tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, הייתה השפעה לא יוונית אחרת על התרבות המוזיקלית הרומית.
לדוגמה, המוזיקה האטרוסקית, ועם התרחבות הקיסרות, החלה גם להופיע השפעה מהמזרח התיכון ומיבשת אפריקה.
כך היו, ללא ספק, במוזיקה הרומית רכיבים לטיניים בני המקום כמו גם רכיבים שאינם אירופאים; הטבע המדויק של רכיבים אלה אינו ברור.
לאחרונה נעשה באיטליה ניסיון ליצור מחדש את המוזיקה הרומית מכלים שנבנו לאחרונה על ידי וולטר מאילוני ולהקתו סיינאוליה.
בין כלי הנגינה בהם הרבו להשתמש הרומאים, ניתן למצוא: לוטה, אורגן, קיטרה, לירה, חליל, טימפאני, טמבורין, טובה רומית, קורנו, אאולוס ואסקאולס.
הביגוד והלבוש הבדילו מעמד אחד ממשנהו.
הטוניקה אותה לבשו בני המעמד הפלאבים, כמו גם הרועים והעבדים, הייתה עשויה מחומרים כהים ומחוספסים, בעוד הטוניקות אותן לבשו בני מעמד הפאטריקים הייתה מפשתן וצמר לבן.
סנאטור לבש טוניקה עם פסים רחבים, שנקראה טוניקה לטיקלאבי (laticlavi).
הטוניקות הצבאיות היו קצרות יותר מאלה שלבשו האזרחים.
נערים, עד הגיל שבו חגגו את פסטיבל ליבראליה (Liberalia), לבשו את הטוגה פראטקסטה (praetexta), שהייתה טוגה עם שוליים בצבע ארגמן או סגול.
הטוגה ויריליס (virilis) נלבשה בידי צעירים בני 16 כדי לסמן את אזרחותם ברומא.
הטוגה פיקטה (picta) נלבשה בידי גנרלים מנצחים והייתה בה רקמה המדגישה את מיומנותם בשדה המערכה.
הטוגה פולה (pulla) נלבשה בעת אבל והייתה בעלת צבעים כהים.
אפילו הנעלה סימנה את המעמד החברתי.
בני מעמד הפאטריקים נעלו סנדלים בצבע אדום או כתום, לסנאטורים הייתה הנעלה בצבע חום, לקונסולים היו נעליים לבנות ואילו החיילים נעלו מגפיים כבדים.
בדרך כלל לבשו הגברים טוגה ואילו הנשים לבשו סטולה, הסטולה הנשית הייתה שונה מהטוגה הגברית, ובדרך כלל הייתה בהירה יותר.
בנוסף, המציאו הרומאים את הגרביים ששימשו את החיילים ששירתו בגבולות הצפוניים, ולפעמים האחרונים נלבשו אף בתוך סנדלים.
לרומאים היו הרגלי אכילה פשוטים.
המרכיבים העיקריים של הארוחה היו פשוטים, בדרך כלל הארוחה המרכזית נאכלה בסביבות 11 בבוקר, והכילה לחם, סלט, גבינה, פירות, אגוזים ובשר קר שנשאר מארוחת הערב של הלילה שקדם.
המשורר הרומאי, הורטיוס מציין מרכיב נוסף שהיה חביב על הרומאים והוא, זיתים, בהתייחסו לדיאטה של עצמו, אותה הוא מתאר כפשוטה מאוד: "אני יש לי כאן בשפע, אנדיב וחלמית עדינה המספקים ארוחה".
המשפחה אכלה יחדיו, יושבים על שרפרפים סביב השולחן.
את המזון המוצק אכלו באצבעות הידיים וכפות שימשו למרקים ומאכלים נוזליים אחרים.
היין נחשב למרכיב שתייה מרכזי, נצרך בכל ארוחה או הזדמנות בידי כל המעמדות ומחירו נחשב לזול.
כמו כן, משקאות רבים המכילים ענבים ודבש נצרכו.
שתייה על בטן ריקה נחשבה לגסות רוח חסרת נימוס ולחסרת תרבות וסימן בדוק לאלכוהוליזם, שהשפעותיו על החלשת הגוף והשפעותיו הפסיכולוגיות היו ידועות לרומאים.
האשמות נכונות על אלכוהוליזם הייתה דרך אפקטיבית להביך יריבים פוליטיים.
לאחר סדרה של כיבושים במזרח ההלניסטי, אימצו הרומאים כמה תפיסות חינוכיות יווניות לתוך המערכת החינוכית שלהם.
הבית היה לעיתים קרובות מרכז הלמידה, בבית לימדו את הילדים את החוק הרומי, מנהגים, ואימון גופני כדי להכין את הנערים, בסופו של דבר, לגיוס לצבא הרומי.
דגש רב הושם על הסתגלות למשמעת.
בניגוד לבנים, בנות זכו, בדרך כלל, לחינוך בביתן אם מידי אמהותיהן באומנות המסורתיות של טוויה, אריגה, ותפירה ואם בידי עבדים שלימדו אותן באופן פרטי.
כמה חוקרים בני זמננו מעריכים כי חלק מהנשים אף היו מלומדות יותר מהגברים, המשורר הסאטירי יובנליס שהתקומם על מספרן הרב של ה"נשים המלומדות" טען: "אל תרשה לאשת חיקך לפתח סגנון עצמאי משלה...אל תניח לה לדעת את כל דברי ההיסטוריה; יישארו-נא כמה דברים בלתי מובנים לה בשעת קריאתם".
החינוך החל בדרך כלל בגיל שש.
במשך שש–שבע השנים הבאות, למדו גם הבנים וגם הבנות את יסודות הקריאה, כתיבה, ואריתמטיקה.
מגיל 12 למדו הבנים, לטינית, יוונית, דקדוק, וספרות, ובהמשך את תורת הנאום.
אומנות הנאום הרטורי נלמדה ותורגלה, ונואם טוב זכה לכבוד רב.
הפיכה לנואם יעיל הייתה אחת המטרות של החינוך והלמידה.
במקרים מסוימים, עבדים משכילים (בעיקר יוונים) הפיקו תועלת מהענקת חינוך לילדיו של אדונם.
לנוער הרומאי היו כמה צורות של שעשוע וספורט: (אימון), קפיצה, היאבקות, אגרוף ומרוץ.
בכפר, צורות הבילוי לעשירי הקיסרות כללו בנוסף דייג וצייד.
לרומאים היו גם כמה צורות של משחקי כדור, כולל אחת בעלת דמיון לכדוריד.
משחקי לוח, משחקי קובייה, ומשחקי הימורים היו פופולריים עד מאוד בימי קדם.
נשים לא נטלו חלק בפעילויות אלה.
לעשירים, מסיבות ערב הציעו הזדמנות לבידור, לעיתים מוזיקה, ריקוד, וקריאת שירה.
לעיתים, בני המעמד הנמוך, הפלבאים, נהנו גם הם ממסיבות דומות דרך המועדונים או האגודות אליהם השתייכו, מסיבות אלה מומנו על ידי פטרונים ונערכו בדרך כלל במסבאות.
ילדים, שיחקו בדרך כלל עם צעצועים או במשחקים כגון סוס ארוך.
אחת מצורות הבידור הפופולריות ביותר הייתה קרבות גלדיאטורים.
גלדיאטורים נלחמו או עד המוות או עד "הקזת הדם הראשונה" עם מבחר גדול של כלי נשק ובתסריטים שרובם נכתבו מראש, כמו כיבושה של קרתגו.
קרבות אלה הגיעו לפופולריות הגבוהה ביותר שלהם בימיו של הקיסר קלאודיוס, שקבע את תוצאת הקרב בהינף יד.
מופעי חיות פרא היו מאוד פופולריים אצל הרומאים גם כן, כאשר חיות מארצות רחוקות הוצגו בפני הקהל או השתתפו במופעי לחימה עם הגלדיאטורים.
אסיר או גלדיאטור, חמוש או בלתי חמוש, היה מושלך אל הזירה בשעה שחיות טרף היו משוחררות מולו.
אתר פופולרי אחר בעיר רומא היה הקירקוס מקסימוס, ששימושו העיקרי היה למרוצי סוסים ומרוצי מרכבות, וכאשר הקירקוס היה מוצף (עקב גשמים) נערכו בו קרבות ימיים.
לקירקוס מקסימוס היו עוד שימושים רבים.
אל הקירקוס יכלו להיכנס כ-385,000 צופים; מכל רחבי הקיסרות הגיעו כדי לצפות בתחרויות.
מלבד השימוש לתחרויות ספורט, שימש הקירקוס כשוק וכמקום להימורים.
סמכויות עליונות, כגון הקיסר, היו נוכחים, בתחרויות בקירקוס מקסימוס, כיוון שזה נחשב, בקרב ההמון, כגסות רוח להיעדר מתחרויות אלה.
הקיסר, לא נטה להעדיף קבוצת מתחרים זו או אחרת, עצם העדפה של קבוצה אחת היה נחשב כבלתי יאה למעמדו.
הקירקוס מקסימוס נבנה בשנת 600 לפנה"ס וארח את מרוץ המרכבות האחרון בשנת 549, לאורך יותר מאלף שנה.
הרומאים בנו אמות מים כדי לספק מים.
העיר רומא עצמה קיבלה אספקת מים מ-11 אמות מים שסיפקו לעיר יותר ממיליון מטרים מעוקבים של מים מדי יום, כמות המספיקה לאוכלוסייה בת 3.5 מיליון נפשות בימינו, ובאורך מצטבר של 350 ק"מ.
רובן של אמות המים נבנה מתחת לפני האדמה ורק חלק קטן מהן מעל פני האדמה ונתמך בידי קשתות.
אמת המים הרומית הארוכה ביותר, נמשכה לאורך 178 ק"מ, נחשבת באופן מסורתי, לזו שסיפקה מים לעיר קרתגו.
מערכת אמות המים שנבנתה כדי לספק מים לעיר קונסטנטינופול, הביאה מים ממקור המרוחק 120 ק"מ מהעיר, לאורך מסלול סבוך ומפותל שנמשך 336 ק"מ.
אמות המים הרומיות נבנו לסיבולת ראויה לציון, ולסטנדרטים טכנולוגיים אליהם לא השתוו עד לזמן המודרני.
