tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הישרדותו של החלק האחר של יהדות בודפשט ניתן לייחס בעיקר לפעולות הצלה מאורגנות (מחתרת תנועות הנוער הציוניות שהצילו כ-15,000 צעירים שנשלחו לארץ ישראל) וספונטניות.
כמה דיפלומטים זרים ואחרים וכן מעטים מהאוכלוסייה ההונגרית וכמה עשרות חסידי אומות עולם הונגרים לקחו חלק גם בהסתרתם ובהצלתם של הנרדפים.
כמה ניצולי שואה עלו לישראל או היגרו לארצות הברית ולמדינות נוספות, אך מספר לא מבוטל בחר להישאר בהונגריה.
במהלך שנות הסטליניזם, בלחץ המדינה האתאיסטית, חיי הדת נסוגו והפעולות האנטי-ציוניות הפכו לרציפות.
הדת הייתה מוגבלת רק לטקסים לזכר הקורבנות, וגידול ילדים על פי המסורת היהודית הפך לכמעט בלתי אפשרי.
חלק ניכר מהיהדות נקט באסטרטגיות שונות להטמעה (קומוניזם, תנועת העבודה הבינלאומית, נשואי תערובת, הסתתרות וקיום מצוות הדת (בדומה לאנוסים בזמנו) וניתוק מהמסורת היהודית.
אנשים רבים ממוצא יהודי השתתפו במרד ההונגרי של 1956 ובמלחמת החמושים לעצמאות בעקבות הפלישה הסובייטית (אישטוואן אנדייל, טיבור דרי, זולטאן זלק, דיולה האי, אוטו סירמאי, וכו').
אף על פי שביטויים אנטישמיים ופוגרומים התרחשו באופן ספורדי בלבד, היו יהודים שחשבו שעתידם בהונגריה שוב בסכנה, כך שחלק ניכר מ-200,000 האזרחים שברחו מהונגריה בתקופת המרד היו יהודים.
בתקופת יאנוש קאדאר חיה יהדות הונגריה בשלום יחסי.
שאלת היהודים הפכה לנושא טאבו.
הנהגת קאדאר העדיפה התבוללות שלווה ושקטה וכתוצאה מכך יהדות הונגריה הפכה לחילונית יותר ויותר, מספר הנישואים הבין-דתיים גדל, התפרקות חזקה פקדה את הקהילות היהודיות והניכור למסורות היהודיות גדל.
יהודים אינטלקטואליים ליברליים ודמוקרטים נטלו חלק פעיל בשינוי המשטר בשנת 1989. הארגון היהודי החלופי הראשון במזרח אירופה היה איגוד התרבות היהודי-הונגרי, שהוקם בבודפשט בשנת 1988. לאחר השינוי במשטר, השפעת ההתאוששות החברתית והדתית של כ-100 עד 120 אלף יהודי הונגריה מוזכרת כרנסאנס של יהדות הונגריה.
על פי סקר שנערך בשנת 2017, יותר מ-80% מיהודי הונגריה נולדו והתגוררו בבודפשט.
שיעורם מיוצג יותר במקצועות אינטלקטואליים כמו גם בתחום היזמות.
כיום יש ארבע קבוצות של קהילות יהודיות בהונגריה:
התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ)
הקהילה הסטטוס קוו אנטה (EMIH, Statusquo Ante)
הקהילה האוטונומית היהודית האורתודוקסית של הונגריה
שים שלום - הקהילה היהודית המתקדמת
שלוש הראשונות מבין ארבע הנ"ל הן בין 14 הקבוצות הדתיות בהונגריה שהוכרו אוטומטית במסגרת החוק משנת 2011. בהונגריה יש רשימה ארוכה של בתי כנסת פעילים, כולל רחוב דוהני בית הכנסת הגדול של בבודפשט, שהוא בית הכנסת הגדול באירופה.
בהונגריה פועלים כמה בתי ספר יהודיים:
בית הספר של הקרן האמריקאית, הידוע יותר בשם וושלני
גימנסיית אנה פרנק - בית ספר שאנדור שייבר
האקדמיה JMPoint - מדעים יהודיים ללא גבולות - הכשרה מבוססת eLearning
בית הספר הקהילתי היהודי לאודר יבנה
בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית (ORZSE)
בית ספר יסודי עברי-הונגרי בית מנחם
מבין 15 חתני פרס נובל שנחשבים הונגרים, הבאים היו יהודים (10)ː
אברהם הרשקו (פרנץ הרשקו), פרס נובל לכימיה, 2004
רוברט באראני, פרס נובל לרפואה, 1914
דניס גאבור, פרס נובל לפיזיקה, 1971
ג'ון הרסני, פרס נובל לכלכלה, 1994
ג'ורג' דה הוושי, פרס נובל לכימיה, 1943
אימרה קרטס, פרס נובל לספרות, 2002
מילטון פרידמן, פרס נובל לכלכלה, 1976
ג'ון פולני, פרס נובל לכימיה, 1986
יוג'ין ויגנר, פרס נובל לפיזיקה, 1963
אלי ויזל, פרס נובל לשלום, 1986
הפריפריאל היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אשר נוצרה על ידי סקוט סמית' על פי תסריט מאת ג'ונתן נולאן וליסה ג'וי, יוצרי סדרת המדע בדיוני "וסטוורלד", שגם הפיקו.
הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת ויליאם גיבסון.
הסדרה הוזמנה תחילה על ידי HBO, אך נזנחה ולבסוף זכויות העיבוד נרכשו על ידי אמזון.
פרק הבכורה שודר בהקרנה חגיגית במלון אייס בלוס אנג'לס ב-11 באוקטובר 2022.
בפברואר 2023, הסדרה הוזמנה לעונה שנייה, ברם באוגוסט 2023, הסדרה בוטלה, בעקבות המשך שביתת התסריטאים והשחקנים, ובשירות Amazon Prime Video הוחלט שלא להתקדם עם הפקת העונה השנייה.
הסיפור מתמקד בפלין ובאחיה, ברטון.
ברטון הוא ותיק בכוח העילית ה-Haptic Recon של חיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא נשכר לעבודת אבטחה שמתרחשת במה שלדעתו הוא מרחב הסייבר.
כאשר פלין תופסת זמנית את מקומו, היא מוצאת עצמה בעתיד אפשרי.
פלין פישר היא אישה צעירה וגיימרית מבריקה שתקועה בעיירה קטנה וחסרת אופקים ועובדת במשרה בלי עתיד על מנת לתמוך באחיה יוצא הצבא ובאמה החולה.
כשאחיה מגייס אותה לשחק במשחק וידאו מתקדם שנקרא "Sim", פלין רואה משהו שלא הייתה אמורה לראות ומביאה סכנה אמיתית לדלת משפחתה.
שכירי חרב פושטים על בית המשפחה.
בחיפוש אחר תשובות, פלין שבה אל המכשיר ומגלה שלא מדובר במשחק, אלא במין מכונת זמן ששולחת אותה 70 שנה אל תוך העתיד.
פלין כורתת עסקה עם אנשים מהעתיד ומסכימה לעזור לחפש מישהי בשם אאליטה.
במהלך החיפושים, פלין לומדת את האמת על עתידה ועל לונדון העתידנית.
קלואי גרייס מורץ - פלין פישר
גארי קאר - וילף נת'רטון
ג'ק ריינור - ברטון פישר
עיבוד טלוויזיוני לספרו של גיבסון הוכרז לראשונה באפריל 2018, על ידי ג'ונתן נולאן וליסה ג'וי.
באפריל 2019 השניים חתמו על חוזה עם אולפני אמזון.
על פי החוזה, אורך כל פרק בסדרה הוא 60 דקות.
חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר מעורבת בהפקה אף היא.
באוקטובר 2020, קלואי גרייס מורץ לוהקה לגלם את התפקיד הראשי של פלין פישר לצד גארי קאר.
במרץ 2021 ג'ק ריינור הצטרף להפקה ובהמשך החודש לוהקו שחקנים נוספים.
הצילומים יצאו לדרך ב-3 במאי 2021 ונערכו בלונדון.
בספטמבר הצילומים עברו לקרוליינה הצפונית והושלמו בתחילת נובמבר 2021.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאה2024פרס סאטורןסדרת המדע הבדיוני הטובה ביותר"הפריפריאל"
סדרת הפריגטות סוג 23 היא סדרה של 16 פריגטות של הצי המלכותי הבריטי.
סדרת הפריגטות פותחה בעיקר ללוחמה נגד צוללות ונועדה להחליף את הפריגטות מסדרה 22 המיושנת.
עלות כל פריגטה כ-150 מיליון לירות שטרלינג ונכון ל-2025 היא כוללת כיום 7 פריגטות המשרתות בצי פני הים של הצי המלכותי, שלוש פריגטות נוספות נמכרו ונמצאות בשירות חיל הים הצ'יליאני ושש נוספות הוצאו משירות.
כלל הפריגטות בסדרה עתידות בשנים הקרובות לצאת משירות עם כניסתן של הפריגטות מסדרה 26 וסדרה 31 הנמצאות בשלבי פיתוח וייצור.
מערכות החימוש העיקריות של הפריגטות כוללות שני משגרי טילי ים-ים הרפון (כל מערכת שיגור עם ארבעה טילים) כנגד מטרות ימיות, 2 משגרי טורפדו, תותח ימי 4.5 אינץ' (קוטר 113 מ"מ) סימן 8 תוצרת BAE עם טווח של 27.5 ק"מ, מספר מקלעים כבדים ובינוניים, ומערכת הגנה אווירית סי ספטור (CAMM).
הפריגטות כוללות מנחת ותא לאחסון מסוק לוחמה ימית או תובלה, בנוסף הן יכולות לשאת 4 סירות גומי להנחתת כוחות ומקום לצוות נחתים קטן.
2 תותחי 30 מ"מ אוטמטיים DB30M סימן 2 או DB30B
2 מקלעים כבדים M2 בראונינג 12.7 מ"מ (בעבר M134 מיניגאן)
מכ"ם טווח בינוני דגם 997 ארטיזן 3D
מערכת שיגור אנכי עם 32 טילי ים-אוויר סי ספטור (CAMM) בטווח של כ-25 ק"מ
2 משגרי טילים נגד ספינות הרפון (8 טילים סה"כ), בתהליך החלפה בטילי NSM.
