tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנהר הארוך ביותר בקוריאה הצפונית הוא נהר יאלו, המסמן את גבולה עם סין, כאשר נהרות גדולים אחרים כוללים את נהר הטומן, נהר טאדונג ונהר אימג'ין.
שטחה היבשתי של קוריאה הצפונית מורכב ברובו מהרים וגבעות, המופרדים אחד מהשני על ידי סדרה של עמקים צרים.
רובם המוחלט של תושבי המדינה מתגוררים במישורי המערב ובעמקי המדינה.
האירופים הראשונים אשר ביקרו בחצי האי הקוריאני ציינו כי שטחו דומה ל"ים סוער", וזאת בשל רכסי ההרים הרבים אשר חוצים את חצי האי.
כ-80% מכלל שטחה היבשתי של קוריאה הצפונית מורכב מהרים וגבעות, כאשר כל ההרים בחצי האי הקוריאני המתנשאים לגובה העולה על 2,000 מטר מצויים בשטח קוריאה הצפונית.
הר פאקטו, הנקודה הגבוהה ביותר בצפון קוריאה (2,744 מטר מעל פני הים), הוא הר געש שחלקו במנצ'וריה, בגבול הצפוני של קוריאה הצפונית, וקו פרשת המים בין נהרות יאלו וטומן, המסמנים את גבול המדינה הצפוני.
החלק הצפוני-מזרחי של חצי האי כולל מספר רב של פסגות גבוהות, לרבות פסגת קוואנמובונג, המתנשאת לגובה של כ-2,541 מטר.
רכסי הרים ארוכים אחרים כוללים את רכס הרי ראנגנים, בחלק הצפון-מרכזי של המדינה, המשתרע בכיווני צפון-דרום, מה שמקשה על הנגישות בין חלקה המזרחי והמערבי של המדינה; ורכס הרי קאנגנאם, אשר משתרע לאורך גבול סין-קוריאה הצפונית.
על פי רוב, האזורים המישורים בקוריאה הצפונית מצומצמים בגודלם.
שני המישורים הנרחבים ביותר הם מישור פיונגיאנג ומישור צ'יריונג, אשר כל אחד מהם משתרע על שטח של כ-500 קמ"ר.
מאחר שרכסי ההרים נושקים לחוף המזרחי של המדינה, המישורים באזור זה מצומצמים בגודלם ביחס למישורים באזור החוף המערבי.
האקלים הצפון קוריאני מתאפיין בקיץ חם בדרום המדינה וממוזג באזור הצפוני, ואילו החורף קר בדרום וקר מאוד בצפון.
הטמפרטורה של החודש החם ביותר (חודש יולי) היא C° 22–24, ושל החודש הקר ביותר (חודש פברואר) היא C° (4−)–(9−).
בממוצע, כ-60% מכלל המשקעים יורדים בין החודשים יוני וספטמבר.
אסונות טבע שכיחים כוללים בין היתר בצורות אביב, המלוות בהמשך בשיטפונות קיצוניים.
חופי קוריאה הצפונית מתאפיינים גם בטייפונים, המופיעים בממוצע לפחות פעם אחת בכל קיץ, או בתחילת הסתיו.
אסון טבע משמעותי במהלך השנים האחרונות היה הבצורת אשר החלה ביוני 2015, אשר על פי סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, הייתה הבצורת הקשה ביותר שאירעה במדינה ב-100 השנים האחרונות,, ואף משמעותי הרבה יותר, היה השילוב בין סערות גשם ובצורת בין השנים 1994–1998, שהביאו למותם של 6%–15% מאוכלוסיית המדינה.
הסביבה הטבעית בקוריאה הצפונית היא מגוונת, וכוללת טונדרה אלפינית, יערות, אדמות חקלאיות, מאגרי מים מתוקים, ועוד.
במהלך השנים האחרונות, גורמים חיצוניים שונים תיארו כי הסביבה הטבעית במדינה מצויה במצב של "משבר", ואף על סף קריסה.
עיבוד יתר, בשילוב עם אסונות טבע, הובילו להתדרדרות מואצת במצב היערות במדינה.
המחסור החמור בדלק בשנות ה-90 הוביל לכריתת יערות מואצת, בשעה שאנשים עשו שימוש בעצים לצורך הסקה, כמו גם לצורכי מאכל.
דלדול זה במצב היערות הוביל לסחף קרקעי, דלדול אדמה, וכן להעלאת הסיכון להצפות.
בתגובה, הממשלה הצפון קוריאנית מקדמת תוכנית נטיעת עצים.
לפי צילומי לוויין, מוערך כי השטח המיוער בקוריאה הצפונית קטן בכ-40% מאז שנת 1985.
קוריאה הצפונית משתרעת על שטח כולל של 120,538 קמ"ר, מתוכם 120,408 קמ"ר הם שטחי יבשה, ועוד 130 קמ"ר הם שטח מים טריטוריאליים בשליטת המדינה.
גבולות המדינה היבשתיים משתרעים לאורך 1,671.5 קילומטר, כאשר הגבול עם סין משתרע לאורך 1,416 קילומטר, הגבול עם קוריאה הדרומית משתרע לאורך 238 קילומטר (לאורכו נמצא האזור המפורז בין שתי המדינות), והגבול עם רוסיה משתרע לאורך 17.5 קילומטר.
קו החוף של קוריאה הצפונית נמתח לאורך כ-2,495 קילומטר, בערך שליש מהאורך המלא של קו החוף של חצי האי הקוריאני כולו (8,460 קילומטר).
ממשלת קוריאה הצפונית טוענת לשליטה במים הטריטוריאליים המצויים במרחק של עד ל-22.2 קילומטר מהחוף.
היא גם טוענת לקיומו של אזור כלכלי בלעדי בשליטתה לאורך כ-370 קילומטר מהחוף.
שטח קוריאה הצפונית כולל מגוון של אוצרות ומשאבי טבע, בהיקף שאינו ברור, לרבות פחם, נפט, עופרת, טונגסטן, אבץ, גרפיט, מגנזיט, עפרות ברזל, נחושת, זהב, פיריט, מלח, פלואוריט, אורניום ונהרות המספקים אנרגיה הידרואלקטרית.
גאוגרפיה תרבותית הוא אחד מתחומי החקר של הגאוגרפיה האנושית העוסקת באנשים ומקומות.
למרות העובדה כי לימוד ההבדלים בין מקומות ותרבויות בכדור הארץ קיים עוד מימי התקופה היוונית והרומית אצל גאוגרפים כמו פתולמאי וסטרבו, הרי שגאוגרפיה תרבותית כנושא מחקר באקדמיה צמחה רק בתחילת המאה העשרים.
היא מופיעה כאלטרנטיבה לגישה של הדטרמיניזם הסביבתי ששלטה בגאוגרפיה עוד מהמאה התשע עשרה.
על פי הדטרמיניזם הסביבתי אנשים, קהילות וחברות אנושיות מושפעות מסביבתן הטבעית.
במקום לחקור את החברות האנושיות כתוצרי האזורים הטבעיים של כדור הארץ, הגאוגרפיה התרבותית הדגישה את הנופים התרבותיים כמושאי המחקר.
גאוגרפים המחזיקים בתפיסת העולם הנזכרת, מאמינים כי חברות ותרבויות הם לא רק התוצרים של סביבתם הטבעית, אלא באותה העת הם מעצבים את הסביבה הטבעית עצמה.
הקשר ההדדי בין תרבות ובין הסביבה הטבעית יוצרת את הנופים התרבותיים.
עיקרון בסיסי זה של הגאוגרפיה התרבותית עודן במהלך העשורים האחרונים בעזרת תאוריות וגישות חברתיות ומחקריות שהגיעו מתחומי חקר דיסציפלינות מדעיות כמו אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, תאוריות ספרותיות, פמיניזם ועוד.
מכאן שנוצר מגוון רחב של הגדרות עבור תחום הגיאגרפיה התרבותית בהתאם להשקפת העולם של החוקרים השונים.
שינוי תפיסת המחקר שיצרה את הגאוגרפיה התרבותית, מיוחסת לעבודתו של קארל סאוהר מקליפורניה, הנחשב לאבי התחום, שרבים מחוקריה הגיעו בהמשך השנים מארצות הברית.
סאוהר, הקים בשנות העשרים את המחלקה לגאוגרפיה בברקלי, והדגיש בתוכנית המחקר שלה את התרבות, ההיסטוריה האנושית והנוף.
רעיונותיו אלה עמדו בניגוד לרעיון הדטרמיניזם הגאוגרפי – שמשמעותו השפעת הנוף הטבעי על החברה האנושית.
רעיון הדטרמיניזם הזה נוסח בתחילת המאה העשרים, על ידי פרדריך ראטצל בגרמניה בהשפעת הדראוויניזם.
קרל סאוהר הדגיש את היפוכו של הרעיון: האדם מעצב את סביבתו הטבעית ויוצר נופים תרבותיים.
עיקר מחקריו של סאוהר נעשו על תרבויות באמריקה הלטינית ועל שבטי ילידים אמריקאיים תוך שהוא משלב אנתרופולוגיה, היסטוריה, ביאוגאוגרפיה, וגאוגרפיה ביחידה מחקרית אחת.
הוא חקר את התרבות החומרית, צורות מגורים, שיטות החקלאות ועוד.
מחקרים אחרים שלו עסקו בהתפשטות תרבות המחרשה וחיטת הלחם מהמזרח התיכון לשאר חלקי העולם במהלך היסטוריה האנושית והקולוניאליזם האירופאי.
מכאן נוצרה אסכולה של ברקלי בגאוגרפיה התרבותית, שהגיעה לידי ביטוי מרכזי בכנס חשוב בשנת 1955, תחת הסיסמה "האדם משנה את פני כדור הארץ".
האסכולה של ברקלי התמודדה בארצות הברית מול רעיון אחר של הגאוגרפיה, כפי שיובא על ידי ריצ'רד הארטשורן מגרמניה בסוף שנות השלושים – הרעיון שבמרכז העיון הגאוגרפי עומדת הגאוגרפיה הרגיונלית, שחוקרת בצורה שיטתית וקבועה בנושאיה את היסודות הטבעיים והאנושיים של אזור מסוים, תוך חיפוש אחרי הייחודיות של אותו חבל (Region).
היינו – כל ארץ, או חבל ארץ היה נפתח בסקירת גבולותיו, היסודות הפיזיים כמו אקלים וגאולוגיה, ומשם היו נסקרים תופעות כמו יישוב וכלכלה תוך הדגשת הקשר שלהם עם היסודות הפיזיים שנסקרו קודם.
בשנות החמישים, החלה בארצות הברית מהפיכה בתחום החשיבה הגאוגרפית.
חוקרים גאוגרפים הושפעו מיכולת הניבוי והכללה של מדעי הטבע שחדרה גם למדעי החברה וטענו כי גם לגאוגרפיה ישנן יכולות כאלה בתנאי שהיא תוותר על הגישה התיאורית ותראה את הגאוגרפיה החבלית כמטרתה העיקרית.
מהפכה חשיבתית (מתחום הפוזיטיביזם) זו שהתבססה על איסוף נתונים ממדידות שונות וניתוחם נקראה "המהפיכה הכמותית", שבה המחקרים בגאוגרפיה אנושית פנו להשתמש בשיטות סטטיסטיות ובמודלים ותאוריות מתחומי מדעי החברה לשם הסבר תופעות קיימות וניבוי התפתחותן במרחב.
המהפיכה הכמותית הביאה לקפאון מסוים במחקרים וברעיונות של הגאוגרפיה התרבותית כפי שהייתה עד אז.
בשנות השבעים הראשונות החלה להצטבר ביקורת כנגד הגישה הכמותית בגאוגרפיה אנושית, והיא דורבנה גם על ידי מחקרים בתחום הגאוגרפיה התרבותית.
חוקרים שונים כגון אי פו טואן, אדוארד רלף ואן באטימר , היו המבשרים של התקופה הפוסט-פוזיטיבסטית ויצרו את "הגאוגרפיה התרבותית החדשה".
כדוגמה הספר "טופופיליה" של טואן, תיאר את הבנת הנוף התרבותי והפיסי על ידי האדם כתוצר של עמדותיו החברתיות ותרבותו והוסיף מושגים כפרספציה היינו, תפיסת הנוף ודימוייו כמרכיב חשוב בהבנת היחסים בין הסובב לאדם.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה נשענה על תאוריות כמו של מישל פוקו (M.
Foucault) והמגוון של תאוריות חברתיות פוסטקולוניאליות.
בתקופה חדשה זו נעשה מאמץ גדול לפרק את המושג תרבות כדי לחשוף את הכוחות שפועלים במרחב ויוצרים את תחושת המקום.
במילים אחרות, הזרם החדש של הגאוגרפיה התרבותית, יש בו נקודות מוצא תאורטיות רבות, ואיננו כופה גישת מחקר או רעיונות תאורטיים אחידים.
החוקרים יוצאים מתאוריות שונות חלקן ביקורתיות וידועות: מרקסיזם, פמיניזם, פוסט קולוניאליזם.
על מנת לבחון מהם הכוחות היוצרים את תחושת המקום, חלק מתאוריות אלה הדגישו את יחסי הכוחות בתוך החברה והתרבות, כגורמים לעיצוב הנוף וליצירת "תחושת המקום" השונה מאדם לאדם ומחברה לחברה.
המחקרים החדשים בגאוגרפיה התרבותית נוגעים בהבדלים בהתנהגות ובתחושת המרחב על פי משתני כמו המגדר, מוצא (למשל חוויית המרחב של מהגרים) או גיל (למשל חוויית המקום של ילדים).
יש אפילו מחקרים בגאוגרפיה של המוזיקה או בהבטים פוליטיים ותרבותיים של המרחב כמו שמות מקומות.
ישנם גאוגרפים תרבותיים המעמיקים עבודתם לתחומי העמדות הערכיות, רעיונות חברתיים, שפות, מבנים ארגוניים והדרך בה הם מעצבים את הנוף מעשי ידי האדם.
כמו כן בתקופה החדשה של הגאוגרפיה התרבותית נוצרו מושגים שלא היו קיימים קודם כמו "תחושת מקום", או "דימויי מקום" (Perception) שמרחיבים ומעמיקים את הפרשנות של הנוף על ידי הגאוגרפיה התרבותית.
יש מחקרים אחרים שעוסקים בהגמוניות ועליונות של תרבות אחת על השנייה ועל משמעות הגמוניה זאת על הנוף.
ישנם חוקרים המעמיקים עבודתם לתחומי העמדות הערכיות, רעיונות חברתיים, שפות, מבנים ארגוניים והדרך בה הם מעצבים את הנוף מעשי ידי האדם.
כסיכום אפשר לומר כי חוקרים שונים בתוך הקהילה הגאוגרפית מחזיקים בהשקפות עולם מגוונות לגבי מקומה של התרבות וכיצד יש לנתחה בתוך העולם הגאוגרפי.
נהוג לחשוב כי מקומה של הגאוגרפיה הפיזית בהתייחס לתרבות היא לשם יצירת תנאי מגורים, לבוש ומזון לבני האדם באשר הם חיים.
תפיסת עולם זאת מתוארת כדטרמיניזם סביבתי, והייתה דומיננטית בגאוגרפיה עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
מאז שנות החמישים של המאה העשרים, הגאוגרפים מבינים כי התרבות מורכבת גם מסדרות של משאבים סמליים, שעוזרים לאנשים לתת משמעות לעולם הסובב אותם.
נראה כי ישנן דרכים רבות להתבונן על התרבות מנקודת המבט של הגאוגרפיה.
בכולן הגאוגרף יחקור את התהליכים התרבותיים והחברתיים המעורבים בעיצוב המרחב והנוף ואת היחסים ההדדיים ביניהם.
בישראל מורשתו של קרל סאוהר יושמה במחקר נופי הארץ, על ידי מספר חוקרים – כולם מהדור הראשון של תלמידי המחלקה לגאוגרפיה בירושלים, שנוסדה בשנת 1949 על ידי פרופ' דוד עמירן.
עמירן הביא איתו את התפיסה המדעית הגרמנית לישראל, שבמרכזה עמדה הגישה של הגאוגרפיה הרגיונלית.
בראייה לאחור, נראה כי שלושה חוקרים בארץ עבדו בגישת הגאוגרפיה התרבותית על פי אסכולת ברקלי ולא פנו למחקרים הרגיונליים שהיו שכיחים באותה העת.
בין החוקרים הראשונים היה פרופ' יהודה קידר, שחקר את החקלאות הקדומה בנגב.
קידר עוד הספיק בסיום מחקרו לנסוע לקליפורניה לעבוד עם קרל סאוהר, תוך השוואה התרבות החקלאית של הנבטים בנגב ושל האינדיאנים במערב ארצות הברית.
מחקרים אחרים בגישה התרבותית הנזכרת ערך במשך שנים רבות פרופ' שמואל אביצור, שחקר את התרבות החומרית בארץ ישראל, כגון נושא ניצול כח המים בארץ, שהיה אף נושא הדוקטורט שלו.
הוא המשיך לחקור תולדותיהם של כלי עבודה בארץ כגון המחרישה.
שמואל אביצור פעל להקניית והפצת הידע והקים את "מכון אבשלום", הנחשב כאחד מהמוסדות החשובים בארץ למחקר ולקירוב נושא ידיעת הארץ לציבור הרחב.
החוקר השלישי, היה ד"ר צבי רון, שמיפה, תיעד וחקר בעבודה מונמנטלית ארוכת שנים את תרבות המדרגות החקלאיות בהרי יהודה.
במחקריו היסודיים והמקיפים, חשף את התערבות האדם בעיצוב הנוף ההררי באזור יהודה.
הוא הסביר את יחסי הגומלין שהתקיימו בין התרבות החקלאית העתיקה ובין מדרונות ההרים.
תרבות זו שידעה לנצל גם את מי המעיינות, ועל בסיסה התקיימה בעת העתיקה אוכלוסייה צפופה באזור ההר המרכזי וירושלים.
בשנות הששים והשבעים של המאה העשרים, נסחף המחקר בגאוגרפיה אנושית בארץ אחרי המהפיכה הכמותית, והתפתחו תחומי מחקר בגאוגרפיה עירונית, כלכלית ופוליטית, תוך התרחקות ממחקרים
באותה העת עולה מגמת המחקר בגאוגרפיה היסטורית מייסודו של פרופ' יהושע בן אריה ומילאה במידה מסוימת את החלל שנוצר במחקרי נוף הארץ התרבותי.
מחקרים כמו מחקרו של פרופ' יוסי בן-ארצי על המושבה העברית בנוף הארץ, מדגימים התפתחות זו.
בעקבות התפתחות הגאוגרפיה התרבותית החדשה בעולם בשנות השבעים, פנו חוקרים ישראלים לתחום זה תוך התפצלות לכיוונים שונים, תחומי משנה ומושאי מחקר מגוונים.
אחד הראשונים היה פרופ' יהושע כהן, שבחן את המושג "מקום" בשלושה זרמים שונים של המחקר הגאוגרפי כהן המשיך בשנות התשעים לפרסם מחקרים שהשתמשו בספרות העברית כמקור להבנת התמורות בנוף הארץ, ובין היתר ערך שימוש כזה בספריו של אהרן מגד.
שנות דור אחריו כתב ד"ר ניקולא יוזגוף-אורבך על היבטי הנוף והמרחב הארץ ישראלי אצל מנהיגים ציוניים כהרצל וז'בוטינסקי ומחבר את תפיסתם הפוליטית עם דימויי הנוף שהם הותירו ביצירתם הספרותית.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה, מרבה לעסוק בסמלים בנוף, ובנופים כסמלים.
מנקודת מבט זאת פרופ' מעוז עזריהו, ניתב את המחקר הגאוגרפי תרבותי לכיוון הנזכר בישראל, בחקר המשמעות הסמלית של מגדלי המים בנוף הזיכרון של קבוצים בנגב.
מאוחר יותר בשנות האלפיים, התרכז עזריהו במחקרים תרבותיים של נופי תל אביב.
בהם הדגיש את משמעות הסמליות שלה כעיר עברית ראשונה ואת ביטוייה בחוויית המקום העירונית.
הוא מכנה אותה עיר מיתית – העיר ללא הפסקה, תמצית הממשות הציונית שנבנת מבלוקים מתוך החולות.
בשנות השמונים, פרופ' יורם בר-גל ופרופ' שמואל שמאי הפנו את תשומת הלב לסמליות הביצות בנוף הארץ בעיקר בעמק יזרעאל, במחקר שהדגים את הפער בין המציאות הגאוגרפית לדימויי התרבותי-פוליטי שלה.
הסימול התרבותי של המרחב העירוני, נחקר גם על ידי פרופ' יורם בר-גל בעבודתו על שמות רחובות בארץ, תוך שהוא הראה כיצד היררכיה חברתית-תרבותית ופוליטיקה מקומית מונצחים במרחב.
זאת בעזרת שמות הרחובות בערים שהנציחו את האליטות הדומיננטיות והשקפת עולמם.
בשנת 2012 הרחיב פרופ' עזריהו כיוון מחקר זה של שמות הרחובות, בספרו הנרחב ובאותה תקופה פרסמה ד"ר ליאורה ביגון, מחקר שכלל פרק על נתינת שמות רחובות בעיר דקאר במערב אפריקה, תוך שימוש בתאוריות פוסטקולניאליות והדגימה את הסמלת העיר בשמות בעלי משמעות לתרבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית ששלטה שם.
לא רק שמות רחובות הופכים להיות מושאי מחקר בגאוגרפיה התרבותית בישראל, אלא גם שלטי רחוב, כשלטי פרסום או שלטים עירוניים וקהילתיים, כפי שהראו זאת פרופ' עירית עמית כהן ופרופ' יוסף שלהב.
שעה שהישוו בין שכונות חרדיות לשכונות חילוניות תוך הדגשת המשמעות הפוליטית והחברתית של שלטים כגון קביעת טריטוריאליות מגזרית.
הם טיפלו בכרזות לא רק מנקודת המבט החזותית אלא גם ובעיקר מנקודת המבט של הפרשנות שיש לתת לה בהבנת הגאוגרפיה של הקהילות באותם מקומות.
פרופ' נורית קליאוט פנתה לחקר הסמליות בנוף מכיוון אחר – נופי הייעור בארץ.
היער והעץ הם שניים מהסמלים הבולטים של העשייה הציונית שמבטאת את התמורה בנוף במהלך מאה השנים האחרונות.
במחקריה חושפת את מערכת השיקולים הפוליטיים, ביטחוניים והתרבותיים שהפכו נופים טרשים ושממה בארץ לנופי יערות בעיקר של עצי אורן, בהתאם לגישתה של קק"ל כמוסד המייער המרכזי.
ד"ר אורנה בלומן, פרסמה מחקרים בתחומי הגאוגרפיה, תוך התבססות על תאוריות פמיניסטיות מודרניות.
היא הרבתה לחקור את האדם וקבוצות בני האדם כחלק מהנוף הנשקף בעיני המתבוננים בנוף.
היא מיקדה במחקריה נושאים מנופים יומיומיים.
כך לדוגמה היא הראתה כיצד השגרה היומיומית כמו "ללכת לעבודה", עיצבו את הנוף העירוני.
כיצד נראותם של אנשים ברחוב מעניקה משמעויות שונות לאותו נוף חומרי עצמו.
גישת הגאוגרפיה התרבותית, כמו גישות אחרות במדע, משתנה במהלך השנים.
מושאי מחקר חדשים נולדים, רעיונות ויידע עוברים ברחבי העולם המדעי, שיטות מחקר ותאוריות מתחדשות, ומפנות את מקומן לגישות חדשות.
הגאוגרפיה התרבותית שנולדה בארצות הברית, ואף שם השתנתה במהלך המאה העשרים, השפיעה ומשפיעה על חוקרים ומושאי מחקר בישראל.
בישראל ישנה התאמה של הגישה לתפיסת העולם הישראלית ולתמורות בנוף הארץ, תוך הבלטת ההבטים ההיסטוריים.
לכן הגאוגרפים הישראלים מרבים לפרסם בתחומי הגאוגרפיה ההיסטורית והפוליטית, אף שנושאי המחקר וגישות המחקר שלהם פעמים רבות נשענות על אלה של הגאוגרפיה התרבותית.
גאוגרפיה של זמן הוא תחום רב דיסציפלנרי שנותן פרספקטיבה על התנהגות אנושית ותהליכים בזמן ובמרחב, כגון אינטראקציות חברתיות, אקולוגיות, שינויים סביבתיים, ביוגרפיות של אנשים.
גאוגרפיה של זמן היא מסגרת אונטולוגית אינטגרטיבית ושפה חזותית, שבה המרחב והזמן הם ממדים בסיסיים של ניתוח תהליכים דינמיים.
גאוגרפיה של זמן פותחה במקור בתחום הגאוגרפיה האנושית, אבל היום הוא מיושם בתחומים רבים הקשורים לתחבורה, תכנון אזורי, אנתרופולוגיה, אקולוגיה, מדעי הסביבה, ועד בריאות הציבור.
הגאוגרף השוודי טורסטן הגרסטרנד יצר את התחום באמצע שנות השישים על סמך רעיונות שפיתח במהלך המחקר האמפירי המוקדם שלו על דפוסי הגירה אנושיים בשוודיה.
הוא חיפש "דרך כלשהי לגלות את פעולתם של מנגנונים חברתיים-סביבתיים גדולים" תוך שימוש בגישה פיזית של לימוד האופן שבו מתרחשים אירועים במסגרת מרחב זמן.
הגרסטרנד היה מושפע במידה מסוימת מהתקדמות המושגית חלל-הזמן בפיזיקה ועל ידי הפילוסופיה של הפיזיקה.
בני אדם פורסים פעילויותיהם ברצף מסוים.
למשל הולכים בזמן מוגדר של היום לעבודתם, או נשארים במשך שעות מסוימות באותו מקום (בית ספר, מועדון) לפני שהם חוזרים הביתה.
בדרך חזרה הם יכולים לעשות קניות, לאכול ארוחה, לראות הופעה ואז ללכת לישון.
באופן כללי אנו יכולים לראות דפוס ברור בפעילויות שבני האדם מתנהגים.
דפוס זה נקרא "נתיב החיים".
יש נתיבים שונים: נתיב החיים, נתיב שבועי, נתיב יומי המציגים את רצף הפעילויות לתקופה מסוימת.
לעיתים קרובות נתיבי האנשים מוצגים ויזואלית כ"מנסרות" שבהן הפעילות והזמן מוצגים.
שינויים למשל בכלי התחבורה ישפיע על ה"מנסרה", כי האדם יכול לנסוע מהר יותר באותו מרחב.
כאשר נתיבים בודדים של אנשים שונים מתכנסים יחדיו, מתקבל "צרור" (bundle) על הנתיב.
שינויים ביעד יכולים להתבצע דרך צרורות הנתיבים האלה.
לדוגמה אתה פוגש חבר באופן בלתי צפוי ברכבת, ואתה בוחר ללכת איתו לשתות קפה, במקום ללכת ללמוד באוניברסיטה.
הגרסטרנד ניסח את הרעיון של נתיבים ב"חלל וזמן" (space and time) כדי להמחיש איך אדם מוצא ומנווט את דרכו בסביבה הגאוגרפית היום יומית.
כשניסח את המודל שלו בגאוגרפיה של זמן השתמש, הגרסטרנד בהנחות הבאות:
לכל הגופים הפיזיים יש חיים מוגבלים
ישויות פיזיות לא יכולות להיות יותר מאשר במקום אחד בו זמנית
ישויות פיזיות מוגבלות במשימות שהן יכולות לעשות
לא יותר משני אובייקטים יכולים לתפוס את אותו המקום באותו זמן
לכל חפץ או מרחב יש ביוגרפיה
ההתייחסות המוקדמת ביותר של הגרסטרנד לגאוגרפיה של זמן תיארה באופן בלתי פורמלי את מאפייניה האונטולוגיים העיקריים: "במרחב, הזמן מתאר את הנתיב של הפרט בהקשר למצבים שבהם הוא נמצא; "נתיבי החיים נלכדים בתוך רשת של אילוצים, שחלקם מוכתבים על ידי צרכים פיזיולוגיים ופיזיים וחלקם מוטלים על ידי החלטות פרטיות משותפות".
"לא ניתן להציע טקסונומיה מקיפה של אילוצים שנראו כתופעות של מרחב זמן", אמר הגרסטראנד, אך הוא מנה שלושה סוגים שונים של אילוצים המשפיעים על נתיבי האנשים בחייהם.
אילוצי יכולת: בחיי היומיום בני האדם מחויבים לדברים שונים כמו אכילה ושינה לתפקוד טוב.
אילוצים צימוד: אנשים תלויים באנשים אחרים ובמכונות כדי למלא את פעילותם.
הם תלויים גם באפשרויות בתוך החללים.
זוהי תוצאה של אינטראקציות אנושיות.
דוגמאות של אילוצי צימוד הן מכוניות.
אילוצי הרשות: אנשים תלויים בשעות פתיחה מוגבלות, בחוקים וב"כללים "אחרים על מנת למלא את פעילותם.
לדוגמה - אנשים אינם יכולים לקנות בשבת.
הגרסטרנד אייר מושגים אלה בצורות גרפיות חדשות כגון:
קובייה מרחב-זמן, אשר מציגה בתוכה את הנתיבים של הפרט.
מנסרה מרחב-הזמן, אשר מראה התנהגות האפשרית של האנשים בהשפעת אילוצי היכולת, ואילוצי הצימוד שלהם.
צרורות של נתיבים, שהם שילוב של נתיבים בודדים הנובעים בין היתר מאילוצי יכולתם ומגבלות הצימוד שלהם, אשר מסייעים ליצור סדר מקומי.
טבעות קונצנטריות המצביעות על מגבלות יכולתו של אדם מסוים, כגון מרחב מוגבל של טווח הראייה והשמיעה שלו.
היררכיות של תחומים, המציגות את מגבלות הסמכות של אדם מסוים או קבוצה נתונה.
שפה ויזואלית חדשנית זו היא מאפיין חשוב בגאוגרפיה של זמן, הדגיש עמיתו של הגרסטנד, בו לנטורפ, כי היא תוצר של אונטולוגיה בסיסית.
גאוגרפיה של זמן היא עולם צורות של 4 ממדים, שאי אפשר לתאר אותו באופן גרפי לחלוטין, ומצד שני צריך להיות מסוגל לדמיין אותו בבהירות מספקת כדי שיאפשר למידה ומחקר תאורטי".
בעשורים האחרונים, הגרסטרנד ואחרים עשו מאמצים להרחיב את הטווח המקורי של המושגים.
בשנת 1993, הגאוגרפית הבריטית, ג'יליאן רוז, ציינה כי גאוגרפיה של זמן, לא הוחלה על נושאים חשובים לפמיניסטיות, והיא כינתה את התחום - סוג של "גבריות מדעית חברתית".
במהלך שני העשורים הבאים, הגאוגרפים הפמיניסטים חזרו לגאוגרפיה של הזמן והחלו להשתמש בו ככלי לטיפול בבעיות פמיניסטיות.
הביקורת על התחום מתמקדת בהנחה שהזמן והמרחב הם אובייקטיביים ושקופים.
עם זאת, הגאוגרפיה של הזמן מקשרת בין חלל וזמן למסגרת קוהרנטית שמתאימה להשוואה מפורטת ברמות שונות של קבוצות אוכלוסייה.
זהו כלי מחקר ברור מאוד בגאוגרפיה האנושית, אשר הוכנס לשימוש גם במדעי החברה, באקולוגיה ובתחומים רבים נוספים.
גאוגרפיה תחבורתית מגלה, מתארת ומסבירה את חללי התחבורה של פני כדור הארץ בנוגע למיקום, חומר, צורה, פונקציה וסוגיות.
בנוסף היא גם חוקרת את השפעות התחבורה על השימוש באופן קרקע ועל דפוסי החומרים הפיזיים על פני כדור הארץ המכונים "דפוסי כיסוי" ועל תהליכים מרחביים אחרים כמו שינויים סביבתיים.
יתר על כן זה תחום זה של גאוגרפיה גם תורם לתכנון דרכי תחבורה עירוניים ואזוריים.
ענף זה של הגאוגרפיה מתקשר גם כן אל ענפים אחרים בתחום כגון: גאוגרפיה עירונית וגאוגרפיה כלכלית.
ליל כל הקדושים, הנגזר מ"ערב כל הקדושים", הוא חג שמתקיים ב-31 באוקטובר, יום לפני יום כל הקדושים, המכונה גם "Hallowmas" או יום כל הקדושים.
החגיגות, המנהגים והמצוות של היום הזה מתרחשות בעיקר באזורים בעולם המערבי.
באופן מסורתי ישנם שינויים משמעותיים במסורות מסוימות בין אזורים גאוגרפיים, אולם בהתאם לדומיננטיות של התרבות האמריקאית, ישנה בעולם גם התפשטות של מסורות אמריקאיות הנוגעות לחג.
מקורו הנוצרי של החג הוא היותו ערב "יום כל הקדושים" המצוין ב-1 בנובמבר.
כבר במאות הראשונות לספירת הנוצרים, צוין על ידי הכנסיות הנוצריות השונות "חג הקדושים", שהוקדש לזכר כל הקדושים ומי שמצאו את מותם בשל אמונתם בנצרות.
מועד החג לא היה אחיד עד המאה השביעית לספירה הנוצרית, בתקופתו של האפיפיור בוניפקיוס הרביעי.
האפיפיור חנך בתאריך 1 בנובמבר את הפנתאון ברומא, שהיה קודם לכן היכל פגאני, והקדישו כ"כנסיית מרים הקדושה של הקדושים המעונים".
מאז מצוין "יום כל הקדושים" בכל שנה ב-1 בנובמבר.
התאריך נבחר, כפי הנראה, גם בשל קרבתו לחג הפגאני הקלטי שצוין בצפון אירופה.
ערבו של אותו יום הוא 31 באוקטובר, שהוא מועד החג הקלטי.
בהיותו ערב "חג כל הקדושים" הוא קרוי "ליל כל הקדושים".
מקורו האירי של החג נשען, ככל הנראה, על חגיגות השנה החדשה בימי הקלטים - Samhain, שבו מקובל היה לחשוב כי הרוחות מהלכות על הארץ כי בלילה זה עולם הרוחות קרוב ביותר לעולם החיים.
מכשפות ובעלי כוחות על טבעיים אחרים עדיין נזכרים בכל רחבי אירלנד בשעה שילדים בתחפושות מפחידות שונות סובבים בחוצות נושאים בידיהם לפידי חג מיוחדים - דלועים מנוקבים שפרצוף מפחיד גולף בצדם האחד ונר דולק מאיר בתוכם.
ההגירה הסקוטית, לקנדה לפני 1870 ולארצות הברית לאחר מכן, הביאה את הגרסה הסקוטית של החג לכל המדינה.
ההתייחסות המוקדמת הידועה ביותר לליל כל הקדושים בצפון אמריקה התרחשה בשנת 1911 כאשר עיתון בקינגסטון, אונטריו דיווח כי "זה נורמלי שהילדים הקטנים ילכו ברחוב ויקיימו את מנהג התעלול או ממתק, בליל כל הקדושים בין השעות שש לשבע בערב וכי זה נורמלי ששכניהם יתגמלו אותם באגוזים וסוכריות, כחלק מהאווירה".
עוד פורסם כי בקנדה ההוצאה על ממתקים בליל כל הקדושים היא השנייה בגודלה וההוצאה הגדולה ביותר על ממתקים מתרחשת בחג המולד.
ליל כל הקדושים תואר כזמן לתרומות וצדקה.
בזמני החג, קוויבק מציעה סיורים בחלקים מהעיר העתיקה ובתי הקברות ההיסטוריים שבה.
בשנת 2014 הכפר ארוויאט, נונאווט העביר את חגיגות ליל כל הקדושים שלו לאולם הקהילה וביטל את המנהג של תעלול או ממתק מדלת לדלת, בגלל הסיכון של היתקלות בדובי קוטב.
בקולומביה הבריטית, ישנה מסורת להדליק זיקוקים בליל כל הקדושים.
בערב ליל כל הקדושים, ב-31 באוקטובר 2020, בסביבות השעה 22:30, אדם לבוש בתחפושת מימי הביניים ביצע דקירה המונית בקוויבק סיטי ותקף אנשים עם חרב בסגנון קטאנה ליד בניין הפרלמנט המקומי בעיירה.
שני בני אדם נהרגו, סוזן קלרמונט, אישה בת 61, ופרנסואה דושן, גבר בן 56, וחמישה נוספים נפצעו.
קארל ז'ירו, גבר בן 24 מסנט-תרזה, בחוף הצפוני של מונטריאול, נעצר.
המשטרה דיווחה כי התוקף היה מוכן לגרום נזק רב ככל האפשר, ובמכוניתו היו מכלי בנזין.
האיש לא היה קשור לשום ארגון טרור, על פי המשטרה, אך מניעיו אינם ידועים.
מהמשטרה נמסר כי הבחור סיפר על איומים דומים לרופא שלו ועל הכוונות לבצע פעולות דומות, חמש שנים קודם לכן.
ב-18 ביוני 2021 הגיש התובע פרנסואה גודין כתב אישום ישיר.
בארצות הברית, שם מסורת פוריטנית מתמשכת הגבילה קיום של חגים רבים, ליל כל הקדושים לא נחשב כחג עד בואה של המאה ה-19. ההגירה הטרנס-אטלנטית של קרוב לשני מיליון אירים בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הביאה את החג לארצות הברית.
בתחילת המאה העשרים, ליל כל הקדושים הפך לליל ונדליזם, עם הרס רכוש ואכזריות לבעלי חיים ולאנשים.
בסביבות 1912 התכנסו הצופים, מועדוני הבנים וארגוני שכונות אחרים כדי לעודד חגיגה בטוחה שתסיים את ההרס שהפך לכל כך נפוץ בלילה זה.
מעשי הוונדליזם היו כה גדולים, עד שלילה בשם "ליל השטן" נקבע כאירוע לא רשמי בחלקים של ארצות הברית כמו פילדלפיה.
עם זאת, בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, הוונדליזם כלל בתוכו מעשים הרסניים וקטלניים יותר כמו הצתה ושריפה של מבנים וחפצים שונים.
מעשים אלו התרחשו בעיקר בעיר הפנימית, אך לעיתים קרובות התרחשו גם בפרוורים שמסביב.
הפשעים הפכו להרסניים יותר בערים כמו דטרויט וכללו מאות מעשי ונדליזם והצתות ב-30 באוקטובר של אותן השנים.
ההרס הגיע לשיאו באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, עם למעלה מ-800 הצתות שנגרמו בשנת 1984, עם עלייה משמעותית של הצתות עד שנת 2011. בשנים שלאחר מכן, חלה ירידה בהצתות בעיר.
הסחר בחפצים של ליל כל הקדושים בארצות הברית לא החל רק במאה העשרים, אלא ייתכן והחל כבר ב-1905–1915. בשנים אלה היה נהוג לרכוש ולהעניק אחד לשני כרטיסי ליל כל הקדושים.
חברת המסחר דניסון (שפרסמה את קטלוג ליל כל הקדושים הראשון שלה בשנת 1909) וחברת בייסל היו מחלוצי המסחר בתפאורת ליל כל הקדושים ובמיוחד בתפאורה שעשויה מנייר חתוך בצורות שונות.
יצרנים גרמנים התמחו בייצור פסלוני ליל כל הקדושים שיוצאו לארצות הברית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ליל כל הקדושים הוא החג השני הפופולרי ביותר בארצות הברית (אחרי חג המולד) מבחינת סחר בקישוטים, מכירות ממתקים ומכירת תלבושות.
כל אלו נפוצים מאוד בשני החגים כאחד.
איגוד הקונדיטורים הלאומי (NCA) דיווח בשנת 2005 כי 80% מהמבוגרים האמריקאים תכננו לחלק ממתקים במסגרת תעלול או ממתק.
ה-NCA דיווח בשנת 2005 כי 93% מהילדים תכננו לצאת לתעלול או ממתק.
על פי הפדרציה הקמעונאית הלאומית, נושאי התחפושות הפופולריים ביותר של ליל כל הקדושים למבוגרים הם לפי הסדר: מכשפה, פיראט, ערפד, חתול וליצן.
מדי שנה, תחפושות שונות מעוצבות בהשראת תרבות הפופ.
בקמפוסים רבים ומכללות, ליל כל הקדושים הוא חגיגה מרכזית, כאשר ביום שישי ושבת הקרובים ל-3 באוקטובר נערכות מסיבות תחפושות רבות.
פעילויות פופולריות אחרות הן צפייה בסרטי אימה וביקור בבתים רדופים.
ההוצאה הכוללת על ליל כל הקדושים מוערכת בכ-8.4 מיליארד דולר.
פארקי שעשועים רבים מקיימים אירועי ליל כל הקדושים מדי שנה, כמו מסיבת ליל כל הקדושים של מיקי ומסיבת ליל כל הקדושים הלא כל כך מפחידה של מיקי באתר הנופש דיסנילנד וממלכת הקסם וכולי.
אחד המצעדים הבולטים ביותר הוא מצעד ליל כל הקדושים בכפר בניו יורק.
בכל שנה כ-50,000 צועדים מחופשים, צועדים בשדרה השישית.
בסיילם, מסצ'וסטס, יש אתר הנקרא המשפט של המכשפות בסיילם, בו יש סיורים, הצגות, הופעות ופעילויות אחרות.
מספר מקומות בעמק ההדסון התחתון בניו יורק מציג אירועים שונים שקשורים לוושינגטון אירווינג והאגדה על סליפי הולו.
ישנו אירוע נוסף ובו אלפי דלועים (ג'ק-או-לנטרן) מגולפות, מוארות ומוצגות לעיני כל.
חלק מהמקומות נאלצו לשנות את חגיגותיהם עקב התנהגות הרסנית ומפרת חוק מטעם צעירי המקום.
מדיסון, ויסקונסין כוללת בתוכה את חגיגת ליל כל הקדושים, תוך שבשנת 2002, עקב ההמונים הגדולים, פרצה מהומה שחייבה שימוש במשטרה ובגז מדמיע לפיזורם.
כמו כן, באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, מתקיימת מסיבת רחוב במרכז העיר שבשנת 2007 משכה קהל המוערך בכ-80,000 אנשים, בעיירה המונה רק 54,000 תושבים.
בשנת 2008, במאמץ לבלום את זרם תושבי העיר מחוץ לעיר, ראש העיר קווין פוי הציב אמצעים להקשות על נסיעות למרכז העיר בליל כל הקדושים.
בשנת 2014 התפרעו המוני סטודנטים בקולג' בפסטיבל הדלעת שבקינן, ניו המפשייר ובו מועצת העיר הצביעה שלא להעניק היתר לפסטיבל בשנה שלאחר מכן, והמארגנים העבירו את האירוע ללקוניה בשנת 2015.
ברפובליקה הדומיניקנית החג צובר פופולריות רבה, בעיקר בגלל דומיניקנים רבים שחיים בארצות הברית והביאו את המנהג לאי.
בערים כמו סנטיאגו דה לוס קביירוס או סנטו דומינגו החג נהיה נפוץ עד מאוד, אך בערים ובכפרים קטנים אין כמעט התייחסות אליו היות שיש התנגדות דתית.
אזורי תיירות כמו סוסואה ופונטה קאנה כוללים מקומות רבים בהם אירועים של ליל כל הקדושים, בעיקר למבוגרים.
במקסיקו חוגגים את יום המתים.
האירוע הוא חג מקסיקני המוקדש לזכרם של אבות המשפחה שהלכו לעולמם.
החג נחוג ביום הראשון והשני של חודש נובמבר, באותו מועד בו חלים יום כל הקדושים ולאחריו יום כל הנשמות של הכנסייה הנוצרית קתולית.
החג נחוג בעיקר במקסיקו, באזורים בהם קיימת קהילה מקסיקנית גדולה בארצות הברית, בפיליפינים, במדינות אחרות באמריקה הלטינית ובברזיל.
בחג זה נהוג לבקר בבתי הקברות ובכנסיות, ולהביא נרות ופרחים לקברי אבות המשפחה.
על אף נושא החג, אין זה חג עגום והוא נחוג באווירה של קרנבל, בדומה לליל כל הקדושים האמריקאי.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בחג יום המתים כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
מקורו של חג זה בחגיגות של התושבים המקוריים של יבשת אמריקה - התרבות האצטקית, תרבות המאיה, הפורפרצ'ה, הנאהואל והטוטונאק.
בתרבות האצטקית נחוג יום המתים בחודש התשיעי של לוח השנה האצטקי, החל מתחילת אוגוסט, למשך חודש שלם.
החג נחשב לחגה של האלה מיקטקאקיוואדל, "אלת המתים", ובמהלכו נערכו טקסים עבור נשמות הקרובים המתים.
עם כיבוש מקסיקו על ידי הקונקיסטאדורים הספרדים במאה ה-15 פעלו המיסיונרים הנוצריים למגר את החג הפגני, ועשו זאת באמצעות דחיית החג ואיחודו עם החג הקתולי, יום כל הקדושים, שנערך ביום הראשון של חודש נובמבר.
ההכנות לקראת החג מתבצעות במהלך השנה וכוללות איסוף מתנות אשר יוענקו למתים במהלך החג.
בתחילת החג, נוהגת המשפחה לעלות לקברי אבותיה, לנקותם ולשים עליהם פרחים ונרות.
משפחות עשירות נוהגות להקים בביתם מזבח לכבוד האבות ולהניח עליו או על הקברים את מנחות ה-"ofrendas".
הפרחים הם בעיקר פרחי ציפורני חתול (המכונים בספרדית: Flor de Muerto - פרחי המוות), שלפי האמונה קוראים אליהם את רוחות המתים, וכן בקבוקי טקילה.
על קברי ילדים נהוג להניח צעצועים וממתקים.
במדינות אמריקה הלטינית מתחפשים הילדים בחלוק לבן ומסיכה לבנה עם ציור גולגולת, ובחלקן עושים תהלוכות בתחפושת זו.
באוסטרליה, החגיגות של ליל כל הקדושים גדלו במרוצת השנים, אך לאורך כל אותן השנים החגיגות קוימו במסגרת לא דתית או מסורתית שכן, הדבר לא מקובל במדינה הן מבחינות דתיות והן מבחינות מסורתיות.
כלפי חגיגות ליל כל הקדושים באוסטרליה הופנו ביקורות רבות שטענו כי אין שום קשר בין החג למדינה ועל כן, אין לחגוג אותו.
החג נחשב על ידי כמה אוסטרלים, להשפעה אמריקאית לא רצויה; אף על פי שלמוצא ליל כל הקדושים מקורות קלטים / אירופאים, הפופולריות הגוברת שלו באוסטרליה היא בעיקר כתוצאה מהשפעה של תרבות הפופ האמריקאית.
תומכי החג טוענים כי כל המתנגדים לא מצליחים לראות שהאירוע אינו לגמרי אמריקאי, אלא קלטי ואינו שונה מחגיגת יום פטריק הקדוש.
בשל התנגדותם של אנשים מסוימים לחגיגת ליל כל הקדושים, ישנה מסורת להדביק על תיבות הדואר אותות כמו בלונים וכרטיסי ליל כל הקדושים על מנת שחוגגי החג ידעו מי מתושבי המדינה משתתף בחגיגות ומי לא.
בעשור השני של המאה ה-21 הפופולריות של ליל כל הקדושים באוסטרליה גברה ומספר המשתתפים וחוגגי החג גדל בהתאמה.
בניו זילנד, כמו באוסטרליה, ליל כל הקדושים לא נחגג באותה המידה כמו בצפון אמריקה, אם כי בשנים האחרונות החגיגות הלא דתיות זכו לפופולריות מסוימת במיוחד בקרב ילדים צעירים.
תעלול או ממתק הפך פופולרי יותר ויותר בקרב קטינים בניו זילנד עם השנים.
מבקרי החג בניו זילנד מאמינים כי בעקבות חברת הוורהאוס גרופ, הפופולריות של החג הלכה והתעצמה.
באירלנד, נהוג לחגוג את ליל כל הקדושים גם כן ובין הפסטיבלים המתקיימים שם ניתן למנות את פסטיבל הדלעת של וירג'יניה.
מדובר באירוע שנתי שנערך מאז 2007 בעיירה וירג'יניה שבמחוז קאוואן ברפובליקה של אירלנד.
הפסטיבל מתקיים בכל סוף שבוע של חופשת ליל כל הקדושים בסוף אוקטובר.
הפסטיבל החל בשנת 2007 עם משתתפים של עד עשרת אלפים אנשים.
ביום שישי בערב ליל כל הקדושים כל העיר הייתה חשוכה, אך במסגרת הפסטיבל, הדליקו מאות פנסי ג'ק-או-לנטרן שהאירו אותה.
האירועים במסגרת הפסטיבל נמשכים גם בשבת עם מגוון פעילויות לכל הגילאים, ביניהן; אולימפיאדת דלעת, תערוכות אומנות, עבודות מלאכה והופעות של הלהקה המקומית "RHETOFIRE".
לאחר מכן, נערכתתחרות מלך ומלכת הדלעת בשיתוף פעולה עם העירייה.
ביום ראשון אחר הצהריים, מתקיים האירוע המרכזי של הפסטיבל, במהלכו יש גם מצעד.
הזוכה בתחרות הדלעת הראשונה של וירג'יניה היה אד מולוי.
אחד מהפסטיבלים הושקו על ידי השף ריצ'רד קוריגן.
במהלך המצעד, מדליקים זיקוקין די-נור ומאות משתתפים צועדים במרחק של כמה קילומטרים בעיר.
הפופולריות של החג בקרב צעירים בקוריאה הדרומית מגיעה היא תוצר של אסטרטגיות שיווקיות, שהושפעה מחגיגות ליל כל הקדושים ביפן וביבשת אמריקה.
אף על פי שליל כל הקדושים אינו נחשב לחג ציבורי במדינה, הוא נחגג באזורים שונים ברחבי סיאול, במיוחד איטוון והונגדה.
ב-29 באוקטובר 2022 התרחש בפסטיבל ליל כל הקדושים בסיאול אסון תדחוקת קהל, ובו, עקב מעיכה וחנק שנגרמו בתדחוקת קהל, נספו כ-159 בני אדם, וכ-100 נוספים נפצעו.
זהו האסון האזרחי הגדול ביותר שאירע במדינה מאז טביעת המעבורת MV Sewol ב-2014, בו נהרגו למעלה מ-300 בני אדם.
רוב ההרוגים היו בני נוער או אנשים בשנות ה-20 לחייהם.
שני זרים היו בין ההרוגים.
