tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר הפכה לעיר בירה – בתחילה רק של מצרים העליונה בתקופת השושלת ה-11 בתקופת הביניים הראשונה, בסוף האלף ה-3 לפנה"ס, וכמעט כל תקופת השושלת ה-18 בתקופת הממלכה החדשה במאות ה-16 - 13 לפנה"ס.
העיר בגדה המזרחית של הנילוס כללה את האתרים מקדש לוקסור וכרנכ, שבהם שכנו בעיקר בנייני השלטון.
בחלק זה נמצאו המקדשים הגדולים של האל אמון, אשתו מות' ובנם ח'ונסו.
בגדה המערבית שכנו הנקרופוליס (עיר המתים) המלכותית, הארמונות, משכנות כהנים, חיילים, אומנים ופועלים ששירתו את המלכים.
תקופת הזוהר של העיר הייתה בתקופת הממלכה החדשה בימי השושלת ה-18. המלכה חתשפסות בנתה צי סוחר שסחר מנמל על חוף הים האדום (קוסייר (מצרים) של היום) עם ארצות שכנות (כולל עציון גבר).
הסוחרים ייבאו לעיר לבונה, מור, ביטומן, אריגי פשתן, שמן ערער וקמעות נחושת לתעשיית הקבורה בכרנך.
כתוצאה ממסעות המלחמה של יורשיה תחותמס השלישי ואמנחותפ השלישי זרם לעיר שלל רב גם מאזור הים התיכון ונבנו בה מקדשי ענק וארמונות.
בתקופת אחנתון ירדה העיר מגדולה כאשר הבירה עברה לאחתאתון.
לאחר 20 שנה החזיר תות ענח' אמון את נוא אמון כעיר הבירה.
הפריחה המשיכה גם בתקופת השושלת ה-19. רעמסס השני, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס, העביר את הבירה לעיר פר-רעמסס שבאזור הדלתה של הנילוס.
יורשיו מיעטו לבנות בנוא-אמון, אבל היא המשיכה לשמש כמקום קבורה למלכי מצרים.
בשנת 663 לפנה"ס, בעקבות מאבק עם פרעה תנות אמון, כבש אשורבניפל מלך אשור את העיר ובזז אותה.
הכיבוש מתואר בגליל ראסאם מסמך המתעד את הישגיו.
אירוע זה עורר רושם כביר בכל עמי האזור, והדים לו ניתן למצוא בדברי נחום הנביא שנזכרו לעיל, בהם מוכיח את אשור על כיבושיה.
אשורבניפל המליך את פסמתיך הראשון על מצרים העליונה כוסאל, אך האחרון ניצל את עזיבתו של אשורבניפל למסעות כיבוש אחרים, והצליח לאחד את מצרים ולגרש את האשורים ממנה תוך זמן קצר.
כיבוש מצרים בידי אלכסנדר מוקדון במאה ה-4 לפנה"ס ולאחריו שלטון בית תלמי קיבעו שם היווני "תבאי" המוכר כיום, אך הביאו לדעיכה של העיר שנמשכה גם תחת שלטון רומי.
במאה הראשונה לספירה תבאי הייתה כבר כפר נידח.
תֶבֶה הידוע גם כ־יופיטר XIV הוא הירח הרביעי של צדק על-פי המרחק מכוכב הלכת.
הוא התגלה על ידי וויאג'ר 1 ב־5 במרץ 1979. לאחר מכן הוא נמצא בתמונות שצולמו ב־27 בפברואר 1979. ב־1983 הירח נקרא על שם הנימפה מן המיתולוגיה היוונית, תבה, אשר הייתה בתו של אל הנחל אסופוס.
הוא הירח המרוחק ביותר מבין הירחים הפנימיים של צדק.
נדמה כי ישנם שלושה/ארבעה מכתשים גדולים מאוד אשר נוצרו כתוצאה ממטאורואידים על-פני תבה (גדולים מאוד במובן שכל אחד מהם פחות או יותר בגודל רדיוס תבה).
לא ידוע הרבה מעבר לזה לגבי הירח.
תבהלה (בלעז: פאניקה) היא תחושת פחד פתאומית וחזקה, עד כדי ביטול של כל חשיבה הגיונית, והחלפתה בחרדה ובדאגה קיצוניות, המביאה לתגובה חייתית (אינסטנקטיבית) של "הילחם או ברח".
