tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבון חזר למנזר פלרי ב-988, שם נבחר כאב המנזר לאחר מותו של אב המנזר אוילבולד (Oilbold).
נזיר אחר שהצליח להבטיח את תמיכת המלך והבישוף של אורליאן התמודד על הבחירה והעניין קיבל חשיבות לאומית.
ז'רבר מאוריאק (Gerbert d'Aurillac), לימים האפיפיור סילבסטר השני, יישב את העניין לטובתו של אבון.
אב המנזר החדש נעשה פעיל בפוליטיקה בת זמנו: למשל, הוא השתתף בסינוד , ליד ריימס, בשנת 991 שבו נשפט על בגידה והודח, כדי לפנות את מקומו לז'רבר.
, שהיה עימות חריף בינו לבין אבון על הרפורמה הנזירית מ-988 עד 994, השתתף גם הוא בוועידה.
בשנת 996 שלח אותו רובר השני, מלך צרפת (המכונה "רובר החסיד") לרומא כדי לנסות למנוע של האפיפיור על נישואיו של רובר לבת דודו, ברט מדוכסות בורגונדיה בשל קרבת הדם.
בדרך לרומא הוא פגש את האפיפיור גרגוריוס החמישי, שנמלט מהעיר שממנה גירש אותו האנטי-אפיפיור יוחנן השישה עשר.
בין האפיפיור לאב המנזר התקיימו יחסי הערכה וחיבה.
העתירה המלכותית להתרת הנישואים נדחתה.
אבון הצליח להביא לשיקום ארנולף לכס ארכיבישופות ריימס.
הוא היה בעל השפעה בהרגעת ההתרגשות והפחד מסוף העולם שהיו בשנת 1000.
בשנת 1004 הוא ניסה להחזיר את המשמעת במנזר בגסקוניה, על ידי העברת כמה מהנזירים של פלרי לקהילה זו.
אבל הנזירים המקומיים התמרדו, והחלו קרבות בין שני הצדדים במהלכם נדקר אבון ביד ובצלעות על ידי רומח.
הוא הסתיר את הפצע והגיע לתאו, שם מת מאובדן דם בחברת תלמידו הנאמן , שהשאיר דין וחשבון על פועלו ומעלותיו.
הוא נקבר במנזר של לה ראול.
הניסים שנעשו ליד קברו גרמו עד מהרה לכנסיית גאליה להתייחס אליו כקדוש ומרטיר, אם כי הוא לא הוכרז כקדוש על ידי רומא באופן רשמי.
החג שלו מתקיים ב-13 בנובמבר.
במהלך שהותו באנגליה, נודע לאבו על מות הקדושים של (נובמבר 870).
בתגובה, הוא כתב על כך פסיון בלטינית.
הוא גם חיבר ספר דקדוק של הלטינית לתלמידיו האנגליים, ושלוש פואמות לדאנסטן הקדוש.
הוא היה בין הראשונים שניסה להגדיר את חובותיו של המלך וסמכויותיו כלפי הכנסייה.
בין שאר יצירותיו ניתן למצוא פישוט של ה"קומפוטוס" (computus), חישוב התאריך של חג הפסחא; Epitome de XCI Romanorum Pontificum Vitis (ספר על חייהם של האפיפיורים הרומיים, שהוא קיצור של הליבר פונטיפיקליס המוקדם יותר), Collectio Canonum, עם הבהרות לגבי נושאי המשפט הקנוני, ומסות אחרות בנושאים וכתבים שנויים במחלוקת.
בסביבות 980 עד 985, הוא כתב פרשנות על ה"קלקולוס" (Calculus, "חשבון") של , לפני הכנסת הספרות ההודיות-ערביות לשימוש, כאשר החישובים היו לרוב מורכבים למדי.
המגוון הנרחב של הגותו של אבון משתקף בפירושיו, המכסים את טבעה של החוכמה, הפילוסופיה של המספרים, היחס בין אחדות וריבוי, והאריתמטיקה של החשבון.
אבון נשען מהידע שלו בדקדוק, לוגיקה וקוסמולוגיה כדי להמחיש את טיעוניו, והציב את כל זה בהקשר הרחב יותר של תאולוגיית בריאת העולם שלו.
ניתן למצוא את רוב יצירותיו של אבון ב (CXXXIX, 375–582).
ביוגרפיה של אבון נכתבה בתקופתו על ידי תלמידו מפלרי, שבה שוחזרו חלק ניכר מהתכתובות של אבון.
יש לה חשיבות רבה, כולל כמקור מידע היסטורי על שלטונו של רובר השני, מלך צרפת, במיוחד בהתייחס לאפיפיורות.
אַבּוּנָא (או אַבּוּנֶא, שהוא צורת הסמיכות המשמשת כאשר מופיע השם אחרי התואר; בכתב געז: አቡነ "אבינו" באמהרית ובתיגרינית) הוא תואר הכבוד המשמש לכל בישוף של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית וכן של .
הוא שימש היסטורית אך ורק לראש הכנסייה האורתודוקסית הקופטית באתיופיה במהלך יותר מ-1000 השנים שבהן הפטריארכיה הקופטית של אלכסנדריה מינתה רק בישוף אחד בכל פעם לשרת את עדת המאמינים באתיופיה.
כאשר מתייחסים אליו ללא שם הבא אחריו, זה אבון, ואם שם אחריו, הוא הופך לאבונא (למשל, אבונא פאולוס).
מבחינה היסטורית מונה האבון של הכנסייה האתיופית על ידי , שהייתה לו סמכות דיוקסית על אתיופיה ושאר חלקי אפריקה, לבקשת הקיסר, ובתקופות היסטוריות, לאחר ששילם תשלום משמעותי לממשלה המוסלמית על הפריבילגיה.
האבון נבחר מתוך חברי .
אף על פי שניתן למנות כמה אבונים בבת אחת, בקשה בשנת 1140 למנות מספיק אבונים כדי לאפשר לקדש מיטרופוליט נדחתה.
לעיתים קרובות חסר המועמד ידע בשפת המקומית ואף במנהגים המקומיים של הכנסייה האתיופית.
כתוצאה מכך, לרוב האבונים הייתה השפעה מינימלית הן על הדת האתיופית והן על הפוליטיקה.
הסמכות בעניינים כנסייתיים, שהייתה אמורה להיות שלו, בפועל הייתה של ה או אב המנזר של בשאווה, נושא התואר המסוים הזה היחיד באתיופיה (תואר זה מוחזק כיום על ידי הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית).
מבקרים מאירופה באתיופיה בתקופה זו, כמו במאה ה-16 ורמדיוס פרוטקי במאה ה-18, נדהמו מהסמיכה ההמונית של דיאקונים וכמרים עם לא מעט יותר מנפנוף בצלב ותפילה, שהייתה החובה העיקרית של האבון.
לאחר מאות שנים, הגיע היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, המונרך הנוצרי המזרחי האחרון ששלט בעולם, להסכם עם הכנסייה האורתודוקסית הקופטית באלכסנדריה, מצרים, ב-13 ביולי 1948. ההסכם הוביל לקידום הכנסייה האתיופית לדרגת פטריארכיה אוטוקפלית.
חמישה בישופים הוקדשו מיד על ידי האפיפיור הקופטי אורתודוקסי מאלכסנדריה.
מאוחר יותר הם בחרו בפטריארך אתיופי לכנסייתם בעקבות מותו של , הקופטי האחרון שהנהיג את הכנסייה האתיופית.
הפטריארך הראשון של אתיופיה היה , שנבחר ב-14 בינואר 1951.
הפטריארך הנוכחי של אתיופיה הוא , שירש את עם מותו ב-16 באוגוסט 2012.
אבונא (בסורית: ܐܒܘܢܐ, בערבית: أبونا, מילולית "אבינו") הוא גם תואר המשמש בקרב נוצרים סורים, נוצרים קופטים, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האנטיוכית, הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית ונוצרים מרונים כדי להתייחס לכומר.
התואר משמש לבד או בשם הפרטי של הכומר (לדוגמה, "אבונא תומא" עבור "האב תומאס").
תואר זה אינו משמש בהתייחסות עצמית, אלא הכומר יתייחס לעצמו כ"אל-אב" (الأب ), מילולית "האבא".
אבוסבק פייזולייב (באוזבקית: Аббосбек Файзуллаев; נולד ב-3 באוקטובר 2003 באוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית ובנבחרת אוזבקיסטן.
פייזולייב גדל במחלקת הנוער של פחטקור טשקנט.
הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האוזבקית בין השנים 2021–2023, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-4 באוגוסט 2023 חתם פייזולייב על חוזה לשלוש שנים בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-30 ביולי 2025 חתם באיסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית.
ב-11 ביוני 2023 ערך פייזולייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בניצחון 3-0 על נבחרת עומאן במסגרת גביע מרכז אסיה.
ב-17 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-1 על נבחרת טג'יקיסטן במסגרת אותו טורניר.
נכלל בסגל נבחרת אוזבקיסטן לטורניר גביע אסיה 2023.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של אוזבקיסטן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
נבחרת אוזבקיסטן עד גיל 20
אבונדאנס היא גבינה חצי קשה, ריחנית, מחלב גולמי (לא מפוסטר) המיוצרת במחוז סבואה עילית של צרפת.
שמה בא מקומונה קטנה הנקראת גם Abondance.
גלגל גבינת אבונדאנס שוקל בערך 10 ק"ג, והארומה שלה דומה לבופור, עוד סוג גבינה צרפתית.
אבונדאנס מיוצרת אך ורק מחלב המופק על ידי גזעי הבקר Abondance, Montbéliarde ו-Tarine.
לפי התקנות, משנת 2022, העדר המפיק את החלב עבור גבינת אבודאנס, חייב לכלול מינימום 55 אחוז מגזעי הפרות הנ"ל.
בשנת 1998, יוצרו 873 טון גבינת אבונדאנס (16.4 אחוזים יותר מאשר ב-1996), 34 אחוזים ממנה מחוות מקומיות.
גבינת אבונדאנס קיבלה הסמכת כינוי מקור מבוקר (Appellation d'origine contrôlée - AOC) בשנת 1990. האזור ידוע בגבינה שלו לפחות מאז המאה ה-14, כאשר מתועד כי נזירים ממנזר סן מארי ד'אבונדאנס סיפקו גבינה לקונקלאווה האפיפיורי באביניון.
