tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1931 הופיעה בבכורה של הסרט האבל הופך אלקטרה של יוג'ין או'ניל.
אמה החורגת הייתה השחקנית גרייס ג'ורג' (1879–1961), איתה אביה התחתן כשאליס הייתה ילדה.
אחיה למחצה היה ויליאם א 'בריידי ג'וניור, בנם של אביה וגרייס ג'ורג'.
אביו של בריידי עבר להפקה והצגה של סרטים בשנת 1913, עם חברת הקולנוע העולמית שלו, ובריידי הלכה בעקבותיו, והופיעה לראשונה בסרט האילם "As Y Sow" בשנת 1914. היא הופיעה ב-53 סרטים בעשר השנים הבאות, וכל זאת תוך שהיא ממשיכה להופיע על הבמה, כאשר תעשיית הקולנוע התמקדה באותה עת בניו יורק.
בשנת 1923 היא הפסיקה להופיע בסרטים כדי להתרכז במשחק על הבמה, ולא הופיעה על המסך עד שנת 1933, אז עשתה את המעבר להוליווד והסרט - "When Ladies Meet" של MGM הפך לסרט המדבר הראשונה שלה.
מאז ואילך היא עבדה לעיתים קרובות עד יום מותה, ועשתה עוד 25 סרטים בתוך שבע שנים.
סרטה האחרון היה "מר לינקולן הצעיר" (1939).
בריידי הייתה נשואה לשחקן ג'יימס קריין בין השנים 1919 ל־1922, השנה בה התגרשו.
לזוג נולד ילד אחד, דונלד.
בריידי נפטרה מסרטן ב־28 באוקטובר 1939, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-47.
על גילומה של גברת מולי אולירי - גרסה בדיונית של קתרין אולירי - בשנת 1937 ב"שיקגו העתיקה" זכתה בריידי בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא הייתה מועמדת לאותו פרס גם בשנה הקודמת, על עבודתה בסרט "אישי גודפרי".
אחד המיתוסים המסופרים אומר,כי בארוחת פרס, לוחית פרס האוסקר של בריידי, (פסלונים לא הוענקו עבור הקטגוריות התומכות עד 1943) נגנב על ידי אדם שעלה על הבמה לקבל את הפרס מטעם השחקנית הנעדרת.
זה מעום לא הוכח והמתחזה מעולם לא נמצא.
האקדמיה הוציאה אז לוח חלופי שהוגש מאוחר יות לבריידי.
עם זאת, על פי העיתונות באותה עת במאי הסרט, הנרי קינג, קיבל מטעמה את הלוחית בטקס וחבריה של גב 'בריידי העבירו אותו לביתה מאוחר יותר באותו לילה.
לזוכים מוענקים פרסים ריקים בטקס ומחזירים אותם לאקדמיה כדי לחרוט אותם לאחר מכן.
העלמה בריידי פעלה על פי נוהג זה, מה שאולי הוביל לסיפור שהאקדמיה העניקה לה גביע חלופי.
מדגם של למעלה מ-80 סרטיה כולל:
כאשר נשים נפגשות (MGM 1933)
התינוק של מיס פיין נגנב (פרמונט 1934)
שלוש בנות חכמות (1936 יוניברסל)
לך מערב, איש צעיר (1936 Paramount)
הקציר (תמונות הרפובליקה של 1936)
קראו לזה יום (1937 האחים וורנר)
מאה גברים וילדה (יוניברסל 1937)
מר דוד לוקח את האוויר (1937 האחים וורנר)
אליס באבט טוקלאס הייתה אומנית, שהשתייכה לאוונגרד הפריזאי של תחילת המאה ה-20. הייתה בת זוגה לחיים של הסופרת האמריקאית גרטרוד שטיין.
אליס טוקלאס נולדה בסן פרנסיסקו למשפחה יהודית פולנית מהמעמד הבינוני.
סבה מצד אביה היה רב, שבנו פייבל (פרדיננד) טוקלאס עבר לסן פרנסיסקו בשנת 1863. בשנת 1876, פרדיננד טוקלאס התחתן עם אמה (אמיליה) לוינסקי ונולדו להם שני ילדים: אליס ואחיה קלרנס פרדיננד.
בשנת 1890 עברה משפחת טוקלאס לסיאטל, שם היה אביה שותף בחנות למוצרי מזון.
אליס טוקלאס התחנכה בבתי ספר מקומיים, שכללו את סמינר הר רייניר, ולמדה פסנתר באוניברסיטת וושינגטון.
כשאמה חלתה, המשפחה חזרה לסן פרנסיסקו.
מערכת יחסים עם גרטרוד שטיין
חמישה חודשים לאחר רעידת האדמה ההרסנית בסן פרנסיסקו בשנת 1906, טוקלאס עזבה את העיר ועברה לפריז.
ב־8 בספטמבר 1907, יום לאחר שהגיעה לפריז, הכירה את גרטרוד שטיין.
המפגש סימן את תחילתה של מערכת יחסים שנמשכה כמעט ארבעה עשורים והסתיימה בשנת 1946 עם מותה של שטיין.
יחד הם אירחו בבית סלון שמשך אליו אמנים אמריקאים גולים, כמו ארנסט המינגוויי, פול בולס, תורנטון ויילדר, שרווד אנדרסון, ג'נט סקודר וכן ציירי אוונגרד, כולל פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס וז'ורז' בראק.
בהיותה אשת אמונה, מאהבתה, והמזכירה של גרטרוד שטיין, נותרה אליס טוקלאס דמות רקע, שחיה בעיקר בצילה של שטיין.
זאת עד לפרסום "האוטוביוגרפיה של אליס ב.
טוקלאס" שכתבה שטיין בשנת 1933 שהפך לספר הנמכר ביותר שלה.
רוג'רס כתב בזיכרונותיו על בנות הזוג, שפורסמו בשנת 1946, כי טוקלאס "הייתה קצת כפופה, וביישנית.
היא לא יושבת על כיסא, היא מסתתרת בו.
היא לא מסתכלת עליך ישירות.
היא תמיד עומדת חצי צעד מחוץ למעגל." ג'יימס מריל כתב שלפני שנפגש עם טוקלאס "ידע על קומתה הנמוכה...אך לא צפה "לקסם קולה המדבר - כמו ויולה בשעת בין הערביים."
טוקלאס ושטיין נותרו בנות זוג עד מותה של שטיין בשנת 1946.
אף על פי שגרטרוד שטיין הורישה חלק ניכר מעיזבונה לטוקלאס, כולל אוסף האמנות המשותף שלהן (חלקו תמונות של פיקאסו) ליחסים הזוגיים לא הייתה הכרה משפטית.
מכיוון שרבים מהציורים היו יקרים מאוד, קרובי משפחתה של שטיין פעלו לתבוע אותם, ובסופו של דבר הוציאו אותם ממעונה של טוקלאס.
כדי להתקיים הלאה, אליס הסתמכה על תרומות מחברים וכתיבתה כדי להתפרנס.
בשנת 1954 פרסמה אליס טוקלאס את ספר הבישול אליס ב.
הספר מערב בין זיכרונות ומתכונים, ספר הבישול תורגם לשפות רבות.
טוקלאס כתבה גם מאמרים לכמה כתבי עת ועיתונים, כולל The New Republic ו־The New York Times.
בשנת 1963 פרסמה טוקלאס את האוטוביוגרפיה שלה שמסתיימת עם מותה של שטיין.
שנותיה האחרונות של טוקלאס היו קשות מאוד בגלל בעיות בריאותיות וכלכליות.
היא המירה דתה לקתוליות בשנת 1957.
היא נפטרה בעוני בגיל 89, וקבורה ליד גרטרוד שטיין בבית העלמין פר לשז, פריז, צרפת; שמה נחרט על גב מצבתה של שטיין.
דמותה של אליס טוקלאס מונצחת ומוצגת בכמה סרטים וספרים.
Toklas בכיכובו של פיטר סלרס, הוא מתייחס לבראוניז הקנאביס של טוקלאס, שממלא תפקיד משמעותי בעלילה.
טוקלאס מוזכרת על ידי וילפריד ברמבל בסרט השוודי "הרפתקאותיו של פיקאסו" משנת 1978. כמו כן דמותה מוצגת על ידי לינדה האנט בסרט "מחכה לירח" משנת 1987; ועל ידי תרז בורו-רובינשטיין בסרט "חצות בפריז" משנת 2011.
בסן פרנסיסקו בשנת 1998 שינו שם רחוב ל"טוקלאס פלייס", מכיוון שהיא נולדה סמוך לו.
אליס בויד הייתה ציירת באחווה הפרה-רפאליסטית הסקוטית, שהייתה משושלת פנקיל באיירשייר שבסקוטלנד.
אליס בויד נולדה בדרום איירשייר, סקוטלנד, בתם של מרגרט לוש וספנסר בויד, משושלת האצולה פנקיל, שמשפחתם התגוררה בטירת פנקיל מאז תחילת המאה ה-16. אביה נפטר כשהייתה בת שנה ואמה נישאה בשנית, להנרי קורטני.
בשנת 1858 מתה אמה והיא נסעה לניוקאסל און טיין להתגורר זמן מה עם סבה, ויליאם לוש, סוחר אמיד.
בעת שהותה אצל סבה, אליס הכירה את הצייר והמשורר ויליאם בל סקוט, שהיה אז אמן בית הספר הממשלתי לעיצוב.
היא הפכה לתלמידו בשנת 1859.
בערך בתקופה זו, אליס חזרה לטירת פנקיל כדי לגור עם אחיה הבכור ספנסר, האציל ה-13 מפנקיל, שאיתו נשארה קרובה לאורך כל חייה.
בשנת 1860 ביקר בל סקוט בטירת פנקיל, ובויד והוא התחילו בקשר רומנטי שנמשך עד מותו בשנת 1890. אף על פי שהיה נשוי וסבל מהנישואים, בל סקוט סירב לגרום לשערורייה בכך שיעזוב את אשתו.
הפתרון שנמצא: אליס בויד בילתה את החורפים עם ויליאם ואשתו בלונדון, בזמן הקיץ היא וסקוט הגיעו לטירת פנקיל.
