tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת עבודתו באגף הוציא ספרים המיועדים למדריכי נוער – "שבת בשבתו", ובו שיחות על פרשת השבוע, ו"פרקי אבות" על פרקי אבות, שיצא במקור בחוברות נפרדות ורק בהמשך אוגד לספר.
בשני הספרים הללו יש רעיונות לדיונים המשלבים את המקורות היהודיים עם תרבויות העולם.
השכלתו הרחבה ושליטתו בשפות רבות, איפשרה לו להביא חומר מגוון וייחודי.
מסוף שנות ה-60 ועד פרישתו לגמלאות ב-1995 עבד בבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך, שבו נערכו השתלמויות למנהלים ומפקחים.
במקביל, מתחילת שנות השבעים עד 1994, כיהן כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, ובמשך רוב שנות עבודתו שם שימש כראש המגמה לדידקטיקה.
בין השנים 1979 עד 1988, ניהל את המכון להדרכה בשדה של החברה להגנת הטבע, ששכן בהר גילה, ובו עסק בהכשרה דידקטית של המדריכים, כולל הכרה של מקורות היהדות, ובניית ספרייה בנושאי הדרכה.
בשירות המילואים שירת בענף השכלה של קצין חינוך ראשי, ועבד עם מורות חיילות שעבדו בהקניית הלשון העברית והשכלת יסוד לחיילים הזקוקים לכך.
בהשפעת עבודתו במושבי עולים מעדות המזרח בפרוזדור ירושלים ובחבל לכיש, החל כבר בשנות השישים להיאבק על שילוב התרבות של עדות המזרח במערכת החינוך.
בשנת 1976 יזם את הקמת המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך.
בשנים 1974–1978 שימש כיועץ בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "הילדים משכונת חיים" – התוכנית הראשונה שיוחדה לתלמידים טעוני טיפוח, ושבלטה בה השתתפות ילדים בני עדות המזרח.
במשך כל השנים האלה הוציא פרסומים הן בנושא של עדות ישראל והן בתחום של תלמידים טעוני טיפוח והאינטגרציה בחינוך.
בשנת 1996 קיבל את פרס החינוך בבית הנשיא על מפעל חיים על עבודתו החלוצית בתחום שילוב מורשת יהדות המזרח בחינוך.
שטאל שלט בשפות רבות, ובשנותיו האחרונות התחיל לכתוב ספרים בתחום הלשון.
הוא הספיק להוציא שני ספרים בתחום זה: "מילון דביר דו-לשוני אטימולוגי לערבית מדוברת ולעברית", וכן ספר בשם "מוצא המילים", העוסק במקורן של מילים נפוצות בעברית, מרבדים שונים שלה.
חמש שנים לאחר פטירתו יצא ספרו "מוצא השמות", ספר שסיים לכתוב ימים ספורים לפני מותו.
עיזבון של מאות ביטויים שאסף היו לעזר בכתיבת המילון של רוביק רוזנטל, "מילון ביטויים של העברית החדשה".
ב"מילון הצירופים" של רוזנטל, שיצא לאור ב-2009, נעשה שוב שימוש רב בעזבונו של שטאל.
אברהם שטאל נפטר באביב 2000 ממחלה ממארת בגיל 67, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
פרסם עשרות רבות של מאמרים וספרים בתחומי חינוך ודרכי הוראה, מורשת עדות ישראל, יהדות, לשון, חומרי עזר להדרכה וספרי לימוד.
בשנותיו האחרונות כתב ביבליוגרפיה של פרסומיו, שכללה למעלה משלוש מאות פריטים.
אלבום התמונות של המורה: זיכרונות מימי העלייה הגדולה, י' גולן, 1995
בין אדם לחברו, הקיבוץ המאוחד, 1977
ההדרכה בטיול, משרד החינוך והתרבות – אגף הנוער, תש"ן 1990
חכמי ישראל בספרד, משרד החינוך והתרבות – מינהל התרבות – האגף לתרבות תורנית, תשנ"ח
יהודי המזרח בספרותנו: קובץ סיפורים וביבליוגרפיה בצירוף מבוא על שילוב ספרותם של יהודי המזרח בתוכנית הלימודים, משרד החינוך והתרבות – המרכז לתוכניות לימודים, תשל"ד
לשון וחשיבה של תלמידים טעוני טיפוח בישראל, אוצר המורה, תשל"ז
מוצא המילים: מקורותיהן וגלגוליהן של המילים שבפינו, דביר, תשנ"ט 1999
מוצא השמות: מקורותיהם וגלגוליהם של השמות שלנו, דביר, תשס"ה 2005
מיזוג תרבותי בישראל, עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ו
מילון דו-לשוני אטימולוגי לערבית מדוברת לעברית, דביר, תשנ"ה 1995
משפחה וגידול ילדים ביהדות המזרח: מקורות, הפניות, השוואות, אקדמון, תשנ"ג
מתחים בינעדתיים בעם ישראל, תל אביב, עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ט 1979
תולדות יהודי מרוקו, המחלקה לתרבות תורנית, משרד החינוך, 1978 (הספר סרוק במלואו באתר הספרייה הלאומית)
עדות מספרות: לקט סיפורים, מעשיות עם ופתגמים ממקורות שבכתב ושבעל פה (עורך), עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ט 1979
פרקי אבות: לקט פירושים ושירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, משרד החינוך והתרבות – המחלקה לתרבות תורנית, 1975
פתגמי עדות ישראל, עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ח 1978
שבת בשבתו, תרבות וחינוך, תשל"ז
תוכניות גרעין בעולם ובישראל: מה חייב בית הספר היסודי ללמד?, מחלקת הפרסומים – משרד החינוך, התרבות והספורט, תשנ"ז
יחד עם ישעיהו אילן וצבי שטיינר: מקדש מעט – קובץ מאמרים ושאלות עיצוב פנים של בתי כנסת, משרד החינוך, המחלקה לתרבות תורנית, תשל"ה
הרב אברהם הלוי שטינברג (נולד בט' באלול ה'תש"ז, 25 באוגוסט 1947) הוא נוירולוג-ילדים ורב ישראלי, מומחה לאתיקה רפואית ולרפואה והלכה ומנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק, בכיר וחתן פרס ישראל לספרות תורנית, וכן מנכ"ל "יד הרב הרצוג" ו"האנציקלופדיה התלמודית" ועורך ראשי של "המיקרופדיה התלמודית".
הרב שטינברג מכהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
שטינברג נולד במחנה עקורים בגרמניה לרב משה הלוי שטיינברג, רבהּ של פרמישלני בגליציה, נין הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג.
בילדותו עלו הוריו לישראל והגיעו להתגורר בקריית ים, שבה התמנה אביו כרב העיר.
למד בבית הספר הממלכתי דתי "סיני" בעיר, בבית הספר התורני "יבנה" בחיפה ובישיבת "מרכז הרב".
את השכלתו הרפואית רכש בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1969–1982 שימש מנהל מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה, הפועל ליד המרכז הרפואי שערי צדק.
בשנים 1976–1982 התמחה ברפואת ילדים בשערי צדק ובנוירולוגיה של ילדים בבתי החולים מונטיפיורי ואיינשטיין בניו יורק.
בשנים 1985–1996 עמד בראש התוכנית לאתיקה רפואית של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, וכן היה מזכיר וגזבר החוג הישראלי לנוירולוגיה של הילד.
בשנים 1999–2002 שימש כיו"ר הוועדה לאתיקה ולבקרה של האיגוד הישראלי לנוירולוגיה של הילד, ובשנת 2002 מנהל המכון להתפתחות הילד בקופת חולים "מכבי" בירושלים.
בשנת 2003 מונה למנהל היחידה לאתיקה רפואית במסגרת המרכז הרפואי שערי צדק.
פרופסור שטינברג עמד בראשותן של מספר ועדות ציבוריות כשאחת הבולטות בהן היא הוועדה הציבורית הרב-תחומית לענייני החולה הנוטה למות.
חוק החולה הנוטה למות אושר בכנסת בשנת 2005 ומטרתו הסדרת זכויותיו של החולה הנוטה למות בישראל, כולל הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי אשר החל.
כיום הוא יו"ר הוועדה הארצית לענייני החולה הנוטה למות מטעם החוק הנ"ל.
כמו כן הוא הועמד בראש הוועדה להשתלות מתורמים חיים במרכז הלאומי להשתלות איברים.
משנת 2012 הוא יו"ר-משותף של המועצה הלאומית לביואתיקה.
משמש גם כמומחה רפואי מטעם מערכת בתי המשפט בישראל בתחום הנוירולוגיה.
החל משלהי שנת 2006 הוא מכהן כמנכ"ל "יד הרב הרצוג" והאנציקלופדיה התלמודית, ומשנת 2013 הוא עורך ראשי של המיקרופדיה התלמודית.
הרב פרופסור שטינברג כתב מאות מאמרים תורניים ורפואיים וחיבר את סדרת אנציקלופדיה הלכתית רפואית, שבעה כרכים, חיבור מונומנטלי שזיכה אותו בפרס ישראל ובמספר פרסים נוספים.
עד שנת 2014 כתב (או ערך) 40 ספרים ב-59 כרכים, כ-280 מאמרים שהופיעו בכתבי-עת הלכתיים ומדעיים, ומעל 4,000 חוות דעת לבתי משפט בנושאים הנוגעים לנוירולוגיה של הילד.
הרב שטינברג ייסד את "כתב העת אסיא - מאמרים, תמציות וסקירות בענייני רפואה והלכה" שיוצא לאור על ידי "מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה" שליד בית החולים שערי צדק בירושלים, וערך אותו מ-1970 עד 1982.
לאחר-מכן הוציא את "ספר אסיא", שמהווה לקט מאמרים מתוך כתב-העת אסיא שיצאו בצורת חוברות.
הוא גם ערך את ארבעת הספרים הראשונים בסדרה.
שני הכרכים הראשונים בהוצאת ראובן מס, ושאר כרכי הסדרה בהפקת מכון שלזינגר.
הרב שטינברג נחשב לאחד ממקורביו של הרב שלמה זלמן אוירבך, עימו נשא ונתן בסוגיות הלכתיות-רפואיות רבות והוא מצטט אותו רבות בספריו ובמאמריו.
בשנת תשע"ח הוציא לאור סדרת ספרים בשם "הרפואה כהלכה".