התנועה באמות המים התבססה על כוח המשיכה.
לעיתים, כאשר האמות נאלצו לחצות שקעים העמוקים מ-50 מטרים, השתמשו בצינורות פנימיים כדי לכפות על המים לעלות במעלה הגבעות.
הרומאים גם בנו סכרים רבים לאיסוף מים, כמו שלושת סכרי סוביאקו, שבאיטליה.
באתר אחד, מונטפורדו שבגליסיה, נראה כי הרומאים בנו סכר לרוחב הנהר סיל, כדי לחשוף מרבצי זהב באדמת סחף שבקרקעית הנהר האתר נמצא בקרבת מכרה הזהב הרומי לאס מדולאס.
הרומאים עשו שימוש נרחב במובילי מים במפעלי הכרייה ברחבי הקיסרות, חלק מהאתרים כמו בלאס מדולאס, שבצפון-מערב ספרד, חדרו לפחות 7 ערוצים עיקריים לראש המכרה.
אתרים אחרים כמו דלאוקוטי בדרום ויילס אשר הוזן על ידי לפחות 5 תעלות מים מלאכותיות שהובילו למאגר או מקווה מים גבוה מעל פתח המכרה.
המים שימשו לכרייה בלחץ מים, בה זרמים או גלים של מים שוחררו אל פני הגבעה, קודם כדי לגלות סימני זהב, ואחר כך כדי לשטוף את העפרה עצמה.
פסולת הסלעים נשטפה בחוצה באמצעות זרם חדש של מים, כמו כן שימשו המים לכיבוי שריפות שהודלקו כדי לשבור סלעים קשים ורצועות של מחצב בין שכבות הסלעים.
משקעי זהב שנמצאו באדמת הסחף היו ניתנים לעיבוד ללא הצורך בריסוק העפרה.
שולחנות שטיפה הונחו מתחת ללמאגרי המים, כדי לאסוף את אבקת הזהב וגושי הזהב (אם היו כאלה).
עורק הזהב נזקק לריסוק, והרומאים, ככל הנראה, השתמשו בטחנות ריסוק או מעיכה שהופעלו על ידי גלגלי מים כדי לכתוש את העפרה הקשה לפני שנשטפה.
הכורים נזקקו גם לכמויות גדולות של מים לכריה עמוקה, וזאת כדי לסלק שאריות סלעים ולהפעיל מכונות כרייה פרימיטיביות, כמו גם כדי לשטוף את העפרות המרוסקות.
פליניוס הזקן מספק תיאור מפורט של מכרה זהב בספר ה-33 של יצירתו תולדות הטבע, שרבים מהם קיבלו אישור מחפירות ארכאולוגיות.
כמו כן העובדה שהרומאים השתמשו בטחנות מים בקנה מידה נרחב מאושרת על ידי טחנות הקמח בברבגל, שבדרום צרפת, ובג'אניקולו שברומא.
כמו אמות המים כך גם הגשרים היו מפסגת האדריכלות הרומית.
הגשרים הרומיים היו מבין הגדולים והעמידים הראשונים שנבנו.
הם נבנו מאבנים והקשת כמבנה הבסיס.
הגשר הרומי הגדול ביותר היה גשר טראיאנוס שנבנה מעל נהר הדנובה, ונבנה על ידי אפולודור מדמשק.
הגשר נבנה עבור צבאו של טראיאנוס, שהיה בדרכו לדאקיה, ואורכו הגיע ל-1,135 מטרים ונשאר הגשר הארוך ביותר במשך יותר מ-1,000 שנה.
לפי דברי דיו קסיוס פורק הגשר בהוראתו של הקיסר אדריאנוס, אך יש מקורות החולקים על קביעה זו וטוענים כי הקיסר אורליאנוס היה זה שנתן את ההוראה.
הרומאים בנו גשרים רבים מעץ, אך מהם לא שרד דבר.
עיקר המוניטין מונח על גשרי האבן והלבנים אותם בנו, הגשרים התאפיינו בשימוש פורץ הדרך אותו עשו הבנאים בקשתות מעוגלות, שאיפשרו לגשרים להימתח למרחק גדול יותר מאשר גשרים הבנויים על קורות תומכות.
כאשר הבנאים הרומיים נזקקו לכמה קשתות לגשרים ארוכים יותר, בנייתם של עמודים תומכים חזקים הייתה קריטית.
דבר זה היווה בעיה כאשר לא ניתן היה לבנות עמודים תומכים על סלע, כמו בנהרות רחבים (דוגמת הדנובה) או שגדות הנהר היו בעלות קרקע רכה.
כדי לפתור בעיה זו פיתחו הבנאים הרומיים מבנה המוכנס תחת המים כדי ליצור שטח אטום במגמה לשאוב את המים לשם בנייה במקום בתנאים יבשים, המבנה עשוי קורות עץ הובל אל קרקעית הנהר כדי ליצור מעין שרוול שנאטם לעיתים קרובות בחימר, לאחר מכן, בטון שפך פנימה בטון.
על אף שרוב הגשרים הרומיים ששרדו בנויים על סלע קשה, גשר סנטאנג'לו עומד על יסודות שכאלה הנמצאים בתוך נהר הטיבר כבר יותר מ-1,800 שנה.
דוגמה מפוארת נוספת לעבודתם של הבנאים הרומיים, ניתן למצוא בגשר אלקנטרה שנבנה עבור הקיסר טראיאנוס בשנת 105 המשתרע מעל נהר טחו שבספרד, אורכו 194 מטרים וגובהו 71 מטרים מעל מפלס מי הנהר.
הרומאים בנו את הדרכים בעיקר לשימוש צבאי, אך חשיבותן הכלכלית לא נעלמה מעיני המתכננים, על אף שלעיתים נאסרה תנועת עגלות כדי לשמור על יעילותן לשימוש צבאי.
בשיא התפשטותה של הקיסרות נאמד אורכן הכולל של רשת הדרכים הרומית בכ-80,000 קילומטרים בקרוב.
תחנות דרכים שסיפקו אפשרויות רענון נבנו במרחקים קבועים ותוחזקו בידי הממשל.
מערכת נפרדת של תחנות החלפה לשליחים פרטיים ולשליחים רשמיים תוחזקה גם כן.
מערכות אלה של תחנות החלפה ורענון איפשרה לקיסר טיבריוס למהר ולעבור מרחק של 800 ק"מ ב-24 שעות כדי לחבור לאחיו דרוסוס, שגסס מנמק ברגלו כתוצאה מנפילה מסוס.
רוב הדרכים האיכותיות הורכבו מחמש שכבות.
השכבה התחתונה, שנקראה פאבימנטום (pavimentum), הייתה עשויה משכבת טיח בעובי 2.5 ס"מ.
מעליה שכבה שנקראה סטטומן (statumen) והכילה אבנים שקושרו יחדיו על ידי בטון או חימר, בעובי של כ-30 ס"מ.
מעליה, הונחה שכבה שנקראה רודנס (rudens), והכילה כ-25 ס"מ של בטון דחוס.
השכבה הרביעית, סומא קרוסטה (suma crusta), הורכבה מפרוסות עבות של אבני צור או אבני לבה מצולעות, בקוטר של 30–90 ס"מ ובעובי של 25–30 ס"מ, שהונחו על שכבת הרודנס הטריה.
השכבה העליונה והאחרונה, הייתה עשויה מבטון או מאבני צור שהותאמו לכך.
הדרכים הרומיות נחשבות למתקדמות ביותר שנבנו עד לתחילת המאה ה-19. באופן כללי, כאשר נתקלה הדרך במכשולים, העדיפו המהנדסים למצוא פתרון למכשול ולא לחפש דרך לעקוף אותו.
גשרים נמתחו מעל כל נתיבי המים.
מעל אדמות ביצה הוקמו שבילים מורמים שנבנו על יסודות מוצקים, גבעות נחצבו או שנחפרו דרכן מנהרות במקום שנעקפו.
הדרכים היו עמידות להצפות ולסכנות סביבתיות אחרות.
לאחר נפילתה של הקיסרות הרומית המשיכו דרכים אלה להיות שמישות למעלה מ-1,000 שנה.
הרומאים היו בין התרבויות הראשונות שהשתמשו בצנרת בתוך הבתים.
בתי המרחץ הרומיים שימשו להיגיינה, מקום מפגש ואף כפעילות תרבותית.
המרחצאות הכילו שלושה מתקנים עיקריים לרחצה.
לאחר הסרת הבגדים בחדר ההלבשה, המשיכו הרומאים לחדר החם טפידאריום (tepidarium), בחום המתון והיבש של החדר, חלק עסקו בפעילות חימום כגון: מתיחות וכדומה וחלק מרחו את עצמם בשמן או שעבדים ביצעו פעולה זו עבורם.
מטרתו העיקרית של החדר הטפידאריום הייתה לעודד הזעה ולהתכונן לחדר הבא, הקלדאריום או החדר הלוהט.
הקלדאריום, שלא כמו טפידאיום, היה לח מאוד וחומם לטמפרטורה גבוהה.
הטמפרטורות בחדר זה יכלו להגיע גם לכ-40 מעלות.
חדרי קלדאריום רבים הכילו אמבטיות אדים ומזרקות עם מים קרים שנקראו לברום (labrum).
החדר האחרון היה הפריגידאריום (frigidarium) או החדר הקר, שהציע אמבטיות קרות כדי להתקרר לאחר חדר הקלדאריום.
מערכת של 11 אמות מים סיפקו מים במגוון איכויות לעיר רומא, האיכותיים ביותר שימשו כמי שתייה.
מים מאיכות נמוכה יותר שימשו בבתי המרחץ ובלטרינות, שהיו צורה מוקדמת של שירותים.
שרידי לטרינות התגלו בפומפיי ובהרקולנאום, כמו גם במבצר סמוך לחומת אדריאנוס שבבריטניה ואף במקומות אחרים.
אך הרומאים היו פחות היגייניים מאשר מערכת זו גורמת להם להיראות.
לא היה זה בלתי נפוץ, ברומא העתיקה, להשליך את השפכים מהחלון לרחוב.
למרות זאת, מערכת ניהול השפכים הרומית מעוררת, באופן כללי, התפעלות מחדשנותה.