2 משגרי טורפדו 12.75 אינץ' (324 מ"מ) לשיגור טורפדו סטינג ריי (מותקן במחסנית).
מערכת סונאר תת-ימית דגם 2050, בתהליך החלפה בדגם 2150.
מערכת סונאר נגררת דגם 2087 (מותקנת על שמונה מהפריגטות).
בירכתי הספינות ישנו מנחת למסוק ימי עם תא פנימי לאחסון כלי הטיס, הן מסוגלות לשאת מסוק אחד מסוג AW101 "מרלין" (מסוק רב-תכליתי\לוחמה נגד צוללות), או מסוג AW159 "ויילדקט" (סיור\לוחמה ימית\חילוץ והצלה).
מסוקים אלו מגבירים משמעותית את הגמישות לביצוע מגוון משימות, בנוסף הם מגבירים את יכולות התקיפה והסיור הימי של הפריגטות באופן ניכר.
הפריצה הוא סרט פשע-מותחן אמריקאי משנת 2001 בבימויו של פרנק אוז ובכיכובם של רוברט דה נירו, אדוארד נורטון, מרלון ברנדו ואנג'לה באסט.
הסרט עוסק בסיפורו של פורץ מקצועי שמתכנן את הפריצה האחרונה שלו לפני פרישה, אך מסתבך בשיתוף פעולה מסוכן עם גנב צעיר ושאפתן.
ניק וולס (רוברט דה נירו) הוא פורץ מנוסה ומתוחכם שמנהל בר פריזאי כחזית לחייו הכפולים.
הוא מתכנן לפרוש מעולם הפשע לאחר משימה אחת אחרונה, בה הוא נדרש לגנוב שרביט מלכותי יקר ערך מבניין שמור במונטריאול.
לצידו של ניק פועל ג'ק טלר (אדוארד נורטון), גנב צעיר ומוכשר שמתחזה לאדם מוגבל שכלית שעובד בבניין כאיש תחזוקה.
שני הגנבים נאלצים לשתף פעולה למרות החשדנות והמתחים ביניהם, תוך כדי שהם מתמודדים עם מכשולים בלתי צפויים במהלך הפריצה.
רוברט דה נירו בתפקיד ניק וולס - פורץ מנוסה שמתכנן את הפריצה האחרונה שלו.
אדוארד נורטון בתפקיד ג'ק טלר - גנב צעיר ומוכשר שמשתף פעולה עם ניק במשימתו האחרונה.
מרלון ברנדו בתפקיד מקס - מתווך ותיק שמסייע לניק בארגון הפריצות.
אנג'לה באסט בתפקיד דיאן - חברתו של ניק שמנסה להניע אותו לפרוש מעולם הפשע.
הסרט "הפריצה" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות מצד המבקרים.
רבים שיבחו את ההופעות של השחקנים הראשיים, במיוחד את רוברט דה נירו ואדוארד נורטון, ואת המתח הנבנה לאורך הסרט.
עם זאת, היו גם כאלה שמתחו ביקורת על כך שהסרט נשען על קלישאות מסוימות של ז'אנר הפשע ושחלקים מהעלילה היו צפויים.
הסרט קיבל ציון של 73% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 130 ביקורות, וציון של 71 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות חיוביות באופן כללי.
סדרת הפריגטות סוג 26 היא סדרה של 17 פריגטות מתוכננות לשירות הצי המלכותי הבריטי, הצי המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי הקנדי.
סדרת הפריגטות פותחה כחלק מהפרויקט הרב-לאומי אוניית קרב גלובאלית (Global Combat Ship); בצי המלכותי הבריטי הסדרה מחליפה בהדרגה את הפריגטות מסדרה 23, בצי המלכותי האוסטרלי הסדרה מכונה סדרת האנטר ומחליפה את סדרת הפריגטות אנזאק, ובצי המלכותי הקנדי הסדרה מכונה סדרת ריבר ומחליפה את סדרת הפריגטות הליפקס.
עלות כל פריגטה כ-1.3 מיליארד לירות שטרלינג, נכון ל-2024 חמש פריגטות נמצאות בשלבי בנייה והכנסה לשירות, כאשר הראשונה אה"מ גלאזגו (F88) הושקה ונמצאת בתקופת מבחן לפני כניסה לשירות.
הפריגטות מיועדות ללוחמה נגד צוללות (ASW) ולכן הן בעלות עיצוב אקוסטי ומערכת הנעה שקטה, בנוסף למערכות גילוי תת-מימות ומשגרי טילים נגד ספינות.
לפריגטות גם יכולות הגנה כנגד מטרות אווירות הכוללות מערך גילוי (מכ"ם ארטיזן 3D), מערכת שיגור של 48 טילי ים-אוויר ומערכת הגנה אקטיבית פלנקס, בנוסף הן כוללות תותח ימי 127 מ"מ וזוג תותחים אוטומטיים 30 מ"מ, מה שהופך אותן לאוניות רב-משימתיות עם יכולות הגנה והתקפה משמעותיות.
מערכת שיגור אנכי סימן 41 עם 12 משגרי טילי שיוט טומהוק או טילים נגד ספינות
2 תותחי 30 מ"מ אוטמטיים DB30M סימן 2
מספר מקלעים, כולל M134 מיניגאן
מערכת שיגור אנכי עם 48 טילי ים-אוויר סי ספטור (CAMM) בטווח של כ-25 ק"מ
מערכת סונאר תת-ימית דגם 2150.
מערכת סונאר נגררת דגם 2087.
בירכתי הספינות ישנו מנחת למסוק ימי עם תא פנימי לאחסון כלי הטיס, הן מסוגלות לשאת שני מסוקים מסוג AW101 "מרלין" (מסוק רב-תכליתי\לוחמה נגד צוללות), או מסוג AW159 "ויילדקט" (סיור\לוחמה ימית\חילוץ והצלה), או לחלופין מסוק תובלה כבד מסוג בואינג CH-47 צ'ינוק.
סדרת הפריגטות ריבר היא סדרה של 151 פריגטות שהושקו במהלך מלחמת העולם השנייה ושירתו במספר ציים ברחבי העולם, כולל בחיל הים הישראלי.
סדרת ריבר פותחה בעיקר למטרות לוחמה נגד צוללות וליווי שיירות במהלך המערכה באוקיינוס האטלנטי, כתגובה לאיום הגובר של צוללות האויב וכחיזוק ל הקטנות יותר שנשאו ברוב נטל ליווי השיירות.
כל אוניות הסדרה (בשירות הצי המלכותי) נקראו בשמותיהם של נהרות, ומכאן שמה של הסדרה; הפריגטות הראשונות מסדרה זו הושקו ב-1941, ועד סוף המלחמה נבנו 151 בבריטניה, קנדה ואוסטרליה.
קבוצה I - הצי המלכותי
קבוצת הפריגטות הראשונה שהושקה כללה 23 אוניות שנבנו במספר מספנות בצפון אנגליה, סקוטלנד ומספנה באזור בריסטול.
קבוצה II - הצי המלכותי
הקבוצה השנייה כללה 54 פריגטות שנבנו בבריטניה ובקנדה.
גרסה זו של הפריגטה כללה שינויים קלים בהם הורדה של יכולות שולת המוקשים שהתבררו כלא מועילים באופי הפעילות של הפריגטות, ותוספת למאגר הדלק להגדלת הטווח המבצעי.
אה"מ לוגן הייתה הפריגטה הראשונה בקבוצה II, כאשר בנייתה החלה ב-7 בינואר 1942, האחרונה להשיק הייתה אה"מ סטרול שהושקה ב-25 בספטמבר 1944 והועברה לצי הצרפתי החופשי בשם "קרוס ד'לוראין".
חלק גדול מהפריגטות בקבוצה II הועברו לשירות ציי בעלות ברית, בהן הצי האמריקאי והצי המלכותי הקנדי.
קבוצה I - הצי המלכותי האוסטרלי
קבוצת פריגטות שיוצרו באוסטרליה עבור הצי המלכותי האוסטרלי.
קבוצה II - הצי המלכותי האוסטרלי (סדרת בֶאיִ)
קבוצת פריגטות שיוצרו באוסטרליה עבור הצי המלכותי האוסטרלי וכללו שדרוגים והתאמות לצרכיו, הפריגטות בקבוצה II כונו גם סדרת באי (Bay; מפרץ).
סך הכל יוצרו ארבע מתוך 14 שתוכננו; אלו כללו את אאה"מ מורצ'יזון (K442), אאה"מ קלגואה (K408), אאה"מ קונדמיין (K698), ואאה"מ שולהייבן (K535).
כל ארבעת הפריגטות החלו את בנייתן במהלך 1943 אך נכנסו לשירות רק אחרי סיום המלחמה, אולם הן לקחו חלק במלחמת קוריאה (1952–1953), האחרונה בהן לשרת בצי הייתה אאה"מ שולהייבן שהוצאה משירות בדצמבר 1955.
קבוצת הייצור הגדולה ביותר של סדרת ריבר; היא כללה 60 פריגטות שיוצרו בקנדה, 24 פריגטות נוספות שתוכננו אך לא יוצרו לבסוף, ועוד שבעה שיוצרו בקנדה במפרט של הצי המלכותי הבריטי ובהמשך הותאמו למפרט הקנדי.
שלוש מבין הפריגטות הקנדיות נמכרו לאחר המלחמה לישראל והוכנסו לשירות שייטת המשחתות ב-1949–1950, כאשר אקה"מ אורקני (K448) הפכה לאח"י מבטח (ק-28); אקה"מ סטרת'רדאם (K682) הפכה לאח"י משגב (ק-30); ואקה"מ הלוואל (K666) הפכה לאח"י מזנק (ק-32), השלושה הוצאו משירות חיל הים הישראלי ב-1958–1959.
