tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 עבר אוסקר לצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלית תמורת 19.35 מיליון שטרלינג ששולמו לאינטרנסיונל.
אוסקר רכש לעצמו במהירות מקום בהרכב הקבוצה, ובעונתו הראשונה בצ'לסי, עונת , כבש ארבעה שערי ליגה וזכה עם הקבוצה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר, 2-1 על בנפיקה ליסבון.
בעונת כבש שמונה שערי ליגה.
ב-23 בדצמבר 2016 חתם בשאנגחאי SIPG הסינית עבור 60 מיליון שטרלינג.
ב-3 בינואר 2025 חזר לאחר 15 שנה לקבוצת נעוריו סאו פאולו וחתם לשלוש שנים.
אוסקר החל את דרכו בנבחרת ברזיל עד גיל 20 וזכה איתה באליפות אמריקה הדרומית ובגביע העולם לנבחרות עד גיל 20 בשנת 2011. בשנה הבאה, השתתף עם נבחרת ברזיל עד גיל 23 באולימפיאדת לונדון וזכה איתה במדליית כסף לאחר שהנבחרת העפילה לגמר אך הפסידה למקסיקו.
בספטמבר 2011, מיד לאחר זכייתו עם הנבחרת עד גיל 20 בגביע העולם ולפני שסיים את חלקו בנבחרת האולימפית, ערך אוסקר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
הוא נמנה עם סגל הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2013 ושותף בכל משחקיה בטורניר עד לזכייתה בגביע.
אוסקר נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. בטורניר זה כבש שני שערים, בניצחון נבחרתו 1:3 על במשחק הפתיחה, ובתבוסה 1–7 ל בחצי הגמר.
אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20: 2011
אולימפיאדת לונדון 2012: מדליית כסף
אוסקר קרל גוסטב אדולף, נסיך פרוסיה היה בנו החמישי של אחרון קיסרי גרמניה וילהלם השני.
אוסקר נולד ב-27 ביולי 1888 בפוטסדאם, לוילהלם השני, קיסר גרמניה ולאוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה, ואת צעירותו בילה עם אחיו.
ב-31 ביולי 1914 הוא נישא לרוזנת אינה מריה פון באסוויץ ונולדו לו ארבעה ילדים.
הבכור שבהם מת בתחילת המערכה בפולין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הקיסרות הגרמנית ולאחר המלחמה והמהפכה הגרמנית גלה יחד עם כל משפחת המלוכה להולנד.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היו הדעות חלוקות בקרב משפחת המלוכה לשעבר.
הקיסר הגולה וילהלם השני ראה זאת כהזדמנות לחזור ולתפוס את השלטון.
אוסקר לעומת זאת יחד עם אחיו אייתל פרידריך ואחיינו לואי פרדיננד תיעבו את הנאציזם והתנגדו לו בכל תוקף, ואף ניתקו את קשריהם עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה אחיו של אוסקר שהצטרף לאס אה.
התנגדות זו לא מנעה מאוסקר ובנו לשרת בוורמאכט, אולם כאשר במהלך המערכה על צרפת מת וילהלם, נסיך פרוסיה אחיינו של אוסקר ובהלווייתו השתתפו כ-50,000 איש, מה שהבהיר לנאצים שעדיין יש תומכים למלוכנים בגרמניה וגרם להיטלר לפרסם את צו הנסיכים האוסר על נסיכים גרמניים לשרת בצבא.
בעקבות הצו סולק הנסיך אוסקר מהצבא.
אוסקר נפטר במינכן ב-27 בינואר 1958 מסרטן הקיבה.
ב-31 ביולי 1914 הוא נישא לרוזנת אינה מריה פון באסוויץ ונולדו לו ארבעה ילדים:
הרצליידה, נסיכת פרוסיה (1918–1989), התחתנה עם קרל, נסיך בירון פון קורלנד
אוסקמן (; ברוסית: Усть-Каменогорск - אוסט-קמנוגורסק) היא בירת מחוז מזרח קזחסטן שבמזרח קזחסטן.
העיר ממוקמת בשפך נהר האולבה אל הנהר אירטיש כ-800 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אסטנה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, אוכלוסיית העיר מנתה 400,142 בני אדם.
העיר נוסדה בשנת 1720 כמבצר במהלך מסע לאיתור זהב במעלה האירטיש שנערך בהוראת הצאר פיוטר הגדול.
המבצר מופיע על מפות המשלחת בשם "אוסט-קמניה".
ב-1868 הפכה העיר שצמחה במקום לבירת אובלסט סמיפלטינסק.
בתקופה הסובייטית הייתה העיר מרכז לכרייה ועיבוד של מגוון מתכות חשובות כאורניום, בריליום, נחושת, עופרת, טנטלום, כסף ואבץ.
ב-1952 הוקם על האירטיש סכר הידרואלקטרי גדול לשירות תחנות הכוח ההידרואלקטריות של אוסט-קמנוגורסק (Усть-Каменогорская ГЭС) ותחנת הכוח בוחטרמינסקאיה (Бухтарминская ГЭС).
עקב היותה מרכז תעשייה גרעינית וחלק מפרויקט הגרעין הסובייטי, הייתה העיר במעמד של "עיר סגורה" (עיר עם מגבלות כניסה ויציאה, אך עם רמת חיים גבוהה יחסית לעובדי התעשיות האסטרטגיות החשובות והסודיות).
חלק מתשלובת "מפעלי המתכת אולבה" היה מתקן סודי לעיבוד והעשרת אורניום.
העיר המרוחקת כ-3,030 ק"מ ממוסקבה ונתונה תחת פיקוח הדוק, היוותה גם "עיר גזירה" אליה נשלחו מתנגדי-משטר.
בהם שליט ברית המועצות לתקופה קצרה, גאורגי מלנקוב, שנשלח לעיר ב-1961 לשמש כמנהל מפעל הידרואלקטרי ושהה בה כשלושים שנה, עד מותו.
בספטמבר 1990 אירעה התפוצצות במפעל הבריליום של תשלובת מפעלי אולבה, שיצרה ענן רעיל שהפך את העיר לאזור אסון אקולוגי.
העיר מהווה עדיין מרכז לתעשיות מתכת ואנרגיה.
ב-2013 הודיעה חברת אווטוואז שבכוונתה להקים בעיר מפעל לייצור כלי רכב שייחנך ב-2016.
בעיר 4 מסגדים, 6 כנסיות אורתודוקסיות ובית כנסת יהודי חב"ד.
הערים התאומות של אוסקמן הן:
אוסקיל (באוקראינית: Оскiл) או אוסקול הוא נהר בדרום ברוסיה ובאוקראינה.
הוא נובע בערך בין קורסק לוורונז' וזורם דרומה כדי להתחבר לנהר סוורסקי דונץ שזורם דרום מזרחה כדי להתחבר לנהר הדון.
אגם מלאכותי, מאגר אוסקיל (Oskil Reservoir, Оскільське водосховище), נוצר בשנת 1958 כדי לסייע בהגנה מפני הצפות וכמקור חשמל.
מקורותיו של הנהר בגבעות במרכז החלק האירופאי של רוסיה, והוא זורם דרך מחוזות קורסק ובלגרוד ברוסיה, ודרך החלק המזרחי של מחוז חרקוב באוקראינה, שם הוא מתחבר לנהר סוורסקי דונץ.
מי הנהר ניזונים בעיקר מגשם ושלג.
הנהר קופא בסוף נובמבר ומפשיר באמצע מרץ.
העיר הקרובה ביותר למקורות הנהר היא סטארי אוסקול, והעיר הגדולה ביותר השוכנת בגדות הנהר קופיאנסק.
זרימת האוסקול נצפתה במשך 49 שנים (במהלך השנים 1924–1985) בקופיאנסק, הממוקמת פחות או יותר 70 קילומטרים במעלה הזרם ממפגשו עם נהר סוורסקי דונץ.
באזור היה סכר המשפיע על הזרימה.
בקופיאנסק, הזרימה השנתית הממוצעת שנצפה במהלך תקופה זו הייתה 38.4 מטר מעוקב לשנייה עבור שטח פנים של 12,700 קמ"ר, או פחות או יותר 85% משטח ההיקוות כולו.
האוסקול הוא נהר כמעט תמיד שופע אין עומקו משתנה.
יש לו שתי עונות נפרדות.
הזרימה בנהר גבוהה יותר בחודשים מרץ ואפריל (ממוצע חודשי של 86 ו-151 מטר מעוקב לשנייה) והם תואמים את ההפשרה.
ממאי, זרימת הנהר יורדת בחדות, מה שמוביל במהירות לעונת המים הנמוכים שמתקיימת מיוני עד ינואר כולל.
הזרימה החודשית הממוצעת שנצפתה באוגוסט (מינימום מים נמוך) מגיעה ל-15.4 מטר מעוקב לשנייה, כלומר פחות או יותר 10% מהזרימה הממוצעת לחודש אפריל (הזרימה המרבית במהלך השנה).
במהלך תקופת התצפית של 49 שנים, הזרימה החודשית המינימלית הייתה 4.89 מטר מעוקב לשנייה (באוגוסט 1930), בעוד שהזרימה החודשית המקסימלית הסתכמה ב-510 מטר מעוקב לשנייה (אפריל 1929).
אוסקר (בספרדית: Huéscar; בלטינית: Osca) היא רשות מקומית במחוז גרנדה, ספרד.
ברשות המקומית נמצאת הכנסייה הקולגיאטית של סנט מריה הגדולה, שתוכננה על ידי דייגו דה סילו במאה ה-16.
עד לכיבוש חצי האי האיברי על ידי רומא העתיקה, אוסקר הייתה עיירת טורדטנים .
לאחר הכיבוש, העירייה הייתה תחת השלטון הרומי בפרובינקיה הרומית היספניה בייטיקה.
עם זאת, יש הטוענים כי מטבעות עתיקים שבאו מאזור העיירה מזויפים.
