tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שביתת SAG-AFTRA היא השביתה הגדולה ביותר מאז שנת 1980 ושביתה נוספת משנת 2000, בה פתחו שחקנים מסחריים בשביתה לדחוף להמשך המערכת השיורית תגובה נגד מפרסמים, בתוך המחלוקות בין SAG ו-AFTRA.
במהלך העשור האחרון ועליית הסטרימינג, סופרים ושחקנים היו מתוסכלים בגלל מדיניות האולפנים לגבי שאריות משירותי סטרימינג; הירידה של הטלוויזיה ברשת הובילה להסתמכות חזקה יותר על חלקים אחרים.
שביתת WGA משנת 2007 נבעה בחלקה הגדול על ידי מנהלי אולפנים שהתעקשו שכותבים לא יקבלו עודפים משירותי סטרימינג.
השביתה משנת 2007 עלתה לעיר לוס אנג'לס סכום מוערך של 1.5 מיליארד דולר, לפי רשת הרדיו "NPR".
כמו עם כותבי WGA בולטים, שחקנים הביעו דאגה לגבי השימוש בבינה מלאכותית, תוך ציון שניתן להשתמש בו כדי לשחזר את הדמיון שלהם ללא פיצוי.
ב-5 ביוני 2023 אישרה SAG-AFTRA את אישור השביתה בהפרש של כ-98%, לפי האיגוד.
חברים בעלי פרופיל גבוה - כולל קואינטה ברונסון, ג'ניפר לורנס וראמי מאלק - סימנו את נכונותם לתקוף לפני המועד האחרון להשגת "עסקה טרנספורמטיבית", למרות משא ומתן "פרודוקטיבי ביותר".
SAG-AFTRA הסכימה להאריך את המשא ומתן עד חצות ב-13 ביולי 2023, בניסיון להימנע משביתה, אך המשא ומתן התקלקל ביולי 2023. SAG AFTRA סקר את החברים על שביתה ב-5 ביולי 2023 והחל להכין שלטי כלונסאות יומיים לאחר מכן.
ה-AMPTP הסכים ל"בקשה של הרגע האחרון" לגישור משירות הגישור והפשרה הפדרלי ב-11 ביולי 2023; מנהל הקונגרס וענייני הציבור, גרג ראלסון, הצהיר כי מתווך פדרלי יהיה נוכח למחרת.
בתורו, SAG-AFTRA האשימה את ה-AMPTP בניסיון להאריך את המשא ומתן מעבר לתאריך היעד, וחזרה על כך שהיא לא תמשיך לנהל את המשא ומתן לאחר ה-12 ביולי 2023. מספר שחקנים, שכוללים לורנס ומאלק, אישרו את המשא ומתן שלהם.
לתמוך שוב על ידי חתימה על מכתב הקורא לאיגוד לנקוט בצעדים אגרסיביים והצהרה על נכונותם לשבות.
מאוחר יותר דווח על כך על ידי "וראייטי" הגישור הזה קרס לאחר שנשיאת AMPTP, קרול לומברדיני, העליבה את המשא ומתן בכך שאמרה להם "להיות מתורבתים" ולמנוע שביתה, והסתלקה על ידי מנהלי המשא ומתן של האיגודים.
בתגובה להערה של לומברדיני, נשיא SAG-AFTRA, פראן דרשר, אמר למנהלי המשא ומתן של AMPTP "עכשיו יש לכם שני איגודים בשביתה" כשהם עזבו.
נשיאת SAG-AFTRA, פראן דרשר, הודיעה על השביתה ב-13 ביולי 2023, ללא הסכם בין SAG-AFTRA לבין הברית של מפיקי סרטים וטלוויזיה (AMPTP), ועדת המשא ומתן של SAG-AFTRA הצביעה בפה אחד להמלצת השביתה לדירקטוריון הלאומי של האיגוד.
המועצה הלאומית ערכה הצבעה המאשרת רשמית את השביתה.
נשיאת SAG-AFTRA, פראן דרשר, הודיעה שהשביתה תתחיל בחצות ב-14 ביולי; צוות השחקנים של הסרט "אופנהיימר" שערכו את הקרנת הבכורה בלונדון צפו בסרט, ולפני חצות הסתיימה הבכורה.
פרשני התקשורת השוו זאת לסרט "כנס העתידנים" משנת 2013, ולפרק בעונה השישית של הסדרה "מראה שחורה" "".
עם זאת, AMPTP דחתה את הטענות הללו, וקבעה שהצעתם תאפשר שימוש בהעתקים אלו בתוך הסרט הספציפי שלשמו הם מועסקים, וכי כל שימוש אחר ידרוש הסכמה ופיצוי נוסף.
השביתה החלה רשמית ב-14 ביולי.
כחלק מהכללים שנקבעו ב-10 ביולי, שחקנים אינם יכולים לעסוק בהפקות קולנוע או טלוויזיה ואינם יכולים לקחת חלק בעבודות קידום מכירות, כגון פרסומי עיתונות, הקרנות בכורה של סרטים ואירועים - הכולל את קומיק-קון, סן דייגו, שהיה מתוכנן ב-20–23 ביולי.
פעולת השביתה אינה חלה על חברי SAG-AFTRA שעובדים על פי אותם חוזים שמנהלים משא ומתן על ידי האיגוד בנפרד מחוזה AMPTP, לרבות העיתונאים.
יש אישור לעבוד בפודקאסטים, סרטים עצמאיים וסרטי סטודנטים, כמו גם עבודת טלוויזיה "לא מתוכננת" כגון תוכניות משחקים, תוכניות מציאות, סרטים תיעודיים ותוכניות אירוח.
מבחינה בינלאומית, חברי SAG-AFTRA מורשים להמשיך לעבוד בבריטניה במסגרת הסכמי משא ומתן קיבוציים שנקבעו מראש, שכן החוק בבריטניה מפליל שביתות סולידריות.
הסדרה "בית הדרקון" המשיכה את הצילומים שלה בבריטניה עם שחקני SAG-AFTRA הפועלים תחת חוזי הון, מה שעורר תגובת נגד בקרב מעריצי הסדרה.
ב-17 ביולי, SAG-AFTRA פרסמה הצהרה בת 12 עמודים המתארת את התמוטטות המשא ומתן, ואת התנאים שהם מצאו כלא מקובלים, כולל אך לא רק תוספת שכר של 5% לשחקנים, בעוד שהאיגוד ביקש 11%.
ה-AMPTP פרסם הצהרה נגדית, המדגישה כי פעולותיו "מעוותות בכוונה" וכי SAG-AFTRA בחרה לעבור על "העסקה הרווחית ביותר שניהלנו אי פעם...
בשווי של 318 מיליון דולר לאורך שלוש שנים של החוזה".
ב-19 ביולי 2023, SAG-AFTRA אישרה לצלם סרטים נוספים במהלך השביתה, כולל הסרט "The Watchers" שבוים על ידי הבמאי מ.
בסך הכל 56 סרטים זכאים כעת לצלם תחת חוקי השביתה.
ב-26 בספטמבר הוחלט על שביתה מקבילה של איגוד התסריטאים האמריקאי (WGA).
עם סיום שביתת ה-WGA, נסללה הדרך ל-SAG-AFTRA וה-AMPTP להשתתף במשא ומתן על חוזי טלוויזיה וקולנוע חדשים.
בעקבות זאת, המשא ומתן בין SAG-AFTRA לבין ה-AMPTP צפוי להתחדש ב-2 באוקטובר.
פעולת ההפגנות של SAG-AFTRA בניו יורק התרחשה במטה פרמאונט בברודוויי 1515, ובמשרדים שונים של "אן-בי-סי יוניברסל", הכולל את מרכז רוקפלר.
ג'ייסון סודייקיס הצטרף לשורות הבחירות של "אן-בי-סי יוניברסל", וקבע ששחקנים יתקפו "כל זמן שיידרש", וכך גם ג'ו פנטוליאנו, הקאובוי העירום, אלכס אדלמן ושרה שרמן.
בינתיים, במטה של פרמאונט, שורות כלונסאות הכללו את מייקל שור וקווין בייקון.
רוק סיטי למען חוזה הוגן
ב-25 ביולי 2023, אלפי שחקנים התגייסו בבוקר יום שלישי בכיכר טיימס מ-9:30 בבוקר עד 12 בצהריים כדי להביע את דאגותיהם לגבי יחס הוגן ושכר.
המשא ומתן החוזי הראשי של SAG-AFTRA,Duncan Crabtree-Ireland דיבר על המאבק שהאיגוד מתמודד מול ה-AMPTP.
ידוענים רבים נשאו נאומים כדי להביע את דאגותיהם לגבי עתיד האיגוד שלהם ומההתקדמות הטכנולוגית בתעשייה.
השביתות של SAG-AFTRA בלוס אנג'לס כוונו לאולפני הסרטים הגדולים, כמו גם למשרדים של חברות.
דרשר הצטרפה באופן אישי לשביתות מחוץ למשרדי נטפליקס.
ג'וש גד היה בין המפגינים בקווי כלונסאות של "פוקס אנטרטיינמנט".
אליסון ג'ני, קייטלין דבר, לוגאן לרמן וג'ואי קינג הצטרפו להפגנות במטה "האחים וורנר", והשחקניות קונסטנס זימר וג'יניפר גודווין השתתפו בשורות כלונסאות באולפני פרמאונט בלוס אנג'לס.
במשרדים של דיסני ראו קווי כלונסאות שחבריהם הבולטים הכללו את מנדי מור, מישל מונאהן, רייני וריקו רודריגז, דניאל פישל ובן שוורץ.
ההפגנות בוטלו ליום אחד ב-21 באוגוסט 2023, עקב הוריקן הילרי.
אן-בי-סי יוניברסל הואשמה בניהול עסקים באולפני יוניברסל שבהוליווד כדי להרתיע או לסכן את המפגינים ולהפר את זכויותיהם להפגין.
ב-12 ביולי 2023, נמסרה הצהרה שהכריזה על בניית רכבת הרים בנושא סדרת הסרטים "מהיר ועצבני"; תאריך ההודעה עלה בקנה אחד עם המועד האחרון שנתן SAG-AFTRA לפני סיום המשא ומתן עם ה-AMPTP, והבנייה החלה עם תחילת השביתה.
זה הוסיף לבנייה שהחלה ב-8 במאי, זמן קצר לאחר שה-WGA החל להפגין במקום, חסם את שדרות לנכרשים לאורך הקצה המערבי של הקמפוס והחנייה של הפארק והגביל עוד יותר את הגישה למדרכות.