גבינת אבונדאנס יכולה להיות גבינה ארטיזנית או מתוצרת חווה; היא מיוצר כעת אך ורק באזור Abondance ב-Chablais, בסבואה עילית.
תקופת היישון של האבונדאנס היא לפחות שלושה חודשים על לוחות אשוח שהוכנו לשם כך במיוחד.
אבור וטינה הוא צמד מוזיקלי אוסטרי, המורכב מהאחים אטילה (נולד ב-1998) וטינדה (נולדה ב-22 בדצמבר 2000) בורנמיסה (Attila und Tünde Bornemisza).
הצמד מתמחה בעיקר ביצירות פופ, היפ הופ ומוזיקה אלקטרונית.
הצמד ייצג את באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Baller".
האחים גדלו במשפחה של אמנים ממוצא הונגרי-רומני.
אביהם, צ'אבה בורנמיסה ההונגרי, הוא הצ'לן בתזמורת הפילהרמונית של וינה מאז 1993.
בשנת 2016 הקליטו אבור וטינה את שירם הראשון במשותף.
בשנת 2024 הופיעו כמופע חימום בסיבוב ההופעות של נינה צ'ובה.
בשנת 2025 נבחן הצמד לתחרות , הקדם הגרמני לאירוויזיון 2025, עם השיר "Baller" מתוך אלבום הבכורה Bittersüß.
בערב הגמר, שנערך ב-1 במרץ, זכה הצמד בתחרות עם 34.9 אחוז הצבעה.
הצמד הופיעו עם השיר "Baller" בחצי הגמר השני של האירוויזיון למרות שכבר העפילו לגמר מכיוון שגרמניה היא אחת מ"חמש הגדולות" - חמש מדינות שעולות לגמר באופן אוטומטי בכל שנה.
בחצי הגמר הם הופיעו אחרי ישראל ולפני סרביה.
בגמר, גרמניה שובצה להופיע במחצית השנייה על פי ההגרלה.
גרמניה שובצה להופיע בגמר כהופעה ה-16 אחרי ולפני .
הצמד הגיע בגמר למקום ה-15 עם 151 נקודות, כאשר 77 נקודות הגיעו מהשופטים ו-74 נקודות הגיעו מהקהל.
אַבּוּנָה יָמָאטָה גוּה היא באתיופיה שהוקמה במאה ה-6, בגובה 2,580 מטרים מעל פני הים והיא נחשבת למקום התפילה הבלתי נגיש ביותר בעולם.
הכנסייה היא אחת מכ-35 כנסיות חצובות בסלע, (הריכוז הגדול ביותר מסוגו באתיופיה), במחוז Hawzen (בתיגרינית: ሓውዜን), במדינת תיגראי, באזור הררי, כ-650 ק"מ מהבירה אדיס אבבה, כ-12 קילומטרים דרומית מזרחית לעיירה Hawzen.
הכניסה לכנסייה מחייבת טיפוס תלול ומסוכן, תוך הסתמכות על אחיזות ידיים ורגליים בסלע.
המבקרים נדרשים לחצות גשר אבן טבעי, כשמשני צדדיו תהום בעומק של כ-250 מטרים, ולאחר מכן לעבור גשר עץ צר נוסף.
עם זאת, הכמרים המקומיים מעולם לא תיעדו מקרי מוות בעקבות הטיפוס לכנסייה.
על פי אגדה מקומית, הכנסייה נחצבה במהלך המאה השישית והוקדשה לזכרו של הנזיר אבונה ימאטה (המכונה גם אבא ימאטה), שהיה אחד מתשעת הקדושים, שלפי המסורת, הגיעו מרומא, קונסטנטינופול וסוריה בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6, כדי להפיץ את הנצרות באתיופיה.
לא ידוע מדוע בחר ימאטה במיקום כה מרוחק, אולם דיווחים היסטוריים מהתקופה מדווחים על רדיפה נרחבת של המיעוט הנוצרי באתיופיה, ולכן משערים שהוא ביקש להתחמק מאויביו, או שחיפש בדידות ובידוד מהעולם, בתקווה להגיע להארה וקשר עם אלוהים.
האתר היה בלתי נגיש במשך מאות שנים וביקרו בו רק נזירים נודדים ונוצרים אדוקים.
הסתגרות זו אפשרה שימור של חלק גדול מיצירות האמנות שנמצאו בו.
בשל מיעוט המבקרים והאקלים היבש באזור, השתמרו הציורים על הקירות וכיפות הכנסייה.
רוב הציורים מתארים את "תשעת הקדושים" וכן את שנים עשר השליחים, כוללים איקונות בצורת דיפטיכון וטריפטיכון.
מחקר משנת 2016 שניתח את הציורים באמצעות קרינת רנטגן מצא שרוב הפיגמנטים שבהם נעשה שימוש בציור, מקורם מקומי.
בציור של מרי, שבו זוהו עדויות לריטוש.
בכנסייה השתמרו כמה ספרי קודש עתיקים, בשפת געז.
"אבועלי" הוא שיר מאת הזמרת מאי טוויק, שיצא כסינגל ב-7 בדצמבר 2025. את השיר כתבו מאי וצביקה טוויק, והוא הופק ועובד מוזיקלית על ידי יובל "דודא" ניאזוב.
טוויק, שהחלה את דרכה ברשתות החברתיות, יצרה סביב השיר קמפיין דיגיטלי הכולל סרטונים וקטעי וידאו קצרים באינסטגרם ובטיקטוק, אשר הציגו קטעים מהקליפ הרשמי ותגובות מוקדמות של מאזינים.
השיר נכתב במבנה פופ קלאסי עם שימוש במקצבי ראפ מזרחיים.
המסר המרכזי של "אבועלי" עוסק בהתנגדות לדפוסי שליטה גבריים ובהעצמה נשית.
הדוברת בשיר פונה אל דמות גברית המתוארת כ"אבועלי", ביטוי סלנג המתייחס לגבר המתנהג כמאצ'ו או כאדם המאמין שהוא שולט בכל מצב.
בשיר, דמות זו מוצגת כמיושנת וככזו שמעוררת לעג, והטקסט מעמיד מולה דמות נשית עצמאית, בוטחת בעצמה ואינה נכנעת לניסיונות שליטה או פטרונות רגשית.
ביקורתו של יוסי חרסונסקי תיארה את השיר כיצירה המשלבת קלילות, חוצפה ומסר חברתי בשפה פופולרית, תוך שהיא משתלבת בז'אנר מתפתח של "פופ-טיקטוק נשי-מזרחי" בישראל.
חרסונסקי כתב כי השיר מערבב בין פופ מזרחי, סלסולים וראפ, ונעשה בשפה ישירה ולעיתים פרובוקטיבית, כדי להציג קול נשי חזק המשתחרר ממבני שליטה גבריים.
לדבריו, טוויק מגלמת דמות של אישה עצמאית המסרבת להתרפס או לקבל יחס מזלזל, כשהיא משתמשת בשפה עממית, לעיתים בוטה, אך בעלת עומק חברתי ופמיניסטי.
הביקורת מדגישה את השימוש המכוון בסלנג ובדימויים פשוטים ככלי ליצירת ביטוי אותנטי של תרבות רחוב נשית, ואת הבחירה בשפה יומיומית כדרך לתקשר עם דור צעיר במרחב הדיגיטלי.
חרסונסקי ראה בשיר ביטוי למוזיקה של זהות ותרבות צעירה, ולא לשירה פיוטית או אמנותית במובן המסורתי.
דודי פטימר מ"מעריב ראה ב"אבועלי" הצהרת כוונות ברורה של טוויק כאמנית מודעת לעצמה ולכיוונה האמנותי.
לטענתו, השיר משלב קצב מזרחי עם ביטים חדים והשפעות ראפ, ויוצר אנרגיה ישירה ומידית.
הוא תיאר את טוויק כמי ששולטת במרחב המוזיקלי שלה בביטחון ובנינוחות, ומצליחה לנוע בין עולמות שונים מבלי לאבד את זהותה הייחודית.
פטימר הדגיש כי מאחורי הקלילות וההומור מסתתרת כתיבה חכמה שמעבירה מסרים של עצמאות נשית וביקורת על דפוסי זוגיות רעילים.
הוא ראה בשיר ביטוי לתרבות נשית צעירה המשלבת עוצמה, מודעות חברתית והומור, וטען כי טוויק מצליחה לנסח אמירה תרבותית רחבה דרך מוזיקה פופולרית.
לדבריו, "אבועלי" הוא ביטוי לתופעה תרבותית רחבה שבה אמניות צעירות משתמשות במוזיקה כפלטפורמה לדיון בזהות ובערך עצמי.
יחיאל פרלמוטר נולד בשנת 1904 בעיירה נסכיז' שבמחוז קובל בגוברניית ווהלין בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו).
אמו ריקל הייתה בת למשפחת האדמו"רים שפירא שחצרם הייתה בעיירה.
הוא גדל בעיירה פשדמיישצ'ה, מקום מושבו של הסב פנחס פרלמוטר, איש עסקים, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה קרסניסטב (כיום בפולין), שבה הפעיל אביו ברוך טחנת קמח גדולה בבעלות העסק המשפחתי.
בעת מלחמת העולם הראשונה יצא עם הוריו כפליט ושב לקרסניסטב בתום המלחמה.
בשנת 1925, בתקופת העלייה הרביעית, עלה לארץ ישראל המנדטורית, ועבד כפועל חקלאי, פועל בניין ושומר בכרמים.
ב-1955 התנדב לשמירות ליליות בקיבוץ נחל עוז.
על עברות שמו לאבות ישורון אמר בריאיון לדבר ב-1970:
אף על פי שהיה פטור משירות מחמת גיל, הוא התנדב להילחם במלחמת העצמאות ושירת בחטיבת כרמלי בצפון הארץ.
המראות שראה במלחמה הביאו אותו לכתוב את "פסח על כוכים", שיר שהביע הזדהות עם גורל הפליטים הפלסטיניים, מה שהביא לביקורת רבה עליו, אך הטבח במעלות ב-1974 שינה את גישתו לסכסוך הישראלי הפלסטיני ולאמונו בדו קיום ושלום בין שני העמים.