ספרות רומיות היא שמה של שיטת ספירה שהומצאה ברומא העתיקה, ומשם התפשטה לכל חלקי העולם התרבותי.
שיטה זו הייתה הנפוצה בעולם, עד אשר הוחלפה בשיטת הספרות ההודיות-ערביות, במהלך המאה ה-14, בשל פשטותה של האחרונה בהשוואה לזו הרומית.
הספרות הרומיות מבוססות על שבעה סמלים שמקורם באלפבית השפה הלטינית:
C = מאה (מקורו במילה centum שפירושה מאה)
M = אלף (מקורו במילה mille שפירושה אלף)
שיטת הספרות הרומית נחשבת, באופן כללי, כמי שעבר זמנה מבחינת שימושים מודרניים.
כיום, השימוש בספרות הרומיות הוא בעיקר דקורטיבי, לדוגמה: שעונים, תבליטים שונים ובטקסטים רשמיים כגון: חוקת ארצות הברית.
לאחר נפילת קונסטנטינופול, הכריזה על עצמה נסיכות מוסקבה כיורשת המסורת של הנצרות האורתודוקסית בקיסרות הביזנטית, והחשיבה את עצמה כרומא השלישית (כאשר היא מחשיבה את קונסטנטינופול כרומא השנייה).
בשלילת טענותיהן של מדינות אלה למורשתם הרומית, ובקבלת התאריך המסורתי להקמתה של רומא מתקבל כעובדה, ניתן לומר כי המדינה הרומית החזיקה מעמד בצורה מסוימת משנת 753 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה של טרפזונטס (יורשת מדינית ורסיס מהקיסרות הביזנטית שחמק מהכיבוש העות'מאני בשנת 1453) בשנת 1461, בסך של 2,214 שנים.
ההשפעה הרומית על התרבויות המערביות והמזרחיות ממשיכה להתקיים.
במשך הזמן חוקו רוב ההישגים הרומיים על ידי תרבויות מאוחרות.
לדוגמה, הטכנולוגיה לייצור צמנט התגלתה מחדש בין השנים 1755–1759 על ידי ג'ון סמיטון.
הקיסרות תרמה רבות לאנושות, בין תרומותיה ניתן למנות את הלוח היוליאני, מוסדות הכנסייה הנוצרית, היבטים של אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות ביזנטית.
מערכת דרכים נרחבת שנבנתה בידי הצבא הרומי ושרדה עד ימינו.
עקב רשת דרכים זו, הזמן הנדרש לנסיעה בין יעדים באירופה לא פחת עד למאה ה-19, כאשר הומצא מנוע הקיטור.
הקיסרות הרומית אף תרמה את צורת הממשל שלה, אשר השפיעה על חוקות שונות כולל אלה של רוב המדינות האירופאיות ורבות מהקולוניות האירופאיות לשעבר.
בארצות הברית, לדוגמה, המסגרות של חוקת ארצות הברית מציינות, כי ביצירת מוסד הנשיאות, הם רצו לחנוך "עידן אוגוסטוסי".
העולם המודרני ירש חשיבה משפטית מהחוק הרומי, אשר אוגד במלואו בעת העתיקה והשפיע על מערכות משפט רבות.
בשלטונם על שטחים נרחבים, פיתחו הרומאים את מדע הממשל הציבורי להיקף שלא נהגה או נדרש קודם לכן, ביצירת שירות ציבורי נרחב וייסוד שיטות לגביית מיסים.
המורשת הטרטוריאלית של הקיסרות הרומית על השליטה בחצי האי האיטלקי, תשרת ותשפיע על לאומנים איטלקים ועל איחודה של איטליה בשנת 1861.
יהודה תחת שלטונה של רומא הייתה בתחילה ממלכה עצמאית, תחילה ממלכת החשמונאים ולאחר מכן על ידי בית הורדוס, אך בהדרגה הצטמצם כוחם, עד שעברה להיות תחת שלטונם הישיר של הרומאים, באמצעות נציב רומי מטעמם, ושמה שונה לפרובינקיה יודיאה.
לעיתים קרובות התעמרו הנציבים בנתיניהם היהודים והתייחסו אליהם בזלזול ואף באכזריות רבה, והדבר עורר תסיסה רבה בקרב קבוצות רבות מהעם.
בשנת 66, החלו היהודים למרוד במושליהם הרומאים ביהודה.
המרד הובס בידי הקיסר לעתיד אספסיאנוס ובנו טיטוס.
במהלך המצור על ירושלים בשנת 70, החריבו הרומאים את בית המקדש השני, בזזו חפצי אומנות וקודש ממנו, כגון: מנורת המקדש.
למרות כל זאת, המשיך להתקיים יישוב יהודי משמעותי ביהודה, עד חורבן יהודה ב-135 לספירה בידי יוליוס סוורוס במהלך דיכוי של מרד בר כוכבא.
על פי ההיסטוריון קסיוס דיו נהרסו 50 ערים מבוצרות ו-985 כפרים ביודיאה מהלך המלחמה ורוב יושביה היהודיים במרכזה הושמד בעיקרו, בין אם נקטלו בידי הרומים ובין אם נמכרו לעבדות, או נאלצו להימלט.
בעקבות המרד, שונה שמה של פרובינקיית יודיאה לסוריה-פלשתינה.
עתה, לאחר שהוגלו מירושלים ונאסרה כניסתם אליה, התרכז היישוב היהודי בגליל.
לאחר המרד הגדול, נמכרו רבים מיהודי יהודה לעבדות, בעוד שאחרים עזבו את הפרובינקיה והפכו לתושבים של חלקים אחרים בקיסרות הרומית.
בספר מעשי השליחים (הספר החמישי בספרי הברית החדשה), כמו גם באיגרות פאולוס ישנם אזכורים תדירים לאוכלוסייה גדולה של יהודים הלניסטיים (מתייוונים) בכמה ערים ברחבי הקיסרות הרומית.
היהודים ההלניסטים הושפעו מהגולה במובן הרוחני שלה, סופגים את תחושת האובדן ואת היותם חסרי בית (עקב חורבנה של יהודה) שהפכו לאבן הפינה באמונה היהודית, והרדיפות בחלקים שונים של העולם חיזקו רבות תחושה זו.
נראה כי מדיניות הגיור והמרת דת ליהדות בכל רחבי הציוויליזציה ההלניסטית הגיעה לידי סיום עם המלחמות נגד הרומאים, ושיקום הערכים היהודיים לתקופה שלאחר חורבן הבית השני שבאה אחריהן.
חשיבות מרכזית לעיצובה מחדש של המסורת היהודית מדת המבוססת על פולחן בית המקדש למסורת של הגולה, הייתה לפרשנות לתורה הנמצאת במשנה ובתלמוד.
למרות כישלונו של מרד בר כוכבא, נשארו יהודים רבים בארץ ישראל.
היהודים שנשארו בארץ ישראל חוו מספר רב של עימותים מזוינים כנגד כובשים עוקבים של הארץ.
כמה מהכתבים היהודיים החשובים והמפורסמים ביותר נכתבו בערי ארץ ישראל, באותה התקופה.
דוגמאות לכך הן: התלמוד הירושלמי, השלמת המשנה, ופיתוח שיטת הניקוד.
בתקופות בהן התנאים והאמוראים היו פעילים, הרבנים דנו וארגנו את התורה שבעל פה.
ההחלטות של התנאים נכללות במשנה, בברייתא, בתוספתא, ובההדרות (קומפליקציות) מדרש שונות.
המשנה הושלמה מעט אחרי שנת 200, כנראה על ידי רבי יהודה הנשיא.
הפרשנות של האמוראים למשנה מקובצת בתלמוד הירושלמי, שהושלם בסביבות שנת 400, כנראה בעיר טבריה.
בשנת 351, מרדה האוכלוסייה היהודית האזור העיר ציפורי בהנהגתו של פטריקיוס קנאי, כנגד שלטונו של קונסטנטיוס גאלוס.
המרד, המכונה מרד גאלוס, הוכנע במהרה על ידי המצביא אורסיקינוס, שנשלח לאזור בידי הקיסר קונסטנטיוס.
לפי המסורת, בשנת 359, תיקן הלל נשיאה את לוח השנה העברי המבוסס על שנת הירח.
עד לתיקון הלוח, הסתמכה הקהילה היהודית מחוץ לארץ ישראל על לוח השנה של הסנהדרין; דבר זה היה דרוש להקפדה נאותה על החגים היהודיים.
מכל מקום, תקנתו זו של הלל הייתה הכרחית עקב גזירות שמד רבות שנגזרו על היהודים, וכמו כן היו ניסיונות של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של תאריכים ומועדים יהודיים.
לנוכח כל האיומים האלה, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות כי העם היהודי שהלך והתפזר מחוץ לגבולות ארץ ישראל, יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים (עד לתיקון זה נקבעו האחרונים לפי הבחנה פיזית במולד הירח), כתוצאה מהרחק הרב בין הקהילות השונות.
עם התמשכות הרדיפות החליט הלל לספק ליווי לשליחים שהביאו את בשורת החודש והשנה החדשים.
עם התמשכות התנכלויות אלה החליט בית הדין של הלל נשיאה על לוח שנה מוסמך לכל הזמנים (לוח זה גם הוסיף וכלל את כל החישובים הדרושים לשנים מעוברות).
הקיסר הפגאני האחרון, יוליאנוס הכופר, איפשר ליהודים לשוב ל"ירושלים הקדושה שלה שלתקומתה נכספתם שנים רבות" ולבנות בה את בית המקדש.
מכל מקום, תקופת שלטונו הקצרה בין השנים 361–363, באה אל קיצה עם מותו בשדה המערכה במהלך מסע מלחמה כושל נגד האימפריה הסאסאנית, כך שלא היה כל סיכוי להשלים את מדיניותו לפני שחזר שלטונם של הקיסרים הנוצרים על הקיסרות.
עם קידושו של יוחנן כריסוסטומוס לפטריארך תחילת שנת 398, המשיכה הרטוריקה הנוצרית נגד היהודים להרים את ראשה, בסדרה של דרשות, בהן הטיף כנגד "מחלת היהדות".
שפה יוקדת שכזו בנתה אקלים של חשדנות וקנאה נגד הקהילות היהודיות, כמו אלה באנטיוכיה וקונסטנטינופול.