תבהלה עשויה להתרחש אצל יחידים ואף בקרב קבוצה גדולה, למשל במצבי היסטריה המונית או פאניקה מוסרית.
מקור המילה פאניקה הוא מהמילה היוונית πανικός, מהאל פאן מהמיתולוגיה היוונית.
ייתכן כי מקורה באגדות אודות השתעשעותו של האל פאן בהפחדה פתאומית של עדרי עזים וכבשים, או בפחד הפתאומי שחש מי שנתקל באל פאן באזור שומם, או הפחד שעלה משמיעת קולות מוזרים ומעוררי אימה שהיו אנשים שומעים בלילות, אשר יוחסו לאל פאן.
כבר בתקופה הפרהיסטורית השתמש האדם בהשפעותיה של התבהלה למטרות ציד.
על ידי שימוש ברעש פתאומי, או באובייקט בולט ומאיים כלשהו, נהגו בני האדם הקדמונים לתמרן עדרים שלמים אל תוך מלכודות שהוכנו על ידם מראש.
הסוציולוג ניל סמלסר , שעסק בהתנהגות קולקטיבית, תיאר בספרו "Theory of Collective Behavior" דרכים להתמודדות עם תבהלה המונית.
מחקרים רבים בתחום נועדו לפתח דרכים להתמודדות עם תבהלה שניתנות ליישום בצבאות ושירותי חירום ברחבי העולם.
עוד לפני כן, שימשו השפעותיה של התבהלה ככלי חשוב במהפכות חברתיות רבות במהלך ההיסטוריה.
ההבנה שגם בני אדם פועלים בשיטת העדר, גרמה למנהיגים רבים לנצל עובדה זו למטרותיהם הפוליטיות.
במצבים קיצוניים, אדם החווה התקפי תבהלה חוזרים ונשנים לעיתים תכופות, וחש דאגה רבה מהישנותם, עשוי להיות מאובחן כלוקה בהפרעת פאניקה.
החוקר הבריטי סטנלי כהן תיאר בשנת 1972 את התאוריה שלו בהקשר לפאניקה מוסרית.
תב"ן (ראשי תיבות: תקופה בלתי נמנית) הוא פרק זמן בתוך שירות בצה"ל, אשר אינו נספר כחלק מתקופת השירות (בסלנג צה"לי מקובל: "הפז"ם לא דופק").
במהלך תקופה זו אין החייל זכאי לשכר, ואורך השירות שלו מתארך בהתאם.
תב"ן שלילי (בסלנג: דָּפוּק) הוא תב"ן על רקע של עבירות משמעת – פרק זמן שבו חייל עורק או נפקד מהשירות הצבאי, או פרק זמן שבו נמצא חייל במאסר או במחבוש ממושך.
במקרים מסוימים תאושר בקשתו של חייל לקצר את התב"ן, ולשחררו מוקדם יותר.
תב"ן חיובי הוא תקופה בלתי נמנית עקב סיבות אחרות, כגון דחיית שירות (תקופת הלימודים במסגרת העתודה האקדמית, דחייה עקב קשיים כלכליים, דחייה למטרת יציאה לחו"ל ועוד).
ימי התב"ן מוזנים במערכת השלישות, ונקבעים על פי תהליכים הקשורים לתב"ן- תב"ן חיובי נקבע לפי הזנת דחיית השירות, תב"ן עקב כלא נקבע על פי הזנת הכליאה ותב"ן עקב נפקדות נקבע על פי הזנת תלונה.
אם היו טעויות בהזנת התהליכים ממילא תהיה טעות במספר ימי התב"ן המוזנים.
ימי התב"ן גורמים לעדכון של תאריך השחרור המוזן במערכת.
תַבּוּכ היא אחת מהערים הגדולות בערב הסעודית ובירת המחוז המערבי ביותר בה הקרוי על שמה.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו בעיר 594,350 בני אדם.
העיר שוכנת בצפון חבל חג'אז בגובה 767 מטרים מעל פני הים בקרבת הגבול עם ירדן, כ-1,090 ק"מ צפון-מערבית לבירה ריאד וכ-130 ק"מ מזרחית לחופו של ים סוף.
אקלימה מדברי וקיצוני, וכמות המשקעים קטנה.
הקיץ חם מאוד, והחורף נוח עד קר - הקרה שכיחה למדי, ושלג עשוי לרדת בעיר אחת למספר שנים.
סביב העיר משתרעים שטחים חקלאיים נרחבים, שצורתם כשל עיגולים, בשל ממטרות הענק המשקות שטחים עגולים בקוטר של עד כקילומטר.
בעיר שדה תעופה והיא מקושרת אל ירדן מצפון ואל ג'דה מדרום באמצעות כביש ארצי מספר 15; כביש ארצי מספר 80 מחבר אותה אל חופו של ים סוף.
תבוכ שוכנת בסמוך למקום בו לפי המסורת הערבית נערך שפתח בשנת 628 את הסכסוך הממושך בין הערבים בהנהגת מוחמד לבין הביזנטים.
העיר נזכרה באחד המסמכים הסוואהיליים המוקדמים ביותר הידועים, "Utendi wa Tambuka" ("סיפורה של טמבוקה", היא תבוכ).
המסמך, שהתגלה בקניה, מתוארך לשנת 1728, והוא שיר אפי המתאר את המלחמות והקרבות בין הביזנטים לערבים ולעות'מאנים אחריהם.
חוקרים מערביים מטילים ספק בכך שהקרב נערך כלל ועיקר, אם כי ב הוא נתפס כעובדה היסטורית.
תבוכ שוכנת על קטע מסילת הרכבת החג'אזית שנחנך ב-1908, אך כיום הוא אינו פעיל.
מבנה תחנת הרכבת עדיין ניצב בעיר.
תבונה ורגישות היא מיני-סדרה טלוויזיונית של ה-BBC משנת 1981, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
הסדרה היא בת שבעה חלקים, את התסריט כתב אלכסנדר בארון וביים רודני בנט.
בגרסה זו הושמטה דמותה של מרגרט, אחותם הצעירה של אלינור ומריאן.
בישראל שודרה הסדרה בשנות השמונים של המאה העשרים בערוץ הראשון ובטלוויזיה החינוכית.
בסוף שנות התשעים יצאה הסדרה על גבי קלטות וידאו בהפצת הד ארצי במסגרת "האוסף הקלאסי של ה-BBC".
איירין ריצ'רד - אלינור דשווד
טרייסי צ'יילדס - מריאן דשווד
בוסקו הוגאן - אדוארד פררס
רוברט סוואן - קולונל ברנדון
דיאנה פיירפקס - גברת דשווד
דונלד דאגלס - סר ג'ון מידלטון
אנני לאון - גברת ג'נינגס
פיטר וודוורד - ג'ון וילובי
מרג'ורי בלנד - ליידי מידלטון
פיטר גייל - ג'ון דשווד
אמנדה בוקסר - פאני דשווד
כריסטופר בראון - מר פאלמר
הטי ביינס - שארלוט פאלמר
ג'וליה צ'יימברס - לוסי סטיל
פיפה ספארקס - אן סטיל
פיליפ באוון - רוברט פררס
מרגוט ואן דר בורג - גברת פררס
תבונה ורגישות היא דרמה טלוויזיונית משנת 2008, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1811. אנדרו דייוויס שכתב את התסריט ניסה להשכיח מהצופים את הגרסה הקולנועית מ-1995 שביים אנג לי.
הסדרה כללה סצנות של "מיניות גלויה" יותר מאשר העיבודים הקודמים של הספר, בהם סצנת הפיתוי וסצנת הדו-קרב שהושמטו מהסרט העלילתי.
ג'ון אלכסנדר ביים את הסדרה והפיקה אן פיבצ'ביק.
בתפקידי אלינור ומריאן דשווד כיכבו האטי מוראהן וצ'ריטי וייקפילד.
אתרי הצילומים היו בברקשייר, סארי, בקינגהאמשייר ובדבון במשך חודשיים החל מאפריל 2007. ההפקה הייתה משותפת ל-BBC ול-WGBH בוסטון.
הסדרה שודרה בבריטניה החל מ-1 בינואר 2008 בשלושה חלקים, ומשכה כ-6 מיליון צופים לפרק.
"תבונה ורגישות" זכתה לביקורות חיוביות ממבקרי הטלוויזיה, וכמו כן השחקנים וצוות ההפקה היו מועמדים לפרסים שונים על תפקידיהם.
ב-14 בינואר 2008 יצאה הסדרה בבריטניה על גבי DVD.
מר הנרי דשווד (סיימון ויליאמס) מוריש את אחוזתו, נורלנד פארק, ואת כל הונו לבנו ג'ון (מארק גאטיס).
ג'ון מבטיח לאביו שהוא ידאג לרווחתן של אמו החורגת, גברת דשווד (ג'נט מקתיר) ולאחיותיו למחצה אלינור (האטי מוראהן), מריאן (צ'ריטי וייקפילד) ומרגרט (לוסי בוינטון).
אבל אשתו של ג'ון, פאני (קלייר סקינר) משכנעת אותו לא לתת כסף לאחיותיו.
אדוארד פררס (דן סטיבנס), אחיה של פאני, מגיע לביקור ומתיידד עם אלינור.
גברת דשווד מקווה שהשניים יתארסו, אך פאני מודיעה לה ששידוך כזה לא יהיה לרוחה של אמה.
גברת דשווד מקבלת מכתב מבן דודה, סר ג'ון מידלטון (מארק ויליאמס), שמציע לה בית מגורים בתחומי האחוזה שלו, ברטון פארק בדבונשייר.
היא מחליטה לעזוב מיד את נורלנד יחד עם בנותיה.
במהלך ארוחת ערב בברטון פארק מציג סר ג'ון בפני בנות משפחת דשווד את אשתו, ליידי מידלטון (רוזנה לאוול); את אמה, גברת ג'נינגס (לינדה באסט) ואת קולונל ברנדון (דייוויד מוריסי) ידיד המשפחה.
ברנדון מתאהב במבט ראשון במריאן, אבל היא מצדה חושבת שהוא מבוגר מדי בשבילה.
מריאן יוצאת לטייל עם אחותה מרגרט, היא נופלת ונוקעת את הקרסול.
בחור צעיר שעובר בסביבה, נושא אותה בחזרה אל ביתה.
הוא מציג את עצמו כג'ון וילובי (דומיניק קופר) וחוזר למחרת לשאול לשלומה.
גם ברנדון מגיע לביקור, אך כשהוא רואה את וילובי הוא עוזב במהירות את המקום.
האהבה המשותפת לשירה מקרבת את וילובי ומריאן זה לזה.
וילובי גוזר תלתל משערה של מריאן למזכרת.
גברת דשווד ואלינור מעלים השערות ומניחים שהשניים התארסו בסתר.
ברנדון מזמין את משפחות דשווד ומידלטון לבקר באחוזתו בדלפורד, אבל ביום המתוכנן לביקור נקרא ברנדון לנסיעת עסקים דחופה.
וילובי מבקש לשוחח עם גברת דשווד ועם מריאן, והשתיים מצפות שהוא יציע נישואים.
אולם, וילובי מספר להן שדודתו שולחת אותו ללונדון והוא לא יחזור לדבונשייר בשנה הקרובה.
אחרי שווילובי נוסע אדוארד מגיע לביקור.
בנות משפחת דשווד שמות לב שהוא נראה אומלל ומרוחק.
גם בברטון פארק יש אורחות, האחיניות של גברת ג'נינגס לוסי (אנה מאדלי) ואן סטיל (דייזי הגארד).
כשנודע ללוסי שבנות משפחת דשווד מכירות את משפחת פררס, היא מגלה לאלינור שאדואר והיא מאורסים בסתר זה ארבע שנים.
ידיעה זו פוגעת מאוד באלינור.
גברת ג'נינגס מזמינה את אלינור ואת מריאן להתלוות אליה ללונדון, ומריאן מקווה לפגוש שם את וילובי, שאינו עונה למכתבים שהיא שולחת לו.
מריאן רואה את וילובי בנשף, אבל הוא בקושי מתייחס אליה.
היא מגלה מאוחר יותר שהוא מאורס למיס גריי העשירה, וממאנת להינחם.
ברנדון מספר לאלינור שווילובי פיתה את בת חסותו הצעירה, אלייזה ויליאמס, ונטש אותה כשנכנסה להריון.
כאשר גברת פררס (ג'ין מארש) מגלה שבנה אדוארד מאורס ללוסי היא מאיימת לנשל אותו מהירושה, אלא אם כן הוא יבטל את האירוסים, מה שאדוארד מסרב לעשות.
ברנדון מציע לאדוארד משרת כומר באחוזתו שבדלפורד, ואדוארד אסיר תודה על כך.
מריאן שמתגוררת אצל גברת ג'נינגס, יוצאת החוצה בסערה ומתמוטטת.
קולונל ברנדון מוצא אותה ומחזיר אותה הביתה.
היא נופלת למשכב וקודחת מחום.
וילובי פוגש את אלינור ומספר לה שהוא אהב את מריאן, והתכוון לשאת אותה לאישה, אבל היה חייב להתחתן עם אישה עשירה, כי דודתו נישלה אותו מהירושה כשנודע לה על התנהגותו ויחסו לאלייזה.
אחרי שמריאן מתאוששת האחיות חוזרות לביתן ומריאן מבלה את זמנה בדלפורד, ובסופו של דבר מתאהבת בברנדון.
אלינור שומעת שלוסי סטיל הפכה לגברת פררס, והיא מניחה שלוסי התחתנה עם אדוארד.
אבל כשאדוארד עצמו מגיע לקוטג' בו הן גרות הוא מגלה להן שזה אחיו רוברט (לאו ביל) הוא זה שהתחתן עם לוסי.
אדוארד מצהיר על אהבתו לאלינור ומציע לה נישואים.
השניים מתחתנים כמו גם מריאן וברנדון.
הסדרה "תבונה ורגישות" צולמה כולה באתרי צילומים באנגליה, לרוב במחוזות ברקשייר, סארי, בקינגהמשייר ודבון.
הצילומים החלו בתחילת אפריל 2007 והסתיימו בתחילת יולי.
"בלקפול מיל", קוטג' מהמאה החמש-עשרה בצפון דבון שימש כביתם של בנות משפחת דשווד, ברטון קוטג'.
החזית של וורת'הם פארק הוצגה כנורלנד פארק, בית האחוזה של משפחת דשווד.
צילומי הפנים של נורלנד נערכו בהאם האוס שבריצ'מונד, וצילומי החוץ נערכו בשטח האחוזה.
צילומי החוץ של ברטון פארק, ביתו של סר ג'ון מידלטון, נערכו באחוזת "לוזלי פארק".
הספרייה שימשה כספרייתו של קולונל ברנדון, וחדר נוסף שימש לצילומי מריאן כשהיא חולה.
אתרי צילומים נוספים היו ב"דורני קורט", "לינקולנ'ס אין" ו"קלובלי פיר".
הסדרה הייתה מועמדת ל"פרס מגנוליה לסרט הטלוויזיה או מיני-סדרה הטובים ביותר" של פסטיבל הטלוויזיה של שנחאי.
ג'ון אלכסנדר זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, והאטי מוראהן זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה על תפקידה כאלינור דשווד.
קלפטון היה מועמד לפרס על עיצוב התלבושות מטעם "גילדת מעצבי התלבושות".
פיפס היה מועמד לפרס באפט"א ולפרס אמי על הפסקול.
הצלם שון בוביט היה מועמד לפרס אמי על הצילומים.
תבה ע'אורא הוא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח עיראק.
תבה ע'אורה שוכן ליד האתר של העיר העתיקה נינוה, 3.2 ק"מ מדור שרוכין ו-24 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר המודרנית מוסול.
קוטרו של התל הוא 120 מטר, וגובהו 22 מטר.
בחפירות הארכאולוגיות התגלו 16 שלבי התיישבות שהראו שהתל היה מיושב משנת 5000 לפנה"ס לערך ועד 1500 לפנה"ס.
באתר נמצאו קברים מהאלף ה-5 וה-4 לפנה"ס המתוארכים לתקופת אורוכ.
באתר נמצא המקדש הקדום ביותר שבו השתמשו ברכיב אדריכלי דמוי עמוד ובגומחות.
אתר זה היה מיושב בתקופת חלף ולאחר מכן נמצאו בו השפעות של תרבות עובייד.
באתר נמצא אקרופוליס מתקופת עובייד המאוחרת.
הממצאים החשובים באתר היו מהקברים מתקופת אורוכ, האלף הרביעי לפנה"ס.
בקברים נמצאו חפצי נוי מעוטרים בזהב, ראש זאב עשוי אלקטרום, קערות מגולפות עשויות שיש ואובסידיאן, מסרקים עשויים שנהב ולחות וחרוזים עשויים מלאפיס לאזולי.
נמצאה כמות גדולה מאוד של טביעות חותם על חרס שמהוות מקור חשוב לתקופות אורוכ ועובייד.
התרבות שהתגלתה באתר בשכבות שתוארכו בין השנים 3500–2900 לפנה"ס, קיבלה את השם תקופת ע'אורה, על שם האתר.
הארכאולוג הבריטי אוסטן הנרי לייארד חפר באתר חפירה קצרה לפני 1850. חפירות ממושכות יותר התקיימו ב-1927, 1931–1932 ו-1936–1937 על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג היהודי אמריקאי אפרים אביגדור ספייזר ומשלחת נוספת שחפרה בין השנים 1932–1936, ו-1937–1938 בראשות צ'ארלס באך (Charles Bache).
המשלחות היו של אוניברסיטת פנסילבניה ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
תְּבוּסְתָּנוּת (נקרא גם דֵּפִיטִיזְם, לוּזֵרִיּוּת, מַפְסִידָנוּת) היא נטייה במהלך מאבק בין שני צדדים, לעבר ויתור וקבלת ההפסד ללא התנגדות.
תבוסתנות מתוארת לרוב עם קונוטציות שליליות.
מבחינה פסיכולוגית, הנטייה לתבוסתנות יכולה להיות קשורה לפסימיות, אף על פי שאין הכרח בקשר זה.
השימוש במונח "תבוסתנות" נפוץ בפוליטיקה והוא מתאר לרוב עמדה פרגמטית הרואה לחיוב אפשרות לשיתוף פעולה עם מפלגת האופוזיציה.
בהקשר הצבאי, בזמן מלחמה, ובמיוחד בחזית, תבוסתנות היא שם נרדף לבגידה.
דוגמה ידועה להתייחסות ל"תבוסתנות" בשדה הקרב, הייתה במהלך מלחמת העולם השנייה בצד הגרמני.
מנהיג הרייך השלישי, אדולף היטלר, פיטר באופן בלתי צפוי גנרלים רבים בשל האשמות ב"תבוסתנות".
במהלך השנה האחרונה של המלחמה, הוציא בית המשפט הגרמני להורג אזרחים רבים שהואשמו בשיחות תבוסה או במעשים שפגעו במאמץ המלחמתי, ושמותיהם הוכרזו מדי שבוע בפוסטר בצבע ורוד שהודבק על שלטי חוצות ברחבי גרמניה.
תבונה ורגישות היא מיני-סדרה של ה-BBC עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
את התסריט כתב דניס קוסטנדורוס וביים דייוויד ג'יילס.
מייקל אולדרידג' – סר ג'ון מידלטון
שילה בלנטיין – ליידי מידלטון
ג'ואנה דייוויד – אלינור דשווד
איזבל דין – גברת דשווד
רובין אליס – אדוארד פררס
קלייב פרנסיס – ג'ון וילובי
קירן מאדן – מריאן דשווד
ריצ'רד אוונס – קולונל ברנדון
פטרישה ראוטלדג' – גברת ג'נינגס
ג'ו קנדל – שרלוט פאלמר
דייוויד בלצ'ר – רוברט פררס
פרנסס צ'וקה – לוסי סטיל
קיי גאלי – פאני דשווד
מילטון ג'ונס – ג'ון דשווד
מגי ג'ונס – ננסי סטיל
קליפורד פריש – ד"ר האריס
אליסה גרהאם – גברת פררס
"תבואי היום" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
השיר יצא לאור ב-5 ביולי 2017, כסינגל שצריך היה להיות הראשון מתוך האלבום "הפוך מהיקום", אך הוחלף בשיר "כמו בספרים ההם", שתפקד כסינגל הראשון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון בכל מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, ובין היתר במדיה פורסט ובגלגלצ.
השיר הוא שיר טרופי, בסגנון הפופ, המשולב גם עם סגנון הטרופיקל-האוס.
אתר התוכן הישראלי מאקו, השווה את השיר הזה לגרסתו של ג'ונאס בלו לשיר "Fast Car", של טרייסי צ'פמן.
השיר זכה להצלחה רבה בישראל, כאשר הצליח לכבוש את פסגת המצעד של מדיה פורסט ארבע פעמים, בסיכום של כ-8 שבועות בצמרת.