צוות: 107; בגרסת הצי הקנדי: 157; בקבוצה I של הצי האוסטרלי: 140; בקבוצה II האוסטרלית: 177
קיבולת דלק: 450 טון; בקבוצה II וגרסת הצי הקנדי: 656 טון; בגרסאות האוסטרליות: 510 טון
2 תותחי QF ימיים 4 אינץ' (102 מילימטר) סימן XIX; בגרסת הצי הקנדי: 2 תותחי 4 אינץ' סימן XVI, ותותח נוסף 12 ליטראות 3 אינץ' (76.2 מ"מ); בגרסת הצי האוסטרלי קבוצה I: 2 תותחי 4 אינץ' סימן XVI; בקבוצה II האוסטרלית: 4 תותחי 4 אינץ' סימן XVI
10 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ (נגד מטוסים); בגרסה הקנדית: 8 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ; בגרסאות האוסטרליות: 8 תותחי אורליקון (יחידים) 20 מ"מ, ובהמשך 4 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ ו-3 תותחי בופורס L-60 40 מ"מ (נגד מטוסים)
מרגמה נגד צוללות הדג'הוג בעלת 24 פצצות 178 מ"מ
8 משגרי פצצת עומק על גבי 2 מסילות שיגור, עד 150 פצצות עומק; בגרסת הצי האוסטרלי רק עד 50 פצצות עומק
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעלות הברית:
הפרידה הוא ציור שמן לא גמור מאת הצייר האקספרסיוניסט הגרמני אוגוסט מאקה, שנוצר בקיץ 1914, זמן קצר לפני מותו במלחמת העולם הראשונה.
היצירה נחשבת לאחת העבודות האינטנסיביות והטעונות ביותר של מאקה, והיא מבטאת תפנית סגנונית ורגשית חדה, תוך התרחקות בולטת מן האור, ההרמוניה והצבעוניות העליזה שאפיינו את ציוריו הקודמים.
בינואר 1914 נפגש מאקה עם חבריו האמנים פאול קלה ולואי מואייה בהיטלרפינגן, והשלושה החליטו לצאת יחד למסע יצירתי בתוניסיה.
הם הגיעו לתוניס ב־7 באפריל באותה שנה, ושאבו השראה עזה מהנוף, האור והצבעים שלצפון אפריקה.
מאקה הרגיש "כמו בבית" באור הבוהק, ויצר עד 50 סקיצות ביום.
לאחר שבועיים בלבד חזר לגרמניה והחל לעבד את חוויות המסע דרך הציור.
במהלך שבועות ספורים יצר כארבעים עבודות, ביניהן אקוורלים הנחשבים לשיאו האמנותי.
עם זאת, בציור הפרידה – אותו הותיר אחריו על כן הציור בסטודיו שלו בבון – ניכר כי האור התוניסאי לא חדר עוד אל הבד.
הציור מתאר ככל הנראה סצנה רחובית ובה שתים-עשרה דמויות המחולקות לחמש קבוצות.
הדמויות עומדות דוממות, כאילו עצרו לשמע אירוע דרמטי – ייתכן הכרזת מלחמה.
בצד השמאלי של התמונה ניצבות שתי נשים: אחת אוחזת ילדה קטנה, והשנייה מחזיקה פתק – אולי מכתב גיוס – כשצעיף אדום-חום ארוך משתלשל ממנה.
במרכז מופיעים ילדה נוספת וכלב, שנראה כמחווה לצייר פרנץ מארק, חברו הקרוב של מאקה.
מימין ניצבים שני גברים בגבם לצופה, ומתבוננים מטה מעבר למעקה; מאחוריהם שלושה גברים נוספים, ייתכן חיילים.
ברקע נראית ארכיטקטורה כאוטית ולא ברורה, המזכירה את סגנונו של ליונל פיינינגר או חלונות כנסייה מצוירים.
" הפרידה" שונה באופן מהותי ממרבית יצירותיו הקודמות של מאקה.
בעוד שציוריו המוקדמים תיארו סצנות של אור, תנועה ופנאי בצבעים עזים ועליזים, כאן שולטת פלטה עמומה של בז'ים, אפורים וחומים.
הצהוב הבוהק המזוהה עם מאקה נעלם, והדמויות מצוירות ללא פרטים בפניהן, כמסכות אנונימיות.
התחושה הכללית היא של כובד, חרדה וקיפאון.
החזות הכללית של התמונה יוצרת תחושת פרידה לא רק מהאנשים המתוארים, אלא גם מהעולם האופטימי שמאקה יצר בעבר.
ב־8 באוגוסט 1914 גויס מאקה לצבא הגרמני ונשלח לחזית בצרפת – מדינה שאותה העריץ ואהב, ושהייתה מולדתם של חבריו האמנים רובר דלונה, גיום אפולינר ואנרי מאטיס.
מאקה נהרג ב־26 בספטמבר מאש צלפים בחזית שמפאן, בהיותו בן 27 בלבד.
ימים אחדים לפני מותו שלח מכתב פסימי לאשתו אליזבת, ובו הביע ספק אם ישוב חי מן הקרב.
יחד עם המכתב שלח הביתה את עיטור צלב הברזל שקיבל, בצירוף בקשה לגרביים חמים ושוקולד.
לאחר מותו העניקה אשתו לציור את שמו – "הפרידה".
בעוד שבחודשים שלפני כן נהג מאקה לתאר דמויות מטיילות באור שמש, קונות בשוק או שוהות בבתי קפה, הרי שבציור זה כל הדמויות עצורות, חסרות תנועה וחסרות תקווה.
ההרכב הקומפוזיציוני מייצר תחושת קיפאון וחרדה.
הרקע המופשט, הכאוטי והבלתי מזוהה מזכיר את סגנונו של ליונל פיינינגר, ומוסיף לממד הסימבולי של התפוררות ופרידה.
הציור "הפרידה" עומד לעיתים בהשוואה לציורו של מאקה גברת בז'קט ירוק, שגם הוא נמצא באוסף מוזיאון לודוויג שבקלן.
שתי היצירות מציגות תחושת בדידות אנושית באמצעות קומפוזיציה סטטית ודמויות אנונימיות חסרות פנים, שאינן מקיימות קשר עם סביבתן.
עם זאת, האופן שבו מבוטאת תחושת הבדידות שונה בתכלית: בעוד שבהפרידה העצב ניכר מיד, בגברת בז'קט ירוק הוא מתגלה רק במבט שני, מאחורי מעטה של צבעים בהירים ושלווה מדומה.
בגברת בז'קט ירוק מתוארת אישה הלבושה בז'קט ירוק בוהק, עומדת לבדה בלב פארק שטוף שמש, כשברקע נראים זוגות נוספים, נהר ואגם.
דמותה ממוקמת במרכז, בולטת בצבעיה אך מנותקת מההתרחשות סביבה.
לעומת זאת, הפרידה מתאר סצנה קפואה ורבת-דמויות, רוויה בתחושת קיפאון ואובדן.
שני הציורים מדגימים את גישתו של מאקה, שלפיה צבעים וצורות – ולא פרטים ריאליסטיים – הם הנושאים את התוכן הרגשי העמוק של היצירה.
הציור, שמידותיו 130.5×101 ס"מ, מוצג כיום במוזיאון בעיר קלן, ככל הנראה במוזיאון וולראף-ריכרץ .
הפרכה היא הוכחה כי טענה מסוימת אינה נכונה.
במתמטיקה, כמו גם בלוגיקה, הפרכה של טענה היא הוכחה כי שלילתה של טענה זו נכונה.
כדי להפריך טענה כללית, האומרת שלכל איברי קבוצה מסוימת יש תכונה כלשהי, די בהבאת דוגמה נגדית.
כך, למשל לשם הפרכת הטענה "כל המספרים הראשוניים הם אי-זוגיים" די להביא את המספר 2 כדוגמה למספר ראשוני זוגי.
הפרכתן של טענות אחרות דורשת הוכחה מורכבת יותר.
למשל הפרכת הטענה "המספרים הראשוניים הם קבוצה סופית" נעשית באמצעות יציאה מנקודת ההנחה שהטענה אכן נכונה, ובניית שרשרת שיקולים המובילה לידי סתירה.
סתירה זו מוכיחה כי ההנחה כי קבוצת המספרים הראשוניים היא "מופרכת", כלומר אינה נכונה.
הפרכה משמשת ל"הוכחה בדרך השלילה".
הטענה בדבר קיומם של אינסוף מספרים ראשוניים מוכחת באמצעות הפרכה של שלילתה.
בניגוד למתמטיקה וללוגיקה, שבהן הפרכה היא סוג של הוכחה, במדעי הטבע יש הבדל מהותי בין הוכחה להפרכה.
הסיבה לכך היא הבעיה המובנית של הסקה באמצעות אינדוקציה.
אף תוצאה ניסיונית במדעי הטבע אינה מהווה הוכחה, לפחות לא במשמעות הפורמלית של המלה "הוכחה", ובאופן כללי יותר, לא ניתן להוכיח טענות במדעי הטבע אלא רק לאשש אותן.
לשם דוגמה, לאחר שניתקל באלף עורבים שחורים אולי נשתכנע בנכונות הטענה "כל העורבים שחורים", אך ברור שבדיקה זו אינה הוכחה שכל העורבים שחורים, שהרי מי יערוב לנו שהעורב הבא שנפגוש לא יהיה לבן דווקא.
לעומת זאת, הפרכתה של טענה במדעי הטבע היא מוחלטת.
ברגע שנפגוש עורב לבן אחד, הופרכה בוודאות הטענה שכל העורבים שחורים.
הפילוסוף קרל פופר, אבי תורת ההפרכה (Falsifiability), פרסם את התאוריה של הידע שלו בספרו "הלוגיקה של הגילוי המדעי", ובו שטח את עקרון ההפרכה והצביע עליו כעל הכלי היחידי שעומד לרשות המדען בחשיפת השערותיו לאמפיריקה.
בניגוד לרבים בחוג הווינאי שהיו מזוהים עם אסכולת הפוזיטיביזם הלוגי, פופר טען שהמדע מתקדם אך ורק על ידי הפרכות, ולא על ידי אישושים.
פופר ביקש לפתור באמצעות טיעונו זה את בעיית האינדוקציה, שהעסיקה הוגים רבים מאות בשנים, ואשר הוצגה באריכות לראשונה על ידי הפילוסוף הסקוטי בן המאה ה-18, דייוויד יום.
פופר טען שאין בכלל בעיה כזו במדעי הטבע, ושרק על ידי הפרכה ניתן להסיק מסקנות תקפות.
זאת אומרת, הסקה אינדוקטיבית היא כלל לא הסקה, ורק הסקה דדוקטיבית היא הסקה תקפה לוגית.
הסקה דדוקטיבית מסוג זה אפשרית במדע רק על ידי הפרכה, מפני שכל אישוש מדעי הוא אינדוקטיבי.
בעיה נוספת שאותה מבקש פופר לפתור היא בעיית התיחום של המדע, שבבסיסה עומדת השאלה "מהו מדע?" או "מה עושה פעילות מסוימת לפעילות מדעית?".