המדרכות שלפני שערים 1, 2, 4 ו-5 יפומטו ויהרסו בבנייה זו.
למרות ייעוץ מוקדם ממשטרת לוס אנג'לס, יחידת יחסי העבודה תציב מסילות K מ-River Road ל-Universal Hollywood Drive למען בטיחותם של מפגינים והולכי רגל אחרים מאז הפגנות ה-WGA כבר ב-6 ביוני, אף אחת מהן לא הוצבה עד 18 ביולי, אז דיווחים על שני מפגינים שנפגעו על ידי כלי רכב נעשו.
ב-17 ביולי, עצי הפיקוס על המדרכה של שדרות ברהם מחוץ לשער 8 נגזמו כמעט במלואם מעליהם.
בעצי אורן בצד הנגדי של ברהם לא נגעו, וכך גם בשורה של עצי פלפל מאחורי הגדר ליד שער הייצור.
הגיזום תואר כפעולה נקמנית שכן העצים שימשו את המפגינים כצל ממזג האוויר הקיץ של 32 מעלות צלזיוס בדרום קליפורניה, כמו גם לא חוקי, תוך ציון בעלות העיר והפרה של לוס אנג'לס קודים של פקודת עצים האוסרים על כריתת עצים מיולי עד ספטמבר.
אן-בי-סי יוניברסל פרסמה הצהרה למועד אחרון בהוליווד ומכחישה כי הגיזום נעשה מתוך זדון, בטענה שהם חותכים את העצים מחוץ לפארק ביולי מדי שנה ליתר ביטחון, ומתארים זאת ואת מפגעי הבנייה המפריעים כ"אתגרים לא מכוונים למפגינים".
אן-בי-סי יוניברסל נקנסה ב-250 דולר על הפרת חוקי עצים והרס רכוש העיר.
ב-18 ביולי, SAG-AFTRA ו-WGA הגישו תלונה משותפת למועצה הלאומית ליחסי עבודה נגד אן-בי-סי יוניברסל, והאשימו את החברה בהפרה של חופש כלונסאות שלהן וסיכנה את חבריהן.
איגוד התסריטאים של מערב אמריקה הגישה בנוסף עתירה ל-AMPTP על כישלונה של אן-בי-סי יוניברסל בהתקנת מחסומים כדי להגן על המפגינים שלהם ושל SAG-AFTRA מפני כפיית תנועה.
אן-בי-סי יוניברסל הגיבה ל"הוליווד ריפורטר" בהצהרה: "אנו מודעים לתלונות WGA ו-SAG-AFTRA, ואנו מאמינים מאוד שהחברה מילאה את ההתחייבויות המשפטיות שלנו על פי חוק יחסי העבודה הלאומי (NLRA), ואנו נשתף פעולה בכל פניה של המועצה הלאומית ליחסי עבודה בנושא זה.
למרות שאנו מבינים שהתזמון של פרויקט הבנייה הרב-שנתי שלנו יצר אתגרים עבור המפגינים, אנו ממשיכים לעבוד עם סוכנויות ציבוריות כדי להגביר את הגישה.
אנו תומכים בזכויות האיגודים להפגין בבטחה".
SAG-AFTRA גם ביצעה שביתות קצרות במקומות אחרים מחוץ לניו יורק וללוס אנג'לס.
ממותגים בתור "Quick Photo Op" שביתות.
אלה שביתות שהתרחשו באורלנדו, הונולולו ואטלנטה.
האיגוד הצהיר כי הוא מתכנן לפתוח בהפגנות נוספות ברחבי המדינה, וביקש מחברי SAG-AFTRA ליצור קשר עם המנהלים המקומיים שלהם לקבלת פרטים.
ב-1 בספטמבר, המועצה הלאומית של SAG-AFTRA שלחה בקשה לאישור שביתת משחקי הווידאו.
תקופת ההצבעה לאישור השביתה החלה ב-5 בספטמבר והסתיימה ב-25 בספטמבר, רגע לפני שהמשא ומתן הבא היה אמור להתחיל ב-26 בספטמבר.
המשא ומתן נמשך מאז אוקטובר 2022. חברי SAG-AFTRA הצביעו בעד אישור השביתה נגד 10 חברות משחקי וידאו גדולות, עם 98.32% מהקולות שהצביעו בעד.
בסך הכל הצביעו 34,687 חברים, המייצגים 27.47% מבעלי זכות הבחירה.
10 חברות משחקי הווידאו הגדולות העומדות בפני השביתה הפוטנציאלית כוללות את אקטיוויז'ן בליזארד, Blindlight, חברת הדיבוב הבינלאומי של דיסני, Electronic Arts, Formosa Interactive, Insomniac Games, אפיק גיימס, Take 2, ווייסוורקס, והאחים וורנר אינטרקטיב אנטרטיימנט.
ההצבעה על אישור השביתה אינה מבטיחה הפסקת עבודה מיידית, אך מאפשרת כי במהלך המשא ומתן של האיגוד לקרוא לשביתה אם יעלה הצורך במהלך המשא ומתן להסכם מדיה אינטראקטיבי חדש.
הנושאים העיקריים העומדים במרכז המשא ומתן כוללים חששות לגבי ירידה בפיצויים בשל האינפלציה, שימוש לא מוסדר בבינה מלאכותית, וחששות בטיחות הקשורים לתנאי העבודה.
דאנקן קראבטרי-איירלנד, המנכ"ל הלאומי של SAG-AFTRA ומנהל המשא ומתן הראשי, הביע תקווה להגיע להסכם שיענה על צורכי חברי האיגוד, אך הדגיש שאם חברות משחקי הווידאו לא יציעו עסקה הוגנת, החברים מוכנים לשבות.
ריי רודריגז, מנהל חוזים ראשי, הדגיש כי בתעשיית משחקי הווידאו מתמודדים עם בעיות דומות לאלו שבקולנוע ובטלוויזיה, כמו שימושים נצלניים בבינה מלאכותית ושכר נמוך, וכי אישור השביתה מדגיש את הצורך בהסכם הוגן המפצה את העובדים בצורה נאותה ומבטיח את שלומם וכבודם.
בתגובה להצבעת אישור השביתה, מסר דובר חברות משחקי הווידאו כי הן ימשיכו לנהל משא ומתן בתום לב וכבר הגיעו להסכמות לא מגובשות על למעלה ממחצית מההצעות, וכי הם נשארים אופטימיים לגבי מציאת פתרון.
לפני תום המשא ומתן של SAG-AFTRA, בכיר אנונימי אחד ב-AMPTP הצהיר שהאסטרטגיה הנוכחית שלהם היא "לאפשר לדברים להימשך עד שחברי האיגוד התחילו לאבד את דירותיהם ולאבד את בתיהם" כדי לאלץ את SAG-AFTRA לעמדות משא ומתן פחות טובות.
קייסי בלויס, מנכ"ל "HBO Max", אמר שהשביתה "תאט הכל".
הוא חזה שהשביתה תשפיע מאוד על שנת 2024.
בוב אייגר, מנכ"ל חברת וולט דיסני, אמר שהדרישות של השחקנים היו "לא מציאותיות", והוסיף שהן "מוסיפות למכלול האתגרים שהעסק הזה כבר מתמודד איתם".
אייגר ספג ביקורת על ההתבטאויות הללו לאור החוזה שלו עם דיסני, שמאפשר לו להרוויח עד 27 מיליון דולר ב-2023 בין משכורתו לבונוסים.
האתר "TheWrap" כתב שאייגר מרוויח יותר מפי 500 מהשכר החציוני של עובדי דיסני, בעוד שבטאון אנד קאנטרי כתבו שזה למעשה פי 1,242 מהשכר החציוני של עובד דיסני.
כשנשאל על דבריו של אייגר, דרשר תיארה אותם כ"דוחים" ו"חירשים טון".
היא המשיכה וכינתה את אייגר "ברון אדמה" ש"אין לו מושג מה באמת קורה".
העיתון "וול סטריט ג'ורנל" כינה גם את אייגר "חירש טון".
השחקן בריאן קרנסטון הגיב לאייגר באופן חלקי: "לא נקבל את העבודה שלנו וימסרו לרובוטים".
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הסנאטור האמריקאי ברני סנדרס, וראש עיריית לוס אנג'לס קארן בס הביעו את תמיכתם באיגוד השחקנים.
ביידן תמך בעבר בתסריטאים השובתים במאי 2023. כמה פוליטיקאים הצטרפו לשורות כלונסאות בעצמם, כולל ראש עיריית ברבנק קונסטנטין אנתוני (בעצמו חבר ב-SAG-AFTRA) ונציג קליפורניה, אדם שיף.
נציגת ארצות הברית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז הצטרפה לשורה של כלונסאות מול אולפני נטפליקס בניו יורק.
היא מתחה ביקורת על העושר של מנהלי האולפנים בזמן שהתסריטאי או השחקן הממוצע נאבקים כדי לקבל גישה לשירותי בריאות, והיא הדגישה את כוחה של פעולה ישירה בהשגת ניצחונות כלכליים.
איגודי עובדים רבים אחרים בארצות הברית הביעו תמיכה בשביתה.
יחד עם גילדת התסריטאים, הצהרות תמיכה פורסמו על ידי גילדת הבמאים וגילדת המפיקים.
האחים הבינלאומיים של הצוותים, בעצמה בסכסוך חוזי עם "UPS" ושובתת מסוף יולי, והביעה תמיכה באמצעות הצהרה שפרסם נשיאם, שון אובריאן.
ה-AFL-CIO גם השליכו את תמיכתם מאחורי SAG-AFTRA, כמו גם המחלקה לעובדים מקצועיים, הברית הבינלאומית של עובדי בימת התיאטרון, וגילדת התסריטאים של אמריקה.
עם זאת, מנהיגי SAG-AFTRA היו נחושים ששחקנים בסרטים עם הסכמי ביניים צריכים להיות בפסטיבלים כדי לקדם אותם.
ב-15 באוגוסט 2023, "לוקאס פילם" הודיעה כי היא תפסיק את פעילותה בסינגפור.
דיסני הסבירו כי ההשבתה נבעה מגורמים כלכליים, כאשר שביתת SAG-AFTRA בארצות הברית השפיעה על עבודת התעשייה.