הספרים כוללים את כל הלכות החולה, הרופא והרפואה בשלבים השונים של חיי האדם, הסדרה כוללת שישה כרכים.
נשוי ללין-חנה, אב לשלושה וסב ל-13 נכדים ונכדות.
1990 - פרס הרב קוק שעל יד עיריית תל אביב-יפו
1991 - פרס המחלקה לרפואה והלכה מטעם הרבנות הראשית
1999 - פרס ישראל לספרות תורנית ליוצרים
2008 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
2020 - פרס יקיר ירושלים
אברהם שלום יחזקאל יהודה היה איש אשכולות, חוקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית, פעיל ציוני, סופר ופובליציסט.
אברהם שלום יהודה נולד בשנת תרל"ז (1877) בירושלים לאביו רבי בנימין שעלה מעיראק ולאם יוצאת גרמניה.
מצד אביו היה צאצאו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה וקרוב משפחתו של הנגיד דוד ששון.
היה אחיו הצעיר של הרב יצחק יחזקאל יהודה.
דודתם, שׂרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אמו של דוד ילין.
בצעירותו התחנך על ידי מורים פרטיים, ספרדים ואשכנזים, ולמד לימודי יהדות ועברית מידי מרדכי קובנר, בנימין ריבלין ואחרים.
לאחר מכן למד בבית מדרשו של סבו הרב שלמה יחזקאל והשתלם בנושאי ש"ס בישיבות בירושלים.
בגיל 15 החל אביו לשכור עבורו מורים לשפה הערבית ושפות אחרות, בהם חיים קלמי.
בשנת 1894 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון "המליץ", בנושא תועלת הלשון הערבית והכושית.
באותהּ שנה יצא ספרו "קדמוניות הערבים", וב-1895 התפרסם מאמרו הנרחב "נדיבי וגיבורי ערב".
באותה שנה יצא לגרמניה ולמד בנירנברג, בפרנקפורט ובדרמשטאדט.
בין השנים 1899–1904 למד לימודי מדעי המזרח באוניברסיטת שטרסבורג, ומהן שנה אחת באוניברסיטת היידלברג.
בתקופת לימודיו החל לבוא במגע עם התנועה הציונית וקשר קשרי ידידות עם יוסף קלויזנר ועם שאול טשרניחובסקי.
בפרנקפורט ייסד מסגרת לימודי ערב ללימוד עברית.
בתקופת שהותו בהיידלברג השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897).
בפעילותו הציונית ביקש את נשיא ההסתדרות הציונית תאודור הרצל לפעול לקידום הבנה עם הערבים היושבים בארץ ישראל.
לאחר הצהרת בלפור תמך בפומבי בקריאתו של מקס נורדאו לפעולה מדינית שתבטיח מימוש ההבטחה.
בין השנים 1905–1913 התגורר בברלין, ושימש מרצה לתנ"ך ולעברית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת מקצועיים, והוא זכה לשם בתחום התמחותו.
בשנת 1913 הוזמן, בהמלצת פרופ' יצחק יהודה גולדציהר, לספרד, שם שימש מרצה לתולדות ישראל ולספרות ישראל באוניברסיטת מדריד.
בשנת 1915 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, בהיותו מחזיק הקתדרה לספרות ישראל ותולדותיה.
בשנים אלה הרצה ברחבי המדינה והיה חבר האקדמיה להיסטוריה במדריד ובטולדו וחבר החברה הגאוגרפית בליסבון.
כמומחה בעל שם הוזמן פעמים ספורות לחצר מלך ספרד.
בימי מלחמת העולם הראשונה, שבהם עשה יהודה שימוש בקשריו אלו, הורה המלך לנציגויות ספרד במדינות אירופה על מתן סיוע ליהודים נרדפים.
בתקופת גלותו בספרד של מקס נורדאו פנו יהודה ונורדאו למלך, וקידמו את פנייתו לג'מאל פחה שלא להוציא לפועל את גירוש היהודים מתחומי ארץ ישראל.
בתקופת שהותו בספרד חקר יהודה גם את תולדות יהדות ספרד והתרבות הערבית בספרד.
בתחומים אלו היה מרצה אורח באנגליה, בשווייץ ובגרמניה.
בשנת 1921 הוזמן לקחת חלק בייסוד המכון למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא עזב את ספרד והמתין בלונדון להקמת המכון, אך מאוחר יותר בוטלו ההזמנה ומינויו לסגל האוניברסיטה.
הוא המשיך בפעילותו כמרצה, כפובליציסט וכעסקן ציוני, בין היתר בפעילות לקידום יצירת ברית בין ערביי ארץ ישראל והתנועה הציונית – אשר נדחו על ידי הנהלת התנועה.
בשנת 1929 הגיע למצרים בניסיון להרגעת הרוחות סביב מאורעות תרפ"ט, וביקש לקדם פסיקה לטובת היהודים בסוגיית הכותל המערבי במאורעות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התיישב בארצות הברית ושימש פרופסור ב-"New School of Social Research" בניו יורק.
בשנת 1952, הועלו עצמותיו לקבורה בהר המנוחות.
לאחר מותו, בשנת 1952, יצא לאור ספר זיכרונותיו ממלחמת העולם הראשונה, בסיוע דוד תדהר.
על שמו של אברהם שלום יהודה קרוי רחוב בירושלים, בשכונת ארנונה.
במרוצת חייו אסף פרופ' יהודה אלפי כתבי יד ושמר התכתבויות אישיות שלו עם אחרים.
זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים (1967) עבר האוסף לרשות הספרייה הלאומית.
ארכיון אברהם שלום יהודה, המוגדר כאחד מן העזבונות החשובים ויקרי הערך ביותר שהגיעו לידי הספרייה הלאומית, מכיל כ-1,400 כתבי יד, רובם כתובים ערבית, 250 מהם בעברית ו-50 בלטינית.
רבים מהכתבים מאוירים, כך למשל מצוי באוסף עותק מאויר של "ספר השעות".
עוד באוסף מספר אינקונבולות, בהן דפוסים עבריים ומהדורות נדירות; אוסף מסמכים מקוריים חתומים בידי נפוליאון, וארכיון מפתיע של כתבים מיסטיים פרי עטו של אייזק ניוטון, המכילים חישובי קץ, שאותו רכש יהודה במכירה פומבית בלונדון ב-1935. נוסף על כל אלה, מכיל האוסף כ-3,200 תיקי התכתבויות אישיות.
יהודה פרסם מאמרים רבים בשפות אחדות.
קדמוניות הערבים: בימי הבערות אשר לפני מחמד מיסד דת האשלם, ירושלים: [חמו"ל], תרנ"ד.
נדיבי וגבורי ערב, ירושלים: דפוס אברהם משה לונץ, תרנ"ו.
קול ערבי במדבר: שירי עז וגבורה: מלקטים ממבחר שירות גבורי ערב, בתרגום חפשי עם הערות מאת אברהם שלום יחזקאל יהודה, ירושלם: [חמו"ל], תרס"ג.
לזיכרון דוד ילין: פרקים וקטעים מחייו ופעולתו, ניו יורק: [חמו"ל], תש"ב.
עבר וערב: אסף מחקרים ומאמרים, שירת הערבים, זכרונות ורשמים, [ניו-יורק]: עגן, תש"ו-1946.
כשלמדתי רש"י: פרק מזכרונותי, ירושלים: ועד יובל השבעים של הפרופיסור א.ש.
דוד הראובני: מוצאו, לשונו ותעודתו, ניו יורק: [חמו"ל], 1950.
ההגנה על היישוב במלחמת העולם הראשונה: זכרונות מימי שהותי בספרד, ירושלים: א.ש.
הרב אברהם שְלוּש (1812–1858) היה סוחר ומנהיג העדה היהודית ביפו.
אבי משפחת שלוש, ממייסדי נווה צדק ואחוזת בית.
אברהם שלוש נולד בפאס שבמרוקו בשנת 1812 (ה'תקע"ב), בן למשפחה ממגורשי ספרד.
בהמשך נמנה עם רבני אוראן שבאלג'יריה.
הוא האמין כי יש לשוב לארץ ישראל ולחיות בה מיגיע כפיים, וכך לקרב את הגאולה.
בהיותו בן 26, בשנת 1840 לערך ארגן קבוצה בת 150 איש לעלות ארצה.
בדרכם לעכו פקדה אותם סערה, אונייתם טולטלה קשות ומצבם הכלכלי הורע.
בהגיעם לחיפה שככה מעט הסערה ואף על פי שהים סער החליטו לרדת לחוף בסירות; אחת הסירות התהפכה וכל 18 נוסעיה טבעו בים, בהם שני בניו של שלוש, אליהו בן ה-9 ויוסף בן ה-7. שלוש הגיע לחוף עם אשתו שמחה, בנו אהרן ושתי בנותיו ריקה וחנה.
לאחר כשנה בחיפה, שהייתה אז כפר ללא אפשרויות רבות של פרנסה, עבר עם בני משפחתו לשכם, שנחשבה לעיר מסחר.
בעת ששהה בשכם, פשטה הכולרה בקרב העיר, ובהוראת השלטונות בני משפחתו הונחו לא לצאת משכם.
לאחר חצי שנה נבלמה התפשטות המחלה, והוא עבר לירושלים, מאחר שלא הייתה בשכם קהילה יהודית.
לאחר שגם בירושלים לא מצא תנאי קיום נוחים, עבר עם משפחתו ליפו.
האחרונה מצאה חן בעיניו והוא החליט להתיישב בה סופית.
יחד עם בני משפחתו הניחו את היסוד להרחבת היישוב היהודי בעיר.
בביתו ביפו ייסד ישיבה, ולצידה בית כנסת.
כשצאצאיו, עברו לדירות אחרות, העבירו איתם את בית הכנסת והישיבה.
בישיבה זו למדו במהלך השנים בין היתר הרב יעקב שמחון, הרב שלמה בחבוט (אביו של הרב שבתי בחבוט), כלב מירקאדו מאיר (אביו של הרב יעקב מאיר), הרב דוד בן שמעון והרב שלמה חזן (אלכסנדריה) מחבר הספר "המעלות לשלמה"
הידיעות אודות הצלחתו ביפו עודדו יהודים נוספים לעלות לארץ ישראל ולהתנתק מכספי החלוקה בארבע ערי הקודש, לרדת ליפו ולעבוד בה.