ב-11 בנובמבר 1809, במהלך מלחמת חצי האי, שבהן דנמרק תמכה בקיסרות הראשונה, החליטה מועצת העיר של אוסקר על הכרזת מלחמה משלה על דנמרק.
החלטה זו בוטלה למעשה ב-11 בנובמבר 1981, לאחר שהיסטוריון מקומי מצא שמצב המלחמה לא בוטל.
במהלך 172 השנים האלו, לא היו שום נפגעים או סכסוכים הקשורים למצב המלחמה בין דנמרק לאוסקר.
האוֹסְקִים , הנקראים גם אוֹסְקָנִים, אוֹפְּסְקִים ואוֹפִּיקִים, היו עם איטלי ששכן בחבל קמפניה ובלטיום אדיאקטום טרם התקופה הרומית ובמהלכה.
האוסקים דיברו אוסקית, שפה אשר דוברה גם על ידי הסאמניטים, אולם ההתייחסות אליהם כיום היא כאל עמים נפרדים.
אין הסכמה במחקר ההיסטורי על ראשיתם של האוסקים, מקום מוצאם ושפתם, אולם ניכר כי השפה האוסקנית, שפה הודו-אירופית איטלית מהענף האומברו-אוסקני, התפתחה ונפוצה לקראת ייסוד הרפובליקה הרומית במספר שבטים ריבוניים, שהמרכזי שבהם הוא הסאמניטים.
האוסקים שמרו על עצמאותם בכך שעשו יד אחת עם מדינה אחת כנגד אחרת, במיוחד עם הרומאים והסאמניטים.
ריבונותם אבדה לבסוף במהלך המלחמה הסאמניטית השנייה, כאשר לפני הפלישה לסמניום, ראו הרומאים צורך בהבטחת היעדר התנגדות משבטי הסְפר.
לאחר המלחמה נטמעו האוסקים במהירות בתרבות הרומית.
מורשתם התרבותית שרדה רק בשמות מקומות ובאזכורים ספרותיים.
עם ערי האוסקים נמנות: קפואה, נולה, אבלה ונוקריה.
העיר פומפיי נוסדה על ידי האוסקים, ייתכן מאיחודם של חמישה כפרים אוסקים, שכן שמה של העיר, פירושו חמש באוסקנית.
תיאורים אודות האוסקים במקורות הקלאסיים
לפי אריסטו, חיו האופיקים בחלקה של איטליה הפונה לטירניה, והם נקראו גם אאוסונים.
אנטיוכוס מסירקוזה הסכים שהאופיקים הם אאוסונים ומיקם אותם בקמפניה, אולם סטראבון, המקור העיקרי לדברי אנטיוכוס ששרדו, כן הבחין בין האוסקים לאאוסונים, בהעירו שהאוסקים נעלמו, אך הרומאים עדיין השתמשו בניב שלהם כשפה ספרותית, וכי "הים הגבוה" ליד סיציליה עדיין נקרא הים האאוסוני, הגם שהאאוסונים מעולם לא שכנו בקרבתו.
אאורונקים הוא השם הרומי של האאוסונים על ידי חילוף נפוץ בין s ל-r בלטינית.
ייתכן שהיו אלה אותם עמים ברפובליקה הרומית המוקדמת.
במאה ה-4 לפנה"ס, ציינו השמות שבטים שונים.
עם שטיטוס ליוויוס מכנה בשם אאורונקים מופיע בראשית דברי ימיה של רומא.
בשנת 503 לפנה"ס מרדו המושבות הלטיניות קורה ופומטיה נגד רומא, והשיגו את עזרתם של האאורונקים, שמושבם אינו ידוע מכתבי ליוויוס.
צבאות שני הקונסולים שנשלחו נגדם ניצחו לאחר קרב קשה שבו "נהרגו רבים יותר מאשר נפלו בשבי; השבויים נטבחו בכל מקום, אפילו בני הערובה...
נפלו קורבן לזעם צמא הדם של האויב".
האאורונקים נסוגו לפומטיה, שעליה צרו הרומאים.
האאורונקים הסתערו מתוך המושבה הנצורה, שרפו את מגדלי המצור, טבחו בחיילים ופצעו קשות את אחד הקונסולים.
הרומאים נסוגו, אך חזרו מאוחר יותר בעוצמה רבה יותר.
הם כבשו את העיר, ערפו את ראשיהם של המפקדים האאורונקים, מכרו את הפומטיאנים לעבדות, שיטחו את הקרקע והעמידו את הקרקע למכירה.
האאורונקים מופיעים פעם נוספת בימי הרפובליקה המוקדמים בניסיון כושל לתמוך בוולסקים במאבקם נגד רומא.
בשנת 495 לפנה"ס, בעוד צבאם צועד לכיוון רומא, הם שלחו שליחים כדי לדרוש את נסיגת הרומאים משטח הוולסקים.
הקונסול פובליוס סרווילוס פריסקוס סטרוקטוס פגש אותם בצעדה באריצ'יה ו"בקרב אחד סיים את המלחמה".
בעת כתיבת אותן שורות על ידי ליוויוס, כבר כמעט מאה שנה לא ששמם של האוסקים לא מוזכר.
במחצית האחרונה של המאה ה-4 לפנה"ס, חיו העמים דוברי האוסקנית שאינם סאמניטים בשלוש מדינות ריבוניות: הסידיקינים, האאורונקים והאאוסונים.
עיר הבירה של הסידיקינים הייתה טאנום, אשר טבעה מטבעות משלה הנושאים כתובות בשפה האוסקנית.
העיירה קלס הייתה בירת האאוסונים.
תחילת סופה של הריבונות האוסקית היה ניסיונם לנצל הזדמנות לשדוד מהרומאים בתקופת חוסר היציבות לאחר הניצחון הגדול נגד הוולסקים, שבט ששכן בהרים הלפיניים המשקיפים על הביצות הפונטיניות וכוללים אותן.
במהלך המרד האחרון של הוולסקים, בזזו הרומאים ושיטחו את סטריקום בשנת 346 לפנה"ס לערך ומכרו את 4,000 הלוחמים הנותרים לעבדות.
תהא הסיבה אשר תהא, האאורונקים בחרו ברגע זה לשלוח משלחת שוד נגד הרומאים.
פאניקה התעוררה ברומא, והסנטורים ראו בכך קנוניה רחבה יותר עם הברית הלטינית.
הם מינו את לוקיוס פוריוס קמילוס לדיקטטור, עצרו את העסקים, גייסו מיד צבא ושלחו אותו לשדה הקרב נגד האאורונקים, אלא ש"המלחמה הסתיימה כבר בקרב הראשון".
הרומאים השתמשו בצבא כדי להשלים את כיבוש הוולסקי בסורה.
ליוויוס מתאר שהסאמניטים יזמו מתקפה על הסידיקינים בשנת 343 לפנה"ס, ללא התגרות מצדם של האחרונים, ואלה פנו לערים הקמפניות בבקשה לסיוע צבאי, שאותו קיבלו.
לאחר שהפסידו בשני קרבות והושמו תחת מצור בתוך קפואה, פנו הקמפנים לרומא בתחנונים ותוך שהם מציעים להיכנע לה.
רומא שעתה להצעה והעניקה סיוע מתוך הכרה בכך שקמפניה תהיה בעלת ברית בעורף של האקווים והוולסקים במקרה של עימות נוסף איתם.
כששליחים רומיים הציגו לסנאט הסאמניטי דרישות לנסיגה מקמפניה, התשובה הייתה שלילית; יתרה מכך, השליחים הורשו לשמוע פקודות מבצע מבוימות של מפקדים סאמניטים לכוחותיהם לצעוד מיד לקמפניה.
כך החלה המלחמה הסאמניטית הראשונה.
הסנאט הרומי הכריז מלחמה, העם אשרר את ההכרזה, ושני צבאות קונסולריים נשלחו לסמניום ולקמפניה, בהתאמה.
במשך שנתיים ידעו הרומאים רק ניצחונות, עד שלבסוף תבעו הסאמניטים את השבת בריתם הקודמת בתנאי אחד: הם יהיו חופשיים למלחמה בסידיקינים אם ירצו.
לרומא היה הסכם עם קמפניה, אך לא עם הסידיקינים.
בכך קנה הסנאט שקט עם אשרור האמנה ותשלום לצבאותיו.
הסאמניטים השתמשו בצבאם כדי לתקוף שנית את הסידיקינים.
מתוך ייאוש, הציעו האחרונים את כניעתם לרומא, בדומה לקמפנים, אך נדחו בתואנה שאיחרו את המועד.
לפיכך כרתו הסידיקינים ברית עם כוח שגויס על ידי הברית הלטינית נגד הסאמניטים.
אל הסידיקינים הצטרפו הקמפנים, וצבא רב־לאומי החל להרוס את סאמניום.
הסאמניטים פנו כעת לרומא על פי תנאי ההסכם שלהם, ושאלו אם למעשה לרומא ריבונות על קמפניה.
הרומאים התנערו מכל הסכם שיגביל את הקמפנים והלטינים להילחם במי שירצו.
בעודם מעודדים מהסירוב של רומא לקחת את ההנהגה לידיה, תכננו הלטינים להפנות את צבאם נגד רומא משהאיום הסאמניטי הוסר.
השמועה על התוכניות דלפה לרומאים, שהגיבו בהזמנת עשרה ראשי שבטים לטיניים לרומא כדי לקבל פקודות על פי תנאי האמנה.
בתמורה על הכניעה לרומא, דרשו הלטינים ממשלה משותפת חדשה, עם בחירה של קונסול אחד וחצי מהסנאט מקרב הלטינים.
כאשר טיטוס מנליוס טורקווטוס, אחד מהקונסולים לשנת 340 לפנה"ס, שמע על התנאים הללו, הוא נשבע בפסל של יופיטר שאם הסנאט יקבל אותם הוא יהרוג כל לטיני בבית הסנאט בחרב שלופה.