שביתת האיכרים בפולין התקיימה מ-15 באוגוסט עד 25 באוגוסט 1937. זו הייתה שביתה המונית של איכרים, מלווה בהפגנות מחאה, שאורגנו על ידי מפלגת העם וכוונו נגד ממשלת הסנאציה בפולין.
זו הייתה המחאה הפוליטית הגדולה ביותר ברפובליקה הפולנית השנייה, והיא התקיימה ב-12 פרובינציות פולין.
בהפגנות השתתפו כ-8 מיליון איכרים פולנים, ובמזרח המדינה גם חקלאים אוקראינים ובלארוסים, שעבדו בשטחי הרפובליקה הפולנית.
באירועי המחאה נהרגו איכרים רבים על ידי משטרת פולין.
המחאה פרצה על רקע הפגיעה במגזר החקלאי לאחר השפל הגדול, בעיקר באזור פולין קטן.
ממשלת הסנאציה איבדה את תמיכת הציבור, ורוב האיכרים העבירו את תמיכתם למפלגת העם האגררית, מפלגה חדשה יחסית, שזכתה לתמיכה עממית.
לאחר השפל הגדול ארגנה מפלגת העם סדרה של הפגנות ושביתות גדולות נגד מדיניות הממשלה.
במהלך אירועי המחאה התרחשו תקריות אלימות שהובילו להרוגים.
מחאות האיכרים היו תכופות, ולרוב דוכאו באכזריות על ידי משטר הסנאציה.
אחד האירועים הבולטים בתקופה זו היה גל של שביתות בשנים 1932-1933 בדרום פולין, באזורי לסקו ורופשיץ.
הממשלה החליטה לא לנהל משא ומתן עם המפגינים, ושלחה לכפרים יחידות צבא ומשטרה חמושות.
על פי ההערכות נהרגו בתקופה זו כ-100 איכרים על ידי כוחות הביטחון.
ההחלטה לפתוח בשביתת מחאה התקבלה בכנס של מפלגת העם שהתקיים ב-17 בינואר 1937 בוורשה.
המפלגה ניסתה לשכנע מפלגות נוספות לתמוך במהלך זה, אך זכתה רק לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של פולין.
ב-18 באפריל 1937 החלה מחאת איכרים בכפר רקלביץ, לאחר ששר הפנים אסר על קיום הפגנות.
כוחות משטרה נשלחו לפזר את ההפגנה, והרגו שלושה איכרים.
אירועי המחאה החלו ב-15 באוגוסט 1937, שהיה יום חג לציון הניצחון בקרב ורשה (1920).
באותו יום התקיימו עצרות מרובות משתתפים במספר מוקדים בפולין, בהם דמביצה, פשבורסק ובוכניה.
בכיכר השוק בקולבושובה צעדו המונים עם דגלי המפלגה, בצבע ירוק.
בהפגנות נשמעו קריאות רבות נגד הממשלה, וכן קריאות לשחרור אסירים פוליטיים ולשיבוש אספקת המזון לערים.
השביתה החלה למחרת, ונועדה להימשך 10 ימים.
בתקופה זו נערכו עצרות מחאה רבות בכפרים ועיירות בדרום פולין ובעיר קרקוב.
בעצרות חולקו עלונים בהם פורטו דרישות השובתים, בהן פיזור הפרלמנט של הרפובליקה הפולנית, שחרור אסירים פוליטיים, שינוי החוקה וחלוקה צודקת של משאבים.
למרות שהנהגת מפלגת העם קיוותה שכל פרובינציות פולין ישתתפו במחאה, היא הצליחה רק בחלק הדרומי של אזור פולין קטן, שם איכרים חסמו כבישים והפסיקו את משלוחי המזון לערים.
בתחילה הממשלה לא נקטה בפעולות נגד המוחים, אך ב-17 באוגוסט פרצו עימותים אלימים בין המפגינים לבין המשטרה באזור ירוסלב ובגריבוב, ובאותו יום נהרג האיכר הראשון.
בתגובה חסמו האיכרים את הכביש הראשי בדרום פולין, שהוביל מקרקוב ללבוב.
מפקד המשטרה המקומית כתב בדו"ח: "בכבישים ובסביבתם יש כנופיות של איכרים חמושים בסכינים ומקלות, ואולי גם רובים.
היום צעדו כ-500 איכרים סביב הכפר ויילקה וייס, ואנשים נוספים הצטרפו אליהם.
אנחנו מבקשים עזרה ומחכים לפקודות." בדו"ח אחר, שנשלח לוולדיסלב שיקורסקי, נכתב: "המשטרה מותשת לחלוטין.
אם הקומוניסטים היו כוח משמעותי, הם היו מנצלים את המצב הזה".
בתוך זמן קצר השביתה קיבלה תפנית אנטישמית.
קבוצות של איכרים פולנים תקפו שווקים של יהודים שסחרו בתוצרת חקלאית.
פעולות המשטרה נגד המפגינים תוארו כאכזריות וברבריות.
השוטרים ירו על מפגינים, פיזרו עצרות והכו באלות את האיכרים, נשותיהם וילדיהם.
במהלך חיפושים בבתים הם הרסו רהיטים וסחורות.
באירועי השביתה נהרגו 56 איכרים ונפצעו 108 שוטרים.
המשטרה נקטה בענישה קולקטיבית, וסגרה כ-700 חוות חקלאיות באזורי ההפגנות.
עקב התפרצות האירועים האלימים החליטה מפלגת העם להפסיק את השביתה ב-20 באוגוסט.
האיכרים שנעצרו נשפטו בגין הפרת סדר בבית המשפט בפשמישל, ועל כ-1,000 איכרים נגזרו עונשי מאסר עד 5 שנים.
רבים מהם נשארו מאחורי סורג ובריח עד ספטמבר 1939, אז נטשו הסוהרים את עמדותיהם ונמלטו עקב פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
השביתה לא הצליחה לגרום לשינוי פוליטי, ומפלגת סנאציה נותרה בשלטון.
אך המחאה והשביתה חיזקו את תנועת האיכרים הפולנית, ונתפסו כמפגן כוח מוצלח.
פעילי מפלגת העם רצו לארגן שביתה נוספת ב-1938, אך זו בוטלה עקב הידרדרות המצב הביטחוני בפולין.
גדודים של איכרים פולנים הצטרפו לשורות צבא פולין ולחמו נגד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היו גדודי האיכרים בין המתנגדים לקומוניזם במדינה.
שביתת העיתונים בניו יורק בשנת 1978 נמשכה בין ה-10 באוגוסט ל-5 בנובמבר 1978, סך הכל 88 ימים.
היא השפיעה על תעשיית העיתונים בניו יורק , ובמהלכה נסגרו שלושת העיתונים הגדולים של העיר: הניו יורק טיימס, הניו יורק דיילי ניוז והניו יורק פוסט.
השביתה הרב-איגודית הונהגה על ידי עיתונאים והופסקה הדפסת והפצת שלושת העיתונים, ללא מהדורות שפורסמו מ-9 באוגוסט 1978. איגודים נוספים שפרשו כללו את המכונאים, עובדי הנייר, מכונאי המשאיות והנהגים.
השביתה התרחשה עקב פרסום תקנות עבודה חדשות לשלושת העיתונים, שהפחיתו משמעותית את הדרישות בנוגע לרמת כוח האדם.
בניגוד לשביתות רבות, רמות השכר לא היו בעיה מרכזית.
יותר מ-10,000 עובדים שבתו או היו מובטלים בתמיכה באחד מהאיגודים השובתים.
במהלך השביתה, צצו להם מספר "עיתוני שביתה", שנמכרו בדוכני עיתונים עם שמותיהם של שלושת העיתונים הרגילים.
אלה כללו את "חדשות העיר" (The City News), "הניו יורק דיילי פרס" (The New York Daily Press) ו-הניו יורק דיילי מטרו (The New York Daily Metro).
עיתון קיים אחד ש"נהנה לרגע" בתקופה זו היה "הניוז וורלד" (The News World).
"הניוז וורלד", שהושק בשנת 1976 בבעלות כנסיית האיחוד, הגיע במהלך השביתה לתפוצתו הגבוהה ביותר אי פעם - 400,000 עיתונים.
כמה כתבים ידועים של שלושת העיתונים הסגורים כתבו גם עבורו.
חודשיים לאחר תחילת השביתה, הופצה בעיר פרודיה על הניו יורק טיימס בשם "לא-הניו יורק טיימס" , עם תורמים כמו קארל ברנסטין, כריסטופר סרף , טוני הנדרה וג'ורג' פלימפטון .
בניגוד לציפיות הראשוניות, עסקים בניו יורק כמו מסעדות, תיאטראות, מלונות וחנויות קמעונאיות לא סבלו במהלך השביתה ומצאו דרכים חלופיות לפרסם את נוכחותם והיצע שלהם.
נאמר שברגע שהעיתונים פתחו בשביתה, הסחות הדעת של העיתונות פחתו והקבוצה יכלה להתמקד לשחק טוב.
באותה תקופה, נציג של היאנקיז ציין כי "שמענו את התיאוריה הזו, אבל התחלנו את רצף הניצחונות שלנו כשהעיתונים עדיין פרסמו".
האמונה שהשביתה אפשרה את המהפך של הקבוצה עדיין זכתה לקרדיט עשרות שנים לאחר מכן.
בשנת 2018 תהה גורדון אדס, כתב הספורט הוותיק וההיסטוריון של הרד סוקס, האם עבור אוהדי הרד סוקס הייתה שביתת העיתונים בֶּן-בְּלִיַּעַל גדול יותר מ"באקי בליפין דנט".
במהלך המשא ומתן שימש תיאודור וודרוו קיל כמתווך לא רשמי בין שני הצדדים ומילא תפקיד חשוב בהתקדמות השיחות.
ב-5 באוקטובר חידש ה"פוסט" את פרסומו לאחר שרופרט מרדוק, הבעלים והמוציא לאור של העיתון, חתם על הסכם עם אנשי העיתונות.
עם זאת, ה"דיילי ניוז" וה"טיימס" עדיין לא פורסמו.
ההסכם של מרדוק קבע למעשה כי ה"פוסט" יעמוד בכל תנאי שיוסכם בסופו של דבר בין האיגודים לשני העיתונים האחרים.
ה"פוסט" נסגר למשך 56 ימים.
ה"טיימס" חידש את פרסומו יחד עם ה"דיילי ניוז" ב-6 בנובמבר 1978, לאחר 88 ימים של שביתה.