מספר שנים לאחר הגיעו, כבר נחשב כמנהיג העדה היהודית ביפו.
בתו חנה נישאה לאלתר לוריא, ממוצא אשכנזי ומצאצאי האר"י, בתקופה שבה נישואים בין ספרדים ואשכנזים טרם היו שכיחים.
מאז המשיכו רבים מבני משפחת שלוש במסורת של מיזוג עדות.
היה נשוי לשמחה, ובנו היה הרב אהרן שלוש.
אברהם שלום פרידברג נולד בעיר גרודנו שברוסיה (בתחום המושב היהודי; כיום הורדנה, בבלארוס) בשנת 1838. בגיל 13 היה לשוליית שען.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1854, עבר לעיר ברסט ליטובסק (בריסק), ולאחר מכן המשיך לדרום רוסיה וחי שנתיים בקישינב.ב-1858 שב לעיר הולדתו גרודנו, השתלם בגרמנית וברוסית ושימש כמורה אצל משפחות אמידות.
מצעירותו העריץ את אברהם מאפו, היה לתלמידו, התכתב עמו, ובשנת 1863 נסע לקובנה והתארח ימים אחדים בביתו של מאפו שעודדו ללכת בעקבותיו בנתיב הספרות, ורושם הביקור לא נמחה מליבו כל ימי חייו.
בהמשך שלח ידו במסחר, עד שבשנים 1881–1882 התרושש (ובאותה תקופה, בעקבות פרעות "הסופות בנגב" בדרום-מערב רוסיה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, הצטרף ל"חיבת ציון").
אז הקדיש עצמו לעבודה ספרותית.
ב-1883 התמנה לעורך משותף של עיתון "המליץ" בסנקט פטרבורג; ב-1886 קיבל משרה דומה ב"הצפירה", והשתקע בוורשה.
ב-1888 התמנה לעורך האנציקלופדיה העברית הכללית "האשכול" (שהייתה אחד הניסיונות הראשונים להוצאתה לאור של אנציקלופדיה כזו; אחרי שישה כרכים הופסקה הוצאתה).
באותה שנה התמנה לצנזור ממשלתי על כתבים עבריים בוורשה, והחזיק במשרה זו עד 1891.
פרידברג פרסם כמה ספרים, עיבודים ותרגומים.
יצירתו העיקרית היא "זכרונות לבית דוד" – ארבעה כרכים שראו אור בין השנים 1900-1893, הכוללים סדרת סיפורים, רובם מקוריים וחלקם תרגום ועיבוד לחיבורו בגרמנית של צבי הרמן רקנדורף, "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden).
עלילות הסיפורים לקוחות ממסורת האגדה היהודית, מסיפורי המקרא ועד לימי הביניים.
זמן קצר לפני מותו התפרסם ספר ללימוד עברית שחיבר, בשם "שפה לנאמנים" ("ללמוד שפת עבר על טהרת הקדש").
אברהם שלום פרידברג נפטר ב-1902 בוורשה בתום מחלה קצרה, לאחר שהלך ונחלש בעקבות התקף שעבר כשנתיים קודם לכן.
נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה.
בהלווייתו השתתפו אלפים; לפני הארון הלכו תלמידי בית הספר של י' מייזלֶר, שם עבד כמורה עברי.
פרידברג היה אב לארבעה בנים ובת.
בתו ברטה פרידברג, שנודעה יותר בשם העט איזבלה גרינֶבסקאיה (Гриневская), הייתה סופרת ואשתו הראשונה של הסופר מרדכי ספקטור.
ארכיונו של פרידברג, הכולל התכתבות אליו וממנו וכן מעט רשימות וטיוטות שונות מפרי עטו, שמור בספרייה הלאומית (נתרם לספרייה באוגוסט 1941 על ידי יורשיו דרך חברת דורשי האוניברסיטה העברית בוורשה).
כל הכתבים יצאו במקור בהוצאת אחיאסף, ורשה:
עמק הארזים: ספור מראשית דרכי האינקוויזיציה בספרד / בעקבות גרייס אגילר...; עם נוספות הרבה מקרות העת ההיא מאת א.
פריעדבערג, 2 כרכים, ורשה: דפוס ש.
קורות היהודים בספרד (על פי גראטץ [=גרץ], קייזערלינג [=קייזֶרלינג] ומקורים שונים) / מאת א"ש פריעדבערג, ורשה: אחיאסף, תרנ"ג 1893.
זכרונות לבית דוד: קובץ ספורים מדברי ימי ישראל / מאת א"ש פריעדבערג, 5 כרכים, ורשה: אחיאסף, תרנ"ג-תר"ס 1900.
ספר הזכרונות: קובץ פיליטונים שבאו במכה"ע [=במכתבי העתים] בשם "זכרונות", ובהם גם "מענייני דיומא" שנדפסו ב"המליץ" בחתימת ה"ש (הר שלום) ואגרות אנשי שם / מאת א"ש פריעדבערג, 2 כרכים, ורשה: דפוס שולדבערג ושות', תרנ"ט 1899.
די פאמיליען-פאפיערען / אברהם שלום פרידבערג, [ורשה: חמו"ל, תר"ס].
שפה לנאמנים: ללמוד שפת עבר על טהרת הקדש / מאת א"ש פריעדבערג, ורשה: דפוס מ"י האלטער, תרס"ב.
הרב להושיע: ספור משנות הבינים / מאת הרב א' זאממטער [=אשר זָמֶטֶר]; העתקה חופשית מאת א"ש פריעדבעג, ורשה: דפוס מ' לעווינסקי, תרמ"ו.
עיר ובהלות: ספור מחיי אחינו במדינת ליטה במאה העברה / מאת י"ל לעוואנדא [=לֶבַנדָה]; בהעתקת א"ש פריעדבערג, ורשה: דפוס האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ד 1893.
ספר התורה והחיים: בארצות המערב בימי הבינים / מאת מ' גידמעאנן [=גִידֶמַן]; העתקת א"ש פריעדבערג; עם הוספות ותקונים מאת המחבר, 3 כרכים, ורשה: חברת אחיאסף, תרנ"ז 1896-תרנ"ט 1899. (ספרו הגרמני הידוע של הרב הראשי של וינה על תולדות החינוך)
אגרות האסיר מאי השדים: קבוצת כל המכתבים אשר כתב הקפיטאן אלפרעד דרייפוס...
ממאסרו אל רעיתו...; נעתקו משפת צרפת (על ידי סופר...
החפץ בעלום שמו), ונמסרו לדפוס על ידי א"ש פריעדבערג, ורשה: ספעקטאר ובערמאן, תרנ"ט 1898.
רבי אברהם שטרנהרץ (כוכב לב) (כ"ג בניסן תרכ"ב, 23 באפריל 1862 – כ' באלול תשט"ו, 7 בספטמבר 1955) הוא נינו של רבי נתן שטרנהרץ מברסלב (תלמידו של רבי נחמן מברסלב), היה ממנהיגי חסידות ברסלב הבולטים בדור הרביעי, וממייסדיה של החסידות בארץ ישראל.
ייסד את ה"קיבוץ" של חסידי ברסלב בראש השנה בציון הרשב"י במירון.
שטרנהרץ נולד בשנת תרכ"ב (1862) (ויש אומרים בשנת תרי"ט), בעיר ברסלב, וספג מקטנות את הווי חסידות ברסלב.
היה נינו של ר' נתן מברסלב מצד אביו (ר' נפתלי הירץ, בן ר' שכנא, בנו בכורו של ר' נתן), ונכדו של ר' נחמן מטשערין, תלמידו הגדול של ר' נתן מברסלב.
נודע בימי ילדותו כעילוי עצום, ולמד תורה מפי זקנו ר' צבי אריה (אביו של ר' נחמן מטשערין) שהיה עוד מתלמידי רבי נחמן.
בשנות ילדותו עד חתונתו, אומץ על ידי סבו ר' נחמן מטשערין, שהעביר לו את רוב תורתו.
בנוסף הסתופף בצל כל תלמידי סבו ר' נתן מברסלב, והיה לאוצר בלום בכל הקשור לתורת ברסלב.
בגיל 16 נישא לאשתו איטה בתיה, שהייתה אף היא נכדה של ר' נתן מברסלב משני הכיוונים (אביה היה ר' יוסף יונה, צעיר בניו של רבי נתן מברסלב, ואמה הייתה אסתר שיינדל בתה של חנה צירל שהייתה בתו של ר' נתן).
אחר חתונתו חזר הרב שטרנהרץ מטשערין להתגורר בברסלב, שם מוּנה למוסר התורות בסעודה שלישית, תפקיד שהיה שמור עד כה לסבו ר' נתן שטרנהרץ ואחריו לתלמידו ר' נחמן חזן מטולטשין.
עם פטירת ר' נחמן חזן מטולטשין בשנת תרמ"ד, מונה הרב שטרנהרץ על ידי סבו ר' נחמן מטשערין להיות שליח ציבור בתפילות ראש השנה בקיבוץ הגדול באומן, תפקיד שנשא הרב שטרנהרץ במשך חמישים שנה (עד לעלייתו ארצה, שם כיהן כשליח ציבור במשך עשרים שנה נוספות ב"קיבוץ" במירון).
באותה שנה חזר הרב שטרנהרץ לעיר טשערין למחיצת סבו ר' נחמן, רבה של העיר.
בשנת תר"נ, עם התגברות מחלתו של ר' נחמן, הוא מינה את נכדו הרב שטרנהרץ לממשיך דרכו.
ומאז התמשכה שהותו של הרב שטרנהרץ בטשערין לכשלושים ושש שנה.
בעקבות פרעות בעיר טשערין בשנת תר"פ עקר הרב שטרנהרץ לעיר קרמנצ'וג, שם כיהן כאב"ד, ונודע בקשריו עם חסידי חב"ד בעיר.
בשנת תרפ"ח, עזב הרב שטרנהרץ את קרמנצ'וג ועבר להתגורר בעיר אומן, סמוך לקלויז של חסידי ברסלב.
באומן היה לרב העיר, ולמנהיג חסידי ברסלב.
בשנת תרצ"ו עלה הרב שטרנהרץ לארץ ישראל, והתגורר בעיר העתיקה בירושלים.
בראש השנה תש"א ייסד הרב שטרנהרץ את "הקיבוץ" של חסידי ברסלב במירון.