ישורון החל לפרסם שירים בכתב העת "טורים" בשנת 1934, ומאז פרסם כל השנים במוספים הספרותיים ובכתבי עת.
ספרו הראשון, "על חַכמות דרכים", נדפס בשנת תש"ב (1942).
על ספרו זה חתם עדיין בשמו הראשון.
לאחר מכן החליט לעברת את שמו, תחילה קרא לעצמו "אָבוֹת הַפְּנִינִי" (מעין תרגום מותאם של השם פרלמוטר, שפירושו אֵם הַפְּנִינָה.
לדברי ישורון, שם זה הוצע בידי אברהם שלונסקי), אך לאחר מכן החליט על "אבות ישורון" והחליף את שמו לשם זה רשמית ב-1950. ספריו הבאים: "רעם" (1961), "שלושים עמ' של אבות ישורון" (1964) ו"זה שם הספר" (1970), כבר נדפסו בשמו החדש.
בתקופה האחרונה לחייו החל לבקר בשבתות בבית מדרשו של האדמו"ר ממודז'יץ ברחוב דיזנגוף 36 בתל אביב.
מעט לפני מותו, התבשר ישורון כי זכה בפרס ישראל, אך לא זכה לקבלו.
אבות ישורון נפטר בתל אביב ב-1992, בן 87, שישה שבועות לאחר פטירתה של אשתו, פֶּסְיָה (לבית יוסטמן).
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתו היא העורכת והמתרגמת הלית ישורון.
עד לשנות השבעים היה אבות ישורון משורר בעל השפעה מעטה יחסית.
שינויים תרבותיים בחברה הישראלית ובספרות הישראלית הביאו לכך שברבות השנים הלכה וגברה השפעתו.
מנחם פרי ומשוררים צעירים מחבורת סימן קריאה ראו באבות ישורון משורר גדול ועשו רבות לפרסומו ברבים.
הביטוי השירי החם והקרוב, לשונו המרוסקת, חיבתו הבסיסית לערביי הארץ, הזדהותו עם גורל הפליטים הפלסטינים ושיבוצי היידיש המרובים בשיריו משכו את לבו של דור משוררים צעיר.
שירתו המאוחרת שונה לחלוטין משירתו המוקדמת והביאה לו פרסום רב, פרסים ספרותיים וראיונות רבים בתקשורת.
הפולמוס על שירו "פסח על כוכים"
בין המבקרים וחוקרי הספרות יש התולים את מיקומו השולי יחסית של ישורון בבמה השירית בתקופת ראשית המדינה בכעס שעורר שיר שפרסם בעניין גורל הפליטים הערבים־פלסטינים במלחמת העצמאות.
בשנת 1952 פרסם ישורון במוסף הספרות של עיתון "הארץ" שיר ארוך בשם "פסח על כוכים", ובו השוואה בוטה, אשר הרגיזה רבים, בין הפליטים היהודים לפליטים הערבים.
השיר עורר פולמוס ארוך, והביא אצל רבים למעין נידוי של ישורון.
ההדים שעורר השיר מכונים גם "הפולמוס על 'פסח על כוכים'".
דן מירון חזר לדון בשיר במלאת 70 שנה לפרסומו.
ארכיונו מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
ערב מחווה לאבות ישורון, במלאת 31 שנה לפטירתו, התקיים בתיאטרון החאן בירושלים במוצ"ש 25 פברואר 2023. בערב השתתפו עמיחי חסון, הלית ישורון, לילך לחמן ובני שבילי.
המנחה היה שמוליק קליין, מוזיקה: ארי גורלי וטלאור איזנברג.
ערב מחווה לאבות ישורון התקיים ביום 15 נובמבר, 2018, במרכז נווה שכטר שבתל אביב.
בערב הוצגה תערוכת כתבי יד מקוריים של אבות ישורון, שנחשפו לראשונה, באדיבות הלית ישורון וארכיון מכון גנזים - ארכיון אגודת הסופרות הסופרים בישראל.
לאחר מכן הוקרן הסרט "ישורון: 6 פרקי אבות" מסדרת "העברים" מאת יאיר קדר.
לאחר ההקרנה, הופיעו כרמי זיספאל, ערן ויץ ושי צברי במופע מחווה מתוך האלבום "טוב שהעולם גדול".
ערב מחווה מטעם כתב העת "משיב הרוח" התקיים ביום 18 ספטמבר, 2016 בבית אבא חושי שבחיפה.
בערב השתתפו ד"ר דרור בורשטיין, מעין שטרנפלד, סיגל בן יאיר, איתמר שרון שי צברי, כרמי זיסאפל וערן ויץ, בשירים מתוך אלבום לחנים חדשים לשירים של אבות ישורון "טוב שהעולם גדול".
ערב מחווה לאבות ישורון בפתיחת פסטיבל השירה במטולה, התקיים ב-16 מאי, 2002. בין המשתתפים: שמעון אדף, שרון אס, מאיר ויזלטיר, הלית ישורון, יצחק לאור, אהרן שבתאי, בנימין שבילי ואפרת מישורי.
עוד התקיים בערב מופע משותף של ערן צור וקורין אלאל.
ערב מחווה לאבות ישורון עם צאת המהדורה המלאה של שיריו' התקיים ביום 21 באוקטובר 2001 בבית ביאליק בתל אביב.
בערב השתתפו: פרופ' מנחם פרי, יצחק לאור, חיים באר, הלית ישורון, שמעון אדף, אפרת מישורי, עודד וולקשטיין ואחרים.
אבות ישורון - 1990, סרט תיעודי.
בהשתתפות אבות ישורון, מראיין נסים קלדרון.
ישורון: 6 פרקי אבות (2018), סרט תיעודי בבימוי עמיחי חסון, במסגרת מיזם "העברים" בהפקת יאיר קדר.
אחדים משיריו של ישורון הולחנו והוקלטו.
המוזיקאי ישראל ברייט הלחין קטע מראיון שערך ישורון עם הפזמונאי והעיתונאי עלי מוהר.
קטע זה קיבל את הכינוי "פתיחה לראיון" והוא סוגר את אלבום השירה המולחנת של ישראל ברייט "אוצר סמוי".
ב-2014 יצא האלבום "טוב שהעולם גדול – משירי אבות ישורון" בהפקת כרמי זיסאפל, ערן ויץ ושי צברי (על ידי נענע דיסק) ובביצועם של אמנים שונים, בהם: ברי סחרוף, רונה קינן, אלי מגן ותמר קפלנסקי.
פרס ישראל לספרות ולשירה (1992).
על קבלת הפרס הודיעו בימיו האחרונים, והוא הוענק לו לאחר פטירתו.
על חכמות דרכים: שירים, יחיאל פרלמוטר (אבות ישורון), תל אביב: הוצאת דביר, תש"ב-1942.
רְעֵם: שירים, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשכ"א-1961.
שלושים עמ' של אבות ישורון, ירושלים – תל אביב: הוצאת שוקן, 1964.
זה שם הספר, תל אביב וירושלים: הוצאת שוקן, תש"ל-1970.
השבר הסורי אפריקני, תל אביב: ספרי סימן קריאה / מפעלים אוניברסיטאיים, 1974. מהדורה היסטורית: ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
קַפֶּלָה קוֹלוֹת: שירים, תל אביב: ספרי סימן קריאה / מפעלים אוניברסיטאיים, תשל"ז-1977.
שער כניסה שער יציאה: שירים, תל אביב: ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"א-1981.
הומוגרף: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה-1985.
אדון מנוחה: שירים, תל אביב: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1990.
אין לי עכשו: תל אביב: שירים, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1992.
אבות ישורון כל שיריו (הערות: בנימין הרשב, הלית ישורון), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001-1995.
מִלְּבַדְאַתָּה: מבחר, (עורכות: הלית ישורון, לילך לחמן), בני ברק: הספריה החדשה לשירה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 2009.
פָּנֶיךָ אֶל פָּנַי (מבחר בסדרת "זוטא", עורכת: הלית ישורון), הוצאת הקיבוץ המאוחד-ספרית פועלים, 2018. לקריאת הספר המלא בפסיק הספרייה הדיגיטלית.
חרסים, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
ובו מכתב האֵם, זיכרון, מכתבים ושכחה אצל אבות ישורון, כולל שירי הספר שלושים עמוד של אבות ישורון (ערך והוסיף אחרית דבר: יעקב הרשקוביץ), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2024.
אָבוֹת דְּרַבִּי נָתָן (בראשי תיבות: אדר"נ או אבדר"נ) היא תוספת למסכת אבות, שזמן יצירתה משוער לתקופת התנאים, וזמן עריכתה משוער לתקופת הגאונים.
חיבור הספר מיוחס לרבי נתן הבבלי.
במסכת 41 פרקים (בנוסחה א' הנפוצה), או 48 פרקים (בנוסחה ב').
טעם קריאת שם המסכת אבות דרבי נתן איננה ברורה.
רבי שמחה בן שמואל מוויטרי, תלמיד רש"י, כותב: .
זהו חיבור מגוון, הכולל עניינים רבים: אמונות ודעות, דרך ארץ, מעשי חכמים ומדרשים.
המסכת נחלקת לשניים: מאמרי החכמים עד ראשוני האמוראים (א-כט או לב) ומאמרים מאוחרים יותר.
הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), כתב על אדר"נ פירוש בשם "כיסא רחמים", והרב רחמים נסים יצחק פלאג'י מאיזמיר כתב על אדר"נ פירוש המכיל שלושה חלקים בשם "אבות הראש".
לראשונה נדפסה המסכת יחד עם הדפסת התלמוד בפרנקפורט בשנת ה'ת"ף, יחד עם מסכת עבודה זרה.
במהדורות התלמוד פורסמה המסכת יחד עם המסכתות הקטנות, והיא מודפסת על פי רוב בסוף סדר נזיקין, אחרי מסכת אבות.
שני הנוסחים של אבות דרבי נתן
לאבות דרבי נתן יש שני נוסחים שונים שמכונים במחקר "נוסח א'" ו"נוסח ב'".
ישנם חילוקי דעות במחקר אם נוסח אחד קדם לאחר, ומה היחס מבחינה כרונולוגית של שני הנוסחים למסכת "פרקי אבות".
