tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמות המשיכה להופיע בהופעות אורח בסדרות "האמיצים והנועזים", "DC קומיקס מציגה" ו"יחידת אול-סטאר".
בין יתר השינויים שהתרחשו בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים של אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, הספקטר נלחם בנבל-העל אנטי-מוניטור בעודו מחוסר כוחות.
לפני כן התגלה כי הספקטר שומר על שערי הגיהנום בחוברת שנתית של היצור מן הביצה, בכתיבתו של אלן מור.
בחוברת ספיישל של חברת הצדק, "ימיה האחרונים של חברת הצדק", הספקטר נכשל לפתור מקרה ונענש בידי אלוהים על כישלונו.
בכרך רביעי של סדרת הסולו, תחת כתיבתו של דאג מנץ', קוריגן הפך לדמות מרכזית בסיפור על סוכנות בילוש פרטית שעוסקת במקרים על-טבעיים.
כוחותיו הרבים של הספקטר הופחתו במידה ניכרת, כאשר גם מעברו של הספקטר לתוך גופו של קוריגן היה תהליך כואב עבור שניהם.
הרצה זו הסתיימה בחוברת מספר 31 (נובמבר 1989).
מספר חודשים לאחר מכן, הייתה לספקטר הופעת אורח במיני סדרה של ניל גיימן, "ספרי הקסמים", בה התארחו רבים מגיבורי-העל העל-טבעיים של חברת DC.
שלוש שנים לאחר ביטול הרצתו של דאג מנץ', ניתנה לספקטר שוב סדרה משלו, הפעם בכתיבתו של התאולוג ג'ון אוסטרנדר.
אוסטרנדר בחר לבחון מחדש את האספקטים השונים בדמותו של הספקטר הן כזעם נוקם של המתים הנרצחים והן כקצין משטרה אלים משנות ה-30. אוסטרנדר שם את הספקטר במצבים מורכבים ושנויים במחלוקת מבחינה מוסרית אשר העלו מספר שאלות בנוגע לאתיקה.
כך למשל עלתה השאלה, איזו נקמה תתבצע באשה שהרגה את בעלה המכה בשנתו?
האומה הבדיונית ולאטאבה, שההיסטוריה שלה עקובה מדם מלחמת אזרחים, טיהור אתני ומעשי נקמה ממושכים.
הספקטר קבע שכל האומה אשמה, מחק אותה מעל פני האדמה והרג את כל האוכלוסייה פרט לשני פוליטיקאים הניצבים משני צדי המתרס.
אחד מהם הוא נבל-העל הרוזן ורטיגו.
תכנון הוצאתו להורג של אדם שנאסר על לא עוול בכפו.
עונש המוות הופחת לכדי מאסר עולם לאחר שהספקטר איים להכחיד אוכלוסייה שלמה במדינת ניו יורק, באומרו כי אם ההוצאה להורג תתרחש, האנשים במדינת ניו יורק יהיו אשמים ברצח בעיניו.
אשה זקנה בת 90 שהעבירה את כל חייה בניסיון לכפר על רצח בודד שביצעה בחשאי בשנות ה-20. הספקטר מוצא אותה כשהיא על ערש דווי.
אוסטרנדר הוסיף גם מספר אספקטים חדשים להיסטוריה של הדמות: הוא חשף כי הספקטר תוכנן להתקיים כהתגלמות זעמו של האל, וג'ים קוריגן היה בסך הכל בן אדם נוסף שהדריך אותו בשעה שהתקיים בכדור הארץ.
התגלה גם כי הספקטר היה מלאך נופל בשם אזטאר שהשתתף במרד של לוציפר אך התחרט וכעת שירת כזעמו של האל וכלי ההענשה שלו.
יתר על כן, התגלה כי הספקטר לא היה הראשון בהתגלמותו כזעמו של האל, אלא מחליפו של אקליפסו.
במונחים היסטוריים לפי אוסטרנדר, אקליפסו היה אחראי למבול התנכי, בעוד הספקטר היה מלאך המוות ששחט ילדים בכורים במצרים.
שתי הדמויות נלחמו זו בזו לאורך השנים, אך שניהם בלתי ניתנים להשמדה.
הספקטר מילא תפקיד מרכזי בקשתות הסיפור המשבר בעולמות האינסופיים ושעת אפס: משבר בזמן.
בשני המקרים, הספקטר היה לאחת משתי הדמויות היחידות אשר יכלו לעמוד בקרב הסופי נגד הנבל הראשי (אנטי-מוניטור ופאראלקס, בהתאמה), בעוד שאר גיבורי-העל מתכסים תוכנית לעצירתם.
למרות שכל הגרסאות הנזכרות לעיל של הדמות הן מארץ-2 ומהמשכיות יקום DC שלפני המשבר, המשכיות דומה החלה בתור הזהב, גרסת ארץ-1 של הספקטר שחברה לסופרמן ובאטמן במספר מקרים.
לבסוף, נשמתו של קוריגן מצאה שלווה.
הוא השאיר מאחוריו את הספקטר ועבר לחיים שאחר המוות.
תפקיד הספקטר עובר להאל ג'ורדן, רוחו של הגרין לנטרן לשעבר, בקשת הסיפור "יום הדין" בכתיבתו של ג'ף ג'ונס.
בסיפור זה, מלאך נופל בשם אסמודל מנסה להשתלט על כוחותיו של הספקטר, וקוריגן מתבקש לחזור אך הוא מסרב.
אי לכך, הספקטר בוחר בג'ורדן להפוך למארחו החדש משום שזה האחרון מבקש לכפר על חטאיו באירועי "גרין לנטרן: דמדומי הברקת", בהם נטרפה עליו דעתו והוא הפך לפאראלקס.
הופעתו הבאה היא בקשת סיפור בת ארבעה חלקים.
בכרך הרביעי של סדרת סולו מאת הכותב ג'ון מארק דמתיאס, ג'ורדן הופך את משימתו של הספקטר מנקמה לכפרה.
הוא משתתף בהופעת אורח ברבים מסיפורי יקום DC.
הסיפור "החץ הירוק: אשפת חצים" של שנת 2001 בכתיבתו של קווין סמית' חשף כי הספקטר בדמותו של ג'ורדן הוא בין היחידים שהיו מודעים לאירועי המשבר בעולמות האינסופיים.
לאחר ביטולו של הכרך הרביעי, ג'ורדן נאלץ לחזור בקצרה למשימת הנקמה בעקבות עימות בין ליגת הצדק למלך הנשמות, נבל אשר הצליח להחיות מחדש את כל אותן נשמות שהספקטר שפט אותן.
בקשת הסיפור "גרין לנטרן: לידה מחדש" של שנת 2005 בכתיבתו של ג'ף ג'ונס, החלטתו של הספקטר לבחור בג'ורדן כמארחו שוכתבה מחדש כאמצעי להשמדת ישות הפחד פאראלקס, שהשפיעה על נשמתו של ג'ורדן.
לאחר שהספקטר טיהר את נשמתו של ג'ורדן מפאראלקס, הוא עזב לצורך מציאת מארח חדש.
ללא מארח אנושי, הספקטר הופך לבלתי יציב ויוצא למסע זעם בלתי נשלט.
לא רק שהוא הורג רוצחים, הוא גם הורג פושעים זוטרים אשר ביצעו פשעים קלים, כמו כייסות.
המחסור שלו במארח אנושי מונע ממנו את היכולת לשפוט כראוי את החטאים בהתאם להגדרתם.
כפי שמתואר בסיפור "יום הנקמה", אשתו של אטום, ג'ין לורינג, הופכת למארחתו החדשה של אקליפסו.
היא רודפת אחר הספקטר ומפתה אותו להסיר את כל הקסם ביקום DC.
היא מתרצת זאת בפניו כאילו כל החוקים הפיזיקליים עוקבים אחר רצונו של האל, וכי כל דבר אשר מבטל אותם מנוגד לרצונו של האל.
הגיון מעוות זה נשמע הגיוני לספקטר הבלתי יציב, שמשמיד מבני אנרגיה עשויי קסם, ארגונים המלמדים מעשי קסם וכן ממדים קסמיים.
בממד שכזה, הוא רוצח מעל ל-700 קוסמים ויוצר תוהו ובוהו בקרב קהילת הקוסמים: פנטום סטריינג'ר הופך לעכבר, דוקטור פיית נלכד בממד שבתוך קסדתו, עיניה של מאדאם קסנדו מושמדות כדי שלא תוכל לקרוא את קלפי הטארוט שלה, רייבן אינה יכולה להשתמש בכוחותיה, והמכשף שהאזאם נהרג, למרות התערבותו של קפטן מארוול.
כמו כן, הספקטר מחריב את אטלנטיס, ממלכתו הקסמית של אקווהמן.
בחוברת הספיישל לקראת המשבר האינסופי, הספקטר הורג את נבו, אחרון האדונים הנשגבים של העידן התשיעי.
נשמתו של הספקטר מוחדרת בכוח לתוך מארח חדש, מה שמפסיק את השתוללותו חסרת הרסן.
נבו מגלה לפני מותו כי הוא ושאר השליטים פעלו ליצירתו של המארח המושלם עבור הספקטר, אולם תוכניות אלו עלו בתוהו.
הסיפור אינו מבהיר בדיוק מי הם האדונים הנשגבים.
נבו, שהוצג בשנת 1942 כישות עוצמתית אשר אחראית להפיכתו של קנט נלסון לדוקטור פיית, היה לאחד מאדוני הסדר.
הספקטר ככל הנראה הרג את היתר יחד עם מקביליהם אדוני הכאוס, למעט מורדרו ואמתיסט.
אלכסנדר לות'ר הבן חשף כי הוא אחראי באופן עקיף למעשיו של הספקטר בקשת הסיפור "יום הנקמה".
בהוראתו, ג'ין לורינג קיבלה טבעת יהלום אשר עזרה לה להפעיל מניפולציות על הספקטר לביטולו של הקסם ביקום, וכאמצעי להפעלת מגדל היקום של לות'ר.
בחוברת Gotham Central #38 אשר באירועי המשבר האינסופי, השוטר הוותיק כריספוס אלן נהרג בידי שוטר מושחת ששמו גם נקרא ג'ים קוריגן (ללא קשר למארחו הקודם של הספקטר).