בשנת 1947 הוא רכש בניין של בית הכנסת ברסלב בתי מחסה.
לאחר כיבוש ירושלים העיר העתיקה בשנת תש"ח, עבר לגור בקטמון.
בכ' אלול תשט"ו, בהיותו בן 93 (או 96), נפטר הרב שטרנהרץ, ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
ממשיך דרכו היה תלמידו ר' גדליהו אהרן קניג שקיים את צוואתו להחיות את היישוב הדתי בעיר צפת ולהקים בה קהילה של חסידי ברסלב, והמשיך את ביסוס ה"קיבוץ" במירון בראש השנה.
השפעתו של הרב שטרנהרץ חרגה הרבה מעבר לגבולות אוקראינה.
ניכרת השפעתו הרבה על חסידות ברסלב בפולין בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
באחת ההזדמנויות אף ביקשו חסידי ברסלב בפולין להביאו לכהן כרב בעיר לובלין, רעיון שלא יצא לפועל בעקבות התנגדותם העזה של חסידי ברסלב באוקראינה למהלך.
בהיותו נין לר' נתן מברסלב ונכדו של הרב מטשערין, היה הרב שטרנהרץ לגורם מכריע בכל ענייני חסידות ברסלב.
כתבי יד נדירים של סבו ר' נתן ור' נחמן מטשערין הופקדו בידיו, כמו גם מסורות סודיות רבות שנמסרו לו בעל פה, מה שהקנה לו סמכות בלעדית והערצה בכל חסידות ברסלב.
ר' יצחק ברייטר, מגדולי חסידי ברסלב בפולין, כותב עליו: "הלא אין בכל אנשי שלומינו מי שיודע כמוהו".
אחר עלייתו ארצה התקרבו אליו תלמידים שהמשיכו את דרכו והיו הראשונים להפיץ את חסידות ברסלב גם בקרב אנשים שאינם שומרים תורה ומצוות, כמו ר' גדליהו אהרן קניג בכיר תלמידיו, ור' צבי אריה רוזנפלד.
זאת על פי רצונו של הרב שטרנהרץ שעל מטרת ביאתו לארץ הוא כותב: "ואם יהיה ה' בעזרי לבוא לארץ הקדושה, בדעתי אפילו לנסוע לכל קלאנייע (מושבה) ולהפיץ מהנחל הנובע, מים חיים לישראל עם קדוש שבארצנו הקדושה, כי מאמין אני שדברי אדמו"ר זלל"ה מסוגלים ביותר לעורר לב ישראל בארץ ישראל".
באותן שנים הייתה זו פריצת דרך מיוחדת, כשחסידות ברסלב הייתה עדיין סגורה בד' אמותיו של הציבור החרדי.
תלמידו של הרב שטרנהרץ, ר' גדליהו אהרן קניג, היה הראשון שמסר שיעורים בתורת ברסלב בשפה העברית, שיעורים שהיו מיועדים בעיקר לאנשים שאינם חרדים.
ור' צבי אריה רוזנפלד היה מראשוני מפיצי תורת ברסלב בארצות הברית, בהוראתו הישירה של הרב שטרנהרץ.
בדור שאחרי תלמידיו של הרב שטרנהרץ הפך ה"קירוב" בעקבותם, לנחלת הכלל של חסידי ברסלב, כשתנועות תשובה ברסלביות קמות חדשות לבקרים.
עם הגעתו של הרב שטרנהרץ לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, החל לפעול לקיום "הקיבוץ הגדול" של חסידי ברסלב בראש השנה, בקברו של רבי שמעון בר יוחאי במירון.
על פי מסורת שהייתה בידו מסבו ר' נתן שטרנהרץ תלמידו של רבי נחמן, על הקיבוץ הגדול להתקיים שם, כל זמן שהדרך לקברו של רבי נחמן באומן בלתי אפשרית.
בשנת 1940 נערך לראשונה הקיבוץ במירון בהשתתפות כעשרים חסידים, ומאז נערך שם הקיבוץ באופן קבוע.
אחר פטירתו של הרב שטרנהרץ בשנת תשט"ו, המשיך תלמידו הרב גדליהו אהרן קניג בהחזקת הקיבוץ.
הקמת הקיבוץ במירון יצרה למעשה פילוג בתוך חסידי ברסלב בארץ ישראל, כשחלקם המשיכו לקיים את הקיבוץ בירושלים.
בין הפלגים ניטש ויכוח עז בשאלה האם עיקר הקיבוץ הוא ההתקבצות החסידים אצל הצדיק (כעמדת ה"מירונים"), או שעיקרו הוא התקבצות החסידים יחדיו בלי קשר למיקומם (כעמדת ה"ירושלמים").
בשנת 1989 כשהותר לישראלים לבקר באומן ולקיים שם את הקיבוץ, שככה המחלוקת ברובה, כאשר גם הפלג "הירושלמי" הצטרף לקיבוץ אצל הצדיק באומן.
לצד הקמת ה"קיבוץ" במירון, ציווה לתלמידיו כי לאחר פתיחת השערים לברית המועצות, יגיעו אל ציון רבי נחמן בראש השנה באומן.
קונטרס שחיבר הרב שטרנהרץ כדי להוכיח את שיטתו שבזמן שאי אפשר להגיע לקברו של ר' נחמן באומן בראש השנה, יש לנסוע לציון הרשב"י במירון.
זכרונות שכתב הרב שטרנהרץ מסבו ר' נתן ומתלמידיו.
הספר הפך לספר יסוד בחסידות ברסלב, כשיסודות רבים במסורת חסידות ברסלב, מקורם בספר זה.
הספר יצא לאור בשנת תשי"א, על ידי תלמידו, ר' גדליהו אהרן קניג.
פירוש על ספרו של רבי נחמן, ליקוטי מוהר"ן.
בפירושו מביא הרב שטרנהרץ בין היתר, את סיפורי הרקע לאמירת התורות של ר' נחמן, כפי שקיבל מפי תלמידי סבו ר' נתן מברסלב.
רובו של הפירוש אבד בשנת תש"ח, בעת הבריחה מהעיר העתיקה וחלקו הקטן יצא לאור לאחר פטירתו של הרב שטרנהרץ.
רבי אברהם שלום הלברשטאם (תשרי תרי"ז, ספטמבר 1856 - ו' בסיוון ת"ש, 1940) היה אבי שושלת סטרופקוב ונכדו של רבי חיים מצאנז.
נולד לרבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, האדמו"ר משינאווא ולרבנית חנה רחל הירש.
נקרא שלום על שם דודו זקנו, השר שלום מבעלזא.
מסופר כי אביו אמר עליו ש"נשמתו גבוה מעל גבוה ועל ידו יהיו ישועות לבני ישראל", ואכן נודע כבעל מופת שרבים באו לקבל את ברכתו ועצתו.
למד אצל הדיין בצאנז רבי ישראל מאיר פרידמן.
בשנת תרנ"ח (1898) התמנה לרבה של סטרופקוב.
הוא לקח עמו את רבו האמור.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היגר לבודפשט, ולאחר המלחמה בשנת תרע"ט (1919) התיישב באונגוואר ומינה את בנו רבי מנחם מנדל לרב הצעיר של סטרופקוב, בהמשך עבר לקאשוי שבה נפטר.
דברי תורתו יצאו בספר "דברי שלום".
היה נשוי לחיה יהודית בתו של רבי אברהם חיים הורוביץ מלינסק ולהם נולדו שלושה ילדים, רבי מנחם מנדל, ביילא אשת רבי ישכר דוב ליפשיץ האדמו"ר מאונגוואר והענא אשת הרב חיים פרנס.
לאחר פטירתה בשנת תרמ"ו (1886) נישא לגיטל בת הרב שמואל הכהן וויצמן להם נולדה חיה אשת רבי מנחם מנדל הורוביץ מלינסק (אחיינה של אשתו הראשונה).
בשלישית נישא לחיה בת הרב דוד שליכטר דיין בקומרנה להם נולד בן בשם הרב יוסף יום טוב שכיהן כאדמו"ר בקאשוי בעודו בחור.
בנו רבי מנחם מנדל ניצל בגפו וכיהן באדמו"רות בארצות הברית.
לעת זקנותו הוסיף לעצמו את השם אברהם, כסגולה לאריכות ימים.
אברהם שלום קָמֶנֶצקי (נכתב גם קאמיניצקי, קאמנצקי; בפולנית: Kamieniecki; בכתיב מערב-אירופי: Kamenetzky; ברוסית: Каменецкий; 9 במאי / 3 באוקטובר 1874, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (פולין) – 21 ביוני 1943, גטו לודז') היה מלומד ומורה יהודי-פולני, חוקר המקרא.
פרסם מסות ומחקרים בביקורת המקרא (בעיקר ביקורת לשונית, התמחה בספר קהלת) ובהיסטוריה של עם ישראל.
אברהם שלום קמנצקי נולד בשנת 1874 בסלונים שבפלך גרודנה של רוסיה (פולין).
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ולמד לימודי חול מפי מורים פרטיים, ולאחר מכן למד בעצמו לקראת תעודת בגרות אקסטרנית.
משנת 1898 למד פילולוגיה שמית ופילוסופיה באוניברסיטאות היידלברג, ברסלאו, ברלין וברן.
ב-1903 קיבל תואר דוקטור מברן על עבודתו "הפשיטתא לקהלת", שהתפרסמה ב- ב-1904 במחקרו הוכיח כי הפשיטתא (תרגום התנ"ך לסורית) נעזר בתרגום השבעים (התרגום ליוונית).
בשנת 1904 פרסם בכתב העת העברי "השילוח" תרגומים עבריים ביקורתיים להספרים החיצוניים "מזמורי שלמה" (בכותרת "תהִלות שלמה") ו-"עליית משה".
בנוסף השתתף בכתב העת "התקופה" ובעיתון "הצפירה", ופרסם גם ביידיש, בגרמנית ובצרפתית.
ב-1908 פרסם ב- Revue des études juives את המאמר "שני מכתבים מתקופתו של ראש הגולה האחרון (1020)", וב-1909 (ב-ZATW) את הביקורת "תעלומת קהלת".
עבודות אלה ביססו את מעמדו בקרב ההבראיסטים, חוקרי המקרא והפילולוגים.
משנת 1911 שימש כעורך המדור המקראי ב"יברייסקיה אנציקלופדיה" (האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית), והיה מרצה למקרא ודקדוק עברי וארמי ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג עד מלחמת העולם הראשונה (1914).
