tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אויביו של האדמירל בחצר המלכות המליצו לעצור את אדמירל יי ומיהרו לעמוד על החלפתו בגנרל , לשעבר מפקד הצי המערבי של מחוז גיונגסאנג ומפקד כוחות היבשה של מחוז ג'אולה.
כתוצאה מכך, בשנת 1597, ניטל מיי הפיקוד והוא נעצר ונלקח בשלשלות לכלא ועינויים בסיאול.
המלך Seonjo רצה להוציא את יי להורג, אך תומכי האדמירל בחצר המלכות, ובראשם השר (1526–1605), שכנעו את המלך להימנע מכך בשל שירותו עבר.
ראש הממשלה,, שהיה חבר ילדותו של יי ותומכו העיקרי, שתק בעת הקטלנית הזו.
לאחר שניצל מעונש המוות, ניטלו מאדמירל יי שוב דרגותיו וחזר להיות חייל חי"ר רגיל תחת פיקודו של הגנרל .
עונש זה היה גרוע ממוות עבור הגנרלים של ג'וסון באותה תקופה, מכיוון שהכבוד היה העיקר עבורם.
עם זאת, יי הגיב להשפלה זו כצייתן ביותר, תוך שהוא עשה את עבודתו בשקט כאילו דרגתו ופקודותיו החדשים מתאימים אך למרות דרגתו הנמוכה התייחסו אליו בכבוד קצינים רבים, שכן ידעו שהאדמירל לא עשה דבר רע.
יי נשאר בפיקודו של הגנרל גוון יול לזמן קצר עד למותו של וון גיון ב שהוביל להחזרתו לתפקיד.
תבוסה של ג'וסון בצ'ילצ'ונריאנג והשבתו של אדמירל יי
כשהמעמד של יי נשלל והמשא ומתן עם היפנים התפוצץ ב-1596, הורה היידיושי לחזור ולבתקיף את ג'וסון.
הפלישה היפנית השנייה יצאה לפועל בחודש הראשון של 1597 עם כוח של 140,000 איש שהובלו ב-1000 ספינות.
בתגובה, סין בהנהגת שושלת מינג שלחה אלפי אנשים כסיוע לג'וסון.
בעזרתם, הצליח צבא ג'וסון לעצור את מתקפת היפנים ולדחוק אותם אחורה במהלך חורף 1597, לפני שהיפנים הצליחו להגיע לבירת ג'וסון של הנסונג.
בים הפתוח וון גיון, יורשו של יי, לא הגיב לדיווחים מהסיירים שלו ואפשר ללא התנגדות ליפנים להנחית תגבורת קריטית בנמל סוסאנג למתקפה היבשתית שלהם.
ללא סיור או תכנון הולם, וון גיון החליט לתקוף כשכל הכוח הימי של ג'וסון עומד לרשותו; צי המורכב מ-150 ספינות מלחמה אשר הוכנו בקפידה והיו מאוישות ב-30,000 איש שאומנו על ידי אדמירל יי.
מלחי ג'וסון המותשים הצטמצמו ללחימה במעבר יפנים אל אוניותיהם בעודם בנחיתות רבה במספרם ולכן נטבחו בהמוניהם.
צי ג'וסון הושמד ורק 12 ספינות מלחמה בפיקודו של האדמירל ביי סאול שרדו היות שנמלט לפני שהקרב היה בעיצומו כדי להציל את ספינותיו.
לאחר השמדת צי ג'וסון, וון ג'יון ו, מפקד אחר של ג'וסון, נמלטו לאי אחר עם חבורת ניצולים אך נהרגו על ידי חיילים יפנים שהמתינו במבצר הסמוך.
כאשר נודע ל ולחצר המלוכה על התבוסה הקטסטרופלית, הם מיהרו לחון את האדמירל יי ולהחזירו כמפקד צי ג'וסון שהצטמצם מאוד בעקבות התבוסה.
אדמירל יי איתר 12 ספינות המלחמה וגייס את 200 המלחים ששרדו.
יחד עם ספינת הדגל שלו, כל הצי של אדמירל יי הסתכם ב-13 ספינות, שאף אחת מהן לא הייתה ספינת צב.
מתוך אמונה שצי ג'וסון לעולם לא יהיה בר שחזור, שלח צו לאדמירל יי לנטוש את ספינות המלחמה ולקחת את אנשיו להצטרף לכוחות הקרקע תחת הגנרל גוון יול.
אדמירל יי השיב במכתב " ...לעבדך עדיין יש שתים עשרה ספינות מלחמה בפיקודו והוא עדיין בחיים, שהאויב לעולם לא יהיה בטוח הים הצהוב (גוף המים הקרוב ביותר להנסונג)."
מלאי ביטחון עצמי ונועזים לאחר ניצחונם בצ'ילצ'ונריאנג, האדמירלים היפניים קורושימה מיצ'יפוסה, טודו טקאטורה, ווואקיסאקה יאסוהארו הפליגו מנמל פוסאן עם צי של למעלה מ-300 ספינות, בטוחים ביכולתם להביס את האדמירל יי.
חיסול צי ג'וסון יאפשר תנועה חופשית של אספקה ותגבורת מיפן עבור ההתקפה היבשתית לכיוון הנסונג והלאה.
כדי להפיק את המקסימום מהכוח הצנוע הזה, נאמר כי אדמירל יי הורה לצייד את כל כלי השיט שלו כמו ספינות צבים, עם דפנות עץ חזקות וגגות דוקרניים כדי להגן על הצוותים בפנים.
בהתחשב בזמן המועט ובמשאבים המוגבלים הזמינים, עבודת זו כנראה הותירה את ספינותיו נראות כמו מבצרים צפים חצובים.
לאחר סקירה מדוקדקת של אזורי קרב פוטנציאליים, פיתה באוקטובר 1597 האדמירל יי את הצי היפני לתוך , על ידי שליחת ספינת מלחמה מהירה ליד בסיס הצי היפני ופיתיונו לצאת מהמעגן.
היפנים הניחו שזו ספינת סיור של ג'וסון ושהרדיפה אחריה תוביל למיקומו של אדמירל יי ובכך להזדמנות השמדת שרידי הצי של ג'וסון.הם לא ידעו זה שמפתים אותם לתוך מלכודת שתוכננה למופת.
היו כמה סיבות לכך שאדמירל יי החליט על מיקום זה לקרב.
ל היו זרמים ומערבולות חזקות כל כך שרק מספר קטן של ספינות יכלו לעבור בבטחה בכל פעם.
זרימת הגאות והשפל מצפון לדרום התהפכה כל שלוש שעות, והגבילה את הזמן שהיפנים יכולים לצאת למתקפה.
המצר היה צר דיו כדי לא לאפשר ליפנים לאגף או לעקוף את צי ג'וסון שהיה נחות מבחינה מספרית.
הצללים העמוקים של הגבעות שמסביב סיפקו לספינות ג'וסון הסתרה.
באותו היום היה גם ערפל כבד, שהפחית באופן דרמטי את הראות לטובת צי ג'וסון.
לכן, למרות הנחיתות של ציו, ניצל אדמירל יי את ההגבלות הגאוגרפיות לנטרול את היתרון המספרי המדהים של הצי היפני.
"אנחנו תחת פקודות המלך," אמר יי באחת משיחות הדירבון רבות עם אנשיו.
"מכיוון שכלו כל הקיצין, עלינו להחליט למות ביחד.
הנהסס לפאר את השפע המלכותי עם מותנו המפואר?
רק ברירה אחת לנו: ניצחון או מוות!" לאחר שעורר את רוח הלחימה של אנשיו, יי הישביע אותם שבועה חגיגית: יביסו את היפנים או ימותו בניסיון לעשות כך.
יי סון-סין זימן את קברניטיו לפקד עליהם לקראת מה ההתנגשות המכרעת שידע שתהיה למחרת.
"לפי עקרונות האסטרטגיה," הוא אמר, "'המוכן למות יחיה, המחפש לחיות ימות.' שוב, האסטרטגיה אומרת, 'אם מגן אחד יעמוד על משמרתן בשער חזק הוא יכניס אימה עמוק ללב האויבים המונים עשרת אלפים.' אלו הן אמירות זהב עבורנו.
מכם, הקברניטים, מצופה למלא אחר פקודותיי בקפדנות ולא - אפילו הטעות הקטנה ביותר לא תסלח אלא תיענש בחומרה ע"פ חוק צבאי."
הצי היפני של כ-333 ספינות (133 ספינות מלחמה ולפחות 200 ספינות תמיכה לוגיסטית) נכנס ל בקבוצות.
הספינות היפניות שעברו פגשו את 13 ספינות מלחמה של ג'וסון המוסתרות על ידי צל הגבעות שמסביב, מוכנות עם קשתים ותותחים, והיפנים הרגילים ל מצאו עצמם מנועים מלהילחם ביעילות ולפרוץ את אש המטווח המעולה של ג'וסון.
הזרם הבלתי צפוי גרם לבסוף להרס של הצי היפני; ספינותיהם מצאו את עצמן ללא יכולת תמרון והתנגשו זו בזו ונתקעו בזמן התהפכות הגאות ובכך הפכו מטרה מושלמת לארטילריה הימית של ג'וסון.
באופן פלאי הצליח האדמירל יי להדוף כוח עדיף ביחס ספינות של 25 ל-1. כ-31 מתוך 333 הספינות היפניות שנכנסו למצר מיונגניאנג הושמדו או ניזוקו.
אבידות ג'וסון לעומת זאת היו בסביבות עשרה לוחמים נפגעים ואף ספינות לא אבדו.
קשתים של ג'וסון הרגו את על ספינת הדגל שלו; גופתו בשריון המעוטר נמשתה מהמים וראשו הכרות הוצג לראווה כדי להוריד לצי היפני את המורל עוד יותר.
קרב אחרון ומותו של אדמירל יי
אחרי מותו של טויוטומי הידיושי ועקב הכישלון בניסיונם השני לכבוש את קוריאה, רצה הצי יפני לחזור הביתה, אך יי סון-סין היה נחוש לא לאפשר זאת ותחת זאת להשמידו.
ב-15 בדצמבר 1598, צי יפני ענק בפיקודו של , נאסף במפרץ , בקצה המזרחי של מצר נוריאנג.
המטרה של שימאזו הייתה לשבור את המצור של כוחות הברית של קוריאה וסין על , לצרף את שני הציים ולהפליג הביתה ליפן.