בזמן שגופתו של אלן נמצאת בחדר המתים, הספקטר נאלץ להיכנס לתוכו כנגד רצונו, וכריספוס אלן הופך למארחו החדש.
כאשר משתמשי הקסם באשר הם נאספים בסטונהנג' ומבקשים להנחיל עידן קסם חדש, אלן מופיע בצורת רוח רפאים ולראשונה עובר שינוי צורה לספקטר.
לפני שנעלם, הוא הורג את כוכב הספיר דבורה קאמיל דרנל בעוון פשעי העבר שלה.
משתמשי הקסם נותרים מבולבלים ומלאי פחד.
בחלק הראשון של הסיפור "מת בשנית", הספקטר מתעמת עם כריספוס אלן.
הוא מגיע להבנה שהוא זקוק למארח שיעניק לו רגשות אנושיים כדי לדעת מהי משמעותה האמיתית של משימתו.
אלן מסרב לבקשתו ואינו רוצה להתערב יותר בפורענות החוק של הספקטר.
בעקבות כך, הספקטר עוזב את גופו למשך שנה (מהלך אירועי 52).
אולם, אלן רואה שהוא איננו יכול לעזור לבני משפחתו או לתקשר עמם, מאחר שהם עדיין שבורים מעצם העובדה שרוצחו לא מיצה את הדין.
זאת ועוד, בשעה שהבלש לשעבר יכול לפענח מקרי פשע ולגלות את זהותו הסודית של באטמן, הוא לא יכול להביא את הנאשמים לצדק, כולל את רוצחו.
אלן עובד לצד הספקטר לזמן מה, ובוחר על מי להעביר את נקמתו.
הספקטר מודיע לו כי לפני המיזוג הסופי ביניהם, על אלן לשפוט נאשם אחרון.
וכך, אלן רואה את רוצחו יוצא מבר ומתחיל לתכנן את נקמתו.
אולם, הוא רואה את בנו, מלקולם אלן, מגיח והורג את ג'ים קוריגן למרות ניסיונותיו לעצרו.
דבר זה גורם לכריספוס לשפוט את בנו, שמת בשלווה בין זרועותיו.
הוא חושב שדינו נחרץ לגיהנום, אולם הספקטר מודיע לו כי תפקידם הוא רק לשפוט ולא לחרוץ דין.
במהלך אירועי המשבר האחרון, כריספוס אלן נדרש לשפוט את רנה מונטויה, שותפתו לשעבר במשטרת גות'אם סיטי, בעוון פשעיה.
הוא מתעמת עם רדיאנט, רוח החמלה, שמבקש ממנו להשתמש בכוחותיו בדרך יותר אחראית כשם שמארחו הקודם של הספקטר עשה.
רדיאנט מוחל למונטויה, והדבר מוביל את אלן למשבר אמונה.
הוא דורש ממנו לדעת מדוע מונטויה נסלחה על מעשיה בעוד הוא נדרש להרוג את בנו.
בינתיים, בעולם שהושחת בידי דארקסייד, כת דתית שהולכת בדרכו של קין משתמשת בחנית הגורל כדי להחיות את קין בגופו של ונדל סאבאג'.
מתוך כוונה להנהיג את כוחותיו נגד הספקטר, קין דוקר את הספקטר ומפריד בינו לבין כריספוס אלן, בכך הורג את המארח האנושי.
קין השתלט על רוחו של הספקטר, ורוחו של אלן עזבה את המקום וביקרה את קברו של בנו.
מונטויה הצליחה להשיג את החנית מידיו של קין ולטהר אותה, ובכך שחררה את הספקטר מעולו.
אלן חזר מרצונו והתמזג עם הספקטר לאחר שמונטויה השתמשה בחנית כדי להחיות מחדש את בנו המת.
יחדיו, הם הביסו את קין ואת כת הפשע שלו.
היד השחורה מגלה כי כדי שהיקום יתקיים כשורה, על הספקטר להסתלק.
לשם כך, הוא הופך את כריספוס אלן לפקח שחור, מה שאוטם את הספקטר בתוכו.
הספקטר השחור מודיע כי הוא חפץ בהאל ג'ורדן שוב כמארחו.
בנוסף מתברר כי כוחו של הספקטר מאפשר לו להיות חסין לכוחות טבעות הכוח של הספקטרום הרגשי.
ג'ורדן מבין כי עליו להתאחד עם פאראלקס בשנית, משום שהספקטר מפחד מישות הפחד.
אטרוסיטוס, מנהיג חיל הפקחים האדומים שמונעים בידי רגש הזעם, מזהה את טיבו האמיתי של הספקטר לנקמה, והוא מבקש לתעל את כוחו לצורך נקמה בשומרי היקום.
פאראלקס קורע את גופו של הפקח השחור לגזרים ובכך משחרר את הספקטר מכלאו.
אטרוסיטוס מנסה להפוך אותו לישות הזעם שלו, אך הספקטר אומר לו כי הוא "זעם האל" ומזהיר אותו לבל יתעסק איתו.
פאראלקס מנסה להשמיד את הספקטר, שמשתמש בפחדיו ממנו בשילוב עם רגש האהבה שקרול פריס חולקת עם ג'ורדן כדי להפריד את פאראלקס מהמארח שלו.
בהמשך, הספקטר מתעמת עם נקרון, מנהיג חיל הפקחים השחורים, אך מגלה כי הוא חסר נשמה ולפיכך מחוסן בפני כוחותיו.
נקרון משלח את הספקטר לחלקים בלתי ידועים ביקום.
בגבעות מונטנה, הספקטר מופיע פעם נוספת, כשכריספוס אלן עדיין משמש כמארחו, והוא רודף אחר הקצב, ישות הזעם של חיל הפקחים האדומים.
הוא מתעמת עם אטרוסיטוס כאשר השניים מאתרים את הקצב בו ברגע שהוא מתכוון להשתלט על אדם שבתו נהרגה בידי אסיר באגף הנידונים למוות.
למרות ניסיונותיו של הספקטר לעצור אותו, הקצב מצליח והורג את הפושע.
לאחר מכן, הקצב מנסה להשתלט על אטרוסיטוס וחושף שלאטרוסיטוס היו אשה וילדים שנהרגו בהתקפה של ציידי האדם.
בעזרתו של הספקטר, אטרוסיטוס הודף את הקצב וכולא אותו בתוך סוללת הכוח האדומה.
הספקטר מנסה לשפוט את האדם עליו השתלטה ישות הזעם, אך אטרוסיטוס מעלה בפניו טענה לפיה שיטת השיפוט שלו לקויה.
אי לכך, הספקטר אינו שופט את האיש וכן אינו מסוגל לשפוט את אטרוסיטוס, מהסיבה כי משימתו היא "קדושה".
חרף זאת, הוא מזהיר את אטרוסיטוס שהדבר לא יימשך הרבה זמן.
בהרצה המחודשת של כותרי DC החל מספטמבר 2011, ג'ים קוריגן הוא שוטר משטרת גות'אם שחברתו נחטפה.
הפנטום סטריינג'ר מודרך בידי קול שקורא לו לשרת את כוחות הטוב עד אשר חובו ייפרע, והוא מביא את קוריגן למחסן נטוש שבו הוא נהרג בידי מאפיונרים.
לספקטר יש את כל היכולות של אל, לרבות מניפולציה על זמן ומרחב, שליטה על חומרים מכל סוג שהוא, חסינות וכוח על-אנושי בלתי מוגבל.
כך למשל, הוא מחק את קיומו של שודד בנקים בטורנדו של שטרות כסף בכוח רצונו בלבד.
למעשה, הוא מסוגל לעשות כל דבר אותו יחפוץ לאלה אותם הוא שופט.
אין לו כל חולשה נראית לעין למעט הצורך במארח אנושי כדי לשפוט בחוכמה ובאחראיות.
הספקטר חסין בפני מרבית הנזקים, אם כי ניתן להזיק לו על ידי השימוש בקסם עוצמתי במיוחד.
למרות שהוא נחשב לגיבור-העל החזק ביותר מבחינת יכולות, הוא אינו מזיק לחפים מפשע.
הוא חסין מפני השפעתם של חפצים, למרות שבקשת הסיפור "הלילה האפל ביותר" אטרוסיטוס ניסה לשעבד אותו בעזרת "טבעת הכוח האדומה".
בתגובה לכך, הספקטר ביטל את ההשפעה וציין כי כוחו מגיע ממקום גבוה יותר והוא אינו מושפע מבני תמותה רגילים.
הספק מתפרץ הוא המדע והטכנולוגיה של אגירת אנרגיה במהלך זמן יחסית ארוך, ושחרורה בזמן קצר מאוד.
כמובן שסך כל האנרגיה נשמרת, אולם השחרור המהיר של האנרגיה מביא להספק רגעי גבוה.
האנרגיה נאגרת לרוב בשדות אלקטרוסטטים (קבלים), שדות מגנטיים (סלילים), כאנרגיה מכנית (על ידי שימוש בגלגלי תנופה, למשל), או כאנרגיה כימית (סוללות זרם גבוה או חומרי נפץ).
לדוגמה, קבל המכיל ג'ול אחד של אנרגיה הנפרק במהלך שנייה אחת, מפיק הספק של 1 וואט.
אם כל האנרגיה תיפרק בזמן של מיקרושנייה, ההספק יגדל פי מיליון ויגיע ל-1 מגהוואט.
טכנולוגיה של הספק מתפרץ נמצאת בשימוש במכשירים כגון מכ"ם, מאיץ חלקיקים, פצצה אלקטרומגנטית, לייזרים בהספק גבוה, ובמחקר בנושאים כמו שדות מגנטיים אולטרה-חזקים והיתוך גרעיני.
הטכנולוגיה פותחה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימשה במכשירי מכ"ם, המצריכים פולסים מהירים של הספק גבוה.
וסילי גרוסמן ואיליה ארנבורג היו במהלך מלחמת העולם השנייה כתבים צבאיים סובייטים ממוצא יהודי, שהתלוו לצבא האדום - חלק ממנגנון התעמולה הסובייטי למען איתנות העורף ולהגדרת מטרת המלחמה והאמצעים להשיגה לחייל בחזית.
גרוסמן אף היה נוכח בכניסה למחנות מיידנק וטרבלינקה.