כדי להבין את בעיית התיחום, ניתן להשוות תחומים קרובים משני עבריו של קו התיחום המבוקש: אסטרונומיה – אסטרולוגיה; רפואה מערבית – רפואה סינית.
על פי עיקרון ההפרכה שפופר הגה, יש לאמץ את העיקרון המנחה לפיו השערה תשתייך למדע אם ניתן להציג מבחן שעשוי להפריך אותה (ואכן, השערות מדעיות רבות הופרכו).
פופר ראה בפוטנציאל ההפרכה את המאפיין המובהק ביותר של פעילות מדעית, המבדיל בינה ובין הסברים שאינם מדעיים.
בין המערכות הלא-מדעיות מנה פופר את האסטרולוגיה, וחלק מענפי הפסיכולוגיה של האישיות.
בניגוד לכך הוא מתאר את המרקסיזם ה"מדעי" כתיאוריה מדעית שהופרכה:
כלומר, לדעתו של פופר, תאוריה לא-מדעית (בניגוד לתאוריה מדעית) היא תאוריה אשר אינה מספקת שום אפשרות להפרכתה בניסוי (או בתצפית חדשה).
לכן, בעוד שמטפיזיקה יכולה להכווין ולהשפיע על יצירת השערות מדעיות, הרי שתאוריות מטאפיזיות אינן שייכות למדע האמפירי.
פופר טען שתאוריה מדעית מוצלחת היא כזו השוללת תרחישים רבים, ועל כן גם זו החשופה יותר לניסויים מפריכים שנסמכים על הצגת קיומם והובלה לסתירה.
לדידו, התאוריה של איינשטיין היא תאוריה מדעית מוצלחת לאו דווקא משום שהיא מספקת הסבר לתופעות רבות, אלא משום שכל מה שהיא טענה שלא יכול להתקיים אכן לא התקיים כשנערך הניסוי המתאים.
פופר הדגיש שעמידה חוזרת ונשנית של השערה בניסיונות להפרכתה, יכולה אמנם להוות הצדקה רציונלית לדגול בה מעשית, כאילו היא נכונה, אך לעולם יישאר מעמדה כהשערה – ויש לנהוג מתוך נכונות לאפשר לפוטנציאל ההפרכה להתממש בניסויים סותרים שיובילו לדחייתה.
הפרלמנט האירופי (בלטינית ובסמל הרשמי: Parlamentum Europæum, בצרפתית: Parlament Européen, באנגלית: European Parliament, ובקיצור Europarl או EP) הוא הפרלמנט של האיחוד האירופי ומהווה בו את הבית התחתון, כלומר הוא חלק מן הרשות המחוקקת (המורכבת גם ממועצת האיחוד האירופי, שהיא הבית העליון, ומהנציבות האירופית).
הפרלמנט הוא המוסד היחיד באיחוד האירופי שנבחר ישירות על ידי אזרחי מדינות האיחוד.
הבחירות לפרלמנט נערכות מדי חמש שנים, מאז שנת 1979. בפרלמנט יש כרגע 705 חברים – לכל מדינה מוקצים מספר מושבים בפרלמנט בהתאם לגודלה.
נשיאת הפרלמנט החל מינואר 2022, היא רוברטה מצולה ממלטה, שהחליפה את דוד ססולי מאיטליה בעקבות מותו במהלך כהונתו.
בניגוד לפרלמנטים אחרים, הפרלמנט האירופי אינו יוזם חקיקה אלא רק מאשר חוקים המובאים בפניו על ידי הנציבות האירופית (שהיא יוזמת החקיקה העיקרית) או מועצת האיחוד האירופי (הרשאית ליזום חקיקה בתחומים מצומצמים ומוגדרים).
כדי שחוק יאושר, על שני הבתים (הפרלמנט ומועצת האיחוד) לאשרם.
כמו כן עוסק הפרלמנט באישור תקציב האיחוד, בשימוע ובמינוי הנציבות האירופית, באישור הסכמים בינלאומיים ובפיקוח על הגופים השונים של האיחוד.
למעשה, הפרלמנט האירופי הוא בעיקרו גוף מייעץ, מציע, מפקח ומבקר, ואין לו סמכויות של ממש בקבלת ההחלטות.
חברי הפרלמנט נבחרים אחת לחמש שנים בבחירות כלליות.
אמנת ליסבון הכניסה מספר שינויים במספר המושבים המוקצים לכל מדינה בהתאם לגדול אוכלוסייתה.
בחמש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה ופולין), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי בחירה.
נכון לעכשיו, כל המדינות החברות באיחוד האירופי מקיימות בחירות לפרלמנט האירופי במסגרת בחירות יחסיות.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2024 בהם נבחר הפרלמנט האירופי העשירי.
מספר חברי הפרלמנט מכל מדינה - נכון ל-2024
האופוזיציה ובלתי תלויים (266 מושבים)
הפרלמנט האירופי מורכב משורה של מפלגות פוליטיות פעילות:
התחדשות באירופה (ALDE): מפלגת מרכז אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות נאו-ליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים (Greens-EFA): מפלגת שמאל אירופית הדוגלת בפוליטיקה ירוקה הכוללת שמירה על איכות הסביבה ורגיונליזם כלכלי.
השמרנים והרפורמיסטים האירופים (ECR): מפלגת ימין אירופית.
השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק (GUE-NGL): מפלגת שמאל רדיקלי באירופה.
המפלגה דוגלת בעמדות סוציאליסטיות ואף קומוניסטיות ומתנגדת ליתר אינטגרציה של האיחוד האירופי.
זהות ודמוקרטיה (ID): מפלגה ימנית רדיקלית.
המרכיב המרכזי בה הוא מפלגת האיחוד הלאומי הצרפתית (החזית הלאומית לשעבר), ומפלגות ימין רדיקליות אירוסקפטיות אחרות כמו מפלגת החירות האוסטרית והמפלגה למען החירות.
המפלגה מתנגדת לקיום האיחוד האירופי ולהגירה.
על-פי ההסכמים של האיחוד, מושבו הרשמי של הפרלמנט הוא בשטרסבורג (צרפת), וחברי הפרלמנט נדרשים להתכנס בו לפחות 12 פעמים בשנה ולערוך בו את כל ההצבעות ברמת המליאה.
משכן הפרלמנט בשטרסבורג הוא בניין לואיז וייס (Immeuble Louise Weiss).
כינוסי מליאה אחרים ועבודת הוועדות מתבצעים ב"מרחב לאופולד" (Espace Léopold), קומפלקס מבנים של הפרלמנט בבריסל (בלגיה).
הקומפלקס כולל את בניין פול-אנרי ספאק (Paul-Henri Spaak building) המשמש כמשכן השני של הפרלמנט האירופי, ובניינים אחרים המשמשים בין היתר את ועדות הפרלמנט.
עם גדילת מרכזיותה של בריסל באיחוד האירופי, עברה גם מרבית העבודה הפרלמנטרית, מלבד זו שמחויבת להתבצע בשטרסבורג, למרחב לאופולד.
כינוסים של מזכירות הפרלמנט האירופי (הגוף המנהלתי של הפרלמנט, המעסיק יותר מ-4,000 עובדים) נערכים במספר בניינים של האיחוד בעיר לוקסמבורג (לוקסמבורג).
בסוף שנת 2022 נעצרה אווה קאילי, סגנית נשיא הפרלמנט האירופי מטעם יוון, באשמת שחיתות במסגרת חקירת פרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי.
בית הנבחרים הוא הרשות המחוקקת הלבנונית.
הוא נבחר אחת לארבע שנים בבחירות כלליות בשיטה האזורית.
ייחודה של שיטת הבחירות בלבנון בכך שבכל מחוז בחירה נבחרים נציגים לפי מפתח עדתי-דתי.
השיטה מגדירה את מספר הנציגים לכל מחוז לפי השתייכותם לכל אחת הקבוצות המוכרות בלבנון - נוצרים לעדותיהם השונות, מוסלמים (שיעים, סונים ועלווים), ודרוזים.
סמכויותיו העיקריות הן בחירתו של נשיא לבנון, אישור הרכב הממשלה (ראש הממשלה והשרים נבחרים על ידי הנשיא, אך זקוקים לאישור הפרלמנט), אישורם של חוקי המדינה, וכן אישור של תקציב המדינה.
הפרלמנט שוכן במבנה שהוקם ב-1934 בתכנונו של האדריכל הארמני מארדירוס אלטוניאן.
שיטת הבחירות הלבנונית מתאפיינת בחלוקה העדתית שלה.
לכל עדה דתית מוקצה מספר מוגדר מראש של נציגים בכל מחוז, ומכאן שגם בפרלמנט כולו.
לדוגמה, במחוז הבחירה של טריפולי מוקצים 8 מושבים, מתוכם 5 לסונים, 1 לנוצרים מרונים, 1 ליוונים-אורתודוקסים ו-1 לעלווים; במחוז בינת ג'בייל נבחרים 3 נציגים, כולם שיעים.
בבחירות שנערכו בין השנים 1932–1972 (אז הופסקו הבחירות עד לתום מלחמת האזרחים), חולקו המושבים ביחס של 5:6 בין הנוצרים לבין המוסלמים והדרוזים (יחד), יחס שהתאים באופן גס לגודלן של הקבוצות.
בשנות השישים הביעו המוסלמים שוב ושוב את מורת רוחם מהשיטה הקיימת, מתוך הכרה כי קצב הילודה הגבוה שלהם, במקביל להגירה השלילית של הנוצרים, הביא לשינוי יחסי הכוחות בין העדות ויצר רוב מוסלמי במדינה, שמבנה הפרלמנט לא שיקף אותו נאמנה.
הפוליטיקאים הנוצרים סירבו לבטל את השיטה הקיימת או לשנותה, וסירובם היה אחד הגורמים שהוביל לפרוץ הלחימה בשנים 1975–1990. הסכם טאיף, שנחתם ב-1989 והביא לסיום מלחמת האזרחים בלבנון, שינה את יחסי הכוחות בפרלמנט והעניק ייצוג שווה לנוצרים ולמוסלמים (יחד עם הדרוזים) - 64 מושבים לכל קבוצה.
מספר הנציגים הכולל בכל מחוז בחירה נע בין 2 ל-10.