כתוצאה מכך החלה תכונה סביב הפסל; שליח לטיני, לוקיוס אנאוס, החליק על המדרגות בעודו מתעקש על צדק, נפגע בראשו והפך מחוסר הכרה.
באותו רגע פרצה סופת רעמים על בית הסנאט.
הרומאים פירשו את האירועים הללו כאות והכריזו מלחמה על הלטינים ובני בריתם והתחברו לסמניטים.
שנתיים אלה של סכסוך נודעו בשם המלחמה הלטינית.
הרומאים ניצחו את הברית הלטינית במספר קרבות, והשתלטו על מדינות השבטים שהרכיבו אותה.
הקונסול, לוקיוס פוריוס קמילוס, שאל את הסנאט: "האם ברצונכם לנקוט אמצעים חסרי רחמים נגד עם שנכנע והובס?...
או האם ברצונכם ללכת בעקבות אבותיכם ולגרום לרומא לגדול על ידי הענקת אזרחות למי שהיא ניצחה?" הסנאט בחר להציע תנאים שונים לערים הלטיניות השונות, ומתיישבים הוצבו ברחבי לאטיום.
האאורונקים והסידיקינים, שהיו בעל כורחם חלק מן מחנה הלטיני כרתו הסכמים נפרדים עם רומא.
בשנת 337 הסידיקינים תקפו את האאורונקים, וליוויוס לא מביא לכך סיבה.
הסנאט הרומי אז החליט כי תנאי ההסכם עם האחרונים מצדיקים התערבות צבאית, אך בינתיים נטשו בני האאורונקים את יישוביהם בקמפניה לטובת מעוז הררי, סואסה, שאת שמו שינו לאאורונקה.
הסכסוך הסלים לאחר שהאאוסונים מקלס הצטרפו לסידיקינים.
בשנת 335 שלחו הרומאים צבא קונסולרי בפיקודו של מרקוס ולריוס קורבוס להטיל מצור על קלס.
לאחר שנודע להם מפי אסיר נמלט כי חיילי האויב כולם שיכורים וישנים, כבש קורבוס את העיר באשמורת לילה והציב בה חיילים.
הסנאט בעקבות זאת הצביע על שליחת 2,500 מתיישבים, שלהם חולקה אדמת האויב.
האאוסונים לא שבו להיות ריבוניים מאז.
לאחר נפילת קלס נשלחו שני הצבאות הקונסולריים להילחם בסידיקינים, שהתבצרו בטאנום עם צבא גדול.
ליוויוס לא מתאר את תוצאת מערכה זו, אך מציין שהרומאים לקו במגפה, כפי הנראה מלריה.
שני הקונסולים זוכו מחשד לכפירה באלים, אך הצבא הרומי נשאר בקרבת הסידיקינים.
ליוויוס עובר אז לדון בנושא היחסים עם הסאמניטים כהכנה לתיאור המלחמה הסאמניטית השנייה (326–304 לפנה"ס).
הסידיקינים לא מופיעים בתיאור המלחמה ההיא או שנית מעל דפי ההיסטוריה, אבל שמה של טאנום הופך להיות טאנום סידיקינום והאזור שבו היא שוכנת מכונה סידיקינוס אגר.
ישנה סברה שלפיה אילו הרומאים היו נלחמים בקרב גדול והיו מוחקים את הסידיקינים, היה צפוי להיות אזכור כלשהו לכך או עדות כלשהי להיעדר המשכיות בטאנום.
במקום זאת, העדויות הן כי העיר שגשגה.
ויליאם סמית' מסכים עם המסקנה הכללית שבין 335 ל-326 לפנה"ס, ככל הנראה בשנת 334 לפנה"ס, הסכימו הסידיקינים להניח את נשקם ולהיות חלק מרומא רבתי.
האאורונקים נעלמו באופן דומה מהמסורת הכתובה לאחר שהפכו כפופים לרומא.
לאחר השגת השלום עם הסאמניטים, שמר האזור על השקט ושגשג.
היה זה מקום נופש פופולרי, בהיותו על קרקע גבוהה הרחק מהאוויר נושא המזיקים, שכיום מוכרים כיתוש המלריה.
השפה האוסקנית הייתה שפה הודו-אירופית איטלית מהענף האומברו-אוסקני, שרווחה במרכז איטליה ובדרומה, והגיעה עד סיציליה על ידי הממרטינים.
חקר הלשון האוסקנית מבוסס על כתובות באוסקנית שרובן מקורו בחבל קמפניה.
עם חורבן קפואה ירדה קרנה של השפה, ולמן מלחמת האזרחים הרומית הראשונה לא נמצאו עוד כתובות אוסקניות.
ההוללות של האוסקים אומצה על ידי מרבית החברה הרומית עם הזמן, והמונח Osci loqui או Obsci loqui, פירושו לשון רשעות או זימה.
שריד נוסף של האוסקים ברומא היה הפארסה אטלן, הידועה גם בשם המשחקים האוסקניים, שהיו פארסות אלתורים ברומא העתיקה שבהן השחקנים היו עוטים מסכות.
תחרויות האתלטיקה של האוסקים היו פופולריים מאוד, ולרוב קדמו להן הצגות פנטומימה.
השפה האוסקית היא שפה של העת העתיקה (מערכת ניבים אחדים) נכחדת השייכת לקבוצה הסאבלית (Osk-Umber) של הענף השפות האיטליות ממשפחת השפות ההודו-אירופיות, אשר דוברה באזורים הדרומיים של איטליה וגם בסיציליה.
קווי המתאר של תפוצתה אינם ברורים, שכן גם לא בטוח אם אוסקית והשפות האיטליות העתיקות האחרות, הלא ידועות, באמת היו שפות נפרדות, או רק דיאלקטים קרובים זה לזה וללטינית.
האוסקים השתמשו באלפבית משלהם, שנגזר מיוונית באמצעות תיווך אטרוסקי, אך נמצאו גם כתובות בשפה האוסקית גם עם אותיות יווניות ולטיניות.
קרובת משפחתה הקרובה ביותר הייתה שפת האומברית.
בהתבסס על הזיכרונות הכתובים שנותרו לנו, השפה (כמו שאר השפות הקשורות לאיטליה) הייתה קשורה קשר הדוק ללטינית.
הבדל מאפיין פונטי בהשוואה ללטינית הוא שה-[kw] הודו-אירופית מקבילה ל-[p] באוסקית (הקשורה למערכת הצליל היוונית והקלטית).
למשל pis (השווה לטינית quis) 'מי?
'; ולצלילים ההודו-אירופיים [bh] ו-[dh] יש [f] במקום הטיפוס הלטיני [b, d] באוסקית: sifei (cf.
לטינית sibi) 'לעצמך', mefio (cf.
ההטעמה הייתה כנראה קשורה ונפלה על ההברה הראשונה.
המוזרויות הדקדוקיות שלו כוללות, כמו בשפות הנאו-לטיניות המערביות, שהרבים נוצרים על ידי הוספת-s (בניגוד לסיומת -i ו־ae של הגזרות הלטיניות).
למשל המילה "פסל" סטטוס (השוואה לטינית statuae, ספרדית estatuas) 'פסלים'.
כתובת על בנין בפומפיי (אותיות אטרוסקיות).
אוסקר גומר סוואן (בשוודית: Oscar Gomer Swahn; 20 באוקטובר 1847 – 1 במאי 1927) היה צייד שוודי שהתחרה בקליעה בשלוש אולימפיאדות וזכה במדליות.
באולימפיאדת לונדון סוואן זכה בשתי מדליות זהב ובמדליית ארד אחת.
הוא היה בן 60 באותה שנה, וצעיר בשנה אחת מג'ושוע מילנר, מדליסט הזהב המבוגר ביותר באותו זמן.
באולימפיאדת סטוקהולם, שנערכה בארצו, זכה במדליית זהב אחת ובמדליית ארד אחת.
בגיל 64 הוא הפך למדליסט הזהב המבוגר ביותר אי פעם.
עקב מלחמת העולם הראשונה, התבטלה אולימפיאדת ברלין, שהייתה אמורה להתקיים בשנת 1916. בגיל 72 היה סוואן המתחרה המבוגר ביותר באולימפיאדת אנטוורפן.
הוא זכה במדליית כסף, והפך למדליסט האולימפי המבוגר ביותר אי פעם.
סוואן היה חולה במהלך אולימפיאדת פריז, ולכן לא השתתף בה.
בשלוש האולימפיאדות בהן השתתף, היה מלווה בבנו, אלפרד סוואן, אשר זכה בשתי מדליות זהב, מדליית כסף אחת, ומדליית ארד אחת.
אוסקר רפאל דה חסוס אריאס סאנצ'ס (בספרדית: Óscar Rafael de Jesús Arias Sánchez; נולד ב-13 בספטמבר 1940) הוא נשיא קוסטה ריקה לשעבר וחתן פרס נובל לשלום.
אריאס כיהן כנשיא קוסטה ריקה בין השנים 1986–1990 ו-2006–2010. בשנת 1987 זכה בפרס נובל לשלום על חלקו בהשגת הסכמי שלום במספר מלחמות אזרחים באמריקה המרכזית ובמיוחד בגואטמלה.
אריאס נולד למשפחה מבוססת במחוז ארדיה שבצפון קוסטה ריקה.
הוא למד בבית הספר סנט פרנסיס בבירה סן חוסה ונרשם לאוניברסיטת בוסטון כדי ללמוד רפואה.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, ותחת זאת השלים תארים בכלכלה ומשפטים באוניברסיטת קוסטה ריקה.
בשנת 1967 נסע אריאס לבריטניה ולמד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת אסקס.
אריאס הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית מפלגת החירות הלאומית (Partido Liberación Nacional).
בשנת 1986 התמודד לנשיאות המדינה מטעם המפלגה וניצח בבחירות.