אשר למקור לשני הנוסחים, שכטר היה בדעה ששניהם מוצאם מ"אבות דר' נתן" המקורי, גרסה שאבדה.
לטענתו, נוסח ב', שאף איננו חף מטעויות והשמטות, מצב ההשתמרות שלו טוב בהרבה בהשוואה לנוסח א', אשר עבר הרבה יותר שינויים של עורכים, ושהכתוב בו ניזוק בגלל פעילותיהם של סופרים ושל מעתיקים.
משום כן, הגיוני לשער שהוא התייחס לנוסח ב' כאל הנוסח הקדום יותר וכאל הגרסה העיקרית של היצירה הזאת, דעה שזכתה להתנגדות מצד חוקרים אחרים.
פינקלשטין שבמקורו של דבר הגה והכין את המהדורה המעודכנת והמלומדת יותר של היצירה, מחזיק בדעה ששתי הגרסאות מייצגות התפתחות מקבילה של שתי אסכולות שונות.
לפי הערכתו החומר הועבר בעל פה, ומוסֶר המשנה (המַשְׁנֶה) הרשה לעצמו חופש במסירת המדרשים.
יהודה גולדין הפנה את תשומת הלב להבדל בין הנוסחים א' ו-ב', דהיינו שגרסה א' עוסקת בעיקרה בלימוד התורה, ואילו גרסה ב' ביסודה עומדים מעשי חסד, או "מעשים טובים".
על פניו נראה כי נוסח ב' מייצג את הגרסה המקורית של "אבות דר' נתן" ואילו נוסח א' משקף התפתחות מאוחרת יותר.
כאשר עוסקים בתאריך של המסכת הזאת, יוצא מכך כי נחוץ להתייחס לכל נוסח כאל יחידה ספרותית נפרדת.
נוסח א' של אבות דרבי נתן נדפס לראשונה כחלק מהתלמוד הבבלי מהדורת יושטיניאן, בשנת ה'ש"י (1550), ומאז נכללת ברוב המהדורות של התלמוד הבבלי.
בשנת ה'תרמ"ז (1887) פרסם שניאור זלמן שכטר מהדורה מדעית של אבות דרבי נתן, בה פרסם את נוסח א' מתוקן על פי כתבי יד, ובמקביל לו פרסם לראשונה את נוסח ב', שלא היה ידוע עד אז.
בדיקתו העלתה ששני הנוסחים רחוקים מאוד מן המקור, אם כי יש עדיפות קלה לנוסח ב', באופן כללי.
בעקבות עבודתו הוציא קיסטר מהדורה מחודשת של "אבות דרבי נתן מהדורת ש"ז שכטר" בשנת 1997, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה.
מהדורה זו כוללת את צילום עבודתו של שכטר, עם הרחבות וציוני מקורות.
אַבָּזִי (בגאורגית: აბაზი) היה הילך חוקי בגאורגיה עד לשנת 1833. הוא שווה ערך ל-4 שאוּרי (შაური), ל-20 קופיקות כסף (המתכת כסף) (копейшник серебра), ל-40 פּוּלי (ფული) ול-200 דינר.
המטבע הוכנס לשימוש על ידי עבאס שאה הראשון.
בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון (1825–1855) הוא הוחלף ברובל הרוסי בשער של ½2 אבזי ל-1 רובל רוסי.
אֲבוֹת הַמָּזוֹן הם חמש קבוצות של רכיבי תזונה הנחוצים לתפקודו התקין של גוף האדם, ואלה הם: פחמימות, שומנים, חלבונים, ויטמינים ומינרלים.
לאבות המזון תפקידים מגוונים בשמירה על התפקוד התקין של הגוף.
תפקיד מרכזי הוא בהיותם מקור אנרגיה, אשר נמדדת בקלוריות, ואבן בניין למולקולות מורכבות.
תזונה בריאה כוללת צריכה מאוזנת של כל אחד מאבות המזון.
הפחמימות הן מקור האנרגיה הראשוני של הגוף ואבן הבניין לסוגים שונים של מולקולות.
בתהליך הפקת האנרגיה, גלוקוז, שהוא חד-סוכר, מפורק בתהליך הגליקוליזה למולקולות פשוטות יותר תוך כדי יצירת ATP, מולקולות אספקת האנרגיה של תאי הגוף.
גם החד-סוכרים פרוקטוז וגלקטוז יכולים לשמש את הגוף להפקת אנרגיה.
מלבד הפקת אנרגיה, הסוכרים משמשים לבניית סוגי מולקולות מורכבות שונים, כגון גליקופרוטאינים ופפטידוגליקנים.
במזון הסוכרים, אשר מבחינה כימית גרידא זהים לפחמימות, יכולים לבוא בצורת חד-סוכרים, וכן בצורת דו-סוכרים או רב-סוכרים, אשר מפורקים במערכת העיכול לחד-סוכרים.
אלה נספגים במעי הדק ומועברים אל הדם.
שומנים, או ליפידים, מורכבים מחומצות שומן המחוברות לגליצרול וקבוצות כימיות שונות.
השומנים משמשים מקור אנרגיה וחומרי תשמורת, וכן משמשים לבניית הגוף, למשל בקרומי התאים.
כאשר מלאי הסוכרים בגוף מידלדל, יכול הגוף לפרק בתהליך הליפוליזה חומצות שומן על מנת להפיק אנרגיה.
השומנים מפורקים לחומצות שומן במערכת העיכול באמצעות אנזימים המופרשים בלבלב, כגון ליפאז, ונספגים בסיוע מלחי מרה.
החלבונים, על אבני הבניין שמרכיבות אותם, חומצות האמינו, משמשים חומר גלם לבניית תאי הגוף, ויכולים אף להוות מקור אנרגיה בהיעדר פחמימות ושומנים.
בנוסף, חומצות האמינו הנצרכות בתזונה הן אבני הבניין לחלבונים שלהם תפקידים שונים במערכות הגוף, למשל אנזימים המאיצים תהליכים ביולוגיים ומיוזין המאפשר תנועת שרירים.
חלק מחומצות האמינו גוף האדם אינו יכול לייצר בעצמו, ועל כן הוא נדרש לקבלן בתזונה.
הן נקראות חומצות אמינו חיוניות.
החלבונים מפורקים לפפטידים ולחומצות אמינו, בין היתר באמצעות אנזימים פרוטאוליטיים, כגון פפסין וטריפסין.
אנזימים אלה פועלים היטב בסביבה החומצית של הקיבה.
ויטמינים הם מולקולות שהגוף אינו יכול לייצר בעצמו, והוא זקוק להן לצורך תפקודו התקין.
תפקידם העיקרי של הוויטמינים הוא לשמש קואנזימים בזירוז תגובות של חילוף חומרים.
נהוג לחלק את הוויטמינים לכאלה המסיסים במים – הוויטמינים מקבוצת B וויטמין C – ולוויטמינים מסיסים בשומן – ויטמין A, ויטמין D, ויטמין E וויטמין K.
המינרלים הם תרכובות אי-אורגניות הנחוצות לשמירת ההומאוסטאזיס, וחלקן משמשות קופקטורים בתגובות ביוכימיות שונות.
נהוג לחלק את המינרלים למאקרומינרלים, הנמצאים בכמויות גבוהות מ-50 מ"ג לכל ק"ג גוף, וליסודות קורט, הנמצאים בכמויות קטנות מכך.
אֲבוֹת הַכנסייה, הידועים בנצרות גם בתור הָאָבוֹת הָרִאשׁוֹנִים, היו ראשוני התאולוגים והמחברים בדת הנוצרית.
המושג מתייחס בעיקר לאבות שחיו בחמש מאות השנים הראשונות של ההיסטוריה הנוצרית ושאינם מחברי ספרי הברית החדשה.
המחקר בחיבורי אבות הכנסייה נקרא פאטרולוגיה.
האבות האפוסטוליים היו תאולוגים נוצרים שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי.
כתביהם, על אף שהם פופולריים בנצרות הקדומה, לא נכללו בסופו של דבר בקאנון של הברית החדשה לאחר שהגיע לצורתו הסופית.
רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהפכו להיות חלק מהברית החדשה, ונראה שחלק מהכתבים שנמצאו בקרב האבות האפוסטוליים זכו להערכה רבה באותה מידה.
כחלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.
שלושת הראשונים, קלמנט, איגנטיוס ופוליקרפוס, נחשבים לעיקריים.
אלה שכתבו ביוונית נקראים האבות היוונים (הכנסייה).
בנוסף לאבות האפוסטוליים, האבות היוונים המפורסמים כוללים: יוסטינוס מרטיר, אירנאוס מליון, קלמנט מאלכסנדריה, אתנסיוס מאלכסנדריה, האבות הקפדוקיים (בסיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס, גרגוריוס מניסה), פטר מסבסט, דיודורוס מטרסוס, תאודורוס ממופסואסטיה, יוחנן כריסוסטומוס, קירילוס האלכסנדרוני, מקסימוס הקונפסור ויוחנן מדמשק.
כמה אבות כנסייה כתבו בסורית; רבות מיצירותיהם תורגמו רבות גם ללטינית ויוונית.
עליהם נמנים, בין היתר, אפרהת, יעקב מניסיביס, אפרים, נסאי, יעקב מסרוג, חננה, אבא, אברהם מאיזלא, בבאי, הורמיזד ויצחק מנינוה.
אבות המדבר היו נזירים מוקדמים שחיו במדבר המצרי.
למרות שהם לא כתבו הרבה כמו אבות כנסייה אחרים, השפעתם הייתה רבה, והם מיוחסים לתחילת העיסוק בנזירות, ולקידוד רבים ממאפייניה.
ביניהם פאולוס מתבאי, אנתוני הגדול ופצ'ומיוס.
רבות מהאמירות שלהם, הקצרות בדרך כלל, נאספות ב- Apophthegmata Patrum ("אמרי אבות המדבר").
חקר אבות הכנסייה ידוע כפטריסטיקה.
יצירות של אבות בנצרות הקדומה, לפני הנצרות של ניסיה, תורגמו לאנגלית באוסף מהמאה ה-19 "אבות אנטה-ניקנה".
