tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגשר נחנך ב-1999 בעקבות סלילת איילון דרום, אשר גרם לקטיעת רחוב התנאים לשני מקטעים, והוא משמש כנקודת החיבור היחידה בין שכונות ג'סי כהן וקריית מיכה.
בניית הגשר הייתה תנאי לפתיחת איילון דרום, על פי הסכם בין חברת נתיבי אילון לעיריית חולון.
אולם בסוף 1997, עם השלמת סלילת הכביש הגשר לא נבנה.
במאי 1998, ראשי ועדי השכונות באזור עתרו לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בבקשה לתת צו ביניים המורה לא לפתוח לתנועה את נתיבי איילון דרום, עד להשלמת הגשר והתאמתו למעבר לנכים, לנשים עם עגלות ילדים, לילדים עם אופניים ולאוכלוסייה קשישה.
על העתירה היו חתומים ראשי הוועדים של רמת הנשיא, רמת יוסף וניצנה בבת ים, וג'סי כהן, נאות רחל, תושבי רחוב הערבה, קריית מיכה ותל גיבורים בחולון, וכן תושבים נוספים.
בעקבות העתירה, עם בנייתו של הגשר הותקנו בשני צדדיו מעליות המאפשרת נגישות לקשישים ובעלי מוגבלות (לראשונה בארץ),.
אך המעליות לא תחזקו והושבתו זמן קצר לאחר הקמתם.
עקב אי תחזוקה שוטפת סובל הגשר וסביבתו מהזנחה קשה, והם מסמלים יותר מכל את הבעיות הסביבתיות שנוצרו בשכונות הגובלות בכביש נתיבי איילון מאז סלילתו וקטיעת החיבור שהיה בעבר בין שכונות ג'סי כהן וקרית מיכה.
בשנת 2018 פורסם כי חברת נתיבי איילון תשפץ את המעליות שבגשר ותתקין עליו אמצעי בקרה מתקדמים, כחלק מהסכמה שגובשה עם עיריית חולון לפיה אחרי העבודות תועבר תחזוקת הגשר לאחריותה של עיריית חולון.
בתחילת שנת 2019 חברת נתיבי איילון פרסמה מכרז להתקנת מעליות חדשות בגשר.
המעליות החדשות יחוברו למוקד אבטחה ותותקן מצלמת אבטחה בכל אחת מהן, למניעת מעשי השחתה.
השקת המעליות החדשות מתוכננת לתחילת שנת 2020. כמו כן, במהלך הרבעון השני של 2019, עיריית חולון צפויה לשפץ את הגשר.
באוגוסט 2019, הודיעה חברת נתיבי איילון שאף חברה לא נגשה אל המכרז, ושהשיפוץ יבוצע ישירות על ידה.
בתאריך 30.8.21 עד 31.8.21 בוצעו השיפוצים בגשר שבמסגרתם העירייה פעלה לשיקום ויזואלי של הגשר, התקנת גופי תאורה, תיקון המדרגות ומחיקת הגרפיטי בגשר.
ביום 14.5.23 החלו עבודות לשיקום גשר התנאים.
העבודות יימשכו כשלושה חודשים, ללא הפרעה לתנועת הולכי הרגל בגשר.
גשר הרכבת מעל נחל יתלה הוא גשר במסילת ירושלים - גנות.
הגשר, המכונה גשר 8, שאורכו 150 מטרים, עובר מעל נחל יתלה.
הוא מתחיל בקצה המערבי של מנהרה 2 המובילה מכיוון עמק איילון ומסתיים בכניסה למנהרה 3. רכבות יכולות לנוע על הגשר במהירות של עד 160 קילומטר לשעה.
בשל הפגיעה האקולוגית והנופית בשמורת הטבע באזור הרי יהודה שבה זורם נחל יתלה, הציעו בשנת 2003 סביבתנים לסלול מנהרה ארוכה מתחת לנחל במקום להעביר גשר מעליו, אך ברכבת ישראל טענו כי הדבר יגרור מסילה תלולה באורח בלתי מעשי.
ב-2005 נבדקה שוב האפשרות לחפור מנהרה ארוכה מתחת לנחל, ורכבת ישראל הסכימה כי מדובר בחלופה בת-ביצוע, אך יקרה בכחצי מיליארד ש"ח.
כמו כן, העריכו ברכבת כי התכנון מחדש יעכב את מועד סיום העבודות בשנתיים.
בשנת 2008 התעצם הוויכוח בין הארגונים הירוקים לרכבת ישראל, וכל אחד מהצדדים גיבה את החלופה שהציע בחוות דעת של מומחה.
פרופסור אלפרד האק, מומחה בינלאומי למנהור, גויס לטובת הגופים הירוקים וקבע כי הפתרון הטוב ביותר לרכבת בירושלים הוא מנהרה ארוכה מתחת לנחל יתלה.
מנגד, רכבת ישראל גייסה לטובתה את פרופסור יוסי חצור מאוניברסיטת בן-גוריון, שקבע כי הסלע בתוואי המתוכנן הוא מהסוג הגרוע ביותר, ושההשקעה ההנדסית במנהרה ארוכה תהיה גדולה פי כמה מהתכנון המקורי.
מן הצד השני, הגופים הירוקים שללו את טענות חברת הרכבת, ולטענתם הם הפריכו את ההערכות בנוגע לעלות הנוספת של החלופה שהציעו, ובנוגע לכך שהיא תימשך זמן רב יותר.
מינהל התכנון מינה ועדה חיצונית בראשות פרופסור עזרא סדן, שתמליץ על אחת החלופות.
פרופסור סדן קבע שחלופת המנהור ישימה ככל הנראה מבחינה הנדסית, אך לחלופה זו אין תכנון הנדסי מוכן, להבדיל מחלופת חברת הרכבת, ולכן חלופה זו כרוכה בחוסר ודאות.
פרופסור סדן העדיף את חלופת רכבת ישראל מטעמי לוח הזמנים לביצוע, עלות הביצוע וטעמים אחרים.
גם לאחר שהוחלט להעדיף את התוכנית של רכבת ישראל על פני החלופה של הארגונים הירוקים, מועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע המשיכה להתנגד להמשך העבודות בקו ואף לא אישרה את בקשתה של רכבת ישראל לפרוץ כביש גישה לציוד מכני הנדסי דרך שמורת הטבע של נחל יתלה.
ב-4 באוגוסט 2009 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוואי הרכבת.
המועצה דחתה את החלופה שהציעה רשות הטבע והגנים והחליטה שלא להנמיך את מסילת הרכבת באזור נחל יתלה.
עם זאת, שונה התכנון של הגשר מעל הנחל, כך שהפגיעה בנוף תקטן.
במקום חמישה עמודים תומכים, נבנה עמוד מרכזי אחד שהוצב בתוך הנחל.
הגשר בוצע בין השנים 2013–2014 על ידי חברת שפיר-הנדסה, בשיטת היציקה המאוזנת כשכל צד נתמך על ניצב אחד בלבד.
גשר ווטרלו סרט מלודרמה אמריקאי משנת 1940 בכיכובם של ויוויאן לי ורוברט טיילור.
זה הסרט השני מתוך שלושה המבוססים על מחזה בשם זה מאת רוברט שרווד שהועלה בברודוויי ב-1930. הראשון היה גשר ווטרלו שהופק ב-1931 והשלישי היה גאבי (Gaby) שהופק ב-1956 בכיכובם של לסלי קארון וג'ון קר.
הסרט מ-1940 הוא המפורסם והמוצלח ביותר מבין השלושה.
זה היה הסרט הראשון של ויוויאן לי לאחר הצלחתה העולמית בסרט חלף עם הרוח ב-1939. הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר, בעד המוזיקה והצילום.
לי ביקשה לשחק מול לורנס אוליבייה שהיה אז בן זוגה אבל הבמאי העדיף את רוברט טיילור שהיה אז מפורסם יותר.
שניהם התייחסו לסרט זה כסרט האהוב ביותר עליהם מאלה שהשתתפו בהם.
הסרט הראשון מתרחש במלחמת העולם הראשונה, השני מתרחש גם הוא במלחמת העולם הראשונה ובפתיחת מלחמת העולם השנייה והשלישי, במלחמת העולם השנייה בלבד.
בסרט הראשון נהרגת הגיבורה בהפצצה, בשני היא מתאבדת ורק השלישי נגמר עם סיום טוב.
הסרט הראשון הופק לפני כניסת קוד הייז לפועל ב-1934 ולאחר מכן נגנז.
חברת מטרו גולדווין מאייר קנתה את הזכויות מסרטי יוניברסל.
המגע בין הגיבורים מסתכם בחיבוקים ונשיקות קצרות ושטחיות.
למרות שהם מאורסים הם ממשיכים לישון בחדרים נפרדים.
המילה זנות אינה מוזכרת ועבודתה של הגיבורה במקצוע העתיק ביותר מוצגת ברמזים בלבד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מוסע קולונל רוי קרונין (רוברט טיילור) לתחנת ווטרלו בדרכו לצרפת.
בדרך הוא מבקש מהנהג לעצור בגשר ווטרלו.
הוא יורד מהמכונית, שולף את קמע המזל שהוא המזכרת היחידה מארוסתו מיירה לסטר (ויוויאן לי) אותה הכיר במקום זה במלחמת העולם הראשונה ומביט בו.
עלילת הסרט נפתחת בהבזק לאחור.
במלחמת העולם הראשונה נפגש קפטן רוי קרונין מעל גשר ווטרלו עם קבוצת רקדניות בלט ובתוכן מיירה לסטר.
תוך ההפצצה הוא בורח אתה למחסה בתחנת ווטרלו, שם מתחילה האהבה בין שניהם.
היא אומרת לו שהיא רקדנית בלט בלהקה של מאדאם קירובה (מריה אוספנסקאיה) ושהיא ממהרת להופעה.
רוי מבטל פגישה בצבא ומגיעה להופעת הבלט.
מיירה רוקדת את אגם הברבורים ולפתע היא מבחינה לתדהמתה ברוי היושב בקהל.
לאחר ההופעה הוא שולח לה פתק ובו בקשה להיפגש אתה.
מאדאם קירובה הקשוחה מאתרת את הפתק ואוסרת עליה לצאת.
מיירה נפגשת בכל זאת עם רוי והם מבלים במועדון אור הנר (candlelight club) ורוקדים שם את ואלס הפרידה.
רוי מודיע לה שלמחרת הוא יוצא לצרפת.
הם נפרדים בחשש שלא ייפגשו עוד.