העיתונים הגיעו להסכם עם האיגודים המייצגים את אנשי העיתונות.
ההסכם שימר 1,500 משרות קיימות של אנשי העיתונות, אך אפשר להנהלה לצמצם את כוח האדם באמצעות פיטורים וביטול חלק מהשעות הנוספות.
עם ההגעה הסופית להסכמה הודו הצדדים כי נעשו פשרות ואמרו כי "לא היו מנצחים" בתוצאה.
בפרט, לא היה זה ניצחון ברור להנהלה כפי שקרה עם סיום שביתת עיתונאי הוושינגטון פוסט בשנים 1975–1976, תוצאה שהאיגודים ניסו להימנע ממנה במקרה זה.
בטווח הקצר, השביתה עלתה לעיתונים כ-150 מיליון דולר בהכנסות מפרסום והפצה, בעוד שהעובדים הפסידו כ-60 מיליון דולר בשכר שלא הרוויחו (אם כי דמי שביתה של איגודי עובדים וביטוח אבטלה ממלכתי כיסו חלק ניכר מכך עבור עובדים בודדים).
בטווח הארוך יותר, השביתה התרחשה במקביל להופעתם של שינויים טכנולוגיים שבתחילה גזלו את משרותיהם של אנשי העיתונות באמצעות אוטומציה של חדרי החדשות, ובהמשך ערערו לחלוטין את המודל הכלכלי של תעשיית העיתונים.
שביתת נשק היא סיומה של מלחמה או עימות אלים אחר, בעקבות הסכמתם של הצדדים הלוחמים על צעד זה.
שביתת נשק היא מצב של מודוס ויונדי, והיא נחותה מהסכם שלום, שלגיבושו נדרשת תקופה ארוכה, של חודשים ואפילו שנים.
שביתת הנשק במלחמת קוריאה, שהושגה בשנת 1953, עדיין לא התפתחה להסכם שלום, יותר משבעים שנה לאחר מכן.
שביתת נשק גבוהה בדרגתה מהפסקת אש.
שביתת הנשק הידועה ביותר היא זו שהביאה לסיומה של מלחמת העולם הראשונה וחתימת הסכם הכניעה הגרמני ב-11 בנובמבר 1918. לציון שביתת נשק זו מצוין במדינות שונות יום שביתת הנשק.
במהלך שנת 1949 נחתמו ברודוס הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לשכנותיה.
הסכמים אלה היוו את סופה הרשמי של מלחמת העצמאות.
במקרים מסוימים מלחמה מסתיימת ללא שביתת נשק כלל, דוגמה לכך היא סיום מצב המלחמה בין ישראל לעיראק במלחמת העצמאות - עיראק סירבה להכיר בישראל על ידי החתימה על הסכם לשביתת נשק ולמעשה באופן רשמי שתי המדינות נמצאות במצב מלחמה.
שבלול הוא סרט קולנוע משנת 1970 שביים בועז דוידזון בכיכובם של אנשי חבורת לול.
אלבום הפסקול של הסרט, שהלחין שלום חנוך, נחשב לאחד התקליטים החשובים בתולדות המוזיקה הישראלית והרוק העברי בפרט.
הסרט בנוי כסיפור מסגרת, שבו מספר אריק איינשטיין לאשתו, אלונה איינשטיין, על תהליך הפקת אלבום תוך כדי קליעה לסל במגרש נטוש.
בסרט אלמנט פסיכדלי מוביל החוזר ומופיע, של בובת בד בגודל אדם, אשר צבי שיסל מטלטל ממקום למקום ומכה אותה.
בקטעים מסוימים הבובה מכה חזרה.
בסוף הסרט הבובה רצה באזור רדינג.
הסרט מכיל סדרה של מערכונים ושירים, שרבים מהם הפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית.
בין הקטעים, שיחזור מלא של טקס גירושין, מערכון שבו אורי זהר מלמד את צבי שיסל קרטה ביידיש, שיחה פילוסופית בין שלום חנוך לאריק איינשטיין ועוד.
בסרט מופיעים אריק איינשטיין, צבי שיסל, שלום חנוך, אורי זהר, ג'וזי כץ, זאב רווח, פופיק ארנון ועוד כוכבים מהתקופה.
שחקניםדמויותאריק איינשטייןאריקשלום חנוךשלוםצבי שיסלשיסלג'וזי כץג'וזיאורי זוהרמורה לקארטהליהי חנוךליהייהודית סולהיהודיתאלונה איינשטייןאלונהזאב רווחשטקרמן (אמרגן)מרדכי ארנוןעיתונאיישראל סגל
שבלול הוא שם אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך שיצא ב-1970, ומבוסס על סרט הקולנוע "שבלול".
האלבום נחשב לאחד מאלבומי הרוק הראשונים שיצאו בישראל.
זהו אחד האלבומים המצליחים ביותר של איינשטיין ואחד האלבומים הישראליים המוערכים והחשובים בכל הרוק הישראלי.
הוא דורג במקום החמישי ברשימת "100 האלבומים הישראליים הטובים ביותר" של ידיעות אחרונות.
הוא נבחר ל"אלבום הישראלי האהוב ביותר בכל הזמנים" על ידי הקהל בדירוג שערכו עיתון מעריב, רשת ג' ואתר האינטרנט Mako.
יואב קוטנר תיאר אותו בתור "יצירת מופת ונקודת ציון חשובה בהיווצרות הרוק הישראלי".
שלום חנוך הלחין את כל שירי האלבום, וכתב את המילים לרובם.
שירים רבים מהאלבום הפכו ללהיטים, בהם "אבשלום" (מילים: יהונתן גפן וחבורת לול), "למה לי לקחת ללב" (מילים: חנוך ואיינשטיין), "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר" (חנוך) ונעימת "שבלול".
האלבום כולל שירים שנכללו בסרט "שבלול", בחלקם בגרסאות שונות.
באלבום גם נכלל הקטע האוונגרדי "שונות", שכולל חיקויים ומחוות למחזות ודמויות מוכרות מאותה תקופה.
את איינשטיין ושלום חנוך מלווים חברי להקת "הצ'רצ'ילים": חיים רומנו ורוב הקסלי, מיקי גבריאלוב ועמי טרייבטש, וכן יעקב נגר, אהרל'ה קמינסקי, שמוליק ארוך ונעם שריף.
על פי הנעימה "שבלול" שבאלבום כתב איינשטיין את מילות השיר "ברלה צא", שהקליט עבור אלבומו "שירי ילדים" מ-1971. השיר נכלל גם באלבומו "יסמין".
השיר "מה שיותר עמוק יותר כחול" מתוך האלבום נהפך ב-1976 ליצירה באורך תשע דקות שפתחה את האלבום "סוף עונת התפוזים" של להקתו של חנוך, "תמוז".
לשירי האלבום נעשו מספר גרסאות כיסוי מפורסמות.
אלבומם של רוקפור "בחזרה לשבלול" הוא אלבום מחווה לאלבום (ב"אף על פי שהוא מכיל גם שירים מתוך האלבומים פוזי ופלסטלינה).
להקת זקני צפת פרצה לתודעה הציבורית עם גרסת כיסוי בסגנון פאנק רוק (Punk rock) לשיר "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר".
האלבום יצא לראשונה במהדורת דיסק ב-1988. ב-2004 יצא במהדורה שכללה מאסטרינג חדש ושלושה קטעי בונוס: גרסאות באנגלית לשלושה משירי האלבום.
ב-2018 יצאה מהדורה מחודשת של האלבום, כאשר החידוש העיקרי היה ששירי האלבום נלקחו מסרטי ההקלטה המקוריים שלהם, ולא הומרו מתקליט כמו במהדורות הקודמות.
המהדורה יצאה במסגרת המארז "אריק איינשטיין: שיר שחלמתי" של חברת פונוקול.
אריק איינשטיין - שירה (בכל שירי האלבום חוץ מ"שבלול" ו"מה שיותר עמוק יותר כחול"), קולות רקע, כותב מילים
שלום חנוך - שירה ("אבשלום", "אני שר", "למה לי לקחת ללב" ו"מה שיותר עמוק יותר כחול"), הפקה מוזיקלית, כותב מילים, מלחין, מעבד ראשי, קולות רקע, גיטרה אקוסטית
רוב הקסלי - גיטרה חשמלית ואקוסטית
מיקי גבריאלוב - ניהול הקלטה, גיטרה בס
יעקב נגר - פסנתר והאמונד
אהר'לה קמינסקי - תופים וטמבורין ב"אבשלום" וב"למה לי לקחת ללב"
שמוליק ארוך - גיטרה בס ב"אבשלום" וב"למה לי לקחת ללב"
נעם שריף - עיבוד מיתרים ב"אבשלום"
צבי שיסל - מפיק, כותב שותף ("אבשלום")
שביתת רעב היא מחאה והתנגדות בלתי אלימה באמצעות הימנעות מופגנת מאכילה ושתייה.
השביתה נעשית בדרך כלל על רקע של עוול אישי, חברתי, פוליטי וכדומה.
היא מוכרזת לרוב כצעד נואש קיצוני ואחרון במאבק במטרה לעורר את תשומת לב הציבור והשלטונות או להביא שינוי מדיניות.
שביתת רעב כטקטיקת מחאה פוליטית התפתחה ב ומאז משמשת ככלי יעיל לגיוס תמיכה ומודעות במאבק של בודדים וקבוצות מיעוט נגד שלטונות המדינה.
כוחה של שביתת רעב אצל קבוצות חלשות הוא דוגמה של "ג'ו ג'וטסו פוליטי" כלומר ניצול כוחו העודף של היריב ככלי תעמולתי נגדו.
שביתות רעב נפוצות בקרב אסירים ועצירים – סקר בקרב רופאי בתי כלא ובתי מעצר בצרפת העלה כי כמעט כולם נתקלים בשובתי רעב וכרבע דיווחו כי נאלצו לטפל בסיבוכים רפואיים עקב שביתות רעב.
בכלא שביתת הרעב היא לעיתים כלי מאבק אידאולוגי ולרוב אמצעי מחאה על עוולות אישיות ולמען שיפור תנאי המאסר.
ההסתדרות הרפואית העולמית מגדירה שובת רעב:
Hernan Reyes, מהוועדה הבין-לאומית של הצלב האדום, מגדיר שביתת רעב כ"הימנעות מרצון (וולנטרית) מאכילה, כדי להשיג מטרה מוגדרת".