לצד תפקידם התעמולתי פרסמו השניים כתבות על הקורות את היהודים בתקופה זו בשטחי ברית המועצות ופולין.
כבר ב-1943 התכונן ארנבורג לכתוב ספר תיעודי ועד סוף 1944 כבר היה מוכן הנוסח הראשוני.
תוך כדי המלחמה וביתר שאת עם סיומה יהודים רבים קרבנות וניצולים, ושאינם יהודים, כולל סופרים ומשוררים, התחילו להעביר לשניים מסמכים, יומנים וזיכרונות לצורך פרסומם בספר.
בראשית 1945 הועבר הנוסח הראשון לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שארנבורג היה אחד מחבריו.
צילומים של כתב היד נשלחו לארצות הברית, לארץ ישראל ולרומניה.
הספר הודפס בברית המועצות ביידיש, בהוצאת "דער עמעס", במוסקבה, ב-1946. בארצות הברית הובא התוכן בספר שחור באנגלית, שבתוכנו היו אירועי השואה בכל ארצות אירופה.
ארנבורג ביקר ברומניה ב-1945 ולא ברור אם ביוזמתו או ביוזמת מארחיו היהודים הופק נוסח מצומצם של ספרו והוצא לאור ברומנית בשם Cartea Neagră ("הספר השחור").
בברית המועצות התעכבה ההוצאה לאור של הספר ברוסית.
השלטון הסובייטי התקשה להגדיר את האתניות היהודית כלאום, על אחת כמה וכמה להבליט את סבלם של היהודים על פני סבלם של שאר הלאומים המרכיבים את ברית המועצות.
סוגיה אחרת המודגשת בכתב היד שהתעמולה הסובייטית התקשתה לעכל הייתה מידת שיתוף הפעולה של אזרחים סובייטים, בעיקר אוקראינים, שכניהם של היהודים, עם הנאצים, בהשמדת היהודים.
הספר לא הוצא לאור, וכשפוזר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי וחלק מחבריו הוצאו להורג, פורק סדר הדפוס של כתב היד וכתב היד עצמו נגנז.
על בסיס העתק שהגיע למוסד הישראלי המרכזי להנצחת השואה פורסם ב-1980 על ידי פליקס דקטור תרגום לרוסית בירושלים.
ב-1981 פורסם תרגום לאנגלית בארצות הברית.
בשנת 1991 יצא לאור תרגום של הספר בעברית בהוצאת עם עובד.
הספר הירוק הוא סרט דרמה קומית אמריקאי בבימויו של פיטר פארלי אודות המסע האמיתי אל דרום ארצות הברית בשנים 1962-1963 של הפסנתרן הג'מייקני-אמריקאי דון שירלי ושומר ראשו הניו יורקי ונהגו, טוני ליפ.
התסריט נכתב על ידי ניק ואללונגה, (בנו של טוני ליפ), בריאן הייז קורי ופיטר פארלי.
הקרנת הבכורה העולמית נערכה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-11 בספטמבר 2018, שבו זכה בפרס חביב הקהל.
הסרט מתרחש בשנת 1962, בכיכובו של מהרשלה עלי כמוזיקאי אפרו-אמריקני ונהגו האיטלקי הגס והמחוספס טוני ליפ, בגילום השחקן ויגו מורטנסן, אשר מגונן עליו מול דרומיים, אנשים חפצי תרבות גבוהה הניתנת על ידי אדם אפרו-אמריקאי, מבלי להעניק לו תנאים של כבוד עצמי.
הסרט יצא לאקרנים על ידי אולפני יוניברסל ב-21 בנובמבר 2018.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשלושה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (מהרשלה עלי) והתסריט המקורי הטוב ביותר וכן בשלושה פרסי גלובוס הזהב: הסרט הקומי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
הסרט נקרא על שם ספר המסע מדריך גרין לנהג השחור (The Negro Motorist Green Book), שנקרא בקיצור הספר הירוק והיה מדריך טיולים וספר ניווט לנסיעה בכבישים שנועד לעזור לאפרו-אמריקאים בהתמודדותם עם בעיות האפליה הגזעית על בסיס חוקי ג'ים קרואו.
המדריך כלל כתובות של מלונות, מסעדות, מוסכים שהיו בבעלות שחורים או ידידותיים לשחורים.
טוני הוא מאבטח וסדרן במועדון לילה ניו יורקי, שמחפש עבודה חדשה לאחר שמועדון הלילה שבו עבד נסגר לשיפוץ.
טוני מתקבל לעבודה, כנהגו של פסנתרן אפרו-אמריקאי מפורסם (דון שירלי), היוצא למסע הופעות בן חודשיים דרך המערב התיכון ועד למדינות הדרום, בשל אופיו המחוספס וכוח זרועו.
במהלך מסע ההופעות של הפסנתרן הידוע, הם נתקלים בהרבה התנהגויות גזעניות.
ההפרדה הגזעית במדינות הדרום, הביאה את האמן ואת נהגו למצבים לא נוחים ומקוממים, של הפרדה במסעדות, בחדרי שירותים, ובחדרי מלון, שיוחדו ל"לבנים" בלבד.
ממצב של אדון מפורסם מול נהג פשוט, עוברת מערכת היחסים ביניהם שינוי.
בתחילה שניהם מגלים סוג של גזענות גם במערכת היחסים ההדדית.
אלא שאחדות הניגודים, המכריחה אותם לחיות חודשיים באותה מכונית, באותם בתי מלון, באותן מסעדות, מאפשרת להם היכרות מעמיקה יותר, תוך כדי ניווט בין נחשולי הגזענות העמוקה, המושרשת באזור.
בשיא המשבר שלו, מתוודה דון שירלי בפני טוני, כי למרות כל השפע שלו, בסופו של דבר הוא מרגיש לבד בעולם - כיוון שהוא לעולם לא יוכל להתקבל לחברת הלבנים, אינו מעוניין להתקבל לחברת השחורים ונדחה משתי החברות בלאו הכי בשל זהותו המינית.
ויגו מורטנסן - פרנק "טוני ליפ" ואללונגה
מהרשלה עלי - דון שירלי
לינדה קרדליני - דולורס ואללונגה
סבסטיאן מאניסקאלקו - ג'וני ונרה
ויגו מורטנסן החל במשא ומתן על גילום תפקיד בסרט במאי 2017. פיטר פארלי הוזכר כבמאי לסרט שמעובד מתוך תסריט שנכתב על ידי ניק ואללונגה, בנו של טוני ליפ, בריאן הייז קורי ופיטר פארלי.
ב-30 בנובמבר 2017, שלב הליהוק הושלם, עם מורטנסן, מהרשלה עלי, לינדה קארדנילי ואיקבל תבה שאישרו את השתתפותם בפרויקט וההפקה החלה באותו שבוע בניו אורלינס.
סבסטיאן מאניסקאלקו צורף לצוות השחקנים בינואר 2018.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2018. הסרט ייצא להפצה מסחרית ב-21 בנובמבר 2018.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק דירוג של 78% בהתבסס על 325 ביקורות עם ממוצע דירוג של 7.22/10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון משוקלל ממוצע של 69 מתוך 100, בהתבסס על 52 ביקורות, שהעניקו "בדרך כלל ביקורות חיוביות".
הספקטייטור הוא מגזין בריטי שבועי שעוסק בפוליטיקה, בתרבות ובאקטואליה.
המגזין יצא לאור לראשונה ביולי 1828. הוא נמצא בבעלות דייוויד ופרדריק ברקלי, המחזיקים גם בדיילי טלגרף באמצעות Press Holdings.
השקפת העריכה שלו תומכת בדרך כלל במפלגה השמרנית, אם כי יש לו כמה תורמים קבועים שאינם מתאימים להגדרה זו, ובהם פרנק פילד, רוד לידל ומרטין ברייט.
במגזין יש גם סקירות של ספרים ושל מוזיקה ואופרה וכן ביקורות קולנוע וטלוויזיה.
תפקיד העריכה בספקטייטור היה לעיתים קרובות שלב בדרך למינוי חשוב במפלגה השמרנית בממלכה המאוחדת.
בעורכי המגזין לשעבר אפשר למנות את בוריס ג'ונסון (1999–2005) וחברי קבינט אחרים לשעבר כמו איאן מקלאוד, איאן גילמור ונייג'ל לוסון.
בשלהי 2008 הושק הספקטייטור אוסטרליה.
הוא כולל 12 עמודים של "תוכן אוסטרלי ייחודי" (כולל דף מערכת נפרד) נוסף על התוכן המלא של המהדורה הבריטית.
מספר הקוראים של הספקטייטור אוסטרליה נחשף באמצעות תיק בבית משפט והוא עומד על 3,000.
בתחילת 2018 הושק הספקטייטור ארצות הברית כאתר אינטרנט.
הספר האדום של מחוז המערב (לפעמים מכונה הספר האדום; באנגלית: Red Book of Westmarch) הוא כתב יד בדיוני שנכתב על ידי הוביטים, ואשר שימש כביכול כמקור לכתבי הפנטזיה של ג'.
הספר הוא אוסף של כתבים בהם מופיעים התייחסויות לאירועים שבספרי "ההוביט" ו"שר הטבעות" אך כשהן מסופרים על ידי הדמויות שלהם.
שמו של הספר נובע מכריכת העור האדומה שלו, ומכיוון שהוא שוכן במחוז המערב (ידוע גם כ"הנפה המערבית"), אזור בתוך הפלך.
בספר "ההוביט", טולקין כותב על דמות הגיבור ואת הכותרת טבע בילבו בגינס לחיבור זיכרונותיו.
בילבו חושב לקרוא ליצירתו "לשם ובחזרה".
למעשה הכותרת המועדפת על המחבר עבור "ההוביט" הייתה "ההוביט או: לשם ובחזרה".
בילבו אומר לגנדלף שהסיום המיועד שלו הוא שהוא יחיה "באושר עד סוף ימיו".
זהו למעשה שורה מנוסחת מחדש מהפרק האחרון של ההוביט.
מאוחר יותר מרחיב בילבו את זיכרונותיו לרשומת אירועי "'שר הטבעות", כולל מעלליו של קרובו פרודו בגינס ואחרים.
מאוחר יותר הוא משאיר את החומר לפרודו.