למרות החלוקה העדתית, כל חברי הפרלמנט, ללא הבדל דת, נבחרים בבחירות כלליות, וזקוקים לתמיכה גם מחוץ לעדותיהם, למעט אזורי בחירה הנשלטים על ידי בני עדה אחת בלבד.
+ חלוקת המושבים לפי עדות בפרלמנט הלבנוניעדהלפני הסכם טאיףאחרי הסכם טאיףמרונים קתולים3034יוונים אורתודוקסים1114יוונים קתולים68ארמנים אורתודוקסים45ארמנים קתולים11פרוטסטנטים11מיעוטים11סה"כ נוצרים5464סונים2027שיעים1927עלווים02דרוזים 68סה"כ מוסלמים ודרוזים 4564סה"כ99128
בלבנון פועלות מספר רב של מפלגות.
רבות מהן אינן אלא רשימות מועמדים שנוצרות אד-הוק לקראת הבחירות ומורכבות מדמויות מפתח בעלות השפעה.
מפלגות אלה, על פי רוב, אינן ממשיכות להתקיים בתום הבחירות.
רשימות אחרות הן אלה המבססות עצמן סביב דמות מרכזית אחת - בדרך כלל מנהיג פוליטי או אזורי.
רק מפלגות מעטות מבססות את קיומן על אידאולוגיה מוצקה, גם אם כולן טוענות לכך.
ההישג הפוליטי הגדול ביותר של מפלגה אחת היה זכייה ב-12.5% מהמושבים בפרלמנט, ועד לבחירות של שנת 2005 אף קואליציה לא הצליחה להשיג יותר משליש מהמושבים בו.
הבחירות של 2005 היו הראשונות בהן הושג רוב מוחלט (72 מושבים מתוך 128), שניתן לברית שהנהיג סעד חרירי; ב-36 מתוך מושבים אלה זכתה מפלגתו של חרירי זרם העתיד.
חזבאללה זכתה באותן בחירות ב-14 מושבים.
במסגרת השיטה, כל בעל זכות בחירה בכל מחוז זכאי לבחור מספר מועמדים עד למספר חברי הפרלמנט שיבחרו בסוף.
למשל, אם במחוז בחירה "ביירות 1" יבחרו 5 חברי פרלמנט - מרוני, יווני אורתודוקסי, שני ארמנים ויווני קתולי, כל בעל זכות בחירה יכול לבחור בפתק ההצבעה שלו מתמודד אחד עד חמישה מתמודדים, ובתנאי שלא ירשום יותר משני ארמנים, או יותר מאחד מבני העדות האחרות.
על שיטת הבחירה של אזורי בחירה עם מספר נציגים לכל אחד נמתחה ביקורת לאורך השנים מצד פוליטיקאים הטוענים כי הממשלה יכולה בקלות למתוח את גבולות אזורי הבחירה השונים.
אזור הבחירה של בעבדה-עליי, למשל, נוצר בשנת 2000 ומאחד את האזור הדרוזי של עליי במזרח ביירות עם האזור הנוצרי בבעבדה.
מצב דומה קיים בדרום המדינה, שם צריכים הנציגים הנוצרים לפנות לליבה של האוכלוסייה המוסלמית.
פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה טוענים כי בבחירות של השנים 1992, 1996 ו-2000 שונו גבולות אזורי הבחירה כך שייצרו רוב פרו-סורי.
אחרים קוראים להפוך את המדינה כולה לאזור בחירה אחד (בדומה לשיטת הבחירות הנהוגה בישראל), אך שינוי כזה דורש את הסכמתם של כל הפלגים והעדות, ועל כן לא צפוי שיקרום עור וגידים.
יו"ר הפרלמנט נבחר לכהונה של ארבע שנים, וחייב להיות מוסלמי שיעי (בהתאם לאמנה הלאומית).
הוא מהווה חלק מהנהגת המדינה, לצד הנשיא (שחייב להיות נוצרי מרוני), וראש הממשלה (שחייב להיות מוסלמי סוני).
סמכויותיו של יו"ר הפרלמנט נרחבות בצורה יוצאת דופן בהשוואה למדינות דמוקרטיות אחרות.
שמורה לו, למשל, זכות וטו לכל הצעת חקיקה שמקבלת את אישור הפרלמנט.
יו"ר הפרלמנט הנוכחי הוא יו"ר תנועת אמל, נביה ברי.
הפרלמנט האוסטרי הוא מוסד המהווה את הרשות המחוקקת של הרפובליקה האוסטרית.
הפרלמנט מורכב משני בתים, אשר יחד מהווים את האספה הפדרלית של אוסטריה; הבית העליון - המועצה הפדרלית והבית התחתון - המועצה הלאומית.
שני בתי הפרלמנט והאספה הפדרלית מתכנסים בבניין הפרלמנט האוסטרי, ברחוב הרינגשטראסה בווינה.
המועצה הפדרלית היא הבית העליון של הפרלמנט.
סמכויותיה פחותות יותר לעומת המועצה הלאומית.
הבחירות למועצה מתבצעות באופן לא ישיר, דרך האספות האזוריות (Landtag) כשהרכב המועצה משקף את חלוקת המושבים במועצות אזוריות של תשע המדינות.
המדינות (Land) שמרכיבות את הרפובליקה האוסטרית מיוצגות במועצה הפדרלית בהתאמה למספר תושביהן.
המושבים מתחלקים מחדש בין המדינות לפי כל מפקד כללי של האוכלוסין וכתוצאה מכך גודל המועצה יכול להשתנות קצת בהתאם מבחירות לבחירות.
כיום מכהנים במועצה הפדרלית 61 חברים.
בנוגע למרבית הסוגיות, למועצה הפדרלית זכות וטו מעכב שהמועצה הלאומית יכולה להתגבר עליה.
לעומת זאת המועצה הפדרלית נהנית מזכות וטו מוחלטת לגבי חוקים המתכוונים לשנות את הסמכויות המדינות המרכיבות את הפדרציה או לשנות את סמכויות המועצה הפדרלית עצמה.
המועצה הלאומית היא הבית התחתון של הפרלמנט.
בחירות אלו מתרחשות מידי 5 שנים, אך לעיתים מוקדם יותר, כשהמועצה הלאומית מחליטה להתפזר מוקדם מן הרגיל.
לעיתים כשאומרים "הפרלמנט האוסטרי" מתכוונים למעשה למועצה הלאומית.
האספה הפדרלית היא הגוף בעל המעמד הטקסי ביותר, כיוון שהוא מכיל בתוכו את חברי המועצה הפדרלית והלאומית גם יחד.
האספה הפדרלית מתכנסת רק לעיתים נדירות, כגון בטקס השבעתו של נשיא אוסטריה.
בספריית הפרלמנט יש תצוגת קבע בנושא המאבק באנטישמיות.
התצוגה כולל כיתוב "שלום", דגל ישראל, הכרה באשמת אוסטריה בשואת יהודי אוסטריה, חומר בגנות האנטישמיות וקריאה לכל אזרח להיאבק נגדה.
בכניסה לפרלמנט מוצג למבקרים סרטון בו יו"ר הפרלמנט נראה כשהוא עונד את 'סיכת החטופים'.
הפרלמנט הסקוטי (בגאלית סקוטית: Pàrlamaid na h-Alba; בסקוטית: Scots Pairlament; באנגלית: Scottish Parliament) הוא מוסד הקיים מאז 1999, כפרלמנט בעל סמכויות מוגבלות בנושא סקוטלנד בתוך הממלכה המאוחדת.
הפרלמנט בנוי מבית אחד ובו חברים 129 נציגים אשר נבחרים מדי 4 שנים בבחירות.
73 מחברי הפרלמנט נבחרים על פי מחוזות הצבעה, ו-56 חברי הפרלמנט הנוספים נבחרים על פי בחירות ארציות.
על מנת להיבחר לפרלמנט, אדם נדרש להיות מעל גיל 18, שפוי, ואזרח באחת מהמדינות או הטריטוריות המוסכמות.
אנשי צבא או משטרה אינם יכולים לכהן בפרלמנט.
העדות הראשונה לקיומה של מועצת עם סקוטית היא ממסמך משנת 1235 (תקופת שלטונו של אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד), שבו מתואר הפרלמנט של סקוטלנד (כמו במקרה של הפרלמנט האנגלי) בלטינית כ-colloquium.
הפרלמנט של ממלכת סקוטלנד, שהיה לו בית אחד, נועד לראשונה בקירקליסטון (), כיום כפר קטן באזור אדינבורו.
ב-1639 עברו דיוניו ל"אולם הפרלמנט" () באדינבורו.
הפרלמנט חדל לפעול ב-1707 עם החלתם של חוקי האיחוד של 1707 והוחלף בפרלמנט של בריטניה הגדולה.
קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים על מידת העצמאות של הפרלמנט הסקוטי מן הכתר הסקוטי במהלך התקופה שלפני 1707. היסטוריונים רבים סברו כי היה מדובר בגוף מנוון אשר שימש כחותמת גומי להחלטות בית המלוכה הסקוטי.
כיום קיימים היסטוריונים אשר חולקים על דעה זו וגורסים כי לפרלמנט הייתה חשיבות בקבלת החלטות בפוליטיקה של סקוטלנד, והוא לעיתים גם נקלע לעימותים עם בית המלוכה.
בשנות ה-80, כאשר הממלכה הייתה תחת שלטון שמרני מאוד, גדל הביקוש לפרלמנט אוטונומי.
תחת שלטונו של טוני בלייר הוכרז על כך שיהיה משאל עם בסקוטלנד על הנושא.
בשנת 1997 נערך משאל העם: בבחירות אחוז ההצבעה עמד על 60.4%, ו-74.3% מהמצביעים הצביעו בעד פרלמנט אוטונומי והבחירות הראשונות לפרלמנט נערכו שנתיים לאחר מכן.
ישיבת הפרלמנט הראשונה נערכה ב-12 במאי, שנת 1999.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחל בבניית בנין חדש לפרלמנט, שעלותו אמורה הייתה להיות כ-40 מיליון ליש"ט.
הבנייה התארכה פעמים רבות, והארכות העלות עלו פעם אחר פעם.
בגמר הבנייה בשנת 2004 הגיעה העלות לכ-431 מיליון לירות שטרלינג.
בפרלמנט 16 ועדות שונות המהוות חלק חשוב מעבודת הפרלמנט.
הפרכה (Embrittlement) משמעותה הפיכת חומר לפריך (מתפורר, Brittle).