למחרת מגיע אליה רוי להפתעתה ואומר לה שיציאתו לצרפת נדחתה ושהחליט להינשא לה.
היא מסכימה והוא מקבל את הסכמת מפקדיו.
הכומר האמור לחתן אותם אומר שלפי ההוראות אין הוא יכול להשיא אותם לאחר שעה 15.00 ושעליהם לבוא למחרת.
מיירה חוזרת ללהקה ומספרת לחברותיה שהיא עומדת להינשא למחרת אולם בשיחת טלפון מודיע לה רוי כי יציאתו לצרפת הוקדמה וכי הוא יוצא מייד.
מיירה מגיעה ברגע האחרון לתחנת הרכבת ומנפנפת לרוי הנמצא ברכבת הנוסעת.
מאדאם קירובה מפטרת את מיירה וכשחברתה קיטי (וירג'יניה פילד) מוחה על כך היא מפטרת גם אותה.
הן שוכרות חדר אך אינן משיגות עבודה וכספן אוזל.
מיירה ממתינה בבית קפה לפגישה עם אמו של רוי, ליידי מרגרט קרונין (לוסיל ווטסון) המגיעה מסקוטלנד לפגוש את כלתה לעתיד.
בבית הקפה מעיינת מויירה בעיתון ומגלה לחרדתה שרוי נמצא ברשימת הקצינים שנהרגו.
היא לוגמת כוס יין גדולה ומתנהגת מוזר לפני אמו של רוי הממהרת לעזוב את המקום עם רושם קשה על כלתה לעתיד.
מיירה חוזרת לחדרה ומגלה עם הזמן שחברתה קיטי עוסקת בזנות כדי לקיים את שתיהן.
מחוסר ברירה מתחילה גם מיירה לעסוק בזנות, שנה עוברת.
בעמדה בתחנת ווטרלו בחיפוש לקוחות היא מזהה לפתע את רוי צועד אליה בתוך קבוצת חיילים.
רוי מבחין בה, רץ לקראתה ושניהם מתחבקים.
הוא אומר לה כי נפצע קשה, איבד את הדיסקית שלו והיה במחנה שבויים בגרמניה שממנו ברח לשווייץ.
הוא אומר לה שמעתה לא יעזוב אותה לעולמים אבל מיירה מאופקת ברגשותיה בגלל עברה כזונה וחוששת לגלות זאת לרוי.
רוי לוקח אותה לאחוזת משפחתו בסקוטלנד ומארגן לכבודה נשף גדול.
היא מתרצה עם אמו ונפגשת עם דודו הדוכס (צ'ארלס אוברי סמית') שמתרשם שהיא מתאימה למשפחה למרות שהיא רקדנית בלט.
לאחר זאת מרגישה מיירה שאינה יכולה להמיט בושה על המשפחה.
היא מספרת לאמו של רוי על הקורות אותה, מודיעה על רצונה לעזוב ומבקשת ממנה לא לגלות לרוי את הסיבה.
למחרת מוצא רוי את מכתבה של מיירה המודיעה על עזיבתה ללא סיבה.
הוא נוסע לדירתה בלונדון ופוגש את קיטי.
הם מתחילים לחפש את מיירה בכל מיני מקומות מפוקפקים ורק אז מתחוור לרוי מה היה עיסוקה של מיירה.
בינתיים מגיעה מיירה המיואשת לגשר ווטרלו ומפילה את עצמה לפני משאית.
הסרט חוזר לקולונל רוי קרונין המתבונן בקמע המזל, חוזר למכונית
גשר ז'יבופיסני הוא גשר מעוגן כבלים הגבוה ביותר באירופה.
הגשר חוצה את נהר מוסקבה במערב מוסקבה.
הגשר נפתח ב-27 בדצמבר 2007 וקיבל את שמו מרחוב ז'יבופיסני הסמוך.
המורכבות של הפרויקט הייתה בכך שבשני צדי נתיבי המים יש אזור טבע מוגן שבו הבנייה אסורה כתוצאה מכך הוצגה גרסה של הגשר, אשר אינו חוצה את נהר מוסקבה אלא נמתח לאורכו.
הקישוט המרכזי של הגשר היא קפסולת תליון זכוכית במשקל 1000 טון ואורך של 33 מטר.
בתוך הקפסולה הייתה אמורה להיפתח מסעדה אבל הרעיון ננטש והוחלט להציב שם משרד רישום.
גשר הרכבת מעל נחל פטיש הוא גשר רכבת שהוקם על ידי העות'מאנים מעל ערוץ נחל פטיש בזמן מלחמת העולם הראשונה כחלק ממסילת הברזל מנחל שורק לקוסיימה.
הגשר נמצא בסמוך לכביש 25 בין צומת הנשיא לשדה תימן, כשלושה וחצי קילומטר דרומית לצומת הנשיא.
במשך שנים רבות עבר מעל הגשר כביש עזה-באר שבע וכביש תל אביב-באר שבע.
כיום הכביש עובר על גשר חדיש ורחב שנבנה בסמוך.
על הגשר עצמו עובר צינור להולכת מים.
הגשר בנוי מאבנים מסותתות והוא מורכב מארבעה עמודים שנושאים חמש קשתות.
ניתן להבחין שהעמוד המרכזי ושתי הקשתות הנשענות עליו נבנו בתקופה יותר מאוחרת.
בעבר נקרא קטע הנחל מעליו עובר הגשר ואדי זומלי (Wadi Zumeili) והגשר נקרא הגשר מעל נחל זומלי.
במקורות אחרים מתייחסים לגשר כגשר מעל נחל מוילח.
כמו כן, כונה הגשר "גשר 98", על שם מספר אבן הדרך שהייתה בסמוך לו, ו"גשר אבראהים" או אברהם על שם אבראהים אבו ארגייג, ראש השבט הבדוי אבו רקיק, בזמן בניית הגשר.
במסגרת המאמץ המלחמתי של הצבא העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה.
נבנו בארץ ישראל מספר מסילות ברזל בהובלת המהנדס הגרמני היינריך מייסנר.
מתוך כוונה להקים מסילה שתגיע לקרבת תעלת סואץ נבנתה בשנת 1915 מסילה מנחל שורק (ואדי צרר) לבאר שבע שעברה דרך משמר הנגב של ימינו.
הגשר הוקם בקטע המסילה בין משמר הנגב לבאר שבע כדי לגשר על ערוץ ואדי זומלי (כיום נקרא נחל פטיש).
המסילה שנבנתה מעל הגשר הייתה מסילה צרה ברוחב 105 ס"מ כפי שהיה מקובל באימפריה העות'מאנית.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים והקמת שלטון המנדט לא מצאו שלטונות המנדט שימוש למסילות הצבאיות הצרות שהקימו העותמאנים והן פורקו.
לאחר פרוק מסילת הברזל שעברה על הגשר, החלה לעבור עליו הדרך בין עזה לבאר שבע.
בשנת 1938 נסללה הדרך בין עזה לבאר שבע וצופתה אספלט.
גם הדרך החדשה שנסללה עברה מעל גשר הרכבת העות'מאני.
במאי 1948, לאחר פלישת הצבא המצרי לארץ ישראל והשתלטותו על באר שבע, פוצץ הגשר על ידי ההגנה, כדי להקשות את תנועת הצבא המצרי לתוך שטח המדינה היהודית.
בפיצוץ נהרס העמוד המרכזי בגשר ושתי הקשתות שנשענו עליו.
לאחר כיבוש באר שבע בידי צה"ל באוקטובר 1948 החזיר חיל ההנדסה את הגשר לשימוש על ידי הקמת גשר ביילי מעל החלק ההרוס של הגשר.
עם סיום המלחמה פנה צה"ל למע"צ שהיה אז חלק ממשרד העבודה בדרישה להקים מחדש את הגשרים שנהרסו במלחמה והוחלפו על ידי צה"ל בגשרי ביילי.
וזאת מפני שצה"ל רצה להחזיר את הגשרים למחסני הצבא וכמו כן לאפשר תנועה דו סיטרית כדי לאפשר את ניידות כוחות הצבא במקרה של מלחמה.
הצבא העביר למע"צ רשימת גשרים לתיקון ביניהם גשר הרכבת מעל ואדי זומלי.
בשנת 1951 שוקם הגשר על ידי מע"צ על ידי בניה מחדש של העמוד החסר ושתי הקשתות שהתמוטטו.
בשנות ה-90 של המאה העשרים שופץ והורחב כביש 25. תחילה נעקף הגשר על ידי גשר אירי בדרך שממנה יוצא היום הכביש לאתר הפסולת דודאים, ולאחר מספר שנים נחנך גשר חדש שנבנה מזרחית לגשר הקיים.
כיום חברת מקורות משתמשת בגשר כדי להעביר קו מים מעל הנחל.
גשר השטן הוא מונח המתייחס למספר רב של גשרים עתיקי-יומין, הממוקמים בעיקר באירופה.
רוב גשרי הקשתות הללו עשויים מסלעים או לבנים ומייצגים הישגים טכנולוגיים חשובים בארכיטקטורה של זמנים קדומים.
עקב העיצוב הבלתי רגיל שלהם, גשרים אלה היו למוקדי משיכה ונכללו בסיפורים בתקופה הקלאסית וימי הביניים.
לכל אחד מאותם גשרי שטן קיים מיתוס או מעשייה הקשורים לשטן, בהתאם לאמונה הרווחת באותו אזור.
כמה מהסיפורים מספרים שהשטן עצמו הוא בונה הגשרים, וזאת מאחר שקיומו מלכתחילה ויכולת עמידותו לאורך השנים אינם מבוססים ולמעשה בלתי אפשריים.
אחרים מייחסים לידע לבניית הגשרים כמתנה שניתנה מהשטן לאנושות כחלק מעסקה שערך עם האוכלוסייה המקומית, לרוב תמורת נשמותיהם.
הגשרים המתוארים כגשרי השטן הם רבים מספור עד שהאגדות המספרות עליהם נכללות בקטגוריה מיוחדת לפולקלור בשיטת ארנה-תומפסון לסיווג אגדות עמים (מספר 1191).
כמה אגדות כוללות אלמנטים מקטגוריית הפולקלור המקומי, כמו לרמות את השטן (מספר 1196), החוזה עם השטן (מספר 756B) ואגדת הבונה הראשי.
גרסה אחת של סיפור המעשייה מציגה את בונה הגשר ואת השטן כיריבים.