בתחילתה של המאה ה-5, הוציא הקיסר תאודוסיוס השני, שהיה תחת השפעתה של אחותו הגדולה פולכריה, סדרה של צווים שהחלו רדיפות רשמיות כנגד היהודים.
יהודים לא יכלו להיות בעלים של עבדים, לבנות בתי כנסת חדשים, להחזיק במשרה ציבורית או לשפוט במחלקות בין יהודי ללא יהודי.
נישואים בין יהודי ללא יהודי הפכו לעברה שדינה מיתה כמו גם המרת דתם של נוצרים ליהדות.
בנוסף, ביטל תאודוסיוס את נשיאות הסנהדרין והדיח את רבן גמליאל השישי, בהוראה משותפת עם הונוריוס, שליט הקיסרות הרומית המערבית, וכך פוזרה סופית הסנהדרין.
האימפריה הרומית המערבית (לטינית: Imperium Romanum Pars Occidentalis או Pars Occidentis) הוא השם המקובל בין ההיסטוריונים לכינוי הישות המדינית, שהשתרעה על פני חלקה המערבי של האימפריה הרומית.
בירותיה המרכזיות של קיסרות זו היו: תחילה מדיולאנום (מילאנו של ימינו), ולאחר מכן רוונה, תוך שרומא משמרת, לפחות מבחינה רשמית, במיוחד בהתחלה, את מעמדה כבירת האימפריה בכללותה, חרף נדידת מוסדותיה העיקריים לקונסטנטינופול.
האימפריה הרומית המערבית התקיימה החל מ-284, תאריך יסוד הטטררכיה בידי דיוקלטיאנוס.
ב-395 האימפריה הרומית התפצלה סופית לשני חלקים, וזאת בשנת מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון אשר הוריש את האימפריה לשני בניו כשכל אחד מהם קיבל חצי אימפריה.
האימפריה הרומית המערבית התקיימה לסירוגין עד ש-476, שנת הדחתו של הקיסר רומולוס אוגוסטולוס על ידי אודואקר.
מפאת היותו ברברי במוצאו, הוא נדרש להישבע אמונים לזנון, קיסר האימפריה הרומית המזרחית.
אף כי יוסטיניאנוס הראשון ניסה לכונן מחדש את האימפריה הרומית, וסיפח חלק משטחי האימפריה הרומית המערבית זאת נותרה במעמדה הנכשל עד לזמנו של קרל הגדול (800).
במילים אחרות, עד אז האימפריה הרומית המזרחית - היא האימפריה הביזנטית - הייתה ליורשתה הבלעדית של הקיסרות הרומית.
שנת 476 היא התאריך המקובל בקרב ההיסטוריוגרפיה המודרנית לסופה של הקיסרות הרומית המערבית.
ולתחילת ההסדרים המדיניים המאפיינים את תקופת ימי הביניים.
גאוגרפיה, אוכלוסייה ועריה החשובות של האימפריה הרומית המערבית
בשיאה שטחה של האימפריה הרומית המערבית השתרע על פני 2.5 מיליון קמ"ר.
מלבד איטליה כולה, היא כללה את ספרד, גאליה, כל צפון אפריקה וכן איליריה.
אוכלוסייתה מנתה כ-25 מיליון איש וכללה תערובת של שבטים מקומיים עם רומאים, בתוכם השתלבו בני שבטים גרמאניים, שבתקופת נדידת העמים פלשו לתוככי האימפריה הרומית.
הפולשים הגרמאנים הביאו עמם מנהגים וחוקים.
ערב קריסתה של האימפריה הרומית, מרביתם היו נוצרים, אם כי אריאניים.
הם בהדרגה קיבלו על עצמם את חוקיו הרומיים של יוסטיניאנוס וכן הפכו לקתולים בנוסח ניקאה, הנאמנים לאפיפיור ברומא.
עריה של האימפריה הרומית המערבית
קרתגו שבאפריקה הייתה הבירה השנייה בחשיבותה באימפריה הרומית המערבית.
עיר זו, כמו גם לפטיס-מגנה, טימגד וקיסריה, הייתה מרכז מסחרי וחקלאי בעל חשיבות גדולה במיוחד.
בערים אלה התפתחה ציויליזציה רומית שורשית, ובהן קמו מרכזים נוצריים-לטיניים חשובים.
באיטליה מדיולאנום (מילנו כיום) הפכה לבירת הקיסרות לאורך המאה הרביעית.
ב-402 רוונה מילאה את מקומה עד נפילתה ב-476. באיליריה, סלונה (ספליט בדלמטיה דהיום) הייתה העיר החשובה.
קרנונטום (באמצע, בין וינה לברטיסלאבה) ואקווינקום (בודפשט דהיום) קמו כמאחזים צבאיים, בשל מיקומם האסטרטגי, ולימים הלכו והתאזרחו.
במהלך המאה הרביעית, היספניה צברה חשיבות הולכת וגוברת: במערבה עמדה היספליס (סביליה דהיום), בעוד מזרחה נשלט מנובה-קרתגו (קרטחנה דהיום).
לא פחות חשובות היו הערים הצפוניות טרקו, אוסקה, וקיסר-אוגוסטה (בהתאמה טרגונה, אואסקה וסרגוסה דהיום).
במרכז גאליה שכנה לוגדונום (ליון דהיום), וערים חשובות בגאליה היו בצפון טריר (בתחומי גרמניה דהיום) ובדרום ארלטה (ארל דהיום).
בבריטניה עמדה לונדינום (לונדון דהיום).
הרקע לייסוד האימפריה הרומית המערבית
עם הירצחו של הקיסר הרומי סוורוס אלכסנדר ב-235, נכנסה הקיסרות הרומית לתקופה של אי יציבות משטרית, אשר ארכה כחמישים שנה, לאורך כמעט כל המאה השלישית.
במהלך תקופה זו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס, שככל הנראה נגרמה מאבעבועות שחורות, וגרמה לתמותה גבוהה תוך פגיעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה.
השבטים הגרמאניים, שחשו את חולשת האימפריה, החלו בסדרת פלישות אל תוך גבולותיה.
אלו חייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים.
בפלישות אלו לאימפריה הרומית, השתתפו הגותים ושבטים ברברים אחרים.
חלק מהעימותים עימם נמשכו לאורך מאות בשנים, עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
מנגד, האימפריה הרומית אוימה ממזרח בידי השושלת הסאסאנית הפרסית, אשר אף חטפה את אחד הקיסרים, ולריאנוס.
אי היציבות המתמשכת הובילה את הקיסר דיוקלטיאנוס (284–305) לכונן בשנת 293 מבנה שלטוני חדש, בניסיונו לפתור את בעיית המאבקים המתמידים וההרסניים סביב חילופי הקיסרים במהלך המאה השלישית.
הוא חילק את האימפריה הרומית לשני חלקים - מזרחי ומערבי, ובעוד הוא שלט על הצד המזרחי העשיר כשליט בכיר, מינה את חברו מקסימיאנוס הרקוליוס לשלוט על המערב החקלאי.
לכל אחד מהשליטים ניתן התואר "אוגוסטוס", ולכל אחד מהם מונה סגן שקיבל את התואר "קיסר" (Caesar).
הקיסר שהיה כפוף לדיוקלטיאנוס היה גלריוס, והקיסר ששלט מתחת למקסימיאנוס היה גיוס קונסטנטיוס כלורוס.
גלריוס כיהן מאיליריה שבמזרח ואילו קונטנטיוס כלורוס כיהן מגאליה, שבמערב.
שיטת משטר זו חילקה את האימפריה לארבעה מחוזות, על פי שליטיהם.
במצב דברים זה נותרה רומא בירת האימפריה הרומית הרשמית; ובמערב הבירות היו מדיולנום (מילנו) וטרווי שבגרמאניה.
על פי כוונתו של דיוקלטיאנוס, אמור היה כל אחד מה"אוגוסטי" לפרוש כעבור עשרים שנה ולפנות את כיסאו לסגנו הקיסר שיהפוך לאוגוסטוס.
דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס עשו כן ופרשו שניהם ב-1 במאי בשנת 305, ויורשיהם תפסו את מקומותיהם.
גלריוס נעשה אוגוסטוס במזרח ומינה כסגנו את מכסימינוס דאיה, וקונסטנטיוס כלורוס נעשה אוגוסטוס במערב וסגנו פלביוס וולריוס סוורוס.
אלא שאז החלה הטטררכיה לאבד את יציבותה: בשנת 306 מת קונסטנטיוס כלורוס במפתיע בעת שהותו בעיר יורק (Eboracum) שבבריטניה.
חייליו הכריזו על בנו קונסטנטינוס כעל אוגוסטוס המערב, וזאת בניגוד להסדר הטטררכיה שהועיד את התפקיד לסוורוס הקיסר.
עתה התחילה תחרות בין הטוענים לשלטון לגיטימי שנמשכה כעשרים שנה.
גלריוס במזרח, אשר לא היה מעוניין בכסוך עם צבא המערב החזק, אולי היה מוכן להשלים עם שלטונו של קונסטנטינוס.
אולם לאור הפופולריות הנמוכה של סוורוס, מקסימיאנוס, האוגוסטוס-לשעבר, הציע את בנו מקסנטיוס כקיסר המערב, והצעה זו זכתה לתמיכה ציבורית.
כמו כן מקסימיאנוס החליט לחזור לשלטון והכריז על עצמו כעל אוגוסטוס.
בשנת 307 כרתו קונסטנטינוס ומקסימיאנוס הסכם להכרה הדדית וחיזקו אותו בקשר נישואין - וקונסטנטינוס נשא לאישה את בתו של מקסימיאנוס.
לאחר שהסתכסך עם בנו מקסנטיוס, מצא מקסימיאנוס מקלט אצל קונסטנטינוס.
אולם משזה חתר תחתיו, חיסלו קונסטנטינוס ב-310. בינתיים ב-307 חוסל גם סוורוס על ידי מקסנטיוס.
כל אלה הביאו לכך שבשנת 308 היו שלושה אוגוסטי חוקיים - גלריוס, ליקיניוס וקונסטנטינוס, קיסר חוקי אחד - מקסימינוס דאיה, ושניים לא-חוקיים - מקסנטיוס ברומא ולוקיוס באפריקה.