אדמירל יי, בינתיים, ידע בדיוק היכן נמצא שימאזו, לאחר שקיבל דיווחים מצופים ודייגים מקומיים.
בשלב זה, צי ג'וסון כלל 82 ספינות ושלוש ספינות צבים, עם 8,000 חיילים תחת אדמירל יי.
צי סין של שושלת מינג כלל שישה ג'ונקות מלחמה גדולות, 57 ספינות משוטים קלות יותר ושני פאנוקסאונים שניתנו ל על ידי אדמירל יי, עם 5,000 חיילי מינג משייטת גואנגדונג ו-2,600 נחתי מינג הלוחמים על סיפונן של ספינות ג'וסון.
הקרב החל בשעה שתיים לפנות ב-16 בדצמבר 1598. כמו הקרבות הקודמים של אדמירל יי, היפנים לא הצליחו להגיב ביעילות לטקטיקות של הקוריאנים.
מצר נוריאנג הצרים מנעו תנועה לצדדים, ותמרוניו של יי מנעו מהצי היפני לקפוץ ולהסתער רגלית על כלי השיט של אויביהם - הטקטיקה הימית העיקרית שלהם.
כשהיפנים החלו לסגת, הורה האדמירל יי על מרדף נמרץ.
במהלך הזמן הזה, כדור ארקבוז תועה מספינת אויב פגע באדמירל יי, ליד בית השחי השמאלי.
כשהוא חש שהפצע קטלני ומחשש לחזור על התבוסה של קרב צ'ילצ'ונריאנג, הורה האדמירל לאחיינו וי וואן: "המלחמה בשיאה - לבש את השריון שלי והכה בתופי המלחמה שלי.
אל תודיע על מותי." הוא מת רגעים ספורים לאחר מכן.
רק שני אנשים היו עדים למותו: יי הו, בנו הבכור של יי, וי וואן, אחיינו.
בנו ואחיינו של אדמירל יי התאמצו להשיב לעצמם את קור רוחם ונשאו את גופת האדמירל אל תאו לפני שאחרים ישימו לב לנפילתו.
בכל שארית הקרב, יי וואן לבש את השריון של דודו והמשיך לתופף בתוף המלחמה כדי לעודד את המרדף.
אל אף חילוקי דעות התחלתיים אם לאפשר ליפנים לברוח,האדמירל צ'ן לין, מפקד הצי הסיני, ויי סון-סין היו חברים ובני ברית שעזרו וחילצו זה את זה מספר פעמים במהלך הקרב.
כך למשל תקפו ספינותיו של יי סון-סין את הספינות היפניות שצרו על ספינתו של צ'ן ופתחו בהסתערות פנים אל פנים.
כשצ'ן לין בא לאדמירל יי להודות לו על כך פגש אותו יי וואן והודיע שדודו מת.
מספרים שצ'ן עצמו היה בהלם עד כדי כך שהוא נפל ארצה שלוש פעמים, הכה בחזהו בבכי.
הידיעה על מותו של אדמירל יי התפשטה במהירות בכל הצי של קוריאה וסין.
המלחים של ג'וסון ומינג ולוחמים התייפחו ביגון.
מאוחר יותר דיווח צ'ן לין את החדשות על מות יי לואן-לי, קיסר סין אשר העניק מתנות והספדים לצ'ן ויי סון-סין.
מאז, יי וצ'ן הונצחו כגיבורים לאומיים בקוריאה.
בשל תרומתו של צ'ן לין בהבסת היפנים והחברות שלו עם יי סון-סין התקבלו צאצאיו של צ'ן בברכה מאוחר יותר בקוריאה והקימו את .
גופתו של אדמירל יי הובאה להיקבר ליד אביו, יי ג'ונג, בעיר הולדתו ב (בהתאם למסורת הקוריאנית).
מקדשים, רשמיים ובלתי רשמיים כאחד, נבנו לכבודו בכל רחבי הארץ.
יש אומרים ש-יי הוא מופת להתנהלות הן עבור הקוריאנים ואפילו עבור היפנים.
כמה היסטוריונים צבאיים כמו ג'וזף קאמינס וג'ורג' אלכסנדר באלארד מציבים את יי בשורה אחת עם האדמירל הורציו נלסון כאחד ממפקדי הצי הגדולים בהיסטוריה.
אדמירל מהצי המלכותי השווה את יי ללורד נלסון של אנגליה:אדמירל טוגו ראה באדמירל יי כנעלה ממנו.
במסיבה שנערכה לכבודו, טוגו הסתייג מנאום שהשווה את לורד נלסון ויי סון-סין.לפני קרב צושימה ב-1905, נזכר סגן מפקד קאוואדה איסאו בזיכרונותיו כי:אדמירל מהצי היפני הקיסרי הזכיר את האדמירל הקוריאני בספרו שפורסם ב-1908:
למרות שחצר המלוכה הקוריאנית התעלמה לעיתים קרובות מהצלחותיו בחייו, לאחר מותו הוענקו לו תארים ומחוות כבוד שונים, כולל התואר צ'ונגמוגונג (דוכס הנאמנות והלוחמה),עיטור באות מסדר הצטיינות צבאי מהשורה הראשונה בתקופת שלטונו של , ושני תפקידים לאחר מותו - סגן ראש הממשלה.
התואר שלו סמדו סוגון טונגיסה, שפירושו המילולי "מפקד הצי של שלושת המחוזות", היה התואר ששימש למפקד הצי הקוריאני עד 1896. של אדמירל יי, צ'ונגמוגונג, משמש עיטור הצבאי השלישי בחשיבותו בדרום קוריאה.
לאחר מותו הוענק לו התואר נסיך דיוקפונג צ'ונגמורו.
בצפון קוריאה, הצבא מעניק את מסדר האדמירל יי סון-סין (이순신장군훈장) לקציני ומפקדי הצי על מנהיגות יוצאת דופן.
יי סון-סין השאיר זוג חרבות ארוכות - חרבות יפניות שנעשו על ידי נפח חרבות יפני שנשבה על ידו.
הן הוכרזו כאוצרות לאומיים של דרום קוריאה והן מוצגות כעת ב.
יי סון-סין ציווה על הנפחים לייצר את החרבות כדי לוודא שהם אכן בעלי המקצוע הזה כטענתם.
לחרבות הללו יש ערך היסטורי רב מכיוון שהם המשלבים אמנות עיצוב חרבות קוריאנית עם טכניקות יפניות.
אדמירל יי הביס שוב ושוב את כוח הפלישה היפני בקרב, תוך שמירה על חיי חייליו וכיבוד משפחותיהם.
יי נתמך על ידי העם של ג'וסון לא רק בזכות ניצחונותיו, אלא גם בזכות טוב ליבו והכרת התודה שלו כלפי אלו שנפגעו מתלאות המלחמה.
היה להם אמון רב באדמירל יי והוא נחשב ליותר מסתם אדמירל.
לעומת זאת, לא השיג דבר.
הוא לא הצליח להגן על ממלכתו ומנוסתו הפחדנית ל הרסה את המוניטין שלו.
ממשלת ג'וסון הייתה נגועה בפלגנות המונעת על ידי קנאה; השרים בזו לאדמירל המצליח והמוסרי, ותמרנו את המלך סונג'ו לראות באדמירל יי בוגד פוטנציאלי.
סביר להאמין שהמלך סאונג'ו וחצרו חששו באמת מהניצחונות והמוניטין של אדמירל יי בקרב העם כבסיס למרד וזה גרם למלך סונג'ו לעוצרו ולענותו.
הקונספירציות פעלו נגד אדמירל יי בכל הקשור להשגת כ"א, הציוד והחופש המבצעי הנחוצים להשמדה המלאה של כוח הפלישה היפני.
על פי מאמר שפורסם לאחרונה ב, גילו היסטוריונים רישומים ממשלתיים כתובים אודות תגובת ממשלת ג'וסון למותו של אדמירל יי.
לפי הרישומים היה למלך סונג'ו מבע ריק, ללא סימנים לעצב או להלם.
כמעט כל הציונים לכבוד האדמירל יי והישגיו הוענקו לו לאחר מותו.
יי מפורסם ברבים בדרום קוריאה המודרנית כגדול הגנרלים בהיסטוריה הקוריאנית.
בסקר משנת 2019 של גאלופ קוריאה נבחר יי סון-סין לאישיות הקוריאנית המכובדת ביותר וזכה ב-14% מהקולות.
סג'ונג הגדול הגיע למקום השני עם 11% מכלל הקולות.
פסלים בולטים של אדמירל יי הוקמו באמצע שדרת במרכז סיאול () ובמגדל פוסאן בפוסאן.
העיר צ'ונגמו בחוף הדרומי של קוריאה, ששמה שונה כעת ל, נקראת לכבוד תוארו שקיבל לאחר מותו ואת מקום המטה שלו.
בנוסף, רחוב במרכז העיר סיאול נקרא על שמו, ו, הגשר התלוי הארוך ביותר בקוריאה, הוקם ליד יאוסו ונפתח לתנועה ב-10 במאי 2012.
תמונת האדמירל יי מוצג בחזית המטבע של 100 וון דרום קוריאני.
המשחתת הימית KDX-II של דרום קוריאה (הספינה המוזמנת הראשונה של מסוגה) נקראות צ'ונגמוגונג יי סון-סין.
מקדש המוקדש ליי עומד כעת ב, שם בילה את שנות התבגרותו.
דפוס טאקוונדו בסגנון ITF נקרא על שמו של יי לאחר המוות, צ'ונגמו.
בצפון קוריאה היום זוכה יי לכבוד כפטריוט וגיבור בדיוק כמו בדרום קוריאה.
עם זאת, מכיוון שיי נולד למשפחת יאנגבן מעשיו מיוחסים למלוכת ג'וסון ול שלו.
לפיכך, בהשוואה לדרום, מורשתו זוכה לפחות כבוד יחסית בשל העמדתה כמאבק להגנה על "כס המלכות הפיאודלי" ועל מעמד בעלי הבית היאנגבן.
חייו תוארו בשני סרטי קולנוע בשם Seong-ung Yi Sun-sin ("הגיבור הקדוש יי סון-סין").
הראשון הוא סרט שחור-לבן משנת 1962, והשני, המבוסס על יומני המלחמה שלו, צולם בצבע ב-1971.
סרט קוריאני משנת 2005, בבימויו של , תיאר את יי סון-סין הצעיר נלחם בשבטי הג'ורצ'נים, יחד עם כפריים מקומיים וחיילים צפון ודרום קוריאנים שנסעו אחורה בזמן, מ-2005 עד 1572, עם השביט של האלי.
באופן יוצא דופן, הסרט הציג את יי כצעיר ערמומי, מעט אקסצנטרי, ולא כגיבור מחמיר מכובד, כמה עשורים לפני מלחמת אימג'ין.
המופע, שכותרתו , עסק בעיקר באירועים הקשורים לפלישות היפניות לקוריאה, כמו גם בחייו של האדמירל.
היא הפכה לדרמה פופולרית בסין ושודרה מחדש בערוצים אתניים מסוימים גם בארצות הברית.
הדרמה זכתה לביקורת בשל החירויות האמנותיות הרבות שלקחה לעצמה, כמו הצגת יי כחלש ובודד בחייו המוקדמים ובקשר לאירועים סביב מותו.
מצד שני, רבים החמיאו לאופן שבו הדרמה תיארה אותו במגעו האנושי.
היא תיארה את האדמירל כאדם אמיתי שנאלץ להתגבר לבדו על סכנות וקשיים רבים לעיתים קרובות למדי ולא כגיבור שמימי.
הדרמה הזו הייתה נושא לוהט באותה תקופה, מאחר שהיא חפפה את המתחים העולים בסכסוך המתמשך על סלעי ליאנקור; הסדרה מתחה עוד יותר את היחסים בין דרום קוריאה ליפן בהתפרצות האחרונה של סכסוך.
הסרט הראשון, "האדמירל: זרמים שואגים" (2014) נסוב סביב אירועי והוא הפך לסרט הנצפה ביותר בהיסטוריה של דרום קוריאה, ומשך אליו 17 מיליון צופי קולנוע.
הסרט השני "הנסן: הדרקון המתעורר" (2022), מבוסס על .
הסרט השלישי "נוריאנג הים הקטלני" (2023), מתאר את .
שחקנים שגילמו את יי סון-סין
בסרט "חיילי השמיים" משנת 2005.
בסדרת הטלוויזיה KBS1 2004–2005 האדמירל יי סון-סין האלמותי.
בסדרת הטלוויזיה של MBC משנת 2013 ספר משפחת גו.
צ'וי מין-סיק בסרט "האדמירל: זרמים שואגים" משנת 2014.
בסרט "הנסן: הדרקון המתעורר" משנת 2022.
בסרט משנת 2023 "נוריאנג הים הקטלני"
יי סון-סין גם היווה השראה ליצירות ספרותיות.
בשנת 2001 זכה "שיר החרב", הרומן הראשון של , העיתונאי שהפך לסופר, להצלחה מסחרית וביקורתית בדרום קוריאה.
ספרו מתאר את יי עומד בכוונה בקדמת ספינתו בקרבו האחרון כדי להפוך עצמו למטרה עבור היפנים ולזכות בסיום את מכובד של חייו במקום להתמודד שוב עם עוד אינטריגות פוליטיות הצפויות לו בחצר המלוכה של ג'וסון לאחר המלחמה.
על הנרטיב הפיוטי הזה בגוף ראשון מנקודת מבטו של יי, הוא קיבל את פרס דונגין לספרות, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר במדינה.
יי מופיע כגיבור הכותרת של , שהופק על ידי Onrie Kompan Productions מאז 2009.
יי סון-סין היא דמות שניתן לשחק במשחק הווידאו Mobile Legends: Bang Bang.
תרחיש משחק שבו השחקן יכול לקבל את תפקידו של Yi מופיע בחבילת ההרחבה "הכובשים" של Age of Empires II: The Age of Kings.
יי סון-סין היא דמות שניתן לשחק במשחק הנייד/מחשב עליית הממלכות.
קמפיין משחק שבו השחקן יכול לקבל את תפקידו של יי סון-סין מופיע ב.
סבתא: הגבירה בייון משבט Chogye Byeon (초계 변씨); בתו של בייון האם (변함)
אם: הגבירה בייון משבט צ'וגיה בייון (정경부인 초계 변씨; 1597–1515)
אח צעיר: יי וו-סין (이우신)
אשתו: הגבירה בנג של שבט אוניאנג באנג (정경부인 온양 방 씨).
בת: הגבירה יי משבט דאוקסו יי (덕수 이씨)
פילגש: הגבירה או משבט האאג'ו א וה (해주 오씨)
פילגש: הגבירה בואנדאק (부안댁) - בלי צאצאים.
ייִדִישׁ (נקראת לפעמים גם אידיש או אִידִית; בימי הביניים: עברי־טייטש או לשון אשכנז; למן תנועת ההשכלה, בזלזול: ז'רגון ובכתיב מיושן זשאַרגאָן) היא שפה יהודית השייכת למשפחת השפות הגרמאניות ונכתבת באותיות האלפבית העברי.
יידיש היא השפה הגרמאנית המודרנית היחידה שאינה נכתבת בכתב לטיני.
רוב אוצר המילים היידי הוא ממקורות גרמאניים, בין 20% ל־30% אחוז מהמילים הן ממקורות עבריים וארמיים, והנותר ממקורות סלאביים ורומאניים.
מאז התיישבותם בתחומי גרמניה במאה ה־9, שימשה הגרמנית־יהודית כשפתם העיקרית של האשכנזים, ונותרה כזו גם עם הגירתם מזרחה של רבים מהם.
מסוף המאה ה־18, בעקבות האמנציפציה וההשתלבות הגוברת בחברה הכללית, זנחו יהודי מרכז ומערב אירופה את היידיש.
במזרח אירופה לעומת זאת התרחשה בשלהי המאה ה־19 פריחה של תרבות היידיש, שהתלוו לה ניסיונות לתַקְנֵן את השפה בהתבסס על הניבים המקומיים; בתקופה זו גם החל השימוש השיטתי בשם „יידיש".
התרבות היידית הוסיפה לשגשג בברית המועצות, בפולין ובקרב המהגרים היהודים בארצות הברית עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
השואה, התערות הדור הצעיר ורדיפות סטלין הביאו את תרבות היידיש לסף ההכחדה.
בתנועה הציונית, שקידמה את תחיית העברית כשפה בלעדית, הייתה היידיש סמל לגלותיות.
כיום היא משמשת כשפה יומיומית בחלקים מסוימים של החברה החרדית, בעיקר אצל חסידים, ועודנה מדוברת בקרב יהודים יוצאי מזרח אירופה, בעיקר מבוגרים.
היידיש זוכה לעניין גם בקרב צעירים ואקדמאים שוחרי פולקלור והיסטוריה אשכנזית.
במאות התשיעית והעשירית, לכל המאוחר, החלו היהודים להקים קהילות גדולות באימפריה הרומית הקדושה.
יהודים מצרפת ומצפון איטליה התיישבו באלזס ובאזור חבל הריין, זנחו את הניב הצרפתי־יהודי והאיטלקי־יהודי וקיבלו את השפה הגרמנית העתיקה (המילים הארכאיות ביותר ביידיש, כמו „אָהְרְן/דאווענען", „להתפלל", „בענטשען", „לברך", ו„טשולנט", מקורן לפי ההשערה באותם ניבים רומאניים).
בתהליך דומה לזה שבו התפתחו שפות יהודיות אחרות, סתגרנותה של הקהילה היהודית ועירוב מילים מלשון הקודש ומהניבים הקודמים, אפשרו היווצרות דיאלקט המיוחד לה ונבדל מזה בו השתמשו הנוצרים.
מימי הביניים המאוחרים, במאה ה־13, ועד ראשית תקופת ההשכלה, הייתה היודיש־דייטש שפת הדיבור העיקרית, ולעיתים קרובות היחידה, בקרב יהודי אשכנז.
בסביבות המאה ה־13 החלה הגירה למזרח אירופה, שבה דוברו שפות סלאביות.
היידיש קיבלה שם סממנים של שפה נפרדת לחלוטין, במקום דיאלקט של הגרמנית כפי שנותרה במערב.
באותה תקופה, קהילות בבוהמיה, מוראביה ופולין, שדיברו יהודית־סלאבית או „כנענית", אימצו בהדרגה את שפת האשכנזים.
כך התחולל בידול בין שתי קבוצות ניבים – יידיש מזרחית שקיבלה השפעות מקומיות ויידיש מערבית שנשתיירה במרחב הלשוני הגרמאני.
עם הפיכתה של פולין למרכז יהודי גדול, גדל הפער בין הניבים המזרחיים למערביים.
בקרב דוברי הראשונים שימשו עד המאה ה־19 פירושים ארכאיים לחומש ולסידור בשפת הכתב הישנה, המערבית, שנותרה כלשון ספרותית.
„עברי־טייטש" זו הלכה ונעשתה לא־מובנת למקומיים, אם כי הוסיפה לשמש בפירושים לספרות הדתית עד השואה.
תנועת ההשכלה בגרמניה דחתה בנחרצות את הניב היהודי הבלול, או „הז'רגון", ורצתה להשתמש בעברית ובגרמנית „טהורות".
סביב מתן האמנציפציה במערב אירופה, חלה ירידה חדה בשימוש ביידיש במערב, כמעט עד כדי הכחדה, אף שהשפעות ומילים ייחודיות נותרו עד שלב מאוחר מאוד באזורים מבודדים בשווייץ ובוואריה.
רק בהונגריה נותרו כיסים שהוסיפו להשתמש ביידיש מערבית במידה ניכרת.
הדיאלקטים המזרחיים שרדו ואף שגשגו, שכן רוב דובריהם התגוררו באזורים כפריים בתחום המושב, פולין הקונגרסאית וגליציה, הרחק מהערים.
בתנאים כאלה, הדרישה לצריכת תרבות לא יכלה להיענות על ידי ספרות ועיתונות בלשונות העמים; היעדר חינוך ממשלתי בקנה־מידה מספק מנע מהניב היהודי להיכחד ומדובריו לאמץ שפות חדשות.
בהמשך, תנועות פוליטיות (בעיקר סוציאליסטיות) שביקשו להפיץ את מסרן בקרב ההמונים נאלצו גם הן לפנות לשימוש בו.