אחרי המלחמה שימש תקופה מסוימת כמנהל הספרייה שליד בית הכנסת הגדול (בית הכנסת טלוֹמַצקָה) של ורשה.
לאחר מכן נסע לסלונים, ולבסוף השתקע בלודז' ושימש שם בהוראה.
בראשית שנות ה-20 פרסם ספר לימוד עברי מאויר לגאוגרפיה של ארץ ישראל, שבהמשך אותו עשור ראה אור במהדורות נוספות, מתוקנות ומעובדות.
היה עורכה המדעי של המהדורה המלאה בעברית של "דברי ימי ישראל" מאת צבי גרץ (ורשה תרצ"א 1931), ותרגם ממנה את כרכים ג ו-ד.
עם הכיבוש הנאצי בסתיו 1939 נמצא בלודז' עם אשתו חיה בלה (ילידת גרודנו 1880).
עם הקמת גטו לודז' מינה אותו ראש היודנראט מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי למפקח בתי הספר במחלקת החינוך של הגטו, שכללה בתי ספר יסודיים וגימנסיה עברית.
זמן-מה לאחר התפרקותה של מערכת החינוך, באפריל 1942, הועבר לעבוד כארכיבאי בארכיון הגטו תחת המנהל המייסד הנריק נפתלין והשתתף בכתיבת הכרונולוגיה של גטו לודז'.
ב-31 ביולי 1942 נפטרה בגטו אשתו חיה בלה.
בתוך כך נפטרה גם גיסתו, והוא נותר בגפו.
קמנצקי נפטר משחפת כעבור שנה, ב-21 ביוני 1943, בגיל 69. נקבר בבית הקברות במרישין שבצפון-מזרח הגטו.
גאוגרפיה מצֻירת של ארץ ישראל: ספר למוד לתלמידים ולמתלמדים, ורשה: תל אביב (אלטניילאנד), [1920?].
(ראה אור במהדורות נוספות, מתוקנות ומעובדות)
צבי גרץ, דברי ימי ישראל; תרגום: ש"ל ציטרון [כרכים א–ב], ש"א קמנצקי [כרכים ג–ד], א' בן-אורי [כרכים ה–ו]; בצירוף מבוא ותולדות המחבר מאת פ.
לחובר; ההיסטוריון כאמן וכסופר מאת יעקב פיכמן; ועם הערות מדעיות מאת ש"א קמנצקי, ורשה: אחיספר על-יד חברת צנטרל, תרצ"א 1931. (ראה אור בהוצאות נוספות)
נולד בירושלים בשכונת יגיע כפיים לאסתר ולדוד שלם בן הרב אברהם שמואל שלם, שעלה מסלוניקי בשנת 1917. אביו היה איש ציבור ממייסדי השכונה, שירת בגדודים העבריים והיה מקורב לרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
כשסיים את לימודיו בתלמוד תורה "מזרחי", התעתד להמשיך לסמינר למורים של המזרחי, אך בעצתו של הרב עוזיאל נכנס ללמוד בישיבת שערי ציון שבראשה עמד הרב אליעזר ולדנברג, שלימים הוסמך על ידו ועל ידי הרב עוזיאל לרבנות ולדיינות.
תוך כדי לימודיו הוסמך לשוחט ובודק על ידי ראש השוחטים בירושלים, הרב מרדכי מיוחס, וכן הוסמך למוהל על ידי הרב יעקב ששון ומשה וולך.
לאחר שנה שבה עבד בבית דין צדק של העדה הספרדית בירושלים, הוסמך לדיינות ולהוראה על ידי מכון השלמה למוסמכים שהוקם על ידי "המזרחי העולמי".
לפני מלחמת העצמאות היה פעיל במסגרת ההגנה ולאחר מכן התגייס לצה"ל והשתתף בהגנה על העיר.
בשנת 1950 היה מועמד מוביל למשרת הרב הראשי של העיר רמת גן, אך נשלח לשליחות בפרו על ידי הרב עוזיאל שראה בכך שליחות קודש וכן בשל העובדה כי הרב אברהם שלם דיבר לאדינו הקרובה לספרדית המדוברת בפרו.
לפני צאתו אמר לו הרב עוזיאל : "עליך לצאת לשליחות זו למען היהדות המשוועת להצלה מטמיעה, וכתום החוזה לאחר חמש שנים, תוכל לחזור לארץ ויהיו לך משרות רבות לבחירה".
בהיותו בפרו סייע בארגון החיים היהודיים, בחינוך יהודי, טהרת המשפחה, הקמת מקוואות טהרה וסידור חופה וקידושין.
עסק שם גם בפעילות ציונית, מילא תפקיד של חבר בדירקטוריון של ההסתדרות הציונית, ונטל חלק פעיל למען המגבית היהודית המאוחדת, בזמנים בהם טרם הוקמה השגרירות הישראלית.
בשנת 1959 התמנה לרב קהילת "עזרא בצרות" בארצות הברית, ולאחר 3.5 שנים עבר לקהילת 'הר סיני' במקסיקו סיטי שם כיהן כרב הקהילה עד שנת 1977.
הרב שלם פעל למען ישיבת ישיבת שערי ציון שייסד הרב עוזיאל, ותמך בה במשך שנות עבודתו בחו"ל, עד ליום פטירת של הרב עוזיאל, אז נסגרה הישיבה, והרב שלם ייסד את ישיבת ראשית חכמה והעמיד בראשה את הרב שבתי אטון כראש הישיבה.
בשובו לישראל מילא תפקידים כמנהל בית היתומים הספרדי, שם הוקם כולל אברכים "נאות דש"א", ובו ועד העדה הספרדית בירושלים, שבמסגרתו נטל חלק באירועים ובטקסים שונים.
כן פעל בוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל, תרגם ספרי הלכה רבים לשפה הספרדית ושמר על קשר עם הקהילות בארצות אמריקה הלטינית.
בשנת 2004 השתתף בסרט "הרואה למרחוק" שהופק על חייו של הרב עוזיאל.
הלך לעולמו בכ"ג באלול תשע"ד.
בחודש יולי 2017 הוקמה לזכרו ספריית "אשד הנחלים".
מבוא לספר גט פשוט מכון ירושלים תש"מ.
אשד הנחלים: חלק א' - במהדורה רביעית ומורחבת על סדר שולחן ערוך אורח חיים בספרדית.
חלק ב'-ג' - שאלות ותשובות בהלכה, הוצאת המחבר, ירושלים, 1998.
פירוש נאות דש"א בספרדית על תהילים.
הדפסת מחזורים לימים נוראים בהוצאת "יהלום".
אברהם יעקב שטרן (בפולנית: Abraham Jakub Stern 1762 בערך, הרובישוב – 3 בפברואר 1842, ורשה) היה משכיל יהודי-פולני, מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בוורשה, מתמטיקאי אוטודידקט, ממציאן של מכונות חישוב ומחנך להשכלה, ראש בית המדרש לרבנים בוורשה בשנים 1826–1835 וחבר החברה הוורשאית של ידידי המדע .
נולד בשנות ה-60 של המאה ה-18 בהרובישוב לחנוך הניך שטרן.
אביו היה מחוסר אמצעים ולא יכל לממן את לימודיו.
כדי להתפרנס למד שענות והתפרסם בעבודתו המדויקת, ועל רקע זה נוצרה היכרות בינו לבין איש הנאורות והמדינאי הפולני סטניסלב סטאשיץ , שמימן את לימודיו הפרטיים.
תחת חסותו של סטאשיץ למד שטרן שפות: פולנית, גרמנית, צרפתית ולטינית; ומדעים מדויקים: מתמטיקה, פיזיקה ומכניקה.
הוא המציא מכונות חישוב וסיפק שירותי חשבונאות לממשלה.
שטרן נודע בהתנגדותו לתנועת החסידות; הוא כתב ופרסם שירים תחת הפסבדונים "אברהם כוכב" (=תרגום שם משפחתו), וחלקם תורגמו לפולנית.
האדמו"ר רבי חנוך הניך הכהן לוין, היה יעד לאחד משיריו, והגיב עליו בשיר משלו, בראש השיר רשם: , ברומזו לשטרן ("כוכבים").
בנוסף, שטרן חיבר חידות מתמטיות וכתב על שחמט.
שטרן היה שומר תורה ומצוות, ובהקמת בית המדרש לרבנים ראה מכשיר להפצת השכלה וכלי למלחמה בחסידים, ולא כאמצעי להתבוללות.
אולם עמיתיו למוסד הובילו רפורמות רדיקליות בחינוך, ומשלא התקבלה התנגדותו, שאותה נימק בכך שאין לפגוע ברגשותיו הדתיים של ההמון, התפטר מתפקידו.
שטרן נפטר בפברואר 1842, בהיותו כבן 80, ונקבר בבית הקברות היהודי ברודנו, בפראגה שבוורשה.
חתנו, חיים זליג סלונימסקי, היה מו"ל עברי, אסטרונום וממציא, העורך-המייסד של עיתון "הצפירה", צנזור רשמי מטעם השלטון הצארי בעיר ז'יטומיר וראש בית המדרש הממשלתי לרבנים בז'יטומיר.
הוא עסק בין היתר בשכלול מכונות החישוב שהמציא חמיו.
בנו של נכדו בן-ציון שטרן ונכדיו משה, הניה ודב עלו לישראל.בן ציון התקבל לבורסת היהלומים ברמת-גן, ובנו דב שטרן המשיך ביצירה ותיקון של תכשיטים ושעונים עשוי זהב וכסף.
בשנת 1962 נקרא בוורשה רחוב על שמו.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב יוסף שלוש שהיה רב עדת המערבים בירושלים.
סבו, רבי דוד שלוש, היה ראש ישיבה מפורסם במרקש, במרוקו.
אחיו הרב דוד שלוש היה רבה הראשי של נתניה.
למד בישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה עד נפילת הרובע, ואז עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
במהלך 1958 התמודד הרב שלוש על משרת רב העיר כפר סבא, והיה למועמד מוביל בין 8 מתמודדים.
אולם לקראת הבחירות סירבו נציגי המועצה הדתית להמשיך בהליך הבחירה ונציגי העדה הספרדית בכפר סבא הכתירו את הרב שלוש לרב של כפר סבא, בתחילת ספטמבר 1958. בנובמבר 1958 הגיע הנושא לבירור בפני מועצת הרבנות הראשית ובשנת 1959 התמנה הרב שלוש כרבה הראשי של כפר סבא.