זהו תהליך בו פוחתת האלסטיות או המשיכות של חומר, והוא הופך מחומר משיך לפריך, ולכן לעמיד פחות בפני שבר.
זוהי בדרך כלל תוצאה בלתי-רצויה של השפעת הסביבה על החומר.
קיימים מנגנוני הפרכה שונים לחומרים שונים.
לעיתים גורמים להפרכה מכוונת של חומרים במעבדה על-מנת לחקור את השפעות סביבת העבודה על החומר לאורך זמן, או את תכונות החומר (חומר פלסטי, למשל) לאחר התיישנותו.
הפרכה בעזרת מימן (Hydrogen Embrittlement) - בשיטה זו מימן נספג במתכות וסגסוגות מסוימות וגורם להפיכתן לפריכות יותר.
שבירת סדקים על ידי סולפיד (Sulfide Stress Cracking) - בשיטה זו מתבצע פחמון סולפידי בחומר.
השיטה מסתמכת על כך שסגסוגות מסוימות (בעיקר סגסוגות הפלדה השונות) מגיבות עם סולפיד המימן, ויוצרות איתו קשרים.
הפרכה בעזרת מתכות נוזליות - בשיטה זו משתמשים במתכת נוזלית ספציפית שבעת מגע עם החומר הופכת אותו לפריך.
בתהליך זה גורמים למתכת משיכה להפוך להרבה יותר פריכה כאשר בסביבתה נמצאת מתכת נוזלית.
הפרכה בעזרת מתכת - בשיטה זו מאפשרים לאטומי מתכת לעבור דיפוזיה אל תוך החומר, כך שהסגסוגת החדשה שנוצרת היא פריכה יותר.
שימוש בקרינת נייטרונים - יכולה לגרום לחומרים מסוימים להיות פריכים.
זאת משום שהפצצת חומר בנייטרונים יכולה לגרום לנקעים בחומר, דבר הגורם לו להפוך לפריך עקב איבוד המבנה המולקולרי היציב שלו, ואף להתנפח לעיתים.
בהפיכת חומרים פלסטיים לפריכים משחררים את החומרים בפלסטיק המעלים הפלסטיות שלהם (Plasticizers) על ידי חימום יתר או על ידי יישון.
הפרלמנט המצרי הוא מוסד המהווה את הרשות המחוקקת של רפובליקת מצרים הערבית המורכב מאז 2014 מבית נבחרים יחיד.
כיום מורכב הפרלמנט בשיטה הבאה:
הפרלמנט מורכב מ-596 מושבים, כאשר 448 מושבים נבחרים באמצעות מערכת המועמדות האינדיבידואלית באופן ישיר, 120 נבחרים באמצעות רשימות המפלגות בשיטת המנצחת-לקחת את הכל, כאשר תחת קטגוריה זו קיימים מכסות לנציגים צעירים, נשים, נוצרים ואנשי מעמד העובדים.
בנוסף כ-28 מקומות משוריינים לבחירת הנשיא.
הפרלמנט המצרי הוא בית המחוקקים החמישי בגודלו בעולם והגוף הפרלמנטרי הגדול ביותר בעולם הערבי.
עד ניסוח החוקה ב-2014 הפרלמנט הורכב משני בתים ולאחר משאל העם במצרים ב-2019 צפוי הפרלמנט לשוב לשיטה זו, אך כרגע מורכב הפרלמנט מבית אחד:
המועצה המייעצת (مجلس الشورى, מַגְלֵס א-שוּרא) – הבית העליון, ובו היו 264 חברים.
אספת העם (مجلس الشعب, מגלס א-שַעב) – הבית התחתון, ובו היו 454 חברים.
שני בתי הפרלמנט מתכנסים בעיר הבירה של מצרים, קהיר.
באחריות הפרלמנט המצרי מצויים תחום החקיקה, אישור מדיניות ממשלת מצרים, אישור תקציב המדינה, פיקוח על הרשות המבצעת, וכן זכות ההצבעה על הדחת נשיא מצרים והצבעת אי אמון בממשלת מצרים והעומד בראשה.
המבנה הארגוני של הפרלמנט המצרי
הפרלמנט המצרי שינה את מבנו הארגוני לאורך השנים.
בשנת 1980 הוכנסו תיקונים לחוקת המדינה לשם חיזוק הפרלמנט, אך עוד קיימת ביקורת רבה על יכולתו המוגבלת אל מול סמכויותיו של נשיא המדינה.
בשנת 2012 פורק הפרלמנט על ידי הנשיא מוחמד מורסי ולא התכנס עד לבחירות של שנת 2015, מהבחירות של שנת 2015 ועד 2019 התקיים הפרלמנט במתכונת של בית אחד ובו אספת העם בלבד.
בשנת 2019 ולקראת בחירות 2020 צפוי מנגנון בית הנבחרים להשתנות בעקבות משאל העם ב-2019.
אספת העם של מצרים נוסדה בשנת 1971 במסגרת אישור החוקה החדשה למדינה הוחלט שבאסיפה יהיו לא פחות מ-350 חברים.
החל משנת 2015 ובהתאם לחוקת מצרים (2014) הפרלמנט מורכב מאספת העם בלבד המכילה 596 מושבים, כאשר 448 מושבים נבחרים בבחירה ישירה של מועמדים, 120 מושבים שמורים למפלגה המנצחת עבור ייצוג של נשים, צעירים ונוצרים, 28 מושבים נוספים הם בחירות אישיות של הנשיא.
חוקת המדינה קבעה כי מחצית ממושבי האספה יאוישו על ידי "פועלים וחקלאים".
כהונתה נמשכת חמש שנים, ופיזורה יכול להיעשות קודם לכן בהוראת הנשיא.
המועצה המייעצת הייתה גוף שנוסד בשנת 1980 במסגרת תיקון לחוקת מצרים.
כהונתה נמשכת שש שנים, ומחצית מחבריה היו מתחלפים מדי שלוש שנים.
בין 264 חבריה מונו 88 על ידי נשיא המדינה.
תפקידה בחקיקה היה מוגבל, אך אישורה היה נדרש לשינויים בחוקת המדינה ולחתימת הסכמים ואמנות הנוגעים לצורת הממשל ולגבולות המדינה.
לנשיא המדינה הייתה שמורה היכולת לפנות למועצה לייעוץ בנושאי מדיניות וחקיקה, והמלצותיה היו מוגשות לנשיא ולאספת העם.
לאחר הבחירות לנשיאות והבחירות ב-2012 פורק הפרלמנט ולא התכנס מחודש יולי 2012 ועד הבחירות ב-2015.
לאחר בחירות 2015 שונה מבנה הפרלמנט לבית מחוקקים חד-ביתי ובוטל הבית העליון והמועצה המייעצת.
הבית התחתון שנקרא אספת העם הפך לרשות המחוקקת היחידה אשר עובדת בפרלמנט ונקרא בית הנבחרים.
ב-11 בספטמבר 2020, הודיעה ועדת הבחירות המצרית כי הבחירות הבאות לפרלמנט ייערכו ב-24 וב-25 באוקטובר 2020
הפרלמנט היא סדרה קומית ישראלית זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת החל משנת 2012. התוכנית היא סדרה-בת של "ארץ נהדרת".
מטרת הסדרה, כך הצהירו היוצרים, היא להבהיר לקהל של ארץ נהדרת (שברובו מהמרכז) את החיים בפריפריה.
"פרלמנט" בסלנג עברי, בהשאלה ממשמעותו של פרלמנט במדע המדינה, הוא כינוי בעל נופך פרודי לחבורה של אנשים מן היישוב המתכנסים ביוזמת עצמם במחזוריות קבועה לדיון והחלפת דעות בענייני השעה (בעיקר על פוליטיקה וספורט).
התכנסויות אלה מתקיימות על פי רוב בפיצוציות, קיוסקים, בתי קפה או מקומות מפגש אחרים באווירה "שכונתית", בקביעות ההופכת את ההתכנסות והדיון לכעין "מוסד" של קבע.
המקורי והמפורסם מבין אלה היה "הפרלמנט של ראשון" במושבה ראשון לציון, שם נהגו דמויות מוותיקי המושבה להתכנס עוד בימי היישוב ולהחליף דעות נחרצות בכל נושא שעל הפרק.
התוכנית "הפרלמנט" השתמשה ב"מוסד" זה על מנת להציג ולהגחיך תופעות ישראליות שונות.
התוכנית מבוססת על פינה קבועה בשם "הפרלמנט של שאולי" ששודרה בעונתה השמינית של "ארץ נהדרת", בה הוצגה חבורה של גברים בגיל העמידה (שאולי, אבי, קרקו, אמציה והקטור) שיושבים באופן שגרתי בבית־קפה ומשוחחים.
הסדרה הרחיבה את הפינה המקורית ועקבה אחרי קורותיהן של הדמויות גם מחוץ לבית הקפה ובאינטראקציה עם דמויות נוספות, כאשר הרכב השחקנים נותר בעינו.
שלד הסדרה מורכב משחקניה ויוצריה של הסדרה מסודרים.
אסף הראל הסביר את המעבר לסדרה כך: .
כותבי הסדרה ציינו כי זכו לחופש אמנותי רחב יחסית, דבר הנחשב נדיר בפריים טיים הישראלי.
שאולי (אסי כהן) - הדמות הראשית בחבורה.
מובטל חסר מעש (עובד בזוגיות) חצוף, חסר נימוס וגרוש פעמיים.
בן זוגה של אירנה ואחיו של ראובן, יש לו ילד בשם לות'ר מנישואיו הראשונים, החי בארצות הברית.
יוחנן קרקו (מאור כהן) - החבר השתקן שבחבורה.
עובד בספארי ברמת גן כמטפל בחיות.
חובש כובע בוקרים ומדבר בקול נמוך.
שמו הפרטי נחשף רק במערכון בארץ נהדרת.
אבי פרטוש (יובל סמו) - מובטל מזה שנים אשר מתנהג בישירות ואף בגסות רוח בניסיונותיו להרוויח כסף.
יש לו כלבה מסוג פקינז בשם ליידי.
אמו הורדמה בידי ג'ורג', עקב טעות הבנה.
בארץ נהדרת נאמר כי פרטוש נשוי לרחל, אך היא לא הופיעה בסדרה.
ד"ר הקטור (מריאנו אידלמן) - רופא ומנהל מחלקה יליד ארגנטינה.