כתוצאה מכך, פרצה מלחמת אזרחים מרובת-משתתפים.
מספר הטוענים לשלטון הצטמצם לאחר מות גלריוס בשנת 311. ליקיניוס כרת ברית עם קונסטנטינוס לחלוקת השלטון.
בשנת 312 הובס מקסנטיוס על ידי קונסטנטינוס בקרב בשערי רומא, על גשר מולוויוס שעל הטיבר, וקונסטנטינוס נכנס לעיר כמנצח.
הסנאט הרומי הכיר בו כשליט הראשי של הקיסרות.
עתה היו תחת שליטתו איטליה, גאליה, בריטניה, היספניה ואפריקה.
בשנת 313 אשררו קונסטנטינוס וליקיניוס את הברית ביניהם במילאנו על ידי חתונתו של ליקיניוס עם אחותו של קונסטנטינוס.
קונסטנטינוס שלט במערב, ואילו ליקיניוס פנה מזרחה וחיסל בקרב את מקסימינוס דאיה.
דיוקלטיאנוס התאבד לאחר שהואשם בסיוע למקסנטיוס.
קונסטנטינוס הביס הן את הגותים והן את ליקיניוס, וב-324 היה לשליט היחיד של כל האימפריה הרומית – ובכך הגיעה הטטררכיה לקצה.
אבל כבר עם מותו (337) פרצה מלחמת אזרחים, בהנהגת שלושת יורשיו.
אלו פיצלו את האימפריה הרומית לשלושה: קונסטנטיוס קיבל את הפרובינציות המזרחיות (קונסטנטינופול, תראקיה, אסיה הקטנה, סוריה, מצרים וטריפוליטניה).
קונסטנטינוס השני קיבל את גאליה, היספניה, בריטניה ומאוריטניה.
קונסטנס קיבל את איטליה, אפריקה, איליריה, פנוניה, מקדוניה ואכאיה.
בן זה של קונסטנטינוס בסופו של דבר, איחד תחת מרותו את המערב.
כעבור עשור, בשנת 353, איחד קונסטנטיוס מחדש את האימפריה הרומית.
בגלל מהומות בקרב הגרמאנים מצד אחד, והמלחמה נגד הססאנים מצד שני, שנתיים מאוחר יותר מינה קונסטנס השני את בן דודו יוליאנוס קיסר לשליט על גאליה.
בשנת 360 מונה יוליאנוס לאוגוסטוס בידי חייליו, האסופים בעיר קליני CLUNY.
מותו של קונסטנס השני בשנה שלאחר מכן הותיר את יוליאנוס שליט יחיד על האימפריה הרומית.
ברם יוליאנוס נהרג בשנת 363 בעת מלחמתו בסאסנים.
גם יוביאנוס יורשו של זה נהרג בשנה שלאחר מכן.
לאחר מות יוביאנוס נכנסה שוב הקיסרות לתקופה של אי שקט מדיני.
בשנת 364, עלה לשלטון ולנטיניאנוס הראשון.
זה שוב חילק את האימפריה, ומסר את חלקה המזרחי לאחיו ואלנס.
ואולם בשני חלקי האימפריה המשיך לשרור תוהו ובוהו, בעקבות סכסוכים עם ההונים והגותים.
בנוסף לכך, נתגלעה מלחמה בין עובדי האלילים לבין הנוצרים - לרבות הקיסר.
ב-364 גרטיאנוס - יורשו של ולנטיניאנוס - סירב לקבל את התפקיד של PONTIFEX MAXIMUS.
יתר על כן, ב-382 הוא נישל מזכויותיהם את הכמרים הפגניים, והסיר את המזבח האלילי מהקוריה.
בשנת 388, איש הצבא מגנוס מקסימוס תפס את השלטון, ואילץ את ולנטיניאנוס השני, אחיו של גרטיאנוס, לנוס למזרח, בכדי לקבל סיוע.
תאודוסיוס הראשון - קיסר המזרח העלה שוב לשלטון את ולנטיניאנוס השני.
אבל זה נהרג ב-392 בידי פרנקי פגאני בשם ארבוגסט, המגיסטר מיליטום.
כתוצאה מכך, הוכתר הסנטור אאוגניוס.
שנתיים מאוחר יותר, הוא הודח בידי תאודוסיוס, אשר שלט במזרח ובמערב במשך שנתיים, עד למותו בשנת 395. זאת למעשה הפעם האחרונה שכל האימפריה הרומית עמדה כמאוחדת.
עם מות תאודוסיוס הראשון, האימפריה הרומית פוצלה מחדש למזרח ולמערב בידי תאודוסיוס הגדול.
בנו הבכור ארקדיוס קיבל לידיו את המזרח, ואילו הונוריוס קיבל את המערב.
בעזרת סטיליקו, הונוריוס הצליח להשליט שקט, למשך זמן מה.
פיצולה הסופי של האימפריה הרומית
ברם סטיליקו נרצח בשנת 408, שנת פיצולה הסופי של האימפריה הרומית.
לאחר מותו שלטונו של הונוריוס הופך להיות נשלט על ידי הפיכות שלטוניות ופלישות – בעיקר מצד ונדלים וויזיגותים.
לאחר הפלישה לרומא בידי צבאות גאליים, ב-410 רומא נחרבה בידי צבאות לא רומיים.
הצלחותיהם של אנשי צבא בגאליה (למשל של אתיוס, בשדות קתלוניים) עומדות בצל חולשתם של הקיסרים, ועודדו את הכיבושים מצד השבטים הגרמאניים.
עתה שליטיהם של אלו החלו משתלטים על השלטון המרכזי.
לפיצול האימפריה הרומית נתלווה שגשוג במזרחה, ודעיכה במערבה.
דעיכה זו באה לידי ביטוי גם מדינית וגם כלכלית: עם היחלשות השלטון המרכזי, הקיסרים איבדו את השליטה על הגבולות, על הפרובינציות, ועל חופי הים התיכון.
בין 429 לבין 439, הוונדלים השתלטו על הפרובינקיה אפריקה.
מוסדות השלטון הרומיים הלכו וקרסו.
המצב הכלכלי התערער, גם בשל העובדה שהבישופים הרומיים אסרו על ההלוואות בריבית – בעוד שמזרח זה הותר.
ב-475 פלוויוס אורסטוס מגרש את הקיסר יוליוס נפוס מרוונה, וממנה את בנו רומולוס אוגוסטולוס לקיסר.
אבל מאחר שאורסטוס מסרב לאשר מעמד של בני ברית להרולים של אודואקר, זה משתלט על רוונה ושולח לקונסטנטינופול את סימני השלטון הקיסריים - ובכך הוא מתמנה מעשית לקיסר על איטליה, ובתואר של משנה למלך ונציג הקיסר המזרחי באיטליה ומבין בני-אצולתה.
אבל בגאליה, מספר מובלעות נותרות בידי איש הצבא סיגאריוס.
אבל דבר אינו משנה את העובדה שאודואקר למעשה שם קץ לשלטון הרומי באיטליה ובמערבה של היבשת – וזאת אף כי פורמלית, שלטונו של יוליוס נפוס נותר על קנו, במובלעות קטנות עד הירצחו ב-480.
לרצח קיסר רומא האחרון היו שתי השלכות עיקריות: ראשית, הקיסר המזרחי זנון הפך בפועל לקיסר הרומאי היחידי.
עתה לו נשבעו אמונים המלכים הברברים, ששלטו על טריטוריות, בהן פשטה מאוד הרומאניות והנצרות.
שנית, היות שסיגריוס נותר בלי משענת מדינית או צבאית, קל היה להפטר ממנו לזנון הקיסר ממזרח ולאודואקר השליט הברברי במערב בשנים 476–493. בסופו של דבר, סיגריוס הובס בקרב סואסון בידי קלוביס מלך הפרנקים ב-486.
גסיסתה של האימפריה הרומית המערבית לאחר קריסתה הסופית של האימפריה הרומית
בשנת 484 הוא התפתה לסייע לקושרים נגד הקיסר המזרחי, זנון, והלה החל לפעול נגדו.
אודואקר התבצר ברוונה עד שהעיר נכנעה, על פי הסכם שהושג בשנת 493. אז הזמין תיאודוריקוס את אודואקר המנוצח למשתה ובמעמד זה הרגוֹ ככל הנראה בחרבו.
מנגד, אחרי ניצחונו כלוביס – מייסד השושלת המרווינגית – כרת ברית עם האוסטרוגותים באמצעות נישואי אחותו, אָוּדוֹפְלֵדָה, למלכם, תאודריך הגדול.
לאחר מכן, פנה כלוביס להילחם בתורינגים ממזרח לממלכתו (491) וכרת ברית גם עם הבורגונדים באמצעות נישואיו בשנת 493 לקלותילדה, אחייניתו של גונדבאד מלך הבורגונדים.
קלותילדה הקתולית קיבלה מכלוביס אישור לטבול את בנם כקתולי, ועודדה את כלוביס להמיר את דתו בעצמו.
עובדה זו עזרה לו לקבל את סיועה של הכנסייה במאבקיו.
מאוחר יותר (496 ו-502) הסתייע כלוביס במלכים פרנקים אחרים כדי להביס את האלמאנים בקרב טולביאק ולהשתלט על ממלכתם במעלה הריין (שווייץ ומזרח צרפת של היום).
בעקבות קרב טולביאק, וככל הנראה גם בהשפעת קלותילדה, החליט כלוביס להמיר את דתו לנצרות.
טבילתו בוצעה על-ידי הבישוף רמיגוס בריימס, ככל הנראה ביום חג המולד של שנת 508, כשעמו נטבלים חגיגית גם אחותו אלבופלדיס (Albofledis) ושלושת אלפים מחייליו.
כלוביס בחר בהמרה מפגניות לזרם הנצרות הקתולי, בניגוד לשאר המלכים הגרמאנים שדבקו באמונה האריאנית וכך היה למלך הגרמאני הקתולי הראשון.
כלוביס יצר בכך, בניגוד לנוהגו של תאודוריד הראשון במקביל, איחוד בין הגאלו-רומים (הפרנקו-רומים) בגאליה, שדתם הייתה נוצרית-קתולית ובין הגרמאנים.
