צרפתי-ישראלי, המשחק בעמדת הקלע בבני הרצליה.
בורדיון נולד בגראס שבצרפת למשפחה יהודית.
הוא שיחק בתיכון INSEP, תיכון למצוינות בספורט.
מבית ספר זה גדלו בעבר כמה שחקני NBA כמו טוני פארקר, בוריס דיאו ורוני טוריאף.
במהלך תקופת שהותו בתיכון, הוא השתתף בטורניר הבינלאומי של נייקי ב-2010.
בורדיון החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2009, כשחתם בשארקס דאנטיב.
בשנת 2010, חתם בורדיון באלאן שאלון לעונה.
בתום העונה זכה עימם בגביע.
ב-4 באוגוסט 2014 שב בורדיון לקדנציה שנייה בשארקס דאנטיב, וחתם לעונה.
בעקבות יכולתו המרשימה, ב-14 ביולי 2015, האריך בורדיון את חוזהו בשנתיים נוספות.
ב-4 בספטמבר 2017 חתם בורדיון במכבי חיפה מהליגה הישראלית.
עם זאת, ב-4 בפברואר 2018 שוחרר על ידי הקבוצה לאחר ששותף ב-14 משחקים.
ב-12 בפברואר 2018, חתם בורדיון בהפועל אילת עד תום העונה.
באותה עונה עזר לאילת להגיע לפלייאוף, שם הפסידה ברבע הגמר להפועל חולון.
ב-28 ביוני 2018, האריך בורדיון את חוזהו לעונה נוספת.
ב-29 באפריל 2019 קלע בורדיון שיא קריירה של 21 נקודות, עם 4 מ-9 מהשלוש, יחד עם 3 ריבאונדים ו-3 חטיפות בניצחון 77–89 על עירוני נס ציונה.
בורדיון עזר לאילת להגיע לפיינל פור, שם הודחה בחצי הגמר על ידי מכבי תל אביב.