הראשון שביקש להעניק ללשון היהודית מעמד של שפה בפני עצמה היה יהושע מרדכי ליפשיץ, אבי הלקסיקוגרפיה היידית.
הוא היה אף חלוץ השימוש השיטתי בשם „יידיש" (אחד מבין רבים עד אז, לצד „עברי־טייטש", „לשון אשכנז", „יודיש־דייטש" וכולי) שהפך בידיו לכינוי לשפה התקנית שניסה ליצור על בסיס הניב היהודי בווהלין.
בסוף המאה ה־19 החלה פריחה תרבותית של ספרות, תיאטרון, עיתונות ועם המצאת הקולנוע, גם קולנוע יידיש.
היצירה בשפה חבקה את כל גוני הקשת ביהדות מזרח אירופה ובקרב המהגרים שיצאו ממנה ליתר היבשת ומעבר לים.
ב־1898, בעיירה מיר, פתח נח מישקובסקי את בית־הספר הראשון המתועד שהורה ביידיש (בניגוד לדיגלוסיה בתלמודי התורה, בהם שימש הניב העממי כעזר בלימוד לשון הקודש).
ב־1908 הוכרזה היידיש בוועידת צ'רנוביץ כ„אחת השפות הלאומיות של העם", בניגוד לתביעת רבים מן היידישיסטים להצהיר עליה כ„שפה הלאומית היחידה".
על אף ניסיונות בלשנים ואינטלקטואלים לתקנן שפה יידית אחידה, הדבר מעולם לא צלח.
מערכת ההגאים והניב של יהדות ליטא אמנם נחשבו ליוקרתיים ביותר והתקבלו כפופולריים וכנחשבים בספרות, אך במקביל דווקא ההגייה הדרום־מזרחית בגבול אוקראינה–רומניה הייתה הנפוצה בתיאטרון (ולכן הנשמעת ביותר).
הניב הנפוץ ביותר בקרב קהל הדוברים, אל מול שתיהן, היה הפולני.
בין מלחמות העולם קיבלה השפה הכרה רשמית במדינות שונות.
בברית המועצות הייתה יידיש לשונו המוכרזת של הלאום היהודי הסובייטי בין המלחמות, וב־1928 הוקם האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, בו עודה משמשת כשפה רשמית.
באותה תקופה ברית המועצות תמכה בהקמת איגודי עובדים דוברי יידיש, וסייעה במימון אלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה.
בפולין, במדינות הבלטיות וברומניה הוקמו רשתות בתי־ספר כמו ציש"א, שלימדו רבבות ילדים ביידיש תקנית, בעוד שבברית המועצות ב־1930 1,100 בתי־ספר הורו בלשון.
גם באמריקה התקיימה פעילות תרבותית וחינוכית ענפה בין המהגרים: ב־1935 פעלו בארצות הברית וקנדה 294 בתי־ספר בשפה.
ב־1939 דיברו ביידיש כ־11 מיליון איש, כ־60% מיהודי העולם.
במקביל לעלייתה ממעמד של ניב עממי לשפה תקנית, כבר טרם השואה הייתה במגמת היחלשות מואצת לטובת הרוסית, האנגלית, הפולנית ואפילו העברית, עקב טמיעה לשונית נרחבת.
לדוגמה, ב־1897 הכריזו 97% מיהודי רוסיה על היידיש כשפת אמם, ב־1926 עשו זאת רק 70.4% מיהודי ברית המועצות, ובמפקד 1939 ירד השיעור ל־39.7% בלבד.
בטרם הנסיגה הבריטית, גדוד מגיני השפה ערך הפגנות אלימות נגד סרטים והופעות ביידיש.
בישראל העצמאית אומצה בתחילה על ידי הצנזורה מדיניות שהתירה לאמנים אורחים להשתמש ביידיש בתנאי שיוסיפו קטעים בעברית, ושאפשרה למהגרים להופיע בשפה במשך שנה בלבד לאחר הגעתם.
בשנות ה־60 וה־70 נרגע האקלים התרבותי וחדלה ההתנגדות האידאולוגית ליידיש, ונעשו אף מאמצים רשמיים לשמרה.
כיום יידיש מדוברת במידה כלשהי, לפי הערכות, בפי יותר ממיליון איש, רובם יהודים חרדים בעיקר חסידים.
ב־2007, על פי נתונים ממשלתיים חלקיים, עמד מספר דוברי היידיש בארצות הברית על כ־160,000. באופן בלעדי למעשה, הגידול בדוברי השפה מתרחש בקרב חרדים בישראל, ארצות הברית ואירופה, כמעט אך ורק חלק מהחסידים ובני היישוב הישן.
בקרב קבוצות אלו יידיש היא השפה המרכזית, ובבתי הספר לבנות מתקיימים בה הלימודים בלעדית.
התפוצה של חרדים דוברי־יידיש, בייחוד מחסידויות דרומיות בהונגריה וגליציה, הפכה את הניבים שלהן לדומיננטיים לעומת הליטאיים שנחלשו מאוד.
הדיאלקט היידי המשמש בחסידות סאטמר הוא כנראה המדובר ביותר בתחילת המאה ה־21.
הבלשן אוריאל ויינרייך חילק את המרחב דובר הלשון לארבע קבוצות ניבים בסיסיות, הנבדלות זו מזו באופני ההגייה כמו גם באוצר המילים; כל אחת הושפעה מהשפות המקומיות והקבילה להגייה של לשון הקודש.
הגבולות ביניהן לא היו קשיחים והתקיימו אזורי תפר.
מערבית: דוברה במקור בגרמניה ובסמוך לה, ועד להתפתחות העצמאית של הניבים המזרחיים החל מן המאה ה־16 שימשה בפי כל האשכנזים.
גם המערבית התחלקה לשלושה דיאלקטים עיקריים: צפוני, בהולנד ובצפון גרמניה; מרכזי, בגרמניה התיכונה; ודרומי, באלזס לורן, שווייץ ודרום גרמניה.
גוון ביניים של הדרומי שרר בבוהמיה, מוראביה ומערב הונגריה.
השימוש בניבים המערביים הצטמצם מאוד בשלהי המאה ה־18 והמאה ה־19, כמעט עד כדי הכחדה, כשרוב דובריהם זנחום לטובת גרמנית תקנית.
עד אותה עת הייתה היידיש המערבית גם השפה הספרותית (בעיקר עבור נשים ואחרים שחסרו ידיעה בעברית), וכתבים שהודפסו בה במרכז אירופה נקראו הרחק במזרח.
תיכונה: דוברה בפולין גופא ובגליציה המערבית.
אף הניב במזרח סלובקיה, מזרח הונגריה ורותניה הקרפטית נחשבת לשייך אליה, אם כי שטחים אלה הם גם אזורי מעבר לקבוצה המערבית.
סממניה הבולטים של התיכונה כוללים הגייה של השורוק לחיריק: „קוּגל" נהגה קיגל ועוד.
עוד מאפיין בקרב חלק מהניבים התיכוניים היא ההגייה של הצירי/ey כ„אַיי", ובמקומות שה„אַיי" מופיע במקור הוא הופך לתנועה פתוחה מוארכת ( אריין מבוטא „אַרַאַן" (Araan או Arān) וכו').
ניב זה מכונה כיום באופן רווח „הברה חסידית".
צפון־מזרחית: דוברה במדינות הבלטיות, בבלארוס ובחלקים מצפון פולין ומצפון אוקראינה.
זהו מבטאה של יהדות ליטא ההיסטורית, ובין סממניו הידועים נמנים הטשטוש בין שי"ן לסמ"ך („פלייש" – „פלייס" וכו') והגיית oy כ־ey: „תורה" נהגית כ„תּוֹירֶה" לרוב אך כ„תֵּיירֶה" בליטאית.
מערכת התנועות הזו שימשה כבסיס להגייה הספרותית המזרח־אירופית, המקובלת כתקנית על ידי מכון ייווא.
דרום־מזרחית: שימשה במזרח אוקראינה, בגליציה המזרחית וברומניה, כולל בוקובינה, בסרביה ומולדובה.
הגייה זו נבדלת מהתיכונה בכך שהיא שומרת על ה־ey וה־u כבמקור, ושונה מהצפון־מזרחית בכך שהקמץ נהגה כ־u ולא כ־o ברוב המקרים.
בנוסף לקבוצות ניבים אלה, יש וריאנטים מקומיים שהתפתחו מחוץ לאירופה.
דוגמה בולטת היא לשון הדיבור ביישוב הישן בארץ ישראל, שכללה מילים רבות שנשאלו מערבית (כמו „חלאקה" במקום „אפשערן" לתספורת הראשונה לבן זכר) ועדיין משמשת בירושלים ובבית שמש.
ישנה גם היינגליש שצצה ספונטנית בקרב הקהילות בארצות דוברות־האנגלית.
יידיש נכתבת, בדפוס ובכתב יד, באלפבית העברי, כשפות יהודיות אחרות.
ההבדל העיקרי בין האופן בו נכתבת היידיש לאופן שבו נכתבת העברית הוא בשימוש באותיות „אעוי" כאותיות ניקוד, בהשאלה מהאופן בו שימשו בתעתיק שמות זרים בספרות הרבנית.
אותיות הניקוד הן חלק אינטגרלי מהמילה ואין להשמיטן בכתיבה.
הגרסה המקובלת כתקנית, ה„כּלל־שפּראַך" („השפה הכללית") או „ייווא־ײִדיש" („יידיש בנוסח מכון ייווא"), היא המשכה של הלשון הספרותית הגבוהה שהייתה מקובלת במזרח אירופה בין מלחמות העולם, שנקבעה על פי הניב המדובר בין יהודי ליטא.
תקניה וסדריה נקבעים על ידי מכון ייווא, והיא נלמדת באוניברסיטאות.
רוב דוברי היידיש כיום הם חסידים, שאינם משתמשים כלל ב„כלל־שפראך".
אין עיסוק של ממש בתקנון הלשון (הכתובה וקל וחומר המדוברת) בעולם החסידי, והיא מגוונת ומשתנה מחצר לחצר ומפרסום לפרסום.
האות ב' נהגית בהגייתה הדגושה, אלא אם מקורה בעברית או ארמית אז שׂמים מעליה סימן „רפה" בֿ'.
מקרה הפוך הוא האות כ' הנהגית בהגייתה הרפה ורק במילים שמקורן בעברית וארמית בהגייתה הדגושה, בשביל הצליל /k/ משתמשים בק'.
האות פ' נהגית בהגייתה הרפה אם מעליה סימן רפה פֿ' ובהגייתה הדגושה אם היא דגושה פּ'.
במקרים בהם יש מקום לדו־משמעות, נהוג להוסיף חיריק או שורוק:
װוּ – /vu/ (ניתן למצוא גם װאו)
וּװ – /uv/ (ניתן למצוא גם ואװ)
וּױ /uoy/ (ניתן למצוא גם ואױ)
װוֹי /voy/ (ניתן למצוא גם ללא ניקוד כלל, װױ וגם װאױ)
באותיות בֿ', ח', כּ', שׂ', תֿ' ותּ' נהוג להשתמש רק במילים עבריות או ארמיות, שאותן נהוג לכתוב בכתיב המסורה.
בתקופה הסובייטית, כחלק מהמאבק בדת המסורתית ובציונות שנתפשו כריאקציוניות, נעשה ניסיון לעקור את הרכיב העברי ולתקנן איות פונטי (מן ההברה האשכנזית) של המילים.
כך, למשל, שמו של הסופר שָׁלוֹם עֲלֵיכֶם נכתב שאָלעמ אַלײכעמ, והמילה שַׁבָּתֿ נכתבה שאַבעס.
התנועות הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי אַ [] נהגית כהגיית פתח אָ [] [] נהגית כהגיית קמץ המקורית (שנשתמרה בפי האשכנזים והתימנים) בהגייה הליטאית.
בחלק מההגיות הפולניות, רוסיות והחסידיות נהגה במקרים מסוימים כשורוק מודרני ו, וּ [] ~[] [] נהגה כהגיית שורוק בהתאם להגיות האשכנזיות השונות כשורוק מודרני או כחיריק מודרני.
הערה: בשמות פרטיים ובשמות משפחה שולטים בערבוביה כללי יידיש וכללי העברית.
זאת מפני ששמות פרטיים נכתבים בכתובות וגיטין וישנן הלכות ברורות לגבי הכתיב הנכון בעברית.
כדי לא להתנגש עם ההלכה הונהגו צורות כתיבה שונות בשמות ערים ושמות משפחה לדוגמה: שמות שמסתיימים ב־אֶ כמו פייגא נכתבות באל"ף ולא בעי"ן.
הערים טשחויב וחעלם נכתבות בחי"ת.
היידיש היא שפה גרמאנית, וככזאת אין בה העיצורים הגרוניים שהיו בעברית הקדומה ואשר עדיין נשתמרו אצל חלק מיוצאי ארצות ערב.
ההטעמה במילים היא לרוב בתחילת המילה, ובמילים מעברית מלעילית, הקרויה לכן גם „הטעמה אשכנזית".
ביידיש ההיגוי של ת"ו רפה הוא כשל סמ"ך.
לדוגמה, המילה ביידיש ל„אותיות" – „אותיות", נהגית /ojsjes/, „תּורה" נהגית /tojre/.
את הדגש בת"ו יש נוהגים לכתוב.
התחביר ביידיש כמעט זהה לתחביר של השפה הגרמנית עם מספר שינויים שמקורם בעברית או בשפות סלאביות.
נהוג לחלק את ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: עתיקה (מהמאה ה־13 עד שנת 1780), משכילית וחסידית (משנת 1780 ועד סוף המאה ה־19); ומודרנית (מן המחצית השנייה של המאה ה־19 ועד ימינו).
האוסף המוקדם ביותר של ספרות הוא קובץ היצירות מ־1382 שנשמר בגניזה הקהירית ומכיל גם את היצירה דוכוס הורנט.
ראשית הספרות היודיאו־גרמנית בתרגומי טקסטים דתיים ופרשנות עליהם, דוגמת „צאינה וראינה".
היוצר החשוב ביותר של הספרות העתיקה היה אליהו בחור, שתרגם סביב 1507 את רומן האבירים „בוויס מהמפטון" ליידיש כבָּבָא־בּוּך.
זה היה הספר הלא־דתי הראשון שנדפס בה.
ב־1595 יצא בוורונה עוד חיבור לא־דתי ידוע, „ספר הפרות" (), שהכיל סיפורי עם ומשלים, גסים בחלקם, והיה מאויר במלואו.
יצירה רבת־השפעה נוספת של הספרות העתיקה היא „מעשה בוך", „ספר המעשיות" שנדפס בבזל ב־1602 ואיגד סיפורי מוסר ואגדות.
נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת־טובים.
הטקסטים המוקדמים ביותר שנכתבו על ידי אישה ביידיש הם הספר „מנקת רבקה" ו„שמחת תורה ליד" מאת רבקה טיקטינר שחיה במאה ה־16. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא זכרונות גליקל מהמלין.
בסוף המאה ה־18 עלתה תנועת החסידות, שהפיצה את משנתה ביידיש להמוני העם עם הביוגרפיות כמו „שבחי הבעל שם טוב" או אוספי משלים כ„סיפורי מעשיות" לרבי נחמן מברסלב.
תנועת ההשכלה, שפרחה במזרח אירופה במקביל, התנגדה לחסידות ואנשיה ראו בה אמונה טפלה.
עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק.
אקסנפלד, חסיד ברסלב לשעבר, הוציא לאור רק חמש מיצירותיו.
אטינגר היה מחזאי, ויצירתו „סערקעלע" היא עבודת התיאטרון היידית החשובה ביותר של ההשכלה.
דיק חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים.
חשיבות פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים.
ב־1863 פתח מנדלי מוכר ספרים את העידן המודרני בספרות היידיש עם סיפורו הקצר „דאס קליינע מענשעלע", „האיש הקטן." זו הייתה תחילתה של יצירה ענפה בה.
בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ ושלום עליכם.
אלו סללו את הדרך לשלום אש, ש.
אנסקי, מלך ראוויטש ורבים, רבים אחרים.
יצחק בשביס–זינגר נותר יוצר חשוב גם לאחר השואה, וזכה בפרס נובל ב־1978. כיום עדיין פועלת סצנה ספרותית חילונית ביידיש, גם אם היא פונה לקהלי קוראים מצומצמים, בציבור החרדי לעומת זאת יש שוק רחב של ספרות יידיש עכשווית „כשרה", עם ספרי ילדים, נוער, מבוגרים, עיתונים, מגזינים, ספרי קודש מתורגמים ועוד רבות.
עיתון יידי ראשון ראה אור באמסטרדם בשנים 1686 ל־1687. העיתון הופיע תחת השמות „דינשטאגישי קורנטין" ו„פרייטאגישי קורנטין", בהתאמה ליום בו הופיע בכל שבוע (שלישי ושישי, בהתאמה).
בערך ב־1750 ניסה בנימין בן זלמן קרונבורג להדפיס שני עיתונים נוספים בנויוויד: מטרתו הייתה הפצת הגרמנית התקנית בקרב היהודים, אך הוא לא שלט בה עדיין והגליונות הספורים הכילו מילים יידיות רבות.
ב־1771 הודפס במשך שנה ה„דירנפורטער פריפילגירטע צייטונג" בדירנפורט הסמוכה לברסלאו.
ב־1790, בימי המהפכה הצרפתית, הדפיס המו"ל אברהם שפירא את ה„צייטונג" במץ שבאלזס.
העיתונות היידית הגיעה לשיאה בפולין שבין מלחמות העולם.
בשנת 1935 נמנו בוורשה, בירת פולין, 11 עיתונים יומיים ביידיש (בנוסף לשני יומונים יהודיים בפולנית ושבועון בעברית), ותפוצתם הכוללת עמדה על 180 אלף עותקים ביום.
שני העיתונים החשובים והמשפיעים ביותר ביידיש בתקופה ההיא היה הײַנט (ביידיש: „היום") ומאָמענט (ביידיש: „רגע").
שניהם יצאו לאור עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ב„הײַנט" כתבו בכירי הכותבים היהודים באותה תקופה, בהם למשל עזריאל קרליבך, שעלה לארץ ערב המלחמה והקים מאוחר יותר את העיתון „מעריב".
ב־22 באפריל 1897 נוסד בניו יורק העיתון היומי „פֿאָרווערטס" , שאחרי כמה שנים קשות, במהלכן כמעט נסגר, כפי שעלה בגורלם של עשרות ניסיונות דומים אחרים, היה לאחד העיתונים הנפוצים בקרב יהודי ארצות הברית.
הגם שהפארווערטס נוסד לטובת קידום סוציאליזם ברחוב היהודי ובארצות הברית בכלל, תרומתו להעמקת והצגת תרבות היידיש הייתה עצומה, שכן הוא שימש כאכסניה לשורה ארוכה של יוצרים, המפורסם ביניהם היה יצחק בשביס זינגר.
ב־1915 הגיעה תפוצת הפארווערטס לכ־200 אלף עותקים ביום, נתון שמשמעותו הייתה שלפחות חצי מיליון יהודים קראו בו.
לצידו פעלו עוד כמה יומונים שנהנו גם הם מתפוצה ניכרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצת עיתוני היידיש ביניהם הפארווערטס, ומשנות ה־80 רובו באנגלית ויש לו מוסף ביידיש.
בנוסף יוצאים לאור העיתונים „דער אלגמיינער זשורנאל", „די צייטונג" הווילימסבורגי, והמגזינים „דער בליק", „דער צייטשריפט", „דער פלאם", „דער שׁטערן", „דער שפאקטיוו", „דאָס ייִדישע ליכט", „עונג שבת", „מעלות", „דער איד", „דער בלאט" ועוד.
בישראל יוצאים לאור המגזין „דאס אידישע ליכט"; די ברכה אין שטוב ועוד בעיתון המבשר (יומון) מופיע ביום שישי עמוד חדשות שבועי ביידיש בשם „המבשר די וואך".
תיאטרון היידיש התפתח ביהדות מזרח אירופה והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 ונמשך עד לזמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה.
מרכזו היה ברוסיה, פולין ורומניה אך ניתן למצוא תיאטרון יידי מקצועי גם במערב בקרב תפוצת המהגרים, במיוחד בעיר ניו יורק.
תיאטרון היידיש הפך בעשורים של קיומו לתרבות תיאטרון שלמה ועשירה, ולה כותבים קנוניים כש.
אנ־סקי, אברהם גולדפדן ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר.
גם לאחר השואה המשיכה היצירה.
בישראל קם תיאטרון יידישפיל, ובמזרח אירופה וארצות הברית עדיין פועלות במות כמו ה„פולקסבינע", „יידיש־רעפ" „קולטור־ליגה" בכתיב יידי: קולטור ליגע בניו יורק, לחסידים גם תיאטרון בשם „אונטערן" בכתיב יידי: „אונטערן חבריא", ועוד.
סרטים אילמים שפנו לקהל היהודי והכילו כתוביות ביידיש הופקו עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ברוסיה ובארצות הברית.
לאחריה פרח הקולנוע היידי באמריקה ופולין.
הסרט המדבר הראשון יצא ב־1929 בניו יורק, והתעשייה שגשגה במשך תור זהב קצר בשנות ה־30. מלחמת העולם השנייה כמעט והביאה לחיסולו של קולנוע היידיש, אם כי סרטים בשפה הופקו גם אחריה.
יידישיזם מציין את הפיכת שפת היידיש למכלול תרבותי שלם, ובכלל זה אף אידאולוגיה מכוונת הדוגלת בטיפוח השפה והספרות היידית לכלל תרבות או אף ציוויליזציה מפותחת ועצמאית.
כאידאולוגיה מובחנת, מהווה היידישיזם צעד של העדפת התרבות היידית על פני התרבות העברית המקבילה כשפת התרבות היהודית הדומיננטית.
בהקשר ההיסטורי של פיתוח היידישיזם, הוא כלל גם נימה אנטי דתית שעיקרה הצבת הפולקלור הספרות היפה והאמנות של יהדות מזרח־אירופה דוברת היידיש כמוקד אלטרנטיבי המחליף את המוקד הדתי הישן.
אידאולוגיה יידישיסטית פותחה בעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה־20, והייתה קשורה בחוגים של סוציאליסטים יהודיים, חברים במפלגת הבונד וסופרי יידיש.
האירוע המכונן המפורסם בהקשר זה הוא ועידת צ'רנוביץ (1908), שנועדה ללבן את בעיות השפה אך גם להצהיר על האידאולוגיה התרבותית שבמרכזה.
בין היידישיסטים האידאולוגיים ניתן למנות את חיים ז'יטלובסקי, נתן בירנבוים וי"ל פרץ.
הצבת היידיש כשפת התרבות הלאומית הרצויה נתקלה בהתנגדות עזה בארץ ישראל מצדם של מצדדי החייאת הלשון העברית כשפת הלאום היהודי.
פרשה זו היא חלק ממלחמת השפות, ואת קורותיה ניתן למצוא בין דפי כתבי העת והעיתונים העבריים והיידיים של ראשית המאה ה־20. לא כל מפיצי התרבות היידית היו בהכרח יידישיסטים מחויבים.
רבים התייחסו לשפה באופן אינסטרומנטלי, כאמצעי היחיד שניתן היה לחולל באמצעותו מודרניזציה ואקולטורציה של המוני היהודים: כך, אברהם כהאן, עורך ה„פורוורטס", התעקש להשתמש בלשון עממית ופשוטה בעיתונו רב־התפוצה כדי להנגיש את התכנים לציבור הרחב, ובה במידה התנגד להקמת בתי־ספר ביידיש באמריקה לדור הצעיר.
יידישיזם היא תנועה פוליטית לאומית ולשונית שהחלה בקרב יהודים במזרח אירופה במהלך החלק האחרון של המאה ה-19,השואפת לקידום וטיפוח של השפה היידית ותרבותה.
התנועה היידישיסטית צברה פופולריות לצד צמיחתה של תנועת הבונד ותנועות פוליטיות יהודיות אחרות, במיוחד באימפריה הרוסית ובארצות הברית.
היידישיזם החל כדרישה להכיר בניב היהודי-גרמני כשפה בפני עצמה, והתפתח עם יצירת ספרות, תיאטרון ופעילויות נוספות ביידיש.
תנועת היידישיזם פעלה בקרב יהדות מזרח אירופה ותפוצתה משלהי המאה ה-19 ועד מחצית המאה ה-20: השמדת מיליונים מדוברי השפה בשואה וטמיעה לשונית של היתר דלדלו מאוד את שורותיה.
המונח 'יידישיזם' מעולם לא תיאר אידאולוגיה סדורה וחד-משמעית, אלא כיסה על כמה מגמות, שלעיתים אף היו מנוגדות בתחומים מסוימים: "יידישיזם", כתבה טטיאנה סולדט-יפה, "בפשטות, הוא שדה הפעילות לקידום ותמיכה ביידיש, מיזם להשגת לגיטימציה עבורה...
למעשה, זהו שם כולל למספר זרמים של אידאולוגיה לשונית." המשותף לדוגלים ביידישיזם היה הדרישה להכיר ביידיש, להעניק לה מעמד רשמי, לשמר ולפתח אותה וליצור בה תרבות.
מלבד המטרה לקדם ולתמוך בשפת היידיש ויצירת תרבות ייחודית, שהייתה משותפת לדוגלי היידישיזם, עסקו מצדדיה בנושאים רבים.
היו שהדגישו את הצורך להאחיד ולתקנן את השפה ולטהר אותה מיסודות זרים; אחרים פעלו להפיכתה למוּכרת בפני עצמה במחקר האקדמי.
רבים נאבקו בטמיעה הלשונית, שהיוותה סכנה בקרב יהודי מזרח אירופה, באמצעות דרישה לאפשר להם להצהיר על היידיש כשפתם במפקדי אוכלוסין, ובכך אף לתת לה מעמד רשמי.
שאפתניים יותר רצו להפוך אותה לבסיס או מרכיב באוטונומיה יהודית במרחב, תרבותית ולעיתים פוליטית.
אחרים הסתפקו ביחס אינסטרומנטלי יותר לשפה, כאמצעי היחיד לפנות אל הציבור בשפה המובנת לו.
כולם החשיבו את הלשון, אך רק מעטים יחסית ראו אותה כיסוד הבלעדי שניתן להשתית עליו זהות יהודית מודרנית, וכתחליף לזו המסורתית.
אך חלק מהיידישיסטים לא היו מסורים בלעדית אף לשפה עצמה: י"ל פרץ, לדוגמה, דגל בדו-לשוניות עם העברית, שלמען תחייתה פעל גם כן.
מנהיגים בולטים אחרים תמכו אפילו בתלת-לשוניות עם שפת המדינה, כמו רוסית או פולנית.
פיצול אחר היה בין פופוליסטים-רומנטיקנים כמו פרץ, שהאדירו את העם הפשוט (בכפיפה אחת עם רצון לתקנו ולשפר את דרכיו) ושאפו לשמר במידה רבה את ההווייה ואת ההתייחסות החיובית למורשת, לאגף הרדיקלי שאת דרכו התווה חיים ז'יטלובסקי.
הלה ביקש להפוך את השפה לבדה לבסיס לתרבות חדשה, שתנתק את יהודי מזרח אירופה ממנהגיהם המיושנים וזהותם הבדלנית הכבולים לדת ותהפכם לאומה מודרנית לכל דבר.
יחסי הכוחות בין המחנות השתקפו בוועידת צ'רנוביץ ב-1908, כשהרוב דחה הצעה להעניק ליידיש את מעמד "'הלשון הלאומית" אלא ביכר לראותה כ"לשון לאומית", בלי לדחות את העברית.
היידישיזם כשלעצמו, כפי שציינו יהושע פישמן וגולדסמית, מעולם לא הפך לתנועת המונים.
אף כי השפעתו עליהן הייתה חשובה, הוא שימש לרוב כלי בידי כוחות אחרים בציבור היהודי המזרח-אירופאי.
מפלגת הבונד הייתה שקועה תמיד במתח בין רעיונותיה הסוציאליסטיים למעשיה בפועל שטיפחו את התרבות והשפה היידית, אותה אימצה בתחילה כאמצעי להפיץ את משנתה בקרב ההמונים.
מנהיגיה, כמו אסתר פרומקין, חששו תמיד מהתגברות של יסודות שוביניסטיים על חשבון המחויבות למעמד הפועלים הבינלאומי.
אברהם קאהאן, עורך העיתון "פארווערטס" בניו יורק, ניצח על פעילות ענפה בשפה כאמצעי להנגיש תוכן לקהל הרחב אך התנגד לשימורה והעדיף להקנות אנגלית לדור הצעיר.
עם זאת, ליידישיזם אכן היה תפקיד מרכזי בפעילותן של כל תנועות השמאל היהודיות במזרח אירופה ושלוחותיהן מעבר לים, סוציאליסטיות וגם אנרכיסטיות, הן כאלה שביכרו סוג של הזדהות לאומית או שראו בה רק שלב מעבר בלתי-נמנע לאוטופיה.
במידה פחותה, הוא היה מרכיב בחזונם של אלה שקידמו לאומיות יהודית בגולה: האוטונומיסטים, שמנהיגם שמעון דובנוב העריך את השפה אך דגל בדואליזם עם העברית, והציונות הרוחנית, שרבים מפעיליה כתבו ביידיש אך לבסוף היה בה יחס מועדף בהרבה ללשון כתבי הקודש (אחד העם היה פעיל קנאי של האחרונה).
לבסוף, היידישיזם הרים תרומה מכרעת לכל התנועות שביקשו להגדיר את היהודים על בסיס חילוני.
פעיליו הקיצוניים שדרשו ניתוק מהעברית, ויחד עמה מהמטען הדתי, וניסוח זהות יידית על בסיס לשוני-תרבותי בלבד, היו הראשונים ליצור אפשרות כזו.
פרסומים בדיאלקט היהודי-גרמני היו קיימים עוד בימי הביניים המאוחרים.
משלהי המאה ה-17 גברה הנטייה להוציא לאור תרגומים של ספרות קודש בשפה, למען המון העם ובעיקר הנשים.
החסידות הפכה את היצירה בלשון לחלק חשוב מהפצת מסריה הפופוליסטיים, בחיבורים כמו "סיפורי מעשיות משנים קדמוניות" שנכתב בניב היהודי ב-1816. הם העדיפו את השפה העממית על פני לשון הקודש האליטיסטית, שמעטים ביחס ידעו לקראה בשטף.
תנועת ההשכלה שהתארגנה בברלין שאפה לטוהר לינגוויסטי וראתה בדיאלקט האשכנזי ז'רגון בלול, אותו ביקשה להחליף בעברית מחודשת מחד לצרכים פנימיים ובגרמנית תקנית מאידך.
משכילי מזרח אירופה המשיכו באותו הדפוס, כשהם מגנים את הניב היהודי.
אך הצורך לפנות להמון, ולו כדי לבלום את השפעת החסידות, אילץ את המשכילים להיעזר בדיאלקט.
תרגומיו של מנדל לפין ספגו ביקורת קשה מעמיתיו לתנועה, אך גם לתמיכה של יעקב שמואל ביק שהפנה עורף לאידאולוגיה שלה ונעשה פופוליסט.
הראשונים לכתוב בעיקר בשפה היו ישראל אקסנפלד ושלמה אטינגר.
הם הפיקו כמה עשרות יצירות ששיקפו את לשון הדיבור במזרח אירופה, בניגוד ל"עברי-טייטש" הארכאית והמערבית בה נכתבו פירושי הסידור והחומש במשך מאות שנים.
אייזיק מאיר דיק עלה על שניהם בכמות הכותרים שפרסם, כמאתיים, ובפופולריות העצומה שצבר.
אבי היידישיזם היה הלקסיקוגרף והבלשן יהושע מרדכי ליפשיץ (1829-1878).
הוא היה חלוץ תקנון השפה, אותה סירב לראות כז'רגון נחות אלא כלשון העומדת בפני עצמה.
ליפשיץ היה הראשון שכינה את הניב בשם "יידיש" באופן שיטתי, ופעל להאחידו ולהפכו לשפה תקנית באמצעות גיבוש כללי דקדוק ואיות על בסיס המבטא בחבל הולדתו ווהלין.
ליפשיץ היה זה שהיטה את המשכיל הצעיר שלום יעקב אברמוביץ', "מנדלי מוכר ספרים", להתחיל לכתוב ספרות בלשון היהודית.
ב-1861 שכנע את מו"ל 'המליץ', אלכסנדר הלוי צדרבוים, לפרסם מוסף יידי בשם 'קול מבשר'.
צדרבוים, שכתב עד אז בעברית או גרמנית באותיות עבריות, חשש מהפגיעה במוניטין של העיתון אך השתכנע כדי להגביר מכירות.
'קול מבשר' היה ראשיתה של העיתונות היידית.
ב-1863 פרסם בו ליפשיץ טור בשם "ארבע הממלכות" ('דיא 4 קלאסען', במובן של מיון עולם הטבע בימי הביניים) בו קבע כי יהודי רוסיה ופולין סיגלו לעצמם שפה משלהם, "יודיש", שאיננה ניב נשחת אלא ראויה שיטפחוה.
שנה לאחר מכן, ב-1864, החל מנדלי לפרסם בהמשכים ב'קול מבשר' את "דאס קליינע מענטשעלע", היצירה הראשונה של הספרות היידית: בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ (שהיה יידישיסט חשוב גם מבחינה פוליטית) ושלום עליכם.
ליפשיץ חיבר שלושה מילונים, יידי-גרמני, יידי-רוסי ורוסי-יידי, בין 1867 ל-1876. הוא הלך ונעשה רדיקל, ובהקדמת האחרון תקף בחריפות את מחיי העברית, כשהוא מבשר את העימות בין חסידי שתי הלשונות בעשורים הבאים.
לאחר ליפשיץ, תפס את מקומו מבקר הספרות יוסף יהודה לרנר כאידאולוג של השימוש ביידיש.
לצדו פעלו אוהדים מתונים יותר, שהקפידו על דואליזם עם העברית, כשמעון דובנוב ויהושע חנא רבניצקי.
ב-1886 פרסם אלכסנדר הרכבי מילון יידי-אנגלי בניו יורק, שבישר על תחילת היידישיזם האמריקני.
שנות ה-80 וה-90 חזו בעלייתה של יצירה תרבותית נרחבת, כמו בכתבי בעל מחשבות ודומיו, ובייחוד "הספרייה הלאומית" שערך שלום עליכם תוך ביקורת חריפה על הספרות הזולה של ימיו וניסיון לתקנן את השפה.
אבל התנועה קיבלה את תנופתה הגדולה מן הצורך להפיץ תעמולה סוציאליסטית בקרב ההמונים במזרח אירופה.
סטודנטים יהודים אנשי השמאל, שרובם גדלו על טהרת הרוסית, נעשו מודעים ל"שאלה היהודית" ופופוליסטים יותר, בהשראת הנרודניקים.
ב-1880 פרסם הגולה הפוליטי רחמיאל צוקרמן, מתלמידי אהרן שמואל ליברמן, מניפסט בז'נבה בו קרא לאינטלקטואלים לחדול מהניכור שלהם לעם הפשוט ותיאר את היידיש כשפה העממית האותנטית, בה צריך לפנות אל ההמון.
ב-1893 קמה בווילנה "ועדת ז'רגון" שהייתה מקושרת עם חוגי האופוזיציה, וסניפים בהשראתה צצו בערים אחרות.
ראשיהם למדו יידיש במאמץ רב ופנו להפיץ ספרות ולערוך חוגי ערב לפועלים יהודים.
ב-1897 קם הבונד בווילנה: המפלגה ראתה בלשון קודם כל אמצעי לקדם את הסוציאליזם, ועמדתה בקשר לעתיד היהודים נעה בין ה"נייטרליזם" של ולדימיר מדם לאוטונומיה התרבותית שתבע ולדימיר קוסובסקי כפשרה בין התבוללות לשוביניזם לאומי.
פעילות יידית התקיימה גם בגליציה, שם קמה המפלגה היהודית הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1898 נעשה צעד חלוצי ראשון בתחום החינוך, כשפעיל צעיר בשם נח מישקובסקי הקים את בית-הספר החילוני הראשון שלימד ביידיש (שלא כמו תלמודי תורה בה שימשה כעזר לרכישת העברית) בעיירה מיר.
כעבור שנה הוקם מוסד דומה בוורשה.
לאחר 1905, עם עליית הדור הצעיר בשורותיו, שילב הבונד אנטי-ציונות ואנטי-עבריות קיצוניות, מתוך זיהוי שתיהן כמייצגות הבורגנות, עם יידישיזם מודגש יותר.
האידאולוג הראשון במעלה של היידישיזם הקיצוני, חיים ז'יטלובסקי, הופיע על הבמה עם הגירתו לניו יורק ב-1904. בניגוד לי"ל פרץ הרומנטיקן ודובנוב המתון, שפעלו שניהם כמותו לביסוס אוטונומיה לאומית ליהודים על בסיס היידיש כחלק מרוסיה דמוקרטית עתידית, לא היה ז'יטלובסקי בעל יחס אוהד או אפילו נייטרלי למסורת.
הוא הטיף לניתוק מהדת ומהתכנים הפרטיקולריים היהודיים.
לעברית הייתה חשיבות מסוימת, בעיקר היסטורית, אך החייאתה הייתה בעיניו מיזם תלוש מהמציאות.
ז'יטלובסקי היה מנהיג חשוב של שוחרי היידיש בעולם ובארצות הברית בפרט.
בין 1902 ל-1905 פנה נתן בירנבוים, מי שהיה מזכיר הקונגרסים הציוניים, לשפה היידית לאחר נתק מהאידאולוגיה הציונית.
הוא השתכנע כי יהודי מזרח אירופה מהווים כבר אומה בפני עצמה.
בירנבאום, שהתחנך בגרמנית, למד יידיש וניסה לארגן מפלגות יהודיות אוטונומיסטיות בגליציה ובבוקובינה המסורתיות.
היה זה הוא שטבע את המילה "יידישיזם" ודחף לארגון תנועה בינלאומית שתטפח את הלשון ותבססה כשפת תרבות.
בירנבאום עזב את האידאולוגיה זמן קצר לאחר מכן, אם כי בנו שלמה היה לבלשן יידי חשוב ולאחד ממתקנני השפה.
ב-1910 נפתח בהמרצת ז'יטלובסקי "בית הספר הלאומי הרדיקלי" (נאציאנאלע ראדיקלע שולע) בלואר איסט סייד, יוזמה משותפת של הטריטוריאליסטים-סוציאליסטים ופועלי ציון והמוסד החילוני הראשון ביידיש בארצות הברית.
בשלב זה פעלו כבר כמה עשרות בתי-ספר כאלו במזרח אירופה, ומוסדות דומים צצו בצפון אמריקה עבור פועלים שלא היו מעוניינים בחינוך דתי.
ההכרה בהיות היהודים מיעוט לאומי בנספחים לחוזה ורסאי בקץ מלחמת העולם הראשונה סימנה תור של פריחה ליידישיזם.
ב-1921 הוקמה רשת בתי-הספר ציש"א בפולין, וב-1925 כונן מוסד שקיווה להיות רשות בינלאומית לשפה, ייוו"א.
הניסיון המקיף ביותר נעשה בברית המועצות.
השלטונות והאינטליגנציה היהודית קיוו ליצור דגם חדש של זהות יהודית המתבססת על יידיש וערכים סוציאליסטיים ודחיקת הדת, השפה העברית והציונות כחלקים מזהים של יהודי ברית המועצות.
כחלק מדיכויה, נעקר הרכיב העברי מתוך היידיש בברית המועצות.
כך נכתבה "היידיש הסובייטית" ללא אותיות סופיות מיוחדות (מנצפ"ך), ומילים עבריות נכתבו בכתיבה היידית הפונטית, ולא כפי שנכתבו בעברית (למשל "כאַווער" במקום "חבר").
בשנת 1921 הוכרה היידיש וקיבלה סטטוס של "שפה לאומית" בחוקת המחוז היהודי האוטונומי (הרפובליקה של המזרח הרחוק), יחד עם פולנית, אוקראינית ורוסית.
המוטו הסוציאליסטי ביידיש היה חלק מהסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס בשנים 1926–1950. יידיש הייתה שפה רשמית ומדוברת בין יהודים וגויים בחמש קומונות בנפות יהודיות בדרום אוקראינה ובצפון קרים, עד שנת 1941.
החתירה של האינטליגנציה היידית-סובייטית לבסס לאום יידישאי בתוך מערכת הלאומים הסובייטית נתקלה בקשיים עוד בימים שהשלטון תמך בה לחלוטין.
לאחר המהפכה פנו יהודי תחום המושב לטמיעה לשונית מואצת; למרות שבברית המועצות פעלו 1,100 בתי-ספר בשפה היידית ב-1930, רוב ההורים העדיפו לחנך את ילדיהם ברוסית והרשויות נאלצו להפעיל אמצעי כפייה וערמה כדי לאתר תלמידים שהסתירו במכוון את ידיעותיהם בשפה.
המפלגה הסיגה את תמיכתה במיזם במהלך העשור הבא.
פעיליו נפלו קורבן לטיהורים הגדולים ונרדפו במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה.
צעדים אלה, בשילוב עם מעבר הדור הצעיר לדיבור ברוסית כמעט באופן בלעדי, שמו למעשה קץ ליידישיזם הסובייטי.
בתי-הספר נסגרו במהרה, עד סוף שנות ה-30, והתרבות היידית הגבוהה נרדפה וחוסלה כמעט לגמרי בטיהורי סטלין אחרי המלחמה.
השמדת יהדות מזרח אירופה בשואה והגירת שרידיה חיסלו את המוסדות היידישיסטים שם.
ב-1967 נסגר בית-הספר האחרון שלימד ביידיש בפולין.
ב-1960 היו בארצות הברית עדיין 4,000 תלמידים ב-98 בבתי-ספר שלימדו אחר הצהריים, 22 עיתונים ביידיש עם תפוצה של 231,000 קוראים ו-33 תוכניות רדיו בשפה, אך אלו נמוגו במהירות.
מחוז ייגֶבה (באסטונית: Jõgeva maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
הוא ממוקם בחלקה המזרחי של המדינה וגובל במחוז טרטו בדרום, מחוז ויליאנדי בדרום-מזרח, מחוז יארבה במערב, מחוז לאנה-וירו בצפון ומחוז אידה-וירו בצפון-מזרח.
היישובים הראשונים בקרבת אגם פייפסי הוקמו על ידי דייגים בתקופה שבין 7000 ל-6000 לפני הספירה.
מן המאה ה-13 היה האזור חלק מן המסדר הליבוני.
המסדר הקים במאות ה-14 וה-15 את טירת לאיוסטה לשמירה על הגבול המזרחי.
טירה זו שימשה בשנים 1700–1701, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, כמעון החורף של המלך השוודי קרל ה-12.
בשנים 1570 עד 1577 שימשה פלטסאמאה כמקום מושבו של מלך ליבוניה, הדוכס מאגנוס.
העיר ייגבה הוקמה בשנת 1876, בקרבת מסילת הרכבת מטאלין לטרטו.
המחוז הנוכחי הוקם בשנת 1949 על ידי הרשויות הסובייטיות.
גבולות המחוז הנוכחיים נקבעו בשנת 1962.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 13 נפות - 3 עירוניות והשאר כפריות.
מחוז ייגבה גובל באגם פייפסי, האגם הגדול באסטוניה והרביעי בגודלו באירופה, שאף מופיע בסמל המחוז.
במחוז נמצאים שתי שמורות טבע (באסטונית: looduskaitseala או בקיצור LKA) - אנדלה (Endla) בצפון ואָלָם-פֶדיה (Alam-Pedja) בדרום-מערב שיש לה חשיבות בקנה-מידה אירופי ומוגנת באמנת רמסר.
במרכז המחוז שוכן אזור ווֹרֶמָאָה (Vooremaa) שמאופיין בגבעות מתונות ואגמים צרים וארוכים ביניהן.
הנוף באזור זה נוצר כתוצאה מתנועת קרחונים בעידן הקרח האחרון.
האגמים הגדולים ביותר הם סַאֲדייֶרב (Saadjärv) וקאיאווֶרֶה ייֶרב (Kaiavere järv).
במחוז זורמים שני נהרות, מן הגדולים בנהרות אסטוניה - פילטסאמאה (Põltsamaa) ופֶדיה (Pedja).
הנקודה הגבוהה יותר במחוז היא גבעת לאיוסה (Laiuse mägi) המגיעה לגובה של 144 מטרים.
במערב המחוז עובר הכביש הראשי (כביש מספר 2) המחבר בין טאלין לטרטו.
במזרח המחוז עובר הכביש המחבר בין טרטו לייהבי.כביש חשוב נוסף הוא דרך פייבה (Piibe maantee) המחברת בין טרטו לרקוורה.
במקביל לדרך פייבה עוברת מסילת הברזל טאלין-טאפה-טרטו המשמשת כיום בעיקר להעברת סחורות ודלק.
מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אייוואר קוֹק (Aivar Kokk).
ייגבה: בשנת 2017 הורחבה כאשר צורפו אליה הנפות טורמה, פאלאמוסה והנפה העירונית ייגבה.
מוּסטווֶאֱה: בשנת 2017 הורחבה כאשר צורפו אליה הנפות הכפריות לשעבר קאסֶפֶאֱה, סארה, והנפה העירונית מוּסטווֶאֱה.
נפות אווינורמה ולוהוסו הועברו ממחוז אידה-וירו.
פילטסאמאה: בשנת 2017 הורחבה כאשר צורפו אליה הנפות הכפריות לשעבר פאיוסי ופורמאני וכן הנפה העירונית פילטסאמאה.
ייגבה (Jõgeva) - נפה עירונית
מוּסטווֶאֱה (Mustvee) - נפה עירונית
פילטסאמאה (Põltsamaa) - נפה עירונית
ייגבה (נפה כפרית - Jõgeva)
פילטסאמאה (נפה כפרית - Põltsamaa)
ייגֶבה (Jõgeva, בגרמנית: Laisholm) היא עיר, נפה עירונית, ובירת מחוז ייגבה שבאסטוניה.
העיר צעירה יחסית, וקיבלה זכויות מוניציפליות ב-1 במאי 1938. מאז התפתחה ייגבה במהירות, ומספר התושבים בה עלה אף הוא.
בייגבה נמדדה הטמפרטורה הנמוכה ביותר באסטוניה אי פעם: 43.5°C- (ב-17 בינואר 1940).
שטח הנפה כולל רק את מרכז העיר; הפרברים והאדמות שמסביב לה הם באופן רשמי חלק מנפת ייגבה (Jõgeva vald).
יידוי פטיש הוא ענף ספורט אולימפי, אחד ממקצועות הזריקה שבמסגרת ענף האתלטיקה.
בתחרות יידוי פטיש זורקים המתחרים כדור ברזל המחובר לתיל שבקצהו ידית, המכונים "פטיש".
המנצח הוא הזורק למרחק הרב ביותר.
שם הענף נובע מתחרויות מוקדמות יותר בהיסטוריה, שבמהלכן נזרק פטיש של ממש.
תחרויות יידוי פטיש נערכו לראשונה באולימפיאדת פריז (1900).
האלוף האולימפי הראשון היה ג'ון פלנגן מארצות הברית, שניצח גם בשתי האולימפיאדות הבאות, והיה היחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה שלוש פעמים.
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית אישרה תחרויות לנשים בענף זה רק בשנת 1995, וההופעה הראשונה של הנשים הייתה באולימפיאדת סידני שנערכה בשנת 2000.
יש הבדל בין משקל הפטיש בתחרות הגברים למשקל הפטיש בתחרות הנשים: משקל פטיש הגברים הוא 7.257 ק"ג, ושל הנשים 4 ק"ג.
אניטה ולודרצ'יק (), מחזיקה בשיא העולם ביידוי פטיש לנשים בתוצאה של 82.98 מטר ונקבע ב-28 באוגוסט 2016 בוורשה.
יורי סדיך (), מחזיק בשיא העולם ביידוי פטיש לגברים בתוצאה של 86.74 מטר ונקבע ב-30 באוגוסט 1986 בשטוטגרט.
אניטה ולודרצ'יק (), מחזיקה בשיא האולימפי ביידוי פטיש לנשים בתוצאה של 82.29 מטר, שיא שנקבע ב-15 באוגוסט 2016 במהלך אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
סרגיי ליטבינוב (), מחזיק בשיא האולימפי ביידוי פטיש לגברים בתוצאה של 84.80 מטר ונקבע באולימפיאדת סיאול (1988)
יבגניה זבולוטני, מחזיקה בשיא ישראל ביידוי פטיש לנשים, 60.60 מטר, נקבע בשנת 2016.
איגור גילר, מחזיק בשיא ישראל ביידוי פטיש לגברים, 65.70 מטר, נקבע בשנת 1995.
עשר מיידות הפטיש הטובות בעולם בכל הזמנים
עשרת מיידי הפטיש הטובים בעולם בכל הזמנים
האלופות והאלופים האולימפיים ביידוי פטיש
האלופות והאלופים העולמיים ביידוי פטיש
בדקדוק, יידוע הוא אמצעי תחבירי לסימון שם עצם מסוים כבעל הקשר ישיר או עקיף (פרגמטי) לתוכן קיים בשיח.
לדוגמה, במשפט "הפרח הכחול נזרק לחצר" משמש היידוע לציין שמדובר בפרח אחד מסוים, שהדוברים יודעים שמדובר עליו.
היידוע הוא תכונה הקשורה לשמות (שם עצם ושם תואר).
יש הבדל משמעותי בין האופן שבו יידוע מובע בשפות שונות.
כמו כן, ישנן שפות שלא מביעות יידוע בכלל.
באנגלית, למשל, יידוע מובע בעזרת מבחר של מיידעים (determiners).
כמה מיידעים בשפה, כגון a/an, many, any, either ו־some, מרמזים על כך ששם העצם הוא בלתי-מיודע, ואילו מיידעים אחרים, כגון the, this, every ו־both, מרמזים על כך ששם העצם הוא מיודע.
ישנן שפות שבהן יידוע מובע בעזרת תחיליות המצטרפות לשם העצם, כמו ה"א הידיעה בעברית ואל הידיעה בערבית.
שפות אחרות מביעות יידוע בעזרת הוספת מוספיות לשם התואר ולשם העצם, בדומה לאופן שבו יחסות ומין דקדוקי מובעים.
בשפות הללו, הנטיות המביעות יידוע עלולות להיות מסובכות.
בגרמנית, למשל, ישנן שלוש צורות נטייה לשמות תואר, תלוי אם שם העצם בא ביחד עם תווית מיידעת, תווית בלתי-מיידעת או לבדו.
בכמה שפות כגון הונגרית, יידוע מובע בעזרת הטיית הפועל.