רובע איטוון שבסיאול, בירת קוריאה הדרומית, מכיל מספר גדול של מועדוני לילה וברים.
כ-100,000 בני אדם השתתפו בפסטיבל ליל כל הקדושים ברובע.
זה היה פסטיבל ליל כל הקדושים הגדול ביותר שנערך במקום אי-פעם, ואף היה האירוע הגדול הראשון מאז פרוץ מגפת הקורונה בקוריאה הדרומית שבו לא נדרשה עטיית מסכה.
תדחוקת הקהל החלה בשעה 22:20 לאורך רחוב צר ליד מלון המילטון, על פי גורמים רשמיים.
גופי תקשורת מקומיים הצהירו שאנשים הצטופפו בבר בשל שמועה שנכח שם ידוען לא מזוהה.
הרחוב בו אירע המקרה מחובר לאיטוון-רו, הרחוב הראשי של הרובע, כשהכביש משופע כלפי מעלה ובסופו של דבר נפגש עם רחוב אחר, מה שגרם לדחיקת והצטופפות האנשים לאורך הקטע הצר בכביש.
אורכו של הרחוב הוא כ-45 מטרים ורוחבו 4 מטרים, מה שמנע במהלך האירוע משירותי החירום להיכנס לרחוב בצורה סדירה.
יש הטוענים לדמיון בין ליל כל הקדושים לבין פורים שכן, בשניהם מתחפשים, מחלקים ממתקים וחוגגים באופן ציבורי ובאווירת קרנבל.
בכתבה שהפסמה, דובר על "קרב" בין שני החגים, עקב הדמיון ביניהם, אולם מדובר בדמיון שטחי בלבד, שכן עיקרו של חג פורים הוא בפריעת סדר הדברים הרגיל, ואילו עיקרו של ליל כל הקדושים הוא במגע בין עולם החיים לעולם המתים.
יהודים ישראלים לא נהגו לציין את החג, אך עם זאת, במרוצת השנים החלו ברים, מסעדות, פאבים עסקים ומקומות שונים במדינה, לקיים מסיבות ליל כל הקדושים, תוך עיצוב המקומות בתפאורת החג ולבישת תחפושות של ליל כל הקדושים.
במעריב נכתב כי "הישראלים לא מאמצים את הפן הערכי והדתי של החג, אלא רק מחפשים סיבות לשמחה".
כלומר, אין הישראלים חוגגים את החג מסיבות דתיות.
עוד נטען בכתבה, כי "ישראל בדומה למדינות אחרות, מחקה את התרבות האמריקאית על ידי קיום החג אך מסיבות של שמחה בלבד ולא מתוך זיקה לערכי החג עצמו".
בשנת 2013 פרסם אתר פרוגי טור שקורא לחגוג את החג בישראל.
בשנת 2018, חלה עלייה חדה בפופולריות של החג במדינה, תוך שקיימו אירועי אומנות בנושא, מסיבות, אטרקציות, פעילויות כמו "תעלול או ממתק" בערים כמו תל אביב-יפו, ירושלים, רעננה, פתח תקווה וחולון.
בשרון חגגו למעלה מ-500 תושבים את החג, ובתי קולנוע שונים כמו קולנוע לב הקרינו סרטים אופייניים לליל כל הקדושים בשנה שלאחר מכן, דווח שבישראל נערכו חגיגות לציון החג.
בשנת 2012, פורסם כי קהילות יהודיות ברחבי העולם אימצו את מנהג תעלול או ממתק, תוך שהן מחלקות ממתקים בסוכות השונות.
כלומר, מניחים ממתקים ומאכלים שונים בסוכות, תוך שהילדים והמבוגרים כאחד אוספים אותם.
על פי הארץ נטען כי "בארצות הברית, שם נחוג החג מעט לפני ליל כל הקדושים, הדילוגים (בין הסוכות) הם פיצוי-מה לילדים היהודים שאינם מורשים להשתתף באירועי ה"תעלול או ממתק" המסורתיים".
גאודיאמוס איגיטור הוא המנון סטודנטים המושר בטקסי סיום של מוסדות חינוך וטקסי קבלת תואר במדינות אירופה ובחלק ממוסדות הלימוד בארצות הברית, יפן וקוריאה הדרומית.
ההמנון חותם גם את משחקי האוניברסיאדה, כהמנון הרשמי של הפדרציה הבינלאומית לספורט אוניברסיטאי.
השיר מעלה על נס את עקרון הקרפה דיים, "נצל את היום" וקורא לצעירים לנצל את חייהם ולחיות אותם במלואם.
מקור השיר בכתב יד משנת 1287 המצוי בספרייה הלאומית של צרפת, כשיר של בתי מרזח, המתאר את חיי הסטודנט כחיי הוללות.
ב-1717 הותקן תרגום לגרמנית של השיר שנדפס בשם "Brüder, lasst uns lustig sein" ("אחי, בוא נעשה חיים").
ב-1781 פורסמה לראשונה גרסה לטינית של השיר, הדומה לגרסה המושרת כיום ושונה באופן ניכר מהשיר המקורי.
הלחן המסורתי של השיר היה כה ידוע כבר ב-1782 כך ששימש גם עבור שירי סטודנטים אחרים שמילותיהם נכתבו עבורו.
זיגמונד רומברג שילב את השיר באופרטה שלו "הנסיך הסטודנט" מ-1924. האופרטה עובדה לסרט "הנסיך הסטודנט" בשנת 1954 וממנו מוכרת הקלטת ההמנון בקולו של מריו לנצה.
ככל הנראה השיר הושר בנשפי הסיום של הטכניון בשנות השלושים.
תוכן השיר עוסק בחיי הצעיר, המלווים בתענוגות החיים ובצורך לנצל את זמן הנעורים הקצר על מנת למצות אותם.
1. החיים קצרים ויש לחגוג אותם
2. כולנו ממילא נדונו למוות, המוות בלתי-נמנע
3. חיי הסטודנט הם הטובים ביותר
4. בוגרי האוניברסיטה שולטים בעולם
5. יש לשבח את הנשים
6. יש לגנות את אויבי החיים האינטלקטואליים.
הגאוגרפיה של פפואה גינאה החדשה מתארת את המחצית המזרחית של האי גינאה החדשה, האיים אירלנד החדשה, בריטניה החדשה, בוגנוויל, ואיים נוספים קטנים יותר.
פפואה גינאה החדשה היא הררית ברובה, וחלק גדול ממנה מכוסה ביערות גשם טרופיים.
הרי גינאה החדשה נמשכים לאורכה של המדינה, והאזורים הגבוהים ביותר מושלגים – דבר נדיר באזורים הטרופיים.
הר וילהלם הוא הפסגה הגבוהה ביותר במדינה, בגובה 4,509 מטרים.
במדינה זורמים מספר נהרות עיקריים, במיוחד נהר ספיק, שאורכו 1,126 ק"מ, הנהר מתפתל דרך מישורי ביצות לחוף הצפוני, ונהר הפליי באורך 1,050 ק"מ.
זוהי מדינת האי השלישית בגודלה בעולם.
לפפואה גינאה החדשה יש גבול יבשתי אחד – עם אינדונזיה במערב (זה שמחלק את האי גינאה החדשה).
למדינה יש גבולות ימיים עם אוסטרליה בדרום ועם איי שלמה בדרום מזרח.
לפפואה גינאה החדשה יש שטח כולל של 462,840 קמ"ר, מתוכם 452,860 קמ"ר הוא שטח קרקעי ו-9,980 קמ"ר הוא שטח של מים טריטוריאליים.
זה הופך אותה למדינת האי השלישית בגודלה בעולם.
בפפואה גינאה החדשה יש מספר הרי געש, שכן היא ממוקמת לאורך טבעת האש.
התפרצויות געשיות אינן נדירות במדינה, והאזור מועד לרעידות אדמה ולצונאמי בשל כך.
האיים במדינה כוללים את איי האדמירליות, שהגדול שבהם הוא מאנוס, מצפון לאי המרכזי של המדינה.
באיים אלה יש צמחים ובעלי חיים שונים מהאי המרכזי.
האקלים במדינה הוא טרופי: מונסון צפון-מערבי (דצמבר עד מרץ), ומונסון דרום מזרחי (מאי עד אוקטובר).
הטמפרטורה היא סביב 27 מעלות צלזיוס (27°C) כל השנה, במקומות גבוהים יותר היא 21 מעלות צלזיוס (21°C), ובמקומות הגבוהים ביותר במדינה, במיוחד בהר וילהלם והר גילואה, ניתן לראות שלג.
שינויי האקלים צפויים לשנות את הטמפרטורה ואת המשקעים במדינה, עם השלכות על חיות הבר, מערכות אקולוגיות ועל החקלאות.
משאבי טבע: זהב, נחושת, כסף, גז טבעי, עץ, נפט, דיג.
יערות הגשם נתונים לכריתת יערות כתוצאה מהביקוש הגובר לעצים טרופיים.
אם המגמה תימשך, יותר ממחצית מהיער שהיה קיים כאשר פפואה גינאה החדשה הפכה עצמאית מאוסטרליה ב-1975 ייעלם עד שנת 2021.
ליכטנשטיין היא מדינה זעירה ללא מוצא לים בעמק נהר הריין, בהרי האלפים.
שטח כללי: 160 קילומטרים מרובעים
ליכטנשטיין היא אחת משתי המדינות שמוקפות במדינות שאינן בעלות מוצא לים.
במדינה קיים אגם קטן בשם גמפרינר זלה, ליד העיירה גמפרין.
ליכטנשטיין ממוקמת בעמק הריין בהרי האלפים, בין אוסטריה לשווייץ.
פני השטח שלה הררים, בעיקר בחלק המזרחי.
משאבי טבע: קרקע לעיבוד, אנרגיה הידרואלקטרית.
הנקודה הצפונית ביותר: העיירה רוגל
הנקודה המזרחית ביותר: עמוד גבול 28, בקרבת העיירה האוסטרית ננזינג
הנקודה הדרומית ביותר: הר מזורקופף
הנקודה המערבית ביותר: העיירה בלצרס
הנקודה הגבוהה ביותר: גראושפיץ – 2,599 מטר
הנקודה הנמוכה ביותר: בעיירה רוגל – 429 מטר
החורפים קרים ומעוננים, לעיתים קרובות יורדים גשמים או שלגים.