בעל מבטא ספרדי ומאופיין כשקט, תמים ומנומס.
דמותו מבוססת על ד"ר מרטין אידלמן, אביו של מריאנו.
אמציה הורוביץ' (ערן זרחוביץ') - נהג מונית יליד פולין.
מתואר כחנון החבורה ולעיתים יוצא נגד חבריו.
נשוי לנורית ואב למיכל, איתמר ואמיר.
שם המשפחה שלו נחשף רק במערכון בארץ נהדרת.
במערכון "פולין" נחשף דווקא ששם משפחתו הוא פישלברוכנר.
אירנה (ליאת הר לב): בת זוגו הרוסיה של שאולי ואמא מאמצת ללות'ר.
עצבנית אך נאמנה לשאולי ואף תמימה מדי לידו.
ראובן (ערן זרחוביץ'): אחיו הרווק של שאולי שחזר בתשובה.
החל בתור מובטל אך קיבל עבודה כנהג לימוזינה בהמשך.
היה הילד האהוב על אמו המנוחה.
אבא (מאור כהן): אביהם הזקן של שאולי וראובן שהתאלמן.
בצעירותו עבד כנגן עוד למלך תוניס.
נעזר במקל הליכה ומדבר בג'יבריש המתחזה לניב צפון-אפריקאי ומובן רק לשאולי וראובן.
עצבני מאוד, בייחוד על אשתו המנוחה.
דמותו מבוססת על סבו של כהן.
ג'ורג' (אסי כהן): הווטרינר ("וטרינטור") הראשי בספארי ברמת גן, שמוצאו ערבי.
מרדים חיות בספארי כדי שלא יתפסו מקום במרפאה ואף מוכר אותם כחובות להימורים, מבלי ידיעת העובדים סביבו.
מנצל את תמימותו של קרקו כלפיו.
לות'ר: בנו הממזר של שאולי מנישואיו הראשונים, החי בארצות הברית.
השניים מדברים בסקייפ תוך כדי ששאולי נוהג לגנות אותו במילים גסות.
מבלה הרבה עם חברו סמואל ("שמואל").
באחד הפרקים שבו שהה בבית חולים בארץ, בעקבות דלקת בתוספתן, שאולי ניצל את ההזדמנות וביקש שיעשו לו גם ברית מילה כשהוא מורדם.
איתמר השכן (אסף הראל): השכן האתאיסט של שאולי, ראובן ואביהם שלו חברה וכלב.
מבקר אצלם לעיתים אך נפגע מיחסם אליו.
נורית (נועה קולר): אשתו של אמציה ואמם של למיכל, איתמר ואמיר.
כרמלה (נטליה פאוסט): אשתו של הקטור ובעלת מבטא ספרדי כמוהו.
נאמר שבגדה בבעלה מבלי ידיעתו.
אמא של אבי (רות פרחי): אמו של אבי שגרה איתו.
ג'ורג' הרדים והרג אותה לאחר טעות הבנה עם אבי, אשר התכוון שירדים את "ליידי".
דן מרגלית: בתפקיד עצמו, כשלזמן קצר שימש כחבר בפרלמנט.
ראובן ריבלין: בתפקיד עצמו, חבר לשעבר בפרלמנט שנפגש איתם בבית הקפה לאחר תקופה ארוכה שלא התראו.
משה טימור: בתפקיד עצמו כשדרן ברדיו.
רלי (דנה סמו): בתו של אביאל העובדת בחנותו.
אביה שידך אותה לירקן שהכניס אותה בטעות להיריון, להפתעת ראובן שביקש להציע לה נישואין.
אביאל (עמירם גבריאל): אביאל, אביה של רלי המחתן אותה עם ירקן.
יניב (אשוט גספריאן): הקצב השכונתי.
דתי ומתפלל עם ראובן באותו בית הכנסת.
גלית (שרון שטרק): מורה ביום עיון לילדים בספארי, אותם מדריך ג'ורג' המנסה להתחיל איתה.
יגאל (איתן גרין): מנהל הספארי ברמת גן.
נטע (רותי רון): עובדת בספארי, המתוארת כלסבית ומשחקת כדורסל.
מיטל רז: אישה, אותה מציל הקטור מחנק בקולנוע.
הדס קלדרון: אישה בסופר שרבה עם אירנה.
הסדרה זכתה לחיבוק חם מהציבור הישראלי ונחשבת לסדרת קאלט.
עונתה הראשונה של התוכנית זכתה לשבחים רבים ממבקרי הטלוויזיה, ששיבחו אותה על וכינו אותה .
כמו כן נהנתה העונה גם ממדרוג גבוה והזכיינית קשת הודיעה על חידושה לעונה שנייה.
גם עונה זו התקבלה בביקורות חיוביות רבות.
בנוסף זכתה התוכנית בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הקומית הטובה ביותר לשנים 2013 ו-2014, זיכתה את אסי כהן וליאת הר לב בפרס השחקן והשחקנית הקומיים (בהתאמה) על תפקידם בסדרה בשנים אלו ואת יוצריה בפרס התסריט הקומי הטוב ביותר על עונתה השנייה.
ארגוני אוהדים ציירו דמותו של שאולי על מספר שלטים שהניפו במשחקים מרכזיים בכדורגל הישראלי.
העונה הראשונה שודרה בין 9 ביולי 2012 לבין 6 באוגוסט 2012. כללה 4 פרקים וממוצע של 28.5% רייטינג.
עונתה השנייה של הסדרה החלה ב-16 באוגוסט 2014 והסתיימה ב-18 בספטמבר 2014. העונה כללה 6 פרקים.
הפרלמנט האוסטרלי הוא הרשות המחוקקת של אוסטרליה.
הפרלמנט האוסטרלי כולל שלושה מרכיבים: המלך, בית הנבחרים והסנאט.
המלך מיוצג על ידי המושל הכללי של אוסטרליה.
השילוב של שני בתי הפרלמנט, שמהם חברי הסנאט מייצגים את שש המדינות ואת שתי הטריטוריות העצמאיות וחברי בית הנבחרים מייצגים את מחוזות הבחירה, מקורו בדוגמה של הקונגרס של ארצות הברית.
כוחם של שני בתי הפרלמנט הוא משולב, על פי שיטת וסטמינסטר.
בסנאט, הבית העליון, חברים 76 סנאטורים, 12 מכל אחת משש המדינות, שניים מהטריטוריה הצפונית ושניים מטריטוריית הבירה האוסטרלית.
השינוי המשמעותי האחרון במספר חברי בית הנבחרים בוצע לפני הבחירות של 1984, אז הוגדל מספר החברים מ-125 ל-148. בבחירות של 1993 הורד המספר ל-147, הוחזר ל-148 ב-1996 ומאז הבחירות של 2001 עומד המספר על 150. כל אחד ממחוזות הבחירה בוחר חבר פרלמנט.
הפרלמנט הנוכחי הוא הפרלמנט הפדרלי ה-45 של אוסטרליה המאוחדת.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-2 ביולי 2016 והפרלמנט התכנס ב-30 באוגוסט.
הקואליציה של המפלגה הליברלית האוסטרלית ושל המפלגה הלאומית זכתה ב-76 מתוך 151 מושבי בית הנבחרים והקימה ממשלה.
מפלגת הלייבור האוסטרלית זכתה ב-69 מושבים והיא יושבת באופוזיציה.
למפלגת הירוקים, למפלגת צוות ניק קסנופון ולמפלגת קאטר האוסטרלית יש מושב אחד לכל אחת מהן ושני מושבים נוספים מאוישים על ידי חברי פרלמנט עצמאיים.
בסנאט הנוכחי מיוצגת הקואליציה על ידי 30 מושבים והלייבור מיוצג על ידי 29 מושבים.
מפלגת הירוקים מחזיקה ב-9 מושבים, מפלגת ואן ניישן ב-4 מושבים, מפלגת צוות ניק קסנופון ב-3 מושבים, מושב אחד לעוד ארבע מפלגות קטנות ומושב אחד ריק.
במצב הנוכחי, כדי שהסנאט יאשר חקיקה, על הקואליציה להשיג את תמיכתם של תשעה סנאטורים בנוסף לזו של הסנאטורים מטעמה.
הפרלמנט האוסטרלי נפתח ב-9 במאי 1901 במלבורן, ויקטוריה, על ידי הנסיך ג'ורג', דוכס קורנוול ויורק, לימים המלך ג'ורג' החמישי.
הבניין היחיד במלבורן שהיה מתאים להכיל את 14,000 האורחים שהגיעו לטקס הפתיחה, היה בניין התערוכה המלכותי.
מכאן והלאה, בין השנים 1901 – 1927, התכנס הפרלמנט בבית הפרלמנט במלבורן, שהושאל מהפרלמנט של ויקטוריה (שעבר להתכנס בבניין התערוכה המלכותי).
עם זאת, תמיד הייתה כוונה שהפרלמנט האוסטרלי יתכנס בבירה לאומית חדשה.
ב-9 במאי 1927 עבר הפרלמנט לבירת אוסטרליה החדשה, קנברה, והתכנס במה שקרוי כיום "בניין הפרלמנט הישן".
בניין זה, שבתחילה היה אמור להיות זמני, היה משכנו של בית המחוקקים במשך יותר מ-60 שנה.
בניין הפרלמנט החדש והקבוע נפתח ב-9 במאי 1988 על ידי המלכה אליזבת השנייה.
על פי סעיף 1 לחוקת אוסטרליה, מלך אוסטרליה הוא אחד המרכיבים של הפרלמנט.
תפקידיו החוקתיים של המלך מואצלים למושל הכללי, שאותו ממנה המלך בהמלצת ראש ממשלת אוסטרליה.
באופן ספציפי החוקה נותנת למושל הכללי את הסמכות לתת הסכמה לחוקים, לסרב לתת את הסכמתו לחוקים, או להעביר חוקים לחתימתו של המלך (for the King's pleasure).
עם זאת, המושל הכללי לא מפעיל את סמכויותיו אלה, אלא רק על פי הצעותיו של ראש הממשלה.
הבית העליון של הפרלמנט הוא הסנאט, שמספר חבריו עומד על 76. כמו הסנאט של ארצות הברית, שהוא מהווה לו דוגמה, מכהנים בסנאט האוסטרלי מספר סנאטורים שווה מכל מדינה ממדינות אוסטרליה, מבלי להתייחס לגודל אוכלוסייתן.