צום, שאינו מרצון חופשי או שאינו מכוון להשגת מטרה, אינו נחשב, על פי הגדרה זו, כ"שביתת רעב".
שביתת רעב עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לגופו של השובת.
בעת שאדם שובת רעב נגרמת פגיעה בכל תפקודיו הגופניים והשכליים.
בין היתר זה יכול לגרום למצב של היפונתרמיה, כתוצאה מפיחות ריכוז הנתרן בפלזמה של הגוף.
לרוב שובת הרעב צורך מים, מלחים וויטמין B1 כדי למנוע נזקים בלתי הפיכים לאחר סוף השביתה
חידוש הזנה בסיומה של שביתת רעב עלול להוביל לתסמונת חידוש הזנה.
בשנת 1992 פרסמה ההסתדרות הרפואית העולמית גילוי דעת בדבר התנהגות נאותה של רופאים כלפי שובתי רעב, מסמך זה, הצהרת מלטה על שובתי רעב (WMA Declaration of Malta on Hunger Strikers), עודכן בשנת 2006 והוא קובע כי:
על הרופא מוטלת חובה, גם כאשר אינו מטפל בפועל בשובת הרעב, למנוע התעללות או כפייה כלפיו.
לכבד את האוטונומיה של המטופל.
הרופא צריך לברר אם החלטות המטופל חופשיות או נקבעות כתוצאה מאיומים, לחץ קבוצתי או אילוץ הן מצד הרשויות והן מצד חבריו.
יש לוודא כי מצבו הנפשי של השובת מאפשר לו החלטה חופשית כזו.
עקרון ה-primum non nocere כשמדובר בשובתי רעב צריך להתפרש לא רק כמניעת נזק גופני אלא גם מניעת הנזק שבאילוץ וכפייה.
טובת החולה אין פירושה בהכרח הארכת חייו בכל מחיר.
נאמנות כפולה: רופאים המועסקים על ידי הרשויות שנגדן מתקיימת השביתה ובפרט רופאי בתי כלא צריכים להעדיף את נאמנותם לחולה – האסיר שובת הרעב – על מחויבותם למעסיק.
אין להתיר התערבות גורמים לא רפואיים באוטונומיה של הרופא המטפל בשובתי הרעב.
יש לשמור על סודיות רפואית גם בטיפול בשובת רעב.
אמון בין הרופא לשובת הרעב חיוני למניעת נזק.
על הרופא לגלות לשובת מהן מגבלותיו ומתי אינו יכול לשמור על סודיות רפואית.
על הרופא לוודא כי האדם מבין את ההשלכות הבריאותיות של שביתת רעב.
אם שובת הרעב איבד את יכולתו לקבל החלטות או לתקשר עקב הצום הממושך על הרופא להתחשב ברצון אותו הביע כאשר מצבו הנפשי היה כשיר לכך.
האכלה מלאכותית תקינה מבחינה אתית אם השובת הביע הסכמה לכך או אם אדם שאינו מסוגל להחליט או לתקשר לא הביע התנגדות לכך לפני החמרת המצב.
האכלה כפויה אינה קבילה אתית.
אין לאיים, לאלץ או לכבול אדם לצורך האכלתו, פעולה כזו תחשב לטיפול בלתי אנושי ומשפיל.
עקרון כיבוד האוטונומיה של השובת מחייב את הרופא לוודא שההחלטה על ההצטרפות לשביתה או המשכתה אינה נובעת מלחץ של חבריו.
ההסתדרות הרפואית בישראל מנחה את הרופאים לראיין בנפרד כל אסיר שובת ולספק, במידת הצורך, "תירוץ רפואי" להפסקת שביתה למי שאינו שובת מרצונו החופשי.
כדי להבטיח כיבוד רצונו של שובת הרעב כאשר מצבו הרפואי מידרדר עד אובדן הכרה, המליצה ההתאחדות הרפואית ההולנדית להחתים את שובת הרעב בעודו בהכרה מלאה ובדעה צלולה, על הצהרה שתחייב את הרופא אם יאבד את הכרתו, בדומה לצוואה בחיים אצל חולים.
הצהרת מלטה נותנת קדימות ברורה לרצונו של השובת על פני הצלת חייו, כשהסייג היחיד הוא כושרו הנפשי של השובת לקבל החלטות חופשיות ומודעות.
מבקרי הגישה טוענים, על סמך מחקרים פסיכולוגיים באנשים בדיאטות קיצוניות, כי הקטנה דרמטית של הצריכה הקלורית משפיעה על שיקול הדעת.
תת-תזונה עלולה לגרום הזיות מגלומניות, פחד רדיפה, הזיות שמיעה, דיסוציאציה (שנצפתה אצל אחד משובתי הרעב באירלנד בשנת 1981) ותופעות פסיכיאטריות אחרות שמונעות קבלת החלטה שקולה.
גם ללא תופעות פסיכוטיות הרעב מוביל לאימפולסיביות ואגרסיביות שמעלות את הסבירות להחלטה על צום עד מוות, שאולי לא הייתה מתקבלת בתנאי תזונה רגילים.
מסמך הדורש הימנעות מהאכלה לאחר אובדן הכרה עלול להיות כלי למניפולציה נגד הרשויות ושובת רעב עשוי לבקש באופן פרטי מהרופא להתעלם ממנו.
השיטה החלופית, הזנה תוך-ורידית, מחייבת טשטוש של האסיר כדי למנוע ממנו לתלוש את המחטים.
בית המשפט העליון בארצות הברית קבע כי .
שמירה על חיי האסירים: זהו הנימוק הנפוץ ביותר בפסקי דין בסוגיה זו.
שמירה על החיים היא "האינטרס החשוב ביותר של המדינה"כשנשקלות זכותו החוקתית של האסיר לאוטונומיה על גופו (כולל זכות הסירוב לטיפול רפואי) מול האינטרס של השלטונות.
שמירה על החיים מנוסחת לעיתים כחובה של רשויות הכלא למנוע התאבדות.
כך אישרו בתי משפט האכלה כפויה של שובתי רעב שביקשו לעבור למתקן כליאה אחר.
במקרים אלו נפסק כי מטרת שביתת הרעב היא מרכיב לגיטימי בהחלטה על האכלה כפויה אם יש לה השפעה הרסנית על האפשרות לניהול יעיל של הכלא.
בשנת 2009 פסק בית משפט פדרלי כי האכלה כפויה זו אינה סותרת את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית האוסר "ענישה אכזרית ובלתי רגילה".
שופטים קבעו עם זאת כי עדויות על שיטות האכלה מכאיבות ושימוש חוזר בצינורות האכלה מלוכלכים מאסירים אחרים "מטרידות מאוד" והורה לדווח לפרקליטי עצורים על האכלה כפויה בתוך 24 שעות.
עמדת משרד ההגנה האמריקני הייתה שההחלטה אם להאכיל בכוח את העצירים היא צבאית וקביעת שיטת ההאכלה היא רפואית ונתונה לרופאים צבאיים במקום.
ועל ניסיונות לשבירת השביתה באמצעות שיטות האכלה מכאיבות ומשפילות.
בשנת 2013, בעקבות מחאות של מוסלמים בארצות הברית, פורסמה הודעה כי במהלך חודש הרמדאן לא יואכלו אסירים בכפייה בשעות הצום אלא רק בלילה.
בטורקיה, במהלך שביתות רעב בבתי כלא בשנת 1996 ובשנת 2000, הורה משרד הבריאות לרופאי בתי הסוהר להציל חיי שובתים באמצעות האכלה כפויה.
חילוקי הדעות החריפו עד שבשנת 2001 נתבעה ההתאחדות הרפואית הטורקית בבית המשפט על חריגה מסמכויותיה, בהתערבותה במדיניות הממשלה בבתי הכלא.
בית המשפט פסל את התביעה.
בית הדין האירופי לזכויות אדם נדרש לסוגיית ההאכלה הכפויה כשדן בטיפול שקיבל עציר שובת רעב באוקראינה.
הפסיקה קבעה כי "טיפול הניתן בשל צורך בריאותי מנקודת מבט של עקרונות רפואיים מבוססים אינו יכול להיחשב, בעקרון, כבלתי אנושי או משפיל".
כך מותרת האכלה כפויה אם היא חיונית להצלת חייו של שובת הרעב.
במקרה הספציפי שבו הואכל העציר כשהוא אזוק, מתקן הרחבה מוכנס לפיו וצינור פלסטיק מוחדר לקיבתו נקבע כי ההאכלה הכפויה ניתנת להגדרה כעינוי.
בבריטניה נקבעה ב-1995 פסיקה תקדימית שלפיה זכותו של אסיר שפוי לשבות רעב ולסרב להזנה כפויה.
האסיר, אף שסבל מהפרעת אישיות, נמצא צלול בדעתו, ופסק הדין קבע כי אין חובה להאריך את חייו באמצעות האכלה נגד רצונו.
החוק בגרמניה מחייב האכלה כפויה של אסיר במקרה של סכנה חמורה לבריאותו, ואוסר על כפיית טיפול או האכלה במקרים אחרים.
סירוב לאכול היה צורת ההתנגדות הנפוצה ביותר בקרב אפריקאים שהובלו על ספינות העבדים שחצו את האוקיינוס האטלנטי.
עבור העבדים הכבולים הייתה שביתת הרעב אמצעי הלחץ הזמין היחיד נגד שוביהם ופעולה שייצרה סולידריות ולכידות של העבדים נגד שוביהם.
שביתת רעב של העבדים סיכנה את רווחיות המסע הימי ולכן קברניטי הספינות נקטו אמצעים קיצוניים לדכא שביתות כאלו.
שובתי רעב הוענשו בהצלפות שוט ואולצו לאכול באמצעות "ספקולום אוריס" – התקן מכני לפתיחת הלסתות ודחיסת מזון כפויה.
האיום בשביתת רעב סייע למתן את ההתעללות בעבדים, והנחיות לספנים ומפקדים בספינות אלו הזהירו מפגיעות בעבדים שעלולות להביא אותם לסרב לאכול עד מוות.
ביום הרביעי למלקות נפח הפעוט את נשמתו, והקברניט אילץ את אמו של הפעוט להטיל את גופתו לים במו ידיה.
שביתת רעב הייתה צעד נפוץ במהלך המאבק של הסופרג'יסטיות בבריטניה למען זכות הצבעה לנשים.