במשך יותר מעשור הוא כיהן כרב הראשי היחיד בכפר סבא, עד מינויו של הרב יעקב פנחס שיר לרב אשכנזי לצידו בתחילת שנות ה-70.
ב-16 באוגוסט 2017 הורה היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על סיום כהונתו של הרב שלוש, עקב מגוריו בירושלים בניגוד לחוק מגורי רבנים במקום כהונתם, וזאת על רקע ירידה בהיקף פעילותו בגילו המתקדם.
הרב שלוש נפטר בנר חמישי של חנוכה, 3 בדצמבר 2021, ונקבר בהר המנוחות.
נשא לאישה את אמיליה מרים שלוש, ממנה צאצאיו בנים נכדים נינים ובני נינים.
הרב אברהם שושנה (נולד ב-1940) הוא סופר, חוקר ועורך תורני אמריקאי יליד מרוקו.
מהדיר ספרות הראשונים, מייסד "מכון אופק".
נולד בשנת 1940 במרוקו לרב זבולון שושנה, שהיה ראש ישיבה במרקש ובקזבלנקה שבמרוקו, עד עלותו לישראל בשנת 1964; ולפריחה בת ר' משה ונכדת המקובל הרב סעיד אבירג'יל ממראקש.
למד בישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.
חידושיו מתקופה זו מוזכרים לעיתים בספרו של ראש הישיבה הרב ברוך סורוצקין.
בראשית דרכו בתחום המחקר התורני הוציא מהדורות מוגהות ומוערות של ספרי ראשונים מכתב יד: "חידושי רבינו דוד" מרבי דוד בונפיד, על מסכת פסחים (1974); "חידושי הרמ"ה ושיטות הקדמונים" על מסכת גיטין; ו"חידושי הר"א" על מסכת נידה" (ירושלים: הוצאת פלדהיים, 1972).
הוא היה גם עורכו הראשי של ספר הזיכרון לרב ברוך סורוצקין (ירושלים 1982) במסגרת מכון ירושלים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הקים את "מכון אופק" לההדרת ומחקר ספרות תורנית.
במסגרת המכון פרסם שושנה בשנת 1988 את פירושו לספר שופטים, "דרך בינה", שזכה להערכות חיוביות.
את "חידושי הרמ"ה" על מסכת קידושין, וגרסה מוקדמת של "מסילת ישרים" לרמח"ל המסודרת בצורת דיאלוג.
מראשית שנות ה-90 החל המכון לפרסם מהדורה מוגהת ומוערת של "תורת כהנים" ושל כתבי הראשונים מפרשי החיבור, בעריכת הרב שושנה ובנו הרב נועם שושנה, שעתידה להתפרס על עשרה כרכים.
מיד עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, פעל להשגת זיכיון לההדרת כתבי יד שהיו במשך השנים מעבר למסך הברזל.
בשנת 1992 חתם על הסכם כזה וקיבל צילומים של כתבי יד רבים מאוסף גינצבורג במוסקבה, מהם ההדיר רבים מחידושיהם ותשובותיהם ההלכתיות של הראשונים.
מהדורותיו לשיטה מקובצת למסכת חולין, ל"תוספות הרא"ש" (למסכתות פסחים וחגיגה) ולתוספות ר"י הזקן (למסכת שבת), נערכו בשיתוף עם בנו, הרב יהודה אמיתי שושנה, במסגרת מכון אופק.
עוד ההדיר את חידושיו של רבינו תם על ספר איוב, פירושי רבי יוסף חיון לספר יחזקאל; ועוד
מלבד מחקריו אלו, פרסם הרב שושנה במשך השנים מחידושי תורתו בכתבי העת "הדרום" של הסתדרות הרבנים באמריקה, "עם התורה" ו"מוריה".
הוא היה עורך הסדרה החדשה של כתב העת "פרי עץ חיים" מפרי עטם של תלמידי כולל האברכים של ישיבת טלז בארצות הברית, שראתה אור החל מסוף שנות ה-70.
לאחר פטירת רבו, ראש ישיבת טלז בארצות הברית, הרב מרדכי גיפטר, ערך והוציא לאור את חידושיו וכתביו על כמה מן המסכתות הנלמדות בישיבות, בשם "נתיבות מרדכי".
הרב אברהם שינדלר (נולד ב-16 בנובמבר 1958) הוא דיין חרדי-ישראלי, המכהן מאז יולי 2016 כחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
קודם לכן כיהן כדיין בבית הדין הרבני האזורי בנתניה וברחובות.
למד בצעירותו בישיבת עטרת ישראל אצל הרב ברוך מרדכי אזרחי.
נישא לשרה מיכל, בתו של הסופר החרדי יוחנן דוד סלומון, מחבר סדרת הספרים בעין יהודית, נכדו של יוחנן דוד סלומון.
לאחר נישואיו החל ללמוד לדיינות במכון אריאל, לצד הרב דוד לאו.
התמנה לדיין ב-9 בספטמבר 1997. שימש בדיינות את הדיינים הרב עזרא בצרי והרב זלמן נחמיה גולדברג.
התמנה לדיין בבית הדין הרבני ברחובות, ולאחר מכן בבית הדין בנתניה, שם כיהן עד לבחירתו לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול ביולי 2016.
אברהם שטרויך (15 באפריל 1949 - 10 בפברואר 2025) היה ספורטאי ספורט נכים, 4 פעמים ברציפות אלוף המשחקים הפאראלימפיים (טורונטו 1976, ארנהם 1980, סטוק מנדוויל 1984 וסיאול 1988), סגן אלוף פאראלימפי (ברצלונה 1992) ושיאן עולם בהרמת משקולות.
שטרויך, שהיה חבר קיבוץ געש, היה משותק בפלג גופו התחתון והחל באימוני הרמת משקולות במרכז הספורט לנכים ברמת גן.
באליפות ישראל להרמת משקולות לנכים שהתקיימה ב-1974 שבר באופן משמעותי את השיא הקודם, אשר עמד על 140 ק"ג, וקבע הישג של 153 ק"ג.
ב זכה במדליית זהב על הרמת 207.5 ק"ג למשקל קל-כבד.
בשנים הבאות החזיק באליפות אירופה ובאליפות העולם.
ב-1976 קבע שיא עולם חדש בקטגוריית משקל קל-כבד עם הרמת 207.5 ק"ג.
ב קבע שיא עולם ושיא אולימפי חדש עם הרמת 230 ק"ג וזכה שוב במדליית זהב.
ב זכה במדליית זהב שלישית.
ב זכה במדליית זהב רביעית עם הרמת 200 ק"ג בקטגוריית המשקל 95 ק"ג.
ב זכה במדליית כסף עם הרמת 222.5 ק"ג.
נפטר ב-10 בפברואר 2025, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ געש .
אברהם שיפרין (בבלארוסית: Аўраам Ісакавіч Шыфрын; 8 באוקטובר 1923, מינסק, ברית המועצות – 5 במרץ 1998, ירושלים, ישראל) היה פעיל זכויות אדם ציוני יליד ברית המועצות, סופר, עורך דין ופעיל פוליטי ישראלי שבילה עשור בכלא הסובייטי בעוון ריגול לכאורה, עבור ארצות הברית וישראל.
אברהם שיפרין היה אחד מברי-הסמכא המובילים בעולם על מערכת הכליאה ומחנות עבודת הפרך ברוסיה הסובייטית (ה"גולאג").
עדויותיו של שיפרין לפני ועדת המשנה לביטחון פנים של הסנאט של ארצות הברית ושל ועדות אחרות של הקונגרס ב-1973, סיפקו לעולם המערבי לראשונה רישום רחב על היקף פעילות מחנות העבודה ברחבי ברית המועצות.
שיפרין נולד למשפחה יהודית במינסק.
אביו, יצחק שיפרין, נעצר בשנת 1937 ונידון באשמת שווא לעשר שנות "עבודה מתקנת" בקולימה (סיביר) .
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות נשלח שיפרין, כבנו של אויב העם, לשרת ב"שטראפבאט" , מגדודי העונשין של ברית המועצות, ימים ספורים אחרי תחילת הקרבות נפצעו או נהרגו רוב מוחלט של חיילי היחידה, שלא אומנו ולא חומשו די הצורך.
שיפרין נפצע והובל לבית חולים, בהבינו כי המשטר הסטליניסטי אינו רואה כל חשיבות בהישרדותם של בני אויבי העם, זייף את שמו הפרטי, תאריך ומקום לידתו, והמתין לשחרורו.
עם החלמתו הוצב ביחידה אחרת בהתאם לזהותו החדשה, קיבל תפקידי פיקוד ועיטורים שונים, הוא השתתף בקרב קניגסברג וזכה למדליה בגין קרב זה .
הוא השתחרר מן הצבא האדום ב-1945 בדרגת מאיור.
בין השנים 1949–1953 עבד כפרקליט עבור משרד ההגנה ובמקביל השתתף בפעילות ציונית מחתרתית.
בשנת 1953 הואשם בריגול עבור ארצות הברית וישראל ונידון למוות.
מאוחר יותר, הומר עונש המוות שלו למאסר של עשרים וחמש שנים בגולאג, חמש שנות גלות לאזורים מרוחקים, וחמש שנים של שלילת זכויות האזרח.
בשנת 1963 שוחרר שיפרין מכלאו, לאחר שאיבד את אחת מרגליו בשנות הכלא.
בשנת 1970 התאפשרה עלייתו לישראל.
בעדות שמסר בפני ועדת החוקה של הסנאט בשנת 1973, מסר שיפרין כי שבויי מלחמה אמריקנים הוחזקו במחנות שבויים סובייטיים.
עדות זו פותחה מאוחר יותר בידי הסופר האמריקאי נלסון דה מיל שהעמיד אותה בבסיס ספרו "בית הספר לקסם אישי" (1988).
בהמשך פרסם שיפרין תחקיר קונספירטיבי שבו טען כי טיסה 007 של קוריאן אייר לא התרסקה על נוסעיה, אלא הצליחה לנחות נחיתת חירום ונוסעיה נלקחו למחנות הסובייטים.
שיפרין היה נשוי לאליאונורה שיפרין ממנהיגות מפלגת הימין הישראלית "ימין ישראל".