הפרלמנט ראשי לקבוע את מספר החברים של בית הנבחרים.
עם זאת, החוקה קובעת שמספר זה חייב להיות "במידת האפשר כפול ממספר הסנאטורים".
לפיכך, כיום מונה הבית התחתון 150 חברים.
כל אחת מהמדינות מיוצגת במספר מושבים על בסיס גודל אוכלוסייתה.
בכל מקרה, לכל אחת משש המדינות מובטח ייצוג של חמישה חברי פרלמנט ללא קשר לגודלה.
החוקה לא מבטיחה ייצוג לטריטוריות, אך ב-1922 העניק הפרלמנט לטריטוריה הצפונית את האפשרות להיות מיוצגת על ידי חבר פרלמנט אחד ולטריטוריית הבירה הוענקה זכות דומה ב-1948. עם זאת, עד ל-1968 היו לנציגים אלה זכויות הצבעה מוגבלות.
בין השנים 1949 – 1984 מנה בית הנבחרים 121–127 חברים והסנאט מנה 60 חברים עד 1975, אז הוגדל מספר חבריו ל-64. ב-1977 הורה בית המשפט העליון להפחית את מספר חברי הבית מ-127 ל-124. ב-1984 הוגדלו מספר חברי בית הנבחרים ומספר חברי הסנאט.
מאז עומד מספר חברי בית הנבחרים על 148–151 והסנאט על 76.
מספר אישים כיהנו גם כחברי בית הנבחרים וגם כחברי הסנאט בתקופות שונות של הקריירה הפוליטית שלהם.
רק אזרחים אוסטרלים זכאים להיבחר לפרלמנט על שני בתיו והם לא יכולים להיות אזרחים של מדינה זרה.
כאשר נוסחה החוקה, כל תושבי אוסטרליה היו למעשה נתינים בריטים, כך שהמונח "מדינה זרה" התייחס לאזרחות לא-בריטית.
בפסק דין תקדימי משנת 1999 קבע בית המשפט העליון של אוסטרליה שמאז חקיקתו של חוק אוסטרליה, 1986, נחשבת בריטניה כמדינה זרה, ולפיכך אזרחיה לא רשאים לכהן בפרלמנט האוסטרלי.
כל אחד משני בתי הפרלמנט האוסטרלי בוחר יושב ראש.
שני בעלי תפקידים אלה נבחרים בהצבעה חשאית ומקובל שהם מגיעים משורות מפלגת הרוב, אך מצופה מהם לפקח על דיוני הבתים ולאכוף את הכללים באופן חסר פניות.
החוקה מאפשרת לשני בתי הפרלמנט לקבוע באיזה קוורום יתקבלו ההחלטות שלהם.
הקוורום של הסנאט עומד על רבע מחבריו (19 סנאטורים) וזה של בית הנבחרים עומד על חמישית מכלל החברים (30 חברים).
באופן תאורטי לא ניתן לקיים דיונים ללא קוורום מינימלי.
בפועל, מוסכם על החברים להעלים עין מאי נוכחותו של קוורום, כך שהדיונים על הצעות חוק שגרתיות יכולים להתקיים בלי קוורום.
לעיתים נוהגת האופוזיציה "לדרוש קוורום" (call a quorum) כצעד טקטי כדי להטריד את הממשלה וכדי לעכב את דיוני הפרלמנט, במיוחד כאשר האופוזיציה חשה שלא מתייחסים אליה כראוי.
כאשר נדרש קוורום, האחריות על כינוסו של מספר מספיק של חברי פרלמנט מוטלת על מצליפי הקואליציה.
במקרה כזה מצלצלים פעמונים בכל רחבי בניין הפרלמנט המזמנים את חברי הסנאט או את חברי בית הנבחרים להגיע להצבעה.
במקרה של חוסר הסכמה בין שני בתי הפרלמנט על שאלת חקיקה, מאפשרת החוקה פיזור של שני בתי הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
במקרה שגם לאחר הבחירות עדיין אין הסכמה בין הבתים, רשאי המושל הכללי לכנס את שני הבתים לישיבה משותפת לדון בנושא.
תפקידו העיקרי של הפרלמנט הוא לחוקק חוקים.
כל סנאטור או חבר בית הנבחרים ראשי להגיש הצעת חוק, להוציא חוקים בעלי השלכה כספית, שחייבים להיות מוגשים לבית הנבחרים.
בפועל, רובם של החוקים מוגשים על ידי שרי הממשלה.
הצעות חוק שלא מוגשות על ידי שרי הממשלה נקראות הצעות חוק פרטיות.
כל החוקים חייבים להיות מאושרים על ידי שני הבתים כדי לקבל תוקף.
לרשות הסנאט עומדת סמכות דומה לזו של בית הנבחרים, להוציא את האפשרות לתקן חוקים בעלי השלכה כספית, שאותם הוא יכול רק לאשר או לדחות.
בנוסף לחקיקה יכול הפרלמנט לקיים דיונים דחופים בנושאים בעלי חשיבות ציבורית.
חברי הפרלמנט יכולים להגיש שאילתות לממשלה או לשר מסוים.
בכל הימים בהם מתקיימות ישיבות הפרלמנט מוקצה זמן לשאילתות לראש הממשלה ולשרים.
חברי הפרלמנט יכולים גם להגיש עצומות מטעם מחוזות הבחירה שלהם.
לשני הבתים יש מגוון של ועדות בהן מתקיימים דיונים על טיוטות החוקים, נשמעות עדויות מהציבור ופקידי המדינה נשאלים שאלות.
חלק מהוועדות משותפות לשני הבתים.
שרי הממשלה לא נדרשים להיות חברי אחד הבתים עם מינוים לתפקיד, אך כהונתם נפסקת אם תוך שלושה חודשים הם לא נבחרים לאחד מהבתים.
הסעיף בחוקה שבו מוגדר כלל זה, נוסח מלכתחילה כדי לאפשר לממשלת אוסטרליה הראשונה בראשותו של אדמונד ברטון להתחיל לכהן כבר ב-1 בינואר 1901, מועד איחוד אוסטרליה, עד לבחירות הראשונות לפרלמנט שהתקיימו בסוף חודש מרץ אותה שנה.
לחברי הפרלמנט האוסטרלי אין חסינות משפטית.
הם יכולים להיעצר ולהישפט על כל עבירה.
עם זאת יש להם חסינות פרלמנטרית על פיה הם לא נושאים באחריות פלילית או אזרחית על דברם שהם אומרים בפרלמנט אלה על אלה או על אנשים מחוץ לפרלמנט.
חסינות זו כוללת גם דברים שנאמרים בראיונות לתקשורת או בדיוני ועדות הפרלמנט.
בספר החוקים האוסטרלי קיימת עבירה של ביזיון הפרלמנט, על פיה אדם המדבר באופן שמבזה את הפרלמנט או את חבריו, יכול להישפט ולהיאסר.
בעבר הייתה לפרלמנט הסמכות לדון במקרים כאלה בעצמו והדבר נעשה כן פעם אחת בשנת 1955. כיום סמכות זו מסורה בידיהם של בתי המשפט, אך מקרים בהם הורשעו אנשים על פי חוק זה הם מועטים.
שידור דיוני הפרלמנט החלו ב-10 ביולי 1946. בתחילה הם שודרו בתחנת הרדיו של רשת ABC.
מאז אוגוסט 1994 משודרים דיונים הפרלמנט בתחנת הרדיו ABC NewsRadio, תחנת רדיו בבעלות הממשלה שמיועדת במיוחד למטרה זו.
התחנה פועלת 24 שעות ביממה ובשעות בהן לא מתקיימות ישיבות הפרלמנט, היא משדרת תוכניות חדשות אחרות.
ישיבת הפרלמנט הראשונה ששודרה בטלוויזיה הייתה הישיבה המשותפת לשני הבתים שהתקיימה ב-1974. באוגוסט 1990 החלו שידורים סדירים של ישיבות השאילתות בסנאט ובפברואר 1991 החלו לשדר בטלוויזיה גם את הישיבות המקבילות בבית הנבחרים.
ישיבות נוספות שמשודרות בטלוויזיה הן: הצגת התקציב על ידי שר האוצר ותגובתו של יושב ראש האופוזיציה לתקציב יומיים לאחר מכן, פתיחת מושב הפרלמנט על ידי המלכה, טקס השבעת המושל הכללי ונאומים של ראשי מדינות זרות המתארחים בפרלמנט.
הפרלמנט האיטלקי (באיטלקית: Parlamento Italiano) הוא הפרלמנט הלאומי של איטליה.
הוא מורכב משני בתי מחוקקים, בית הנבחרים והסנאט אשר בעבר הכילו 945 מושבים.
לשני הבתים אותן חובות וסמכויות, אולם מכיוון שנשיא הסנאט הוא ממלא מקום נשיא איטליה, הסנאט נחשב לבית העליון.
ב-21 בספטמבר 2020 על פי משאל עם שנערך, קוצץ מספר המושבים בפרלמנט מ-945 ל-600.
לפי החוקה האיטלקית לשני בתי הפרלמנט יש אותן סמכויות.
שני הבתים פועלים בהפרדה מוחלטת והם לא נפגשים למעט נסיבות מיוחדות המפורטות בחוקה.
בית הנבחרים כולל 400 חברים והסנאט 200 חברים נבחרים ועוד מספר מועט של חברים לכל החיים.
הפעילות העיקרית של הפרלמנט היא חקיקה והיא מבוצעת בצורה דומה בשני הבתים.
הצעת חוק נדונה באחד הבתים שם היא עוברת תיקון, אישור או דחייה.
לאחר אישור הצעת החוק היא עוברת לדיון בבית השני, שם עוברת דחייה, אישור או תיקון שמחזיר אותה לבית הקודם.
אם היא מאושרת בשני הבתים, נשיא איטליה חותם עליה והיא נכנסת לתוקף.
הממשלה זקוקה לרוב בשני בתי הפרלמנט על מנת לעלות לשלטון.
כל בית רשאי ליזום הצבעת אמון, ואם הממשלה נכשלת בהצבעה הוא רואה אותה כמתפטרת.
ממשלה מכהנת רשאית לפזר את הפרלמנט לפני תום כהונתו.
בחירת נשיא איטליה נעשית במושב מיוחד של שני בתי הפרלמנט ו-58 נציגים אזוריים.
יושב ראש בית הנבחרים אחראי על ניהול ישיבה זו.