פרודו כותב את עיקר העבודה הסופית תוך שימוש ביומנו של בילבו וב"דפים רבים של פתקים רופפים".
בסיום הנרטיב העיקרי של טולקין העבודה כמעט הושלמה, ופרודו משאיר את המשימה לגנן שלו סמוויז גמג'י.
בפרק האחרון של 'שובו של המלך", טולקין מספק "עמוד שער" לספר האדום עליו כתוב כותרות שונות שנדחו לאחר מכן.
בילבו תרגם חומר מממלכת ריוונדל.
עבודה זו, תרגומים מהעלפית, כללה שלושה כרכים, גם הם כרוכים בעור אדום.
לאחר תבוסתו של סאורון (שר הטבעות) בילבו מעניק כרכים אלה לפרודו.
ארבעת הכרכים הללו "כנראה" (לפי טולקין) הועותקו לספר האדום.
הכרכים עוברים אז לחזקתו של סמוויז גמג'י, משרתו של פרודו ואחר כך ראש עיריית הפלך.
עם הזמן, הכרכים נותרו בחזקת בתם הבכורה של סם, אלנור פיירביירן, וצאצאיה.
כרך חמישי המכיל טבלאות ופרשנויות גנאלוגיות של הוביטים, הורכב והוסיף בתאריך לא ידוע על ידי ידיים לא ידועות במחוז המערב.
אוסף כתבים זה נקרא באופן קולקטיבי "הספר האדום של מחוז המערב".
טולקין אומר כי הספר האדום לא נשמר אך נוצרו כמה עותקים, עם הערות שונות ותוספות מאוחרות יותר.
העותק הראשון נוצר על פי בקשתו של אלסר מלך ארנור וגונדור, והובא לגונדור על ידי הנגיד פרגרין הראשון, שהיה אחד מחבריו של פרודו.
עותק זה היה ידוע כספר הנגיד ו"הכיל הרבה מידע שנשמט או אבד מהספר האדום".
בגונדור היא עברה הערות ותיקונים רבים, במיוחד בנוגע לשפות העלפיות.
כמו כן נוספה גרסה מקוצרת של מעשה אראגורן וארוון.
עבודה דומה מכמה בחינות הייתה "שנתון טוקבורו", העוסקת בתולדות משפחת ההוביטים טוק.
זה היה הספר הידוע העתיק ביותר הפלך, ונשמרה כנראה בסמאילים ההגדולים שבטוקבורו.
כתיבתו התחילה בסביבות שנת 2000 לעידן השלישי (לשם השוואה, "שר הטבעות" מתחיל בשנת 3001 לעידן השלישי).
בשנתון נרשמו לידות, פטירות, נישואין, מכירת קרקעות ואירועים אחרים בהיסטוריה.
הרבה ממידע זה נכלל מאוחר יותר בספר האדום.
זה היה ידוע גם בשם "הקלף הצהוב", דבר המצביע על כך שזה היה כרוך בכריכת עור צהוב או חומר צהוב אחר.
טולקין כותב על כמה מסמכים היסטוריים אחרים הקשורים לספר האדום, אך לא ברור אם אלה שולבו במהדורות.
יצירות אלה כוללות את תולדות השנים ומסורת העשבים.
הקשר לספרי הארץ התיכונה של טולקין
לפי טולקין, הלגנדריום שלו נשאב מן הספר האדום.
המסע של פרודו: "שר הטבעות"
מידע רקע: נספחים של שר הטבעות
שירה והאגדות של "ההוביט": הרפתקאות תום בומבדיל, השיר האחרון של בילבו
הסְפַר הוולשי או המארצ'ים הוולשיים הוא כינוי לאזורי הגבול בין אנגליה לוויילס.
ההגדרה המדויקת השתנתה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה.
כיום המונח משמש לתיאור האזורים באנגליה הצמודים לגבול הוולשי, בעיקר מחוזות הרפורדשייר ושרופשייר, ולפעמים גם באופן מורחב לאזורים נוספים או לאזורים בצד הוולשי של הגבול.
בתקופות קדומות יותר, במיוחד בין המאה ה-11 וה-16 אזורי הספר הוולשי היו בסיס לאדמות שניתנו לאדוני הספר (אדוני המארצ'ר) במטרה להגן על אזורי הגבול כנגד הוולשים.
סביב המאה ה-9 התחיל להתגבש גבול בין הנסיכויות הוולשיות (בעיקרן פוויס) וממלכת מרסיה.
כתגובה לאימותים הטריטוריאליים בין שני צדדי הגבול, הוקמו ובוצרו עיירות בצד האנגלו-סקסוני של הגבול והוקמו מכשולים לאורך הגבול (החשוב בהן סוללת אופה).
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה ב-1066, מספר אצילים נורמנים קיבלו אדמות לאורך הגבול עם ויילס במטרה לבצר את הגבול ולהגן על ממלכת אנגליה מפני הוולשים.
אזורים אלו נקראו "מארצ'ים" מהמילה הלטינית הקדומה לגבול או קצה "March", על אותו משקל שמה של ממלכת מרסיה, תואר מרקיז ותואר המארקגראף.
חשיבות אזורי הספר, האדונויות ששלטו בהם והאצילים שעמדו בראשן, הלכה וגברה בין המאה ה-11 ל-13. האצילים הנורמנים שהוצבו באזורי החיץ הללו, גדלו בכוחם והקימו משפחות נרחבות שחלשו על מספר אחוזות ואדמות, לאורך השנים הם גם נאלצו לעמוד אל מול התקפות הממלכות הוולשיות וכך גם התרחבו בהדרגה לעומק ויילס.
בשיא גודלם של אזורי הספר, הם היוו כשני שלישים מוויילס לאורך מזרח ודרום ויילס.
אזורי הספר נוהלו על פי החוק הנורמני-אנגלי ואף תושבים ממלכת אנגליה עודדו להתיישב באדוניות הספר וכך התעצב מרקם חברתי תרבותי שונה באזורים אלו.
כך לדוגמה, כשסוקרים את אזורי דוברי הוולשית גם כיום, הם מרוכזים ברובם בפינה הצפון-מערבית של ויילס, היכן שלא שלטו אדוני הספר.
בין 1277 ל-1283 נכבשה ויילס באופן מלא בידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה ונסיכות ויילס העצמאית הפכה לחלק מממלכת אנגליה עם חקיקת חוק ריד'לן.
למרות הכיבוש וביסוס נוכחות שלטונית אנגלית בוויילס, זו המשיכה לנהל שלטון מקומי וחוקים וולשים בלי התערבות אנגלית לרוב, ובאותה עת המשיכו גם אזורי הספר להתחזק ולתנהל גם הם באופן עצמאי מהשלטון המרכזי בלונדון.
בהדרגה התגבשו שלוש רוזנויות מרכזיות לאורך הגבול האנגלו-וולשי; רוזנות צ'סטר בצפון, רוזנות שרוסברי במרכז, ורוזנות הרפורד בדרום.
בפנים ויילס, בעיקר בדרום חצי-האי, התבססו מספר משפחות אצולה מרכזיות שהחזיקו כוח פוליטי רב בהם בית מרשל רוזני פמברוק.
בשנת 1536 הנרי השמיני, מלך אנגליה החליט לשים סוף לעצמאות של אזורי הספר ונסיכות ויילס, הוא חוקק את חוקי ויילס שביטלו את האדונויות הספר והאוטונומיה הוולשית והחיל את החוק האנגלי על כלל ויילס.
מאז למעשה חשיבות אזורי הספר החלה לצנוח, אף על פי שאצילים רבים המשיכו להחזיק בכוח והשפעה אזורית, הם היו כפופים באופן ישיר יותר למלך אנגליה.
כיום הגדרת הספר הוולשי מתייחסת לאותם מחוזות הגובלים עם ויילס מהצד האנגלי, ולפעמים גם למחוזות המקבילים להם מהצד הוולשי.
מבחינה חברתית-תרבותית, כאמור אזורי הספר הושפעו הרבה יותר מהתרבות הנורמנית והאנגלית ולכן מבחינה זו ניתן לראות גם כיום הבדלים רבים בין "פיורה וואליה" (ויילס האמיתית) ו"מארצ'יה וואליה" (הספר הוולשי).
אדוני הספר (Marcher Lords) התקיימו מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה במאה ה-11, ועד לאיחוד ויילס ואנגליה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה ב-1536. לאורך הגבול האנגלי-וולשי ובאזורים נרחבים בפנים ויילס התקיימו מספר רב של אחוזות וקרקעות בראשות אדונים שבמקור שימשו כאמור לשמש חוצץ בין ויילס וממלכת אנגליה.
עם איחוד אנגליה וויילס ב-1536, ויילס חולקה ל-13 מחוזות בדומה לנהוג באנגליה.
מחוזות אלו ברובם הוחלפו ברבות השנים ונחשבים כיום למחוזות ההיסטוריים של ויילס.
כאשר אדוני הספר איבדו את כוחם המנהלתי, שטחי השיפוט שלהם הוחלפו במחוזות אלו.
רשימת האדונויות המובאת כאן מונה את האדונויות והאחוזות העיקריות על פי המחוז ההיסטורי שירש את שטחיהם:
פלינטשייר: פלינט, הוורדן, הופדייל, מיילור, ומולד (בית דה מונטלט).
דנבישייר: צ'ירק (בית מורטימר), ברומפילד וייל, רית'ין (בית גריי), ודנבי (בית דה לאסי, רוזן לינקולן, בהמשך רוזן סילסברי ורוזן מארש).
גלמורגן: גאוור, גלמורגן (בית פיצהמון, רוזן גלוסטר).
מונמות'שייר: מונמת', אברגווני, קרליאון, אסק, אוויאס, צ'פסטו (אדונות הרפורד) וגווינת'לג.
ברקונשייר: ברקון, היי-און-וואי, בווילת' וולס, ובלנל'יווי.
פמברוקשייר: כמס (בית פיץ מרטין), קילגרן, הוורפורד (בית דה קלר), ל'אנהווידן, נרברת', פבידיוג, ופמברוק (בית מרשל, רוזן פמברוק).
מונטגומרישייר: קאוס (בית קורבט), סדוון, קרי (בית בורג, רוזן קנט), מונטגומרי (בית מונגומרי, רוזן שרוסברי), ופוויס וונווינווין.