אריאס צידד במעבר של קוסטה ריקה מכלכלה מסורתית, המבוססת בין היתר על תעשיות הקפה והבננה, לכלכלה לא-מסורתית, המתמקדת בין היתר בתיירות.
כן הוביל רפורמה במערכת החינוך במדינה.
ב-1987 זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו להשכנת שלום במדינות אמריקה הלטינית, ותרומתו להשגת הסכם אסקיפולאס, שנועד להשיב את השלום במדינות מרכז אמריקה.
באותה העת היו שקועות גואטמלה ואל סלוודור במלחמות אזרחים ממושכות, הונדורס הייתה בראשיתו של תהליך להשבת המשטר הדמוקרטי ובניקרגואה פעלו מורדי הקונטראס נגד המשטר הסנדיניסטי.
בנוסף, עודד את הקמתו של הפרלמנט המרכז אמריקאי, אף שקוסטה ריקה עצמה לא הצטרפה אליו.
חוקת קוסטה ריקה הגבילה את מספר הכהונות של נשיאי המדינה, ולכן לא התמודד אריאס על כהונה נוספת ב-1990. בשנת 2000 עתר אריאס לבית המשפט העליון בטענה כי האיסור אינו חוקתי, אך עתירתו נדחתה.
עתירה נוספת שהגישו תומכיו של אריאס ב-2003 התקבלה, מה שסלל את דרכו לכהונה נוספת כנשיא המדינה, לאחר אבל פאצ'קו.
אף שסקרי דעת הקהל ניבאו לו ניצחון סוחף בבחירות של 2006, זכה אריאס רק ב-40.9% מהקולות, בפער של 18 אלף קולות בלבד (כ-1.1%) מהמועמד שהגיע למקום השני, אוטון סוליס.
במהלך המשבר החוקתי בהונדורס בשנת 2009, תיווך אריאס בין הנשיא המודח מנואל סלאיה לבין הנשיא בפועל רוברטו מיצ'לטי, והציג תוכנית שנועדה לאפשר את שובו של סלאיה למדינה, ואולם מיצ'לטי דחה את התוכנית.
ב-2010 הסתיימה כהונתו השנייה של אריאס, ובמקומו נבחרה סגניתו, לאורה צ'ינצ'ייה.
אוסקר חוסה רפאל בֶּרְשֶׁה פֵּרְדוֹמוֹ (ספרדית: Óscar José Rafael Berger Perdomo; נולד ב-11 באוגוסט 1946 בגואטמלה סיטי), נשיא גואטמלה בשנים 2004–2008.
פרדומו בא ממשפחה שהשתייכה למעמד הגבוה בזכות בעלותה על נכסים בעסקיי הסוכר והקפה.
הוא בוגר מגמת משפטים של האוניברסיטה הפרטית הישועית "רפאל לנדיבר".
ב-1967 נשא לאישה את וונדי ווינדם, בת למשפחת בעלי נדל"ן מהמעמד הגבוה.
ב-1985 הצטרף פרדומו לאָלְבָרוֹ אָרְסוּ שהתמודד למשרת ראש עיריית גואטמלה סיטי.
בין יוני 1991 לינואר 1999 כיהן פרדומו ברשה כראש העירייה.
למרות שהכריז על פרישה מהחיים הפוליטיים, החליט, לאחר מאמצי שכנוע רבים שהופעלו עליו, לרוץ מטעם מפלגת השמרנים, הברית הלאומית הגדולה, בבחירות הכלליות לנשיאות שהתקיימו ב-9 בנובמבר 2003. פרדומו התמודד מול הנשיא המכהן הפופוליסט אלפונסו פּוֹרְטִיוׁ.
מפלגתו קיבלה 34% מהקולות, לעומת 26% שקיבל אָלְווָארוֹ קוֹלוֹם, מועמד "האיחוד הלאומי לתקווה", ו-19% שקיבל אֶפְרָאין רִיוֹס מונְט, דיקטטור העבר, מועמד "רפובליקת החזית הגואטמאלית".
תוצאות הבחירות חייבו סיבוב שני בין שני המובילים הראשונים, וב-28 בדצמבר 2003, זכה פרדומו ב-54% מהקולות, וב-14 בינואר 2004 נשבע אמונים ונכנס לתפקידו כנשיא.
יש הרואים בניצחונו של פרדומו ביטוי להעברת הכוח הפוליטי בגואטמלה מהאליטה הצבאית לאליטה החברתית ואל בעלי הקרקעות.
אוסקר אלפרדו אוסטארי (בספרדית: Óscar Alfredo Ustari; נולד ב-3 ביולי 1986) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אינטר מיאמי.
אוסקר אוסטארי גדל בקבוצת הנוער של אינדפנדיינטה לצד פביאן אסמאן שהיה מחליפו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת אינדפנדיינטה ב-16 באוקטובר 2005, בניצחון 2 - 0 על ניואל'ס אולד בויס.
הוא התבלט כאחד השוערים הטובים בליגת העל הארגנטינאית, ובסופו של דבר עבר לחטאפה בקיץ 2007 תמורת 10 מיליון אירו.
בחטאפה הוא נאלץ להתמודד על מקום בהרכב עם רוברטו אבונדנסיירי, עמיתו לנבחרת ארגנטינה, אך לאחר ניסיון השאלה של הנהלת חטאפה הוחלט להשאירו במועדון.
אוסטארי היה שותף לזכייתה של נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 בגביע העולם לנוער בשנת 2005. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2006 וזכה לזימונים לסגל על ידי מרסלו בייאלסה עוד בטרם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אינדפנדיינטה.
אוסטארי ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים במשחק הידידות מול נבחרת נורווגיה ב-22 באוגוסט 2007. הוא היה השוער הראשון של ארגנטינה במשחקים האולימפיים לצדו של סרחיו רומרו, עד שנפצע במשחק רבע הגמר.
בעקבות הפציעה הוא נעדר מהמגרשים למשך שמונה חודשים.
ארגנטינה המשיכה וזכתה במדליית הזהב.
אוסקר גלבפוס (9 בנובמבר 1852, שטרנברג - 27 בספטמבר 1877, צ'שין), שחמטאי אוסטרי.
גלבפוס הגיע למקום ה-11 בתחרות וינה 1873 (ניצח: וילהלם שטייניץ).
בשנת 1873 גלבפוס המציא ופיתח את שיטת הניקוד שפותרת מקרים בהם הגיעו שניים או יותר מתמודדים לאותו מקום עם אותו מספר נקודות.
כיום ידועה השיטה כ"שיטת זוננבורן-ברגר".
עיקרי השיטה: קביעת ציון שמחושב על ידי חיבור התוצאות של השחקנים נגדם זכה השחקן, בתוספת מחצית הנקודות של השחקנים עמם סיים בתיקו.
אוסקר אנטצה Hans Antze) (24 באוקטובר 1878 - 23 באפריל 1962) היה שחמטאי גרמני.
אוסקר אנטצה חלק מקום ראשון בתחרות קיל 1900 עם הוגו זיכטינג, הגיע רביעי בתחרות המבורג 1905, רביעי בתחרות ברמן 1906 וניצח בתחרות לייפציג 1913.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק ד"ר אנטצה מקום 3–5 בתחרות באד-אוינהאוזן 1922 (ניצח: ארהרדט פוסט).
אנטצה סיים במקום השישי בתחרות הנובר 1926 (ניצח: אהרון נימצוביץ' ), סיים בתיקו דו-קרב קצר עם יפים בוגוליובוב 1-1 בברמן 1927 , חלק מקום 8–9 בדאויסבורג בשנת 1929 (ניצח: קארל אהוס) סיים במקום השמיני בתחרות באד אאכן 1934 (אליפות גרמניה השנייה, ניצח קארל אהוס) וסיים במקום הרביעי בתחרות ברמן 1934.
אנטצה סיים לימודי רופאה ועבר כרופא בברמן.
אוסקר איצ'אסו (Oscar Ichazo 24 ביולי 1931 – 26 במרץ 2020) היה הוגה דעות יליד בוליביה, מייסד בית הספר "Arica School" אשר הוקם בשנת 1968. איצ'אסו נחשב על ידי רבים כאביה המודרני של תאוריית האניאגרם של האישיות.
איצ'אסו טען שבשנת 1954, קיבל תובנה כיצד דפוסי התנהגות מסוימים יכולים להיות מובנים במסגרת האניאגרם.
הוא טען שזיהה תשע דרכים, המפורטות בתאוריה, בהן אגו של אדם פועל – אגו שמוטבע בנפש בשלב מוקדם מאוד של החיים.
אוסקר אדריאן אהומאדה (בספרדית: Oscar Adrián Ahumada; נולד ב-31 באוגוסט 1982 בסראטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ערך את הופעת הבכורה שלו בריבר פלייט ב-24 בנובמבר 2002 במשחק מול אולימפו.
ב-2004 עבר לוולפסבורג הגרמנית, אך כבר ב-2005 חזר למולדתו בשל עניינים משפחתיים.
אחרי 5 שנים בריבר פלייט עבר לוראקרוס המקסיקנית.
לראשונה במדי רוסטוב הופיע ב-21 בספטמבר 2011 במשחק הגביע הרוסי מול טום טומסק (המשחק נגמר 1-3 לזכות רוסטוב).
לאהומאדה יש 3 הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 20, יחד עם הנבחרת הוא זכה באליפות העולם לנוער 2001.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2001
אוסקר אייזק הרננדז אסטרדה (בספרדית: Óscar Isaac Hernández Estrada; נולד ב-9 במרץ 1979) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי יליד-גואטמלה.
זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 2016 על תפקידו במיני סדרה של HBO; "דרוש גיבור".
אוסקר אייזק הרננדז אסטרדה נולד בגואטמלה סיטי, בגואטמלה למשפחה אוונגליסטית-פרוטסטנטית.