הדבר משקף את העובדה שלעיתים - כמו במקרה של גשר השטן שבמעבר סנקט גוטהארד - גשרים אלה נבנו בתנאים כל כך מאתגרים עד שהשלמתו של הגשר הצריכה את ביצועו של מעשה הירואי מצידם של בוני הגשרים ושל הקומונה כדי להבטיח את מצבו האגדי של הגשר.
גרסאות אחרות של האגדה מציגות אישה זקנה או רועה עדר פשוט אשר עורכים עסקה עם השטן.
בגרסה זו, השטן מסכים לבנות את הגשר, ובתמורה הוא יקבל את הנשמה הראשונה אשר תחצה אותו.
אחרי שבנה את הגשר (לרוב במהלך הלילה), השטן מרומה בידי יריבו: לדוגמה, על ידי זריקת כיכר לחם כדי לפתות כלב שיחצה את הגשר, והוא נראה לאחרונה כשהוא מעמיק לתוך המים ושלום שורר בקומונה המקומית.
במקרה של גשר האבן מרגנסבורג, האגדה מספרת על כך שהשטן עזר בתחרות בין בוני הגשר לבין הקתדרלה בזמן בנייתה המחודשת.
נאמר כי מהמורה קטנה במרכזו של הגשר נוצרה כתוצאה מכך שהשטן זינק בזעמו על כך שרומה מלקבל את הפרס.
באגדת גשר השטן שסמוך לשפך בנהר אלבה שבהמבורג, נגר ערך עסקה עם השטן והבטיח לו את הנשמה הראשונה אשר תחצה את הגשר.
ביום ההכתרה כאשר הכומר ויועץ המחוז חככו בדעתם מי יחצה ראשון את הגשר, ארנב חצה אותו והשטן המאוכזב נעלם.
במקום ניצב פסל המתייחס לאגדה זו.
האגדה של פונטה דלה מדלנה שבעיירת בורגו א-מוזנו בנפת לוקה מספרת על קדוש מקומי (ברוב המקרים מדובר ביוליאנוס ממסדר ההוספיטלרים) שערך עסקה עם השטן.
ביום ההתחשבנות, הקדוש העלה באש כלב או חזיר שחצה את הגשר ורימה את השטן.
בקומונת סנס שבמחוז יון בחבל בורגון-פראנש-קונטה, אגדה מהמאה ה-13 מספרת על ארכיטקט שמכר את נשמתו לשטן ואז התחרט על כך.
מונסיניור לה קורה הבריח את השטן משם בעזרת מים קדושים ונוסחה לגירוש שדים שהחלה במילים "ודה רטרו שטנה", עליהן ביקש מהחוטא לחזור.
אמרת הנוסחה עוצבה לעיתים אל תוך מדליה דתית על-שם בנדיקטוס מנורסיה.
מרבית הגשרים אשר קיבלו את הכינוי "גשר השטן" הם יוצאי דופן, לרוב עקב התגברות על קשיים טכנולוגיים לצורך בנייתם אך גם בשל עידון אסתטי או חשיבות אסטרטגית לקומונה המקומית.
גשר השטן - סדונה, אריזונה (אף על פי שמדובר בגשר שנבנה באופן טבעי ואינו סלעי).
ראקוצברוק - אזליה ורודנדון פארק קרומלאו, סקסוניה.
גשר השטן - קירקבי לונסדייל, קאמבריה.
גשר השטן - חוות הוראס, קהילה דתית פנינגטון, קאמבריה.
גשר השטן - וסטון, צפון סאמרסט.
גשר השטן - פארק וסטון, סטפורדשייר.
פואנטה דל דיאבלו - קואטו, קנטבריה.
פונט דל דיאבלה - מרטורל, קטלוניה.
קיימים 49 גשרי שטן בצרפת, ביניהם:
פונט דו דיאבל - אניין, מחוז ארו, לנגדוק-רוסיון.
פונט דו דיאבל בקומונה וילהמיין, ל'ארגנטיר, לנגדוק-רוסיון.
פונט דו דיאבל בעיירה בושאנסי.
פונט דו דיאבל בעיירה סרה.
פונט דו דיאבל בעיירה פואה שבמחוז ארייז'.
פונט דו דיאבל בעיירה קאור שבמחוז לוט.
פונט דו דיאבל בעיירה סנס שבמחוז יון.
צ'רטוב מוסט - כביש עוקף למנהרת סוורומויסקי, בוריאטיה.
גשר השטן - אנטיגואה, הקריביים.
אלן סקוק - רקה, מקדוניה הצפונית.
דיאבולסקי מוסט - ליד ארדינו, בולגריה.
מוארה דרקולוי - קמפולונג מולדובנסק, רומניה.
פואנטה דל דיאבלו - בינאנגונן, הפיליפינים.
פואנטה לה נוריה - בואנוס איירס, ארגנטינה.
גשר זיגזג הוא גשר להולכי רגל המורכב מכמה מקטעים, שכל אחד מהם מוצב בזווית כלשהי ביחס למקטעים הצמודים אליו, ולרוב עם פניות לסירוגין ימינה ושמאלה.
מבנה הזיג-זג מגביר את היציבות, וכן משמש כאמצעי לעיצוב נוף בחצותו בריכות נוי.
גשרי זיגזג בנויים בדרך כלל מקורות עץ או מלוחות אבן.
גשרי זיגזג משולבים לעיתים קרובות בגנים סיניים, יפניים, ובגני זן.
בגנים הסיניים יהיה זה בדרך כלל גשר תשע פניות מסורתי.
כיום משולבים גשרי זיגזג בגנים מודרניים, בפארקים עירוניים ציבוריים ובגנים בוטניים.
לגשר זיגזג יש יתרון יציבות בחצייה של קרקע בוצית או ביצה: בעוד שגשר ישר עלול לנטות עקב תנועה של העמודים בבוץ הרך או במקרה של קורות עץ המונחות על פני מים, בגשר הזיגזג כל קטע של הגשר תומך הדדית באחר מפני פיתול והתהפכות.
מבחינה פילוסופית, המטרה בשימוש בגשר כזה, שנבנה על פי פילוסופיית הזן ותורותיו, היא למקד את הקשב של ההולך למקום ולזמן – "להיות כאן, עכשיו".
מכיוון שלעיתים אין לגשר מעקות, בהחלט ייתכן שהולך לא קשוב ייפול אל המים.
הזג-זג של שבילים וגשרים פועל גם לפי עיקרון הפנג שווי.
גשר הרכבת המחבר (הדרומי) (בהונגרית: Összekötő vasúti híd; באנגלית: Southern Connective Railway Bridge) הוא אחד מגשרי הרכבת של בודפשט על נהר הדנובה.
זהו חיבור הרכבת החשוב והעמוס ביותר של הונגריה על נהר הדנובה, עליו זורם רוב תנועת הרכבות במדינה.
הגשר ממוקם ישירות ליד גשר ראקוצי, בצד הדרומי שלו.
הגשר הראשון מסוג זה נפתח לתנועה בשנת 1877 בין תחנות פרנצווארוש לבין קלנפלד לאחר בניית סכר קופשי (דרומית לגשר).
תנועת הרכבות הגוברת החלישה במהירות את הגשר הדו-מסילתי, שנבנה מחומר באיכות ירודה ולכן הוחלף הגשר בחדש ב-1913. גשר זה נהרס על ידי הגרמנים הנסוגים במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, ב-1946, הוקם גשר חד-מסלולי, קבוע למחצה, מה שנקרא אז גשר "K" ולבסוף, בשנים 1948 ו-1953, הושלמו מבני הגשר הקבוע עם שתי המסילות.
הגשר הוא באורך 393 מטר אורך מעל אפיק הנהר וכולו 477 מ' אורך.
המהירות המרבית המותרת של רכבות על הגשר הייתה אז 40 קמ"ש בצד הצפוני ו-60 קמ"ש בצד הדרומי.
בנייתו של מבנה הגשר הרביעי החלה בשנת 2020, ונמסר באפריל 2021, לאחר מכן החלה הריסת החלק האמצעי הקודם ולאחריו הריסת החלק הדרומי.
הגשר החדש פעיל משנת 2022. מאז הבנייה מחדש המהירות המותרת בגשר: 80 קמ"ש.
תחנות הרכבת של חברות הרכבת העצמאיות השונות לא היו מחוברות ביניהן במסילות ולא הייתה לכך דרישה מהחברות.
קווי הרכבת המקשרים שנבנו על הגדה הימנית והשמאלית של הדנובה והפעלתה של מסילת רכבת מקשרת על גשר הדנובה נבדקה כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. מנהלת ארכיטקטורת הרכבות של הרכבות המלכותיות ההונגריות הופקדה על פיתוח התוכניות של מסילת הברזל המחברת והגשר.
לארבע גרסאות העיצוב שנוצרו בין השנים 1868–1869 היו ארבעה פתחים, ולפיהם נדרש גשר מבנה ברזל של 94–116 מ' רוחב.
כתוצאה מההסדר משפטי הואצו המשימות הקשורות להקמת הגשר.
באוגוסט 1872, הושלמו התוכניות המקדימות של גשר הרכבת והמכרז לבניית הגשר פורסם עם תאריך יעד של 25 בספטמבר.
למכרז התקבלו חמש הצעות, ולאחר הערכה התקבלה הצעתה של חברת Filleul-Brohy הצרפתית בדצמבר 1872. לאחר מכן הצטרפה לחברה זו חברה הצרפתית נוספת.
החוזה לבניית גשר הרכבת נחתם בשנת 1873.
לאחרה חתימה עם הקבלן שינתה חברת הקבלן הצרפתית את תוכניות הגשר מטעמי חיסכון בחומרים.
התוכניות הסופיות היו אפוא 9.8 מ' גובה ראשי, מרכב תחתון, תומכי גשר ועמוד גשר מרכזי.
בעת תכנון ממדי מבנה הגשר נלקחו בחשבון עומס קטר של 12.25 טון, עומס קרון עזר של 10.0 טון ועומס קרון משא של 8.5 טון.
עבודות הבנייה על הגשר החלו ב-29 בספטמבר 1873. למרות שיטפונות ובעיות בהובלת אבנים, הרציפים ותשתיות אחרות, הושלמו העבודות עד אוגוסט 1875.
חומרי הברזל למבנה הגשר יוצרו בסדנאות עבודות ברזל צרפתיות ובלגיות, מבנה הברזל המרותך יוצר במפעל בפריז בגודל המתאים להובלה.
ההרכבה במקום של מבני הברזל החלה כבר במאי 1875, וההתקנה החלה בגובה מלא על עמודי הגדה השמאלית.