רדנושייר: רדנור (בית אוסבורן, רוזן הרפורד), מליניד', גוורת'ירניון, גלסברי, אלפל, קוומווד דיוד'ור, ופרסטיין (בית מורטימר).
קרמרת'נשייר: ביכאן, קידוולי, אמלין, ל'אנסטפן, לארן, סנט קלרס, ואיסטוויל.
אדונויות ששטחיהן הועברו לאנגליה: בישופס קסל (שרופשייר), קליפורד (הרפורדשייר), קלאן (שרופשייר), האנטינגטון (הרפורדשייר), ניטון (שרופשייר, כיום פוויס), אוסווסטרי (שרופשייר), וויטינגטון (שרופשייר), ווויגמור (שרופשייר).
הספר הדרומי (בהונגרית: Délvidék; בסרבית: Делвидек) מילולית: "האזור הכפרי הדרומי" סימן במקור את האזורים הדרומיים השונים של ממלכת הונגריה ההיסטורית לדורותיה, אך כיום הוא קיים כשם גאוגרפי בלבד, לא מוגדר במדויק או שהוא משמש כמונח פוליטי.
מלכים הונגרים יישבו באזור זה סרבים (שישבו דרומה יותר) רבים החל מהמאה ה-15. מתיישבים אלה שימשו אלמטרת ההגנה על השטחים בין טירות הספר, שהיו חשופות בפני הטורקים (האימפריה העות'מאנית), למען השמירה על עמדות משמר הגבול ההונגריות.
הסרבים גויסו לעיתים גם עבור מסעות שהובילו דרומה לתוך ונגד האימפריה העות'מאנית והם נאלצו לעזוב את מולדתם.
בסוף 1526, רובם מרדו בשל התנכלותם של הלורדים ההונגרים שלא רצו שהסרבים הם יזכו בפריבילגיות.
יובאן ננאד סיפח תחת שלטונו שטח גדול מהספר הדרומי והכריז עליו כנסיכות עצמאית.
ארגון הגנת הגבולות הוקם מחדש לאחר גירוש הטורקים, אך הוא שימש לא רק נגד האויב החיצוני, אלא גם נגד ההונגרים, שכן רוב היחידות היו מורכבות מסרבים.
לאחר תקופת הונגריה העות'מאנית, המונח נכנס שוב לשימוש, אך מהמאה ה-18 ועד 1920, הוא שימש רק עבור אזור באצ'קה ובאנאט, החלק הדרומי של הונגריה באותה תקופה.
עם כניסתו לתוקף של חוזה טריאנון, משנת 1920, נקראו השטחים שסופחו מהונגריה ליוגוסלביה בשם "הספר הדרומי".
זה כלל את: וויבודינה, "זווית או פינת הדראבה" (משולש באראניה).
כך, במהלך מלחמת העולם השנייה, כונה החלק של המדינה שסופחה מיוגוסלביה להונגריה (באצ'קה הדרומית, פינת הדראבה, מוראקז ומוראווידק) "הספר הדרומי שחזר לארץ האם".
יחד עם זאת, החלק הגדול יותר של באנאט שעבר לרומניה כבר לא נכלל במושג הספר הדרומי.
בשימוש ההונגרי של היום, המונח "הספר הדרומי" משמש בעיקר בהקשר הבא:
כאזור גאוגרפי לא מוגדר במדויק, החלק הצפוני של סרביה, המישור הפאנוני (אגן הקרפטי שכולל את וויבודינה, אזור בלגרד, מישור מאצ'ו), כולל לעיתים קרובות את מזרח קרואטיה (סלאבוניה, זווית (או פינת) הדראבה, ועוד).
כמונח פוליטי, "הונגרים של הספר הדרומי" פירושו ההונגרים של וויבודינה או, באופן רחב יותר, הונגרים של וויבודינה והונגרים של קרואטיה.
ניתן להזכיר את האזורים של באצ'קה ובאנאט כהמשך הדרומי של המישור ההונגרי הגדול מבחינת המאפיינים הגאוגרפיים שלהם.
רק גבעות ורשצי ורכס גבעות טארצל (539 מ' גובה) (בסרבית: Fruška Gora) המשתרעים מתחת לקו הדנובה יוצרים תמונה השונה.
האזורים הגדולים ביותר של הספר הדרומי היו במקור ערבה מיוערת, בעוד ששתי רכסי הגבעות הנ"ל, כמו גם מישורי ההצפה של הדנובה והסאווה, היו מכוסים ביערות גדולים, שלמרבה הצער נעלמו ברובם.
מכיוון ש-75–80 אחוזים מהספר הדרומי הוא חקלאי, ניתן היה לשמר בתי גידול טבעיים רק באזורים קטנים עבור הצומח ולבעלי חיים.
עצי שיטה אופייניים ביערות שנטעו מחדש, צפצפה באזורים הרטובים יותר, אך גם אורן שחור ניטע על האדמה החולית.
"המפרט הכללי לעבודות בנייה" או "הספר הכחול" הוא מסמך שמופק על ידי הוועדה הבין-משרדית לסטנדרטיצזיה והמרכז את מפרטי העבודה המקובלים בעבודות הנדסיות ובעיקר במכרזים ציבוריים של משרדי ממשלה, רשויות מוניציפליות וחברות ממשלתיות.
הוועדה הבין-משרדית לסטנדרטיצזיה הוקמה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 והיא מורכבת מנציגי משרדי הביטחון, הבינוי והשיכון, האוצר והתחבורה.
תפקיד הוועדה הוא לקבוע סטנדרטים אחידים לעבודת משרדי הממשלה העוסקים בתחומי הבנייה ולנסח את המפרט הכללי היוצר נורמה אחידה במכרזים רשמיים של מדינת ישראל וגופי ממשל מקומיים.
למרות שהמפרט מחייב רק במכרזים רשמיים גם גורמים פרטיים עושים בו שימוש.
המפרט משמש מאז הוצאתו כחלק ממסמכי המכרז והחוזה בכל מכרז ממשלתי ואומץ גם על ידי רשויות מקומיות, חברות ממשלתיות וחברות כלכליות רבות.
המפרט מוגדר ככללי ואינו מתייחס למיזם או עבודה נקודתיים, וזאת בשונה מ"מפרט מיוחד" הכולל את תכולת העבודה המדויקת שבכל מיזם ומיזם.
ההנחיות שבמפרט הכללי נועדו לתת רקע ודרישות סף אחידות בכל המכרזים הציבוריים ובדרך כלל הוא אינו נכלל כחלק ממסכמי המכרז אולם הוא עדיין מחייב בהם.
כל פרק בנוי מהגדרות מפרטיות לאותו תחום - כיצד נדרש לבצע את העבודה, שלביות ודרישות איכותניות, ולאחר מכן מוגדרים אופני המדידה - מה נכלל במסגרת העבודה ובגין מה מבוצע התשלום ועל פי איזה מפתח.
נכון לשנת 2024 המפרט מכיל 44 פרקים העוסקים במפרטי הבניה בתחום הבניה, התשתיות, הפיתוח, הגמר, הבטיחות ועוד.
הפרקים קובעים בין השאר הנחיות למתכננים, מדדי איכות, אופן חישוב ומדידה של כמויות, אחריות ובדק, חומרי גלם, דרישות ביצוע ועוד.
מידי תקופה מתעדכן המפרט ועובר התאמה ותיקונים הן בפרקים הקיימים והן בתוספת פרקים חדשים.
הספר הנשרף הוא כינויו של ספר אבוד בן ארבעה חלקים שכתב רבי נחמן מברסלב ונשרף בהוראתו באביב שנת ה'תקס"ח (1808).
הספר הנשרף נחשב לספר קדוש וגבוה במיוחד בקרב חסידות ברסלב יחד עם "הספר הגנוז" שהיה ספר סודי אף יותר.
לפי רבי נתן שטרנהרץ מברסלב תלמידו של רבי נחמן, הספר בתחילה נתכנה הספר השני, והספר הגנוז נקרא הספר השלישי.
"הספר הראשון" הוא הספר ליקוטי מוהר"ן שנדפס בחיי הרבי, בשנת 1808.
בקרב החסידים מצויות מסורות על כתבי רבי נחמן שנשרפו או נגנזו בידיו או בהוראתו.
רבי נחמן נהג לשרוף מדי פעם דברים שכתב לשימוש מאגי או מיסטי, וקיימת עדות שלו על שריפת חלק מספר המידות, באות "רפואה", שבו לטענתו נכתבו תרופות לכל המחלות.
גם ביום פטירתו של רבי נחמן מיהר משמשו לשרוף את כל כתביו שנמצאו בידיו.
הספר הנשרף נכתב בשני עותקים: כתב ידו של רבי נחמן, שעליו יש עדות ראשונה משנת ה'תקס"ה (1805), וכתב יד (העתק) של תלמידו רבי נתן שטרנהרץ.
חלק מההעתק של שטרנהרץ נכתב כבר בשנת ה'תקס"ו (1806) מתוך המקור, וחלקו הושלם בתחילת ה'תקס"ח במשך כמה שעות כאשר הרבי מקריא לצורך ההכתבה.
שני כתבי היד נשמרו בידי רבי נחמן.
בקיץ ה'תקס"ו (1806) הטיל הרבי שליחות סודית על שניים מחסידיו, רבי יודל מדאשיב ורבי שמואל אייזיק.
בשליחות זו (שלא נודעה אף לתלמידו רבי נתן), שני החסידים הצטוו לקחת את העותק ולצאת למסע בו יקריאו ממנו חלקים בעיירות אוקראינה.
מטרת המסע בעיני הרבי הייתה החשת הגאולה.
השליחות נכשלה, ובאותו קיץ נפטר בנו בן השנתיים של הרבי, והרבי קישר בין מותו לבין הפעילות סביב הספר.
בתקופת שהייתו של רבי נחמן בלבוב עם תלמידו-משמשו רבי שמעון מקרמנצ'וג בחורף ה'תקס"ח, התלבט הרבי אם לשרוף את הספר, שכן תלה בו את סיבת מותם של אשתו הראשונה ובניו.
בשלב מסוים מסר הרבי למשמשו את המפתחות לארונות שבהם שכנו שני כתבי היד על מנת שישרוף אותם, והתלמיד מיהר מלבוב לברסלב וביצע את הוראתו.