בנם של מריה אאוחניה אסטרדה ניקול, צרפתייה-גואטמלית, ואוסקר גונזלו הרננדז-קאנו, רופא בתחום הפולמונולוגיה ממוצא קובני.
משפחתו עברה לארצות הברית כאשר היה בן חמישה חודשים ואייזק גדל במיאמי שבפלורידה.
יש לו אחות גדולה, המדענית ניקול הרננדז האמר, ואח הצעיר ממנו, העיתונאי מייק הרננדז.
אייזק הוא בוגר החוג למשחק בבית הספר ג'וליארד.
בשנת 2016, נכנס אייזק לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים, ובשנת 2020 הניו יורק טיימס דירג אותו במקום ה-#14 ברשימת 25 השחקנים הגדולים של המאה ה-21.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט בהפקתו של אייס קיוב "הכול אודות בנג'מין" משנת 2002.
התפרסם לראשונה בסרטה של קתרין הארדוויק "סיפור הולדת ישו" בתפקיד יוסף הקדוש.
ב-2008 הופיע בסרטו של רידלי סקוט "גוף השקרים" בתפקיד באסם, עוזרו של סוכן ה-CIA רוג'ר פאריס (לאונרדו דיקפריו).
בשנת 2009 זכה אייזק לביקורות אוהדות ובמספר פרסי קולנוע באוסטרליה על תפקידו בהפקתו של אנתוני לפאליה "מה קרה בבאליבו?", בה שיחק בתור נשיא מזרח טימור ז'וזה רמוס הורטה.
כמו כן הופיע בדרמה "אגורא" בתפקיד נציב מצרים פלביוס אורסטס, תלמידה וחברה הקרוב של היפאטיה (רייצ'ל וייס).
ב-2010 הופיע פעם נוספת עבור רידלי סקוט בדרמה התקופתית "רובין הוד", בתפקיד ג'ון, מלך אנגליה.
ב-2011 השתתף אייזק בסרט הפשע המוערך "דרייב" בתור העבריין המשוחרר מהכלא סטנדרד; בסרטו של זאק סניידר "סאקר פאנץ'" בתור האח בלו ג'ונס בבית החולים לחולי נפש; ובסרטה של מדונה "ווליס ואדוארד", בו שיחק בתור אווגני, שומר הביטחון הרוסי איתו מקיימת רומן עקרת הבית וואלי ווינתרופ (אבי קורניש).
בשנת 2013 כיכב בתור זמר הפולק לואין דייוויס בסרט הדרמה המוזיקלית של האחים כהן "בתוך לואין דיוויס", ועל תפקיד זה קיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, לפרס אינדפנדנט ספיריט ולפרס סאטורן.
בשנת 2015 גילם את נייתן המלט בייטמן בסרט המדע הבדיוני "אקס מכינה".
בנוסף ב-2015, כיכב במיני-סדרה בת השישה פרקים של רשת HBO האמריקאית, "דרוש גיבור" שביים פול האגיס על פי תסריט של דייוויד סיימון.
אייזק זכה לשבחי המבקרים על הופעתו בתור הפוליטיקאי ניק וואסיסקו, ואף זכה בפרס גלובוס הזהב ל"שחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה" לשנת 2016.
בשלהי 2015, גילם את דמותו של פו דמרון בסרט השביעי בסאגת סרטי מלחמת הכוכבים והסרט הראשון בטרילוגיה השלישית של הסאגה "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר" שביים ג'יי ג'יי אברהמס.
אייזק שחזר את תפקידו זה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי" שביים ריאן ג'ונסון ויצא לאקרנים בשנת 2017, ובסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר" שסוגר את טרילוגיית ההמשך של הסאגה; שוב בבימויו של אברהמס.
בשנת 2016 גילם את עין סבאח נור/אפוקליפס האנטגוניסט הראשי בסרט "אקס-מן: אפוקליפסה", הסרט התשיעי בסדרת סרטי אקס-מן מבית מארוול קומיקס, שביים בריאן סינגר.
באותה שנה, הוא שיחק את התפקיד הראשי בדרמה ההיסטורית "ההבטחה" אודות רצח העם הארמני, לצדם של כריסטיאן בייל והשחקנית הקנדית שרלוט לה בון.
ביולי 2017, אייזק כיכב בתור הנסיך המלט בהפקה של אוף ברודוויי למחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
ההפקה, בבימויו של סם גולד, רצה עד ספטמבר 2017. הופעתו זכתה להערכה מצד המבקרים והקהל כאחד.
באותה שנה, אייזק הופיע בקומדיה השחורה "סודות הפרברים" בבימויו של ג'ורג' קלוני ונכתב על ידי האחים כהן.
בשנת 2018 שיחק לצד נטלי פורטמן בסרט "העולם שאחרי: הכחדה", שם גילם את בעלה.
הסרט, בבימויו של אלכס גרלנד, הוא שיתוף הפעולה השני של אייזק עם הבמאי, אחרי "אקס מכינה".
באוקטובר 2023, אייזק, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתם על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן.
המכתב קורא לנשיא ביידן לקרוא להפסקת אש בעזה ובישראל.
המכתב הדגיש את הצורך בעצירת הסלמה מיידית והפסקת אש בעזה ובישראל ומזכיר שלמעלה מ-5,000 בני אדם נהרגו בשבוע וחצי האחרונים באזור.
המכתב מדגיש את המשבר ההומניטרי בעזה, שם נטען כי אזלו לתושבים אספקה חיונית כמו מזון, מים, חשמל ותרופות, וקורא לשחרור בטוח של בני הערובה ולהקל על סיוע הומניטרי להגיע לנזקקים.
+שנהסדרהתפקידהערות2006חוק וסדר: כוונה פליליתרובי פולסוןפרק: "The Healer"2015דרוש גיבורניק וואסיסקומיני-סדרה; 6 פרקים2019–2018מלחמת הכוכבים: התנגדותפו דמרוןדיבוב; 4 פרקים2021תמונות מחיי נישואיןג'ונתןמיני-סדרה; 5 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2022)2022ניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ')סידני פולאקדיבוב; 2 פרקיםמון נייטמארק ספקטור/מון נייטמיני-סדרה; 6 פרקים
גם מפיק בפועל2024מה אם...?מארק ספקטור/מון נייטדיבוב, הפרק "מה אם...
הענק נלחם בנוקמים המכניים?"2025עצביםתפקיד מרכזי בעונה השנייה
אוסקר גארסיה ז'וניינט (בספרדית: Óscar García Junyent; נולד ב-26 באפריל 1973) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי וכיום משמש כמאמן כדורגל.
כמאמן, זכה גארסיה באליפות ישראל לעונת עם קבוצת מכבי תל אביב, וכן באליפות הליגה האוסטרית עם רד בול זלצבורג בעונות ב-.
גארסיה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ברצלונה, תוך שהוא מתקדם בין קבוצות הגיל השונות.
גארסיה היה בקבוצת הנוער שסיימה את עונת במקום השני בליגה הספרדית לנוער, והגיעה לגמר גביע המלך לנוער.
באותה עונה ערך הופעה ראשונה במדי הקבוצה הבוגרת, במשחק ידידות מול קבוצה חובבנית, בו ניצחה קבוצתו בתוצאה 0-10, כשגארסיה כובש שניים מהשערים.
בעונה שלאחריה עבר לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, בה הפך לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה.
לקראת עונת ערך גארסיה את אימוני קדם העונה עם הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, תחת הדרכתו של המאמן יוהאן קרויף.
אף על פי שהחל את העונה שוב במדי ברצלונה ב', הוא צורף לסגל הקבוצה הבוגרת בשלבים המאוחרים יותר של העונה, וגם ערך משחק רשמי ראשון במדי ברצלונה, ב-17 בפברואר 1993, בניצחון 0-6 על אתלטיקו מדריד במסגרת גביע המלך, וכבר בהופעתו הראשונה כבש את שער הבכורה שלו.
כחודשיים וחצי לאחר מכן, ב-9 במאי, ערך גארסיה את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית, בניצחונה של ברצלונה 1-4 על קדיס בקאמפ נואו.
בסך הכל ערך גארסיה שלוש הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת, והיה שותף לזכייתה באליפות.
עונת הייתה דומה לקודמתה מבחינת גארסיה.
הוא החל את העונה במדי ברצלונה ב' בליגת המשנה, שם חלק את תואר מלך השערים של הקבוצה עם ז'ורדי קרויף, עם 12 שערים כל אחד.
לקראת סיום העונה שותף בשני משחקים במדי הקבוצה הבוגרת, וזכה עמה באליפות נוספת.
לקראת עונת הושאל גארסיה לקבוצת אלבסטה.
במהלך העונה כולה היה גארסיה לשחקן הרכב פותח, למעט בחלקי הסיום של העונה, כשברצלונה דרשה לתת לו מנוחה לקראת הקמפיינים הבאים של השחקן במדיה.
למרות זאת, גארסיה שיחק ב-29 משחקי ליגה וכבש שני שערים, שניהם בבעיטות מחוץ לרחבה לאחר מסירה מכדור קרן.
אלבסטה הגיעה באותה העונה לחצי גמר גביע המלך, אחד מההישגים הבולטים בתולדותיה.
גארסיה חזר לברצלונה לקראת עונת , שהתאפיינה בשינויים רבים בסגל השחקנים.
הוא שיחק לצדו של אחיו, רוג'ר, שהגיע לסגל מקבוצת הנוער.
גארסיה סיים כמלך שערי הקבוצה בליגה, כשכבש עשרה שערים, וזאת על אף לא תופקד כחלוץ ופתח בהרכב רק ב-11 משחקים מתוך 28 המשחקים בהם שותף.
ברצלונה כשלה בהשגת תארים באותה העונה, מה שהוביל לפיטוריו של המאמן יוהאן קרויף בסיום העונה.
הגעתו של המאמן בובי רובסון הפחיתה עוד יותר את דקות המשחק של גארסיה.