אמנים פרה-רפאליטים אחרים וחבריהם הגיעו גם הם ליצור בטירה פנקיל, ביניהם דנטה גבריאל רוזטי, כריסטינה רוזטי ולורנס אלמה-טדמה.
בשנת 1862 צייר דנטה גבריאל רוסטי את דיוקנה של בויד בפרופיל.
אליס בויד, שהוכשרה על ידי בל סקוט, עבדה בז'אנרים דומים: נושאים היסטוריים ומיתיים, נופים ודיוקנאות.
היא גם איירה כמה משיריו של בל סקוט.
לאחר מותו בשנת 1890, התפוקה שלה ירדה במהירות.
היא לא הציגה הרבה, אם בכלל, במהלך חייה, ורוב עבודותיה עדיין באוספים פרטיים.
בשנת 1865 מת ספנסר אחיה של בויד ולא הותיר ילדים והיא הפכה לאצילה ה-14 וירשה את טירת פנקיל.
היא זכתה להרחבת שטח הטירה המקורית לקראת סוף המאה.
מסמכי המשפחה של בויד מוחזקים על ידי אוניברסיטת פרינסטון וכוללים פרטים שטרם פורסמה מחייה בטירת פנקיל.
אליס במאפיית הפלאות היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בהנפשה ממוחשבת לילדים, אשר מבוססת על סרט הקולנוע "עליסה בארץ הפלאות" (1951) שמבוסס על הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (1865) מאת לואיס קרול.
הסדרה פותחה על ידי צ'לסי בייל, הולחנה על ידי מתיו מרגסון והופקה על ידי Disney Television Animation, כשהיא לוקחת חלק בזיכיון "עליסה בארץ הפלאות" שבבעלות חברת וולט דיסני.
העונה הראשונה של הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית בערוץ דיסני ג'וניור ב-9 בפברואר 2022, ואילו בישראל באותו ערוץ בדיבוב עברי ב-3 ביולי של אותה שנה.
העונה הראשונה סיימה את שידוריה בארצות הברית ב-31 במרץ 2023, ואילו בישראל ב-24 באוגוסט של אותה שנה.
באפריל 2022 הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר החלה את שידורה במקור ב-28 ביוני 2023 ובישראל ב-11 בפברואר 2024. העונה השנייה והאחרונה הסתיימה בארצות הברית ב-15 באפריל 2024, ואילו בישראל היא הסתיימה ב-16 בינואר 2025.
בישראל רק העונה השנייה זמינה בשירות הסטרימינג "דיסני+".
הסדרה סובבת סביב אליס, נינתה של אליס פלזנס לידל המקורית, שהיא אופה צעירה שעובדת במאפיית הפלאות שנמצאת בארץ הפלאות.
במהלך הסדרה אליס חוקרת את הארץ בהרפתקאות קולינריות שונות, כשהיא מלווה בחבריה פרגי הארנב הלבן, האטי והנסיכה רוזה.
אליס – נינתה של אליס פלזנס לידל המקורית.
אופה צעירה שעובדת במאפיית הפלאות, אשר עסקה בזה גם בעולם שלה.
נוהגת להגיד לפעמים "מסקרן יותר ויותר" (שבוסס על משפטה של אליס המקורית ששנתה גודל בפעם הראשונה - "משונה יותר ויותר").
הגיעה לארץ הפלאות, ביחד עם דינה, כשעקבה אחרי פרדי.
בהמשך מצמיחה מבנה של בית ספר לבישול הכולל בתוכו גם חממה באמצעות בקבוקון שהורישה לה אליס המקורית, והחלה ללמד את חבריה לבשל בתוכו.
האטי האטר – ילד "כובען מטורף" והחבר הכי מטופש של אליס.
אחת מהדמויות הראשונות שאליס של הסדרה הזאת פגשה.
פרגי הארנב הלבן – החבר הכי טוב של אליס והמעריץ הכי גדול שלה.
נינו של הארנב הלבן מהספר המקורי.
אליס של הסדרה הזאת עקבה אחריו, כשהיא הגיעה לארץ הפלאות.
הנסיכה רוזה קורזון – נסיכת הלבבות והחברה הכי אומנותית של אליס.
דינה – חתולת המחמד של אליס שתמיד לצידה.
מבוססת על חתולתה של אליס המקורית, שבניגוד אליה, היא לא באה איתה.
חתול צ'שייר – חתול שנוהג להיעלם כשהוא מחייך.
אחת הדמויות שכיכבו גם בסרט המקורי וגם בספר.
קמומיל – נמנמן המחמד של האטי.
מבוסס על הנמנמן מתוך הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
מתגורר בכובעו של האטי ומתגלה שהוא עוזר מבלי שאף אחד שם לב.
קוקי בוק – ספר בישול ממין נקבה שמלמד את אליס להכין כל מיני מתכונים.
מלכת הלבבות – מלכה ממוצא לטיני.
צאצאית של מלכת הלבבות המקורית.
הרפתקנית בעברה ולמדה כל מיני דברים מהרפתקאותיה.
שמה המלא הוא "המלכה וולנטינה קורזון קונטזה קורינו ריינה של הלבבות".
מלך הלבבות – מלך שפרש לגמלאות עם הכתרת ביתו.
אביה של מלכת הלבבות וסבה של רוזה.
הקלפים – הצבא של מלכת הלבבות.
מבוססים על הקלפים מהספר ומהסרט המקורי.
אמא ורד – מבוססת על דמות הוורד מהסרט המקורי, כמו כן היא ושאר הפרחים המדברים מבוססים על הפרחים המדברים מספר ההמשך "מבעד למראה".
ג'אבי – ג'אברווק המחמד של רוזה.
מבוסס על הג'אברווק (דמות שבסוף לא נכללה בסרט, אך כיכבה בספר הראשון שיצא לו).
מנעול – מנעול בעל דלת קסמים שאפשר להיכנס דרכה.
אחת הדמויות שכיכבו גם בסרט המקורי.
גברת ארנב – אמו של פרגי.
מר ארנב – אביו של פרגי.
ג'יי – זחל שמעריץ אל אליס.
מבוסס על דמות הזחל מהספר המקורי.
מר כובען והארי ארנב האביב – אבותיו של האטי.
צאצאיהם של הכובען המטורף וארנב האביב מהספר המקורי.
מר כובען הוא יפני במוצאו, וכן שניהם יהודים, מכיוון שבאחד הפרקים הם חוגגים את חנוכה.
שתיים מהדמויות הראשונות שאליס של הסדרה הזאת פגשה.
ארנסטו – כס המלכות של מלכת הלבבות.
ג'וג'ו דודו – דודו ממין נקבה.
ביתו של הדודו מהספר המקורי.
קפטן דודו – עוף תמוה המשמש כימאי.
אחת הדמויות שכיכבו גם בסרט המקורי וגם בספר (כששם נקרא פשוט "הדודו").
פתח מחדש את המזללה שלו, לאחר שסגר אותה כי הבין לאחר מכן שהוא לא מדד נכון את הכמויות בהכנת המזון שלו, ובגלל זה הלקוחות הפסיקו לפקוד את המקום.
קיקי – זחלית שנושפת בועות.
מבוססת על דמות הזחל מהספר המקורי.
טווידל כן וטווידל לא – תאום ותאומה זהים.
משמשים כיועצים בכל מה שנוגע להחלטות, בדרכם המקורית והמשונה.
מבוססים על טווידלדי וטווידלדם מספר ההמשך "מבעד למראה".
סעיד פרוונה – זחל ממוצא פרסי שהתגורר עם אימו בחוף דודו ועבר לגור ביער הפטריות.
אליס וחבריה ניסו לעזור לו להתאקלם.
מלכת הכסף – מלכה שטותניקית שחיה בצד השני של המראה בביתה של אליס.
מבוססת על המלכה הלבנה מספר ההמשך "מבעד למראה".
ריבינגטון – צפרדע שמשמש כמשרת אצל מלכת הלבבות.
מבוסס על משרת הצפרדע של הדוכסית בספר המקורי.
מופסי – גורת הקומונדור דמוית הסחבה של מלכת הכסף.
דיגי – עוף דמוי האת של הדודואים.
הצדפות – צדפות חסרות גפיים שחיות בחוף דודו.
הופיעו בסרט ובספר ההמשך "מבעד למראה" בשיר "סוס הים והנגר".
חיילי המשמר – צבא של חיילי שח שמשרתים את מלכת הכסף.
קירה – פרשית שחפשה להיות אחת מכלי השח.
הפכה למפקדת החדשה של החיילים.
ז'אק טורטל – צב מדומה (יצור שהופיע בספר המקורי, אך הושמט מהסרט ביחד עם הגריפון, שבסוף שניהם כיכבו ביחד עם אליס בפרסומת למקפא) ממוצא צרפתי.
בקיא בהכנת מרקים (רמיזה לשיר בספר "מרק ערבית", וכן שבספר מסופר שמיצור כמותו מכינים מרק צבים מדומה).
מילי – נגרית ממוצא פיליפיני שמשמשת כאשת תיקון.
מבוססת על הנגר מהשיר "סוס הים והנגר".
בוב – ציפור הפטיש של מילי.
דמקה – סוסה של קירה.
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאליסליבי רודניאלה אשכנזי גפןהאטיסי ג'יי אויהדס אנדורןפרגי הארנב הלבןג'ק סטנטוןאיתמר אוליירהנסיכה רוזהאביגיל אסטרלהקמה שלודינהאודריי וואסילוואסקיקוקיסקונדה וודהדר שחף-מעייןג'וג'ו דודומליסה ואן דר שיףחתול צ'שיירמקס מיטלמןדן קיזלר (2022)יובל בינדרמלכת הלבבותעדן אספינוסהשירלי לילומלך הלבבותג'ון סקאדהגלעד קלטרהארי הארנבדונלד פייז'וןטווידל כןונסה באייראלונה אלכסנדרטווידל לאבובי מויניהןגילן שחףמר כובעןג'ורג' סלזארקפטן דודוריץ' סומר
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1259 בפברואר 202231 במרץ 20233 ביולי 202224 באוגוסט 202322528 ביוני 202315 באפריל 202411 בפברואר 202416 בינואר 2025
אליס מאי אוזמן היא סופרת אנגלייה יהודייה מסוגת הסיפורת לנוער בוגר.
בגיל 17 חתמה על עסקת ההוצאה לאור הראשונה שלה, ובשנת 2014 יצא לאור הרומן הראשון שלה, "Solitaire".
כתבה ואיירה את קומיקס הרשת "עוצר נשימה", אשר בהמשך יצא לאור כסדרת רומנים גרפיים ועובד לסדרת טלוויזיה, גם היא בכתיבתה.
הרומנים שלה עוסקים בחיי הנעורים העכשוויים בבריטניה וזכו בפרסים שונים.
אוזמן נולדה בצ'טהאם שבמחוז קנט בממלכה המאוחדת להורים יהודים, וגדלה בכפר ליד העיירה רוצ'סטר עם אחיה הצעיר ויליאם, ולמדה בבית הספר היסודי ברוצ'סטר .
היא בוגרת אוניברסיטת דרהאם, שם סיימה את לימודיה בשנת 2016, עם תואר ראשון () בספרות אנגלית.
בשנת 2014 יצא לאור רומן הביכורים של אוזמן, "Solitaire" על ידי הוצאת הספרים הרפר קולינס, לאחר מלחמת הצעות בין חברות שונות.
הרומן מגולל את סיפורה של טורי ספרינג, מתבגרת פסימית, שפוגשת את מייקל, ההפך הגמור ממנה, אופטימיסט להפליא.
שניהם מנסים לגלות מי עומד מאחורי סדרת מתיחות שהתרחשה בבית ספרם.
בין הדמויות האחרות בספר ניתן למנות את אחיה של טורי, צ'ארלי, שיש לו הפרעת אכילה חמורה ודמותו נבחנת לעומק בקומיקס הרשת "עוצר נשימה" של אוזמן.
הרומן סוקר נושאים כמו חברות, בעיות נפשיות, הפרעות אכילה ומערכות יחסים להט"ביות.
בשנת 2016 פרסמה אוזמן את הרומן השני שלה, "מישהו מקשיב לי", אשר תורגם בהמשך לעברית על ידי רימונים הוצאה לאור בשם "מישהו מקשיב לי?".
הרומן מגולל את סיפורה של פרנסס ז'אנווייר, נערה מצליחנית שחייה סובבים סביב קבלתה לקיימברידג', ופוגשת את היוצרת הביישנית מאחורי הפודקאסט האהוב עליה, אלד לסט.
הרומן מעלה נושאים כגון לחצים לימודיים ומערכות יחסים וזהויות להט"ביות.
לדברי אוזמן, החוויה של פרנסס ברומן דומה ללחץ שהיה לה בבית הספר שלה, ולהתפכחות מאוחרת יותר מאשליותיה ביחס לאקדמיה בעקבות לימודיה באוניברסיטת דורהאם.
הרומן זכה לשבחים על ייצוג דמויות של קבוצות אתניות, מגדרים ונטיות מיניות שונות, ונבחר לאחד מהספרים הטובים ביותר לשנת 2017 על ידי ועדות ספרי הילדים Bank Street.
אוזמן כתבה לא פעם בבלוג שלה על החשיבות של מגוון תרבותי בכתיבה, ודיברה בראיונות שונים על חוסר המגוון ברומן "Solitaire".
הרומן זכה בפרס Silver Inky לשנת 2017 בקטגוריית הסיפורת לנוער בוגר.
ספרה השלישי של אוזמן, "I Was Born for This", יצא לאור במאי 2018. הוא מגולל את סיפורם של פרשטה "אנג'ל" רחימי וג'ימי קאגה-ריצ'י.
הסיפור עוסק בלהקה בשם "The Ark" והפאנדום שלהם, עם התמקדות מיוחדת בפאנדום בקרב בני נוער.
אחד המבקרים כתב בביקורתו שהמסר בספר היה ש"אתה יכול להיות חלק מפאנדום, אבל אתה צריך לוודא שאתה לא מאבד את עצמך בתוכו, והיותך מעריץ קיצוני יכול למנוע מאלו שנמצאים באור הזרקורים להרגיש שהם יכולים להיות עצמם".
בין היתר, אוזמן היא המחברת והמאיירת של קומיקס הרשת הפופולרי "עוצר נשימה", המגולל את סיפור מערכת היחסים הרומנטית בין צ'ארלי ספרינג (אחיה של טורי ספרינג) וניק נלסון, שניהם דמויות המופיעות גם ברומן "Solitaire".
ארבעת הכרכים הראשונים של הקומיקס נרכשו על ידי המו"ל Hachette Children's Group.
הכרך הראשון בסדרה פורסם באוקטובר 2018, הכרך השני ביולי 2019, הכרך השלישי בפברואר 2020 והכרך הרביעי במאי 2021. נכון לאוגוסט 2022, שלושת הכרכים הראשונים בסדרה תורגמו לעברית על ידי קבוצת הוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר.
אוזמן עבדה במקביל על הכרך החמישי של הרומן הגרפי בזמן כתיבת התסריט לעונה השלישית של העיבוד הטלוויזיוני.
התכנון המקורי היה שכרך חמש יהיה האחרון בסדרת הספרים, אך אוזמן החליטה לפצל את הסיפור לשני כרכים נוספים.
כרך שש יתרכז בדמויות של צ'ארלי וניק ובאופן שבו הם עומדים בפני עצמם מחוץ למערכת היחסים שלהם.
אוזמן פרסמה שתי נובלות בגרסת ספר אלקטרוני המבוססות על דמויות מ-"Solitaire" ו"עוצר נשימה", בשם "Nick and Charlie" (יולי 2015) ו-"This Winter" (נובמבר 2015).
שניהם ראו אור בהוצאת הרפר קולינס לספרי ילדים.
הרומנים של אוזמן זכו לשבחים על כך שהם "מעוררים הזדהות" ומציאותיים בכל הנוגע לתיאור חיי ההתבגרות בזמננו.
ספרה הראשון "Solitaire" זכה לשבחים בפרט בשל גילה הצעיר בעת העסקה להוצאה לאור.
בשנת 2018, כדי לחגוג את יציאתו של הרומן השלישי שלה לנוער בוגר, "I Was Born for This", כל ספריה של אוזמן שיצאו לאור עד אז קיבלו כריכות חדשות תואמות.
הכריכות בעיצוב החדש פורסמו במאי באותה שנה, יחד עם הספר החדש.
ביולי 2020 פרסמה אוזמן את הרומן לנוער בוגר "Loveless", המבוסס על חוויותיה שלה באוניברסיטה.
בשנת 2019 חברת ההפקה See-Saw Films רכשה את זכויות העיבוד הטלוויזיוניות של סדרת הרומנים "עוצר נשימה".
ב-20 בינואר 2021, נחשף כי עיבוד לייב-אקשן טלוויזיוני של "עוצר נשימה" הוזמן באופן רשמי לסדרה על ידי נטפליקס, בכתיבתה של אוזמן ובבימויו של יורוס לין.
פטריק וולטרס מ-See-Saw Films שימש כמפיק בפועל.
קיט קונור וג'ו לוק לוהקו לדמויותיהם של ניק נלסון וצ'ארלי ספרינג, בהתאמה.
הסדרה עלתה לשידור ב-22 באפריל 2022.
ב-20 במאי 2022, נטפליקס הודיעה כי הסדרה חודשה לשתי עונות נוספות.
ביוני 2020, אוזמן יצאה מהארון כא-מינית א-רומנטית.
היא משתמשת בכינויי הגוף she/her ו-they/them.
Solitaire (הוצאת הרפר קולינס, 2014)
Radio Silence (הוצאת הרפר קולינס, 26 בפברואר 2016)
I Was Born for This (הוצאת הרפר קולינס, 3 במאי 2018)
Loveless (הוצאת הרפר קולינס, 9 ביולי 2020)
Nick and Charlie (ספר אלקטרוני, הוצאת הרפר קולינס, 16 ביולי 2015)
This Winter (ספר אלקטרוני, הוצאת הרפר קולינס, 5 בנובמבר 2015)
עוצר נשימה 1 (ספרי הודר למבוגרים צעירים, 7 בפברואר 2019)
עוצר נשימה 2 (ספרי הודר למבוגרים צעירים, 11 ביולי 2019)
עוצר נשימה 3 (ספרי הודר למבוגרים צעירים, 6 בפברואר 2020)
עוצר נשימה 4 (ספרי הודר למבוגרים צעירים, 6 במאי 2021)
עוצר נשימה 5 (ספרי הודר למבוגרים צעירים, ב-7 בדצמבר 2023)
אליס ברדוש (במקור בְּרַאוּן, בהונגרית: Bárdos Alice; בודפשט, 19 ביולי 1896 – אושוויץ, יולי 1944) הייתה כנרית אמנית יהודייה-הונגרייה המוכרת בשל הקונצרטים המצליחים שלה ברחבי אירופה.
היא הייתה גם מורה לנגינה ומנהלת הרכב מוזיקלי מיוחד משולב בהרצאות על היצירות שנוגנו.
היא ניספתה בשואת יהודי הונגריה.
אליס בראון נולדה במשפחה יהודית מוזיקלית.
אביה היה שמעון שמואל ברדוש (בראון) (1857–1933) דירקטור ומנהל בחברת מניות, ואמה הייתה עמליה גרינפלד.
סבה וסבתה מצד אביה היו אדה בראון ותרזיה אקשטיין.
באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, היא הייתה תחילה תלמידתו של וילמוש גרינפלד, לאחר מכן נכנסה לבית הספר להכשרת אמנים של ינה הובאי, שם סיימה ב-1917. מאוחר יותר עוד באותה השנה, לפי הצעת הובאי, היא ערכה קונצרט "השקה" בברלין.
כתוצאה מההצלחה הגדולה יצאה לסיבוב הופעות גדול בגרמניה.
בפברואר של השנה שלאחר מכן, הציגה את עצמה, כבר כאמנית בוגרת ומנוסה, גם לציבור בבודפשט, באולם המרכזי של האקדמיה למוזיקה.
בשנת 1920, נתנה קונצרט בוויגאדו (אולם הופעות גדול מאוד ומרכזי בבודפשט).
ב-1921 הופיעה בניהולו של המנצח הגדול ארנסט פון דוהנאני.
ב-1922 נישאה לאדריכל חובב המוזיקה, לאסלו סנדה מהעיר סומבטהיי.
אז עברה לעיר זו שהיא בירת מחוז ואש עד היום.
תחילה קיבלה שם תלמידים פרטיים ולאחר מכן ב-1926 קיבלה עבודה בבית הספר המקומי למוזיקה.
בשנה זו החלה להופיע בקביעות בקונצרטים בעיר, עם מוזיקאים מקצועיים וחובבים לסירוגין.
ב-1936 ערכה מסע הופעות מצליח באיטליה, ובדרכה הביתה הופיעה גם בזאגרב.
ב-1936 לקחה חלק בהקמת ההרכב המוזיקלי Collegium Musicum בסומבטהיי שערך קונצרטים בשילוב הרצאות אינפורמטיביות בעיר.
סדרת הקונצרטים משולבי ההרצאות של הרכב, שנמשכה מיום היווסדם עד 1938. הם הגיעו מהמוזיקה של תקופת הבארוק עד למוזיקה של תקופתה.
אגודת התרבות של מחוז ואש וסומבטהיי בחרה בה לסגנית נשיא האגודה.
כתוצאה מהחוקים ה (אנטי)יהודיים נאלצה בארדוש לפרוש מעבודתה בבית הספר למוזיקה והחל מ-31 בדצמבר 1940, היא הוצאה לפנסיה מאולצת.
לאחר מכן לימדה רק בבית הספר של הקהילה היהודית המקומית והזדמנויותיה להעניק קונצרטים הצטמצמו באופן קיצוני.
היא הופיעה בעיקר בבודפשט כחלק מהפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
ב-9 במאי 1944 נאלצו יהודי סומבטהיי לעבור לגטו.
אליס בארדוש גורשה לאושוויץ בטרנספורט ה-3 או ה-4 ביולי.
לדברי עדי ראייה, מאחר שתמכה פיזית בחמותה החולה עם הגעתן, גם היא נלקחה מיד מרמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו לתא הגזים כ"בלתי מסוגלת לעבוד".
"תחרות הכינור הלאומית על שם אליס בארדוש" לתלמידי בתי ספר תיכוניים;
פרס אליס בארדוש, המוענק למורים למוזיקה מאז 2013;
רחוב אליס בארדוש בעיר סומבטהיי.
תמונות מהחיים המוזיקליים של Szombathely 1920–1943 .
אליס אמברוז לזרוביץ הייתה פילוסופית, לוגיקונית וסופרת אמריקאית.
אליס לומן אמברוז נולדה בלקסינגטון, אילינוי, ארצות הברית, ובגיל 13 התייתמה.
היא למדה פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת מיליקין (1924–1928).
ב-1932 לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, היא נסעה לאוניברסיטת קיימברידג' (Newnham College) כדי ללמוד אצל ג.א.
ב-1938 היא קיבלה שם דוקטורט שני.
אמברוז הפכה לתלמידה קרובה של ויטגנשטיין, ומאוחר יותר התייחסה לקשר שלה עמו "בלודוויג ויטגנשטיין: פילוסופיה ושפה" (1972), כרך שערכה בשיתוף עם בעלה מוריס לזרוביץ.
אמברוז, יחד עם סטודנטית עמיתה מרגרט מקדונלד, רשמה בחשאי (שכן ויטגנשטיין לא התיר זאת) הערות במהלך הרצאותיו, שמאוחר יותר פורסמו.
היא הייתה אחת מקבוצה נבחרת של תלמידים שוויטגנשטיין הכתיב להם את מה שנקרא "ספרים כחולים וחומים", המתארים את המעבר בהגותו של ויטגנשטיין בין שתי יצירותיו העיקריות, "טרקטט לוגי-פילוסופי" ו-"חקירות פילוסופיות".
ב-1935 הפסיק ויטגנשטיין את הקשר שלהם בפתאומיות, לאחר שאמברוז החליטה, בעידוד ג.א.
מור, לפרסם מאמר שכותרתו "פיניטיזם במתמטיקה" בכתב העת הפילוסופי "Mind" שנועד להסביר את עמדתו של ויטגנשטיין בנושא.
ב-1935, כשחזרה לארצות הברית, החלה אמברוז את הקריירה שלה באוניברסיטת מישיגן.
לאחר מכן ב-1937, היא קיבלה תפקיד במכללת סמית', שם נשארה למשך שאר הקריירה שלה.
ב-1964 היא זכתה בפרס אוסטין וסופיה סמית' לפילוסופיה, וב-1972 הפכה לפרופסור אמריטוס.
בין 1953 ל-1968, היא הייתה עורכת של "כתב העת ללוגיקה סמלית".
היא עסקה בעיקר בלוגיקה ובפילוסופיה מתמטית, וכתבה עם יחד בעלה ספר יסוד בנושא שהפך לספר לימוד בשימוש נרחב והיה ידוע בשם "אמברוס ולזרוביץ".
היא שיתפה פעולה עם בעלה במספר כתבים: "יסודות ההיגיון הסימבולי" (1948), 'לוגיקה: תורת ההסקה הפורמלית" (1961), "תיאוריות פילוסופיות" (1976), ומאמרים "בוויטגנשטיין הלא ידוע" (1984).
גם לאחר פרישתה היא המשיכה ללמד ולתת הרצאות אורח בסמית', בהמפשייר קולג', באוניברסיטת דלאוור ובאוניברסיטאות אחרות ברחבי ארצות הברית עד למותה, ב-25 בינואר 2001, בגיל 94.
המסמכים האישיים שלה מוחזקים בארכיון מכללת סמית'.
אליס אלדרדג' היא ביולוגית ימית ואוקיינוגרפית אמריקאית שמחקרה עוסק בשלג ימי, פלנקטון, חלקיקי הג'ל TEP במי ים, ובמחזור הפחמן.
מחקרה נערך במעבדתה באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה ובשיתוף עם רשת בפולינזיה הצרפתית.
אליס לואיס אלדרדג' נולדה ב־1949 בדנוור, קולורדו, ארצות הברית.
בזמן שאביה, שהיה מהנדס כימי, הכניס אותה למדע, אלדרדג' מספרת שאמה הספרנית הייתה המודל לחיקוי האמיתי, שלימדה אותה שאישה יכולה לעשות כל מה שתרצה.
לאחר שהשלימה תואר ראשון בביולוגיה בקארלטון קולג' בשנת 1971, היא המשיכה לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה-דייוויס ב־1975. לאחר קבלת הדוקטורט המשיכה ישירות למחקר פוסט-דוקטורנט במכון האוסטרלי למדעי הים אותו השלימה בין השנים 1975-1976
בשנת 1976, אלדרדג' הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת קליפרוניה, סנטה ברברה.
שם ביצעה מחקרים על שלג ימי הנוצר מאצות, חיידקים, חומרי צואה ופסולת.
השלג יכול לקחת שבועות לשקוע לקרקעית האוקיינוס, שם הוא מהווה מקור מזון עיקרי לפלנקטון.
היא מצאה ששלג ימי שוקע במהירות המספיקה לספק כמויות משמעותיות של פחמן אורגני לאוקיינוס.
מחקרים אלה וגילויה של חלקיקי הג'ל TEP (Transparent Exopolymer Particles) שקריטיים להיווצרות שלג ימי תרמו להבנת מאפייניו, המשמעות האקולוגית שלו וקידמו באופן משמעותי את התחום.
מחוץ לעולם המדעי, אליס אלדרדג' מתעסקת במדיטציה מעל ל-25 שנים.
היא מובילה קבוצת מדיטציה בסנטה ברברה, קליפורניה וקבוצת ישיבה באוניברסיטת קליפורניה, בהן היא מלמדת מדיטצית מיינדפולנס.
אליס אלדרדג' נבחרה להיות עמיתה ב (AAAS) ב־1990 וב (AGU) ב-1998. היא חלקה את מדליית הזהב של פרס הנרי בריאנט ביגלו עם דוקטור ב־1992. ב־1996, היא קיבלה את פרס ההוראה במדע מאוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה ומקארלטון קולג' ב־2011 המכירים במצוינותה בהוראה.
אוולין האצ'ינסון מ (ASLO) ב־2008, אשר מכיר במצוינות בתחומים אלה.
אליס גיבס ארנול היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-69 בשנים 1943–1947. כאיש האגף הליברלי במפלגתו, הוא סייע למאמצים לביטול מס הגולגולת ולהורדת גיל ההצבעה ל-18. לאחר תום כהונתו כמושל היה ארנול עורך דין ואיש עסקים מצליח.
אליס ארנול נולד בניונאן, ג'ורג'יה.
הוא למד באוניברסיטת מרסר שבמייקון, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת הדרום ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
ב-1931 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1932 נבחר ארנול מטעם מחוז קאוותא לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא נבחר כיושב ראש הזמני של הבית.
ב-1939 מינה המושל יורית' ריברס את ארנול, אז בן 31, כתובע הכללי של ג'ורג'יה.
ב-1935 נשא ארנול לאישה את מילדרד סלמונס, שאותה הכיר בחתונה של ידידים.
צעדים שננקטו על ידי המושל יוג'ין טאלמדג' גרמו למוסדות האקדמאים של ג'ורג'יה לאבד את הכרתם.
היה זה הרקע לניצחונו של ארנול על טאלמדג' בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1942, בהם קיבל ארנול 174,757 קולות (57.7 אחוזים) מול 128,394 הקולות (42.4 אחוזים) של טאלמדג'.
ללא יריב מהמפלגה הרפובליקנית שניצב מולו, נבחר ארנול כמושל הצעיר ביותר שכיהן אז בכל מדינות ארצות הברית.
ארנול השיג את ביטולו של מס הגולגולת, את אשרור חוקת המדינה החדשה ב-1945, ואת הנהגת העסקת עובדי המדינה על פי כישוריהם.
הוא גם פרע את החוב המדינתי של ג'ורג'יה.
כאשר גויסו צעירים לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה, טען ארנול שאם הם בגירים מספיק כדי להילחם, הם כשירים להצביע בבחירות להנהגת ארצם.
הוא הצליח להעביר חוק להורדת גיל ההצבעה ל-18, יותר משני עשורים לפני קבלתו של התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית שעל פיו הונהג שינוי זה ברמה הלאומית.
כך הייתה ג'ורג'יה למדינה הראשונה בארצות הברית שהעניקה את זכות ההצבעה לבני 18. ארנול גם הוציא את מערכת הכליאה המדינתית מהשליטה הישירה של המושל, והקים מועצה שתפקח על בתי הכלא המדינה ומועצת חנינות ושחרורים מוקדמים.
הוא הפריד את מהלכי הניהול של אוניברסיטת ג'ורג'יה משיקולים פוליטיים, והוביל מאמצים למנוע מהמושל ליישם את סמכויותיו באופן רודני, כפי שאירע לכאורה בתקופת ממשלו של טאלמדג'.
הרפורמות של ארנול משכו את תשומת ליבה של העיתונות הארצית.
בנוסף, ארנול, שהיה תומך בזכויות האזרח, טען שאפרו-אמריקאים, צריכים לקבל את הזכות להצביע בבחירות המקדימות של המדינה.
בחירות 1946 ומחלוקת שלושת המושלים
כשנבחר ארנול כמושל ב-1942, היה זה לאחר תיקון לחוקת ג'ורג'יה, שהאריך פעם נוספת את משך כהונת המושל משנתיים לארבע שנים, אך הטיל הגבלת כהונה שמנעה מהמושל להיבחר לתקופת כהונה שנייה רצופה.
לפיכך, בבחירות 1946 הוא היה מנוע מלהתמודד.
בבחירות לנשיאות של 1944 הוא תמך בהנרי וולאס כמועמד לסגנות הנשיא, אך במקום וולאס נבחר לתפקיד הארי טרומן.
ארנול ציית להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט: שאסר עריכת בחירות מקדימות במדינות ללבנים בלבד, וכך הוא פתח את האפשרות להצבעה בבחירות לאפרו-אמריקאים.
מהלך זה עורר במיוחד את זעמם של טאלמדג' ושל תומכיו, שכינו את ארנול "בוגד גזעי".
בבחירות 1946 ניצח טאלמדג' את ג'יימס ו.
קרמייקל, שזכה לתמיכתו של ארנול, ומושל נוסף לשעבר, יורית' ריברס.
חודש לפני מועד השבעתו המתוכנן של טאלמדג' בינואר 1947, הוא נפטר בפתאומיות.
בית המחוקקים המדינתי בחר אז בבנו של טאלמדג', הרמן טאלמדג', כמחליפו.
על החלטה זו קרא תיגר סגן המושל הנבחר מלווין תומפסון, שטען שחוקת המדינה מורה שהוא יושבע לתפקיד עם מותו של המושל.
ארנול הודיע שהוא לא יפנה את לשכתו כל עוד לא יהיה ברור מי המושל החדש.
המהומה הפוליטית שהתפתחה נודעה כ"מחלוקת שלושת המושלים" (Three Governors Controversy).
בינואר 1947, כאשר כל שלושת המושלים תפשו חלקים שונים של הקפיטול המדינתי, לקח אליו מזכיר המדינה בנג'מין ו.
פורטסון הבן, את החותם הגדול של מדינת ג'ורג'יה והחביא אותו.
צעד זה מנע מכל אחד מהטוענים לתפקיד לבצע כל פעולה עד שבית המשפט העליון של ג'ורג'יה יפסוק מי יתמנה כמושל.
בסופו של דבר הוכרז תומפסון כ"מושל בפועל" עד לעריכת בחירות מיוחדות לקביעת המושל שיכהן עד תום תקופת הכהונה המקורית של טאלמדג' המנוח.
בבחירות המיוחדות שנערכו במרץ 1948 ניצח הרמן טאלמדג' וכיהן בשארית תקופת כהונתו המיועדת של אביו המנוח.
לאחר תום כהונתו כמושל, היה ארנול פעיל כעורך דין וכאיש עסקים באטלנטה, שם הוא ייסד את משרד עורכי הדין "ארנול, גולדן וגרגורי", שממשיך להיות אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בעיר.
אחד משותפיו למשרד היה לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אליוט לויטס.
לזמן קצר שימש ארנול בממשלו של הנשיא הארי טרומן כמנהל המשרד ליציבות המחירים.
טרומן הציע לו את משרת פרקליט המדינה של ארצות הברית אך הוא דחה את ההצעה כדי לשוב למגזר הפרטי.
הקריירה העסקית שלו הפכה אותו למולטי-מיליונר.
מערכת הבחירות האחרונה בה התמודד ארנול למשרת מושל ג'ורג'יה הייתה ב-1966. יריביו המרכזיים בהתמודדות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית היו לסטר מדוקס, בעל מסעדה באטלנטה וג'ימי קרטר.
מדוקס כינה את ארנול "הסבא של השילוב הגזעי הכפוי...
מועמד שמעולם לא ירים את ידו או את אצבעו, לא כל שכן ידית גרזן, כדי להגן על החירות של ג'ורג'יה".
למעשה התעלם ארנול ממדוקס וריכז את כוחו נגד מועמד הרפובליקנים בו קאלווי, שעליו ערך ארנול תיק שלדבריו היה אמור להבטיח את התבוסה הרפובליקנית בבחירות הכלליות.
ארנול זכה ברוב הקולות בבחירות מקדימות, אך רוב זה לא היה מספיק כדי לזכות במועמדות בשל התמיכה בקרטר, אז חבר הסנאט של ג'ורג'יה מטעם פליינס.
ארנול הצליח בקושי לנהל את מסע הבחירות בסיבוב השני, והתוצאה הייתה ניצחון מפתיע למדוקס.
קרטר סירב לתמוך בארנול, אך בבחירות הכלליות תמך באופן רשמי במדוקס מול קאלווי.
בסיבוב השני ניצח מדוקס את ארנול ביחס קולות של 443,055 מול 373,004 קולות.
פעיל זכויות האזרח מרטין לותר קינג גינה את מה שהוא כינה "סרטן ממאיר בגוף של הפוליטיקה של ג'ורג'יה.
ג'ורג'יה היא מדינה חולה שנוצרה על ידי המחלות של אומה חולה.
בחירות אלו חשפו את העובדה שג'ורג'יה מתחרה באופן נואש עם מיסיסיפי על מקום בתחתית".
תומכיו ההמומים של ארנול הכריזו על מהלך לכתיבה ידנית של שמו על פתקי ההצבעה, מהלך שהשפיע על קאלווי יותר מאשר השפיע מדוקס.
בבחירות הכלליות סיים קאלווי במקום גבוה במקצת מעל מדוקס.
ארנול קיבל יותר מ-69,000 קולות בהצבעה בכתב יד, הרבה מעבר להפרש הקולות בין קאלווי לבין מדוקס.
למעשה ניצח ארנול במחוז אחד, מחוז ליברטי שבדרום-מזרח ג'ורג'יה.
על פי חוקי הבחירות שהיו אז בתוקף, נדרש בית המחוקקים המדינתי לבחור מושל מבין שני המועמדים שזכו במספר הקולות הגבוה ביותר.
על אף עתירות לבית המשפט, בית המחוקקים, שהיה בשליטת הדמוקרטים, הצביע בעד מדוקס, שבינואר 1967 הושבע כמושל.
אליס ארנול נפטר באחוזתו הגדולה שבאטלנטה ב-13 בדצמבר 1992. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר הולדתו ניונאן.
ב-1997 הוצב פסל בדמותו בשטח הקפיטול המדינתי של ג'ורג'יה.
בניונאן נקרא על שמו בית ספר חטיבת ביניים.
אליס רג'ינה בראון היא אתלטית עבר אמריקאית, היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ואלופת עולם (רומא 1987) בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) בריצת 100 מטר.
בראון נולדה וגדלה בג'קסון, מיסיסיפי.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה היא סיימה ראשונה בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.32 שניות וניכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים, אבל בשל החרם שהובילה מדינתה על המשחקים, היא לא השתתפה במשחקים אלה.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.31 שניות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 היא סיימה במקום תשיעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.20 שניות ובמקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.33 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ג'נט בולדן, צ'נדרה צ'יזבורו ואוולין אשפורד בתוצאה של 41.65 שניות, לפני קנדה (42.77 שניות) ובריטניה (43.11 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.13 שניות, אחרי אוולין אשפורד (10.97 שניות) ולפני מרלין אוטי מג'מייקה (11.16 שניות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם דיאן ויליאמס, פלורנס גריפית' ג'וינר ופאם מרשל בתוצאה של 41.58 שניות, לפני גרמניה המזרחית (41.95 שניות) וברית המועצות (42.33 שניות).
באולימפיאדת סיאול היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם שילה אצ'ולס, פלורנס גריפית' ג'וינר ואוולין אשפורד (41.98 שניות), לפני גרמניה המזרחית (42.09 שניות) וברית המועצות (42.75 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.07 שניות.
"אליס" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה.
את השיר הוציאה ב-29 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"אליס" יצא לאור בשלהי חודש יוני 2025 כסינגל כפול עם השיר "פאפי".השיר נכתב על ידי אודיה ואבי אוחיון, והולחן על ידם עם מתן דרור, שגם היה אמון על ההפקה המוזיקלית.
מדובר בשיתוף פעולה נוסף בין אודיה למפיקים המזוהים עם יצירתה, במסגרתו ניכר המשך הקו האישי והרגשי המאפיין את סגנונה.
השיר "אליס" עוסק במסע פנימי מורכב של דמות נשית, ככל הנראה של אליס בארץ הפלאות, המתמודדת עם אתגרי זהות, בדידות וטלטלות רגשיות.
הטקסט עושה שימוש ברפרנסים מפיוטים, ומעצב נרטיב רגשי בגוף שני, הפונה אל אותה "אליס" כסמל לנפש המבקשת מרפא וחיזוק.
המילים שזורות בדימויים של שבר ואור, כאב ותקווה, תוך שמירה על תמהיל בין פשטות לשירה לירית.
מבחינה סגנונית, "אליס" משתלב במסגרת הפופ הרגשי־עכשווי.
ההפקה של מתן דרור מדגישה את הקול המרכזי של אודיה, תוך שימוש בכלי נגינה אקוסטיים, פסנתר, ועיבוד עדין שמלווה את תחושת הפנימיות של השיר.
אליס קלאצ'י (באלבנית: Alis Kallaçi), הידוע בשמו הפרטי אליס, הוא זמר-יוצר אלבני.
בשנת 2024 זכה בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה המוזיקלית "X Factor", ובהמשך נבחר לייצג את באירוויזיון 2026 עם השיר "Nân".
קלאצ'י נולד וגדל בעיר שקודרה שבצפון אלבניה.
במהלך אפריל 2024 זכה קלאצ'י בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי המוזיקלית "X Factor" באלבניה, כחלק מנבחרתה של הזמרת ארילנה ארה.
בנובמבר 2024 נבחר להשתתף במהדורה ה-63 של פסטיבלי אי קנגס, הקדם האלבני לתחרות הזמר של האירוויזיון, עם השיר "Mjegull".
בגמר התחרות, שנערך ב-22 בדצמבר 2024, דורג במקום השלישי.
באוקטובר 2025 נבחר להתמודד במהדורה ה-64 של פסטיבלי אי קנגס עם השיר "Nân".
בגמר שנערך ב-20 בדצמבר 2025 זכה במקום הראשון, ובכך נבחר לייצג את אלבניה בתחרות האירוויזיון לשנת 2026.
אליס ובוב הם שמות מוסכמים לדמויות המוסרות או מקבלות מידע.
הכינויים נפוצים בהסברים בנושאי הצפנה שונים.
השמות משמשים לנוחיות ההסברים, מניעת משפטים כמו "דמות א' שולחת לדמות ב' הודעה", שמהר מאוד נהיים מסובכים למעקב.
השמות הם שמות נייטרליים ואמורים לייצג את שני המינים, וגם משמרים את ההתייחסות לשתי הדמויות לפי שתי האותיות הראשונות באלפבית הלטיני ("ABC").
בקריפטוגרפיה ובאבטחת מחשבים ישנם מספר שמות מקובלים של משתתפים בהצגות ודיונים על פרוטוקולים שונים.
השמות המוסכמים הם משתנים מטה תחביריים, במידה מסוימת מעידים על עצמם, ולפעמים בעלי אלמנט של הומור.
השמות אליס ובוב ככינויים לשולח ההודעה ולנמען הופיעו לראשונה במאמר של רון ריבסט, במאמר שהציג את שיטת ההצפנה RSA.
במימושים של פרוטוקולים, גורמים ממוחשבים יתפסו את תפקידיהם של אליס ובוב.
רשימת הדמויות מובאת מהספר קריפטוגרפיה שימושית של ברוס שנייר.
בדרך כלל, אליס תרצה לשלוח הודעה לבוב.
המקור הוא האות הראשונה של שמם, A ו-B.
אחד מהם יהיה המשתתף השלישי.
דייב יהיה הרביעי, וכן הלאה לפי סדר האלפבית האנגלי.
בדרך כלל תוקפת פאסיבית את הפרוטוקול.
היא יכולה לראות את הדברים שעוברים בין אליס לבוב אך לא לשנותם.
בקריפטוגרפיה קוואנטית היא עשויה גם לייצג את הסביבה.
אייזק הוא ספק שירותי האינטרנט (ה-ISP).
איוון הוא המנפיק (בקריפטוגרפיה פיננסית).
מלורי הוא תוקף זדוני (malicious).
בניגוד לאיב, מלורי יכול לשנות הודעות, להחליף הודעות, לשלוח ישנות שוב, להזריק מנות וכו'.
לעיתים משתמשים גם בשמות מרווין, מאלט או טרודי (מהמילה Intruder).
מטילדה היא סוחרת (בקריפטוגרפיה פיננסית).
פט או פגי הם המוכיחים (Prover) וויקטור או ואנה הם המאשרים (Verifier) בהוכחות באפס ידע.
פלוד הוא גורם אכיפת החוק.
סטיב מוזכר בדרך כלל בסטגנוגרפיה.
וולטר שומר על אליס ובוב בצורה כלשהי.
זואי היא האחרונה המעורבת בדרך כלל בפרוטוקול כלשהו.
המקור לשם זה הוא האות הראשונה בשמה, שהיא האות האחרונה באלפבית האנגלי.
בעברית מתייחסים לעיתים לאליס ובוב כאיה ובועז, ובכך שומרים ל-א' ול-ב' את התפקיד של מחליפי המסרים.
אליס ווקר היא סופרת אפרו-אמריקאית, פמיניסטית ופעילה חברתית זוכת פרס פוליצר.
בשנים האחרונות יוחסו לה גם דעות אנטישמיות.
אליס מלסניור ווקר נולדה באיטונטון שבמדינת ג'ורג'יה, עיירה חקלאית כפרית, לווילי לי ווקר ומיני טלולה גרנט.
שני הוריה של ווקר היו איכרים, אם כי אמה עבדה גם כתופרת כדי להרוויח כסף נוסף.
ווקר, שהיא הצעירה מבין שמונה ילדים, נרשמה לבית הספר כשהייתה רק בת ארבע.
כילדה בת שמונה, ווקר ספגה פציעה בעינה הימנית לאחר שאחד מאחיה ירה באקדח.
מכיוון שלמשפחתה לא הייתה גישה למכונית, ווקר לא יכלה לקבל טיפול רפואי מיידי, מה שגרם לה להתעוור לצמיתות בעין זו.
לאחר הפציעה בעינה, ווקר החלה לקרוא ולכתוב.
רקמת הצלקת הוסרה כאשר הייתה בת 14, אך עדיין נותר סימן בעינה.
מכיוון שבתי הספר באיטונטון התנהלו בהפרדה גזעית, ווקר למד בבית הספר התיכון היחיד שעומד לרשות השחורים, "תיכון באטלר בייקר".
שם, הייתה תלמידה מצטיינת, ונרשמה למכללת ספלמן שבאטלנטה ב-1961, לאחר שהוענקה לה מלגה מלאה ממדינת ג'ורג'יה, על ההישגים האקדמיים הגבוהים ביותר בכיתתה.
לווקר הוצעה מלגה נוספת, הפעם ממכללת שרה לורנס שבניו יורק, שם למדה שנה אחת במהלכה ביקרה במזרח אפריקה.
ווקר נכנסה להריון בתחילת שנתה האחרונה בקולג' ועשתה הפלה; החוויה הזו, כמו גם התקף המחשבות האובדניות שבאו בעקבותיו, היוו השראה להרבה מהשירים שפרסמו ב-Once, אוסף השירה הראשון שלה, שפורסם ב-1968. ווקר סיימה את לימודיה בהצטיינות וקיבלה תואר ראשון בשנת 1965.
לאחר סיום הלימודים עבדה לזמן קצר במחלקת הרווחה של העיר ניו יורק, לפני שחזרה לדרום.
היא קיבלה עבודה בקרן ההגנה המשפטית של האגודה הלאומית לקידום מיעוטים בג'קסון, מיסיסיפי.
מאוחר יותר היא חזרה לכתוב כסופרת הבית (writer-in-residence) באוניברסיטת ג'קסון סטייט (בשנים 1968–1969) ובמכללת טוגלו (בשנים 1970–1971).
ווקר פרסמה את הרומן הראשון שלה, "The Third Life of Grange Copeland", בשנת 1970. הרומן עוקב אחר חייו של בעל ואב מתעלל וחסר אחריות.
בסתיו 1972, ווקר לימדה קורס בספרות של נשים שחורות באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון.
ב-1973, לפני שהפכו לעורכת של מגזין Ms., גילו ווקר, וחוקרת הספרות שרלוט ד.
האנט, קבר לא מסומן שלדעתם הוא של זורה ניל הרסטון בפירס, פלורידה.
מאמר שפרסמה בשנת 1975 בשם "בחיפוש אחר זורה ניל הרסטון", שפורסם במגזין Ms., עזר להחיות את העניין בעבודתה של הסופרת והאנתרופולוגית זורה ניל הרסטון.
ב-1976 יצא לאור הרומן השני של ווקר, "מרידיאן", רומן על פועלים אקטיביסטים בדרום, בתקופת התנועה לזכויות האזרח, עם אירועים המקבילים במידה רבה לחלק מחוויותיה של ווקר עצמה.
ב-1982 היא פרסמה את מה שהפך ליצירתה הידועה ביותר, "הצבע ארגמן".
הרומן עוקב אחר אישה שחורה צעירה, בעייתית, הנלחמת בדרכה לא רק בתרבות הלבנה הגזענית אלא גם בתרבות השחורה הפטריארכלית.
הספר הפך לרב מכר ולאחר מכן עובד לסרט שזכה לשבחים מ-1985 בבימויו של סטיבן ספילברג, בהשתתפות אופרה ווינפרי ווופי גולדברג, וכן למחזמר בברודוויי משנת 2005, שעלה 910 פעמים, בהפקת אופרה ווינפרי.
בשנת 2000, ווקר הוציאה אוסף סיפורים קצרים, המבוססים על חייה שלה, בשם "הדרך קדימה עם לב שבור", בה היא בוחנת את יחסיה עם מלווין רוזנמן לוונטל, בן זוגה בשנות ה-70.
בשנת 2007, ווקר תרמה את הארכיון וכתבי היד שלה לספריית אוניברסיטת אמורי.
בנוסף לטיוטות של רומנים כמו "הצבע ארגמן", שירים וכתבי יד שטרם פורסמו והתכתבויות עם עורכים, האוסף כולל התכתבות ענפה עם בני משפחה, חברים ועמיתים, טיפול מוקדם בתסריט הסרט של "הצבע ארגמן", סילבס מקורסים שהיא לימדה, ודואר מעריצים.
האוסף מכיל גם אלבום של שירה שנערך כשהייתה בת 15, שכותרתו "שירי משוררת ילדות".
בשנת 2013 פרסמה ווקר שני ספרים חדשים, אחד ספר עיון והשני ספר שירה.
ווקר פגשה את מרטין לותר קינג כשהייתה סטודנטית במכללת ספלמן בתחילת שנות ה-60. היא העידה שבזכות קינג החליטה לחזור לדרום ארצות הברית כפעילה בתנועה לזכויות האזרח.
היא השתתפה במצעד בוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963. מאוחר יותר, היא התנדבה לרשום מצביעים שחורים בג'ורג'יה ובמיסיסיפי.
ב-8 במרץ 2003, יום האישה הבינלאומי, ערב מלחמת עיראק, ווקר נעצרה יחד עם 26 אחרים, כולל עמיתיה הסופרים מקסין הונג קינגסטון וטרי טמפסט וויליאמס, בהפגנה מחוץ לבית הלבן, על חציית קו משטרה במהלך עצרת נגד המלחמה.
ווקר כתבה על החוויה במאמרה "אנחנו אלה שחיכינו להם".
הפמיניזם של ווקר כולל התייחסות לבנות מיעוטים.
היא טבעה את המונח, שפירושו "פמיניסטית שחורה או פמיניסטית צבעונית", בשנת 1979 בסיפור "Coming Apart", ולאחר מכן הרחיבה אותו בשנת 1983 באוסף "In Search of Our Mothers' Gardens".
המונח נוצר כדי לאחד נשים צבעוניות והתנועה הפמיניסטית ב"צומת של דיכוי גזע, מעמד ומיגדר".
ווקר קובע כי "'וומניזם' נותן לנו מילה משלנו".
"כי זה שיח של נשים שחורות והסוגיות שהן מתמודדות איתן בחברה".
וומניזם כתנועה יצאה לפועל בשנת 1985 באקדמיה האמריקנית לדתות ובאגודה לספרות תנ"כית כדי להתייחס לדאגותיהן של נשים שחורות מנקודת המבט האינטלקטואלית, הפיזית והרוחנית שלהן.
ווקר הייתה נותנת חסות ותיקה לליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחופש.
בתחילת 2015 היא כתבה: "אני חושבת על כל תנועה לשלום וצדק כמשהו שנוגע לייצוב הרוח הפנימית שלנו, כדי שנוכל להמשיך ולהביא לעולם חזון שהוא הרבה יותר אנושי מזה שדומיננטי היום".
ב-1965 פגשה ווקר את מלווין רוזנמן לוונטל, עורך דין יהודי לזכויות אזרח.
מאוחר יותר באותה שנה עברו בני הזוג לג'קסון, מיסיסיפי, והפכו לזוג הבין-גזעי הראשון שנשוי כחוק במיסיסיפי מאז שהוכנסו החוקים נגד נישואים בין גזעיים במדינה.
הם הוטרדו ואיימו על ידי לבנים, כולל הקו קלוקס קלאן.
לזוג נולדה בת, רבקה ווקר, בשנת 1969. ווקר ובעלה התגרשו ב-1976. רבקה ווקר היא סופרת, חוקרת פמיניסטית בנושאים תרבותיים וחברתיים ואחת ממייסדות "הגל השלישי של הפמיניזם".
בסוף שנות ה-70 עברה ווקר לצפון קליפורניה.
ב-1984, היא וסופר רוברט ל' אלן הקימו יחד את Wild Tree Press, חברת הוצאה לאור פמיניסטית.
ווקר הוסיפה באופן חוקי את השם "טלולה קייט" לשמה בשנת 1994 כדי לכבד את אמה, מיני טלולה גרנט, ואת סבתה מצד אביה.
סבתה של מיני טלולה גרנט, הייתה משבט הצ'ירוקי.
ווקר טענה שהיא הייתה במערכת יחסים רומנטית עם הזמרת-יוצרת טרייסי צ'פמן באמצע שנות ה-90, ואמרה, "זה היה מקסים ונפלא ונהניתי לגמרי, והייתי מאוהבת בה לגמרי, אבל זה לא היה עניין של אף אחד, אלא שלנו".
צ'פמן לא הגיבה בפומבי על קיומה של מערכת היחסים, ומקיימת הפרדה קפדנית בין חייה הפרטיים לציבוריים.
אליס ווקר כתבה יצירות רבות השייכות לז'אנרים שונים: רומנים, סיפורים קצרים, שירים, מאמרים, כתבות ועוד.
יצירותיה השונות משקפות את השקפותיה החברתיות והפוליטיות על נושאים שונים.
ביצירותיה היא מתמקדת במאבק של האפרו-אמריקאים, ובמיוחד במאבק של הנשים האפרו-אמריקאיות נגד גזענות, סקסיזם, ושוביניזם.
בכתביה היא נוטה להדגיש את הכוח של הנשים האפרו-אמריקאיות ואת החשיבות של המורשת והתרבות האפרו-אמריקאית.
היא מרבה לכתוב על פמיניזם, זכויות האדם והאזרח, אקולוגיה ואיכות הסביבה, זכויות בעלי חיים ועוד.
ווקר זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ובהם: פרס פוליצר על הרומן שלה "הצבע ארגמן" (שעובד לסרט קולנוע מצליח בשם זהה), פרס או.
הנרי על סיפור קצר שכתבה, ועוד.
בשנת 2009 הגיעה ווקר לביקור מתוקשר בעזה, עם כ-60 אקטיביסטיות כדי למחות נגד מדיניות ישראל ברצועה והכריזה ש"הכיבוש הישראלי הוא כמו האפרטהייד האמריקאי,
הלבנים התייחסו לשחורים באותה צורה שבה הישראלים מתייחסים לפלסטינים".
ביוני 2012 סירבה ווקר לאשר תרגום מחדש לעברית של ספרה "הצבע ארגמן" שפורסם בהוצאת ידיעות ספרים.
בתשובתה לפניית ההוצאה, טענה ווקר כי ישראל "אשמה באפרטהייד וברדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים".
ווקר תומכת בחרם האקדמי והתרבותי על ישראל, בין השאר קראה לזמרת אלישיה קיז לא להגיע לישראל.
ווקר חתמה על עצומות הקוראות לשחרורן של דארין טאטור ועהד תמימי הפלסטיניות מהכלא הישראלי.
בראיון שהעניקה בשנת 2013 לתחנת הרדיו BBC Radio 4, נשאלה ווקר איזה ספר תבחר לו יכלה לקרוא רק ספר אחד.
ווקר השיבה כי הייתה בוחרת בספר "Human Race Get Off Your Knees: The Lion Sleeps No More" של הסופר הבריטי דייוויד אייק, הידוע כתומך של תאוריות קשר.
הספר המתאר את היהודים כ"זוחלים משני צורה דמויי אדם" (Shapeshifting reptilian humanoids) השולטים בעולם, בין השאר באמצעות "הרוטשילדים הציונים".
בשנת 2017 פרסמה ווקר בבלוג האישי שלה שיר אנטישמי בשם: "זוהי חובתנו (המפחידה) ללמוד את התלמוד".
השיר כולל המלצה ללמוד באמצעות היוטיוב על "הצדדים המזעזעים של התלמוד", וכולל, בין השאר, את השורות: "האם הגויים (אנחנו) אמורים להיות עבדים של היהודים" ו"האם ילדות בנות שלוש (ויום) מותרות לנישואים?
האם ילדים צעירים הם מטרה ראויה לאונס?".
בשנת 2018 המליצה ווקר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס על קריאת ספר נוסף של אייק, "And the Truth Shall Set You Free", ספר המתאר תאוריות קשר אנטישמיות המופיעות ב"פרוטוקלים של זקני ציון", כמו גם מטיל ספק בהתרחשותה של השואה.
ווקר פרסמה תגובה בנושא זה: "אני לא מאמינה שדייוויד אייק הוא אנטישמי או אנטי-יהודי.
אני כן מאמינה שהוא אמיץ מספיק כדי לשאול את השאלות שאחרים חוששים לשאול, ולהביע את ההבנה שלו לגבי האמת ולאן היא עשויה להוביל.
נעשו ניסיונות רבים לצנזר ולהשתיק אותו.
כאישה, וכאדם צבעוני, ובגלל שספגתי ביקורת כסופרת, וצנזרו אותי, אני תומכת בזכותו לחלוק את מחשבותיו.
הטענה שהספר הוא אנטישמי, או שאני אנטישמית, היא מגוחכת לחלוטין."
הסופרת רוקסן גיי כתבה בעקבות זאת: "אליס ווקר אנטישמית כבר שנים.
אני מציינת את זה גם כשאני מספרת כמה אהבתי את "Possessing the Secret of Joy" (ספר אחר של ווקר).
בשנת 2020 הביעה הסופרת שריל סטרייד חרטה עמוקה על כך שראיינה את ווקר בפודקסט "Sugar Calling" שבאתר הניו יורק טיימס.
לדבריה, היא לא הייתה מודעת לדעותיה האנטישמיות של ווקר ואמרה כי היא חשה "הרוסה" (mortified) וכי לו הייתה מודעת לכך מראש, לא הייתה מראיינת אותה.
היא גם ציינה כי ברגע שהאנטישמיות של ווקר הוסבה לתשומת לבה, היא מחקה מיד כל קישור ברשתות החברתיות שלה לפרק הזה של הפודקסט.
אליס מאדגארדן היא הלהקה לה ניתנו הקרדיטים על השיר "Right Turn" מאלבומה של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס, Sap שיצא בשנת 1992.
השיר נכתב על ידי גיטריסט אליס אין צ'יינס ג'רי קאנטרל, והושר על ידי קאנטרל, וסולנה של הלהקה ליין סטאלי, יחד איתם שרו כריס קורנל מלהקת סאונדגארדן ומרק ארם מלהקת מאדהני.
אליס מאדגארדן הוא שילוב של כל שמותיהן שלוש הלהקות.
אליס מיי קרי (Alice May Carey, 1879–1957) הידועה בכינוי מיס קרי, הייתה מיסיונרית אנגליה שיזמה והקימה את "מקדש שלוש הדתות" בהר אורה שבקצה הדרום-מערבי של ירושלים.
אליס קרי נולדה ב-24 בנובמבר 1879 בסנט פיטר פורט שבאי גרנזי (Guernsey), במרכז איי התעלה.
היא הגיעה לארץ ישראל בשנת 1922 כמתנדבת בתיכון של הכנסייה האנגליקנית בירושלים ובבית טליתא קומי.
לאחר כשנה עברה לעין כרם, ושם התגוררה כעשר שנים.
הכפר היה ידוע במנזריו, כנסיותיו הרבות, ופעילותו המיסיונרית בקרב יושבי הארץ, כמו גם בשכנות הטובה ששררה בין תושביו.
בשנת 1945, לאחר מחלות חוזרות ונשנות, ולאחר שאנשי כנסייה הטילו ספק בכושר השיפוט שלה, חזרה קרי לביתה בגרנזי, ומאז אושפזה במוסדות פסיכיאטריים לסירוגין, עד מותה מסתימת עורקים בשנת 1957.
בסוף שנת 1933 יזמה אליס קרי הקמת מתחם תפילה, מקדש, לשלוש הדתות המונותיאיסטיות - הנצרות, היהדות והאסלאם.
ייתכן כי הרעיון נולד במוחה לאחר פרעות תרפ"ט.
היא קנתה חלקת אדמה של כ-50 דונם בפסגת ראס א-ראב ("הר האדון"), היום הר-אורה.
מיס קרי כינתה את המקום "הר הביקור" (Visitation).
החל משנת 1937 החלו להיבנות על ההר אכסניה והמקדש.
ב-20 בנובמבר 1939 נחנך המקדש, בנוכחות פקידי ממשל בריטיים, נכבדים ערבים מעין כרם, ומספר יהודים, בהם זאב וילנאי.
עקב קשיי נזילות, ויתרה מיס קרי על השליטה במקום לזכות המיסיון האנגליקני, בתנאי שיותר לה לגור בבקתת הגנן.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש האתר כאכסניה זמנית לאזרחים פליטי הקרבות.
הר אורה נכבש על ידי "פלוגת יהונתן", פלוגת מפקדי הגדנ"ע של חטיבת עציוני, בליל 18 ביולי 1948. במהלך מלחמת העצמאות היווה קו מלחה - מיס קרי, הרכס שמצפון לנחל שורק, את החזית הדרומית של ירושלים וספג התקפות רבות מצד הצבא המצרי שישב בהר התעלה שמדרום לנחל.
באוקטובר 1948 יצאו ממיס קרי, בטור רגלי, כוחות גדוד מוריה בדרכם לכיבוש הר התעלה ובית ג'אלא.
אך בעלייה להר עצר אותם מקלע מצרי אחד והם נסוגו ("מבצע ההר").
במשך כעשור נותר האתר לא פעיל, ובמקביל נעשו מספר ניסיונות להחכיר את האתר לגורמים שונים.
בשנת 1956 נחתם שטר מכר להעברת השטח מידי "הקדש ירושלים ומיסיון המזרח" של הכנסייה האנגליקנית לידי מדינת ישראל, ולאחר זמן מה הפך המתחם לבסיס צה"ל, שבמרכזו המקדש המשמש כיום כחדר תרבות.
המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והמקדש עצמו שופץ בסוף שנות ה-90 תחת פיקוח המועצה לשימור אתרים.
המקדש הוא מבנה ריבועי, הבנוי אבן גיר לבנה.
צלעו כ-8 מ' וקודקוד כיפתו מגיע לכ-10 מ'.
בצדדיו ישנן קשתות חיצוניות, ובראשו כיפה עגולה.
אין בתוך המבנה דבר פרט לגומחות תפילה בפינות, וחלונות מקושתים.
למיס קרי היו קשרים עם אוסטן סיינט בארב הריסון שהיה האדריכל הראשי של שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן המבנה מיוחס לו.
מסביב למבנה המקדש, הוקמו שלושה מבני אכסניות לכל אחת משלוש הדתות.
שתיים מהאכסניות מצויות בשטח מוסד "מסילה" לנערות בסיכון שהוקם בחלק משטח האתר, ואכסניה אחת מצויה בשטח הבסיס הצבאי.
האכסניה בנוית האבן בעלת תוכנית בצורת האות ח' ומורכבת מאולם כניסה רחב ידיים המוביל למסדרון בעל קמרונות גבוהים.
המסדרון מקשר את חדרי הלינה שאף הם בעלי קמרונות.
אולם אוכל מצוי בצמידות לחלל הכניסה.
אליס ווטרס , (נולדה ב-28 באפריל 1944), שפית אמריקאית, חלוצת מסעדנות העילית באמריקה.
ווטרס נולדה בצ'אטהם שבניו ג'רזי.
בקיץ 1964, במהלך השנה האחרונה ללימודיה בבית הספר התיכון, נסעה לצרפת ונשבתה בקסמי האכילה הלא יקרה אך הטעימה להפליא בביסטרו הצרפתיים, אותם אוכל המעמד הבינוני הצרפתי.
היא התלהבה מהתרבות אשר שמה דגש חזק כל כך על תרבות היין והאוכל.
גולת הכותרת של ביקורה הייתה בפונדק כפרי זעיר בברטאן, שם היא אכלה ירך חזיר משומר עם מלון, דג טרוטה טרי עם שקדים שנדוג היישר ממימי החוף הסמוך, ועוגת טארט פטל פשוטה שנעשתה מהפירות שבגן המסעדה: "נזכרתי בארוחת הערב הזו אלף פעמים".
ווטרס קיבלה את התואר הראשון שלה בלימודי תרבות צרפת ב-1967 באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, התלמדה בבית הספר מונטסורי בלונדון ולאחר מכן טיילה שנה בצרפת.
בהשפעת חוויותיה בצרפת זנחה ווטרס את תוכניותיה המקוריות להיות מורה ופתחה ב-1971 את מסעדת "שה פניס" בברקלי, קליפורניה.
מטרתה הייתה ליצור אווירה דומה לזו שחוותה בפונדק הזעיר בברטאן, מקום בו ניתן למחוא כפיים לשף ולהחמיא בקול על המנות.
המסעדה מבוססת על מאכלים פשוטים.
זהו מטבח אקולוגי המחובר לסביבתו, המתבסס על שימוש במרכיבים אורגניים מהיצע מקומי.
בתחילת השבוע המטבח בסיסי ובסופו נהפך להיות מורכב ומתוחכם יותר.
במסעדה שני שפים מבצעים - David Tanis ו-Jean Pierre Moulle, הנמצאים כל אחד שישה חודשים בשנה במסעדה.
ב-1983 נולדה בתה פאני, וב-1984 ייסדה את "קפה פאני", המגיש ארוחות בוקר וצהריים.
נבחרה לאחת מעשרת השפים הטובים בעולם על ידי Cuisine et Vins de France ב-1986.
השפית הטובה באמריקה על ידי קרן ג'יימס בירד ב-1992.
פרס הומניטארי מקרן ג'יימס בירד ב-1997.
פרס על מפעל חיים ממגזין בון אפטיט ב-2000.
המסעדה הטובה באמריקה על ידי המגזין גורמט ב-2001.
שה פניס מדורגת מזה שש שנים בין 50 המסעדות הטובות בעולם במשאל שעורך המגזין רסטורנט.
ווטרס זכתה לפרס על מפעל חיים לשנת 2007 מטעם המגזין רסטורנט.
אליס מונרו הייתה סופרת קנדית, זוכת פרס נובל לספרות, ונחשבת לאחת מטובי הסופרים בעולם בתחום הסיפור הקצר.
סיפוריה עוסקים במצב האנושי ובמערכות יחסים כפי שהן נשקפות מבעד לעדשת חיי היומיום.
רוב עלילות סיפוריה מתרחשות בדרום מערב אונטריו.
מונרו היא כלת פרס נובל לספרות לשנת 2013, כלת "פרס הסיפור הקצר הקנדי" וזוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי.
אליס מונרו נולדה בווינגהם , אונטריו, עיירה כפרית קטנה, למשפחה של מגדלי שועלים ועופות.
אביה היה רוברט אריק ליידלו, ואמה, שהייתה מורה בבית ספר, הייתה אן קלארק ליידלו (שם נעוריה: צ'אמני).
היא החלה לכתוב כבר בנעוריה וסיפורה הראשון "ממדי הצל", התפרסם בשנת 1950, בהיותה סטודנטית באוניברסיטת מערב אונטריו.
בשנת 1951 עזבה את האוניברסיטה כדי להינשא לג'יימס מונרו ויחד עמו עברה לוונקובר שבקולומביה הבריטית.
בין השנים 1953 – 1957 נולדו להם שלוש בנות, שילה, קתרין וג'ני.
קתרין הלכה לעולמה חמש-עשרה שעות לאחר הלידה.
בשנת 1963 עברו בני הזוג מונרו לוויקטוריה, ושם ייסדו את ההוצאה לאור מונרו בוקס.
בשנת 1966 נולדה בתה אנדריאה, ובשנת 1972 התגרשה מבעלה ג'יימס.
היא שבה לאונטריו ושם, בשנת 1976 נישאה לג'רלד פרמלין, אשר נפטר ב-2013.
ספרה הראשון, "ריקוד הצללים המאושרים", ראה אור בשנת 1968 וזכה בפרס הספרותי החשוב ביותר בקנדה.
מאז ראה ספרה הראשון אור, פרסמה מונרו עוד ארבעה עשר ספרים וזכתה בפרסים ספרותיים רבים ולשבחי הביקורות, בקנדה ובארצות אחרות.
הניו יורק טיימס כתב עליה שהיא "בהחלט יכולה להיחשב לטובה מבין כותבי הסיפורת בצפון אמריקה".
הבוסטון גלוב כתב שהיא מתעלה על ג'יימס ג'ויס ואנטון צ'כוב.