אלו של המועצה הראשונה של ניקאה וממשיכים דרך המועצה השנייה של ניקאה (787) נאספים בניקנה ובאבות שלאחר ניקיה.
אַבָּזִים, או אַבָּזִינִים (באבזית: абаза, רוסית: Абази́ны), הם קבוצה אתנית הקרובים מבחינה אתנית לאבחזים ולאדיגים.
כיום הם מתגוררים בעיקר בטורקיה, מצרים ובמחוזות קאראצ'אי-צ'רקסיה וסטברופול שבצפון הקווקז הרוסי, ואילו מעטים מהם חיים גם באוקראינה ובמחוז קברדינו-בלקריה הרוסי.
רוב האבזים הם מוסלמים סונים.
האבזים מתגוררים בעיקר ברוסיה, מצרים וטורקיה (הערכה בין 15,000 ל-50,000) במחוזות סמסון, יוזגט ואדנה ובמישור קייסרי.
רוב האבזים בטורקיה משתייכים לשבט אשחרואה, שנלחם באימפריה הרוסית במלחמת הקווקז והובס בקרב קבדה באזור סוצ'י של היום.
שבט הטפנטה נלחם יחד עם הרוסים.
קבוצות קטנות של אבזים מתגוררים בארמניה ואוקראינה.
האבזים ברוסיה מתגוררים ב-16 אאולים ברפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה, וקבוצה נוספת של אבזים מתגוררת באדיגיה.
במפקד אוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2010 הצהירו כ-43 אלף איש כי הם אבזים (ב-2002 הצהירו כ-38 אלף).
מוצאם של האבזים הוא בסדזן, מחוז היסטורי בקווקז הגדול שנמצא כיום בשטח קאראצ'אי-צ'רקסיה.
הם קרובי משפחה אתניים של האבחזים והאדיגים.
במאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה הם נפרדו מהאבחזים של מחוז הים השחור ועברו לאבזה במישור צפון הקווקז.
הם התערבבו באוכלוסייה הצ'רקסית המקומית שעלתה עליהם במספר.
האבזים הושפעו רבות מהסביבה הצ'רקסית.
מבחינה חברתית היו האבזים במעמד נמוך יותר מהצ'רקסים, והנסיכים האבזים היו וסאלים של הנסיכים הצ'רקסים.
האבזים אימצו את השפה הצ'רקסית כשפה מדוברת נוספת, דבר שהפך אותם לעם דו-לשוני.
ההשפעה על השפה הייתה חד-צדדית, מכיוון שאבזית נחשבה לשפת מעמד נחות יותר.
זו הסיבה לכך שבשפת האבזים ישנן מילים רבות השאולות מהצ'רקסית.
עקב שיעור נישואי התערובת הגבוה בין האבזים לצ'רקסים, קידמו הנשים הצ'רקסיות שנישאו לאבזים את השפה הצ'רקסית ולימדו את ילדיהם המשותפים צ'רקסית.
במהלך השנים התערו האבזים עם שכניהם.
36% מהגברים ו-25% מהנשים נשואים בנישואי תערובת.
מעל למחצית משיעור נישואי התערובת של הצ'רקסים היו לאבזים, ומעל לשני שלישים מנישואי התערובת של האבזים היו לצ'רקסים.
מאוחר יותר, במאות השמונה עשרה והתשע עשרה, התרחשה ההגירה השנייה של האבזים.
האבזים בקאראצ'אי-צ'רקסיה הם דוברי שפה משלהם הנקראת אבזית, ממשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
משנת 1936 נכתבת האבזית באלפבית הקירילי.
לאבזית בקאראצ'אי-צ'רקסיה שני ניבים עיקריים: אשחרואה וטפנטה.
האבזים יושבים בעיקר בהרי צפון הקווקז בשכנות לצ'רקסים והיו עם דו-לשוני במשך תקופה ארוכה.
לעומתם, האבזים שהתגוררו באאולים הקראצ'אים אינם דוברים צ'רקסית ולא קאראצ'אית ואינם נחשבים דו-לשוניים.
לפיכך האבזים ברוסיה הם למעשה הם דו-לשוניים חלקית.
אף על פי שהאבזים דיברו אבזית וצ'רקסית במקביל, נותרה השפה האבזית עם כל הייחודות ההדקדוקית כפי שהייתה, והיא קרובה מאוד מבחינה זו לשפה האבחזית.
בנוסף לכך פעלו האבחזים להשבת הפזורה האבחזית בטורקיה והמזרח התיכון.
אולם, מספר המהגרים היה מועט ביותר.
תוכנית נוספת שהועלתה הייתה ל"אבחז" את הצ'רקסים והאבזים על ידי שינוי הלאום המופיע בתעודת הזהות שלהם.
ראווז גאצ'צ'ילדזה (1995), גאורגיה החדשה: מרחב, חברה ופוליטיקה, עמ' 178, ,
אָבוֹת אָכְלוּ בֹסֶר וְשִׁנֵּי בָנִים תִּקְהֶינָה הוא ניב המביע סוגיה דתית-פילוסופית מרכזית ביהדות ובדתות אחרות שקשורה לשאלת שכר ועונש והגמול האלוהי בעולם, סוגיה זאת דנה בענישה של צאצאים על חטאי אבותיהם.
כביכול האב אוכל בוסר (פרי שאינו בשל) אך שיניי הבן נחלשות.
בניב זה אכילת הבוסר משולה לחטא, וקהות השיניים לעונש.
משמעות נוספת לביטוי היא שהדוגמה הרעה שנותנים הורים לילדיהם גורמת גם לילדיהם לנהוג באותו אופן רע.
ולכן הביטוי ממחיש את החשיבות של חינוך ילדים ראוי, שבו ההורים נותנים דוגמה אישית טובה לילדיהם.
הביטוי "אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה" מופיע פעמיים במקרא, ב וב.
המשמעות של פסוק זה היא שבנים נושאים בעונש על העוונות של אבותיהם.
זהו ביטוי מוסרי הדן באחריות של בנים כלפי חטאים שחטאו אבותיהם.
בפסוק זה מוחים הנביאים על התפיסה הרווחת בעם, שהגלות תימשך בגלל חטאי האבות, ועל כן למעשי הבנים אין משמעות, והם מסבירים בפסוקים הבאים שאדם נושא באחריות רק על מעשיו, ולא על מעשי אבותיו.
במסכת אבות ניתן לפסוק זה פירוש המבהיר שעוון אבות יוטל על הבנים רק אם ימשיכו במעשי אבותיהם, כי עוון של דורות חמור יותר מעוון של פרט אחד.
"מעשה אבות סימן לבנים", ביטוי זה מתכתב ביהדות עם הביטוי הנ"ל.
"אָבוֹת וּבָנִים" היא מסגרת שבועית קהילתית ללימוד תורה, שבה מתאספים יחד אבות ובנים לשעת לימוד שבועית.
הפעילות מרוכזת על ידי מרכז "אבות ובנים" העולמי שהוקם בשנת 1999 (ה'תשנ"ט).
כיום מונה התוכנית כ-60,000 ילדים הלומדים בכ-1,050 סניפים בישראל.
כמו כן, קיימים בעולם מאות סניפים נוספים הפועלים תחת מטריית המרכז העולמי בירושלים.
סניפי אבות ובנים מנוהלים על ידי רכזים מקומיים, כשהמרכז מספק לרכזים את חומרי הדרכה, שיווק ופרסים לעידוד התלמידים.
מימון הפעילות הוא מתרומות וחסויות.
הלימוד מתקיים בדרך כלל בסופי שבוע בבתי כנסת ונמשך כשעה.
התוכן הנלמד נקבע לפי בחירה אישית, אם כי ישנן תוכניות מוצעות מטעם המרכז.
ביוזמת "מרכז אבות ובנים העולמי" מתקיימים ימי לימוד גם במועדים מיוחדים כמו בחג הפורים ובמוצאי יום הכיפורים.
הפעילות מחזקת את הקשרים בין האבות לבין בניהם במישור האנושי, הלימודי, החינוכי והתורני.
מייסד המרכז העולמי והעומד בראשו הוא הרב נפתלי פאלק, בנו של הרב פסח אליהו פאלק וחתנו של הרב יוסף לוינשטיין.
אָבֵזָ'אנֵדָה (בספרדית: Avellaneda) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה, המשמשת גם בירתה של נפת אבז'אנדה.
העיר גובלת בנהרות ריו דה לה פלטה מצפון-מזרח ומטאנסה מצפון-מערב.
נהר מטאנסה מהווה את הגבול בינה לבין בואנוס איירס, ומספר גשרים מחברים ביניהן.
בנוסף, היא גובלת בערים דוק סוד במזרח, פיניירו וחרלי במערב וסרנדי בדרום.
אבז'אנדה היא חלק ממטרופולין גראן בואנוס איירס, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-24 אלף תושבים, מתוך כ-316 אלף בנפה כולה.
האזור בו שוכנת העיר נכבש על ידי הספרדים ב-1620. ב-1731 הוקמו במקום מספר צריפים, בסמוך לנמל טבעי בנהר הריו דה לה פלטה.
ב-1784 סופח האזור לעיר קילמס, וב-1791 נחנך גשר ראשון מעל נהר מטאנסה, גשר גאלווס, שהקל על המעבר לבואנוס איירס.
ב-7 באפריל 1852 הוקמה העיירה באופן רשמי, בצו של המושל חואן מנואל דה רוסאס, בשם בראקאס אל סור (Barracas al Sur; מילולית: "בקתות הדרום").
העירייה כוננה ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1856, וב-23 באוקטובר 1895 ניתן לה מעמד של עיר.
ב-1904 שונה שמה של בראקאס אל סור, והיא נקראה על שמו של ניקולאס אבז'אנדה, נשיא ארגנטינה בין השנים 1874 ל-1880.
אבז'אנדה מהווה מרכז תעשייתי, וככזה היא אחד ממרכזי התעסוקה החשובים במטרופולין.
פועלים בה, בין היתר, מפעלי טקסטיל, מפעלים לאריזת בשר, בתי זיקוק, תעשיית מטלורגיה ושווקים לתוצרת חקלאית.
כמו כן, היא מרכז תעבורת רכבות.
העיר ידועה גם בשל היותה בית לשניים ממועדוני הכדורגל הגדולים בארגנטינה, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב.