הוא שותף ב-14 משחקים, רק שניים מתוכם משחקים מלאים, בהם כבש ארבעה שערים.
בעונה זו שותף במשחק גמר הגביע מול ריאל בטיס, בו ניצחה ברצלונה וזכתה בגביע.
לעומת זאת, הוא לא שותף בניצחונה של הקבוצה על פריז סן-ז'רמן בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיום העונה הוחלף רובסון בלואי ואן חאל.
גארסיה שיחק שתי עונות תחת ואן חאל.
בעונתו הראשונה שיחק 16 משחקי ליגה וכבש חמישה שערים בדרך לזכייה באליפות, ואף כבש את אחת מבעיטות העונשין המכריעות בדו-קרב בעיטות ההכרעה בגמר הגביע, בו ניצחה ברצלונה את מיורקה.
בעונה שלאחריה שיחק רק שישה משחקי ליגה וכבש שני שערים, כשברצלונה שומרת על תואר האליפות.
בסיום העונה שוחרר מהקבוצה, ביחד עם אחיו רוג'ר.
בסך הכל שיחק גארסיה במשך 7 עונות במדי ברצלונה, בהן רשם 21 שערים ב-69 הופעות בליגה, וזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות.
לקראת עונת חתם גארסיה לעונה אחת במדי ולנסיה, וכבר במשחקו הראשון פגש את קבוצת נעוריו ברצלונה, במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי.
גארסיה עלה מהספסל בדקה ה-77, במשחק בו ניצחה ולנסיה בתוצאה 0-1. במשחק הגומלין, שהסתיים בשוויון 3-3 והבטיח לוולנסיה את הזכייה, גארסיה לא שותף.
למרות הפתיחה המעודדת, גארסיה לא עמד בדרישות הפיזיות והטקטיות של מאמנו הארגנטינאי הקטור קופר, ושולב ב-20 משחקי ליגה בלבד, ברובם כמחליף, בהם כבש ארבעה שערים.
הוא לא שותף כלל בגמר ליגת האלופות, בו הפסידה קבוצתו לריאל מדריד בתוצאה 3-0.
כעבור עונה אחת הוא נרכש על ידי היריבה העירונית של קבוצת נעוריו, אספניול, במדיה שב לשתף פעולה עם חברו לברצלונה, ז'ורדי קרויף, ועם אחיו רוג'ר.
גארסיה בילה ארבע עונות במאספניול, אך כמו תקופתו בולנסיה, שותף בעיקר מן הספסל, כשהוא כובש שער ליגה אחד בלבד בכל אחת מארבע העונות.
מתוך 54 משחקי הליגה בהם שיחק, פתח גארסיה ב-22 משחקים.
בתקופתו באספניול עבר גארסיה אירוע שסיכן את חייו, כאשר בלע את לשונו והתמוטט על הדשא במשחק ליגה ביתי מול נומנסיה ב-7 בינואר 2001, ורק התערבות מהירה של הצוות הרפואי הצילה את חייו.
הוא פונה באמבולנס לבית חולים בעיר, שם התייצב מצבו, וכעבור כשבוע הוא חזר לאימוני הקבוצה.
לקראת עונת עבר גארסיה לקבוצת ליידה מהליגה השנייה, ולאחר 23 הופעות בהן כבש שלושה שערים, פרש ממשחק פעיל בגיל 32.
גארסיה שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ספרד, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך 24 הופעות וכבש 12 שערים.
הוא היה בסגל נבחרתו לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה (1996), וכבש שני שערים בארבעת המשחקים בהם שיחקה ספרד בטורניר, עד שהודחה ברבע הגמר על ידי .
גארסיה החל את קריירת האימון שלו בנובמבר 2009 כעוזרו של יוהאן קרויף, מאמנו הראשון בברצלונה, שמונה לתפקיד מאמן נבחרת קטלוניה.
בשנת 2010 מונה למאמן קבוצת הנוער של ברצלונה.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן, זכתה קבוצתו בטרבל - אליפות, גביע וליגת האלופות לנוער, הישג חסר תקדים עבור המועדון.
לאחר שבעונה השנייה לא הצליחה קבוצתו לשחזר את ההצלחה, הוא עזב כחודש לסיום העונה.
ב-22 במאי 2012 מונה גארסיה לתפקידו הראשון כמאמן קבוצה בוגרת, כשהמנהל הספורטיבי החדש של מכבי תל אביב וחברו לקבוצות ברצלונה ואספניול, ז'ורדי קרויף, החתימו כמאמן הקבוצה.
קרויף, ובעקבותיו גארסיה, הוחתמו במועדון על ידי בעלי הקבוצה, הקנדי מיטשל גולדהאר, כשינוי כיוון לאחר רצף כישלונות בליגת העל.
לצד גארסיה הוחתם צוות אימון מורחב, שמטרתו הייתה להוביל את הקבוצה לאליפות ראשונה לאחר עשר עונות.
בסיבוב הראשון הצליחה מכבי להתבסס בצמרת הטבלה.
באותה תקופה פרץ בישראל מבצע עמוד ענן, ובו נורו טילים לעבר תל אביב.
בין היתר נשמעה אזעקה גם במשחקה של מכבי תל אביב מול בני יהודה באצטדיון בלומפילד זמן קצר לפני שריקת הפתיחה.
בעקבות המבצע, התפטר מתפקידו עוזרו של גארסיה, ג'רארד אאוטט, וגארסיה עצמו טס לבלגיה, שם נפגש עם נציגי קבוצת קלאב ברוז', בידיעת ראשי המועדון, ודחה את הצעתו של מועדון הפאר הבלגי.
מקרה זה, ביחד עם הפסד במשחק הדרבי מול הפועל תל אביב וביקורות על סגנון משחק לא מלהיב, הובילו לביקורות כלפי המאמן, כשזכורה במיוחד קריאתו של פרשן ערוץ הספורט, משה פרימו, לפטר את אוסקר מתפקידו, על אף המיקום של הצהובים בטבלה.
בסיבוב השני, ובמיוחד לאחר החתמתם של ערן זהבי וראדה פריצה בחלון ההעברות של חודש ינואר, הציגה הקבוצה כדורגל התקפי ומלהיב.
היא השיגה מספר תוצאות בולטות, ביניהן שלושה ניצחונות במשחקי הדרבי מול הפועל תל אביב בתוצאות 0-4, 0-2 ו-2-4, ניצחון 0-5 מול בית"ר ירושלים וניצחון 2-6 מול הפועל חיפה.
ב-22 באפריל 2013 הבטיחה מכבי תל אביב את תואר האליפות, לאחר ניצחון 0-2 על הפועל רמת השרון באצטדיון רמת גן.
את העונה סיימה הקבוצה כשהיא בפער של עשר נקודות מסגניתה, מכבי חיפה.
ב-22 במאי 2013 הודיע גארסיה להנהלת מכבי תל אביב כי הוא עוזב את תפקידו כמאמן הקבוצה בעקבות סיבות אישיות.
כחודש לאחר עזיבתו, ב-26 ביוני 2013, הוא מונה למאמן ברייטון אנד הוב אלביון מליגת המשנה האנגלית.
בדומה לתחילת דרכו במכבי תל אביב, הקבוצה החלה להתחבר ככל שהתקדמה העונה, וגארסיה אף זכה בתואר מאמן חודש נובמבר של הליגה השנייה.
תחתיו הגיעה ברייטון לשמינית גמר הגביע האנגלי, בו הודחה על ידי האל סיטי מהפרמייר ליג.
בליגה העפילה קבוצתו לפלייאוף העלייה לפרמייר ליג, אך הודחה בחצי הגמר על ידי דרבי קאונטי, כשהפסידה 6-2 בסיכום שני המשחקים.
מיד לאחריהם, ב-12 במאי 2014, הגיש גארסיה את התפטרותו להנהלת הקבוצה.
ב-2 ביוני 2014, לאחר שמחליפו במכבי תל אביב, פאולו סוזה, עזב את תפקידו, מונה גארסיה פעם נוספת למאמן מכבי תל אביב.
זמן קצר לאחר מכן פרץ מבצע צוק איתן, שלווה בירי טילים לעבר ערי ישראל.
בעקבות כך, הוחלט על ידי אופ"א שלא לקיים את משחקי הבית של הקבוצות הישראליות במפעלים האירופיים בשטח ישראל, וכך מכבי תל אביב תחת גארסיה נאלצה לשחק במוקדמות ליגת האלופות בניקוסיה שבקפריסין.
מכבי תל אביב הודחה ממוקדמות ליגת האלופות על ידי קבוצת מריבור הסלובנית, ובמוקדמות הליגה האירופית הוגרלה לשחק מול אסטרס טריפוליס היוונית, והפסידה לה 2-0 במשחק הראשון.
ב-26 באוגוסט, עוד בטרם שיחקה מכבי תל אביב את משחק הגומלין מול אסטרס, ובטרם נפתחה ליגת העל, הודיעה מכבי תל אביב כי גארסיה החליט לעזוב את תפקידו.
ב-2 בספטמבר מונה גארסיה למאמן ווטפורד מליגת המשנה האנגלית.
פחות משבועיים לאחר מכן אושפז גארסיה עקב כאבים בחזה.
ב-29 בספטמבר הודיע על עזיבתו בנסיבות בריאותיות.
ב-28 בדצמבר 2015 מונה גארסיה למאמן רד בול זלצבורג האוסטרית אותה הוביל לאליפות הליגה בעונות ב-.
ב-15 ביוני 2017 מונה למאמן סנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-15 בנובמבר 2017 התפטר גארסיה עקב סכסוכים עם הנהלת הקבוצה.
ב-5 בינואר 2018 מונה גרסיה למאמן אולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-3 באפריל 2018 התפטר מתפקידו.
ב-4 בנובמבר 2019 מונה גארסיה למאמן סלטה ויגו.
ב-9 בנובמבר 2020 פוטר מאימון סלטה ויגו, כשהקבוצה מדורגת במקום ה-17 בליגה.
ביוני 2021 מונה למאמן סטאד ריימס הצרפתית.
ממנה פוטר באוקטובר 2022, לאחר שלא עמד על הקווים במשחק נגד פריז סן ז'רמן, כיוון שנסע לברצלונה כדי להיות עם בתו חולת הסרטן שמתה מהמחלה בנובמבר 2022.
בנובמבר 2023 מונה למאמן לוון הבלגית.
הסופר קאפ האירופי (2): ,
גביע המלך הספרדי (2): ,
הסופר קאפ הספרדי (2): ,
אוסקר אמבון (נולד ב-1 בספטמבר 1947) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה שכיהן כמנהל בית החולים רבקה זיו בצפת.
למד רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס ועלה לישראל בשנת 1973. התמחה באורולוגיה בבית החולים מאיר בכפר סבא במקביל ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר מומחה ב-1982. כמו כן יצא להשתלמות באורולוגיה בלונדון (1988).
מ-1982 היה רופא בכיר במחלקה לאורולוגיה בבית החולים רבקה זיו, היה סגן ראש המחלקה ובהמשך מנהל היחידה לאורולוגיה פולשנית, עד 1993. בשנים 1987–1988 שימש כסגן מנהל בית החולים ובין השנים 1993–2014 כיהן כמנהלו.
סמוך לעזיבתו את בית החולים זיו עבר לנהל את בית החולים לה פאז בגינאה המשוונית.
אמבון הוא פרופסור חבר אמריטוס של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן וכיום פרופסור חבר במכללה אקדמית צפת, ראש התכנית לתואר שני בניהול מערכות בריאות.
אמבון חבר האיגוד האורולוגי הישראלי וחבר הוועדה להכרה, ביקורת ואבטחת איכות במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
הרצה במספר קורסים לרופאים ואחיות בבית החולים זיו ובמכללת צפת.
זכה במספר מלגות מחקר והיה חתן הפרס על שם חנוך מילוויצקי (1988).
היה שותף בכתיבת 36 מאמרים מדעיים.
בשנים 1990–1991 למד לתואר מוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
כמו כן היה עמית בתוכנית החינוכית של המזרח התיכון במכון למדיניות חברתית וכלכלית של המזרח התיכון שליד בית הספר למינהל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד.
אמבון נשוי לד"ר רבקה אמבון ואב לשלושה ילדים.
אחד מהם הוא איש ההנפשה והקריאייטיב נדב אמבון.
אוסקר אבו ראזק הוא יועץ מס ישראלי, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים.
אבו ראזק נולד ברמלה, בן למשפחה ערבית מוסלמית, בנם של חאמד ועיישה, ויש לו שישה אחים ואחיות.
אבו ראזק למד לימודי תעודה בחשבונאות במכללה למינהל.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החל לעבוד כמפקח בנציבות מס הכנסה, וכיהן כמנהל תחום קבלנים.
ב-1988 מונה לפקיד שומה של היחידה הארצית, וב-1993 מונה לפקיד שומה תל אביב 1 – הערבי הראשון בתפקיד זה.
ב-1998 מונה לפקיד שומה פתח תקווה, ב-1999 לסגן נציב מס הכנסה לעניינים מקצועיים, וב-2004 מונה למשנה למנהל רשות המיסים.
קידם את תיקון 60 בחוק לעידוד השקעות הון שאפשר לחברות לקבל הטבות מס ללא צורך באישור מקדמי ממרכז ההשקעות ומסלול הטבות מס לחברות אסטרטגיות, ממנו נהנתה חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
ב-2005 מונה למנכ"ל משרד הפנים, ובכך היה לערבי הראשון שמכהן כמנכ"ל משרד ממשלתי בישראל, ולטענת שר הפנים שמינה אותו, אופיר פינס-פז, גם האחרון.
במסגרת זו עמד בראש המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
באוגוסט 2006, לאחר שהשר פינס-פז פרש מהממשלה יחד עם 'העבודה', הצטרף אבו ראזק לפירמת רואי החשבון קסלמן וקסלמן PwC.
שימש מרצה בתחום המיסים במגוון מוסדות, בהם אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, המרכז הישראלי לניהול והמסלול האקדמי המכללה למינהל.
אוסקר רנה בראייסון וידאל (בספרדית: Óscar René Brayson Vidal; נולד ב-10 בפברואר 1985) הוא ג'ודוקא עבר קובני.
בראייסון התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד מבייג'ינג 2008. בראייסון מחזיק במדליית כסף מאליפות העולם משנת 2009, שתי מדליות זהב מהמשחקים הפאן-אמריקאיים ו-13 מדליות מהאליפות הפאן-אמריקאית.
המדליה המשמעותית הראשונה של בראייסון הייתה באליפות הפאן-אמריקאית משנת 2006 בבואנוס איירס, אז התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד לקרלוס הונוראטו הברזילאי בגמר.
כשנה לאחר מכן הוא התחרה במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את ז'ואאו שליטלר הברזילאי.
ב-15 באוגוסט 2008, בראייסון השתתף במשחקים האולימפיים בבייג'ינג, התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בשמינית הגמר ניצח את קרלוס זגארה הפרואני, ברבע הגמר ניצח באיפון את ז'ואאו שליטלר הברזילאי לאחר שהצליח לרתק אותו ובחצי הגמר הפסיד לעבדולו טנגרייב האוזבקי.
הוא נשר לקרב על מדליית הארד שם גבר על מוחמד רזה רודקי האיראני.
באותה שנה הספיק לזכות גם במדליית ארד מגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח את דייקי קאמיקווה היפני.
באליפות העולם 2009 שנערכה ברוטרדם, בראייסון זכה במדליית הכסף.
בקרב הראשון ניצח את בארנה בור ההונגרי, בשמינית הגמר ניצח את שאבקט איקבולוב הטג'יקיסטני וברבע הגמר ניצח את דורג'פאלם גאנקהויג המונגולי.
בחצי הגמר גבר על עבדולו טנגרייב האוזבקי ובגמר נכנע לצרפתי הצעיר טדי רינר.
בשנת 2011 השתתף במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה שבמקסיקו ושוב זכה במדליית הזהב.
ברבע הגמר גבר על פאבלו פיגוארואה מפוארטו ריקו, בחצי הגמר ניצח באיפון את לואיס סלזאר הקולומביאני ובגמר ניצח בניקוד ווזארי את רפאל סילבה הברזילאי.
אוֹסְקַר בֶּרֶגִי (במקור בֶּרְגֶר, בהונגרית: Beregi Oszkár; בודפשט, 24 בינואר 1876 – הוליווד, קליפורניה, 18 באוקטובר 1965) היה שחקן ובמאי יהודי-הונגרי, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
אוסקר ברגי היה בנם הראשון של אדולף ברגר ופאולה ליברמן.
על פי זיכרונותיו, הוא היה ילד בעל התנהגות גרועה, תלמיד גרוע שניצל מלחזור על כיתות רק באמצעות כישרונו יוצא מן הכלל של חריזה ודקלום שירים.
כישרונו, תשוקתו למשחק ומראהו הבוגר כבר בגיל 16 הובילו אותו, באישור הוריו, להירשם לאקדמיה למשחק ובימוי בבודפשט (כיום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) בשנת 1892, שאותה סיים בשנת 1895.
בשנת 1900 הושגה הצלתו הבימתית הראשונה.
במחזה של שייקספיר: טרוילוס וקרסידה הוא שיחק את טרוילוס.
בין השנים 1907 ו-1910 שיחק בברלין בתיאטראות של מקס ריינהרדט.
שם בברלין הכיר את אַרַנְקָה אַדְלֶר בתה של משפחת אדלר העשירה מאוראדיה שלמדה זימרה בבירה הגרמנית.
טקס נישואיהם האזרחי נערך ב-8 ביוני 1909 בבודפשט.
העדות להכרה במעמדו של השחקן הצעיר היא העובדה כי אחד העדים שלו היה ינה ראקושי , סופר, מנהל תיאטרון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים ואת הטקס ניהל בעצמו אישטוואן בארצי ראש העיר של בודפשט.
אחרי יומיים נערכה חופה בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהני.
בשנת 2010 נולדה בברלין בתם לאה ברגי.
ב־3 בינואר 1913 נערכה הבכורה של צ'ארלס ליקונט דה ליזל: "העורבים" בתיאטרון הלאומי של בודפשט בבימויו של ינה איוואנפי.
בתפקיד אורסטס שיחק אוסקר ברגי.
הוא מילא משימות תרבותיות במהלך שלטונו הקצר של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. "איגוד ההונגרים המתעוררים" ארגון גזעני ימני קיצוני תקף אותו.
נאסר עליו לשחק בהונגריה והוא נאלץ להגר בשנת 1920. התיישב בווינה ועלה שוב על הבמה.
הוא שיחק גם בתיאטראות הונגריים בחלקים דוברי ההונגרית שנלקחו מהונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה: ברטיסלאבה, אוראדיה, קושיצה, מונקאץ'.
בשנת 1929 חזר לווינה ולאחר מכן שיחק בברלין.
בינתיים, בתו בווינה התארסה עם זמר האופרה קלמן פטאקי.
אשתו של אוסקר ברגי מתה כמה חודשים לפני החתונה של הבת לאה.
בשנים לאחר מכן שיחק על במות תיאטראות הונגריה.
ב־19 בינואר 1933 התחתן עם ד"ר פירושקה לזר מחנכת, מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות.
באותם חודשים, חייו של אוסקר ברגי היו בסכנה.
בתקופה זו של משטר האימה של מפלגת צלב החץ ההונגרי הוא הסתתר בבית החולים של גטו בודפשט ברחוב וושלני.
בתו של ברגי ובעלה הביאו לו מזון.