הספר היה מחולק לארבעה חלקים.
לדברי רבי נחמן, תוכן הספר לא יכול להיות מובן לאדם הרגיל, ורק מי שהוא גם צדיק וגם חכם שמכיר את שבע החכמות יבין אותו.
זאת בניגוד ל"ספר הגנוז" שאין מי שיבין אותו כלל, ורק המשיח העתידי יוכל לפרש אותו.
לאחר השריפה אמר הרבי שהספר לא ישוחזר עוד.
בספר חיי מוהר"ן מובאת מסורת שבספר הנשרף היה ביאור על מעלת מצוות הכנסת אורחים והצעת המיטה עבור האורח.
בכתב יד של הרב אלתר טפליקר מ-1898 ובו "השמטות מחיי מוהר"ן" נכתב כי חלק מאות פ"ח בחלקו השני של ליקוטי מוהר"ן (וכך גם שיחה ק"פ בשיחות הר"ן) מקורו בספר הנשרף.
כך גם כתב הרב אליעזר שלמה שיק בספרו "פעולת הצדיק".
מסורת בשם הרב לוי יצחק בנדר הוסיפה פרט מהספר שכלל שבח בדבר מעלת ראש חודש וסעודת ראש חודש.
בנוסף לפי מסורת זו, גם הדרשה באות פ"ג בחלק השני של ליקוטי מוהר"ן נלקחה מתוך הספר הנשרף.
ההיסטוריון שמעון דובנוב שיער שהספר הכיל דברים חריפים נגד גדולי תנועת החסידות, והיה גרסה ראשונית של ספר ליקוטי מוהר"ן שהודפס בשנת ה'תקס"ח (1808).
לטענתו, הספר ליקוטי מוהר"ן הוא גרסה מרוככת ומרוסנת של הספר הנשרף.
יוסף וייס יצא חוצץ כנגד עמדת דובנוב וטען על בסיס המקורות הברסלביים שליקוטי מוהר"ן התקיים כבר בכתב יד במקביל לספר הנשרף, ועל כן לא ייתכן שהוא גרסה מאוחרת שלו.
וייס עצמו שיער שבספר הנשרף נכלל חומר מדעי-פילוסופי או מדעי פופולרי.
החומר התבסס על הידע שרכש רבי נחמן בספרות המדעית העברית עד זמנו, שכלל גם חיבורים בפילוסופיה של ימי הביניים.
החוקר צבי מרק ביצע ניתוח מדוקדק ומקיף יותר של המסורות על הספר בספרות הברסלבית, והעלה כי הספר הכיל חזיונות והתגלויות שחווה רבי נחמן, מבלי שעברו עיבוד דרשני כפי שנעשה בספר ליקוטי מוהר"ן.
החזיונות עלו על הכתב בדומה לספרי חזיונות שהיו מוכרים אז, כגון ספר החזיונות של רבי חיים ויטאל, או ספר מגיד מישרים המיוחס לרבי יוסף קארו.
לפי מרק, יש כמה דרשות בחלקו השני של ליקוטי מוהר"ן, שהודפס שנתיים לאחר שריפת הספר הנשרף, הקשורות לחומרים מתוכו.
מעיון בדרשות ומקבילותיהן, יחד עם מסורות נוספות בקרב החסידים, עולה שהספר הכיל חומרים חזיוניים-נבואיים של רבי נחמן שצונזרו מתוך דרשותיו שהתפרסמו.
לטענתו, שריפת הספר הגיעה על רקע שאיפתו של רבי נחמן להימנע מהחיכוכים שנוצרו מספר שנים קודם לכן עם צדיקי החסידות כגון דודו רבי ברוך ממז'יבוז', הסבא משפולי, רבי מרדכי מנסכיז ורבי צבי אריה מאליק.
המכנה המשותף בין כל המחלוקות הללו עם רבי נחמן היה גילויי חזיונותיו שהוא עומד במרכזם.
הספר האדום (במקור: Liber Novus – ספר חדש) הוא ספרו של הפסיכיאטר השווייצי קרל גוסטב יונג.
הספר עוקב אחר מסע הגילוי העצמי של יונג בין 1913 ל-1916 על רקע הקרע בינו ובין מייסד התנועה הפסיכואנליטית זיגמונד פרויד.
הספר נקרא כך בשל כריכת העור האדומה של כתב היד.
יונג כתב את הספר בין 1914 ל-1930, אך הספר לא היה נגיש לציבור הרחב במשך שנים רבות.
הוא יצא לאור בשנת 2009 במהדורת פקסימיליה בהוצאת ו.
האחרונה עוסקת בהוצאת כל כתבי יונג, בשפת המקור הגרמנית ובתרגומם לאנגלית, כולל מעבר לטקסט ולנספחים ולמעלה מ-1,500 הערות והפניות, וכן איוריו המקוריים של יונג לטקסט.
הספר כולל דיאלוגים של יונג עם דמויות ארכיטיפיות ודמיוניות, הנמצאות בתת המודע שלו, בתיעוד של חלומותיו וחזיונותיו.
הספראורניס (שם מדעי: Hesperornis; מילולית: "עוף מערבי") הוא סוג עוף השייך לסדרת ההספראורניסאים ולקבוצה הלא-טקסונומית עופות בעלי שיניים הנכחדת.
ההספראורניס היה עוף ימי בעל שיניים וכנפיים מנוונות שהתקיים בתקופת הקרטיקון לפני 83.5 עד 73 מיליון שנה.
את שמו הוא קיבל מהחוקר הידוע עותניאל צ'ארלס מארש בשנת 1872 ופירושו: "עוף מערבי".
מאובניו התגלו ברחבי אמריקה הצפונית מקנזס ועד קנדה, בעיקר במשך מלחמת העצמות שניהלו החוקרים מארש ואדוארד קופ.
בסוג זה נכללו מינים רבים.
ההספראורניס הגיע לאורך של 1.8 מטרים, ובניגוד לעופות המודרניים, היה בעל שיניים במקור צר וללא כל כנפיים.
ייתכן שחי במושבות גדולות, בדומה לפינגוויניים או אלבטרוסיים מודרניים.
ככל הנראה היה ההספראורניס משיג את מזונו בדומה לצוללן מודרני, באמצעות מרדף תת-מימי אחר דגים ודיונונים.
הוא עצמו נטרף בידי זוחלים ימיים גדולים וכרישים.
מאובן של טילוזאורוס נמצא כאשר בבטנו עצמות שהשתייכו להספיאורניס.
קבוצה של עופות אלו מופיעה בסדרה מפלצות ים של נייג'ל מארוון שם כמה פרטים נטרפים על ידי דגי קסיפקטינוס וסקואליקורקס.
בנוסף הוא מופיע בסרט מפלצות ים.
הספר מסביליה, או זהירות חסרת תועלת (באיטלקית: Il barbiere di Siviglia, ossia L'inutile precauzione) היא קומדיה מאת פייר בומרשה ואופרה בופה של ג'ואקינו רוסיני על פי העלילה של המחזה.
את המחזה כתב המחזאי הצרפתי בומרשה, והוא הועלה לראשונה בשנת 1775 בתיאטרון "קומדי פראנסז".
עלילת המחזה מספרת על הדוקטור ברטולו הזקן אשר רוצה להתחתן עם רוזינה, בת חסותו, אך רוזינה רוצה להתחתן עם הרוזן הצעיר מאלמוויוה, שמאוהב בה.
לשני האוהבים הצעירים עוזר הספר והמשרת לשעבר של הרוזן, פיגארו, אשר מצליח לסכל את תוכניותיהם של ברטולו ועוזרו, דון באזילו.
לבד מהיותו קומדיה משעשעת, במחזה גם יסודות של ביקורת חברתית על שרירות לב השלטון ואי-השוויון בין המעמדות.
למחזה שני מחזות-המשך, נישואי פיגארו (1784) ו"האם הפושעת, או טרטיף השני" (1790 לערך).
בשנת 1948 הועלתה ההצגה בתרגומו של נתן אלתרמן בתיאטרון הקאמרי, הבמאי היה יוסף פסובסקי.
האופרה "הספר מסביליה" היא האופרה הפופולרית ביותר שחיבר המלחין בן המאה ה-19 ג'ואקינו רוסיני (1868–1792).
אופרה זו הוזמנה אצל רוסיני בשנת 1815 על ידי האימפרסריו הווינאי דומניקו ברבז'ה והוצגה לראשונה בתיאטרון ארגנטינה ברומא בשנת 1816. הצגתה הראשונה של האופרה הייתה כישלון, בגלל קבוצת בריונים שחוללו מהומה בשעת ההצגה.
את הבריונים האלה שלח המלחין האיטלקי ג'ובאני פאיזיילו, שכעס על שרוסיני השתמש כרקע לאופרה שלו במחזה, שפאיזיילו עצמו הלחין לפניו לאופרה, בהצלחה רבה.
כישלונה הראשוני של האופרה גרם לרוסיני מורת רוח, אך הצלחתה לא איחרה לבוא.
היא הוצגה בווינה ובערים נוספות מלבד רומא ברחבי איטליה ובסופו של דבר, הייתה זו האופרה של רוסיני שזכתה במקום של כבוד בהיסטוריה האופראית ודחקה את רגלי האופרה של פאיזיילו.
את הליברית לאופרה חיבר צ'זרה סטריביני על פי המחזה של בומרשה.
נאמן לדרכו, כתב רוסיני את המוזיקה לאופרה "הספר מסביליה" תוך שלושה שבועות בלבד.
הפתיחה המפורסמת לקוחה מהאופרה "אורליינו מפלמירה" (1813).
רוסיני השתמש בה כתחליף לפתיחה המקורית שאבדה.
רוסיני השתמש בפתיחה זו גם לאופרה "אליזבתה מלכת אנגליה" (1815) וגם האריות "הנה צוחק בשמיים, זורח אור ראשון", "דרך לסוכן", "קול צלצל לפני רגע קט בליבי", "הדיבה" ואחרות מוכרות מאוד לקהל הרחב.
ההצגה הועלתה לראשונה בארץ-ישראל המנדטורית בשנת 1947 בתיאטרון הקאמרי למוזיקה שכתב פרנק פלג.