הראשונה שנקטה בו היא מריון וולאס-דאנלופ שנאסרה ב-1909 אחרי שהשתתפה בהפגנה בתוך בניין הפרלמנט שבה הטביעה כתובת על קירות אחד מאולמות הבניין, נשפטה על השחתת רכוש וסירבה לשלם קנס.
היא נכלאה בכלא הולוויי לנשים, ודרשה לקבל מעמד של אסירה פוליטית.
כשסורבה הכריזה ב-5 ביולי על שביתת רעב.
אחרי 91 שעות צום היא שוחררה לחופשי אחרי שהשלטונות חששו שאם היא תיפגע היא תיהפך ל"קדושה מעונה".
בעקבותיה הפך השימוש בשביתת רעב לכלי נפוץ בקרב הסופרג'יסטיות בבריטניה.
אולם הממשלה לא שחררה את האסירות ובמקום החלה לנקוט בהאכלה כפוייה שהתבצעה בעזרת צינוריות שהוחדרו דרך הפה או האף לקיבה.
ההאכלה הכפויה גרמה לסבל רב ולעיתים סיבוכים שלה הביאו כנראה למוות.
כתוצאה מההד הציבורי שנוצר נחקק ב-1913 "חוק החתול והעכבר" ששינה את המדיניות.
לאסירות הותר לקיים שביתות רעב.
כשבריאותן הייתה בסכנה הן שוחררו באופן זמני, אבל כשהתאוששו נכלאו מחדש.
גם בארצות הברית אימצו הסופרג'יסטיות את אמצעי שביתת הרעב במאבקן.
אליס פול, שהשתתפה בהפגנות קבועות שנערכו מול הבית הלבן בוושינגטון, נאסרה באוקטובר 1917 בשל "הפרעה לתנועה" ונשפטה ל-7 חודשים.
כשהושמה בבידוד פתחה בשביתת רעב, שאליה הצטרפו אסירות נוספות.
היא לא נשברה למרות האכלה כפוייה, ואף על פי שהועברה למחלקות פסיכיאטריות, ושבתה רעב במשך 22 יום.
בנובמבר, אחרי ששביתת הרעב ויחס בתי הסוהר לסופרג'יסטיות הכלואות עוררו סערה ציבורית, היא ושאר האסירות שוחררו, וכעבור זמן קצר החלו ההליכים לחקיקת התיקון ה-19.
מהטמה גנדי נאסר בשנים 1922, 1930, 1933 ו-1942. בשל מעמדו הציבורי השלטון הבריטי לא רצה שימות בכלא.
גנדי ראה בשביתת רעב דרך לא אלימה להעביר מסר: ב-1932 שבת רעב במחאה על חוק בחירות שנתן ייצוג נפרד לבני קאסטת ה"דלית" שגנדי תמך בשילובם הפוליטי, וב-1943 שבת רעב שוב בכלא כחלק מהמאבק האנטי-קולוניאלי.
נוסף לגנדי שבתו רעב גם אסירים הודים נוספים בהם שניים שצמו 116 ימים: עד 5 באוקטובר 1929.
אירום צ'אנו שרמילה החלה שביתת רעב ב-2 בנובמבר 2000 וסיימה ב-9 באוגוסט 2016, כעבור 16 שנים של צום והאכלה בכפייה.
הטרוריסט הרומני מקס גולדשטיין שבת רעב למוות בכלא בשנת 1924. בשנת 1925 פתחו מהפכנים קומוניסטים כלואים בשביתת רעב בתביעה לשחרור אסירים פוליטיים, השביתה, אותה יזם מרצ'ל פאוקר, נכשלה ועלתה בחיי כמה מהשובתים, שנמנו על העילית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
כישלון זה הביא את המפלגה להתנערות מיוזמות לשביתות רעב, שתוארו מאז כ"הרפתקניות, חסרות אחריות והתאבדותיות".
השימוש בשביתת רעב של אסירים במאבק האירי נגד השליטה הבריטית החל ב-1917 כשאיימון דה ואלירה, תומאס אש ותומאס האנטר שנכלאו אחרי מרד הפסחא בכלא לווס באנגליה הובילו את האסירים לשביתת רעב החל מ-28 במאי.
הלחץ הציבורי באירלנד ובארצות הברית הוביל לכך שהממשלה הבריטית חננה את האסירים והם שוחררו ב-18 ביוני.
אש נכלא שוב באוגוסט בעוון הסתה, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודות פרך בכלא בדבלין.
הוא ואסירים אחרים דרשו שיכירו בהם כבשבויי מלחמה וב-20 בספטמבר אש פתח בשביתת רעב וכעבור 5 ימים מת כתוצאה מניסיונות האכלה כפוייה.
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, עצרו השלטונות הבריטיים את ראש עיריית קורק מטעם השין פיין, טרנס מקסוויני, והוא נדון בבית דין צבאי לשנתיים מאסר בעוון החזקת חומרי הסתה, ונשלח לכלא בריקסטון באנגליה.
הוא פתח בשביתת רעב במחאה על מעצרו ושפיטתו בבית דין צבאי, ובדרישה לשחרורו.
לאות הזדהות איתו, 11 אסירים בכלא קורק פתחו בשביתת רעב.
ה-IRA פתח במסע ציבורי בקריאה לשחרורו, אך הממשלה הבריטית סירבה מחשש שכניעה לדרישותיו תוביל לאיבוד שליטה באירלנד.
מקסוויני מת ב-25 באוקטובר אחרי 74 ימי צום.
גם שניים משובתי הרעב בקורק מתו לפני שה-IRA הורה לשאר האסירים להפסיק את שביתת הרעב שלהם.
30 אלף איש עברו על פני ארונו של מקסוויני כשהוצב בכנסייה באנגליה, ובהלוויתו בקורק הספיד אותו ארתור גריפית', באומרו "הקרבתו ההרואית הפכה אותו במותו למנצח כנגד אויבי עצמאות ארצו".
מותו הגביר את המאבק האירי כנגד הבריטים, ועורר הדים בעולם כולו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים פתחו 8000 אסירים של הצבא האירי הרפובליקני שנכלאו ב"מדינת אירלנד החופשית" בשביתת רעב, שהופסקה אחרי ששניים מהשובתים מתו.
בעקבותיה שוחררו כל האסירות, וכעבור שנה גם האסירים הגברים.
שביתות רעב בנות 10 ימים של אסירים חברי המפלגה הקומוניסטית בשנים 1929 ו-1930 הביאו להכרה בהם כאסירים פוליטיים הפטורים מלבישת מדי אסירים פליליים ומעבודת פרך ורשאים לקבל ספרים ועיתונים.
ב-1935 נאסרו 2 מבכירי המפלגה: מרדכי בילצקי ומחמוד אל מוגרבי חויבו ללבוש בגדי אסירים ושוכנו בתא עם אסירים פליליים.
בתגובה פתחו אסירים חברי המפלגה ב-15 ביולי 1935 בשביתת רעב.
לאחר 19 ימי שביתה הורתה הנהגת המפלגה לשובתים להפסיקה.
ב-29 ביוני 1946 במסגרת פעולות השבת השחורה נעצר וולפגנג פון וייזל, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית במעצר מנהלי בלטרון.
בסוף אוגוסט הכריז פון וייזל על שביתת רעב למשך ארבעה שבועות.
במכתב למזכיר ממשלת המנדט כתב:
לאחר חמישה ימי צום הועבר וייזל לבית חולים של המשטרה במגרש הרוסים, שביתת הרעב זכתה להד תקשורתי רחב ופון וייזל שוחרר ממעצרו ב-18 בספטמבר אך המשיך בשביתתו עד ל-28 בספטמבר כסולידריות עם העצורים האחרים.
נוסף לשביתתו של וייזל פרצו שביתות רעב נוספות בקרב עצורי השבת השחורה בלטרון וברפיח הן כמחאה על תנאי המעצר והן כתגובה פוליטית למאורעות בארץ.
שביתת הרעב של אסירי ה-IRA ב-1981
שביתת הרעב של 1981 הייתה השיא של מאבק אסירי הצבא האירי הרפובליקני הזמני מצפון אירלנד כנגד ההחלטה מ-1976 של השלטונות הבריטיים לבטל את המעמד המיוחד שלהם כאסירים פוליטיים.
המאבק החל ב"מחאת השמיכות" בה האסירים סירבו ללבוש בגדי כלא, והלכו ערומים ועטופים בשמיכות הכלא, והמשיך ב-1978 עם "המחאה המלוכלכת" במסגרתה האסירים סירבו לצאת מתאיהם למקלחת או לשירותים ולרוקן את הסירים בהם עשו את צורכיהם.
האסירים בחרו למרוח את צואתם על קירות התא ולהשתין דרך הדלתות.
שלטונות הכלא הגיבו בניקוי התאים בקיטור ובעזרת כימיקלים שלטענת האסירים פגעו בבריאותם עד שנאלצו לשבור חלונות לקבל אוויר צח.
עד 1979 לקחו חלק במחאה זו כ-350 אסירים
האסירים העמידו חמש דרישות: זכות לא ללבוש מדי כלא; זכות לא לבצע עבודות בכלא; זכות למפגשים חופשיים עם אסירים אחרים ולארגון פעילויות חינוך ופנאי; הזכות לביקור, למכתב ולחבילה כל שבוע; והחזרת הזכויות להקלה בעונש שנשללו בשל המחאות.
ב-27 באוקטובר 1980 החלה שביתת רעב ראשונה של שבעה אסירים בכלא מייז בצפון אירלנד, אליה הצטרפו 3 נשים מכלא ארמך.
השביתה הופסקה לאחר 53 יום, כשאחד האסירים השובתים היה על סף מוות, והממשלה הבריטית שלחה מסמך בה היו הצעות פשרה.
אולם בתחילת 1981 התברר שדרישות האסירים לא נענו בצורה מספקת, וה-IRA החליט לחדש את שביתת הרעב.
על מנת להגביר את האפקטיביות שלה הוחלט שהאסירים השובתים לא יתחילו אותה יחד, אלא כל אחד יצטרף אליה כמה ימים לאחר קודמו.
ראשון השובתים היה בובי סנדס שהחל בשביתת הרעב ב-1 במרץ.
במשך החודש הצטרפו אליו עוד 3 אסירים.
ימים אחדים אחרי תחילת שביתת הרעב נפטר חבר הפרלמנט הבריטי מאחד ממחוזות הבחירה בצפון אירלנד.