בתוך שלושה שבועות גידל זקן והתחפש במדי טייס בצבא ההונגרי שחתנו, זמר האופרה קלמן פטאקי השיג עבורו.
הוא נמלט במדים אלה מבודפשט לעיר סגד שכבר שוחררה אז על ידי הצבא הסובייטי.
בין אוקטובר 1944 למאי 1945 שיחק בתיאטרון הלאומי בסגד (חזית הלחימה כבר עברה אז מערבה).
ב-1 בפברואר 1945 נבחר לנשיא האיגוד המקצועי של שחקני הונגריה.
בשנת 1945 חתם בתיאטרון הלאומי.
מצב בריאותו, הטרגדיות אישיות, הקשיים לאחר המלחמה והופעות לא מוצלחות הביאו אותו לעזוב את הונגריה ב-1946. תחילה נסע לבנו בארגנטינה בלווית בתו וחתנו, ומאוחר יותר המשפחה עברה לצ'ילה עד שלבסוף התיישבה בלוס אנג'לס בשנת 1963. בנו מת ב-1964, ובשנת 1965 מת ברגי עצמו.
תפקידיו על הבמה (תפקיד מתורגם לעברית)
Hazatér az öcsém (1919) אחי הקטן חוזר הביתה
Iza néni (1933) דודה איזה
Kísértetek vonata (1933) הרכבת של רוח הרפאים
אוסקר בלומנטל היה מחזאי ומבקר תיאטרון יהודי-גרמני.
אוסקר בלומנטל נולד בברלין ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטת לייפציג, שממנה קיבל תואר שלישי בפילוסופיה בשנת 1872. הוא היה עורך מספר ירחונים ספרותיים בלייפציג ובשנת 1875 חזר לברלין.
הוא התקבל ל"ברלינר טאגבלאט" כמבקר תיאטרון ועבד שם עד לשנת 1887. בשנת 1887 פתח אוסקר בלומנטל את תיאטרון לסינג (Lessing Theater), והיה מנהלו עד לשנת 1898. בין כוכבות התיאטרון באותה תקופה הייתה ג'ני גרוס.
לאחר שנת 1898 הוא הקדיש את עצמו לכתיבה.
כמבקר אוסקר בלומנטל היה ידוע בשפה חריפה והיה מכונה "blutiger Oscar" ("אוסקר צמא הדם").
המחזות שלו זכו להצחה והועלו על בימות תיאטראות שונות ברחבי גרמניה.
מספר מחזות הוא כתב ביחד עם גוסטב קדלבורג.
על בסיס מחזותיו צולמו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם בשנת 2013.
בנוסף לכך אוסקר בלומנטל עסק ביצירת בעיות שחמט ופרסם כמה ספרים בנושא.
אוסקר בלים היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
בלים נולד ב-26 ביוני 1884 בצווייזל, ובשנת 1905 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-21 (פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין), ובשנת 1906 הוא הועבר לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה לשליש הגדוד ה-1 ברגימנט המילואים הבווארי ה-4, עמו לחם במהלך הקרבות, ובשנת 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה לקצין מטה בחטיבת הרגלים הבווארית ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל בלים את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בלים לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1928 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-21 (בוואריה), ובאוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-42. ב-1 בפברואר 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפרוץ המלחמה מונה בלים למפקד הדיוויזיה ה-57, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות דרום.
ב-20 באפריל 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-55 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב, קרב אומן ובקרב חרקוב הראשון, וב-23 בנובמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1942 הוא הועבר לעתודת המילואים, אולם באפריל חזר לפקד על הדיוויזיה ובקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה עמה בקרבות באזור וורונז'.
ב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-407, שהייתה דיוויזיית הדרכה בבוואריה.
בשנת 1944 הוא ביקר את אשתו באורסברג, ובמהלך ביקורו מנע מאנשי אס אס לגרש את תושבי העיר, וב-26 באפריל 1945 הוא נפל בשבי בעלות הברית.
בשנת 1947 שוחרר בלים מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר באורסברג, עד מותו ב-12 בדצמבר 1951.
אוסקר בגס היה צייר פורטרטים והיסטוריה גרמני.
השיג מוניטין והכרה גבוהים, במיוחד בציורי פורטרטים של בני המעמד הבינוני והעליון.
לאחר מותו, כמו אמנים אקדמיים רבים בדורו, הוא נשכח במהרה.
אוסקר בגס התמסר לציור בהדרכת אביו בילדותו.
כמה פורטרטים של בני המשפחה הקרובים ביותר נותרו משלב מוקדם בחייו משנת 1842. בסטודיו של אביו התאמן בהעתקה של תמונות, עבד על עבודותיו של אביו ובגיל 13 ביצע את העבודה המוזמנת הראשונה למען החברה הגבוהה בברלין.
מאוחר יותר, באקדמיה לאמנויות, עבד בתחילה בתחום ציור ההיסטוריה.
לאחר שהות של שנה (1849/50) בדרזדן, שם היה תלמידו של אדוארד בנדמן, שב בגס לברלין ובשנת 1852 קיבל את מלגת רומא מהאקדמיה בברלין.
ברומא, שם שהה עד 1854. הציור "ההורדה מהצלב של סנט מיכאל" זכתה במדליית זהב.
לאחר חזרתו לברלין ומותו המוקדם של אביו בנובמבר 1854, הופקד בידו המשך עבודתו של אביו בהזמנת המלך פרידריך וילהלם הרביעי.
הוא תיאר אישים כמו היינריך פרידריך לינק, אוגוסט בוך, יוהנס פון מולר ויוהאן לוקאס שנליין.
כצייר פורטרטים הוא נותר בחוגים חברתיים גבוהים עד מותו והיה מיוצג בתערוכות רבות בגרמניה ומחוצה לה.
הוא היה חבר הבונים החופשיים בברלין.
בדיוקנאותיו הדגיש בגס את המאפיינים האישיים ביד בטוחה.
ידועים הם דיוקנם של הצייר פטר פון קורנליוס דיוקנאותיו של נסיך הכתר של פרוסיה, הרוזן מולטקה (1868) ודיוקן עצמי משנת 1850. עבודתו על דיוקנאות נשים מגלה גם אמפתיה רבה, למשל בפורטרט הכפול של שתי בנותיו הבוגרות אליזבת וסוזן (1877).
בתחום הדיוקנאות, בגס נשאר תקוע במוסכמות של זמנו.
בהשוואה לעבודתו של אביו, הוא השתמש בנוסחאות פורטרטים ייצוגיות, לפעמים משופרות באופן מונומנטלי, העונות לטעמם של המעמד הבינוני הגבוה בימיו הראשונים.
אפילו יותר מאשר בדיוקנאות המוזמנים, יכולתו ואהבתו לחידושים, ניכרים בנופי החורף והסתיו המעוצבים שלו עם ציידים וצייד, ובדיוקנאות שנוצרו לשימוש פרטי.
כמעט שום דבר מהעבודותיו הטובות של בגס כצייר דקורטיבי בברלין לא שרד.
עבודותיו העיקריות בתחום זה הן: ארבע קומפוזיציות מהמיתוס של אמור ונפש (1866), "ארוחת הצהריים" באולם הנשפים של בית העירייה החדש בברלין (1869/70) והציורים באולם האירועים בשדרת אונטר דן לינדן בברלין.
"קבלת הפנים של פרוטסטנטים על ידי פרידריך וילהלם הראשון" בפוטסדאם (1862) ופרידריך הגדול לאחר תום מלחמת שבע השנים, בקפלה של ארמון שרלוטנבורג (1863) היו אהובות במיוחד מתמונותיו הנדירות בנושאים היסטוריים.
אוסקר בלומנר היה צייר אמריקני, יליד גרמניה.
בלומנר נולד כפרידריך יוליוס אוסקר בלומנר בפרנצלאו, גרמניה, ב-21 ביוני 1867. הוא למד ציור ואדריכלות באקדמיה המלכותית לעיצוב בברלין.
בלומנר עבר לשיקגו בשנת 1893, שם היה פרילנסר כשרטט בתערוכה הקולומביאנית העולמית.
לאחר סיומה, הוא ניסה למצוא עבודה בשיקגו.
בשנת 1901 עבר להתגורר בעיר ניו יורק, שם גם לא הצליח למצוא עבודה קבועה.
בשנת 1903 הוא יצר את העיצוב הזוכה עבור בית המשפט ברונקס בורו בניו יורק, אם כי את הקרדיט קיבל מייקל ג'יי גרווין.
השערורייה שהתעוררה סביב עניין זה הפילה את נשיא הרובע לואי האפן בגין שחיתות והונאה.
בשנת 1908 פגש בלומנר את אלפרד סטיגליץ, שהציג בפניו את החידושים האמנותיים של האוונגרד האירופי והאמריקאי.
ב-1910 החליט בלומנר להמשיך לעסוק בציור במשרה מלאה ולא באדריכלות.
הוא הציג בתערוכת הארמורי 1913. לדבריו, תרומתם של האמריקנים לא תואמת את זו של האירופאים מכיוון שתהליך הבחירה האמריקאי משקף יריבות ופשרות ולא שיפוט נכון, וכתוצאה מכך נוצרת "שיטה של דוגמאות אנטגוניסטיות".
ואז בשנת 1915 ערך לו שטיגליץ תערוכת יחיד בגלריה שלו.
למרות השתתפותו בכמה תערוכות, כולל תערוכות יחיד, במשך עשר השנים הבאות בלומנר לא הצליח למכור ציורים רבים וחי עם משפחתו כמעט בעוני.
הוא יצר ציורים עבור פרויקט האמנויות הפדרליות בשנות השלושים.
לאחר מות אשתו בשנת 1926, עבר בלומנר לדרום בריינטרי, מסצ'וסטס.
משם בשנת 1932 הוא תרם מכתב לדיון מתמשך ב"ניו יורק טיימס" בשאלה "מהי אמנות אמריקאית?".