הוא התגורר בזכרון יעקב ובשנותיו האחרונות בירושלים.
רבי אברהם שלמה בידרמן (א' באדר ב' ה'תרפ"ז, 5 במרץ 1927 – ט"ז בשבט ה'תש"ס, 23 בינואר 2000) היה האדמו"ר מחסידות לעלוב בירושלים.
נולד בקרקוב שבפולין לרבי משה מרדכי בידרמן, האדמו"ר השישי מלעלוב.
בגיל שלוש עלה עם אביו לארץ ישראל והתגורר בשכונת בתי ורשה בירושלים.
בשנת ה'ת"ש נכנס ללמוד בישיבת קמניץ אצל הרב משה ברנשטיין בחברותא עם ישראל גרוסמן, בשנת ה'ת"ש עבר אביו לתל אביב והחל ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק, והיה חביב לפני ראש הישיבה הרב יעקב ישראל קניבסקי שקבע איתו לימוד שבועי ביום שישי בשולחן ערוך יורה דעה.
בט"ו בשבט תש"ז נישא לרבנית חיה ברכה עלקה (כ"ט באב ה'תרפ"ט-י"ג בטבת ה'תשפ"ג), בתו של רבי יהודה זונדל הגר אדמו"ר מסאווראן, חתנו של רבי שמואל אהרון שזורי.
מסדר הקידושין בחתונתם היה הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בסביבות שנת תש"ח פתח אביו את בית המדרש "בית דוד" ומינה את בנו לרב המקום והיה מוסר שם שיעורים ביורה דעה לבחורים.
בשנת ה'תש"י (1950) הקים את ארגון "חבר פעילי המחנה התורתי" (לימים נקרא יד לאחים) ביחד עם מספר אברכים ובחורים בהם הרב שלום דובער ליפשיץ.
בגיל 24 קיבל סמיכה מהרב יוסף צבי קאליש ועוד כמה מרבני תל אביב.
בשנת תשט"ו הקים אביו ישיבת קטנה "תורת משה" בירושלים ומינה את בנו לעמוד בראשות הישיבה.
בתחילת שנת תשכ"ט בברכת אביו נסע למגדל העמק ופתח כולל אברכים ומינה את הרב אשר סופר לראש הכולל, בחודש אייר אותה שנה, מסר את ניהול הכולל לרב יצחק דוד גרוסמן.
בראשית תשל"א הקים כולל אברכים בעפולה, בראשה מעמיד את חתנו הרב שלמה ווסרמן, ותלמוד תורה "מדרש פנחס" על שם "בעל הפלאה", במשך עשור שהיה קיים, עברו שם עשרות ילדים.
לאחר פטירת אביו הוכתר, לאדמו"ר בירושלים, לצד אחיו, רבי שמעון נתן נטע בבני ברק.
נפטר כשעה לאחר צאת השבת אור לט"ז בשבט ה'תש"ס לאחר מחלה קצרה.
בהלווייתו, שיצאה מבית מדרשו, השתתפו רבבות.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בסמוך לקבר אביו.
על פי צוואתו, שני בניו, רבי שמעון נתן נטע ורבי יצחק מאיר אייזיק, הכתרו כאדמו"רי החסידות אחריו.
בנו רבי שמעון נתן נטע בידרמן (נפטר כ"ו אייר תשס"ח), שימש כאדמו"ר בעיר ביתר עד לפטירתו, בנו רבי יהודה זונדל הוכתר למלא את מקומו כאדמו"ר מלעלוב ביתר.
בנו רבי יצחק מאיר אייזיק בידרמן, ממלא את מקום אביו בבית מדרשו בירושלים.
הוא הקים גם מרכזים בעיר ביתר עילית, (שם גם קיימת ישיבת חסידי לעלוב על שם אביו) בטבריה, בארצות הברית, בלונדון שבאנגליה ובאנטוורפן שבבלגיה.
בתו מאטיל, מנהלת תיכון "בית מלכה" של חסידות בעלז רעיית הרב שלמה ווסרמן, רב חסידי לעלוב.
בתו רבקה, רעייתו של הרב ישראל שלמה שיינפלד, רב קהילת קאסאן בקריית הרצוג (נפטר בא' טבת תשס"ד).
בתו חנה רייצה (נפטרה בכ"ג אב תשס"ה), הייתה רעייתו של הרב אהרן צבי בעק.
בתו לאה (נפטרה בי"ד סיוון תשע"ב), רעייתו של הרב אברהם ירחמיאל רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא - אוסטרובא (גבעת שאול).
187 עמודים, יצא במהדורה מורחבת בשם "אמרי אש"
הרב אברהם שטרן (ניסן ה'תרמ"ד, 1884 – כ"ו בסיון ה'תש"ד, 17 ביוני 1944) היה מורה הוראה הונגרי ומחבר פורה שנספה בשואה.
מחבר "גפי אש" על ששה סדרי משנה, וספרים נוספים.
נולד בכפר קטן ליד פאפא לפראדל ולרב יצחק אריה שטרן.
בילדותו למד מפי אביו ואחר כך אצל הרב יוסף הופמן מפאפא שסמך אותו לרבנות.
בשנת ה'תרנ"ז, 1897, נכנס ללמוד בישיבתו של הרב יהודה גרינפלד בסמיהאלי וכעבור שנה עבר לישיבתו של הרב שמואל רוזנברג באונסדורף .
בישיבה זו למד שלוש שנים ולאחר מכן נסע ללמוד בישיבה הגדולה בחוסט אצל הרב משה גרינוולד, מחבר "ערוגות הבושם".
בשנת ה'תרס"ה, 1905, עבר לישיבת פרשבורג שבה למד מפי הרב שמחה בונם סופר במשך שלוש שנים נוספות.
בשנת ה'תרס"ח, 1908, נישא לגיטל בת הרב יוסף מאיר טיגרמן רבה של נובה זמקי (נייהייזל), הזוג התגורר בעיר הולדתה, אז בשטחי צ'כוסלובקיה.
הוא ניסה להתפרנס מחנות שפתח אך החנות ספגה הפסדים והוא נאלץ לסגור אותה.
חמיו ביקש מהקהילה למנותו כדיין ומורה הוראה ומאז מינויו התמסר לפעילות ציבורית בקהילה, לארגון שיעורי תורה ופעילות תורנית.
באופן כללי היה נחשב כמי שמיקל בהלכה, למעט בהלכות שבת שבהן נהג להחמיר מאוד.
הוא נספה באושוויץ ביום שבת כ"ו בניסן ה'תש"ד, 17 ביוני 1944.
בניו הם: הרב בצלאל שטרן מחבר שו"ת "בצל החכמה", והרב משה שטרן מגדולי הפוסקים והמשיבים בארצות הברית, מחבר שו"ת באר משה.
בן נוסף, הרב מרדכי שטרן, היה חתנו של הרב שאול בראך מקאשוי, הוא נפטר בחיי אביו בגיל 28.
גפי אש ー פרשנות לששה סדרי משנה.
נדפסו שישה כרכים, ורוב שארית כתב היד אבדה בשואה.
כבוד שמים ー על חמשה חומשי תורה, נדפס בגלנטה בשנת תרפ"ז.
כתבי אש ー שאלות ותשובות בהלכה, ותכתובות עם רבנים שונים.
נדפסו שלושה כרכים, אבד כרך בכתב יד משנת ה'ת"ש (1940) ואילך, רובו עסק בשאלות שעלו עם התפתחות הטכנולוגיה.
מליצי אש ー ביוגרפיות וחידושי תורה של רבנים שונים מסודרים לפי לוח השנה, שבעה חלקים, במהדורות החדשות בשלושה כרכים
מנחת אברהם ー חידושים על תרי"ג מצוות, מסודר לפי פרשת השבוע, נדפס בשנת תש"ב בדפוס רובינשטיין בגראסוורדיין.
מסדר חילוקים ושיטות ー חידושי תורה מסודרים לפי סוגיות ועניינים.
לפי עדות בניו, החלק המודפס הוא חלק קטן מהחיבור המקורי.
שולחן אש ー על שולחן ערוך אורח חיים, נדפס כרך אחד (סימנים א-שא), היתר אבד.
אברהם שלו (5 באפריל 1930 - 7 בפברואר 2018) היה מפיק, במאי וסופר, מיוצרי סרטי התעודה הראשונים בישראל, שפעל במסגרת שירות הסרטים הישראלי וכחברה עצמאית משנות ה-90 ("רחלות").
כמו כן כתב מספר רומנים וספרי שירה.
שלו נולד בירושלים בשנת 1930 בשכונת מחנה יהודה, מצאצאיו של יואל משה סלומון.
הוא התחנך חינוך חרדי בישיבת "עץ חיים" בין השנים 1936–1942. אחר כך למד בבה"ס תלמוד תורה "דורש ציון" ובהמשך למד לימודי הוראה בסמינר מזרחי בירושלים.
כשפרצה מלחמת העצמאות הצטרף לארגון ההגנה ולחם במסגרתו.
בין השנים 1950–1953 עבד כפקיד בסוכנות היהודית בירושלים.
בהמשך (בין השנים 1954–1957) עבד כמורה בכפר הנוער בן שמן שם לימד תנ"ך, ספרות, אנגלית וערבית ובהמשך לימד בתיכון הכפר הירוק בנווה אילן.
בשנת 1961 הצטרף לשירות הסרטים הישראלי שם עבד כ-11 שנה ושימש כסגן מנהל.
במסגרת עבודתו בשירות הסרטים הישראלי הפיק למעלה מ-20 סרטי תעודה ותשדרי שירות.
בשנת 1970, יצא לדרכו העצמאית בחברת "רחלות" ושם המשיך להפיק וליצור סרטי תעודה עבור הטלוויזיה הישראלית ורשות השידור.
ב-1991 חזר גם ללמד קולנוע בכפר הנוער בן שמן כ-7 שנים.
הוא נפטר בתל השומר בתאריך ב-7 בפברואר 2018 מסיבוך של דלקת ריאות.