הוא הכין בכך את הקרקע לאיחוד הממלכה וריכוז הסמכויות בה ביד אחת, כשהשליט העומד בראש המדינה הוא גם "מגן האמונה".
לפי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, נמנע כלוביס מהנוהג לחלק את האדמה בין הכובשים וחילקה באופן שווה בין הגרמאנים לגאלו-רומים.
כל האנשים החופשיים בממלכה, רומים או גרמאנים במוצאם, נקראו מעתה פרנקים והיו נתינים שווים זה לזה בזכויותיהם.
במקביל, כלוביס המשיך בניסיונות להרחבת ממלכתו.
בשנת 500 התערב בעימות בין המלכים הבורגונדים גונדובאד מווינה וגודגיזיל מז'נבה.
הוא תמך באחרון וסייע לו להביס את גונדובאד בקרב דיז'ון; אך אחרי שנסוג משם שב גונדובאד, כנראה בסיוע.
בשנת 507 פתח כלוביס במסע כנגד אלאריק השני מלך הוויזיגותים, ששלטו אז בשטחי אקוויטניה.
במאבק עם הוויזיגותים, זכה כלוביס לסיוע מצד הארמוריקנים, תושבי אקוויטניה ולעידוד מצד הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון, ששאף לפגוע בכוחו של תיאודריך הגדול, מלך האוסטרוגותים, באמצעות חיסול בן בריתו.
כלוביס חצה את הלואר והצליח להביס ולהרוג את אלאריק בקרב ווגלדנסיס (ווּאלה של היום).
הוויזיגותים המבוהלים נמלטו דרומה לחצי האי האיברי (עליו שלטו עד ל-711 כאשר נכבשו על ידי הערבים), והפרנקים השתלטו על ממלכת הוויזיגותים עד לפירנאים ולנהר הרון.
כאן, מנעו כוחותיו של תיאודריך הגדול מכלוביס להגיע לחופי הים התיכון ולכבוש את ארל ופרובאנס.
פעולה חשובה של כלוביס באותה עת הייתה המסע השיטתי שלו, אחרי ניצחונו בווגלדנסיס, לחסל את כל השליטים ומלכי המשנה (Reguli) הפרנקים.
כך פעל לחיסול ממלכתם של זיגיברט ובנו כלותריוס בקלן, הורה לכרות את ראשם של כרריק (Chraric) ובנו מטונגרס, את רגנקאירה, ואחריו ריקאירה וריגנומיר מקמבראי.
אחרי ניצחונו זה ביצע כלוביס צעד נוסף בעל חשיבות לעתיד, כאשר קבע את בירתו בפריז וייסד בה מנזר על שם פטרוס ופאולוס – במקום בו שוכן היום בניין הפנתיאון.
כלוביס הוכיח כאן כי יכולתו כשליט לא הייתה פחותה מכישרונו ככובש.
מבסיסו בפריס חילק כלוביס את המדינה למחוזות, שבעיר הבירה שנקבעה להם מונה שליח מטעמו (comites) מבין האריסטוקרטיה הגרמאנית או הפרנקית.
כלוביס הביא בנוסף להעלאתו של החוק הגרמאני הסאלי (לקס סאליקה) על הכתב, וערך בו שינויים והתאמות לתנאי החיים החדשים.
כלוביס גם ניסה, זמן קצר לפני מותו, לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי.
הוא קרא לכינוס קונציל (ויעוד) של הבישופים הגאלים באורלאן, כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון החילוני לדתי בשטחי שלטונו.
כלוביס נפטר ב-511 ולאחר מותו חולקה הממלכה בין בניו: תיאודריך הראשון הבכור, ושלושת בניה של קלותילדה: כלודומר, כילדברט הראשון וכלותאר הראשון.
הם חילקו ביניהם את ממלכת אביהם, בהתאם למסורת הגרמאנית, וקבעו את מרכזיהם בריימס, אורליאן, פריז וסואסון.
מערבה של אירופה אחרי פיצולה
מצד אחד, לאורך כל ימי הביניים, האימפריה הביזנטית לטשה את עיניה למערב, וניסתה לכבוש את שטחיו: בשנת 533, לאחר שהרומנו-ברברים של אפריקה ביקשו את סיועה של קונסטנטינופול, זאת כבשה חלק גדול מהים התיכון המערבי.
היא גם כבשה את איטליה במלחמת הגותים, שהתנהלה בין השנים 535 ל-555, בידי יוסטיניאנוס.
כמו כן, חלק מספרד הוויזיגותית נכבשה אף היא.
לבסוף, אף כי האימפריה הרומית המערבית חדלה להתקיים בפועל, בריטניה וארמוריקה נותרו כמעוזים הנאמנים אליה.
כמו כן, על אף גסיסתה של האימפריה הרומית המערבית, היו אנשים שנותרו נאמנים לתרבותה.
מצד שני, שקיעתה של האימפריה הרומית ארכה מאות בשנים והתבצעה בהדרגה.
תהליך זה נבע מערבוב של אוכלוסיות ברבריות עם אוכלוסיות, אשר ניהלו אורח חיים רומאי והיו מלכתחילה עיקר האוכלוסייה.
עם זאת, קרל הגדול (768–814) וכן אוטו הראשון (936–973) ניסו לכונן מחדש את האימפריה הרומית.
אבל בפועל, המעבר לימי הביניים התממש בכך שהשליטים הברברים חדלו להיות זקוקים לאימפריה הרומית, לשם שליטתם על שטחים ואוכלוסין.
דבר זה בא לידי ביטוי למשל בכך שברחבי האימפריה הרומית המערבית לשעבר הפסיקו להטביע מטבעות עם דיוקנו של הקיסר הרומי.
המלך הראשון שעשה כן בשנת 537 הוא המרובינגי תיאודברט הראשון, המלך הפרנקי מריימס.
בעקבותיו הלך המלך הוויזיגותי לאוויגילד, שכבש את ספרד ב-570. בריטניה, מבצר ההתנגדות האחרון לברבריזציה, נפלה לידי הסקסונים בשנת 577.
קונסטנטינופול – ואיתה הזיקה לרומי – איבדה סופית את אחיזתה על מערבה של אירופה עם הפלישות של הלומברדים לאיטליה (568), של הסלבים לצפון הבלקנים (569) ושל הוויזיגותים לספרד (570).
עם זאת, דרום איטליה וסיציליה המשיכה להיות ניכרת ההשפעה ההלניסטית; ואילו בקרתגו נותרה השפעה רומית חזקה, עד לכיבושה של צפון אפריקה בידי הערבים (647-711).
הָאינָאן (; בפין-יין: Hăinán; מילולית: "מדרום לים") הוא אי טרופי גדול ומחוז מדרום לחופי הרפובליקה העממית של סין.
האי משתרע על פני 34,259 קמ"ר בים סין הדרומי, דרומית למחוז גואנגדונג ומזרחית לווייטנאם.
בשל אקלימו וחופיו הטרופיים, מהווה האי אתר תיירות פופולרי בקרב אזרחי סין.
בייחוד בחורף, כשהטמפרטורה הממוצעת בו היא 21°C.
הקיץ בו מתחיל במרץ ומסתיים בנובמבר, ובחודשים אלו האי חם ולח.
סופות טייפון פוקדות אותו לפחות פעם בשנה, בדרך כלל בין מאי לאוקטובר.
בתחום המחוז נמצאים גם איי פאראסל, שעליהם השתלטה דה-פקטו הרפובליקה העממית של סין, אך גם וייטנאם וטאיוואן טוענות לבעלות עליהם.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-10.08 מיליון תושבים.
תושביו המקוריים של האי הם בני (הְלָאי) ובני מְיָאוֹ (הְמונג), אך כיום רוב תושביו הם בני האן.
באי מתגוררים כמה אלפי בודהיסטים וכמה אלפי מוסלמים (רובם בני חְווֵי).
נוכחות מיסיונרית בעבר הביאה לקיומם של כמה עשרות אלפי נוצרים, הן קתולים והן פרוטסטנטים.
מחוז האינאן מחולק לארבע נציבויות עירוניות, ארבע נפות, חמש נפות עירוניות ושש נפות אוטונומיות.
כל הנפות מנוהלות ישירות על ידי המחוז:
השם הרשמי של רוסיה בין השנים 1721 ל-1917 היה "האימפריה הרוסית" ובירתה של האימפריה הייתה סנקט פטרבורג (אחרי 1914 שונה שמה של העיר ל"פטרוגרד").
מייסד האימפריה הרוסית היה פיוטר הגדול, אשר הפך את רוסיה ממדינה גדולה אך חלשה יחסית למדינות אירופאיות אחרות למעצמה.
פיוטר התערב בכל אספקט בחיי האימפריה שלו ובחיי תושביה.
הוא דחק את תושבי ממלכתו ובייחוד את האצולה השמרנית שלה לעבר אירופה, תרבותה ומנהגיה.
הוא דרש מהם לאמץ את החיים האירופאים ולוותר על מנהגי ימי הביניים שבהם היה שרוי עמו, מנהגים כגידול זקנים, חלוקים ארוכים וכו'.
פיוטר החל בתהליך מודרניזציה של ממלכתו, ויצא לסיורים ברחבי אירופה, שלא כקודמיו בתפקיד.
מתוך הבנה שכדי להקים מעצמה יש צורך בצי, ייסד פיוטר את הצי הרוסי הקיסרי כצי קבע.
אותו צי אף ביצע מספר פעולות התקפיות בתקופתו ובהן הקרב נגד האימפריה העות'מאנית, שהביא לכיבוש אזוב.
פיוטר הפך את רוסיה למעצמה.
הוא התמודד עם המעצמות האזוריות וניצח.
הוא הנחיל תבוסה משמעותית למעצמה החזקה ב, שוודיה, שהייתה אז מעצמה עולמית.
במלחמה הצפונית הגדולה הביס פיוטר את השוודים והפך את רוסיה לכוח הדומיננטי בים הבלטי.
בשטח שכבש מהשוודים ייסד פיוטר את בירתו החדשה, סנקט פטרבורג, שהייתה לחלון הרוסי לאירופה.
את בירתו החדשה בנה פיוטר בעזרת השבויים השוודים ופועלים רוסים.