ב-29 בנובמבר 1948, במלאת שנה לפתיחת האופרה הישראלית, הועלתה הצגת הבכורה של האופרה בעברית בהופעה חגיגית בבית "הבימה".
באופרה זו, השנייה בהפקות האופרה הישראלית, נטלה אדיס דה-פיליפ לראשונה על עצמה את מלאכת הבימוי.
בתוכניית ההצגה לא הופיעה דה-פיליפ כבמאית.
הייתה זו ההצגה הראשונה ששודרה בשידור חי ב"קול ישראל".
במהלך השנים הועלתה האופרה מספר פעמים בישראל, בהן הפקה של האופרה הישראלית משנת 2010, בניצוחו של ג'ורג' פהליבניאן.
הספר מסיביליה - עברית: נתן אלתרמן.
במדעי החברה, הסְפֵרָה הציבורית או המרחב הציבורי הם כינויים לכל הפעילויות האנושיות הנעשות בציבור, מחוץ למסגרת המשפחתית.
המרחב הציבורי ההברמאסי נגיש באופן חופשי לכל האזרחים שמנהלים שיח ביקורתי שמטרתו ביקורת על מוקדי העוצמה הציבורית, המוגבלים למספר מצומצם של בעלי תפקידים מנקודת המבט של טובת הכלל.
על כן המרחב הציבורי חייב להתקיים מחוץ לתפקידים המוסדיים שמרכיבים את המרחב הפוליטי.
הספרה הציבורית מתאפיינת במפגשים ודיונים שהתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים, לדוגמה ב"אגורה" ביוון העתיקה, ב"ארנה" ברומא העתיקה, בכנסייה בימי הביניים, ובעת החדשה בבתי הקפה ובטברנות, בפארקים, במזנון המפעל ואפילו בפינת הרחוב.
תנאי הבסיס לקיום מרחב ציבורי מחייבים:
המרחב הציבורי יכול להתקיים בדמוקרטיה בה מתקיים חופש הבעת דעה ודיון בענייני מדינה.
האזרחים החופשיים מאינטרסים פוליטיים או כלכליים.
הם זכאים לבעלות על רכוש מחד, ומדינת הרווחה דואגת לקיומם מאידך.
כינונה של חברה אזרחית המבוססת על תפיסות עולם בעלת רוח דמוקרטית שמעריכה את מקומם של האזרחים בדמוקרטיה ויש בה תרבות פוליטית של התאספות והתדיינות, המעודדת השתתפות חופשית וולונטרית של אזרחים במרחב בציבורי.
הברמאס משתמש בהקשר היסטורי של התפתחויות בגרמניה (תנועת הנאורות), בבריטניה (הליברליזם האזרחי) ובצרפת (המהפכה הצרפתית, שהביאה את רעיונות של שוויון וזכויות אזרח) שגרמו להיווצרות מודל של מרחב הציבורי בורגני בצרפת.
בני אדם התאספו ויצרו ציבור המקיים דיון על סוגיות כלכליות ופוליטיות.
מרחב זה משמש כמתווך בין המדינה, בה הם אזרחים לבין צורכיהם כבני אדם פרטיים.
הברמאס הצהיר בכנס שהתקיים בארצות הברית ב-1992 כי "הספר הראשון שכתבתי על המרחב הציבורי, נע בתוך הביקורת המרקסיסטית הקלאסית.
לפחות כפי שהיא נתפסת באסכולת פרנקפורט".
לטענתו, ההתדיינות הפתוחה והרציונלית, המובילה לגיבוש הדעות במרחב הציבורי, היא בעלת חשיבות להתהוותה של הדמוקרטיה הן במדינה קפיטליסטית והן במדינת רווחה.
חשיבות זאת נובעת מתוך העובדה שהמדינה היא בעלת הסמכות להפעלת כוח, בין אם היא מפעילה אותו ובין אם לאו.
על כן, כדי שמדינה תוכל לפעול באופן דמוקרטי, הכרחי שיתקיים דיון ציבורי ותתגבש דעת קהל ביקורתית שתוכל להיות כוח נגד אל מול הסמכות של המדינה, ותייצר את הבסיס ללגיטימציה הדמוקרטית.
בספרו הראשון הוא קובל על כך שבמדינת הרווחה לא מתקיימת זירה ציבורית פתוחה להתדיינות, אלא החלטות מתקבלות באמצעות פשרות של הסכמים בין קואליציות והסכמי שכר ומאבקי כוח בין ארגוני מגזר שלישי למדינה.
מסיבה זאת הוא מציע מודל של מרחב ציבורי חדש, שבו הציבור יתבע פומביות של הארגונים היריבים הפועלים בתוכה.
הספר השחור (רומנית: Cartea Neagră) עם תת-הכותרת "סבלותיהם של היהודים מרומניה 1940-1944" (Suferinţele Evreilor din România 1940-1944) נכתב ברומנית זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה על ידי מתתיאס קרפ, ויצא לאור ברומניה.
הספר יצא לאור לראשונה בשנים 1947-1948 בהדרגה, בשלושה כרכים עם הקדמה שכתב הרב ד"ר אלכסנדר שפרן.
לפי ראשית דבר, שכתב מתתיאס קרפ, הספר היה אמור להיות מורכב מארבעה כרכים, אך הוצאת הכרך הרביעי המתוכנן (Ardealul de Nord), על צפון טרנסילבניה, לא יצאה לפועל.
הכרך הראשון (Legionarii şi rebeliunea) כולל סקירה כללית והתמקדות בתקופת שלטון הלגיונרים ובמרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
הכרך השני (Guvernul Antonescu şi războiul) מתמקד בשלטונו של יון אנטונסקו ובפרעות יאשי.
הכרך השלישי (Tragedia Transnistriană) דן בטרגדיה של טרנסניסטריה.
אברם בונאצ'יו, שהיה שר המשפטים של רומניה בעת הופעת הספר, כתב הקדמה עבור הספר, אבל ברגע האחרון, כשההדפסה כבר החלה, ביקש למשוך את השתתפותו בספר, לכן רק כמה עותקים יצאו לאור עם הקדמתו.
קרפ, שהיה מזכיר פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה בתקופת נשיאותו של וילהלם פילדרמן, התחיל לאסוף את החומר התיעודי עבור הספר כבר ביוני 1940 ועבר לארגון שיטתי באביב 1943. הספר מכיל מקורות רבים והפניות מדויקות למסמכים וחוקים מהתקופה.
הוא אינו מתיימר להכיל את כל העוולות שנעשו ליהודים תחת השלטון הרומני, אבל זהו המחקר המקיף ביותר שנערך בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, נעלמו עותקי הספר מהמדפים, לא יצאו מהדורות נוספות, למרות הביקוש, ומעט העותקים שנשמרו בספריות מרכזיות בודדות, נשמרו לקריאה בלבד במדורים מוגבלים, שלציבור הרחב לא הייתה גישה אליהם.
בשנת 1996, חמישים שנה לאחר המהדורה הראשונה, יצאה מהדורה שנייה בהוצאת דיוג'נה (Diogene) עם הקדמות של ראדו פלוריאן וגולדשטיין-גורן (משתתף במימון המהדורה) והערות של העורכת, ליאה בנימין.
במהדורה זו יש בכרך הראשון 290 עמודי תוכן ו-15 עמודי תצלומים באיכות ירודה.
בכרך השני יש 198 עמודי מלל ו-16 עמודי תצלומים באותה איכות ירודה.
הכרך השלישי כולל 526 עמודי מלל ו-6 עמודי תצלומים מטושטשים.
על העטיפה האחורית-חיצונית של הספרים מודפס תצלום מפרעות יאשי.
ליאה בנימין התאימה את המהדורה למקורות ביבליוגרפיים עדכניים ובדקה את המסמכים.
בכל בדיקותיה נמצאה רק טעות אחת, כאשר הצהרה של מיכאי אנטונסקו בממשלה יוחסה ליון אנטונסקו.
"הספרה 5 בזהב" , הוא שמו של ציור שמן על קרטון מאת הצייר האמריקאי צ'ארלס דמוט (Charles Demuth).
הציור, המתאר את ידידו של דמוט ביל צ'ארלס, הוא חלק מסדרה של שמונה ציורי דיוקנאות של ידידיו של דמוט.
שמו של צ'ארלס אף מופיע בציור.
הציור בעל הסגנון המופשט והקוביסטי, שואב את השראתו משירו של המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס, המתאר חוויה של צפייה בקטר רכבת המתקרב.
בעזרת השפה הקוביסטית מתאר דמוט את תנועת הקטר כתנועה מורכבת, הנקלטת בעיני הצופה באופן מקוטע וסימולטני (באופן המאזכר תפיסה פנומנולוגית).
תנועה זו באה לביטוי גם בחזרה על הספרה 5, אשר מופיעה ביצירה שלוש פעמים בשינויי גודל וגוון.
חזרה זו יוצרת תחושה של התקרבות שלא על ידי פרספקטיבה אשלייתית.
גם הפנס של קטר הרכבת מופיע מספר פעמים.
הציור "הספרה 5 בזהב" מופיע על עטיפת המהדורה החמישית של הספר Compensation Management: Rewarding Performance מאת ריצ'רד הנדרסון, לציון העובדה שזו מהדורה חמישית של הספר.
הספר של קלס (באירית: Leabhar Cheanannais, באנגלית: Book of Kells) הוא כתב יד בשפה הלטינית בו כתובות ארבע הבשורות של הברית החדשה והן מלוות באיורים רבים שהם יצירת מופת קליגרפית.
הספר, שנכתב בידי נזירים קלטים, מתוארך לשנת 800, מוצג בתצוגת קבע בטריניטי קולג' בדבלין שבאירלנד.
ביחד עם נבל בריאן בורו נחשב הספר לאוצר הלאומי החשוב ביותר של אירלנד.
הספר קיבל את שמו ממנזר קלס, ששימש לו בית במשך מאות שנים.
הספר מכיל את ארבע הבשורות האוונגליוניות - הבשורות על-פי מתי, מרקוס, לוקאס, ויוחנן.
מרבית תוכנו דומה לוולגטה אך בספר קיימות הקדמות ותוספות שונות.
בספר 680 עמודים (340 דפי פוליו), שאוגדו בשנת 1953 לארבעה כרכים.