אַבְּזָאחִים, או אַבְּדְזָאחִים (באדיגית: Абдзах), הם בני שבט צ'רקסי שמקורם בקווקז.
נכון ל-2016 מתגוררים מרביתם של בני שבט זה, כחצי מיליון נפשות, בטורקיה.
האבזאחים דוברים אבזאחית, ניב של השפה האדיגית.
קיימת קהילה של כ-1,100 צ'רקסים-ישראלים מבני השבט האבזאחי, המתגוררים בכפר ריחאניה שבצפון הגליל.
לפני מלחמת הקווקז חיו האבזאחים במדרונות הרי הקווקז, בסמוך לשבט השפסוגים, והיו השבט השני בגודלו מבין השבטים הצ'רקסיים.
השבט התגורר באזור המהווה את הרפובליקות המודרניות של קאראצ'אי-צ'רקסיה ואדיגיה, בתחומה של הפדרציה הרוסית, ובפרט, בכפרים ליד הנהרות קורדזיפס, פצ'הי, פשיש ופשיקופס בהרי אדיגיה וקרסנודאר.
לאחר המלחמה גורשו האבזאחים ושבטים צ'רקסים אחרים לשטחיה של האימפריה העות'מאנית.
שבט האבזאחים היה השבט הראשון שיצא לגלות בשנת 1879. מאחר שהאבזאחים היו השבט השני בגודלו, הם לא התמזגו ושמרו על זהותם.
לאחר יישובם מחדש בשטחי האימפריה העות'מאנית, נחלקו האבזאחים לתשע קהילות, כאשר כל קהילה הונהגה על ידי זקנים שנבחרו על ידי חברי הקהילה.
במצבי חירום שבהם היה צורך בקבלת פתרון או בדיון על הבעיה הקיימת, התאספו הנבחרים והסכימו ביניהם על ידי יצירת אספה כללית.
האבזאחים עסקו בחקלאות ובהורטיקולטורה, והם גידלו בעלי חיים, במיוחד סוסים.
כמו כן, הם כרו מתכות כגון עופרת, נחושת וכסף.
החל מתחילת המאה ה-19, הדת השלטת בקרב הצ'רקסים האבזאחים הוא האסלאם-הסוני.
האימפריה העות'מאנית, שראתה בצ'רקסים לוחמים מנוסים, קלטה אותם בשטחה לאחר מלחמת הקווקז ויישבה אותם באזורים שהיו דלילים בהתיישבות, בין השאר בחבל הגליל שבצפונה של ארץ ישראל: משפחות צ'רקסיות משבט אבזאח יושבו בשנת 1880 בכפר ריחאניה.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, התגוררו בכפר 290 תושבים ושטחו השתרע על 6,137 דונמים (מתוכם 25 דונם שטחים ציבוריים).
במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, סייעו תושבי היישוב להעפלה מלבנון וחלקם התנדבו לשרת לצד היישוב היהודי.
מאז 1958 משרתים הגברים הצ'רקסים בלבד, בעקבות בקשתם, בשירות חובה בכוחות הביטחון השונים בישראל.
אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב העדה הוא גבוה במיוחד.
הם מעורים היטב בחברה, דוברים אדיגית (בנוסף לעברית, ערבית ואנגלית שלומדים מגיל צעיר בבית הספר), ובמקביל מטפחים את מורשתם ותרבותם הייחודית.
נכון ל-2014 מתגוררים בריחאניה 1,175 תושבים, רובם אבזאחים.
הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר הכפוף למועצה אזורית מרום הגליל.
קיימת מערכת של יחסי אחווה בין תושביו האבזאחים של ריחאניה, לבין תושבי כפר כמא, כאשר שני הכפרים מהווים את היישובים הצ'רקסיים היחידים בישראל.
מערכת זאת באה לידי ביטוי גם בחילופי כלות וחתנים, ותושבי שני הכפרים עושים את מיטב יכולתם לשמור על מנהגיהם ותרבותם המיוחדת, באמצעות עשייה חינוכית, חברתית ופורמלית בבית הספר.
אַבְּזָאחִית (Абдзахэбзэ) היא ניב של השפה האדיגית שמדוברת על ידי הצ'רקסים האבזאחים.
ניב הצ'רקסית הזה מדובר בעיקר בסוריה וירדן, וכן בישראל על ידי תושבי ריחאניה שבגליל העליון.
ניב האבזאחית מכיל את רוב העיצורים שקיימים באדיגית ספרותית בנוסף לעיצור סדקי מחונכך, סותם, אטום [ʔʲ] ובתר-מכתשי משופתת מחוכך אטום [ʧʷ].
אַבַּזְיָה (בלועזית: Abasia; מיוונית: א-בסיס, ללא בסיס) היא חוסר היכולת ללכת בגלל ירידה בקואורדינציה המוטורית.
המונח מכסה מגוון של הפרעות רפואיות כגון:
אבזיה מחולית (abasia choreic) – נגרמת על ידי מחולית (כוריאה) של הרגליים.
אבזיה שיתוקית – נגרמת בשל שיתוק של שרירי הרגליים.
אבזיה ספסטית – נגרמת בשל התקשות ספסטית של שרירי הרגליים.
אבזיית רעד – נגרמת בשל רעד ברגליים.
אבזיה מלווה לעיתים קרובות על ידי אסטזיס , חוסר יכולת לעמוד.
שילוב של לקויות אלו המכונה אסטזיה-אבזיה .
מוכרת גם אבזיה ממניעים נפשיים, במצב זה אין כל ליקוי שרירי או עצבי, אך למרות זאת האדם אינו מסוגל ללכת.
תהליכי גירושין בין בני זוג הורים לילדים מייצרים, ברובם, מצב בו אחד ההורים הוא המשמורן ולהורה השני נקבעים זמני שהות עם הילדים.
במקרי גירושים רבים אבות אינם הופכים המשמורנים על ילדיהם.
גיבוש זהות של אבות לאחר גירושים
במצבי פרידה וגירושים מתעצם המתח שבין תפיסת האדם את עצמו כאב מפרנס ומטפל לבין הביצוע בפועל של תפקידים אלו והדימוי העצמי ההורי של האב סופג פגיעה.
בעקבות הגירושין מתפרק התא המשפחתי ונוצרים שני תאים משפחתיים.
בעקבות זאת חל שינוי משמעותי לא רק בתפקיד האם אלא גם בתפקיד האב.
מתפקיד של אב ובעל בתוך המשפחה לפני הגירושין עובר האב לתפקיד האב הלא משמורן אשר חי במשק בית נפרד מילדיו.
מבחינת היחסים בין הילד לבין האב, היוצא מן המערכת המשפחתית, חלים תמורות משמעותיות בכך שהאב הופך להיות אורח מבקר ומתוך כך מתחלפת זהותו ההורית ומשתנים תפקידיו כלפי ילדיו.
בין היתר, כאשר הילדים נמצאים עם האב, אזי הוא אחראי עליהם בכל המובנים, בלי תמיכה של המבנה המשפחתי שהיה קיים לפני הגירושין, כאשר הביקור נגמר יחסים אלו נקטעים.
בעת המעבר לגירושים קיים שינוי במעמד ההורי של האב.
מהורה "מחזיק" להורה לא מחזיק" או "הורה מבקר".
ממפרנס המשפחה למשלם דמי מזונות.
כמו כן, יציאתו של האב מחוץ למשפחה משנה את הקשר שבין האב לילדיו ומאחיזתו הקבועה במערכת המשפחתית, והיא עלולה לעורר תחושות של פיצול והתפרקות.
רבים מהאבות במעבר הגירושים מתארים מצוקה רגשית, תחושת השפחה, יאוש ושלילת זכויות.
ישנם סוגי קשיים אופייניים לאב שעובר לתפקיד אב לא משמורן: האב מתקשה להחליט כיצד לנהוג כלפי ילדיו, כלפי אשתו לשעבר, כלפי משפחותיהם וכלפי חבריהם וזאת בשל העדר הגדרת תפקיד ברורה של האב הלא משמורן וכפועל יוצא מכך האב מתקשה לבנות את תפקידו החדש.
לאחר הפרידה האב חווה אובדנים רבים כגון, פרידה רגשית ופיזית ממעגל של משפחה וחברים.
עבור אב ישנו אובדן נוסף, אובדן אחד מתפקידיו המרכזיים כהורה שילדיו הם חלק מחיי היום יום שלו.
טרם הפרידה מבת הזוג, עצם הימצאותו של האב בבית עם ילדיו אפשרה לו להגשים את תפקודו ההורי באופן אינטואיטיבי כדבר שבשגרה וכעת עליו לקיים את הורותו בתנאים מגבילים אשר מקשים על המשכיות הקשר שהיה קים לפני הגירושין עם ילדיו .
כל סדר יומו של האב הלא משמורן עובר תהפוכות ושינויים, מסדר יום שסבב במידה זו או אחרת סביב הילדים וכלל טיפול בהם האב נאלץ להסתגל ללוח זמנים חדש אשר בו הופכים הילדים מבחינת זמן ונפח פעילות למשניים.
אב אשר קודם היה חלק מהמשפחה בבית הופך להיות גורם חיצוני לא שייך ומנותק מהאירועים היומיים בחיי הילדים.
עד שהאב נפגש עם ילדיו האירועים, גם הדרמטיים ביותר, שקרו להם מקבלים משמעות אחרת או נשכחים.
מאפייני היחסים בין אבות לא משמורנים וילדיהם
דפוס נסיגה והתרחקות- במחקרי אורך שתיעדו תדירות וביקורים נמצא כי במשך השנים חלה ירידה הדרגתית בתדירות הביקורים.
בחלק מהמקרים הופסקו הביקורים לחלוטין לאחר שנתיים.
הסיבות להתרחקות הן יחסי עימות עם האם, קושי בהתמודדות עם תחושת האשמה והאובדן של האב ותחושת האב כי אינו ממצה את תפקידו ההורי והיחסים עם ילדיו הופכים להיות שטחיים ומלאכותיים.
סיבות נוספות אשר נמצאו היו: קשיים סביבתיים כגון קשיים כלכליים וריחוק גאוגרפי.
מיעוט מעורבות בקבלת החלטות הנוגעות לילדים – במרבית המקרים קשורה מידת המעורבות למערכת יחסי האב עם האם ונכונותה לשתף את האב.
כן נמצא כי נכונות האם לשתף את האב עולה ככל שהאב משלם דמי מזונות קבועים ובאופן קבוע.
קושי להוות דמות סמכותית ודגש על סיפוק מתנות ותכנים של בידור ושעשוע – ההסבר לכך נעוץ בעובדה שמפגשים רבים מתקיימים שלא בסביבה הביתית של הילד כך שאין אפשרות לבנות שגרה משותפת.
כמו כן קשור דפוס זה לחשש מפני אובדן הקשר עם הילדים ולרצון לשמר מוטיבציה מצד הילדים להיות בקשר עם האבות.
האבות מרבים לקנות לילדים מתנות ולהעביר את הזמן המשותף בבילוי בדרך זו הם מתמודדים עם רגשות האשם שלהם ומנסים לפצות את הילדים על חסרונם.
בדרך זו האבות מפגינים את אהבתם לילדים האבות הלא משמורנים לרוב אינם בונים מסגרת של חוקים ברורים ואינם דורשים משמעת מחשש שדרישה זו תביא להתרחקות הילדים מהם.
מחקרים בתחום מצאו שאבות חוששים לבטא רגשות כלפי ילדיהם, מתקשים למלא את תפקידם ההורי בפן של חינוך והטלת משמעת ומעדיפים למקד את הקשר בפעילות של הנאה.
גורמים אישיים הקשורים ומשפיעים על תפקוד האב הלא משמורן
1. הערכה עצמית חיובית – אבות לא משמורנים עם הערכה עצמית חיובית לגבי תפקודם כאבות ממלאים תפקיד אקטיבי ומעורב יותר עם ילדיהם.
הערכה עצמית כוללת מרכיבים של ביטחון עצמי, תחושת מסוגלות והתאמה לתפקיד האב, תחושת חיוניות וחשיבות עבור הילדים והרשת משמעותיות בקשר עם הילדים .2. שביעות רצון מסטאטוס ההחזקה – קיים קשר חיובי בין מערכת יחסים בתדירות גבוהה בין האב הגרוש לילדיו לבין שביעות רצונו לגבי הסדר הגירושים הקיים.
3.זהות עצמית הורית בולטת – אבות לא משמורנים אשר זהותם ההורית (מטפל, מזין) בולטת יותר בהשוואה לזהויות אחרות (בעל, בן) מעורבים יותר בקשר עם הילדים ומעורבים יותר בחיי ילדיהם.
4. השכלת האב – ככל שהאב הלא משמורן משכיל יותר, כך הוא מעורב יותר בחיי הילדים.
אבות שהקשר עם ילדיהם נפגע חשופים יותר לפגיעה בכמה מישורים : בעיות בריאות כגון בעיות אכילה, בעיות בשינה, שתייה חריפה, בעיות רגשיות המתבטאות בדיכאון קשיי תפקוד ובעיות בעבודה.
אבותי כי בטחו הוא פיוט מסוג סליחה לתענית עשרה בטבת, המתאר את מאורעות היום ואת השלכותיו על עם ישראל עד היום הזה.
מחברו הוא רבי אפרים ב"ר יצחק מרגנשבורג, פוסק מפורסם ופייטן בן גרמניה במאה ה-12. ידועות שתי נוסחאות שונות לפיוט, וככל הנראה שתיהן יצאו מתחת ידי הפייטן עצמו, שנהג לעבד את פיוטיו שלו במספר גרסאות.
מאז מצוי עם ישראל בגלות ובסבל שלא הוקלו במרוצת הדורות.
הפייטן מביע את כאבו ותמה עד מתי יוסיף אלוהים לעַנּות את ישראל, ומסיים בבקשה כפולה: שינקום ה' באויבי ישראל (), ויגאל את עמו מאפלה לאורה בביאת המשיח, אז ייהפך צום עשרה בטבת "לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחָה" עם שאר הצומות, כהבטחתו של זכריה הנביא:
המחבר, רבינו אפרים מרגנשבורג, נהג כנראה לכתוב את פיוטיו בכמה נוסחאות שונות (כמו פיוטו "אם אפס רבע הקן"), וכך התגלגל הפיוט לידינו בשתי נוסחאות, שהאחת מהן נאמרת לפי מנהג אשכנז המערבי, וכן במנהג פוזנא, והשנייה לפי נוסח אשכנז המזרחי.
לפי המקובל במחקר, שתי הנוסחאות מקוריות, והמחבר ערך את פיוטו שלו והתאים לו בתים חדשים.
בגרסה שבמנהג אשכנז המזרחי יש ארבעה עשר בתים לפיוט, ואילו בגרסה שבמנהג אשכנז המערבי ישנם אחד עשר בתים.
הגרסה המערבית כוללת התייחסויות רבות לשלטון הנצרות בארץ ישראל ולכנסיית הקבר.
בשל כך, בדפוסים רבים, נשמטו (עקב הצנזורה הנוצרית) ממנה חמישה בתים, ונותרו רק שישה בתים.
בתי הפיוט מורכבים מארבע שורות שוות, כאשר השורה האחרונה בכל בית היא פסוק מן התנ"ך.
בסידורי התפילה ובמחזורים המודפסים מסווגת הסליחה כ"פזמון", כאשר לאחר כל בית יש לחזור על הפתיח כרפרן: "אֲבוֹתַי כִּי בָטְחוּ בְּשֵׁם אֱלֹהֵי צוּרִי".
צורת חזרה זו היא כנראה מאוחרת משום שצירוף צלע זו לכל המחרוזות יוצר משפט חסר משמעות.
ייתכן שהרפרן המקורי נועד להיות המחרוזת הראשונה כולה, ולא רק הפתיח, אך סביר גם שבמקור לא היה הפיוט אמור לכלול פזמון כלל.
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל בית מרכיבות את חתימת המחבר: בשתי נוסחאותיו של הפיוט מופיעה אותה החתימה, "אברהם יצחק אפרים", צורת חתימה בה מקדים רבינו אפרים את שם סבו (אברהם) ושם אביו (יצחק) לשמו שלו.
חריזה פנימית כפולה בכל בית, כאשר כל מחצית שורה ראשונה מתחרזת עם חברותיה באותו הבית, וכל סיום שורה מתחרז גם הוא עם סיומי השורות באותו הבית; ובסוף הבתים מופיעה חריזה חיצונית אחידה, כך שכל בית מסתיים בהברה "רִי".
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: החרטה על חטאי האבות שהובילו לחורבן בית המקדש, אזכור של צום עשרה בטבת, וההכרה בכך שההליכה בדרכי התורה היא שמובילה לחיים טובים ומאושרים.
הרמזים מקראיים רבים משובצים בפיוט, ולצדם מופיעים הרמזים תלמודיים (כמו השורה במנהג המזרחי: , המבוססת על דברי ).
אבות הניהול הוא ספר הדרכה למנהל ויזם, המבוסס על עקרונות היהדות כפי שהם מתבטאים בפרקי אבות, ומכאן שמו.
הספר נכתב בידי יניב פוגל וזיו אלול, ויצא לאור במרץ 2022 בהוצאת ידיעות ספרים.
בהשקת הספר השתתפו, בין היתר, אנשי עסקים, עיתונאים ופוליטיקאים.
כל הכנסות הספר מועברות לארגון "בנועם".
בשנת 2024 תורגם הספר לאנגלית, בשם "7 עמודי התווך של המנהיגות".
אותה שנה הגיע הספר למקום הראשון בקטגוריית הניהול של ספריית אמזון.
מטרת הספר המוצהרת היא "לשלב בין חוכמת העבר לפרקטיקה עכשווית".
הספר עוסק בפיתוח אינטליגנציה רגשית אצל המנהל, ניהול עובדים מיטבי ואיזון אידיאלי בין עבודה, בילוי ורוח.
הספר מחולק לשבעה פרקים, שכל אחד מהם נפתח בציטוט מפרקי אבות ויישום שלו כלפי דילמה מודרנית.
לאורך כל פרק שלובים מקורות וסיפורים היסטוריים מהיהדות, לצד תובנות והתרחשויות מודרניות ויחד הם מצטרפים לתובנות מעשייות וקונקרטיות.
בסוף כל פרק מצורף ריאיון עם מומחה ניהול בינלאומי, דוגמת יוני אסיא, צ'ארלס בואזיז (מנכ"ל אינטקס), ג'ודי קאופמן דייוויס (סמנכ"לית בכירה ודיקרטורית ב-HW) ואחרים.
פרק 1 מתמקד בהגברת המוטיבציה אצל העובדים, ומציג את 'שביל הזהב' בין פיקוח הדוק על העובדים לבין חופש מוחלט.
פרק 2 מתמקד בחלוקת הזמן בין עבודה לבין משפחה.
פרק 3 מתמקד בהבנת החשיבות של אינטליגנציה רגשית למנהל, ובשיטות לפתח אותה
פרק 4 מתמקד בהאצלת סמכויות, עומד על החיוניות בהאצלת המסכויות ומסביר כיצד לצמצם את הסיכונים שעלולים לנבוע מכך.
פרק 5 מתמקד בחשיבות של "חזון" ומדריך מתי נדרש 'לעדכן' אותו.
פרק 6 מתמקד בבחירת יועץ, ובמערכת היחסים הראויה בין המנהל ליועץ.
פרק 7 מתמקד בבחירת העובדים המתאימים, ומסביר מהם הפרמטרים החשובים לפי העסק והתפקיד הספציפי.
היה מנהיג "פועלי ציון שמאל" בבלגיה ואחד ממקימי הוועד להגנת היהודים במדינה זו, שמטרתו הייתה להציל יהודים מידי הגרמנים הנאצים ושותפיהם.
ורבר תרם תרומה מכרעת לארגונו ולפעילותו הסדירה בשנות הכיבוש הגרמני בבלגיה.
ורבר נולד בעיר רדום שבפולין, למשפחת פועלים ענייה ושומרת מצוות.
הוא היה הבן השישי מתוך 7 ילדים במשפחה.
בגיל 11 מרד בכללי הלימוד הנוקשים שהיו נהוגים ב"חדר", עזב אותו ולא חזר.
בספרו "יהודים מצילים יהודים לנוכח ההשמדה", כתב אברהם מילגרם על ורבר: "המעשה הזה ביטא לראשונה את הצד הנון-קונפורמיסטי באישיותו, תכונה שליוותה אותו לאורך חייו והתבלטה ביתר שאת בתקופת הכיבוש הנאצי".
הוא עבד לפרנסתו בתפקיד גּוֹזֵר בבית מלאכה לייצור נעליים.
במקביל, לא ויתר על השכלה כללית והצטרף לחברת "שיעורי ערב", שהחלה את פעילותה ברדום בשנת 1920. החברה נכללה ברשת החינוכית ציש"א ("הארגון המרכזי של בתי הספר דוברי יידיש"), שהוקמה ביוזמתם של אנשי רוח יהודיים ממפלגות ה"בונד" ו"פועלי ציון שמאל".
מטרותיה היו הקניית חינוך אוניברסלי המבוסס על ערכים חילוניים ושוויון חברתי לילדים מגיל הגן ועד בוגרים, כדי שיוכלו להשתלב בחברה הנוצרית.
בד בבד, הצטרף ורבר לשורות ה"יוגנט" ("יוגנט פארבאנד יוגנט"), שהייתה תנועת הנוער של מפלגת "פועלי ציון שמאל" בפולין.
בזכות הפעילות החינוכית הנמרצת של ה"יוגנט" הרחיב ורבר את אופקיו, וצימאונו לידע והשכלה גדל.
הוא נרשם לספרייה היידית של רדום, ושם לו למטרה לקרוא את כל ספריה לפי סדר אלף בית.
בנוסף, מימן לעצמו שיעורים פרטיים להשלמת לימודיו, על ידי כך שחסך כסף ממשכורתו הדלה.
במשך השנים הפך לאוטודידקט בעל השכלה רחבה.
הוא דיבר 5 שפות: יידיש, עברית, פולנית, צרפתית וגרמנית, ואף לימד סוציולוגיה של עם ישראל והיסטוריה של תנועת הפועלים היהודית.
ורבר השקיע את רוב מרצו בהפצת תרבות היידיש.
התכונות המנהיגותיות שלו התגלו עוד בהיותו בפולין, והדבר בא לידי ביטוי, כאשר שיקם את ארגון הנוער של מפלגת "פועלי ציון שמאל" ברדום, לאחר שנעצרו ראשי התנועה בשנים 1924–1925. בשנת 1927, התקיים הקונגרס הראשון "זהב ורשה", בחסות חברת "שעורי ערב", והוא נשלח לייצג את המפלגה בקונגרס זה.
אולם, מספר גורמים הביאוהו לידי הכרה שעליו לעזוב את פולין ולעבור למדינה אחרת: המשבר הכלכלי ששרר במדינה לאחר מלחמת העולם הראשונה; התגברות האנטישמיות עם עליית כוחה של אנדציה (Endecja), שהייתה מפלגת ימין לאומנית ואנטישמית ורדיפת אנשי השמאל על -ידי המשטרה הפולנית.
לבסוף, החליט לעזוב את פולין ולנסות את מזלו בבלגיה.
גם כאן היו שני שיקולים למעבר לבלגיה: אחיו הבכור, בונים, וחברו הטוב בצלאל קסטנר (מונה למזכיר המדור היהודי במפלגה הקומוניסטית הבלגית), היגרו אליה קודם לכן; היהודים בבלגיה זכו לשוויון זכויות.
בשנת 1930 השתקע ורבר בבריסל, הצטרף לשורות מפלגת "פועלי ציון שמאל" וצורף לוועד המרכזי של המפלגה.
הוא הופקד על ניהול מחלקת החברה שלה.
לפרנסתו, חזר לעסוק כגוזר נעליים ובמקביל חזר לספסל הלימודים.
בערב לימד היסטוריה ותרבות יהודית ויידית וכן לימד את שפת היידיש בקרב בני הנוער והפועלים היהודים.
פּוֹעֲלוֹ בקרב הקהילה היהודית בבלגיה
ורבר מצא בבלגיה כר פורה לפעילותו.
הקהילה היהודית שהתגבשה שם בין שתי מלחמות העולם מנתה כ-60 אלף נפש.
כ-90% מהם היו מהגרים דוברי יידיש מארצות מזרח אירופה ופליטים שברחו מגרמניה הנאצית, רובם חסרי נתינות בלגית.
הם השתקעו ברבעים שיצרו ב-4 הערים הגדולות: בריסל, אנטוורפן, ליאז' ושרלרואה, והעתיקו את מבנה התעסוקה שאפיין את החברה היהודית בארצות מוצאם למקום מושבם החדש, דהיינו התמקדות ב"סקטור השלישי" בייצור ביתי חצי תעשייתי של מוצרי צריכה לא חיוניים.
בשל כך גברה פגיעותם בעת המשבר הכלכלי של שנות ה-30. רובם היו בעלי מלאכה זעירים בענפי הביגוד, בעיבוד עורות, בתעשיית המזון ובתעשיית היהלומים באנטורפן.
בעיר ליאז, השתלבו מקצתם בתעשיית המתכת והפחם.
הואיל והופקד על ניהול מחלקת החברה של מפלגת "פועלי ציון שמאל", הוא יזם את הקמתם של מספר ארגונים וביניהם המועדון העממי ("פאלקס-קלוב"), בית הספר לחינוך ("שול פאר דערציונג") וספרייה יידית.
בפעילותו תרם תרומה ניכרת לביסוס מעמדה של מפלגת "פועלי ציון שמאל" בקרב היהודים בבריסל ערב פרוץ המלחמה.
זמן קצר לאחר שהשתקע בבלגיה, פגש את שפרה טרוצקי וב-1931 נשא אותה לאישה.
ברית הנישואין ביניהם חפפה לברית הרעיונית ולגרעין הקשה של המפלגה, שכן שפרה ורבר (טרוצקי), הייתה אחת הפעילות המרכזיות בה.
אחיה דוד (דוד'ה) טרוצקי ואשתו פאולינה נמנו אף הם עם חברי המפלגה המסורים ביותר.
שלושתם סיימו לימודים אקדמיים באוניברסיטת גנד (Gand): שפרה בבית ספר הגבוה למסחר, דוד'ה בהנדסה כימית ופאולינה ברפואת שיניים.
פלישת צבאות גרמניה להולנד, בלגיה וצרפת באביב 1940 גרמה לזרם עצום של פליטים הנסים בבהלה לכיוון דרום צרפת.
שתי המשפחות, ורבר וטרוצקי, עזבו אף הן את בריסל, ולאחר תלאות רבות נקלעו לעיירה צרפתית, ושהו בה כ־5 חודשים.
במשך תקופה זו הוצעו למנהיגים היהודים ביניהם אבוש ורבר ודוד'ה טרוצקי ובני משפחותיהם ויזות הגירה לארצות הברית.
אולם, ורבר וטרוצקי סירבו להצעה וחזרו לביתם בבריסל, בעוד שאחרים כמו יהודה טיברג ושלמה הוכברג החליטו לקבל את ההצעה ועברו לארצות הברית.
ורבר הבהיר במכתב ששלח באפריל 1944 לחבר מפלגה שמצא מקלט בשווייץ את המניעים לשובם לבריסל - הדאגה לגורל היישוב היהודי בשעת צרה והחלטתם להתמסר לפשוטי העם.
הוא לא היה מסוגל לעזוב את "ההורים הזקנים שלנו, האנשים האלה החלשים והחולים, רק כדי לשפר את מצבנו האישי." המחויבות לקהילה והרגש ההומניטרי כלפי היהודים הנזקקים הכריעו את הכף.
שפרה אשתו ובנם, מישל בן השנתיים, הצטרפו אליו בהמשך.
עם שובו התברר לורבר שהוא נשאר לבד להנהיג את המפלגה.
בשובם לבלגיה נרתמו ורבר וחברי "פועלי ציון שמאל" שנשארו, לשקם את מוסדות המפלגה והצטרפו למאמץ הכללי של הקהילה המאורגנת, כדי לחזור לשגרת חיים בתנאים לא רגילים.
ורבר שב והפעיל את הספרייה ביידיש, חידש את פעילותו של בית הספר "שול פאר דערציונג" ואת פעילות תנועת הנוער.
במקביל פתח מחדש מאיר טבקמן את מועדון הספורט של "פועלי ציון שמאל" - שטרן.
כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית ההולכת וגוברת בקרב היהודים יזם ורבר את הקמתו של ארגון הסיוע והסעד "עזרה הדדית" ("קעָגזֵייטיקע הילף") שפעל בן זמנית עם ארגון "יידישׁער סאָלידאַריטעט" (סולידאריות יהודית) שהקימו יהודים המקורבים למפלגה הקומוניסטית.
שני המוסדות הללו, היוו את הבסיס ל"וועד להגנת היהודים בבלגיה" (C.D.J.
יזמתם נבעה מן האוריינטציה החברתית שוויונית שלהם ומהתפקיד המוביל שייחסו למעמד הפועלים.
חברי "עזרה הדדית" ציידו את היוצאים בחבילות מזון, בביגוד, בשמיכות ובמענק כספי לנזקקים.
שני ארגוני הסעד המחתרתיים, "עזרה הדדית" ו-"סולידריות", התמודדו בנפרד עם הצורך בהסתרת ילדים והושטת עזרה למבוגרים.
שפרה, אשתו של רבר, הקימה במסגרת "עזרה הדדית" מחלקה לטיפול בילדים וריכוזה את כל נושא הצלתם: מציאת ילדים, רישומם, חיפוש משפחות ומוסדות שהיו מוכנים לקלוט אותם.
בדצמבר 1941 הכריזו שלטונות הכיבוש על שתי גזרות אנטי יהודיות חדשות:
(1) הראשונה הביאה להקמתו של איגוד יהודי בלגיה, אשר שימש מעין יודנראט.
על כל יהודי הוטלה החובה להירשם בפנקסי "קהילת החובה", לשלם דמי חבר ולהישמע להוראות הקהילה;
(2) איסור על הילדים היהודים ללמוד במסגרות החינוך הכללי.
גזירה זו הטילה על האיגוד להקים רשת חינוכית חלופית ונפרדת.