על מנת להגביר את ההד הציבורי של שביתת הרעב הגיש סאנדס את מועמדותו בבחירות המשנה שהתקיימו ב-9 באפריל וניצח בהן.
אל מול הלחץ הציבורי העולמי הגובר לסיים את המשבר בפשרה הציגה ראש הממשלה הבריטית, מרגרט תאצ'ר, עמדה תקיפה, והכריזה כי "איננו מוכנים להעניק מעמד מיוחד לקבוצות מסוימות המרצות עונש על פשע.
פשע הוא פשע הוא פשע.
השר לענייני צפון אירלנד, האמפרי אטקינס, הודיע ש"אם מר סנדס יתמיד ברצונו להתאבד זוהי בחירתו.
סנדס מת בבית החולים של הכלא ב-5 במאי, לאחר 66 ימי שביתת רעב.
ראש הממשלה תאצ'ר הגיבה על מותו בפרלמנט: "מר סנדס היה עבריין מורשע.
הוא בחר לקחת את חייו שלו.
זוהי בחירה שהארגון שלו לא נתן לרבים מקורבנותיו", והשר אטקינס הוציא הודעה על פיה "סנדס התאבד בהוראת אלו שחשבו שזה יועיל למטרתם שהוא ימות".
עם מותו של סאנדס החלו מהומות בצפון אירלנד, ובהלוויתו בבלפסט השתתפו כ-100,000 איש.
בהמשך החודש מתו גם שלושת האסירים שהצטרפו אליו לשביתת הרעב, ובמקומם החלו בהדרגה בשביתת הרעב עוד 19 אסירים.
שישה מהם מתו במהלך החודשים יולי ואוגוסט.
אולם מסוף חודש יולי דרשו חלק ממשפחות האסירים להעניק לקרוביהם טיפול רפואי, ושביתת הרעב החלה להישבר.
לבסוף הוכרז על סיומה ב-3 באוקטובר.
השביתה הסתיימה ללא תנאי, אולם לאחריה הממשלה הבריטית מילאה חלק מדרישות המקוריות של השובתים.
עם סיום השביתה שני הצדדים טענו שניצחו.
הממשלה הבריטית בכך שלא נכנעה לדרישות, וה-IRA על כך שהצליחו בשביתת הרעב לתפוס את תשומת לב דעת הקהל העולמית למאבקם, ולהציג את מרגרט תאצ'ר כדמות נוקשה ואכזרית.
כחלק ממאבקו למען זכויות האדם בברית המועצות שבת אנדרי סחרוב רעב כמה פעמים.
בשנת 1972 פתח סחרוב בשביתת רעב במהלך ביקורו של ריצ'רד ניקסון במוסקבה כדי להצביע על הסכנה שבמדיניות הדטאנט שהקלה את המתח שבין המערב לגוש הסובייטי מבלי לשנות את אופיו הטוטליטרי של המשטר בברית המועצות
ביולי 1974 הכריז סחרוב על שביתת רעב בהזדהות עם מתנגד המשטר הכלוא ולדימיר בוקובסקי (Влади́мир Константи́нович Буко́вский) ואסירים פוליטיים אחרים.
ב-22 בנובמבר 1981 פתחו אנדריי סחרוב וילנה בונר בשביתת רעב בתביעה לאפשר לביתם ליזה להגר לארצות הברית.
מהלך שביתת הרעב פרסם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן הודעת הזדהות עם מאבקו של סחרוב, השביתה נמשכה עד שהתקבלה הוויזה לנסיעה ב-7 בדצמבר.
במאי 1984, בתקופת גלותו, פתח סחרוב בשביתת רעב בדרישה לאפשר לאשתו, ילנה בונר, נסיעה לניתוח לב בארצות הברית.
מצבו הרפואי של סחרוב בתקופה זו היה קשה ושביתת הרעב הייתה סיכון ממשי לחייו, בעקבות השביתה סחרוב אושפז, הואכל בכפייה והוחזק בבידוד במשך ארבעה חודשים.
באוגוסט 1984 נשפטה ילנה בונר עצמה ל-5 שנות גלות בעיר גורקי.
באפריל 1985 חידש סחרוב את שביתת הרעב באותה דרישה, גם בפעם הזו הוא אושפז והואכל בכפייה.
סחרוב נשאר בבית החולים עד אוקטובר 1985 אז הורשתה ילנה בונר לנסוע לארצות הברית.
שביתות הרעב של סחרוב עוררו תגובות הזדהות רבות במערב.
ב-13 במאי 1989 פתחו הסטודנטים המוחים בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג בשביתת רעב שנמשכה עד ה-19 בחודש, כמה מאות סטודנטים פתחו בשביתה שבשיאה הקיפה 3,000 משתתפים.
השביתה תוזמנה יומיים לפני ביקורו של המנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב שטקס לכבודו תוכנן להתקיים בכיכר.
השביתה הגבירה את ההזדהות עם המפגינים ושביתות דומות פרצו בערים נוספות בסין, התקשורת הסינית דיווחה על מצב השובתים ועל ביטויי אהדה של הציבור לשובתים.
במשך המחאה בכיכר הפצירו נציגי הממשלה כמה פעמים בשובתים לסיים את השביתה שהביכה את השלטונות.
ב-2 ביוני הודיעו כמה אינטלקטואלים ובהם ליו שיאובו על שביתת רעב חדשה כהזדהות עם המחאה.
בהודעה על פתיחת השביתה הכריזו המוחים
בשנת 2000 הוחלט בטורקיה לעבור מכליאה בבלוקים משותפים גדולים לתאי כליאה המאכלסים 2–3 אסירים.
הממשל הציג את השינוי כשיפור בתנאי הכליאה בהתאם לסטנדרטים אירופיים, אלא שאסירים וארגוני זכויות אדם ראו בהחלטה ניסיון לשבור התארגנויות אסירים וציינו כי אסירים מבודדים פגיעים יותר להתעללות ועינויים.
באוקטובר 2000 הודיעו 4 ארגוני מחתרת על שביתת רעב.
הממשלה ראתה בתיאום בין האסירים בכמה בתי כלא סימן לצורך לחיזוק השליטה במתקני הכליאה.
בנובמבר החמירו האסירים, רובם חברי ארגון קומוניסטי לא חוקי, את צעדיהם והודיעו כי יצומו עד מוות לקידום דרישותיהם.
בדצמבר התחוללו התנגשויות אלימות שעלו בחייהם של 30 אסירים ושני סוהרים.
כמה משובתי הרעב אושפזו ובאפריל 2001 דווח כי 222 אסירים היו בצום עד מוות, 569 בשביתת רעב ו-153 היו מאושפזים.
שביתות הרעב והצומות-למוות נמשכו עד שנת 2003 במהלכן מתו למעלה מ-100 שובתים.
נוסף על שביתות אסירים התקיימו שביתות רעב בהזדהות עם האסירים מחוץ לכלא.
הממשלה הגיבה בתקיפת בתים בהם התקיימו שביתות רעב והצהירה כי תפעיל את הסעיף בחוק המטיל 20 שנות מאסר על שידול לשביתת רעב.
מבחינת שירות בתי הסוהר, שביתת רעב היא הפרה חמורה של כללי המשמעת והיא עשויה לגרור אחריה שלילת הטבות.
שביתת רעב נחשבת בחוקי בתי הכלא לאחר 24 שעות.
היא אינה צריכה לכלול גם הפסקות שתייה.
מבחינת כללי בתי הסוהר אדם ש"מסרב לאכול לחם חוקו" נחשב לשובת רעב.
לאחר שהשביתה מתחילה להיחשב ככזאת, רשאי מנהל בית הסוהר לנקוט בצעדים מיידיים כנגד השובת.
כגון שלילת שיחות טלפון וביקורים, מניעת עיתונים, שלילת הזכות לשלוח מכתבים, החרמת מלח ואבקת חלב מתא האסיר וכן הלאה.
מנהל הכלא רשאי להפריד את השובת מכלל האסירים ואף להעבירו לבידוד בבית סוהר אחר או באגף אחר.
מדיניות שירות בתי הסוהר היא שלא לאפשר ביקור רופאים עצמאיים אצל שובתי רעב.
עמדת ההסתדרות הרפואית בישראל היא כי .
לדעת בג"ץ, שביתת רעב, אף כי בדרך כלל היא אמצעי ביטוי לגיטימי, אינה מהזכויות הניתנות לאדם בעת כליאתו כי היא פוגעת בניהול התקין של הכלא ומהווה שבירת כל המוסכמות.
ביולי 2015 אישרה הכנסת תיקון לפקודת בתי הסוהר המתיר הזנה בכפייה של אסיר שובת רעב שנשקפת סכנה חמורה לבריאותו.
החוק יצר מנגנון מורכב לאישור הזנה בכפייה של אסיר, החורג ממסגרת שיקול הדעת למתן טיפול רפואי בניגוד לרצון המטופל המוקנה לוועדת האתיקה לפי .
בניגוד לוועדת האתיקה שמטרתה להגן על האדם מעצמו ומוסמכת לאשר טיפול בכפייה רק אם "קיים יסוד סביר להניח שלאחר מתן הטיפול הרפואי יתן המטופל את הסכמתו למפרע" תיקון חקיקה זה נועד גם להגנה על ביטחון הציבור והסדר הציבורי מתוצאות שביתת הרעב.
חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אל-פחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
בין היתר דרשו שיוחזרו הטלפונים לאגפים, שיורחבו ביקורי המשפחות ושיופסקו החיפושים.
השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באומרו: .
יש המסבירים זאת בהשפעת שירות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים ובתשומת הלב הנמוכה שהשביתה קיבלה בתקשורת בין היתר בשל העיתוי – במקביל לאולימפיאדה.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1,600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית.
חידוש ביקורי משפחות מרצועת עזה, שהופסקו כליל בשנת 2007 וחידוש ביקורי משפחות של כ-300 אסירים מהגדה המערבית, מהם מנעה ישראל ביקורים.
ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג, אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים.
ב-16 באפריל 2017 פתחו כ-1,100 אסירים ביטחוניים בבתי הכלא בשביתת רעב בתביעה לשיפור תנאי המאסר והחזרת זכויות שנשללו מהם.