פיוטר הניח בתקופתו את היסודות לצבא הרוסי החזק של המאות הבאות בעזרת המודרניזציה שהנחיל לו.
תהליך ההתפשטות והמודרניזציה שהתחיל פיוטר נמשך על ידי יורשיו ובכך הפך פיוטר לאבי האימפריה הרוסית – אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם במהלך המאות ה-18 וה-19, כוח שעתיד לשלוט בשישית מאדמת תבל.
הקיסרים והקיסריות שבאו אחריו המשיכו בהרחבתה הטריטוריאלית של האימפריה, אך החשובים שבהם הובילו גם לרפורמות, שהיו נחוצות להתפתחותה של אימפריה.
ראויות לציון הקיסריות (הצארינות) יליזבטה הראשונה ויקטרינה הגדולה.
שתי קיסריות אלו היו לבולטות ברוסיה שאחרי עידן פיוטר ועד לימי נפוליאון.
יקטרינה הובילה את רוסיה לכיבוש חצי האי קרים ושטחים נוספים באזור הים השחור, אותם כבשה מידי האימפריה העות'מאנית הנחשלת.
יקטרינה גם הייתה רפורמטורית גדולה, והיא עיצבה את רוסיה מבחינות שונות והניחה את היסודות לתור הזהב של התרבות הרוסית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
יליזבטה הובילה את רוסיה לניצחונות על פרוסיה במלחמת שבע השנים, ניצחונות שלא הפכו להישגים ממשיים עקב מותה הפתאומי ויורש עצר בלתי מוצלח, פיוטר השלישי.
במותה של יקטרינה הייתה רוסיה הכוח הדומיננטי באירופה, אך נפוליאון בונפרטה, אשר שינה את ההיסטוריה האירופאית, השפיע גם על ההיסטוריה הרוסית.
עם תחילת עידן נפוליאון שלט באימפריה הרוסית פאבל הראשון, בנה של יקטרינה.
הוא לא נודע כשליט מוצלח במיוחד, ונרצח על ידי קושרים.
יורשו, הצאר אלכסנדר הראשון, הוביל את רוסיה לסדרת עימותים עם נפוליאון וצרפת, כשרוסיה לקחה על עצמה את הובלת הקואליציה האירופאית כנגד צרפת יחד עם האימפריה הבריטית.
העימות הישיר הראשון – קרב אוסטרליץ, ולאחריו קרב פרידלנד, הסתיימו בתבוסת רוסיה ובעלות בריתה.
לאחר קרב פרידלנד לא יכול היה אלכסנדר לסרב להצעת השלום הנדיבה מצד נפוליאון, שכללה באופן מעשי את חלוקת אירופה לשטחי השפעה בין שתי הקיסרויות.
אך עד מהרה קרס הסכם שלום זה ובין הצדדים פרצה מלחמה שהשפיעה רבות על האימפריה הרוסית בפרט ועל התרבות הרוסית במאה השנים הבאות – העימות של 1812, או, בפי הרוסים, המלחמה הפטריוטית של 1812.
מסעו של נפוליאון לרוסיה היה כישלון מוחלט וסימן את תחילת סופו.
מתוך יותר מ-600,000 חיילים שיצאו למסע, זכו אך מעטים לשוב ולראות את ביתם.
לאחר ניצחון זה, שתואר לאחר מכן ביצירת המופת של לב טולסטוי, "מלחמה ושלום", הובילה רוסיה קואליציה אירופית לעבר פריז.
בעידן שאחרי נפוליאון הייתה רוסיה לאימפריה השנייה בהיקף שליטתה בעולם, אחרי האימפריה הבריטית.
רגעי השיא של האימפריה במאה ה-19 היו בתחילתה, במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
האימפריה הובילה את הקואליציה האירופאית להשבת הסדר הישן על כנו.
על אף המשך ההתפשטות האימפריאליסטית עד לסיום המאה, החלה האימפריה לשקוע, שקיעה אטית ולא מורגשת.
הכלכלה החקלאית עליה התבססה האימפריה, מעמד הצמיתים, כוח האצולה שמנע רפורמות והצארים שניסו לשמור על כוחם האבסולוטי תוך יצירת תסיסה בקרב חוגי האינטליגנציה, הם שהובילו את האימפריה לנפילתה.
אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה היה איש דתי, דבר שהרחיק אותו ממחנה הרפורמטורים אל המחנה השמרני.
הוא היה הראשון מבין סדרה של צארים שמרניים (יוצא מן הכלל הוא אלכסנדר השני) שלא השכילו להבין את השינויים שעוברת אירופה – כדוגמת המהפכה התעשייתית שהגיעה לרוסיה באיחור ניכר אחרי מערב אירופה.
עם מותו של אלכסנדר עלה לשלטון אחיו, ניקולאי, שהיה לצאר ניקולאי הראשון, וכונה גם "הז'אנדרם של אירופה", משום שסייע בחיסול מרידות ברחבי אירופה נגד מלכים וקיסרים.
בין היתר סייע ניקולאי לקנצלר האוסטרי, מטרניך, בחיסול מרידות "אביב העמים" בקיסרות האוסטרית.
ניקולאי היה שמרן אף מקודמו אלכסנדר, ומיום הכתרתו (מרד הדקבריסטים) מחץ כל ניסיון לרפורמות וקריאות לכינון חוקה באימפריה הקפואה.
רוסיה תחת הנהגתו השיגה ניצחון צבאי אל מול האימפריה העות'מאנית המתפוררת (המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829) אך עשתה צעד אחד יותר מדי בחזית זו, שהוביל למלחמת קרים נגד קואליציה של בריטניה, צרפת וטורקיה.
עם מותו של ניקולאי עלה לשלטון בנו אלכסנדר, שהוכתר לצאר אלכסנדר השני.
הוא היה הרפורמטור היחיד מבין הצארים הרוסיים במאה ה-19. עם ראשית כהונתו הביא לסיום מלחמת קרים, מלחמה שחשפה את רוסיה במערומיה, והחל בסדרת רפורמות.
באיחור רב הביא לאימפריה את המהפכה התעשייתית שכבר הייתה בשיאה באירופה.
תחת הנהגתו החלו להיסלל מסילות הרכבת ברוסיה.
הרפורמה החשובה ביותר שעשה הייתה רפורמת 1861 שהוקדשה לשחרורה של החקלאות משיטת הצמיתים, אך תוצאותיה לא היו משביעות רצון, כי מצב אותם איכרים עניים, רובה של אוכלוסיית האימפריה, נעשה אף קשה יותר ממה שהיה בהיותם צמיתים.
על אף שבניגוד לקודמיו לא ראה בהתפשטות הרוסית הכרח אלא צידד בהתבצרות בגבולות האימפריה, יצא למלחמה באימפריה העות'מאנית – המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878), מלחמה שהביאה לתחילת שחרור הבלקן מידי האימפריה העות'מאנית.
הרפורמות של אלכסנדר הביאו להתמרמרות בקרב חוגי האצולה, אך היו מתונות מדי בעיני חוגי האינטליגנציה המהפכניים, מה שהביא בסופו של דבר להתנקשות בחייו בידי תנועת המחתרת "נרודניה ווליה".
בנו ויורשו אלכסנדר השלישי ביטל חלק מן הרפורמות החוקתיות של אביו וביקש לבסס את המשטר על יסודות דתיים וסמכותניים (אוטוקרטיים).
במדיניות החוץ היה אלכסנדר היה איש שלום, אך הכין את צבאו למלחמה.
יורשו, ניקולאי השני, היה אף הוא שמרן.
הוא שלט ברוסיה עד למהפכה הבולשביקית, שבה תפס לנין את השלטון ברוסיה.
תחת שלטונו התפתחה רוסיה תעשייתית ואף נסללה מסילת הרכבת הטרנס סיבירית, אך כל ניסיון לשינוי בחוקה נבלם על ידו עד לתחילת המאה ה-20 ונפילת האימפריה.
על אף תהליך השקיעה בסוף המאה ה-19, התרבות הרוסית הגיעה לשיאה והיה זה לתור הזהב שלה.
בתקופה זו קמו באימפריה כמה מגדולי התרבות והרוח בעת החדשה: סופרים כטורגנייב, טולסטוי ודוסטויבסקי, מחזאים כאנטון צ'כוב וניקולאי גוגול, גדול במאי התיאטרון קונסטנטין סטניסלבסקי, מלחינים כפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, סרגיי רחמנינוב, רימסקי קורסקוב ואחרים וכן הבלט הרוסי המפורסם.
במקביל להחלשות עוצמתה של האימפריה בראשית המאה ה-20 (בעקבות התבוסה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905) עלו ברוסיה רעיונות מהפכניים רבים, החל מרעיונות דמוקרטיים ועד לרעיונות קומוניסטיים-מרקסיסטים, ניסיונות שבאו לידי ביטוי במהפכת 1905 והמרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
על אף תרבות מפוארת ופורחת וצבא בעל שם, לא יכלה האימפריה להפוך למעצמה תעשייתית כגרמניה ובריטניה.
איחורה לקלוט את המהפכה התעשייתית היה לאחד הגורמים בנפילתה.
החוגים המהפכניים, שפעילותם הגיעה לשיא בין תחילת המאה ה-20 ועד לשתי המהפכות של 1917 (מהפכות פברואר ואוקטובר), פעלו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 והביאו להתנקשות בצאר אלכסנדר השני ולניסיון התנקשות דומה ביורשו אלכסנדר השלישי.
מתחת לפני השטח הייתה רוסיה במצב רתיחה פוליטי.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה רוסיה לברית מדינות ההסכמה, כהמשך לברית ההסכמה המשולשת שכרתה ב-1907 עם בריטניה וצרפת, ומתוך הכורח להתמודד מול שכנותיה רבות העוצמה ממערב, אוסטריה-הונגריה וגרמניה.
בהמשך הצטרפה גם טורקיה למערכה נגד רוסיה.
רוסיה ספגה מפלות קשות בחזית מול גרמניה ואוסטריה-הונגריה.
התבוסות עוררו תסיסה מבית, שהובילה במרץ 1917 להתפטרות הצאר ניקולאי, ולהקמת ממשלת מעבר דמוקרטית בראשות גאורגי לבוב, שהוחלף באלכסנדר קרנסקי.
ממשלת המעבר המשיכה במלחמה נגד מעצמות המרכז, ובאוקטובר 1917 פרצה המהפכה הבולשביקית כשהמפלגה הקומוניסטית בראשות לנין תפסה את השלטון מידי ממשלת המעבר, והכריזה על הקמת רוסיה הסובייטית.
לנין ותומכיו עלו לשלטון תחת ההבטחה להוציא את רוסיה מהמלחמה.
הבטחה זו מומשה לאחר שהגיע להסכם שלום עם גרמניה שהביא לפרישת רוסיה מהמלחמה, דבר שהיה הכרחי לביסוס המהפכה.
על פי חוזה השלום, חוזה ברסט-ליטובסק, גרמניה ובעלות בריתה קיבלו שטחים נרחבים של האימפריה במזרח אירופה ובהם אזור פולין, הארצות הבלטיות ושטחים נוספים במזרח אירופה.
רוסיה שקעה במלחמת אזרחים קשה, בין ה"אדומים" תומכי הבולשביקים ל"לבנים" אוהדי המשטר הישן הקפיטליסטים ועוד זרמים כגון אנרכיסטים ועוד.
בסופו של דבר ידם של האדומים הייתה על העליונה וניצחונם הושלם ב-1920, מלבד כיסי התנגדות מעטים שחוסלו עד 1922. הצאר ובני משפחתו הוצאו להורג על ידי הבולשביקים ביולי 1918.
היה זה סופה של האימפריה הרוסית ושושלת רומנוב, אולם לאחר מכן קמה בשטחיה מעצמה בראשות רוסיה שהחליפה אותה – ברית המועצות.
בראש האימפריה עמד הצאר הרוסי.
פיוטר הראשון החליף את התואר צאר באימפרטור, קיסר, אף שבאופן מסורתי העם המשיך לכנות את הקיסר בשם צאר.
+שםדיוקןתקופת חייםתקופת שלטוןהערותהתחלהסיוםפיוטר הראשון1672–172516821725מייסד הקיסרות.
כבש שטחים משוודיה והאימפריה העות'מאנית, הקים את סנקט פטרבורג.יקתרינה הראשונה1684–172717251727אשתו של פיוטר הראשון.פיוטר השני1715–173017271730נכדו של פיוטר הראשון.הקיסרית אנה1693–174017301740בתו של איוואן החמישי.איוואן השישי1740–176417401741בן אחייניתה של אנה.הקיסרית יליזבטה1709–176217411762בתו של פיוטר הראשון.פיוטר השלישי1728–1762ינואר 1762יוני 1762אחיינה של יליזבטה.יקתרינה השנייה1729–179617621796אשתו של פיוטר השלישי.
כיבושי האימפריה ותור הזהב בתקופת שלטונה זיכו אותה בכינוי "הגדולה".פאוול הראשון1754–180117961801אלכסנדר הראשון1777–182518011825ניקולאי הראשון1796–185518251855אחיו של אלכסנדר הראשון.אלכסנדר השני1818–188118551881זכה לכינוי "המשחרר" לאחר שהוביל את רפורמת האיכרים של 1861.אלכסנדר השלישי1845–189418811894בזכות התנגדותו למלחמה והשלום שחוותה האימפריה בתקופתו זכה לכינוי "עושה השלום".ניקולאי השני1868–191818941917הודח מהשלטון בעקבות המהפכה הרוסית של 1917.
ארמון האינווליד הוא מכלול של בנייני מגורים, מוזיאונים וכנסייה ברובע השביעי שבגדה השמאלית של נהר הסן בפריז.
המקום הוא מאתריה החשובים של העיר ונמצאים בו קבריהם של נפוליאון בונפרטה וגיבורי מלחמה צרפתים נוספים.
לואי ה-14 יזם את בניית מתחם זה על ידי צו שמתוארך ל-24 בנובמבר 1670, כבית מחסה והבראה לחיילים שנפצעו בזמן שירותם הצבאי ולחיילים נכים .
ליברל ברואנט נבחר תחילה לשמש כאדריכל של האינווליד, האתר שנבחר ממוקם במישור הפרברי של גרנלה (Plaine de Grenelle).
עד לסיום הפרויקט המורחב ב-1676, אורך החזית שפונה אל הסן היה 196 מטר, ולמתחם היו 15 חצרות שהגדולה מביניהם הייתה חצר הכבוד (Cour d'Honneur) שיועדה לשמש מצעדים צבאיים.
יוצאי הצבא נזקקו גם למקום פולחן.
לשם כך ז'ול הארדואין-מנסאר סייע לברואנט הזקן, והקפלה נבנתה לפי עיצובו של ברואנט לאחר מותו בשנת 1697. קפלה זו מוכרת בשם כנסיית סן לואי-דה-אינווליד (Saint-Louis-des-Invalides).
נוכחות יומית חובה של יוצאי הצבא בשירותי הכנסייה הונהגה באינווליד.
זמן קצר לאחר שהחלו התפילת של יוצאי הצבא, לואי הארבעה עשר הזמין את מנסאר לבנות קפלה מלכותית פרטית נפרדת, המכונה כיום כנסיית הכיפה על שם המאפיין הבולט ביותר שלה.
בניית הקפלה הכיפתית הסתיימה בשנת 1706. כנסיית האינווליד היא אחת המבנים המאפיינים בצורה מובהקת את סגנון לואי הארבעה עשר.
בשל מיקומו ומשמעותו, האינווליד שימש כמקום התרחשותם של כמה אירועים מרכזיים בהיסטוריה הצרפתית.
ב-14 ביולי 1789 הסתערו פורעים פריזאים על האינווליד ותפסו את התותחים והמושקאות המאוחסנים במרתפיו, והשתמשו בהם להריסת הבסטיליה מאוחר יותר באותו יום.
נפוליאון נקבר מתחת לכיפת האינוולידים בטקס מפואר בשנת 1840.
הבניין שמר על תפקידו העיקרי שהיה בית אבות ובית חולים ליוצאי צבא עד תחילת המאה העשרים.
בשנת 1872 הוקם המוזיאון הארטילרי בתוך הבניין, אליו הצטרף המוזיאון ההיסטורי של הארמיות בשנת 1896. שני המוסדות אוחדו ויצרו את המוזיאון הצבא הנוכחי ב-1905. באותה תקופה יוצאי הצבא שחיו בבית המגורים התפזרו למרכזים קטנים יותר מחוץ לפריז.
הסיבה הייתה כי אימוץ מצד צרפת של מודל צבא העם לאחר 1872, פירושו היה צמצום משמעותי במספר יוצאי הצבא שהיו להם עשרים שנות שירות צבאי או יותר שהיו תנאי סף לשיכון בבית האינוולידים.
בהתאם, הבניין הפך גדול מדי לייעודו המקורי.
אולם המתחם המודרני עדיין כולל את המתקנים המפורטים להלן עבור כמאה חיילים לשעבר קשישים או חסרי יכולת.
9.חצר מץ10. חצר בית החולים
בחזית הצפונית של האינווליד, כיפת הקפלה של הארדואין-מנסאר השולטת על החזית הארוכה, אך עם זאת מאזנת עם דלתו של ברייאנט בצורה נאה.
מצפון מורחבת חצר הכבוד (Cour d'Honneur) על ידי טיילת ציבורית רחבה (Esplanade des Invalides) בה ממוקמות שגרירויות אוסטריה ופינלנד, הן שכנות של משרד החוץ הצרפתי, וכול הקמפוס הזה מהווה את אחד השטחים הפתוחים הגדולים בלב פריז.
בקצהו הרחוק של האינווליד, גשר אלכסנדר השלישי שמקשר את הציר האורבניסטי הגדול הזה עם מוזיאון הפטי פאלה ומוזיאון הגראן פאלה, גשר האינווליד נמצא בהמשך במורד הנהר הסן.
האימפריה של טרפזונטס (בטורקית Trabzon Rum Devleti, יוונית Αυτοκρατορία της Τραπεζούντας - "אפטוקרטוריה טיס טרפנזונטס") הייתה ישות עצמאית ביזנטית-יוונית אשר הוקמה בשנת 1204 בעקבות כיבושה של קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי, על שטח שהיה חלק מהאימפריה הביזנטית לאורך חופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור.
עם נפילתה של קונסטנטינופול לידי הצלבנים בהנהגת ונציה ב-1204, קמו שלוש ישויות יווניות עצמאיות על הריסותיה של האימפריה הביזנטית - האימפריה של טרפזונטס בצפון אסיה הקטנה, האימפריה של ניקאה במערבה ודספוטט אפירוס (Δεσποτάτο της Ηπείρου) לאורך חופו המזרחי של הים היוני.
קונסטנטינופול עצמה, יחד עם צפון מערבה של אסיה הקטנה, תראקיה ומרבית שטחיה של יוון המודרנית, היו לחלק מהמדינה הצלבנית שנודעה כאימפריה הלטינית.
, נכדו של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס הראשון קומננוס ואחיינה של תמר מלכת גאורגיה, עשה את טרפזונטה (Τραπεζούντα, כיום טרבזון בטורקיה) לבירתו, וטען כי הוא היורש החוקי של האימפריה הביזנטית.
שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" (Μέγας Κομνηνός) על שם שושלת קוממנוס הביזנטית, ועל כן לעיתים נקראת המדינה "האימפריה הקומננית".
בתחילה התהדרו השליטים גם בתוארם של הקיסרים הביזנטים - "קיסר ושליט הרומאים" - אך נוהג זה חלף לאחר הסכם עם האימפריה הביזנטית המתחדשת ב-1282 והוחלף בתואר "קיסר ושליט המזרח כולו, האיברים והמחוזות שמעבר לים".
בתחילה שלטה האימפריה על רצועת החוף של הים השחור שבין סינופ של היום במערב עד הגבול הנוכחי בין טורקיה לגאורגיה, אך עד מהרה התפשטה מערבה לאורך חופי הים השחור עד אזור זונגולדק של היום (1206), ושלטה באופן זמני גם על חלקים מחצי האי קרים.
האימפריה של טרפזונטס הייתה נתונה במאבק מתמשך עם סולטנות רום הסלג'וקית ולאחר מכן עם העות'מאנים, וכן עם הביזנטים ועם הרפובליקות האיטלקיות, במיוחד ג'נובה.