• תיאטרון בישראל, 1967 (סרט תיעודי קצר)
• שישה ימים לנצח (דוקומנטרי אודות מלחמת ששת הימים)
• הרחוב הוא גם שלך (סרט בהפקת מרכז השלטון המקומי)
•תנועת השומר, 1979 (סרט דוקומנטרי עבור שירות הסרטים הישראלי במשרד ראש הממשלה)
• ששת הימים, 1970 (מפיק בפועל, סרט תעודה, 90 דק, עבור הטלוויזיה הכללית)
• צבי בן-יוסף, 1980 (סרט תעודה 60 דק', שודר בטלוזיה הכללית מועמד לפרס כינור דוד)
• יהודה שרת- מלחין וקומפוזיטור, 1982 (סרט תעודה 60 דק' עבור רשות השידור)
•"האמן המאמץ" חייו ויצירתו של הרמן שטרוק (סרט תיעודי קצר)
1963 – כתיבה ופרסום "בכוח מלכות זו בכוח מלכות זו" רומן היסטורי מימי מלחמת המכבים והבית שני (הוצאת אוגדן), נמצא בכל הספריות הציבוריות בארץ ובאוניברסיטאות
1993- "כתם דם" – רומן מימי מלחמת העצמאות (הוצאת ירון גולן) 240 עמ'
2015- אוגדן שירים "הלם הקיום הלם הקיום"
דן בן אמוץ מראיין את הסופר אברהם שלו על ספרו החדש 'בכח מלכות זו' (סרטון)
אברהם שיין (נולד ב-29 בנובמבר 1942) הוא משורר ישראלי.
אברהם שיין נולד בראשון לציון בשנת 1942 להורים יוצאי גרמניה.
את שירותו בצה"ל עשה בחטיבת צנחנים, לאחר מכן החל לעבוד בבנק הפועלים.
שיין התחיל את דרכו בבנק ב-1963 כקופאי.
כמו כן, שירת כחיל מילואים במלחמת יום הכיפורים.
עם השנים הפך למנהל חשבונות ולסגן מנהל סניף בנק.
בין השנים 1973–1983 ניהל שיין את סניף בנק שנקר.
בין לבין פרסם מספר ספרי שירה.
בשנת 1992 פרש מהבנק והחל למכור את שיריו, אותם הדפיס על ניירות צבעוניים, ברחבי הארץ ובעיקר ליד מוסדות תרבות תל אביביים.
עם השנים הוציא לאור מספר ספרים וקיבל הכרה כמשורר.
כמו כן, השתתף בתערוכות ובמיצגי שירה.
הוא מייצג זרם אנטי-ממסדי בשירה הישראלית, המדפיס ומוציא את שיריו בעצמו.
כל הלילה הייתי עסוק בלחפש לך שם חיבה.
עושים אהבה עם הרחוב התל אביבי הוצאת א' שיין,
אביבי סתוי הוצאת ב' צ'ריקובר, 1973
ב-1999 יצא לאקרנים סרטו התיעודי "שיין" של הבמאי גידי דר, שהשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
הסרט גולל את סיפור חייו של אברהם שיין, מנהל בנק בעברו שעבר לפעילות פוליטית, עד להווה בו הפך למשורר רחוב, שמתהלך ברחובות תל אביב ומוכר ספרי שירה.
אברהם שלום לוי (נולד ב-1977) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מחזאי, מנהל אמנותי, תסריטאי ומורה למשחק ישראלי.
לוי נולד וגדל בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים, כבן זקונים למזל ויצחק, אחרי שתי אחיות.
הוא למד בבית הספר היסודי הכרמלי ובתיכון בית חינוך ובבית הספר הניסויי בירושלים במגמת התיאטרון.
בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער השומר הצעיר.
לאחר סיום לימודי התיכון עשה שנת שירות כקומונר בתנועה בקן באר שבע.
הקים, יחד עם בוגרים נוספים מהתנועה, את גרעין הנח"ל העירוני 'אלומה', ושירת בעורב נח"ל (יחידת הפלנ"ט).
חלק ניכר משירותו הצבאי עשה בלבנון ברצועת הביטחון ובמוצבים חודרים.
לאחר סיום שירותו בצבא ההגנה לישראל שימש כשליח הסוכנות היהודית מטעם השומר הצעיר במינסק, בלארוס.
במשך חמש שנים התגורר בניו יורק שם למד משחק בבית הספר הגבוה למשחק של לי סטרסברג.
בניו-יורק שיחק במחזה "סיפור גן חיות" מאת אדוארד אלבי בתפקיד פיטר בתיאטרון מרילין מונרו שבניו יורק, השתתף בסדנת המאסטר השנתית בהדרכתה של אנה שטרסברג ושיחק בפרויקט "רגעים אישיים" בבימויה.
לאחר מכן למד קולנוע במכללת האנטר במנהטן.
לאחר סיום לימודיו הקים אנסמבל של תיאטרון ישראלי בשם "חוצפה" שפעל בניו יורק בשפה האנגלית, הקבוצה העלתה שני מחזות פרי עטו: "החולצה", מחזה הביכורים שלו, והצגת היחיד בה שיחק "צביקה חייל" מחזה שכתב על חוויות שירותו הצבאי שעלה בתיאטרון הפרודוסר קלאב בניו יורק.
כשחזר לישראל השתתף מחזהו "קפה עם תותים" בפסטיבל קריאה בצוותא ומיד לאחר מכן עלה בתיאטרון הסימטה ביפו.
בשנים שלאחר מכך, לימד משחק וביים בבית ספר למשחק רבים ביניהם בבית הספר למשחק של ענת ברזילי, הסטודיו למשחק של סופי מוסקוביץ ובסטודיו בתיאטרון חולון.
בישראל עלו מחזות רבים פרי עטו ביניהם: "אמריקה אהובתי", "קפה עם תותים" ו"צביקה חייל" בהפקה מחודשת.
שלום לוי כתב וביים גם את המחזה "אישה קסדה" בפסטיבל מרכז הבמה להצגות יחיד בירושלים בתיאטרון ז'ראר בכר, את "פחד" - יצירה משותפת עם השחקנים ובימוי בתיאטרון חולון.
בנוסף כתב וביים את "מים" ואת "ריטלין 11" בתיאטרון move, את ההצגה "ניסויים" בצוותא תל אביב ואת "יום חדש" בתיאטרון הסימטה.
במסגרת בתי ספר למשחק עלו מחזותיו: "רוף", "פחד- יצירה לבמאי ושחקנים" ו"סיפורים אישיים".
בנוסף כתב את המחזה "השומרים" שהשתתף בפסטיבל act 2 בחיפה.
כתב את הסרט הקצר "טקסים".
כתב את הסרט העלילתי "מים - הצפה" אותו גם ביים.
תסריטאי של הסרט הקצר "טקסים".
"השחף של נינה", תיאטרון Move מאת נינה חסקינה
"על אהבה אני רוצה להגיד" – מאת נתי ברוקס
"איפה הכסף"- תיאטרון אספקלריא ירושלים
חזור אלינו פילוקטטס - במסגרת בימת קדם.
תיאטרון ענבל, מרכז סוזן דלל.
"הצגה בהקמה " בתיאטרון הילדים "חוצפה קטנה"
"ג'אז בקו הבלגי" בצוותא תל אביב מחזה מאת גיא באומהקר.
"עכשיו כשהצריף נשרף אפשר לראות את אור הירח" מונודרמה בביצועה של לבנת סמרה.
התיאטרון הערבי עברי ביפו וסמינר הקיבוצים.
אברהם שלום לוי שיחק בהצגה "באקווס" בתיאטרון בית ליסין.
בתיאטרון צוותא תל אביב גילם את דמותו של הרב מאיר כהנא בהצגת היחיד "כהנא צדק?" שכתב יואב איתמר – בבימויו של אלעד שרעבי שעלתה ב-2014 ואת דמותה של גולדה מאיר בהצגה "גולדה – הדיירת האחרונה" שכתבה וביימה יערה פרח רייך ועלתה בסדרת מרכז הבמה, בפסטיבל ירושלים ובצוותא.
בקיץ 2018 התארחה ההצגה בתיאטרון האקוד בברלין.
הוא גם שיחק בהצגה "בחוץ מאהבה אין ביננו כלום" מאת היוצר והזמר שי גבסו בתיאטרון הסימטה.
שלום לוי שיחק בסרטים וסדרות רבים, ביניהם בסרט "ולריה מתחתנת" בבימויה של מיכל ויניק, בקופרודוקציה הצרפתית-קנדית "המלח של הים" בבימוי: אן מארי ג'סייר בתפקיד השוטר, בתפקיד הראשי בסרט "בדרך לחתונה" בבימויו של רן רינת, בסרט "לנין באוקטובר" בבימויו של יבגני רומן.
כמו כן, שיחק בסרט הנה אנחנו של ניר ברגמן ובסרט "הסירו דאגה מלבכם" של תום שובל.
ב"שבוע ויום" מאת אסף פולונסקי, בסרט "הצלילה" מאת יונה רוזנקיאר.
בסרט "סיגרי את עינייך" – בבימויו של מושון סלמונה.
שיחק בסרט וביום השלישי בבימוי משה איבגי.
שלום לוי הופיע בפינה "בקיצור" – ארץ נהדרת, ב"השוטר הטוב" בכיכובו של יובל סמו, בדרמה "שטיסל", בסדרה "בלתי הפיך" עם עדי אשכנזי בבימויה של סיגל אבין, בתפקיד עומר בסברי מרנן, בתפקיד מנור ב"אחיות המוצלחות שלי" בבימויו של גורי אלפי, בסדרה "המדובב" ובסדרה "רק להיום" בבימויו של ניר ברגמן ב-yes .
כמו כן, שיחק בסדרה "נורמאלי" בבימויו של אסף קורמן בהוט, ובסדרה "שקשוקה" בטלוויזיה החינוכית.
שלום לוי כתב, יחד עם תמר מרום, את הסדרה אלף, שבה הוא גם מגלם את אבינועם, העוזר האישי של הנשיא.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן המשנה בסדרת דרמה לשנת 2023.
הסדרה זכתה גם בפרס הדרמה הטובה ביותר, הבימוי והשחקן והשחקנית הראשיים.
בנוסף זכה שלום לוי, יחד עם תמר מרום, בפרס התסריט לסדרת דרמה.
תפקידים נוספים בתחום הקולנוע והתיאטרון
אברהם שלום לוי היה שותף בהקמת בית הספר למשחק ותיאטרון – Move, היה מנהל אמנותי במרכז הפרינג' של עמותת התיאטרון הפתוח, הוא יזם וניהל אומנותית את פסטיבל הביכורים חדרה.