הקיצים קרירים עד חמימים, מעוננים ולחים לרוב.
בפסגות הגבוהות מתקיימים תנאים של מיקרו-אקלים עקב הגובה הרב.
הגאוגרפיה של העיר ניו יורק מאופיינת במיקומה החופי, במפגש של נהר ההדסון והאוקיינוס האטלנטי, ובנמל המוגן באופן טבעי.
הגאוגרפיה של העיר, עם זמינות הקרקע המועטה שלה, היא גורם תורם להפיכת ניו יורק לעיר המרכזית הצפופה ביותר בארצות הברית.
סוגיות סביבתיות עוסקות בעיקר בניהול הצפיפות הזו, עובדה שמסבירה גם מדוע ניו יורק היא בין הערים החסכוניות באנרגיה, ומהפחות תלויות רכב בארצות הברית.
העיר ניו יורק ממוקמת על החוף של צפון מזרח ארצות הברית, בשפך נהר ההדסון, בדרום מזרח מדינת ניו יורק.
היא ממוקמת בשפך נמל ניו יורק-ניו ג'רזי, שמרכזו הוא נמל ניו יורק, שמימיו העמוקים, והמפרצים המוגנים, עזרו לעיר להעצים את חשיבותה כעיר מסחר.
חלק גדול מהעיר בנוי על שלושת האיים: מנהטן, סטטן איילנד ומערב לונג איילנד, מה שהופך את הקרקע למשאב תחת לחץ אורבני, ומעודד צפיפות אוכלוסין גבוהה.
נהר ההדסון זורם מעמק ההדסון שמִצפוֹנהּ אל מפרץ ניו יורק, והופך לשפך גאות ושפל המפריד בין הברונקס ומנהטן לצפון ניו ג'רזי.
נהר הארלם, מצר גאות ושפל נוסף, בין נהרות האיסט וההדסון, מפריד בין מנהטן לברונקס ששייך לפנים היבשת.
אדמת העיר השתנתה במידה ניכרת על ידי התערבות אנושית, עם השבחת קרקע משמעותית לאורך קו המים מאז התקופה הקולוניאלית ההולנדית.
ההשבחה בולטת ביותר נראית במנהטן התחתית, עם פיתוחים מודרניים כמו באטרי פארק והדסון ריבר פארק .
חלק גדול מהשוֹנוּיוֹת הטבעיות בטופוגרפיה התאזנו, במיוחד במנהטן.
ה"ווסט-סייד" של מנהטן שומר על גבעתיות מסוימת, במיוחד במנהטן עילית, בעוד שהאיסט סַייד שוּטַח במידה ניכרת.
שטחה היבשתי של העיר מוערך בכ-789.4 קמ"ר.
הנקודה הטבעית הגבוהה ביותר בעיר היא טודט היל שבסטטן איילנד, אשר בגובה של 124.9 מטר מעל פני הים, היא הגבעה הגבוהה ביותר בחוף המזרחי שמדרום למדינת מיין.
פסגת הרכס מכוסַה ברוּבַּה ביערות, כחלק מהרצועה הירוקה סטטן איילנד.
קישוּט עגול שהוטבע בצומת שדרות קווינס עם רחוב 85, בשכונת וודסייד שבקווינס , מכריז שזה המרכז הגאוגרפי של העיר ניו יורק, ובנוסף לעיגול המעוטר, הוא מוגן בחצי סהר של בטון צבעוני .
במוסדות הרלוונטיים בעירייה טוענים שאין זה כך, שאינם יודעים מי בזמנו הציב את הקישוט הזה, ושהמרכז הגאוגרפי הוא בכלל בשכונת בושוויק שבברוקלין .
מאידך, המרחקים הרשמיים מכל מקום ברחבי ארצות הברית, לניו יורק, מחושבים לפי המרחק מקולומבוס סירקל שבמנהטן.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית קבע במסמך רשמי, שאין הגדרה מקובלת למרכז גאוגרפי, ואין שיטה מספקת לחלוטין לקביעתו.
בשל כך, עשויים להיות כמה מרכזים גאוגרפיים של מדינה או עיר.
המונח "מרכז גאוגרפי של אזור", יכול להיות מוגדר כמרכז הכובד של פני השטח, או אותה נקודה שבה פני השטח המדובר היו מתאזנים אילו היה מישור בעל עובי אחיד.
המקרה הזה של ניו יורק, יכול להוות מעין דוגמה לשאלה אפשרית, האם יש חשיבות של ממש למרכז גאוגרפי של מקום או אזור מסוימים, מלבד ציון העובדה הזו לצרכים תיירותיים, חברתיים וכיוצא באלה.
סיל הפליסיידס על חוף ניו ג'רזי של נהר ההדסון, חושף סלע עתיק שהותַך פעם, ומילא את האגן.
סלע התשתית שקיים בחלק גדול של מנהטן הוא ציפחה הידועה בשם "מנהטן שיסט".
זהו סלע מטמורפי חזק וקומפיטנטי , שנוצר כאשר פנגיאה נוצרה.
הוא מתאים היטב לעיגון היסודות של גורדי השחקים בעיר.
בסנטרל פארק קיימים מחשופים גדולים של הסלע הזה.
בסתיו 2023 התפרסם מחקר של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א, שהצביע על כך שחלקים ממטרופולין העיר ניו יורק שוקעים וחלקים אחרים עולים.
מדובר בשילוב נסיבות פיזיות טבעיות, ונסיבות שהן מעשה ידי אדם.
הסיבה הטבעית העיקרית היא, שהשקיעה היא תופעת לוואי טבעית של הגבהה של חלקים גדולים של העיר דהיום, בעת שאזור ניו אינגלנד וקנדה, היה שרוי עד לפני כ-18 אלף שנים תחת מעטה הקרח העבה של לורנטייד .
מעטה זה הכביד במשקלו על קרום כדור הארץ מצפון, גרם שם לשקיעה, ומאידך לעלייה באזור של העיר דהיום.
השקיעה של היום היא תופעה של חזרה לשיווי משקל איזוסטטי.
הנסיבות מעשה ידי אדם, הוא המשקל העצום של גורדי השחקים בעיר, יותר מ-760 מיליון טון, שפועל על קרום כדור הארץ, בדומה לתהליך שהופעל על ידי שכבת הקרח של עידן הקרח האחרון.
מדובר בשקיעה ממוצעת של שטח המטרופולין בכ-1.6 מילימטרים בשנה - בערך אותה כמות של צמיחת ציפורן בחודש.
להמשך התהליך משמעויות נרחבות בכל הקשור להתגברות סכנת השיטפונות בעיר.
הרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה היא נמוכה יחסית.
העיר ניו יורק מורכבת מחמישה רבעים.
ברחבי הרבעים יש מאות שכונות נפרדות, עם היסטוריה ואופי הניתנים להגדרה משלהן.
אם הרבעים היו כל אחד עיר עצמאית, ארבעה מהרבעים (ברוקלין, קווינס, מנהטן והברונקס) היו בין עשר הערים המאוכלסות ביותר בארצות הברית.
היקפי האוכלוסייה המופיעים בפרק זה נכונים לסקר שפורסם ביולי 2022
רובע הברונקס - (אוכלוסייה 1,379,946) הוא הרובע הצפוני ביותר של ניו יורק.
זהו מקום הולדתה של תרבות הראפ וההיפ הופ.
מתחם הדיור הגדול ביותר בבעלות שיתופית בארצות הברית ה-Co-op City נמצא ברובע הזה.
מלבד חלק קטן של מנהטן הידוע בשם מארבל הילס , הברונקס הוא החלק היחיד של העיר שהוא חלק מהיבשת של צפון אמריקה.
ברוקלין - (אוכלוסייה 2,590,516) הוא הרובע המאוכלס ביותר בעיר, והיה עיר עצמאית עד 1898. ברוקלין ידועה בגיוון התרבותי שלה, סצנת אמנות עצמאית, שכונות מובחנות ומורשת אדריכלית ייחודית.
הרובע כולל גם חוף ים ארוך ואתר קוני איילנד, המפורסם כאחד ממגרשי השעשועים המוקדמים במדינה.
מנהטן - (אוכלוסייה 1,596,273) הוא הרובע הצפוף ביותר, ובו נמצאים רוב גורדי השחקים של העיר.
הרובע מכיל את מרכזי העסקים העיקריים של העיר, שהם הגדולים בעולם.
מנהטן מחולקת לאזורי העיר התחתית (Downtown), התיכונה (Midtown) והעילית (Uptown).
קווינס - (אוכלוסייה 2,278,029) הוא גאוגרפית הרובע הגדול ביותר, והמחוז המגוון ביותר מבחינה אתנית בארצות הברית.
הרובע משמש בעיקר למגורי מעמד ביניים, עם מובלעות של הכנסה ועושר מעל הממוצע.
קווינס הוא האתר של סיטי פילד, הבית של ה-ניו יורק מטס, ומארח מדי שנה את אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס במרכז הטניס הלאומי בילי ג'ין קינג בפארק פלאשינג מדוז.
שניים מתוך שלושת נמלי התעופה הבינלאומיים של ניו יורק ממוקמים שם: נמל התעופה JFK ונמל התעופה לה-גוארדיה
.סטטן איילנד - (אוכלוסייה 491,133) הוא הפרברי ביותר באופיו מבין חמשת הרבעים.
הוא מחובר לברוקלין על ידי גשר וראזאנו נרוז, ולמנהטן באמצעות המעבורת החינמית של סטטן איילנד.
עד שנת 2001 הייתה ממוקמת ברובע מזבלת פרש קילז המזבלה הגדולה בעולם עד אז.
כעת היא בתהליך שיקום לפארק פרש קילז, אחד הפארקים העירוניים הגדולים בארצות הברית.
גאוגרפיה של מֵצרים ומפרצים באזור לונג איילנד רבתי מתייחסת לאזור האוקיינוס האטלנטי שבין מפרץ ניו יורק ורובע מנהטן במערב, לאי ננטקט, מצר ננטקט וקייפ קוד במזרח.
הגבול הדרומי העיקרי של האזור הוא שרשרת איי המחסום של לונג איילנד וניו יורק שאורכה כ-200 קילומטרים.
הגדרת מצר ים בוויקיפדיה העברית היא מטבע הדברים מוכללת ולשון הפתיח אומר ש"מצר ים הוא מעבר ימי טבעי צר ברוחבו באופן יחסי, המחבר בין שני גופי ים גדולים, ועל כן שוכן גם בין שני גופי יבשה גדולים".
המצרים באזור לונג איילנד רבתי אמנם צרים, אך אינם מחברים בין שני גופי ים גדולים, ואינם שוכנים בין שני גופי יבשה גדולים.
ובכל זאת, הגאוגרפיה האמריקאית מכנה את המעברים הצרים בין חלקי היבשה השונים באזור לונג איילנד בשם Sound , שהיא מילה נרדפת למצר.
ואכן, בוויקיפדיה האנגלית יש התייחסות למילים נרדפות למצר (Strait באנגלית), וגם אין הכללה בעניין גודל גופי המים והיבשה שמשני עברי המצר.
ברם, בשני הערכים האלה באנציקלופדיות הללו, אין כלל מקורות כלשהם כדי להסתמך על הכתוב שם.
לא זה המצב בערך אחר בוויקיפדיה האנגלית שנקרא "Sound (Geography)".
שם הַמֵצָר (Sound) מוגדר כ"גוף מים קטן יותר המחובר בדרך כלל לים או לאוקיינוס.
Sound עשוי להיות מפרצון עמוק יותר ורחב יותר מפיורד; או תעלת ים צרה או תעלת אוקיינוס בין שתי מסות יבשה, כגון מצר; או גם לגונה בין אי ליבשת." הערך מביא סימוכין להגדרה הזו ממילון אוקספורד ומהמילון החופשי באנגלית.
ערך זה בוויקיפדיה האנגלית תואם אם כן את המצב באזור לונג איילנד רבתי.
מילון בריטניקה מגדיר מצר כ"מעבר מים צר המחבר בין שני גופי מים גדולים", ומציין שבדרך כלל משתמשים במונח בלשון רבים, כפי שמקובל לעיתים בעברית: מצרי ברינג, מצרי טירן או מצרי הבוספורוס ועוד.
באנציקלופדיה בריטניקה הערך Strait קיים רק באנציקלופדיה שלו המוקדשת לילדים ותלמידים (Students), ובו הרחבה קצרה על ההגדרה המופיעה במילון.
ההגדרה הראשונה של המונח בערך מפרץ בוויקיפדיה העברית היא: "מִפְרָץ (גם לְשׁוֹן יָם) הוא אזור גאוגרפי שבו הים "פורץ" לתוך היבשה ויוצר אזור שבו הים מוקף ביבשה משלושה כיוונים (בסביבות 240 מעלות).
גם בוויקיפדיה האנגלית, יש תיאור דומה.
בהמשך יש בוויקיפדיה העברית פירוט של סוגי מפרצים שונים שמקבלים שמות שונים, ויש גם מקורות עליהם מסתמכות ההגדרות הללו.
כך או כך, ההגדרות בשתי האנציקלופדיות המדוברות, עולות בקנה אחד עם תיאור המפרצים באזור לונג איילנד רבתי, וכפי שיוצג להלן.
היווצרות המצרים המפרצים והאיים באזור לונג איילנד רבתי
היווצרות המצרים, המפרצים, והאיים סביבם, קשורים באותו תהליך.
כשהקצה הדרומי שלו נָמַס, שוחררו כמויות אדירות של מי נמס ופסולת סלעית, ויצרו את האיים.
פני הים שהיו נמוכים בכ-122 מ' ממה שהוא היום, עלו שוב, והתפתחו המפרצים וסביבות שפכים של נהרות, שערוציהם נחרצו על ידי זיזים של הקרחון, וכן חופים וביצות מלח.
לעומתם, המפרצים והלגונות לאורך החוף הדרומי של לונג איילנד, נוצרו, על פי מחקר של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק אודות המפרץ הדרומי הגדול (Graet South Bay), במהלך תקופת ההולוקן, דהיינו במהלך עשרת אלפים השנים האחרונות.
המצרים באזור לונג איילנד רבתי - צפון (ממערב למזרח)
המצר הגדול ביותר, וככל הנראה גם החשוב ביותר.
המצר שוכן בעיקר בין מדינת קונטיקט שבארצות הברית מצפון, לבין לונג איילנד בעיר ניו יורק מדרום.
ממערב למזרח, המצר משתרע לאורך 180 ק"מ: מהאיסט ריבר וגשר ת'רוגס נק בעיר ניו יורק, לאורך החוף הצפוני של לונג איילנד, עד מצר בלוק איילנד שבאוקיינוס, מדרום למדינת רוד איילנד.
רוחב המצר בנקודה הרחבה ביותר שלו הוא 34 ק"מ.
עומקו משתנה מעומק של 20 עד 70 מ' אוכלוסיית אגן הניקוז כולה, מונה לפי מפקד האוכלוסין של 2010 כ-8.93 מיליון נפש, ואילו לחופי המצר גרים כ-4 מיליון בני אדם.
בשל אורכו של נהר קונטיקט, ערים ועיירות רבות לצד הנהר, ממדינות: מסצ'וסטס; ניו המפשיר; וורמונט; בנוסף למדינת קונטיקט, נכללות באגן הניקוז של מצר לונג איילנד.
המצר משמש מעבורות, ספינות ודוברות להובלת אנשים וסחורות לנמלי מים עמוקים.
המפה בראש הערך מיטיבה לתאר את מיקומו של המצר - Long Island Sound.
רוחבו מצר בלוק איילנד הוא כ-16 ק"מ, ומפריד בין האי "בלוק איילנד" לחוף היבשת של מדינת רוד איילנד .
הוא משתרע מזרחה למצר לונג איילנד עד למערבו של מצר רוד איילנד.
במערב המצר מגיע עד מונטוק פוינט בקצה המזרחי של לונג איילנד, כמו גם עד פלום איילנד, גרדינרס איילנד ויותר צפונה גם עד ל, כולם במדינת ניו יורק.
התעבורה הימית במצר היא בעיקר של מעבורות המשמשות את האי בלוק איילנד: מעבורת קבועה לפוינט ג'ודית שברוד איילנד, ובקיץ: לניו לונדון, קונטיקט; אוריינט ומונטוק, ניו יורק; וניופורט, רוד איילנד.
מצר רוד איילנד ממוקם מול חופי מדינת רוד איילנד בארצות הברית בפתח מפרץ מפרץ נאראגאנסט.
הוא מהווה הרחבה מזרחית של מצר בלוק איילנד, ונפתח לאוקיינוס האטלנטי בין בלוק איילנד למרתה'ס ויניארד.
הוא בגודל של כ-2,500 קמ"ר ויש לו עומק מרבי של 60 מטר.
רוב תנועת הספנות במצר היא מהאוקיינוס לתוך מפרץ נָארָאגָנְסֶט וממנו לנמל פרובידנס, רוד איילנד.
התנועה מורכבת מכלי שיט המספקים פחם ומוצרי נפט.
מצר ויניארד הוא קטע מהאוקיינוס האטלנטי, המפריד בין איי אליזבת' והחלק הדרום-מערבי של קייפ קוד, לבין האי מרתה'ס ויניארד, הממוקם מול חופי מדינת מסצ'וסטס.
ממערב הוא מצטרף למצר רוד איילנד, ובקצהו המזרחי הוא מתחבר למצר ננטקט.
יחד עם האי מרתה'ס ויניארד הוא משתייך למחוז דיוקס במסצ'וסטס.
מצר ננטקט הוא מצר באוקיינוס האטלנטי מול חופי מדינת מסצ'וסטס.
הוא תַּחוּם על ידי קייפ קוד בצפון, האי ננטקט בדרום, והאי מרתה'ס ויניארד במערב.
בין קייפ קוד למרתה'ס ויניארד הוא מחובר למצר ויניארד.
הנמלים במצר ננטקט כוללים את נמל ננטקט ואת נמל הָאיֶינִיס, מסצ'וסטס.
נמל ננטקט משמש באופן קבוע לתנועת מכליות חוף קטנות ומעבורות המובילות נוסעים, כלי רכב ומטען כללי בין היבשת לננטקט.
המצרים באזור לונג איילנד רבתי - דרום (ממערב למזרח)
מצר רוקאוויי הוא מצר המחבר את מפרץ ג'מייקה, שכולו נמצא בתוך העיר ניו יורק, עם האוקיינוס האטלנטי.
הוא מפריד בין חצי האי רוקאוויי שבקווינס לבין שדה פלויד בנט (לשעבר האי בארן) בברוקלין.
מצר רוקאוויי המזרחי הוא זרוע של האוקיינוס האטלנטי המפרידה בין חצי האי רוקאוויי במערב, לאי השרטון (המחסום) לונג ביץ' שבמזרחו, והכולל את הקהילות: של מחוז נסאו, ניו יורק, אטלנטיק ביץ', לונג ביץ' ולידו ביץ'.
המצר נמצא בחוף הדרומי של לונג איילנד.
מזח באורך 3,000 רגל בצד המערבי של הערוץ אושר, אך מעולם לא נבנה, ובסופו של דבר בוטל אישור הקונגרס ב-1977.
מצר ג'ונס ממוקם בקצה המערבי ביותר של אי המחסום ג'ונס ביץ', העובר לאורך החוף הדרומי של לונג איילנד.
המצר מפריד בין ה-הקצה המערבי של פארק המדינה ג'ונס ביץ' לקהילה של פוינט לוקאוט ומחבר את מפרץ אויסטר הדרומי עם האוקיינוס האטלנטי.
מצר פָיֶיר איילנד הוא מצר בחוף הדרומי של לונג איילנד, ניו יורק.
הוא מחבר את המפרץ הדרומי הגדול (Graet South Bay) עם האוקיינוס האטלנטי, ועובר בין פארק המדינה רוברט מוזס שבקצה המערבי של האי פָיֶיר בדרום, לבין אוק ביץ' ופארק המדינה קאפטרי, שבקצה המזרחי של האי ג'ונס ביץ' בצפון.
מצר מוריצ'ס הוא מצר המחבר בין מפרץ מוריצ'ס (Moriches Bay) לאוקיינוס האטלנטי, במחוז סאפוק, ניו יורק.
המצר מהווה את הגבול המזרחי של האי פָיֶיר ואת הגבול המערבי של האי ווסט המפטון - אי מחסום עליו שוכנת השכונה ווסט המפטון דיונס בעיר סאות'המפטון (ניו יורק).