בפתחים בגדה הימנית עבדו בשיטה אחרת, רק החגורה התחתונה הורכבה ונקשרה על משטח העבודה, לאחר מכן הותאמו העמודים והורכבה החגורה העליונה.
מבנה הגשר הושלם עד סוף ספטמבר 1875, וניתן היה להתחיל בצביעת המבנה, הנחת המסילות וסלילת שביל הולכי הרגל.
ניסוי עומס הגשר התרחש בינואר 1876, ללא קטרים וקרונות משא מאחר שבניית מסילת הרכבת התעכבה.
הגשר נפתח לתנועה ב-23 באוקטובר, כגשר השלישי של בודפשט אחרי גשר השלשלאות וגשר מרגיט.
העיכוב נגרם עקב תקנות שונות ותקנות בטיחות רכבות של חברות הרכבת, שעד אז פעלו רק בקווים משלהן, וכן ליקויים בהיבטים משפטיים.
עם התפתחות מסילות הברזל ורשת הרכבות נוצר צורך בהובלת סחורות רבות יותר, דבר שהצריך עליה מתמשכת בעומס הסרנים, ולכן חיזוק נוסף או בנייה מחדש של גשרי הרכבת הפך לבלתי נמנע.
גם מבנה גשר הרכבת המחבר נזקק לחיזוק, אך במהלך העבודות בין השנים 1897 ל-1899 נמצא כי חומר הברזל לא חזק דיו.
הדגימות שנלקחו ממבנה הברזל עברו בדיקת מתיחה, והתברר שהחלודה המתקדמת נגרמה לא רק בגלל חוסר זהירות של ציפוי הבסיס, אלא גם מהאיכות ההטרוגנית של הברזל.
מהסיבות הנ"ל הוחלט להחליף את כל מבנה הגשר, אולם ניתן היה להשיג זאת רק תוך שמירה רציפה של תנועת הרכבות על כן מבנה הגשר החדש נבנה בצמוד לזה הישן.
במהלך מלחמת העולם השנייה גשר הרכבת ניזוק קלות בשתי התקפות אוויריות, אך הוא תוקן בשתי הפעמים.
אובדן הגשר לחלוטין נגרם על ידי הכוחות הגרמנים הנסוגים.
הוא פוצץ על ידי הוורמכט הנסוג ב-31 בדצמבר 1944. מטעני הנפץ הונחו באמצע פתחי הגשר, כך שהמבנה כולו נפל לתוך הדנובה.
כמו כן הונחו חומרי נפץ ליד ראשי הגשרים והעמודים, ראשי הגשרים התפוצצו לחלוטין מעוצמת הפיצוץ, העמודים נפגעו רק בחלקים שמעל המים.
לצורך הבנייה מחדש השלימה קבוצת העבודה, שהורכבה מחברות לבניית גשרים, את שיקום החלק הדרומי של הגשר והמזחים עד 1947. בינתיים, הוכן גם התכנון של מבנה הגשר החדש, שעדיין נמצא בשימוש היום.
במשך עשרות שנים נראו חלקי התשתית המוגבהים של גשר K לשעבר (גשר זמני שהוקם על ידי הצבא האדום ב-1945) בצד הצפוני של העמודים, אשר – עבור המסילה השלישית המתוכננת – סיפקו מקום לגשר חדש.
הקמת הגשר החדש הוכרזה בשנת 2019, לאחר מסירתו הוחלפו בזה אחר זה שני מבני הגשר הישנים.
(בקשר לכך הופיע גם השם "המסילה המעגלית הדרומית"), מסילת החיבור של תחנות הרכבת של בודפשט מעולם לא נקראה בשם זה קודם לכן.
ב-3 באוגוסט 2022 הושלמו שלושת מבני הגשר החדשים שנשענו על מזחים מחוזקים, ועליהם מבני מסילת הרכבת.
עד להרחבת המסילה המעגלית הדרומית (כלומר עד להקמת המסילה השלישית המתוכננת).
גשר הרכבת המחבר (הצפוני) בשמה הרשמי גשר הרכבת אויפשט (בהונגרית: Újpesti vasúti híd; ובשם הנפוץ: Északi összekötő vasúti híd) הוא אחד מגשרי הרכבת בבודפשט על נהר הדנובה, שחוצה גם את האי נפסיגט.
בנוסף לתנועה של קו הרכבת בודפשט–אסטרגום הוא משרת גם תנועת הולכי רגל ואופניים.
בצד של בודה, קטע הרכבת המתחבר לגשר עובר דרך רובע 3 באזור אקווינקום, ובצד של פשט, עובר ברבעים 4 ו-13 ומגיע לתחנת המטרו קו M3. מצפון לגשר נמצא גשר מגיירי, מדרום גשר ארפאד.
גשר הרכבת שופץ בשנת 2008, במהלכו הוחלף כל מבנה הפלדה מעל השלוחה הראשית של הדנובה, וחוזקו העמודים.
מאז הבנייה מחדש (שיפוץ), המהירות המותרת לרכבות על גשר: 80 קמ"ש.
בצד של פשט ישנם מספר גשרים כהמשך לגשר:
(אין להתבבלבל להלן ביו רחוב ואצי (Váci utca) שהוא מדרחוב במרכז בודפשט לבין דרך ואצי (Váci út) שהוא כביש, שמתוך העיר מוביל צפונה לעיר ואץ).
גשר מדרכה בדרך ואצי (Váci út)
גשר המפרץ (Öbölági híd) (מעל מפרץ אויפשט / נמל החורף)
הרעיון לבניית הגשר עלה לראשונה ב-1892, במהלך תכנון קו הרכבת לאסטרגום, כדי ליצור קשר עם הגדה השמאלית של הבירה.
הבעלים של קו הרכבת, החברה האיטלקית Fratelli Marsiglia et Co., החליטה לבנות לשם כך את גשר הדנובה החד-מסילתי בין אובודה לבין אויפשט, ובשנת 1894 התחילה בבניה החברה האיטלקית Societa Nazionale delle Ufficine di Savigliane.
היזם האיטלקי הזמין את ייצור מבנה הברזל במפעל המכונות של רכבת המדינה ההונגרית (שמה היום רכבות הונגריה (מ.א.ב)).
הגשר נמסר לתעבורה ב-3 בנובמבר 1896. התנועה גדלה במהירות, נאלצו מספר פעמים לחזק את המבנה עקב העומס שהלך וגבר, אך לאחר מכן הגשר מילא את ייעודו עד אוגוסט 1944.
הגשר נפגע מכמה התקפות אוויר כבדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכוחות הגרמניים הנסוגים בסוף 1944 הנחיתו את מכת המוות על הגשר.
הכוחות הגרמניים הנסוגים פוצצו את הגשר ביום חג המולד 1944.
בשנת 1945 בנה הצבא בסובייטי גשר פונטון זמני.
במהלך שנות השיקום נסעו רכבות נוסעים מאסטרגום לתחנת הרכבת צ'אסארפירדה (Császárfürdő) (בדרך על שם לאו פרנקל).
משנת 1950 רכבות משא הוסטו לגשר ארפאד כפתרון חירום.
חילוץ שברי גשר מתחת למפלס מימי הדנובה וכן ניטרול והוצאת פצצות של חצי טון 500 שלא התפוצצו לקח שנים ולא הושלם עד היום.
גם שיקום המזח המפוצץ וראש הגשר, שהחל בסתיו 1953, לווה בקשיים רבים.
למרות המצב הכלכלי הגרוע, בניית מבנה הברזל יכלה להתחיל בגלל שיקום ובניית גשר הרכבת המחבר (הדרומי) כיוון שפירקו את חלקי הגשר הזמני שהיה שם, גשר "K", והאלמנטים שלו הותקנו בגשר הצפוני.
העבודה הסתבכה עוד יותר ב-1954 בשל שיטפון הדנובה הגדול ששטף את מפעל הרכבת הגשר במקום, ושכבת חלודה ובוץ הופיעה על חומרי הגשר.
הגשר שנבנה מחדש הושלם ב-1955.
החומר שלו היה בחלקו המבנה המפורק של גשר הרכבת המחבר (הדרומי) (הגשר שהיה זמני), ובחלקו אלמנטים שיוצרו לשם כך.
עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21, רכבות נגררו על ידי קטר על גשר ב-10 קמ"ש ורכבות ממונעות נסעו במהירות מותרת של 30 קמ"ש.
שיפוץ מבנה הפלדה לא היה כדאי ולכן הוא הוחלף בשלמותו בקיץ 2008, בנוסף לשיפוץ העמודים שביל הולכי הרגל תוכנן להיסגר בין ה-19 באפריל לבין 10 בנובמבר, אך הדבר התעכב משמעותית.
המדרכה ושביל האופניים נפתחו לבסוף רק ב-30 במאי 2009. הגשר נסגר לחלוטין לבנייה בין 21 ביוני לבין 21 בספטמבר 2008.
בצד הדרומי של הגשר יש שביל להולכי רגל, ובצד הצפוני יש שביל אופניים.
קווי ההולכה החשמליים המחוברים לשני צידי הגשר הישן הוסתרו מתחת למדרכה.
הגשר החדש חסר קישוט לחלוטין ונצבע בירוק.
מסילת הרכבת על הגשר חושמלה יחד עם קטעים נוספים של קו אסטרגום, התנועה החלה בקו החשמלי בשנת 2018.
גשר השמורות הוא גשר להולכי רגל ורוכבי אופניים בנתניה, המחבר בין שתי שמורות הטבע העירוניות: שמורת האירוסים ואגם החורף.
הגשר תוכנן על ידי אדריכל צבי מוססקו ועל ידי מהנדסי הקונסטרוקציה ממשרד "רוקח אשכנזי מהנדסים".
בניית הגשר החלה בשנת 2015 והסתיימה בשנת 2018. עלות הפרויקט כ-20 מיליון ש"ח.
הגשר עשוי פלדה, אורך הגשר 90 מטר ורוחבו כ-8 מטר, משקלו 300 טון.
רמפות הגישה לגשר הוקמו תוך שמירה על החי והצומח בסביבה.
גשר וורדס איילנד , הידוע גם בשם "גשר רחוב 103 להולכי רגל ", הוא גשר שחוצה את נהר הארלם בין האי מנהטן לוורדס איילנד ברובע מנהטן של העיר ניו יורק.
הגשר מחולק לשלושה חלקים: החלק האמצעי הוא גשר הרמה אנכי בעל שנים עשר טפחים המורכבים ממגדלי פלדה וקורות, וכשהוא מורם, הוא מאפשר תנועה של כלי שיט.
שני החלקים האחרים: המערבי והמזרחי, הם קבועים.
הגשר נושא תנועת הולכי רגל ואופניים בלבד.
בצד מנהטן של הנהר, הגשר ממוקם ברחוב 103 מזרח, בין יציאות 14 ו-15 של FDR Drive .
הגשר נגיש מאיסט ריבר גרינווי וממעבר עילי להולכי רגל מעל ל-FDR Drive למתחם הדירות East River Houses במזרח הארלם.
הגשר מתחבר לפינה הדרום-מערבית של האי וורדס ומספק גישה למגרשי המשחקים הרבים ולחוף הים הנופי של הפארקים רנדל'ס איילנד והאי וורדס.
גשר האי וורדס פתוח להולכי רגל ורוכבי אופניים 24 שעות ביממה, כל השנה.
לפני שיפוץ 2010–2012, הגשר היה זמין לשימוש רק מאפריל עד אוקטובר במהלך היום.
למעשה, זהו הגשר האחרון מעל נהר ההארלם, אותו ייפגשו כלי שיט ששטים מנהר ההדסון לעבר האיסט ריבר, או הגשר הראשון שיפגשו אלה שעושים את דרכם בכיוון ההפוך – מהאיסט ריבר לנהר ההדסון.
הגשר הידוע הראשון לאי וורדס היה גשר עץ בין רחוב 114 מזרח במנהטן, לפינה הצפון מערבית של האי.
הגשר נבנה בשנת 1807 כדי לשרת עסק כותנה בניהולם של פיליפ מילדולאר וברתולומיאו וורד ונמשך עד 1821, אז נהרס בסערה.
גשר האי וורדס נפתח להולכי רגל ב-18 במאי 1951 והושלם בעלות של 2.1 מיליון דולר.
הגשר נפתח לאופניים רק בשנת 1967. אף על פי שהגשר נצבע במקור בצבעים אדום, צהוב וכחול, הוא נצבע מחדש ב-1986 בכחול ספיר וירוק אזמרגד.
גשר האי וורדס עבר שחזור של 15 מיליון דולר בין השנים 2010 ו-2012, שכלל החלפת סיפון השביל, מבני פלדה ומערכות בקרה חשמליות ומכניות.
הוא נפתח מחדש ביוני 2012, כאשר פרויקט השיפוץ עלה 16.8 מיליון דולר.
הגשר ניפתח לתנועת כלי שיט בתנאי שהודעה מוקדמת של ארבע שעות לפחות תתקבל בחדר הרדיו של ניו יורק (הקו החם) New York City Highway Radio.
הגשר לא נפתח למעבר תנועת כלי שיט מ-6 בבוקר עד 9 בבוקר, ומשעה 17:00. עד 19:00, בימי שני עד שישי, למעט חגים פדרליים.
לוחות הזמנים של הגשר כפופים לשינויים זמניים עקב תיקונים, תחזוקה, אירועים וכיוצא בזה.
גובה מקסימלי למעבר 16.6 מ', רוחב מקסימלי למעבר 90.9 מ'.
גשר וושינגטון הוא גשר קשתות פלדה באורך 724 מטר מעל נהר הארלם בעיר ניו יורק בין הרבעים של מנהטן והברונקס.
המעבר, שנפתח בשנת 1888, מחבר בין רחוב 181 ושדרת אמסטרדם בוושינגטון הייטס, מנהטן, עם שדרת האוניברסיטה במוריס הייטס , ברונקס.
הוא נושא שישה נתיבי תנועה, כמו גם מדרכות משני הצדדים.
רמפות משני קצות הגשר מתחברות לכביש הבין מדינתי 95 ולכביש המהיר "חוצה ברונקס" .
הגשר כולל קשתות פלדה עם שתי קשתות ראשיות של 160 מטר כל אחת, שאליהן מגיעות רמפות ויאדוקט.
הגשר מופעל ומתוחזק על ידי משרד התחבורה של העיר ניו יורק .
בעבר הגשר נשא את כביש מס' 1 של ארצות הברית, שמאז 1963 עובר מעל גשר אלכסנדר המילטון.
גשר וושינגטון מוגדר כציון דרך של העיר על ידי הוועדה לשימור נקודות ציון של העיר ניו יורק , והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
עבודת הבנייה על הגשר החלה ביולי 1886. הולכי רגל עם אישורי כניסה יכלו להשתמש בגשר עד דצמבר 1888, וגשר וושינגטון שימש לנסיעות רגילות עד השנה שלאחריה, אם כי טקס הפתיחה הרשמי מעולם לא התקיים.
עם השלמתו של גשר וושינגטון, הוא זכה לשבחים רבים כהישג אדריכלי של העיר ניו יורק .
לאחר שב-1931 הושלמה בניית גשר ג'ורג' וושינגטון מעל לנהר ההדסון, המתחבר לניו ג'רזי במערב, המעבר מעל נהר הארלם שימש כמחבר לתנועה בין ניו ג'רזי לברונקס.
גשר אלכסנדר המילטון הושלם ב-1963, והסיט את התנועה מגשר וושינגטון.
לאחר תקופה של הידרדרות, גשר וושינגטון עבר שיקום מ-1989 עד 1993.
עם השלמת גשר וושינגטון הוא זכה לשבחים רבים כהישג אדריכלי של העיר ניו יורק.
כתב העת סיינטיפיק אמריקן, והעיתונים קוסמופוליטן וניו יורק סאן כינו את הגשר כ"קישוט" ו"תכשיט", ו"יצירה נהדרת הראויה לעיר".
מבקר האדריכלות מונטגומרי סקיילר אפיין בשנת 1900 את הגשר כ"עבודה ראויה להערצה ומופת", אף על פי שהייתה לו דאגה מינורית לגבי גישות הבנייה, שאותן כינה "פחות מספקות מבחינה אדריכלית מחוסר הֶדְגש".
סקיילר כתב לאחר מכן שאף על פי שהקשת שונתה כך שתֵרָאֵה כאילו מדובר בעיצוב קונבנציונלי, "אין גם שאלה לגבי האטרקטיביות של וושינגטון ושל הגשר הגבוה הישן".
הצייר ארנסט לואסון תיאר את הגשר כנושא העיקרי של ציורו משנת 1913 ליל האביב.
גשר השדרה השלישית הוא גשר נפתח מסתובב המוביל תנועת כבישים דרום מערבה (לכיוון מנהטן בלבד) לשדרה השלישית מעל ה-הארלם ריבר, ומחבר את הרבעים של מנהטן והברונקס בניו יורק.
בעבר הוא נשא דרומה את כביש 1A של מדינת ניו יורק.
בצד מנהטן, הגשר מעביר את התנועה לשלושה צירי תנועה: לרחוב 128 מזרח; למפגש רחוב 129 מזרח עם שדרת לקסינגטון; ול-הארלם ריבר דרייב שממשיך הלאה דרומה כ-FDR דרייב במנהטן .
הגשר היה בעבר דו-כיווני, אך הוסב לפעולה חד-כיוונית דרום מערבה ב-5 באוגוסט 1941, באותו יום שבו גשר שדרת וויליס הוסב באופן דומה לכיוון צפון מזרח.
ב-1955 הוסר ונמכר הגשר הרב-מסבכי המקורי שנבנה ב-1898. הגשר שנבנה מחדש נפתח מחדש בדצמבר 1956.
כפי שתוכנן, גשר השדרה השלישית נושא חמישה נתיבים של תנועה מהברונקס למנהטן, שהתפצלו לשלוש רמפות במנהטן: לרחוב 128 מזרח והשדרה השנייה; למפגש שדרת לקסינגטון עם רחוב 129 מזרח; ולכיוון הארלם דרייב.
מכבי האש של ניו יורק ריססו מים על הגשר כדי לקרר אותו.
הגשר ממוקם כ-750 מטרים דרומית לגשר שדרת מדיסון ו-600 מטרים מצפון-מערב לגשר שדרת וויליס.
הוא מורכב על שלושה מזחים המעוגנים בקרקעית הנהר.
שני המזחים הקיצוניים נייחים, בעוד שהמזח המרכזי, נושא את הרכיב הנייד והנפתח של הגשר, שמורכב משלושה רכיבי משנה, המוצגים בפרק "גלריה" להלן.
מעל המזח הזה מוצב גם חדר הבקרה והשליטה על המנועים המופעלים בעת פתיחת וסיבוב הגשר למעבר ספינות.
גשר השדרה השלישית נושא את קו האוטובוס M125 המופעל על ידי MTA רשות התעבורה של העיר ניו יורק.
מספר הנוסעים הממוצע של המסלול בימי חול הוא 19,951.
גשר רכבת מפרץ פלהאם הידוע גם בשם Amtrak Hutchinson River Bridge, הוא גשר רכבת נפתח דו-מסלולי, הנושא את המסדרון הצפון-מזרחי(NEC), מעל נהר האצ'ינסון בברונקס, ניו יורק, במעלה הזרם מגשר פלהאם לכלי רכב והולכי רגל.
הגשר בבעלות חברת הרכבות אמטרק, המספקת שירות נוסעים, ומשמשת את CSX Transportation ו-Providence & Worcester Railroad לתנועת רכבות משא.
מסילת הרכבת של ניו יורק, ניו הייבן והארטפורד השלימו את בניית הגשר בשנת 1907, שהורכב במקור משלוש רצועות דו-מסילה מקבילות.
אמטרק שיקמה אותו באופן חלקי בשנת 2009. הגשר מיושן ודורש תחזוקה שוטפת מקיפה, עם מהירות מוגבלת ל-45 מייל לשעה (72 קמ"ש).
טווח המעלית מאויש ונדרש להיפתח לפי דרישה; הוא עושה זאת מספר פעמים ביום עבור סירות מסחריות.
משנת 2013 אמטרק מקיימת מגעים והליכים להחלפת הגשר הקיים בחדש.
באוגוסט 2022 העניק מינהל הרכבות הפדרלי (FRA) מענק של 4.5 מיליון דולר לאמטרק עבור פרויקט החלפת הגשר.
בנובמבר 2022 פרסמה ה-FRA את מלאי הפרויקטים הממתינים לשיפור עבור "המסדרון הצפון-מזרחי" .
הדו"ח מפרט את החלפתו של גשר מפרץ פלהם כאחד מ-15 "מיזמי פיגור גדולים" בעלי העדיפות הגבוהה ביותר למימון.
ביוני 2023, Amtrak הגישה בקשה למענקי FRA נוספים כדי לתמוך במספר מיזמים לשיפור המסדרון הצפון-מזרחי, כולל עבודה נוספת על מיזם החלפת הגשר.
גשר ז'וסלינו קוביצ'ק, (בפורטוגזית: Ponte Juscelino Kubitschek או בקיצור Ponte JK) הוא גשר קשתות בה המיסעה תלויה דרך הקשתות .
הגשר חוצה את אגם פרנואה בברזיליה, ברזיל.
הוא מחבר את החוף המזרחי של האגם - שם ממוקמים אגם סול, פאראנוה ונמל התעופה הבין-לאומי ברזיליה - למרכז העיר ברזיליה, דרך הציר המונומנטלי.
הוא נפתח לתנועה ב-15 בדצמבר 2002, וצורתו הייחודית הפכה במהרה לציון דרך בברזיליה.
הגשר נקרא על שם הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, שכיהן בין השנים 1956 ל-1961 ונחשב לדמות הפוליטית המרכזית שתמכה בבניית העיר המתוכננת ברזיליה.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר צ'אן והמהנדס מריו וילה ורדה.
מבנה הגשר הוא באורך 1200 מטרים, כאשר כל אחד משלושת המפתחים אורכו 240 מטרים.
רוחב הגשר 24 מטרים, הוא מכיל שישה נתיבי נסיעה ומדרכות המצוידות במעקות בטיחות לרוכבי אופניים ולהולכי רגל, כל אחת ברוחב מטר וחצי.
למבנה הראשי ארבעה עמודי תמיכה הניצבים על קרקעית אגם פרנואה; הסיפון נתלה בכבלי פלדה המעוגנים לסירוגין לשלושה קשתות פרבוליות בגובה 61 מטרים החוצות זו את זו באלכסון.
גשר השטן בקרדיגיון, ויילס הוא מערך של שלושה גשרים שנבנו מעל נחל מיינאך בעיירה פונטרפינך (Pontarfynach), מחוז קרדיגיון בוויילס.
הגשרים נבנו בתקופות שונות ובאופן חריג נבנו אחד מעל השני.
הגשר נתן את שמו ליישוב הקטן שלידו בנקרא באנגלית "גשר השטן" ובוולשית "גשר מעל המיינך"
לפי המסורת, שם הגשר, "גשר השטן" מקורו באירוע בו גילתה איכרה מקומית שהפרה שלה הגיעה לגדה השנייה של הערוץ.
השטן, שחשק בנפשה של האיכרה, הציע לה לבנות במקום גשר כשבתמורה יקבל את הנפש של היצור הראשון שיחצה את הגשר.
האיכרה הסכימה ולאחר שנבנה הגשר הצליחה לרמות את השטן וזרקה אוכל לצד השני וכלבה חצה ראשון את הגשר וכך "זכה" השטן בנפשו של הכלב.
פירושו המילולי של השם בוולשית, Pontarfynach, הוא "גשר מעל המיינך".
בחלקה הצפוני של העיירה פונטרפינך מתחתר נחל מיינאך הנשפך לנחל ריידול מצפון חעיירה.
הערוץ העמוק (90 מטר) אילץ את מתיישבי האזור לבנות גשר במקום.
רישומים מצביעים על כך שבמקום התקיים גשר עץ כבר כבר מהמאה ה-12.
בימי הבינים נבנה במקום גשר האבן הראשון שהיה בן גשר אחד.
הגשר הזה היה נמוך ממפלס גדות הנחל דבר שאילץ את העוברים בו לרדת ואחר כך לעלות.
ב-1753 נבנה גשר נוסף לאחר שהגשר הראשון נמצא לא יציב.
במסגרת הבנייה, במקום להרוס את הגשר הראשון הוא חוזק ושימש כבסיס לקשת של הגשר השני.
גם גשר זה נבנה מתחת למפלס הגדות ודרש מהעוברים בו לרדת לערוץ ולעלות.
ב-1901 נבנה גשר שלישי וגם במקרה זו לא נגעו המתכננים בשני הגשרים שכבר היו קיימים.
זהו גשר ישר שנבנה מברזל ובניגוד לגשר הקודם אינו נשען על הגשר הקודם אלא מרחף מעליו ונשען על בסיסים חדשים שנבנו על שתי הגדות.
בניגוד לגשרים הקודמים, גשר זה נמצא במפלס אחד עם גדות הערוץ.
הגשר והערוץ העמוק שמתחתיו מהווים אטרקציה תיירותית כשגרם מדרגות מגדת הנחל מאפשר ירידה לקרקעית הערוץ.
בקרבת הגשר נבנה במאה ה-18 בית מלון שפעיל עד היום ונקרא כיום "מלון האפוד" (Hafod Hotel).
ב-1964 הוגדר האתר כבניין מורשת של הממלכה המאוחדת דרגה II.
ב-2013 שימש הגשר והמלון לצילום סדרת הטלוויזיה האנגלית הינטרלנד.
אורך הגשר המקורי, מימי הביניים, הוא כתשעה מטר.
אורך הגשר שנבנה ב-1753 הוא כעשרה מטר.
אורך גשר הברזל שנבנה ב-1901 הוא כ-18 מטר ורוחבו כשישה מטר.
הגשר העליון נבנה בגובה 98 מטר מעל תחתית הערוץ.
גשר ז'אק-גבריאל הוא גשר היסטורי שהוקם במאה ה-18 מעל נהר הלואר בעיר בלואה שבחבל סאנטר-עמק הלואר בצרפת.
הגשר מיועד למכוניות ולהולכי רגל והוא מחבר את מרכז העיר בלואה, שעל הגדה הימנית של הלואר.
לרובע "בלואה וינה" שעל הגדה השמאלית.
הגשר נקרא על שם האדריכל שתכנן אותו, ז'אק גבריאל .
גשר זה הוא אחד הבודדים שחוצים את הלואר באזור זה לכן, לאורך השנים, הוא נהרס, במתכוון, מספר פעמים כדי לחסום מעבר אויבים אל העיר וממנה ותוקן בהמשך.
נזקים אלו הביאו לכך שרק שלוש מתוך 11 הקשתות של הגשר מקוריות.
אורך הגשר הנוכחי הוא 283 מטר (לעומת כ-320 מטר של "גשר ימי הבינים") ורוחבו 15 מטר.
הגשר נשען על 11 קשתות כשמפתח כל קשת כ-26 מטר.
מבנה הגשר ייחודי בכך שמרכזו מוגבה ויורד לכוון גדות הנהר בשיפוע של 4%.
מתכנן הגשר, ז'אק גבריאל, יישם מבנה דומה גם בגשר רויאל בפריז, שגם אותו תכנן.
מתוך 11 הקשתות של הגשר רק שלוש הן מקוריות והשאר נבנו מחדש בעקבות הנזקים שנגרמו לגשר לאורך ההיסטוריה.
במרכז הגשר הוצב אובליסק בגובה 14.6 מטר כשבראשו צלב.
בבסיס האובליסק נמצא לוח שיש.
הגשר נבנה מאבן ממחצבה שנמצאת מצפון לבלואה.
במקור היו על הגשר שלושה נתיבים לרכב ונתיב אחד להולכי רגל.
ב-2016 שונתה חלוקת הנתיבים כך שאחד מנתיבי הרכב הוקצה להולכי רגל.
עמודי הגשר הגדולים והמבנה דמוי חרטום סירה שלהם אפשרו לגשר לשרוד שיטפונות רבים מאז בנייתו ב-1724. בין השאר עמד הגשר בשיטפונות חזקים בשנים 1788–1789 (שהיו דומים בעוצמתם לאלו שמוטטו את הגשר הקודם) וכן בשנים 1846, 1856 ו-1866.
הגשר הנוכחי נבנה במאה ה-18 אך קיימים ממצאים המעידים שגשרים על הלואר היו קיימים באותו מקום שנים רבות לפני כן.
בימי הקיץ נמצא נהר הלואר בשפל וקרקעיתו נחשפת בחלקה.
מצב זה איפשר לארכאולוגים לחפור בקרקעית הנהר ולחשוף שרידים המצביעים על קיומם בעבר של מספר גשרים בקרבת גשר ז'אק-גבריאל הנוכחי.
"גשר התעלה" (Le pont à duits) היה סדרה של איים מלאכותיים שנוצרו בקרקעית הנהר במהלך המאה הראשונה לספירה ואיפשרו את חצייתו בזמן שאינו גועש.
"הגשר העתיק" (Le pont antique) נבנה במאה השנייה לספירה ומכונה גם הגשר הגאלו-רומי.
הגשר ניצב על תשע קורות עץ שבוניו ביססו בקרקעית הנהר.
תיארוך הגשר התאפשר מבדיקת פחמן-14.
"גשר ימי הביניים" (Le pont medieval) כונה גם "גשר סן-לואי" והוא נבנה מבסיסי אבן ומקורות עץ.
ראשיתו במאה השביעית והוא נבנה מחדש במאה ה-11. ב-1995 נחשפו 19 בסיסי האבן של הגשר בקרקעית הנהר.
גם בגשר זה נמצאו שרידים של קורות עץ אלון ששימשו לבניית הגשר ובדיקת פחמן-14 שבוצעה ב-2003 תיארכה את גיל העץ לטווח השנים 998–1159.
בנוסף לממצאים הארכאולוגיים נמצאו מסמכים מהמאה ה-11 שמצביעים על הבעלים של הגשר ומוסרים מידע עליהם.
לפי מסמכים אלו הבעלים של הגשר היה אטיין השני, רוזן בלואה ומסמך מעיד ששתי טחנות קמח שהיו על הגשר היו שייכות לאב מנזר סמוך.
מאחר שהיה זה הגשר היחיד מעל הלואר בטווח של עשרות קילומטרים הטילו בעלי הגשר, רוזני בלואה , מס אגרה על כל אדם חדש שעבר דרך העיר ועל כל סירה שעברה תחת הגשר.
למטרה זו אף בנו מגדל שער בכניסה לעיר.
לאורך השנים המשיך הגשר וסביבתו להתפתח ונבנו עלי חנויות ובתי מגורים ואף נבנה מגדל עם שער מתרומם בגדה הימנית.
היסטוריונים מציינים מספר אירועים היסטוריים שהתחוללו על גשר זה.
כך למשל באפריל 1429, במהלך מלחמת מאה השנים, חצתה את הגשר ז'אן ד'ארק עם צבא נאמניו של שארל השביעי, מלך צרפת בדרכה לשחרר את אורליאן מהכיבוש האנגלי.
אירוע נוסף היה בדצמבר 1700 כשפליפה החמישי, מלך ספרד צעד על הגשר בדרכו לטקס הכתרתו כשהוא מלווה בשני אחיו לואי, דוכס בורגונדיה ושארל, דוכס ברי.
בפברואר 1716 קרסו 13 מקשתותיו של "גשר ימי הביניים" בעקבות שילוב עוצמתי של הצטברות קרח ושיטפון חזק בלואר.
ב-1716, לאחר קריסת "גשר ימי הביניים", החל תהליך התכנון של גשר חדש.
לצורך תכנון הגשר מינה פיליפ השני, דוכס אורליאן את האדריכל ז'אק גבריאל כשמהנדסי הבנייה היו ז'אן-בטיסט דה רגמורטה ורובר פיטרו .
לביצוע העבודה גויסו כ-600 חיילים והבנייה הסתיימה במאי 1724. כדי להנציח את הגשר הוצב במרכזו אובליסק.
עלות הבנייה הגיעה ל-1,800,000 פרנקים ששולמו על ידי פיליפ השני.
עד 1730 המשיכו העבודות בסביבת הגשר כדי להשלים את בניית הרציפים שנועדו לאפשר לסירות לעגון בסמוך לגשר.
ב-1786 נקבע על האובליסק לוח שיש שבא להנציח את תרומת מלכי צרפת לבניית הגשר.
ב-1793 הורתה מועצת המהפכה הצרפתית למחוק מהגשר כל זכר למלוכה הצרפתית.
בהמשך אותה שנה פוצצו המהפכנים את אחת מקשתות הגשר כדי למנוע מהכוחות הפרו מלוכניים להגיע לעיר.
ב-1804 הושלם תיקון הנזקים בגשר ולוח שיש חדש הותקן בגשר ועליו נכתב:
האזכור לנפוליאון נמחק מהלוח ב-1805.
בדצמבר 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, הורה מפקד הכוח הצרפתי במקום, מייג'ור גנרל לואי ז'ול פטאבן , לפוצץ את אחת מקשתות הגשר כדי לעצור את התקדמות הצבא הפרוסי.
בשנים 1910–1933 הותקנה על הגשר מסילה עבור הרכבת העירונית של בלואה .
ביוני 1940, במהלך פלישת גרמניה לצרפת פוצצו הצרפתים את אחת מקשתות הגשר כדי לעכב את התקדמות הגרמנים.
לאחר כיבוש צרפת תיקנו הגרמנים את הגשר.
ביוני 1944, לאחר הפלישה לנורמנדי, ניזוק הגשר בעקבות הפצצה של מטוסים אמריקאים שפעלו כדי למנוע בריחת הגרמנים מזרחה.
באוגוסט אותה שנה, זמן קצר לפני שחרור העיר, נגרמו נזקים נוספים לגשר, כולל קריסת שלוש קשתות, ממוקשים שהניחו הגרמנים במהלך נסיגתם מהעיר.
מייד לאחר סיום המלחמה החלו עבודות לשיקום הגשר כשבמקביל נבנה בצמוד גשר עץ זמני.
בספטמבר 1945 נפתח למעבר גשר העץ הזמני ובדצמבר 1948 נחנך גשר האבן המשוקם בנוכחות שר ממשלת צרפת לעבודות ציבוריות כריסטיאן פינו.
ב-1988 השיקה "אגודת ידידי בלואה ההיסטורית" קמפיין גיוס המונים למימון חידוש לוחית על הגשר.
בפברואר 1989 נחנכה הלוחית החדשה:
ב-2006 גייסה האגודה תקציב נוסף שאיפשר לצבוע את האותיות החקוקות בלוח בזהב.
ב-2018 התגלתה בערוץ הלואר, סמוך לגשר, נפל פצצה שהטילו האמריקאים במלחמת העולם השנייה
גשר לונדון הוא גשר להולכי רגל, אופניים וכלי-רכב בעיר לונדון מעל הנהר תמזה, המחבר בין הסיטי לבין סאת'ק.
הגשר היה היחיד על התמזה עד שנת 1750, עת נבנה גשר וסטמינסטר.
אתרים הסמוכים לצדו הדרומי של הגשר כוללים את תחנת גשר לונדון וקתדרלת סאת'רק, ובצדו הצפוני - האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון.
בפארק ויקטוריה ישנם מושבים להולכי רגל אשר נבנו משרידי גשר לונדון שנהרס בשנת 1831. המושבים נבנו בפארק בשנת 1860 והם בנויים מהקשתות שהיו בגשר במשך 600 השנים שבהן היה בשימוש.
בתקופת הרומאים ובימי הביניים ספינות נהגו לעגון בנהר התמזה באזור שנקרא הבריכה של לונדון, כינוי של חלק מנהר התמזה הנמצא כיום מול הסיטי של לונדון.
אך האזור היה חשוף לרוחות, לא היה מוגן מפני שודדים, ובנוסף הרציפים היו קטנים מלהכיל הרבה ספינות, וכך בשנת 1696 הוקם מעגן חדש באזור מעגן שהיה מוגן מרוחות ומשודדים והיה בו מקום לכ-120 ספינות גדולות.
לימים הפך המעגן לגרעין של .
לאחר הקמת המעגן הפך הכינוי לשמו של חלק מנהר התמזה המצוי בין רות'רהית' לגשר לונדון, שהיה האזור המרוחק ביותר במעלה התמזה אליו יכלו להגיע ספינות מפרשים, בשל תרניהם הגבוהים וסכנת ההתנגשות בגשר.
אזור זה היה למעשה חלקו המרכזי של נמל לונדון.
באתר בו עומד הגשר עומדים גשרים זה כ-2000 שנה.
את הגשר הראשון, שהיה עשוי עץ, בנו הרומאים בשנת 46. הגשר שופץ במהלך השנים, עד שבשנת 1014 שרף אותו המלך אתלרד השני כדי להגן על העיר מפני הפלישה הדנית (שיר הילדים "גשר לונדון מתמוטט" מדבר על אירוע זה).
לאחר השרפה נבנה גשר חלופי, שנהרס בסופה בשנת 1091, ולאחר שנבנה שנית, נשרף בשנת 1136.
לאחר השרפה של 1136 הוצע לבנות במקום גשר אבנים.
המלך ויליאם רופוס הטיל מס לצורך בניית הגשר, והבנייה החלה בשנת 1176, בתקופת מלכותו של הנרי השני, ונמשכה 33 שנים עד שנת 1209.
המלך ג'ון הציע לבנות בתים על גבי הגשר, ואכן בתים וחנויות נבנו עליו, ובמרכזו נבנתה כנסייה.
לגשר היו 19 קשתות קטנות, וגשר מתרומם בשני קצותיו.
בשערו הדרומי של הגשר הוצגו על גבי כלונסאות ראשיהם הכרותים של הבוגדים במלך.
הראש הראשון שהוצג בצורה זו היה ראשו של ויליאם ואלאס.
בהמשך הוצגו גם ראשיהם של סר תומאס מור ושל תומאס קרומוול.
בשנת 1212 פרצה שרפה בשני קצות הגשר בו-זמנית, והביאה למותם של 3,000 תושבי הגשר.
שרפה נוספת פרצה בשנת 1633 בקצהו הצפוני של הגשר.
הגשר ניצל מהשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 מכיוון שלא תוקן.
בשל העומס הרב במעבר על הגשר קבע ראש עיריית לונדון בשנת 1722 כי כל התנועה הנכנסת ללונדון תעבור בצדו המערבי של הגשר, ואילו התנועה היוצאת מלונדון דרומה תעבור בצדו המזרחי של הגשר.
בעקבות קביעה זו, הוטל לראשונה איסור עונשי על נהיגה בצד ימין של הכביש, ומסיבה זו מתנהלת כל התנועה בכבישי בריטניה בצדו השמאלי של הכביש מאז ועד היום.
בשנת 1758 הורדו מהגשר בתי המגורים, והוא הורחב.
בתחילת המאה ה-19 הוחלט לבנות גשר חדש.
תחרות תוכניות נערכה בשנת 1799, אולם הגשר החדש הוקם בין השנים 1824 ו־1831, והורכב מ-5 קשתות.
בשנת 1968 נמכר הגשר לאמריקאי רוברט מקלוך, תמורת סכום של $2,460,000. מקלוך העביר את אבני הגשר והציב את הגשר בלייק האווסו סיטי באריזונה.
גשר חדש נבנה באותו מקום בין השנים 1967 ו-1972 ונפתח לתנועה ב-17 במרץ 1973. אורכו של הגשר החדש 262 מטר, גובהו מעל פני המים כ-8.9 מטר, רוחבו 32 מטר ובו 5 נתיבי נסיעה.
הרחוב העובר על הגשר נקרא רחוב המלך ויליאם.
גשר לונדון מט ליפול, מט ליפול, מט ליפול
נחזק במוט ברזל, מוט ברזל, מוט ברזל
מוט ברזל חלש מדי, חלש מדי, חלש מדי
נבנה בכסף וזהב, וזהב, וזהב
גשר מודעי הוא גשר העובר מעל נתיבי איילון ומחבר בין מתחם הבורסה ברמת גן לבין דרך נמיר בתל אביב-יפו, וקצהו העובר ברמת גן נבנה בין לאונרדו סיטי טאוור לבית גיבור ספורט.
הגשר קרוי על שם השר יצחק מודעי.
הקמת הגשר הייתה כרוכה בוויכוח בן עשר שנים בין עיריית תל אביב-יפו לעיריית רמת גן, שחששה שחיבור מתחם הבורסה לתל אביב-יפו יגביר את נהירת המשרדים לרמת גן ובכך יפגע בהכנסות העיר.
השפעתו של ויכוח זה נותרה גם לאחר הקמת הגשר: במקום המפגש של הכביש שבהמשכו של הגשר עם דרך נמיר אפשרית רק פנייה ימינה (לכיוון צפון), עקב התנגדותה של עיריית תל אביב להתקנת פנייה שמאלה (דרומה).
תוצאה זו גורמת לכל הרוצים לנסוע דרומה שלא להשתמש בגשר זה, אלא במחלף ארלוזורוב.
בשנת 2018 נחנך מבנה כניסה ויציאה חדש מתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז ישירות לגשר מודעי.
גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל הוא גשר מעלית המחבר בין חצי האי רוקאוויי שברובע קווינס לבין רובע ברוקלין שבעיר ניו יורק.
הגשר נבנה בשנת 1937 והוא כולל ארבעה נתיבי כלי רכב.
הגשר נמצא בבעלות העיר ניו יורק ומנוהל על ידי רשות גשר ומנהרת טריבורו.
גשר למבת' הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'.
הגשר מקשר בין הגדה המערבית של הנהר לגדתו המזרחית.
במיקום זה, הנהר זורם לכיוון צפון.
במורד הנהר מצוי גשר וסטמינסטר ובמעלה הנהר מצוי גשר ווקסהול.
בצידו המזרחי של הגשר, ברובע למבת' מצויים ארמון למבת', רציף אלברט ובית החולים סנט תומאס.
בצידו המערבי, ברובע וסטמינסטר מצוי בית התמזה (מפקדת ארגון MI5), מגדל מילבנק ומוזיאון טייט בריטניה.
הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר תלוי, שאורכו 252 מטרים (828 רגליים), אשר תוכנן על ידי פיטר ו.
גשר זה נבנה בעקבות חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1860, ונפתח לציבור בשנת 1862 כגשר אגרה.
בשל חששות בעניין יציבות הגשר ובשל המעלה התלול שהוביל אליו, אשר הסוסים שמשכו את המרכבות באותה עת התקשו לעלות, הפך הגשר עד מהרה לגשר להולכי רגל בלבד.
בשנת 1879 קיבלה מחלקת העבודות המטרופוליטינית את האחריות לתחזוקת הגשר, והמעבר בגשר הפך חופשי (בלא תשלום).
מבנה הגשר הנוכחי תוכנן על ידי ג'פרי גרובס.
הגשר נפתח לציבור ב-12 ביולי 1932 בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי.
הגשר כולל ארבעה מסלולי כלי רכב.
אורך הגשר 252 מ' המחולקים לחמש קשתות פלדה, משני פתחי הגשר מצויים אובליסקים שבראשם אצטרובלים אשר סימלו ברומא העתיקה הכנסת אורחים.
רבים טועים וחושבים כי מדובר באננס ולא באיצטרובל בשל צורת הפסל.
צבעו של הגשר אדום - כצבע כיסאות בית הלורדים, בעוד שצבעו של גשר וסטמינסטר ירוק - כצבע כיסאות בית הנבחרים הבריטי.
גשר לודנדורף (; בספרות על מלחמת העולם השנייה הוא מכונה הרבה פעמים הגשר ברמאגן) היה גשר תלוי לרוחב הריין בגרמניה, שחיבר את הערים רמאגן וארפל בין שני רכסי גבעות הנמצאים על גדות הנהר.
הגשר התפרסם בגלל הקרב שהתחולל סביבו ב־7-8 במרץ 1945 בין כוחות בעלות הברית וגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
כיבוש הגשר, שהיה היחיד מבין גשרי הריין שהיה עדיין בר שימוש באותה עת, אפשר לבעלות הברית ליצור ראש גשר ממזרח לריין ולהרחיב אותו לעמדה.
הישג זה שינה את פני המערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית היו זקוקות לאחיזה בצדו המזרחי של הריין כדי לחדש את קרב התמרון ולחסוך בחיי אדם.
הכוחות הגרמנים שניסו ליצור קו הגנה לאורך הריין תוך ניצול פני השטח הקשים עשו מאמצים נואשים למנוע את כיבוש הגשר, ולאחר שזה נכבש ניסו להשמידו או לפחות לפגוע בו כדי להאט ככל האפשר את מעבר כוחות הברית לצידו המזרחי של הנהר.
הגרמנים היו זקוקים לזמן נוסף כדי להצטייד ולהתחמש מחדש.
הגשר נבנה בשנת 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה על מנת להקל על התעבורה לחזית המערבית.
הגשר תוכנן על ידי קרל ויינר.
אורכו היה 325 מטרים והוא נשא שתי מסילות רכבת ומעבר הולכי רגל.
הגשר נקרא על שם הגנרל הגרמני ממלחמת העולם הראשונה אריך לודנדורף, שהיה אחד מהתומכים בהקמת הגשר.
היה זה אחד מארבעת הגשרים שנשמר בזמן כיבוש על ידי הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מבצע לאמברג'ק, ב־7 במרץ 1945, הגיעו חיילים מדיוויזיית השריון ה־9 של צבא ארצות הברית לאחד משני גשרים פגועים אך עומדים על תילם לרוחב הריין (הגשר האחר היה בווזל), לאחר שהמגנים הגרמניים כשלו בהריסתו, למרות מספר ניסיונות.
דרביק מהולנד, אוהיו, היה החייל האמריקני הראשון שחצה את הגשר, ובכך הוא הפך לחייל האמריקני הראשון שחצה את נהר הריין לתוך גרמניה; סגן קארל טימרמן היה הקצין הראשון שעבר על הגשר.
הגשר נשאר שלם למרות מספר ניסיונות גרמניים נוספים להרוס אותו שגרמו להחלשותו.
בין היתר, נעשה במסגרת הניסיונות הגרמניים השימוש הטקטי הראשון ברקטות מסוג V-2. ב־24 השעות הראשונות לאחר כיבושו חצו את הגשר שמונת אלפים מחיילי בעלות הברית.
על אחד ממגדלי האבן נתלה שלט גדול בו נכתב "חצה את הנהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה־9".
השלט נמצא כיום בתצוגה במוזיאון פטון לחיל השריון והפרשים בפורט נוקס, קנטקי, מעל טנק M26 פרשינג, מהסוג שהשתמשו בו בקרב.
תגובתו של היטלר הייתה עריכת משפט צבאי לחמישה קצינים, ארבעה מתוכם, מיור (מקביל לרב־סרן) האנס שלר, אובר-לויטננט (מקביל לסגן) קרל היינץ פטרס, מיור הרברט סטרובל ומיור אוגוסט קראפט, הוצאו להורג במהירות.
החמישי, האופטמן (מקביל לסרן) ווילי בראטג', נשפט והורשע בהיעדרו, כיוון שהיה שבוי בידי האמריקנים בזמן המשפט.
בעקבות כיבוש הגשר על ידי האמריקנים החל קרב גדול שנמשך מעל שבוע ימים וכלל שימוש נרחב בארטילריה ותקיפות אוויריות, במהלכן חוסל מרבית סדר הכוחות של הלופטוואפה.
פריסת הכוחות לאורך כל חזית הריין השתנתה באופן ניכר.
אחת מההשלכות החשובות של הפריסה הייתה הצלחתם של כוחות בעלות הברית ליצור ראשי גשר נוספים ממזרח לריין בנקודות אחרות לאורך הנהר, תוך שימוש בגשרים צפים.
הישג זה הקשה על הגרמנים לבלום את הכוחות האמריקניים בתנועתם מזרחה והאיץ את התמוטטות צבא גרמניה.
עשרה ימים לאחר כיבושו התמוטט הגשר.
בהתמוטטות נהרגו 28 חיילי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ו־93 חיילים נפצעו כאשר עבדו על חיזוק הגשר.
בעת נפילתו של הגשר כבר הספיקו האמריקנים לבסס את עצמם בצדו המזרחי של הריין ולהקים במקום גשרים צפים נוספים.
בסרט "אלו חיים נפלאים" (1946) של פרנק קאפרה יש סצנת קרב קצרה עם תיאור של "ארני בישופ, נהג המונית, שעזר לכבוש את גשר רמאגן".
הספר הידוע ביותר על הקרב הוא "גשר ברמאגן" משנת 1957 שנכתב על ידי הסופר האמריקאי קן הצ'לר.
וולפר הפיק סרט תעמולה אמריקני, "הגשר ברמאגן".
הסרט תיאר רקע היסטורי אמיתי, אבל היה בדיוני בכל המובנים האחרים.
בנוסף, פורסם מספר רב של ספרים ומאמרים בעיתונים ומגזינים על נושא הגשר.
במשחק הווידאו "חזית פאנצר" לפלייסטיישן, גשר לודנדורף מותקף על ידי השחקן ומדגים את הבעיות האסטרטגיות של כיבוש הגשר.
באחד השלבים במשחקים Call of Duty: Finest Hour וב־Call of Duty: World War 2 השחקן עוזר לשחרר את הגשר.
הגשר ברמאגן מופיע גם במשחק Medal of Honor: תקיפה משותפת.
הסרט ההוליוודי "הגשר ברמאגן" צולם בשנת 1969. במגדלים ששרדו מהגשר הישן ישנו כיום מוזיאון.
האנס פיטר קרטן, בזמנו ראש העיר של רמאגן, שקל מזה זמן את הרעיון של בניית אנדרטה.
המשא ומתן עם חברת הרכבות הפדרלית הגרמנית לבדו נמשך שבע שנים עד שהעיר יכלה לרכוש לבסוף את השטח שבעבר הכיל את מסילת הרכבת.
הודעות שנשלחו לפקידים ממשלתיים בנוגע לכוונה המיועדת לשמר את מגדלי הגשר והקמה של יד זיכרון לשלום לא הניבו כל עניין.
בקיץ 1976 הוצאו מהנהר שרידיו האחרונים של הגשר.
ראש העיר העביר את האבנים לגדת נהר רמאגן מתוך שאיפה למכור חתיכות קטנות מאבני הגשר כשהן נתונות בציפוי פלסטי ונושאות אישור על היותן חלק אותנטי מהגשר.
לא נבנה עוד גשר לרוחב נהר הריין באזור זה, בעיקר בגלל ההתנגדות של תושבי רמאגן (והאזורים שמסביבה), שטענו כי גשר הממוקם בנקודה זו לרוחב הנהר יהרוס את הנוף.
גשר מבצע ארנון (לשעבר גשר המיתרים) בפתח תקווה הוא גשר מעוגן כבלים המשמש להולכי רגל העובר מעל ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ומחבר את בית חולים בילינסון, את הקניון הגדול, ואת "הפארק הגדול" ובו פארק שעשועים על שם עוזי חיטמן.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל הספרדי הנודע סנטיאגו קלטרווה, שתכנן גשר דומה בכניסה לירושלים.
בשנת 2024 נקרא הגשר על שמו של מבצע ארנון.
הגשר בנוי בצורה של האות הלטינית Y, ובעל נגישות מלאה לאנשים עם מוגבלויות, כך שבקצה הצפוני שלו העלייה לגשר היא באמצעות כבשים, ובקצה הדרומי ישנה מעלית לצד המדרגות המובילות על הגשר.
לגשר 31 מיתרים המחולקים כך: תשעה מיתרים יורדים מן התורן לאורכו של כל כבש, שלושה נוספים עולים כאחד מן הקרקע שבין שני הכבשים אל התורן, ועשרה יורדים מן התורן ופרוסים לאורכה של הצלע המרכזית של הגשר.