מעריכים כי כ-30 עמודים אבדו.
הקליגרפיה בולטת בספר, במספר רב של איורים.
האיורים מציגים בני אדם, בעלי חיים, יצורים מיתיים ועיטורים קלטיים מסורתיים.
מעריכים כי לפחות שלושה סופרים שונים כתבו את הספר, והאיורים צוירו במספר סוגים של דיו, בארבעה צבעים, אדום, שחור צהוב וסגול, לעיתים דיו שיובא במיוחד עבור הספר.
מרבית הצבעים הופקו ממינרלים הנמצאים באדמות אירלנד.
מרבית האיורים מציגים איקונוגרפיה נוצרית מסורתית.
הספר מיוחס לעיתים לקדוש קולומבה, אך מחקרים הוכיחו כי לא ייתכן שהיה מעורב בכתיבתו.
מעריכים כי ייתכן שהספר נכתב לקראת יום השנה ה-200 למותו.
הספר קיבל את שמו ממנזר קלס, מנזר השוכן כ-40 קילומטרים צפונית לדבלין, במחוז מית', בו שהה מאות שנים בתקופת ימי הביניים.
מנזר קלס נשדד ונבזז פעמים רבות במהלך המאה ה-10, ולא ברור כיצד שרד הספר את הפלישות הרבות של הוויקינגים אל האזור.
האזכור הראשון לספר ולהיותו שמור בקלס מופיע בדברי ימי אלסטר, בפרק המתאר את שנת 1007. שם מסופר כי הספר נגנב והוחזר לאחר חודשיים ועשרים יום, ללא הכריכה המוזהבת שלו.
סברה רווחת טוענת כי זוהי הסיבה לדפים החסרים בתחילתו ובסופו של הספר.
עדויות לנוכחותו של הספר בקלס קיימות במהלך המאה ה-12. בתקופה זו גם הועתקו, בידי נזירים, חלק מהציורים המופיעים בו, תופעה שהייתה נפוצה בימי הביניים.
במאה ה-12 חרב המנזר בקלס, והספר הועבר לכנסייה של המנזר.
הספר נשאר בקלס עד שנת 1654. בשנה זו חיל הפרשים של אוליבר קרומוול התאכסן במנזר ומושל העיר העביר את הספר למשמרת בדבלין, מחשש שמא יגנב שוב.
הנרי ג'ונס, שמאוחר יותר נתמנה לבישוף של מית' לאחר הרסטורציה, הציג את כתב היד בטריניטי קולג' בשנת 1661, אז הועבר הספר לטריניטי קולג'.
כיום זהו משכנו הקבוע, למעט מספר מצומצם מאוד של השאלות למוזיאונים ולספריות אחרות ברחבי העולם.
מאז המאה ה-19, שוכן הספר בספרייה של הקולג', באולם תצוגה רחב המשמש כמוזיאון המספר את סיפורו של הספר.
לרוב מוצגים רק שניים מהכרכים: אחד מראה עמוד אופייני והשני מראה את אחד האיורים.
במשך השנים הוספו לספר מספר תוספות.
במאה ה-16 הוסיף ג'רלד פלאנקט סדרה של ספרות רומיות הממספרות את הפרקים על פי החלוקה שנוצרה במאה ה-13 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי סטיבן לנגטון.
בשנת 1621 ג'יימס אשר, שהיה הארכיבישוף בכנסייה של אירלנד ספר ומספר את הדפים, זמן קצר לאחר שמונה לבישוף של מית' על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1849 הוזמנו המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, לחתום על הספר.
הם אכן חתמו, אך התברר כי הדף עליו חתמו היה תוספת מאוחרת לספר והדף עליו חתמו הוסר כאשר הספר נכרך מחדש בשנת 1953.
הספר נכרך מחדש מספר פעמים: במאה ה-18 נכרך הספר, חלק מדפיו הושחתו וחלק קטן של האיורים אבד.
בשנת 1895 נכרך שוב, אך כריכה זו התפרקה עד מהרה.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 נתלשו מספר עמודים מהספר ונשמרו בנפרד, עד לכריכתו לארבעה כרכים בשנת 1953.
בשנת 2000, בעת העברתו של הכרך המכיל את הבשורה על-פי מרקוס לקנברה, אוסטרליה, ניזוק הספר.
הנזק הוגדר כ"נזק מזערי לפיגמנט", ומעריכים כי ככל הנראה מקורו ברעידות בזמן הטיסה הארוכה.
הספר מכיל את שלוש הבשורות הסינופטיות במלואן: את הבשורות של מתי, מרקוס ולוקאס.
הבשורה על פי יוחנן היא חלקית וחלקה חסר, כנראה מהתקופה שבה נגנב הספר במאה ה-11. בנוסף לבשורות, הספר מכיל חומר נוסף: שתי רשימות מקוטעות של שמות עבריים המופיעים בברית החדשה, סיכומים קצרים של הבשורות, ביוגרפיות קצרות של כותבי הבשורות וקאנונים המיוחסים לאוסביוס מקיסריה.
התוכן מבוסס על הוולגטה, אך עם מספר הבדלים.
השימוש בספר היה ככל הנראה כאביזר טקסי מרשים ולא למטרות לימוד.
בדברי ימי אלסטר מצוין כי הספר נגנב ממקום האחסון של שאר תשמישי הקדושה, ולא מהספרייה.
כפי הנראה הספר היה מונח על גבי המזבח, והורד משם רק למטרת הקראה ממנו בעת המיסה.
מבנהו של הספר מאשש טענה זו, שכן הוא אינו פרקטי ללימוד משום היותו גדול למדי.
סביר כי הספר היה מונח על המזבח, אך מנהל הטקס היה מדקלם מזיכרונו ולא קורא היישר מהספר.
הספר מכיל מספר טעויות וערכו האסתטי עולה על ערכו השימושי.
בשנת 2009 יצא הסרט הסוד של קלס, סרט פנטזיה מונפש של סטודיו Cartoon Saloon.
הסרט מבוסס על סיפור מנזר קלס וכתיבת הספר, וכן על מיתולוגיה קלטית באופן כללי.
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (בשוודית: Hur gick det sen?
Boken om Mymlan, Mumintrollet och Lilla My) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון.
הספר, הכתוב כשיר ארוך בחרוז ובמשקל, פורסם לראשונה בשנת 1952 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו ספר התמונות הראשון בסדרת ספרי התמונות של המומינים.
התמונות עשויות בסגנון מגזרת נייר, ובכל כפולת-עמודים גזורים חורים אמתיים המשלבים את הציור עם הציורים בעמודים סמוכים.
שילוב זה מקביל לפזמון החוזר בסוף כל עמוד - "מנחשים מה אז קרה?".
בישראל יצא לשווקים לראשונה גרסה עברית של הספר בקיץ 2015 בהוצאת 'קרן' בתרגום דנה כספי ובעריכת צור ארליך.
מומינטרול, אשר נמצא בדרך הביתה לאחר שרכש חלב לאמו, נתקל בבימבל אשר מחפשת אחר אחותה מאי.
יחד הם יוצאים למסע הרפתקאות בעקבותיה.
בדרכם הם נתקלים ומתנגשים בדמויות כגון המיולין, המכשפה גבסה, פיליפיונקה והסמרמרים.
הם חושבים שהצילו את מאי הקטנה, שעה שבעצם היא שמצילה אותם, ומגיעים בשלום.
בשנת 1993 הפיק הבמאי הפיני ויארומיר ווסלי (Jaromir Weseley) סרט אנימציה שוודי בשם באורך 10:58 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
הספר השחור (בכורדית: مسحەفا ڕهش; מצחאף ראש) הוא אחד משני ספרי האמונה של הדת היזידית, לצד ספר ההתגלות היזידי ("כתאב קילווה").
שני הספרים כתובים בניב קורמאנג'י (ניב של כורדית).
לפי האמונה היזידית הספר, שאיננו מחולק לפרקים, מכיל את דברי האל, שנמסרו כאשר ירד מהר שחור.
חלקו הראשון של הספר מכיל את מיתוס הבריאה היזידי.
לפי מיתוס זה נבראו בראשית הפנינה הלבנה (היא העולם) ושבעת המלאכים ובראשם "מלאכּ טאוס", מלאך הטווס.
האל ציווה על המלאכים להביא אבק ואדמה מהארץ ולבנות את גופו של אדם.
אז טאוס מאלכ נפח באדם נשמת רוח חיים ולימד את האדם להתפלל לשמש המייצגת את האל העליון.
מתוך ציות לאל, שציווה את המלאכים לא להשתחוות לשום ישות פרט אליו, לא השתחווה טאוס מלאכ לאדם, שעה שהמלאכים האחרים עשו זאת.
לאחר מכן מסופר על נפילתו של האדם, בריאת עזר-כנגדו (אשה בדמות חווה) וגירושם מגן העדן.
חלקו השני של הספר מפרט את שמותיהם של מלכים יזידיים ורשימת כללי "כשרות" ובהם מאכלות אסורים וכללי טאבו בנוגע להיגיינה אישית.
הספר מסתיים בגרסה שנייה, שונה, של סיפור הבריאה.
לפי האמונה היזידית, הטקסט המקורי של הספר מצוי בכפר קסר טז א-דין; אולם חוקרים מודרניים תמימי דעים שהספר פורסם בכתב לראשונה בראשית המאה ה-20, לאחר שתוכנו הועבר במשך דורות בעל-פה וכותביו היו מלומדים שאינם בני הדת היזידית.
הספרטנים מוסקבה היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית.
הקבוצה הוקמה בשנת 2009 בשם "הזאבים הלבנים" (Белые волки ברוסית).
בספטמבר 2011 שונה שם הקבוצה לשם הנוכחי והיא התאחדה עם קבוצת פוטבול מוסקבאית אחרת.
הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז עונת 2015 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016 בשם ליגת הפוטבול האמריקאי (LAF).
בעונת 2018 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה, לאחר שגברה על יריבתה המוסקבאית, הפטריוטים מוסקבה.
בעונת 2020 זכתה שוב באליפות, אחרי שגברה בגמר ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול על נמרי הפלדה פרם.
בעונת 2021 זכתה בפעם השלישית ברציפות באליפות המדינה אחרי שגברה על הפטריוטים מוסקבה בגמר הליגה.