דרישות האסירים כללו בין היתר את שיפור הטיפולים הרפואיים של האסירים, שיפור תנאי הנסיעות והחופשות, הפסקת הבידודים, שוויון עם האסירים הפליליים באפשרות ללמוד לימודים אקדמיים ושיחות עם בני משפחה:
עם פתיחת השביתה פרסם מרוואן ברגותי, ממארגני השביתה, מאמר בעיתון הניו יורק טיימס שבו הסביר את הרקע לשביתה:
עם תחילת השביתה הועבר מרוואן ברגותי מכלא הדרים, לבית המעצר קישון בתנאי בידוד.
כחלק מהאמצעים המשמעתיים נגד שובתי הרעב, הוחרם מהאסירים מלח החיוני לשמירה על מאזן הנוזלים בגופו של שובת רעב, וב-7 במאי פרסם שירות בתי הסוהר סרטון ממצלמות אבטחה שבו נראה מרוואן ברגותי אוכל חטיף טורטית בסתר.
השר גלעד ארדן הגיב לסרטון .
לפרסום הסרטון לא הייתה השפעה על שובתי הרעב.
שביתת הרעב עוררה גל של פעולות מחאה והזדהות בשטחים, וב-22 במאי התקיימה שביתת הזדהות עם דרישות השובתים ביישובים הערבים בישראל.
השביתה הסתיימה ב-27 במאי בעקבות הסכמה בין נציגי השובתים ושירות בתי הסוהר בראשות נזים סביתי בדבר הגדלת תדירות ביקורי המשפחות.
באפריל 2019 פרצה שביתת רעב של אסירים ביטחוניים בעקבות הפעלת מיסוך שמנע מהם תקשורת סלולרית.
שביתת הרעב הסתיימה לאחר שבוע בעקבות הסכמה על הצבת טלפונים ציבוריים לשימוש האסירים.
ח'דר עדנאן, עציר מנהלי שנעצר בדצמבר 2011 מהכפר עראבה, שבת רעב במשך 66 ימים ואיבד כ-30 ק"ג ממשקלו.
עדנאן נעצר שוב במעצר מנהלי במהלך מבצע שובו אחים ושוחרר לאחר שביתת רעב מוחלטת – ללא קבלת מלח ומינרלים וסירוב לכל בדיקה רפואית שנמשכה 55 ימים.
בפברואר 2023 נעצר שוב במעצר מנהלי ופתח בשביתת רעב שנמשכה 86 ימים עד מותו ב-2 מאי 2023. חמישה ימים לפני מותו סירב שופט צבאי לשחררו בנימוק שהעציר "הוא אדון על גופו, ועליו לקבל את התוצאות האפשריות ממעשיו".
מחמוד אל-סרסק, כדורגלן מעזה שנעצר ב-2009 בדרכו למשחק בג'נין שבת רעב במשך כשלושה חודשים עד ששוחרר ביוני 2012. לטובת שובת הרעב התערב אריק קנטונה ומזכ"ל פיפ"א, ג'וזף בלאטר שפנה בעניינו לאבי לוזון, מזכ"ל ההתאחדות לכדורגל בישראל.
הנא שלבי, משוחררת עסקת שליט שנעצרה מחדש במעצר מנהלי, שבתה רעב 44 ימים עד להסכם על פיו גורשה לעזה לתקופה של 3 שנים.
ב-2 במאי 2013 הורה בית המשפט הצבאי לערעורים על שחרור מוקדם של שני עצירים מנהליים: ג'עפר עז א-דין וטארק קעדאן מג'נין ששבתו רעב במשך 90 יום.
העיתונאי מוחמד אל-קיק, תושב הכפר אבו קש שבמחוז רמאללה, נעצר לחקירה ב-21 בנובמבר 2015. כחודש לאחר מכן הוצא נגדו צו מעצר מנהלי.
אל-קיק פתח בשביתת רעב שנמשכה 94 ימים ובמהלכה אושפז אל-קיק בבית החולים העמק בעפולה, מעצרו המנהלי הושעה בעקבות האשפוז אך תביעתו לעבור לבית חולים ברמאללה נדחתה בבג"ץ.
השביתה הופסקה בעקבות השגת הסכם עם השב"כ שלפיו ישוחרר ב-21 מאי 2016.
בנובמבר 2020 הפסיק מאהר אל-אח'רס מהכפר סילת א-דאהר 103 ימי שביתת רעב בעקבות הסכמה עם השב"כ על שחרורו ממעצר מנהלי בתוך שבועיים.
במהלך שביתת הרעב אושפז אל-אח'רס בבית החולים קפלן ברחובות שם קיבל ביקורי הזדהות עם מאבקו ונגד מעצרים מנהליים מחברי כנסת של הרשימה המשותפת.
בינואר 2022 הושג הסכמה לשחרורו של העציר המנהלי הישאם אבו הוואש מהעיירה דורא לאחר 141 ימי שביתת רעב במהלכם נזקק לאשפוז במחלקת טיפול נמרץ בבית החולים קפלן.
ההסכם הושג באמצעות מגעים בין ישראל לרשות הפלסטינית ובתיווך מצרי לאחר איום של הג'יהאד האיסלאמי להגיב אם ימות העציר.
ביוני 2013 פתחו 350 מסתננים מאפריקה הכלואים בבית הסוהר סהרונים בשביתת רעב בדרישה לקבל מעמד פליט בישראל.
שלושה מהשובתים נזקקו לאשפוז ושלטונות הכלא מנעו תקשורת בין אגפים במתקן כדי למנוע מהשביתה להתפשט.
שביתת רעב של ראשי רשויות ביהודה ושומרון
כמו כן מחו ראשי הרשויות על התחייבותו של ראש הממשלה מנחם בגין לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר להקפיא את הבנייה ביישובים, בזמן שיחות הסכמי קמפ-דייוויד.
במהלך השביתה הגיעו אלפים לתמוך בשובתים.
מעת לעת הצטרפו אנשים נוספים לשביתה, וכן התקיימו עצרות תמיכה.
שר החוץ יצחק שמיר ניסה לשדל את השובתים להפסיק את שביתתם, אך הללו סירבו בטענה שאינו מביא עימו בשורות חדשות.
השביתה הסתיימה כאשר הובטח לשובתים כי תוקם ועדה בראשות השר יצחק מודעי, שתבצע סקר קרקעות מקיף בכל יהודה ושומרון, תאתר אדמות מדינה ועליהן ייבנו במשך הזמן יישובים חדשים.
עורכת הדין פליאה אלבק, שעמדה בראש האגף האזרחי במשרד המשפטים, הייתה למרכזת המקצועית של הוועדה, וזו אכן איתרה שטחים נרחבים של אדמות מדינה ביהודה ושומרון, אשר שינו את מפת ההתיישבות.
שביתת הרעב של אייבי נתן
בשנת 1978, אייבי נתן שבת רעב במשך 45 ימים, שבמהלכם איבד כ־20 ק"ג ממשקל גופו, בדרישה להפסקת התנחלויות בתקופת המשא ומתן לשלום.
השביתה הופסקה בעקבות דיון מיוחד במליאת הכנסת שבמהלכו פנו אליו חברי כנסת בקריאה שלא לסכן את חייו.
במרץ 1983 פרצה שביתת רופאים בדרישה לשיפור שכרם ותנאי ההעסקה.
בחודש יוני, לאחר שהוצאו צווי ריתוק נגד השובתים, פתחו 12 רופאים בשביתת רעב ובתוך 10 ימים הצטרפו כ-3,000 רופאים לשביתה, שנמשך עד להשגת הסכם עבודה חדש.
שביתת מיטה (Bed-In, מכונה בעברית גם שביתת שכב) הייתה מחאה לא אלימה של ג'ון לנון ויוקו אונו באמסטרדם ובמונטריאול בשנת 1969. הייתה זו דרכם להפגין כנגד מלחמות ולמען קידום השלום, על רקע מלחמת וייטנאם.
ג'ון ויוקו ידעו שנישואיהם, שנערכו ב-20 במרץ 1969, יהיו אירוע עיתונאי עצום, והחליטו להשתמש בפרסום זה כדי לנסות ולקדם את השלום העולמי.
הם בילו את ירח הדבש שלהם בחדר 702 במלון הילטון באמסטרדם במשך שבוע, בין 25 ל-31 במרץ, והזמינו את הנציגים של עיתונות העולם לחדרם בין השעות 9 בבוקר ל-9 בערב.
העיתונאים ציפו שבני הזוג, שכבר ביצעו בעבר סנסציות כמו תקליט בעל עטיפה המכילה עירום, יקיימו יחסי מין, אבל תחת זאת ג'ון ויוקו ישבו במיטה ודיברו על שלום, כשמעל למיטה הוצבו שלטים כמו "שיער שלום" ו"מיטת שלום".
בין העיתונאים שביקרו אותם היה גם העיתונאי הישראלי עקיבא נוף, אשר זכה אף להקליט יחד איתם באופן מאולתר את השיר "שבועה לירושלים".
הייתה זו הפעם היחידה בה לנון הוקלט בעודו שר בשפה העברית.
במהלך אפריל 1969 ג'ון ויוקו שלחו בלוטים לראשי מדינות שונות ברחבי העולם בתקווה שאלו יטעו אותם, כסמל לשלום.
במשך 8 חודשים סירבו כל ראשי המדינות להיפגש עם בני הזוג.
לאחר מכן הם תכננו לבצע שביתת מיטה נוספת בארצות הברית, אולם ג'ון לנון לא יכול להיכנס למדינה זו בגלל פרשת מריחואנה בעברו.
איי בהאמה היו חמים מדי עבורם וגם הם נפסלו.
בסופו של דבר בני הזוג בחרו בקנדה.
החל מ-26 במאי 1969 הם שהו בחדר 1742 במלון "המלכה אליזבת" במונטריאול.
במשך 7 הימים הבאים הם הזמינו את טימותי לירי, טומי סמוטרס, דיק גרגורי, ואל קאפ וכולם, מלבד אל קאפ שרו את השיר "תנו צ'אנס לשלום (Give Peace a Chance)" שהוקלט בחדר המלון ב-1 ביוני.
תאגיד השידור הקנדי קיים אתם ראיונות מחדר המלון.
תקופה זו בחיי בני הזוג, במהלכה הם ביקרו במדינות שונות ברחבי העולם, באה לידי ביטוי בשיר הבלדה על ג'ון ויוקו (The Ballad of John and Yoko), שנכתב על ידי לנון ובוצע על ידי להקת הביטלס.
שביתת המיטה זוכה לאזכור בשיר באופן הבא: