tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעת הבכורה של ברילי בתיאטרון הייתה בשנת 2001 בדמות סופי בת ה-14 בהפקה של מקס סטפורד-קלארק של המחזה "Sliding With Suzanne" מאת ג'ודי אפטון בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון.
ב-2005 שיחקה ברילי בתפקיד ילדת הפלא תומסינה במחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
ב-"The Mail on Sunday" תוארה הופעתה כ"מצוינת", ובדיילי טלגרף נכתב "הערב שייך לתומסינה של לו ברילי".
אחר כך כיכבה במחזה זוכה הפרסים "After The End" עבור תיאטרון Paines Plough, שהוצג בתחילה ברוסיה וביולי 2006 הוצג באוף ברודוויי.
ברילי עבדה פעמיים עם סר פיטר הול.
הפעם הראשונה הייתה ב-2007 שבה הופיעה בתפקיד הראשי במחזה "נל הקטנה" מאת סיימון גריי לצדם של מייקל פנינגטון וטים פיגוט-סמית.
המחזה מבוסס על הספר "האישה הנעלמת" מאת קלייר טומלין, ביוגרפיה על אלן טרנן שהייתה אהובתו של צ'ארלס דיקנס.
המחזה מתאר את סיפור חייה מגיל 17 עד 44. ברילי זכתה לשבחים על הופעתה שתוארה כ"מצוינת" (דיילי מייל), "מרשימה" (The Stage), "משכנע מאוד" (אינדפנדנט), ו"מדהים" (British Theatre Guide)
שנה אחר כך ליהק אותה הול לתפקיד סוניה בהפקה של המחזה "הדוד וניה" שהוצג בתיאטרון רוז בלונדון.
באינדפנדנט השוו את הופעתה לג'ואן פונטיין בסרט "רבקה".
ב-2011 גילמה את הבת של ג'וליאן באראט ודון מקיצ'ן במחזה "מבקר המדינה" בבימויו של ריצ'רד ג'ונס.
ב-2012 הופיעה ברילי עם סטיבן מנגן במחזה "Birthday" מאת ג'ו פנהל בבימויו של רוג'ר מיצ'ל, וגילמה שלוש דמויות, קסנדרה, אנדרמאכה והלן מטרויה, במחזה "נשות טרויה" בתיאטרון גייט בלונדון.
בפברואר 2014 כיכבה ברילי במחזה "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו.
את המחזה ביים דומיניק היל ועיבד זיני האריס.
בגרסה זו העלילה מתרחשת בשנות העשרים של המאה העשרים, 40 שנה אחרי הזמן במחזה המקורי, ומקום ההתרחשות הוא בהיילנדס בסקוטלנד.
ביולי 2008 שיחקה ברילי בדמות פומפיליה קומפריני בעיבוד ל-"The Ring and the Book" ששודר ברדיו 4 של ה-BBC בתוכנית "Classic Serial".
ברילי גילמה את אנה במחזה הרדיופוני "The Wall" מאת אד האריס ששודר בפברואר 2011.
ב-9 בדצמבר 2014 שיחקה ברילי בדמות "זינברה" בעיבוד של רדיו 3 ל-The Wager מאת ג'ובני בוקאצ'ו בהגשת טרי ג'ונס.
ב-2014 השתתפה ברילי בעיבוד הרדיופוני של הספר "בשורות טובות" מאת ניל גיימן וטרי פראצ'ט.
ברילי השתתפה בקריאת ספר השמע על פי הספר "הבחורה על הרכבת" מאת פולה הוקינס בתפקיד מייגן היפוול.
פמלה ג'ופלין 4 פרקים 2027 הארי פוטר Harry Potter רולנדה הוץ' סדרה עתידית של HBO
לואיז אליזבת, נסיכת צרפת , הייתה בתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ואשתו של פליפה, דוכס פארמה.
לואיז אליזבת נולדה יחד עם אחותה התאומה הנרייט, נסיכת צרפת ב-14 באוגוסט 1727 בארמון ורסאי, ללואי החמישה עשר, מלך צרפת ולמריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין.
לואיז אליזבת גדלה יחד עם אחיותיה בארמון, וחונכה על ידי מבית רואן.
ב-26 באוגוסט 1739 התחתנה לואיז אליזבת על ידי שליח עם בן דודה פליפה, הרוזן השנים עשר של צ'ינצ'ון, בנו של פליפה החמישי, מלך ספרד, וב-25 באוקטובר אותה שנה מומשו הנישואים באלקלה דה אנארס.
כללי ההתנהגות בחצר המלוכה הספרדי היו יותר מחמירים, ועד מהרה נכנסה לואיז אליזבת לחיכוכים עם חמותה אליזבטה פארנזה.
בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, הועברה השליטה בדוכסות פארמה מידי בית הבסבורג לידי בעלה פליפה, שהוכתר כ"פיליפו, דוכס פארמה".
בשנת 1749 הגיעה לואיז אליזבת לפארמה, לאחר ביקור בן כמה חודשים בארמון ורסאי.
בשנת 1752 מתה אחותה התאומה הנרייט, נסיכת צרפת, ולואיז אליזבת נסעה להלווייתה בצרפת, ונשארה שם כמעט שנה.
בשנת 1757 נסעה לואיז אליזבת שוב לצרפת, על מנת להסדיר את נישואי בתה איזבלה, נסיכת פארמה ליוזף, ארכידוכס אוסטריה.
ב-6 בדצמבר 1759 מתה לואיז אליזבת בעת שהותה בצרפת, וב-27 במרץ 1760 נקברה על יד אחותה הנרייט.
בשנת 1793 לאחר המהפכה הצרפתית, חוללו קבריהם של השתיים.
בשנת 1739 התחתנה לואיז אליזבת עם פליפה, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיז בית-לחם היא חוקרת ספרות, תאורטיקנית של תרבות ומתרגמת.
היא מכהנת כפרופסור חבר במחלקה לאנגלית ובתוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בית-לחם גדלה ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
בשנת 1984 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, וזכתה במדליית זהב לבוגרת המצטיינת של הפקולטה לאמנויות.
בהמשך סיימה תואר שני M.A (בהצטיינות יתרה) ודוקטורט (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 זכתה בית-לחם במלגת ליידי דייוויס לפוסט דוקטורט מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
נכון לשנת 2018, בית-לחם היא עמית נלווה ביחידת אפריקה של המכון למחקר על שם הארי ס.
טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית.
אמה, מרלין בית-לחם (לבית גרזון), הייתה שחקנית טניס בינלאומית וזכתה בשנת 1962 בתחרות All England Plate שנערכה במסגרת אליפות וימבלדון עבור מתחרות שהפסידו בשלבים הראשונים של תחרות הנשים.
בשנת 2003 מונתה מרלין בית-לחם לסגנית יו"ר הוועדה לקידום והגנה על זכויותיהן של קהילות מבוססות תרבות, דת ושפה (CRL Rights Commission) בדרום אפריקה.
כיום היא מכהנת כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות יהודית (Memorial Foundation for Jewish Culture).
אחותה של לואיז, לאל בית-לחם, כיהנה כמנהלת הראשית של מחלקת היערנות במשרד המים והיערנות הלאומי של דרום-אפריקה (South African National Department of Water Affairs and Forestry), ובהמשך כיהנה כראש סוכנות הפיתוח של יוהנסבורג (Johannesburg Development Agency).
בית-לחם מגדירה עצמה, בפרפרזה על מילותיו של המשורר יליד דרום אפריקה דניס הירסון, כ"דרום אפריקנית בשלט רחוק".
היא חיה בישראל מאז שנת 1985, אמא לשני ילדים.
במחקרה, לואיז בית-לחם עוסקת בספרות והיסטוריה תרבותית בדרום אפריקה, היסטוריה של תרבות אקספרסיבית במאבק נגד האפרטהייד, תאוריה פוסט-קולוניאלית, לימודי מגדר, ולימודי הגירה.
בית-לחם כתבה את הערך על ספרות דרום-אפריקאית עבור מדריך אדינבורו לספרות האנגלית של המאה העשרים.
בית-לחם תרגמה לאנגלית כתבים ביקורתיים מאת אינטלקטואלים ישראלים בולטים, וביניהם ספרה של אריאלה אזולאי "דמיון אזרחי: אונטולוגיה פוליטית של הצילום" (2009).
היא חברה בוועדה המייעצת של מפתח – כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, בהוצאת מרכז מינרוה למדעי הרוח והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
חברה מייסדת בארגון הישראלי ללימודי אפריקה.
בדרום אפריקה מקיימת בית-לחם קשר מתמשך עם מכון ויטס למחקר חברתי וכלכלי (WiSER) באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, שם היא משמשת גם כמרצה אורחת בכירה בבית הספר לספרות, שפה ומדיה (School of Literature, Language and Media).
היא מכהנת בוועדות המייעצות הבינלאומיות של מספר כתבי-עת בנושא חקר הספרות ולימודי אפריקה.
בשדה חקר הספרות הדרום-אפריקאית, טבעה בית-לחם את המושג "רטוריקה של דחיפות" כמושג מפתח בתרבות הספרותית של תקופת האפרטהייד.
בית-לחם טוענת שתפקידה המתווך של השפה, ומעמדה של הכתיבה כאופן ייצוג, התערערו בספרות ובשיח הספרותי הביקרותי של תקופת האפרטהייד לטובת מחויבות אינסטרומנטלית ל"אמירת האמת" אודות האפרטהייד.
תובנה זו, החוברת לבחינה של "הפיגורה כאמת" ("the trope as truth"), קיבלה לראשונה ביטוי במאמר שנכלל במהדורה המיוחדת של כתב-העת "Poetics Today" שאותה ערכה בית-לחם יחד עם לאון דה קוק וסוניה נרונסקי-לדן בשנת 2001, תחת הכותרת "South Africa in the Global Imaginary".
המהדורה פורסמה מחדש בשנת 2004 בסדרה "Imagined South Africa", בהוצאת Unisa/Brill.
בית-לחם המשיכה לפתח רעיונות אלו במונוגרפיה "Skin Tight: Apartheid Literary Culture and Its Aftermath", שפורסמה בשנת 2006 באותה סדרה.
הספר תורגם לעברית על ידי עודד וולקשטיין ופורסם בשנת 2011 בהוצאת רסלינג תחת הכותרת "צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה".
נכון ל-2017, מתמקד מחקרה של בית-לחם בנושא "המסלול הגלובלי" של תרבות אנטי-אפרטהייד אקספרסיבית.
בית-לחם טוענת שחקר התנועה הגלובלית של תרבות אקספרסיבית בתקופת האפרטהייד חושף ממדים היסטוריוגרפיים רחבים יותר של עידן המלחמה הקרה.
המחקר בוחן כיצד מתנגדים פוליטיים, כותבים, מוזיקאים, אמנים, וצלמים דרום אפריקניים מיצבו שאלות הנוגעות לצדק חברתי ושוויון גזעי עבור ציבורים גלובליים שונים וכחלק מהם.
חקר תפקידה של אפליה גזעית בהתוויית דמיוּן פוליטי בהקשר הגלובלי, ותפקידה של תרבות בקידום שינוי חברתי, הם נושאים מרכזיים בהקשר זה.
צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה.
בית-לחם, ל., יונה, י., כוכבי, ט., ושנהב, י., "מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאליים" גיליון נושא, מספר 29 תיאוריה וביקורת (מכון וו-ליר בירושלים והקבוץ המאוחד).
לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה , הייתה בתו של שארל פרדינן, דוכס ברי, ואשתו של קרלו השלישי, דוכס פארמה.
מארי לואיז תרז נולדה בארמון האליזה שבפריז ב-21 בספטמבר 1819, לשארל פרדינן, דוכס ברי, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת, ולמריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את סבה של לואיז מארי תרז - שארל העשירי, מלך צרפת.
בתחילה ניסה שארל להמליך את אחיה - אנרי, רוזן שאמבור, אך הניסיון לא צלח, ולואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך.
אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830. ב-16 באוגוסט 1830 עזבה לואיז מארי תרז יחד עם משפחתה את צרפת, ועברה להתגורר בבריטניה.
ב-10 בנובמבר 1845 התחתנה לואיז מארי תרז בשלוס פרוחסדורף על יד וינה, עם קרובה קרלו, נסיך לוקה, שמלכתחילה לא רצה להתחתן עמה, ועשה זאת על פי החלטת אביו.
בני הזוג חגגו את ירח הדבש בגרמניה ולאחר מכן באנגליה, ובשנים לאחר מכן נולדו להם 4 ילדים.
ב-17 בדצמבר 1847 מתה מארי לואיז, דוכסית פארמה, ואביו של קרלו ירש את הדוכסות כקרלו השני, דוכס פארמה.
דוכסות לוקה צורפה לדוכסות הגדולה של טוסקנה, וקרלו השני הפך לנסיך הכתר של פארמה.
קרלו השני שלט בפארמה, עד במרץ 1848 שאז פרצה בדוכסת מהפכה שנתמכה על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
הוא נמלט מפארמה, אך נעצר בקרמונה ונלקח כאסיר למילאנו, שם שהה במשך מספר חודשים עד שהממשלה הבריטית דאגה לשחרורו.
לאחר שהות קצרה באי מלטה, נסע קרלו השלישי לנאפולי ולליבורנו ושם הצטרפה אליו לואיז מארי, שזה עתה ילדה את בנם הראשון בגלות בפירנצה.
לאחר מכן ביקשה המשפחה מקלט בבריטניה, והם התיישבו בקוטג' בסורביטון, דרומית מערבית ללונדון.
ב-5 באפריל 1849 נכנס הצבא האוסטרי לפארמה, והחזיר את קרלו השני, שהיה בגלות בסקסוניה, לשלטון.
אולם מארי תרז נותרו באנגליה, שכן הלחימה עדיין נמשכה בין הצבא האוסטרי לצבא סרדיניה.
ב-24 במרץ 1849 התפטר קרלו השני, דוכס פארמה מתפקידו, ובעלה, שעדיין חי עמה באנגליה, ירש את התואר "דוכס פארמה ופיאצ'נצה".
ב-18 במאי אותה שנה נכנס קרלו לפארמה, אך כעבור יומיים יצא לאולמוץ, על מנת להשיג תמיכה אוסטרית, ורק ב-25 באוגוסט הוא שב לפארמה.
חייהם הפרטיים של קרלו ולואיז מארי היו סוערים, וקרלו חי בנפרד ממנה.
הקרע בין בני הזוג התרחב, כאשר קרלו השלישי פתח בגלוי ברומן עם אמה גואדני, גיסתו של מושל טרנטו האוסטרי, שאותה פגש בפירנצה בפברואר 1852. בדצמבר 1853 לקח קרלו השלישי את מאהבתו לביקור רשמי אצל איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובכך גרם להתמוטטות הסופית של הנישואים.
בשנת 1854 נרצח קרלו השלישי, דוכס פארמה, ובנה רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו, תוך שהיא משמשת לו כעוצרת .
בשנת 1859 הודח רוברטו מתפקידו, והדוכסות צורפה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה.
ב-1 בפברואר 1864 מתה לואיז מארי תרז בוונציה, והיא בת 44 בלבד.
ב-10 בנובמבר 1845 התחתנה לואיז מארי תרז עם קרלו השלישי, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מרגריטה, נסיכת בורבון-פארמה (1847–1893), התחתנה עם קרלוס, דוכס מדריד
אליס, נסיכת בורבון-פארמה (1849–1935), התחתנה עם פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה
לואיז לין היי הייתה סופרת אמריקאית שכתבה ספרים העוסקים בתחום של גוף ונפש.
המפורסם מבין ספריה נכתב בשנת 1984, בגיל 62, והוא נקרא You Can Heal Your Life.
היי יסדה הוצאת ספרים על שמה, "Hay House".
לואיז היי נולדה בשם הלן ורה לוני בלוס אנג'לס למשפחה ממעמד נמוך.
בהיותה ילדה קטנה אמה נישאה לגבר אחר, נישואין שכללו אלימות במשפחה מצד האב החורג כלפי אשתו ובתה הקטנה.
בהיותה בת 5, נאנסה היי על ידי שכן.
בגיל 15 היא פרשה מהלימודים בבית הספר התיכון מאחר שהרתה.
ביום הולדתה ה-16 ילדה בת, אותה מסרה לאימוץ.
מיד אחרי זה, עברה היי לשיקגו, שם עבדה בעבודות מזדמנות.
לאחר מכן, ב-1950 עברה לניו יורק, שם החלה לדגמן, ועבדה עבור מעצבי אופנה בעלי שם, כגון ביל גלס, אולג קאסיני ופאולין טריג'ר.
בשנת 1954 היא נישאה לאיש עסקים אנגלי בשם אנדרו היי, אך לאחר 14 שנים של נישואים הוא עזב אותה לטובת אישה אחרת.
בתחילת שנות ה-70 היא הצטרפה לכנסיית First Church of Religious Science, שם נחשפה לעולם הרוחניות והניו-אייג'.
עיקרון בסיסי באמונת הכנסייה היה הכוח הטרנספורמטיבי של חשיבה חיובית, ובזה החלה היי להתמקד.
היא התחילה לעבוד כמתרגלת שיטת המחשבה של הכנסייה, והובילה סדנאות כדי לעזור לאנשים לשנות את נסיבות חייהם ואף לרפא את עצמם ממחלות באמצעות חשיבה חיובית.
בשנת 1977 היא אובחנה כסובלת מסרטן צוואר הרחם.
היא הסיקה שהדברים שעברה בילדותה, כגון אלימות במשפחה ואונס, גרמו להופעת הסרטן.
היא סירבה לקבלת טיפול רפואי ודיווחה כי החלה בעבודה של סליחה, שינוי תזונה, רפלקסולוגיה ושימוש בחוקנים לניקוי המעי הגס.
היא טענה שריפאה את עצמה מהסרטן באמצעות פעולות אלו.
עם זאת, היי גם אמרה שכל רופא שיכול לאמת את סיפורה נפטר עוד לפני כן.
ב-1976 היא כתבה את ספרה הראשון, Heal Your Body ("רפא את הגוף שלך"), שהחל כחוברת המכילה סוגים שונים של חולי וסיבות מטאפיזיות אפשריות להם.
ב-1984 כתבה את ספרה השני, You Can Heal Your Life ("אתה יכול לרפא את חייך"), שהיה לרב-מכר עולמי, תורגם ליותר מ-30 שפות ונמכר ביותר מ-50 מיליון עותקים.
לואיז נבלסון הייתה ציירת ופסלת יהודיה אמריקאית.
נחשבה לאחת הפסלות המובילות של המאה ה-20 והתמחתה ביצירת פסלים בנויים ממערכת של חפצים מצויים צבועים.
זכתה במספר פרסים, בניהם פרס art USA ופרס מכון האמנות של שיקגו.
אחת מיצירותיה, "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל בשנת 1965.
למדה בבית הספר לאמנות מודרנית של הנס הופמן בגרמניה.
לאה ברליאבסקי נולדה בעיר פריאסלאב (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) בשנת 1899 להורים יהודים, יצחק ברליאבסקי ומינה סאדי.
בשנת 1905 היגרה יחד עם משפחתה למיין בארצות הברית שם למדה בתיכון רוקלנד.
חמש עשרה שנה לאחר מכן נישאה לצ'ארלס נבלסון וכעבור שנתיים נולד בנם מיירון.
ב-1931 התגרשה לואיז מצ'ארלס, אך מעולם לא חזרה לשם נעוריה או התחתנה שנית.
עד סוף שנת 1934 הספיקה נבלסון ללמוד מגוון אומנויות כגון דרמה, פיסול, מחול מודרני ואף עבדה כעוזרת של הצייר המקסיקני דייגו ריברה בהכנה של ציור הקיר "דיוקנה של אמריקה."
בשנת 1943 החלה לראשונה להציג עבודות עצמאיות בגלריות בניו יורק.
בין השנים 1969 ל-1984 הציגה נבלסון מספר תערוכות במקומות שונים ברחבי העולם כמו מסצ'וסטס, יוסטון, איראן, טוקיו, מילאנו, הודו וקליבלנד וזכתה במספר תוארי כבוד ממוסדות אמנות שונים ברחבי ארצות הברית.
נבלסון המשיכה ליצור במשך שנים עבודות אמנות שקצרו פרסים רבים ונפטרה בביתה בשנת 1988.
22 שנים לאחר מותה הונצחו עבודותיה בחמישה בולים של דואר ארצות הברית.
בתחילת הקריירה האמנותית שלה עבודותיה של נבלסון נעשו בעיקר על ידי גרפיט על דפי נייר.
בשנת 1942 הציגה נבלסון לראשונה את היצירה 'הקרקס, אוסף חיות' 3, בו השתמשה לראשונה בחפצי עץ מצויים כדי ליצור את עבודתה, סגנון שאת השראתו שאבה מעצי ההסקה שנאלצה לאסוף לחורף שנים רבות קודם לכן.
סגנון זה הפך מאפיין לעבודותיה הבוגרות וחזר בעוד רבות מעבודותיה בהמשך.
בין יצירותיה הבולטות של נבלסון נמנות "קתדרלה שמימית" שיצרה ב-1958, ו"גן ירח" שנוצר ב-1957. שתי העבודות נבנו באמצעות חפצי עץ מצויים שנצבעו בשחור.
פסליה הבאים, כמו "מחווה אמריקנית לאנשי בריטניה" נעשו אף הם ברוח אותו עיקרון אך נצבעו בלבן.
לצד בחירתה לפסל בעץ נבלסון יצרה אף פסלי מתכת כגון "אטמוספירה וסביבה" שנוצר ב-1966. ב-1965 עבודתה "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל.
לואיז נבלסון היוותה גורם מרכזי לפיתוח התנועה האמנותית הפמיניסטית נבלסון הייתה אמנית שאהבה לקחת השראה לעבודותיה מכל יצירה, תופעה או חפץ שראתה, דבר שהעניק לה ידע וניסיון בתחומי האמנות השונים.
בשנות ה-70, תקופתה של נבלסון, היה מקובל שגברים בלבד יוצרים פסלים ויצירות בקנה מידה גדול, ואילו נשים אמניות עוסקות בעיקר בציור ורישום.
פסליה הגדולים של נבלסון, שהיו מאוד יוצאי דופן בעת ההיא, ערערו מאוד את התפיסה הזאת והשפיעו על אמנים רבים בזרם האמנות הפמיניסטית.
לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן , הייתה אמו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן אשר הוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
לואיז מארי אדלייד נולדה ב-13 במרץ 1753 במלון טולוז, פריז, ללואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ולמריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן.
בשנת 1768 מת אחיה לואי אלכסנדר, נסיך למבל, ובעקבות כך הפכה לואיז מארי אדלייד ליורשת של אביה, שהיה אחד האנשים העשירים ביותר בצרפת.
ב-6 ביוני 1769 התחתנה לואיז מארי אדלייד עם לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן בקפלה של ארמון ורסאי.
לאחר שהפרשה הרומנטית ביניהם הסתיימה, מאדאם דה-ז'אנליס נותרה בשירותה של אשתו מארי-אדלייד בפאלה-רויאל, ונותרה ידידה נאמנת לדוכס ולדוכסית.
במהלך המהפכה הצרפתית תמך לואי פיליפ ביעקובינים, בעוד לואיז מארי אדלייד התנגדה לדעותיו, ובשל כך נפרדו השניים והיא חזרה להתגורר עם אביה.
עם זאת, ירושתה הגדולה של מארי אדלייד נותרה בידיו של לואי פיליפ וכן ההון העצום שקיבל לידיו בעקבות מותה של דה למבל, אשר טוענים שארגן את רציחתה, על מנת לקבל את הונה.
באפריל 1793 ערק בנה של לואיז מארי אדלייד - לואי פיליפ, דוכס שארטר יחד עם גנרל שארל פרנסואה דומורייה לצבא האוסטרי, ובעקבות כך נעצר בעלה לואי פיליפ יחד עם שאר בני משפחתו שהיו בצרפת.
בשל מצבה הבריאותי לא נכלאה לואיז מארי אדלייד, והיא הוחזקה במעצר בית בטירת אביה שמת חודש קודם לכן.
בשנת 1796 שוחררו לואיז מארי אדלייד ושני בניה והם התגוררו בפריז, אולם בשנת 1797 היא גורשה לספרד יחד עם גיסתה בתילד ד'אורליאן בשנת 1814 חזרה לואיז מארי אדלייד לצרפת במהלך הרסטורציה, וב-23 ביוני 1821 היא מתה בטירתה באיברי-סיר-סן כתוצאה מסרטן השד.
בשנת 1830 הודח שארל העשירי, מלך צרפת במהלך מהפכת יולי, ובנה לואי פיליפ הוכתר כלואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ב-6 ביוני 1769 התחתנה לואיז מארי אדלייד עם לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
לואיז הנרייט דה בורבון הייתה אשתו של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן וסבתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואיז הנרייט נולדה ב-20 ביוני 1726 בפריז, ללואי ארמנד השני, נסיך קונטי וללואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון.
בשנת 1727 מת אביה, שהיה אדם גס והתעלל רבות באמה, ואחיה לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתנה לואיז הנרייט עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בבעלה ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם לחמותה לסרב להכיר בילדיה כילדים חוקיים.
ב-9 בפברואר 1759 מתה לואיז הנרייט בפאלה רויאל כשהיא מוקפת בבעלה ובילדיה, ומותה השפיע קשות על בעלה.
ב-17 בדצמבר 1743 התחתנה לואיז הנרייט עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיז אליזבת דה בורבון , הייתה אשתו של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, וסבתא רבתא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואיז אליזבת נולדה ב-22 בנובמבר 1693 בארמון ורסאי, ללואי, נסיך קונדה וללואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור דה מורטמר, והטבלתה נערכה בשנת 1698.
בשנת 1710 ניסתה אמה לחתנה עם שארל, דוכס ברי, אולם התוכנית סוכלה על ידי דודתה פרנסואז מארי דה בורבון, שהביאה לנישואיו עם בתה מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן.
ב-9 ביולי 1713 התחתנה לואיז אליזבת עם לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, ובאותו יום אף נערכה חתונת אחותו מארי אן דה בורבון עם אחיה לואי אנרי, דוכס בורבון.
בשנת 1716 חלה לואי ארמנד באבעבועות שחורות, אולם לואיז אליזבת טיפלה בו במסירות עד להחלמתו.
בעלה לואי ארמנד היה תומך נלהב בתוכניות הפיננסיות של ג'ון לו, ובאמצעותו הוא הרוויח סכומי כסף גדולים.
לואי ארמנד היה אלים וגס רוח, ולואיז אליזבת השתדלה לא להיות במחיצתו.
בשנת 1727 מת לואי ארמנד, ובנה לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו.
בשנת 1743 הסדירה לואיז אליזבת את נישואי בנה לואי פרנסואה, נסיך קונטי עם אחייניתה לואיז דיאן ד'אורליאן, ואת נישואי בתה לואיז הנרייט דה בורבון עם אחיינה לואי פיליפ, דוכס שארטר, ובכך הביאה ליישוב הסכסוך בין בית קונדה לבית אורליאן.
בעת זקנותה מכרה לואיז אליזבת את מלון קונטי לנכדה לכיסוי חובותיה, וב-27 במאי 1775 היא מתה בביתה בפריז.
ב-9 ביולי 1713 התחתנה לואיז אליזבת עם לואי ארמנד השני, נסיך קונטי, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
לואיז אליזבת ד'אורליאן הייתה בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן ואשתו של לואיס הראשון, מלך ספרד.
לואיז אליזבת נולדה ב-11 בדצמבר 1709 בארמון ורסאי, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן.
לואיז אליזבת הייתה בקשר טוב מאוד עם אחיה לואי, דוכס שארטר, אשר קיבל את התואר דוכס אורליאן לאחר מות אביהם בשנת 1723.
בשנת 1718 פרצה מלחמת הברית המרובעת, ובשנת 1720 הציע פליפה החמישי, מלך ספרד לשעות שלום, ולחתן את בתו מריאנה ויקטוריה מספרד עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ואילו בנו לואיס, נסיך אסטוריאס יתחתן עם בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן - עוצר הממלכה.
ואכן ההסכם נחתם, וב-20 בינואר 1722 התחתנה לואיז אליזבת עם לואיס, נסיך אסטוריאס.
ב-15 בינואר 1724 ויתר חותנה פליפה החמישי, מלך ספרד על הכתר, ובעלה הוכתר כלואיס הראשון, מלך ספרד.
מצבה הנפשי של לואיז אליזבת לא היה יציב, והיא הייתה מסתובבת לעיתים קרובות ערומה ומוזנחת, ועם הזן מצבה הלך והחמיר.
כתוצאה מכך, לאחר מות בעלה בפתאומיות ב-31 באוגוסט 1724, ביטל חותנה את הנישואים ושלח אותה בחזרה לצרפת, שם סירב לה דודנה לואי החמישה עשר להתגורר בארמון ורסאי.
לואיז אליזבת עברה להתגורר עם אמה בטירת ונסן ובארמון לוקסמבורג, ועד מהרה התגלע ויכוח בינה לבין אחותה שרלוט אגליי, דוכסית מודנה, בשל דרישתה לקבל מעמד יותר גבוה מאחותה, זאת בשל העובדה שהיא מלכה לשעבר.
ב-16 ביוני 1742 מתה לואיז אליזבת בארמון לוקסמבורג, והיא בת 32 שנים בלבד.
לואיז לנגהנס-יאפה הייתה פסנתרנית ומלחינה גרמנייה.
לואיז יאפה גדלה בהמבורג, שם למדה נגינה בפסנתר אצל פריץ וארנדורף והלחנה אצל גאורג אוגוסט גרוס ופרידריך וילהלם גרונד.
הקונצרט הראשון שלה התקיים ב-10 בפברואר 1838 באולם אפולו המקומי.
כדי להתאמן בנגינה הלכה למפעל הפסנתרים של באומגרטן אונד היינס, שם פגשה את יוהנס ברהמס הצעיר.
הם התאמנו וניגנו יחד ודנו ביצירותיו הראשונות.
ידידות רבת-שנים התפתחה בין לואיז יאפה לברהמס, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים.
ברהמס הקדיש אחת מיצירותיו המוקדמות ביותר, שישה שירים, אופוס 6, ללואיז ולאחותה מינה, כביטוי להכרת תודתו.
בהזמנת קלרה שומאן, עברה לואיז יאפה ב-1853 לדיסלדורף עם אחותה להשלמת לימודי המוזיקה שלה עם רוברט וקלרה שומאן.
בדיסלדורף פגשה שוב את ברהמס.
ב-1858 נישאה לואיז יאפה למלחין ומחבר כתבי מוזיקה וילהלם לנגהנס; הם ניגנו יחדיו.
בעיקר יצא שמה כפסנתרנית בפריז בשנים 1863 עד 1869. ב-1868, השתתפה בביצוע הבכורה של חמישיית הפסנתר בפה מינור, אופוס 34 מאת ברהמס.
פרנץ ליסט הקדיש לה את "קנטטת בטהובן מס' 1" שלו (קנטטה חגיגית לטקס הסרת הלוט מאנדרטת בטהובן בבון, בשנת 1845).
היא עמדה בקשרים עם שטפן הלר, פרנסואה-אוגוסט גברט, קאמי סן-סנס, סזר פרנק וג'ואקינו רוסיני.
בשנת 1874 הסתיימו נישואיה לווילהלם לנגהנס בגירושין.
יאפה כתב אופרה, וחיברה רביעיות מיתרים, יצירות לפסנתר ושירים - אבל לא כל יצירותיי פורסמו
לואיז איפוליט, נסיכת מונקו הייתה נסיכת מונקו, אחת משתי נשים בלבד ששלטו בנסיכות.
לואיז איפוליט נולדה ב-10 בנובמבר 1697 בארמון הנסיך במונקו, והייתה בתם השנייה של אנטואן הראשון, נסיך מונקו ומארי דה לורן-ארמניאק.
היא הייתה השנייה מבין שש בנות מהן 2 הגיעו לבגרות.
מכיוון שכל אחיותיה מתו, הפכה לואיז איפוליט ליורשת העצר של מונקו.
אביה החליט, ברשותו של לואי ה-14, שבעלה לעתיד ייקח לעצמו את שם משפחת גרימלדי וישלוט במונקו יחד איתה.
ב-20 באוקטובר 1715, בגיל שמונה עשרה, התחתנה עם ז'אק פרנסואה גויון, הרוזן דה מתניון, לאחר שמשפחתו הציעה אותו כמועמד.
מועמדותו נתמכה על ידי המלך לואי ה-14, שרצה לחזק את ההשפעה הצרפתית במונקו.
לפני כן, אביה של לואיז איפוליט העדיף שבתו תינשא לבן דוד ממשפחת גרימלדי.
נישואים אלה לא התממשו בגלל מצבם הכספי הגרוע של בני גרימלדי באותה תקופה.
בעלה העדיף להישאר בוורסאי במקום במונקו, שם החזיק במספר פילגשים.
לאחר מות אביה חזרה לואיז איפוליט מפריז למונקו ב-4 באפריל 1731 וזכתה לקבלת פנים נלהבת.
לואיז איפוליט נפטרה מאבעבועות שחורות.
בעלה הזניח את ענייני מונקו ונאלץ לעזוב אותה במאי 1732. הוא ויתר על השליטה בנסיכות, ופרש לטובת בנם אונורה השלישי, נסיך מונקו.
לואיז מישל (29 במאי 1830 - 9 בינואר 1905, בצרפתית: Louise Michel) הייתה מורה, ופמיניסטית צרפתייה ודמות בולטת בקומונה הפריזאית.
בגלות אימצה את רעיונות האנרכיזם וכששבה לצרפת הייתה דוברת מרכזית של התנועה האנרכיסטית באירופה.
נחשבת לאחת ממייסדות זרם האנרכו פמיניזם.
נולדה ב-29 במאי 1830 כבת מחוץ לנישואין למשרתת, מריאן מישל.
גדלה אצל סבא וסבתא שרלוט ושארל-אטיין דֶמאָאִי (Demahis), בצפון-מזרח צרפת.
את ילדותה העביר בשאטו דה וורנקור (Château de Vroncourt) וזכתה לחינוך ליברלי.
כשנפטרו סבא וסבתא, סיימה הכשרה להוראה ועבדה בכפרים.
ב-1865 פתחה מישל בית ספר בפריז שהיה ידוע בשל גישתו הפרוגרסיבית והמודרנית.
היא קיימה חלופת מכתבים עם הסופר הצרפתי ויקטור הוגו, והחלה לפרסם שירה.
כמו כן החלה להיות מעורבת בתנועה הרדיקלית הצרפתית.
ב-1869 הצטרפה כחברה לקבוצה הפמיניסטית 'החברה לקידום זכויות אזרח לנשים' (Société pour la Revendication du Droits Civils de la Femme).
בשל חילוקי הדעות שנתגלעו, החליטה הקבוצה להתמקד בשיפור החינוך לילדות.
הקבוצה הייתה קרובה גם לקבוצה מהפכנית אחרת 'החברה הקואופרטיבית של גברים ונשים עובדים' (Société Coopérative des Ouvriers et Ouvrières) שנשותיה פרסמו ב-1869 מניפסט תחת הכותרת 'דרישה לזכויות נשים' (Droits de la Femme).
בינואר 1870 לקחה חלק בהלווייתו של ויקטור נואר (שנורה על ידי הנסיך פייר נפוליאון אחינו של הקיסר נפוליאון השלישי), והביעה אכזבה מכך שלא גרמה לקריסת האימפריה.
במהלך המצור על פריז בתקופת הקומונה, התנדבה לואיז למשמר הלאומי של העיר ומונתה לראש ועדת משמר הנשים של מונמרטר, תפקיד מרכזי בממשלת הקומונה.
באפריל 1871 לקחה חלק במאבק המזוין נגד הממשלה הצרפתית.
היא קשרה קשרים הדוקים עם ראול ריגו ותאופיל פרה, דמויות בולטות נוספות בקומונה.
על אף שהשניים נחשבים לדמויות היותר אקטיביסטיות ומיליטנטיות בקומונה, שכנעו אותה שלא לנסות ולהתנקש בחייו של אדולף טייר, מזכיר הממשלה הלאומית הצרפתית.
מישל לחמה בגדוד ה-61 של מונמרטר וארגנה תחנות פינוי לפצועים.
בזכרונותיה כתבה: 'הו, אני פרא.
אני אוהבת את ריח אבק השריפה, הקליעים השורקים באוויר - אך מעל הכל אני מסורה למהפיכה".
נשים שיחקו תפקיד מפתח בקומונה הפריזאית.
לא רק שנתמנו להנהגת ועדות עממיות, אלא גם בנו בריקדות והשתתפו בלחימה ובקרבות.
מישל הצדיקה את המהפכה המיליטנטית כשהיא מצהירה "ירדתי מהגבעה, הרובה תחת מעילי צועקת: בגידה!
מישל הייתה בין לוחמים הבודדים של הקומונה ששרדו.
"נכון אולי, שנשים אוהבות מורדים" כתבה, "איננו טובות מהגברים בכבוד שאנו רוכשות לכוח, אבל הכוח עדיין לא השחית אותנו".
בזכרונותיה ציינה מישל כי התגשמות הממשלה המהפכנית של הקומונה חיזקה בה את הרצון להיאבק באפליה כנגד נשים.
על גישתם של חבריה הגברים בקומונה כתבה: "כמה פעמים בתקופת הקומונה הלכתי עם שומר או חייל למקום בו לא ציפו להתמודד עם אישה?" היא אתגרה את חבריה "לשחק תפקיד במאבקן של נשים לשוויון זכויות, לאחר שגברים ונשים זכו יחדיו בזכויות לאנושות כולה".
בדצמבר 1871 הובאה מישל מול בית דין צבאי, המועצה השישית של המלחמה, והוגש נגדה כתב אישום בעבירות של ניסיון להפיל את הממשלה, לעודד אזרחים להתחמש, וכן בגין שימוש בנשק בעצמה ולבישת מדים צבאיים.
היא התריסה בשופטיה וקראה להם לדון אותה למוות כשהיא אומרת "נראה שלכל לב הזועק לחופש אין כל זכות אחרת מלבד קליע עופרת - אז אני תובעת את שלי".
בעוד כ-20 אלף ממגיני הקומונה הוצאו להורג, על פי ההערכות, נידונה מישל לגלות לצד כעשרת אלפים תומכים נוספים של הקומונה.
לאחר עשרים חודשי מאסר, בהם דרשה שיתייחסו אליה בדיוק כלכל האסירים האחרים, ודחתה את המאמציהם של חבריה הוגו וז'ורז' קלמנסו להמתיק את עונשה, הועלתה מישל לספינה ב-8 באוגוסט 1873 ונשלחה לקלדוניה החדשה.
המסע בים נמשך ארבעה חודשים.
בעודה על הסיפון, נתוודעה לאנרי רושפור, פולמוסאי מפורסם שהיה לידידה עד יומה האחרון.
שם גם פגשה את נטלי למל, דמות בולטת נוספת בקומונה הפריזאית, אשר הובילה את מישל להשקפת העולם האנרכיסטית.
היא נותרה בקלדוניה החדשה משך שבע שנים שם התיידדה גם עם הילידים הקנאקים, כשהיא לומדת את שפותיהם (בעיקר קריאולית ביסלמית), את אגדותיהם ואורחות חייהם, וקושרת קשרי ידידות.
היא גם לימדה את ידידיה הקנאקים צרפתית והשתתפה לצידם במרד הקנאקים ב-1878. בשנה שלאחר מכן קיבלה אישור להפוך מורה בנומאה לילדי מגורשים קאבילים שגורשו מארצם בשל מרידה בשנת 1871.
בשנת 1880 ניתנה חנינה כללית לאנשי הקומונה הפריזאית.
מישל שבה לפריז אך תשוקתה המהפכנית לא פחתה.
ב-21 בנובמבר אותה שנה נשאה נאום פומבי, ובשנת 1881 השתתפה כבר בקונגרס האנרכיסטי בלונדון שם גם הובילה הפגנות ונאמה אל ההמונים.
באחד מביקוריה בלונדון השאירה רושם רב על הקומוניסטית הצעירה והפעילה נגד הקולוניאליזם סילביה פנקהרסט.
בצרפת הייתה מעורבת בקמפיין למתן חנינה למגורשי אלג'יר בקלדוניה החדשה.
בשנת 1882 העלתה את המחזה האנרכיסטי הראשון שלה "נדין".
במרץ 1883 הובילו מישל ואמיל פוז'ה הפגנה של עובדים מובטלים.
בהתפרעות שלאחר מכן נשדדו שלוש מאפיות.
מישל הובילה את ההפגנות עם דגל שחור, שהפך מאז לסמל של אנרכיזם.
בשל פעולות אלו נשפטה, ובנאומיה בפני בית המשפט הגנה בפומבי על עקרונותיה האנרכיסטיים.
היא נדונה לשש שנות מאסר בבידוד בגין הסתה לביזה.
מישל התריסה כי מבחינתה עתיד המין האנושי היה מונח על כף המאזניים, "עתיד ללא מנוצלים וללא ניצול".
בשנת 1886 שוחררה במקביל לקרופוטקין ואנרכיסטים בולטים אחרים.
בשנת 1890 נעצרה שוב, ולאחר ניסיון לאשפז אותה במוסד לחולי נפש עברה ללונדון שם התגוררה חמש שנים.
היא פתחה בית ספר ועברה בין חוגי הגלות האנרכיסטית האירופית.
בית הספר האנרכיסטי הבינלאומי שלה לילדי פליטים פוליטיים נפתח בשנת 1890 בכיכר פיצרוי.
הגישה החינוכית בו הושפעה מהחינוך הליברטריאני של פול רובן והעקרונות החינוכיים שהתווה ההוגה האנרכיסטי מיכאיל בקונין, תוך הדגשת גישות מדעיות ורציונליות.
מטרתה של מישל הייתה לפתח בקרב הילדים את עקרונות האנושיות והצדק.
בין המורים בבית הספר היו אנרכיסטים גולים כמו ויקטורין רושי-ברושה, אך גם אנשי חינוך חלוציים כמו רייצל מקמילן ואגנס הנרי.
בשנת 1892 נסגר בית הספר, כאשר נמצאו במרתפו חומרי נפץ.
חלק מכתביה של מישל תורגמו לאנגלית על ידי המשוררת לואיזה שרה בווינגטון.
עבודותיה תורגמו גם לספרדית על ידי האנרכיסטית סולדד גוסטבו.
באותה התקופה הפכה מישל לדוברת ידועה ומרכזית של האנרכיזם והוזמה לנאום פעם אחר פעם בפני אלפי אנשים בכל רחבי אירופה.
ב-1895 הקימו סבסטיאן פור ומישל את כתב העת האנרכיסטי הצרפתי 'הליברטריאן' (Le Libertaire) הקיים עד היום בשם "העולם הליברטריאני", (Le Monde Libertaire).
באותה שנה פגשה מישל את אמה גולדמן בכנס אנרכיסטי בלונדון, בו דיברו שתיהן.
גולדמן הצעירה התרשמה מאוד ממישל, בהתחשב בכך שיש לה "אינסטינקט חברתי שפותח עד הקצה".
מישל שבה לצרפת ב-1895, אך לא הייתה פעילה במהומות שהתרחשו שם בעקבות משפט דרייפוס ב-1898. ב-1904 יצאה לסיור באלג'ירה הצרפתית שם אמורה הייתה לפגוש את הפעילה איזבל אברהרט שמחתה נגד הקולוניאליזם, אך האחרונה נפטרה טרם מפגשן.
ב-10 בינואר 1905 נפטרה מישל מדלקת ריאות במארסיי, וללווייתה שנערכה בפריס הגיעו למעלה ממאה אלף איש.
קברה של מישל נמצא בבית הקברות של לבלו-פרט, באחד מפרברי פריז.
הקבר מתוחזק על ידי הקהילה.
בית קברות זה הוא גם מקום מנוחתו האחרון של חברתה ועמיתו המפקח תיאופיל פר'ה.
מישל התבדחה פעם כשאמרה "אנו אוהבים שיש במפלגה סוכני-חרש פרובוקטורים של הממשל, כיוון שהם תמיד מציעים את המהלכים המהפכניים ביותר".
רעיונותיה הפוליטיים של מישל התפתחו לאורך כל חייה מהחוויה של המהפכה הכושלת של הקומונה הפריזאית וחלקה בתנועה הסוציאליסטית, דרך החבירה לתנועה האנרכיסטית ופעולתה בשדה החינוך.
התיאוריה הפוליטית שלה עברה מאמונה ברפורמה שלווה לקידום מהפכה אלימה ואמונה שיש לחסל את מבנה החברה העכשיו על מנת לקדם עידן שוויוני חדש.
שנותיה הארוכות במושבת העונשין הצרפתית בניו קלדוניה היו גורם מרכזי בשינוי תפיסות עולמה.
מישל עשתה לעצמה לראשונה שם כשהגנה בפומבי על הנשים העניות ומעמד הפועלים בתקופת המלוכה החוקתית שלאחר ימי המהפכה הצרפתית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 היא הצטיינה כפעילה פוליטית בהתנגדות נחרצת למדיניותו של הקיסר נפוליאון השלישי אשר צמצם את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות של האזרחים הצרפתים וחוקק שורה של חוקים כלכליים אשר פגעו בפועלים השכירים.
מישל חתמה על כמה מכתביה הפוליטיים תחת הפסבדונים אנז'ולרה, שמו של המהפכן בספר "עלובי החיים" של הוגו.
בשנת 1865 כתבה שיר על הלחן של המנון צרפת, אשר קרא להתקוממות המונית של העם כדי להגן על הרפובליקה, בטענה כי מות קדושים עדיף על פני תבוסה.
הרגש הזה הדהד בשיריה, ובמחזות ורומנים שפורסמה לאחר מכן.
באופן שאינו מאפיין את בני דורה, עסקה מישל גם בסוגיות היחס האלים כלפי ילדים ועל ההתעללות בבעלי חיים.
הדמויות הפוליטיות בכתביה של מישל נלחמו למען הצדק, בעוד שהילדים ובעלי החיים בעבודותיה הבדיוניות היו חלשים מדי, חולים ורעבו מכדי להתנגד או לשרוד.
על סיפון הספינה שנשאה אותה למושבת העונשים בקלדוניה החדשה, בחנה מישל מחדש את אמונתה בסוציאליזם המהפכני ואימצה את רעיונות האנרכיזם למשל שארית חייה - כשהיא דוחה את כל צורות השלטון.
ב-1896 כתבה על שינוי השינוי שחל בה:
"שקלתי את הדברים, האירועים והדמויות בעבר.
חשבתי על התנהגותם של חברינו בקומונה: הם היו משקשקים.
כל כך פחדו לחרוג מסמכות שמעולם לא השקיעו את כוחם בכלום מלבד באובדן חייהם שלהם.
מהר מאוד הבנתי שאנשים טובים בשלטון הם אימפוטנטים, כשם שאנשים רעים בשלטון הם רשעים, ולכן החירות אינה יכולה לעולם להיות קשורה לשום סוג של כוח כלשהו".
להגות האנרכיסטית נתוודעה מעמיתתה לתא בספינה, נטלי למל, אשר התפרסמה בחוסר אנוכיותה ודאגתה לזולת.
במושבת העונשין בחרה בחיי עוני - מסרה את כל ספריה, בגדיה וכספה והחלה שוב ללמד.
היא לימדה את הילידים בני תרבות הקנאקס צרפתית על מנת שיוכלו לאתגר את הרשויות הצרפתיות, ותמכה במהם במרדם כנגד הכוח הקולוניאלי.
נאומיה עם חזרתה לאירופה תקפו את הקפיטליזם ואת המדינה האוטוריטרית.
היא תקפה גם את המשטר הרפובליקני החדש ואת החוקה הצרפתית החדשה, אשר כוננו פרלמנט כפשרה על רקע הקושי להסכים על זהותו של המלך.
""הם מדברים איתנו כל הזמן על חירות: יש לנו חירות הדיבור עם חמש שנות מאסר בסופה" אמרה, "באנגליה ניתן לכנס אסיפות.
בצרפת הם אפילו לא נותנים התראה לסגת כך שהוא נשאר בלא התנגדות.
אנשים מתים מרעב ואין להם אפילו הזכות לאמר שהם מתים מרעב".
מישל דיברה רבות על זכויות נשים.
מלבד אמונתה בקידום חינוך והשכלה ונשים האמינה כי יש להיאבק גם בנישואיי כפייה וזכויות הקניין של גברים על נשים.
למרות הרטוריקה האנטי-סמכותנית, מרבית ההוגים האנרכיסטים המוקדמים שמרו על אורתודוקסיה תרבותית בכל הקשור לחלוקת העבודה הביתית במשפחותיהם וביחסיהם האישיים עם נשים.
מייסד האנרכיזם הצרפתי, פייר ז'וזף פרודון היה ידוע לשמצה בשל השקפותיו הסקסיסטיות.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים כתבה מספר יצירות בהן ביקרה מחדש את הנושאים של יצירותיה הקודמות, אך גם הציגה את מותו של הסדר הישן והחלפתו בחברה שוויונית.
הדמויות המהפכניות במחזה שכתבה, 'השביתה', ציפו אמנם למות אך במקום זאת נתנו חיים לעידן חדש, ומישל דנה בזכויותיהם ובאחריותם של האנשים שנותרו בחיים בעקבות מהפכה.
מחזותיה הועלו בהתאם לתורתו של ז'אן קבר בנושא השתתפות הקהל.
הקהל עודד להגיב למחזה, לבצע חלק מהדיאלוגים, ולשיר יחד עם השחקנים חלק מהשירים.
במחזותיה המיקרובים האנושיים (1886), פשעי הזמנים (1888) והבורדו (1890) עולה אוטופיה חקלאית מאירופה ההרוסה.
האידיאלים הפוליטיים של מישל חייבים הרבה לרומנטיקה הצרפתית של הוגו ומתוארים בהרחבה בספרה: 'העידן החדש, במחשבה האחרונה, בזיכרונות קלדוניה' (1887):
"אכן הגיע הזמן שעולם ישן זה ימות, מכיוון שאיש כבר אינו בטוח...
איננו יכולים לחיות עוד כמו אבותינו בתקופת האבן, ואף לא בדומה למאה האחרונה, מאז סדרת ההמצאות ולאור גילוי המדע שהביא אותנו לכדי וודאות שהייצור יגדל פי מאה כשהחידושים הללו ישמשו לטובת הכלל, במקום לשרת קומץ אוכלי נבלות העוזרים לעצמם כדי להרעיב את היתר".
מישל חייתה בתקופה בה היה הרעב נפוץ בקרב עניי אירופה העובדים, והאמינה כי הקדמה הטכנולוגית תחליף את העבודה הפיזית בעבודת מכונה.
בשילוב עם הגותה האנרכיסטית טענה כי הדבר עשוי להוביל לחלוקה שווה של העושר.
בשנת 1980 נמקה: הכוח האטרקטיבי של הקדמה ימחיש עצמו על אחת כמה וכמה כשיובטח לחם יומי לכל.
כמה שעות של עבודה אשר יהפכו למושכות ולהתנדבותיות יספיקו כדי לייצר יותר ממה שנחוץ לצריכה".
כמו אנרכיסטים אחרים בתקופתה, היא לא האמינה שההיסטוריה מהווה שיפור בפני עצמה, אך האמינה כי היא טומנת פוטנציאל להתקדמות.
צמיחה כלכלית מתמדת לא הייתה מבחינתה שיפור בפני עצמה.
מישל טענה במקום זאת שההתקדמות באה באמצעות התפתחות אינטלקטואלית, התפתחות חברתית ושחרור.
"המדע יניב יבול במדבר; אנרגיית הסופות והמערבולות תגלף שבילים בהרים.
סירות תת-ימיות יגלו יבשות אבודות.
חשמל ישא אוניות אוויר מעל הקטבים הקפואים.
רעיונות החירות, השוויון הצדק סוף סוף יפרצו.
כל אדם יחיה את חלקו האינטגרלי בתוך האנושות כולה.
ההתקדמות היא אינסופית, התמורות יהיו תמידיות" כתבה.
מישל ביקרה את הקפיטליזם של המאה ה-19 בחריפות וקוננה על הליקויים במערכת הבנקאית הקפיטליסטית המביאה לכדי ריכוז הון והרס העסקים הקטנים ומעמד הביניים.
בזכרונותיה כתבה כי המניפסט האנרכיסטי של ליון (1883), עליו חתמו פיטר קרופוטקין, אמיל גוטייה, ג'וזף ברנרד, פייר מרטין וטוסיינט בורד, הביע במדויק את דעותיה.
היא וקרופוטקין, היו לחברים טובים.
במקום להתמקד במהפכה אלימה, כפי שעשתה בעבודותיה המוקדמות, בעבודותיה המאוחרות הדגישה יותר את ההתקוממות הספונטנית של האנשים.
היא דחתה את הטרור האישי כאמצעי להביא לעידן חדש.
היא כתבה "קטל הרודן הוא מעשי רק כאשר לעריצות יש ראש יחיד, או לכל היותר מספר קטן של ראשים.
כשמדובר בהידרה, רק המהפכה יכולה להרוג אותה".
היא עמדה בדעה כי עדיף שמנהיגי המהפכה שכזו ייספו, על מנת שלא יהפכו לראשי המנגנון לאחריה.
מישל חשבה ש'הכוח הוא רע'וכי ההיסטוריה היא היסטוריה של שעבוד.
בנאום שנשאה ב-1882 אמרה כי "כל המהפכות לא היו מספיקות כיוון שהיו פוליטיות".
ארגון היה לדעתה, לא הכרחי מכיוון שהעניים והמנוצלים יתעוררו ובמספרם העצום יכריחו את הסדר הישן להתכווץ.
מישל הייתה בין הדמויות הפוליטיות הצרפתיות המשפיעות ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19, ואחת התאורטיקניות הפוליטיות הבולטות בימיה.
פרסומיה בנושא צדק חברתי לעניים וסיבת מעמד הפועלים נקראו בצרפת ובכל רחבי אירופה.
כאשר נפטרה בשנת 1905, אלפים הספידו אותה, וכינוסים לזכרה נערכו בכל רחבי צרפת ובלונדון.
אף על פי שכתביה אינם זכורים היום, שמה נזכר בשמות רחובות, בתי ספר ופארקים בצרפת.
מישל הפכה לגיבורה לאומית בצרפת.
זמן קצר לפני מותה, כשחזרה מגלותה בלונדון, מישל זכתה לכינויים "מלאך הבנזין", "וירגו של האספסוף" ו"מלכת החלאה" על ידי העיתונות השמרנית הצרפתית.
בתורו, צ'ארלס פרדיננד גמבון השווה אותה לז'אן דארק בהתייחס לתפקידה בקומונה של פריז.
דימויים אלה הופצו עוד יותר על ידי אדמונד לפלטיאר בשנת 1911. דימוי שלה כ'בתולה אדומה' רווח בקרב היסטוריונים שמרנים וליברלים כאחד אשר סיפרו את סיפור הקומונה של פריז.
על דמותה וחייה מבוסס סרט "מיס ויולט".
לוּאיז אַבֶּמָה הייתה ציירת, פסלת ומעצבת צרפתייה של תקופת ה"בל אפוק".
היא נולדה למשפחה פריזאית עשירה, שקשורה היטב בקהילה האמנותית המקומית.
היא החלה לצייר בשנות העשרה המוקדמות שלה, ולמדה אצל מורים בולטים בתקופה כמו צ'ארלס ג'ושוע צ'פלין, ז'אן ז'אק הנר וקרולוס-דוראן.
היא קיבלה לראשונה הכרה על עבודתה בגיל 23 כשציירה דיוקן של שרה ברנאר, חברתה לכל החיים ואולי גם אהובתה.
היא המשיכה לצייר דיוקנאות של דמויות מזמנה, וגם ציירה לוחות וציורי קיר שעיטרו את בית העירייה בפריז, את בית האופרה של פריז, תיאטראות רבים ובהם "התיאטרון שרה ברנאר", ואת "ארמון המושל" בדאקר סנגל.
היה לה סגנון אקדמי ואימפרסיוניסטי, ציור עם משיכות מכחול קלילות ומהירות.
היא הייתה מציגה קבועה בסלון בפריז, שם קיבלה שבחים לפאנלים שלה בשנת 1881. אבמה הייתה גם בין האמניות שיצירותיהן הוצגו בבניין הנשים בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו.
בתערוכה הוצגה גם פסל של שרה ברנאר מפוסלת על ידי אבמה.
אבמה התמחה בדיוקנאות שמן וצבעי מים, ורבות מיצירותיה הראו את השפעתם של ציירים סינים ויפנים, כמו גם מאסטרים של זמנה כמו אדואר מאנה.
לעיתים קרובות ציירה פרחים בעבודותיה.
בין יצירותיה הידועות ביותר ניתן למנות את "העונות", "בוקר באפריל", "פלאס דה לה קונקורד", "בין הפרחים", "חורף", ודיוקנאות של הקיסר דום פדרו השני מברזיל, פרדיננד דה לספס וצ'ארלס גרנייה.
אבמה הייתה גם מדפיסה, פסלת ומעצבת מוכשרת וכן סופרת שתרמה באופן קבוע לכתבי העת Gazette des Beaux-Arts, L'Art.
היא גם איירה כמה ספרים.
היא קיבלה עיטורים ופרסים רבים על עבודתה.
אבמה נפטרה בפריז בשנת 1927.
בסוף המאה העשרים, ככל שתרומות נשים לאמנויות במאה האחרונה זכו לתשומת לב ביקורתית והיסטורית יותר, יצירותיה נהנו מפופולריות מחודשת.
אבמה נכללה בתערוכת נשים 2018 בפריז.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך הן הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודותן.
כך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה", המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמניות, "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי רישום תמונות והדגמה סוג מתעורר של דרך חייהן.
הדבר נכון גם לגבי לואיז אבמה שיצרה דיוקנאות "גבריות" כדי "לקשר בין החיים האינטלקטואליים באמצעות דגש על הראייה ".
דיוקנאות רבות שציירה כללו נשים לבושות באופן גברי שהשתתפו בבילויים אינטלקטואליים ואחרים הקשורים באופן מסורתי לגברים.
לואיז ג'יין ג'ופלינג הייתה ציירת אנגלית מהתקופה הוויקטוריאנית, ואחת האמניות הבולטות בדורה.
לואיז ג'יין גוד (Goode) נולדה במנצ'סטר, החמישית מתשעת ילדיו של קבלן הרכבות תומאס סמית גוד ואשתו פרנסס.
היא נישאה בגיל שבע-עשרה לעובד המדינה פרנסיס פרנק רומר (Romer).
הברונית דה רוטשילד, קרובת משפחה של רומר, עודדה את לואיז להמשיך ולפתח את כשרון האמנות שלה.
בשלהי שנות השישים למדה בפריז אצל שארל ג'ושיה שפלן ואלפרד סטיבנס , והציגה לראשונה את עבודתה בסלון הפריסאי.
עבודותיה התקבלו לתערוכות האקדמיה המלכותית בשנים 1870–1873 (בתור לואיז רומר).
לאחר מותו של רומר בשנת 1872, היא נישאה לאמן פייר ג'וזף מידלטון ג'ופלינג בשנת 1874, שבשנת 1888 היה הסנדק בחתונתו של ג'יימס מקניל ויסלר לביטריקס גודווין.
מבין הילדים מנישואיה הראשונים רק בן אחד, פרסי רומר, שרד את הילדות.
היה לה בן נוסף, לינדזי מילאיס ג'ופלינג, מנישואיה השניים.
הילד נקרא על שם סנדקיו, הציירים קוטס לינדזי , מייסד גלריית גרוונר , וג'ון אוורט מיליי, ממייסדי האחווה הפרה-רפאליטית.
ג'ופלין השיגה הצלחה בקריירה שלה.
הציור שלה "שעת התה" נמכר ב-400 גינאה בשנת 1874. הציור "חמש האחיות" שלה הוצג בתערוכת פילדלפיה בשנת 1876, והציור "סינדרלה המודרנית" הוצג בתערוכת פריז בשנת 1878. עם זאת, היא לא הייתה חסינה מפני האפליה המגדרית בתקופתה.
בשנת 1883 ביקשה עבור ציור דיוקן סך 150 גינאה, אך לא זכתה בהזמנה, והעבודה נמסרה למיליי, ששולמו לו עבורה 1000 גינאה.
ג'ופלינג הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובבניין הנשים בתערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי.
ג'ופלין הצטרפה לאגודת האמניות ב-1880 ולחברה המלכותית של ציירי דיוקנאות ב-1891. היא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה כעמיתה לחברה המלכותית לאמנים בריטים ב-1901. במהלך שנות נישואיה עם ג'ופלינג הייתה המפרנסת העיקרית של המשפחה.
נאמר כי "היא מצאה את האחריות הזו כבדת משקל ומעיקה, המחייבת ייצור מתמיד, מכירות סדירות וחיפוש רצוף אחר עבודה ולקוחות.
בשנת 1879, למרות מחלתה שלה ושל בנה פרסי, היא הפיקה שמונה-עשר יצירות."
ג'ופלינג ציירה דיוקנאות של אנשים מפורסמים, בעלי ממון ושחקניות עשירות, וכדי לפעול בסביבה חברתית זו, היא קיימה אורח חיים אופנתי, עם סטודיו באזור צ'לסי שתוכנן על ידי .
היא השתייכה למעגל חברתי שכלל את ג'יימס מקניל ויסלר, את אוסקר ויילד, את הציירת קייט פרוגיני (בתו של צ'ארלס דיקנס) ואת השחקנית אלן טרי .
אוגוסטוס דובורג הקדיש לה את המחזה "אנג'ליקה" משנת 1892. בשנת 1887 תיאר מגזין "עולם הגבירה" (The Lady's World), בעריכת אוסקד ויילד, את המעגל החברתי שלה.
כציירות נשים אחרות, דוגמת קייט פרוגיני ומארי סטילמן, ג'ופלינג שימשה דוגמנית עבור אמניות אחרות.
גם ג'ון מיליי וגם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ציירו דיוקנאות שלה.
וויסלר שיבח את עבודתו של מיליי כ"יצירה נהדרת ודיוקן מעולה".
בעלה ג'וזף ג'ופלינג נפטר בשנת 1884 ולואיז נישאה בשנת 1887 לעורך הדין ג'ורג רו (Rowe) והמשיכה להשתמש בשם ג'ופלינג בתחום עבודתה.
היא הקימה בית ספר לציור עבור נשים, ובנוסף, בשנת 1887, כתבה מספר יצירות בנושא הוראת האמנות.
היא דגלה בזכותן של סטודנטיות לאמנות ליצור מתוך התבוננות ישירה בדוגמנים חיים, שכן האקדמיה המלכותית אפשרה רק לסטודנטים גברים לצפות בדוגמנים גברים עירומים.
לואיז ג'ופלינג תמכה שנים רבות בארגון שלחם למען זכות בחירה לנשים, והייתה פעילה למען מטרות פמיניסטיות.
היא כיהנה כסגנית נשיא "התאחדות הלבוש הבריא והאמנותי", ארגון קצר ימים שקידם רפורמה בלבוש הוויקטוריאני בשנות ה-90 ובתחילת המאה העשרים.
ג'ופלינג פרסמה ספר הדרכה לאמנות, ואוטוביוגרפיה "עשרים שנה בחיי".
היא גם כתבה מעט דברי שירה ומאמרים לעיתונות.
טינה לואיז ג'רמיין היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד סילביה ברי במיני-סדרה "שפתון על צווארונך" של דניס פוטר משנת 1993. ב-1994 שיחקה בתפקיד קייט הרגריבס בסדרת הקומדיה "בית וינדזור".
ג'רמיין נולדה במרגייט שבמחוז קנט באנגליה.
אביה עזב את אימה ואת שני אחיה עוד לפני שנולדה.
ב-14 בפברואר 1994 התחתנה עם לי קרטר על החוף של לוך לומונד.
היא סיפרה שהוא היה החבר הטוב ביותר של אחיה, והיא הכירה אותו שנים רבות.
לבני הזוג נולדה בת בשנת 1995.
לדברי ג'רמיין היא העניקה השראה לתסריט של "קריוקי" של דניס פוטר, אבל ההריון שלה מנע ממנה להצטרף להפקה.
קרן לואיז ארדריץ' (באנגלית, Karen Louise Erdrich; נולדה ב-7 ביוני 1954) היא סופרת ומשוררת אמריקאית.
כתבה רומנים וספרי ילדים אודות הילידים האמריקאים - בעיקר אודות שבט ה שבצפון המערב התיכון האמריקאי.
ארדריץ' כתבה מגוון יצירות עטורות שבחים בנושא, והיא ידועה בעיקר עבור ספריה ועוד מגוון ספרים, שירים וחיבורים.
ארדריץ' זכתה בפרסים רבים עבור עבודותיה, ביניהם ב"פרס הספר הלאומי האמריקאי" (2012) וב"פרס ספריית הקונגרס האמריקאי לספרות בדיונית אמריקאית" (משנת 2015).
ארדריץ' נולדה בכורה למשפחה בת שבעה אחים בליטל פולס, מינסוטה בשנת 1954 וגדלה בוופטון, צפון דקוטה.
אמהּ, ממוצא חצי-אוג'יבווני ואביה הגרמני אמריקאי לימדו בפנימייה של הלשכה לענייני אינדיאנים.
היא למדה תואר ראשון באנגלית במכללת דארטמואת', שם הייתה חלק מכיתת הנשים הראשונה שהורשתה ללמוד במכללה זו, ולאחר מכן למדה תואר שני בכתיבה יצירתית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
במהלך לימודי תואר ראשון, חקרה רבות במחלקה ללימודי ילידים אמריקאים, וכך החלה לחקור את מורשתה ולכתוב סיפורים ושירים אודות נושאים אלו.
בנוסף, שם הכירה את בן זוגה לעתיד, מרצה כיתתה, האנתרופולוג מייקל דוריס.
בלימודיה באוניברסיטת הופקינס, המשיכה בכתיבה על ילידים אמריקאים שהייתה הבסיס ליצירותיה הבאות.
כשסיימה את לימודיה האקדמיים, החלה לעבוד במועצה האינדיאנית של עיתון בוסטון.
ארדריץ' פגשה בדוריס שנית כאשר הוא נכח באירוע קריאת שירה שבה הקריאה היא את שירתה.
השניים ניהלו התכתבות מרוחקת כאשר שהה דוריס בניו זילנד, וכתבו יחדיו מספר סיפורים קצרים, המוכר מביניהם הוא "הדייג הגדול מכולם", שלאחר מכן הרחיבו אותו לרומן שלם, "Love Medicine", שזכה לשבחים רבים.
כששב דוריס מניו זילנד, נישאו השניים בשנת 1981.
ארדריץ' ודוריס כתבו יחדיו פיקציה רומנטית תחת שם העט "מילו נורת'", כתבו תחת שמותיהם האמיתיים מספר קובצי יומני מסע, ודוריס סיפק ייעוץ לארדריץ' במהלך כתיבת ספריה.
ארדריץ' ודוריס גידלו שלושה ילדים שדוריס אימץ טרם הנישואים, והם הביאו לעולם שלושה ילדים משלהם.
בשנת 1991, בנם הבכור נהרג בתאונת דרכים.
התאונה גרמה לבעיות משפחתיות שהובילו לבסוף, לגירושיהם, ובשנת 1997 להתאבדותו של דוריס.
בשנת 2001 ילדה ארדריץ' בת נוספת, ואבי הילדה הוא יליד אמריקאי שזהותו לא פורסמה.
כיום חיה ארדריץ' במינסוטה, שם היא ממשיכה לחבר סיפורים ומנהלת את חנות "Birchbark Books", שבה נמכרים ספרים ויצירות אומנות ילידיות.
הדגש המרכזי ביצירותיה של ארדריץ' הוא ילידים וזהות ילידית, וביצירותיה פרטים רבים השואבים השראה ממורשתה ומחייה.
במהלך לימודיה בדארטמאות' החלה לחבר שירה וסיפורים אודות הילידים האמריקאים והעם האוג'יבווני שממנו הורי אימה הגיעו.
עבודת התזה שלה באוניברסיטת הופקינס, הייתה אוסף שירים באותו נושא בסופו של דבר יצא לאור בתור הספר "Jacklight".
הספר עוסק במתח שבין ילידים לאלה שאינם ילידים, אך גם חוגג את הקשרים והידידות ביניהם.
בנוסף על כך, במהלך לימודי תואר שני, החלה ארדריץ' לכתוב את הרומן "Tracks".
סדרת הרומנים המוכרת ביותר שלה, "Love Medicine", עוסקת בסיפוריהן של שלוש משפחות ילידיות החיות בעיירה הפיקטיבית של ארגוס, צפון דקוטה.
הסיפורים מתארים תקופות שונות בהיסטוריה, מ-1912 ועד ימינו.
דרך תכונותיהן של הדמויות החוזרות, ארדריץ' מתעסקת בנושא האובדן והשינוי, אשמה וחיי הילידים בעידן המודרני.
ארדריץ' גם שואבת השראה מהמורשת האירופאית שלה, שכן בשנת 2003 הוציאה לאור את הספר "The Master Butcher's Singing Club", בו מתואר חייל ותיק שלחם במלחמת העולם הראשונה, בת זוגו ודמויות הגרות בעיירה צפון דקוטית.
היא חיברה גם מספר ספרי ילדים הדנים גם הם בנושא הילידים האמריקאים, שבהם מתוארים החיים של ילידים אמריקאים צעירים בעת ההגעה לאמריקה של המתיישבים האירופאים.
בנוסף על כל אלה, חיברה היא גם ספר ביוגרפי, "The Blue Jay's Dance", שבו מתוארת חווית ההריון והלידה הראשונה שלה.
סם אהבה, בתרגום נורית לוינסון, ספרית פועלים 1993.
הבית העגול, בתרגום סמדר מילוא, מודן 2015.
לואיז בראיינט הייתה פמיניסטית, פעילה פוליטית ועיתונאית אמריקאית הידועה בעיקר בסיקור האוהד שלה אודות רוסיה והבולשביקים במהלך המהפכה הרוסית של נובמבר 1917.
לואיז בראיינט נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשם אנה לואיז מוהן (Anna Louise Mohan).
אביה, יו מוהן, יליד פנסילבניה, הפך לעיתונאי ונואם שעסק בדיני עבודה ופוליטיקת המפלגה הדמוקרטית.
מוהן עבר לסן פרנסיסקו, שם המשיך בעיסוקו כעיתונאי, ונישא בשנת 1880 ללואיזה פליק, שגדלה בחווה של אביה החורג, ג'יימס סיי, ליד אגם הומבולדט שבנבדה.
לזוג נולדו שני ילדים, ברברה (1880) ולואי (1882), לפני לידתה של אנה לואיז.
בסוף שנת 1885 עברה המשפחה לרינו, שם המשיך מוהן לעבוד כעיתונאי אך שתה בכבדות, ובהמשך נטש את משפחתו.
אמה של בראיינט התגרשה מאביה ב-1889 ונישאה מחדש לשרידן בראיינט, משלח מטען ברכבת בחברת סאות'רן פסיפיק.
על אף שהמשפחה התגוררה בוודסוורת' שבנבדה, לואיז נעתרה להזמנה מג'יימס סיי לגור בחווה שלו, שם שהתה בין שלוש לארבע שנים, וחזרה לוודסוורת' לבקשתה של אמה בגיל 12. בראיינט אימצה את שם המשפחה של אביה החורג, אך מעולם לא שינתה את שם משפחתה חוקית ממוהן.
בראיינט למדה בתיכון בוודסוורת' וברינו ובקולג' באוניברסיטת נבדה סטייט, שם פיתחה תחומי עניין בעיתונאות, דיבייט, איור, חיי חברה, ריקוד וכדורסל.
היא ערכה את "מהדורת הנשים הצעירות" של "רשומות הסטודנטים" וב-1905, כתבה סיפור קצר, "דרכו של פלרטוט" (The Way of a Flirt) עבור המגזין הספרותי צ'אקוואלה (Chuckwalla), בו פרסמה בהמשך מערכונים ופרסום נוסף, "ארטמיסיה" (Artemisia).
לאחר מותו של סבה החורג ב-1906, עזבה בראיינט את לימודיה בעקבות מצבה הנפשי והחלה לעבוד בג'ולון שבקליפורניה, שם במשך כמה חודשים עבדה בחוות בקר ולימדה ילדים, בעיקר ממוצא מקסיקני.
באותו קיץ עברה ליוג'ין, אורגון, שם אחיה לואיס עבד עבור סאות'רן פסיפיק.
היא נרשמה לאוניברסיטת אורגון שביוג'ין.
בראיינט נהפכה לפופולרית באוניברסיטה, שהכילה אז פחות מ-500 סטונדטים וסייעה בהקמת אחווה קטנה בשם זיטה איוטה פי והייתה לנשיאה הראשונה של האחווה.
בשהותה ביוג'ין, כתבה בראיינט שירה ואיירה רישומי עט ודיו לירחון אורגון.
בעיר קטנה זו שלקתה ב"מורליזם פוריטני", הייתה הראשונה שהתאפרה בסומק בקמפוס; היו לה מספר בני זוג, והיא לבשה בגדים שמרים ואן ווטרס , עורכת ירחון אורגון, ולואלה קליי קרסון , דיקנית הנשים, סברו שאינם ראויים בציבור.
בסמסטר האביב של 1908, לקחה הפסקה מלימודיה האקדמיים והחלה ללמד בבית ספר בן חדר יחיד באי סטיוארט , אחד מאיי סן חואן שבוושינגטון.
היא חזרה ליוג'ין על מנת לסיים את התואר הראשון שלה בהיסטוריה, וסיימה את לימודיה בתחילת 1909. התזה שלה הייתה על מלחמת מודוק .
באביב 1909, עברה בראיינט לפורטלנד, תחילה חלקה דירה במרכז העיר עם אחת מחברותיה לאוניברסיטה, קלרה וולד, ולאחר מכן שכרה דירה לבדה באותו הבניין.
בין עבודותיה השונות, עיצבה חלון ויטראז' עבור האחים פובי , עבדה ככתבת פרילנסרית בכתב העת "האורגוניאן" , והפכה למאיירת ועורכת בפורטלנד ספקטייטור (Portland Spectator), מגזין חדשות שבועי.
בראיינט רקמה קשרים חברתיים עם אנשים שהתעניינו בעיתונאות ובאמנויות, ביניהם קאס באר, עורך דרמה בעיתון האורגוניאן.
בסוף 1909, היא פגשה את פול טרלינגר, לו נישאה, שהיה רופא שיניים שחי בסירה על גדות נהר הוילאמט, אסף אמנות, ואהב מסיבות שכללו שתייה ולעיתים הזמנות למשרדו לשאיפת דיאתיל אתר.
בראיינט שמרה את שם נעוריה והמשיכה להחזיק בדירתה במרכז העיר לאחר נישואיה לטרולינגר.
היא סלדה מביצוע עבודות הבית והשתוקקה להתקדמות מקצועית.
היא נמשכה לעיסוק בפוליטיקה ובפרט בתנועה למען זכות בחירה לנשים בעקבות חברתה שרה בארד פילד , והצטרפה לסניף אורגון של הליגה האוניברסיטאית לשוויון זכות הבחירה ב-1912. היא ופילד נשאו נאומים בעד זכות הבחירה לנשים בערים קטנות יותר באורגון, ובראיינט רכבה על מצוף זכות הבחירה במצעד יום הדגל השנתי של פורטלנד.
בראשות אביגיל סקוט דוניוויי , נשים השיגו זכות בחירה באורגון מאוחר יותר באותה שנה.
בראיינט הכירה את כתב העת הסוציאליסטי "ההמונים" (The Masses) דרך עורך הדין תושב פורטולנד, C.E.S.
ווד שלבסוף נישא לחברתה של בראיינט, פילד, ותרם לעיתים קרובות לכתב עת זה.
נלהבת מתכני המגזין, ובפרט ממאמריו של ג'ון ריד, יליד פורטלנד, החלה בראיינט בגיוס מנויים למגזין.
אמה גולדמן, אנרכיסטית ידועה שווד הגן עליה בבית המשפט, נשאה נאום לכבודו של ריד באולם ה-IWW בפורטלנד.
היא ופעילים פוליטיים נוספים, כמו אלכסנדר ברקמן, אורחו במגזין על ידי בראיינט ובעלה.
ב-1914, ריד, בוגר הרווארד וסופר מבוסס שגר אז בגריניץ' וילג', חזר לפורטלנד לביקור, במהלכו דיבר במועדון אוניברסיטת פורטלנד נגד שיטת המעמדות.
מיקום המפגש הראשוני ותדירות הפגישות בין בראיינט וריד אינם ידועים בבירור, אך נראה שנפגשו לראשונה ב-15 בדצמבר 1915, לפני שהופגשו על ידי חברים משותפים של השניים, קארל והלן וולטרס.
סמוך לחג המולד בשנת 1915 כאשר ריד חזר בשנית לפורטלנד על מנת לבקר את אמו האלמנה, הזוג הצעיר הכריז על אהבתם במסיבת ארוחת ערב.
ריד חזר לגריניץ' וילג' ב-28 בדצמבר, ובראיינט, בעזיבתה את נישואיה, עקבה אחריו שלושה ימים לאחר מכן.