בגלגלצ, הצליח השיר לכבוש את פסגת המצעד גם כן, שם שהה כמה שבועות בצמרת.
במצעדי סוף השנה של שנת 2017, התברג השיר במקום ה-10 במצעד של גלגלצ, במקום ה-1 במצעד של כאן גימל, ובמקום ה-3 במצעד של מאקו, ערוץ 24 ותחנות הרדיו האזוריות.
הקליפ שיצא עבור השיר זכה להצלחה רבה גם כן, ונכון ל-12 במרץ 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-32 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לסרטון הישראלי ה-32 הנצפה ביותר בכל הזמנים, לסרטון השני הנצפה ביותר של גולן ולסרטון ה-6 הנצפה ביותר בישראל לשנת 2017.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר, הוא קליפ מילים אותו עיצבו והפיקו "Avoxvision".
בקליפ המילים נראה גולן על רקע של אי טרופי, ולעיניו משקפי שמש.
קליפ המילים הפך לויראלי כאשר צבר למעלה מ-21 מיליון צפיות, והפך לסרטון הישראלי ה-28 הנצפה ביותר בכל הזמנים.
תבונת הכוכבים הוא סרט מדע בדיוני רוסי, בהפקת חברת KD Studios ובבימויו של ויאצ'סלב ליסנבסקי.
הסרט תוכנן לעלות לאקרנים בהפצה נרחבת ברוסיה ב-22 באוגוסט 2019, בהפצת חטיבת חבר המדינות של אולפני פוקס המאה ה-20. בהמשך נודע שתאריך יציאתו לאקרנים נדחה ל-3 בדצמבר 2020 ואז שוב נדחה, לספטמבר 2021. ברם, הסרט נדחה לבסוף לינואר 2022 ויצא ב-6 בינואר 2022.
כדור הארץ נמצא תחת איום ממשי של הרס עקב משבר סביבתי גלובלי.
על מנת לברוח, האנשים מתכננים ליצור בחלל בית חדש.
לצורך בחירת הכוכב המתאים ביותר, הם שולחים למשימה אל טיטאן, קוסמונאוטים בתקווה שיצליחו ליצור את התנאים עבור אנשים לחיות חיים מלאים.
עם זאת, במהלך הטיסה מתרחשת תאונה על ספינת החלל וכתוצאה מכך הקוסמונאוטים מאבדים תקשורת עם כדור הארץ ואת היכולת לחזור.
עם הגעתם לכוכב אחר, אנשי הצוות נאלצים להתמודד עם משהו בלתי נתפס שעלול לסיים את המשימה וכתוצאה מכך גם להביא את הקץ על האנושות.
יגור קורשקוב - ד"ר סטיבן רוס
אליונה קונסטנטינובה - אמילי נובאק
יקטרינה שפיצה - ג'יין רוטקובסקי
ניקיטה וולקוב - ואדים לאדין
אלכסנדר קוזנצוב - סנאטור רייגרט
מיכאיל בשקאטוב - ניקולס סטולר
אנוור חלילולאייב - עורך הבילד
את הפרויקט ביים ויאצ'סלב ליסנבסקי, שביים בעבר את מעבר למציאות.
הוא כתב את התסריט בשיתוף פעולה עם דמיטריי ז'יגאלוב.
הצילומים התקיימו ברוסיה ובקזחסטן במשך חודשיים בשנת 2016. הסרט צולם במוסקבה במיקומים שנבחרו במיוחד: פארק המשרדים קומסיטי, בשטחה של מוסקבה סיטי, ליד מתחם המגורים אקווה-מרין בגדת אוזרקובסקאיה.
בנוסף הצילומים נערכו בהתייעצויות עם מומחים וקוסמונאוטים, במהלך ביקור בעיר הכוכבים.
הסרט אמור היה להיות מוקרן בבכורה בפדרציה הרוסית על ידי חטיבת חבר המדינות של פוקס המאה ה-20 באפריל 2019. מאוחר יותר נודע כי מועד שחרורו נדחה ולבסוף מגפת הקורונה ברוסיה אילצה את דחיית הבכורה לנובמבר 2021 ולאחר מכן לינואר 2022.
תאת טכנולוגיות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית שנוסדה בשנת 1985 המייצרת אביזרי תעופה, לתעופה אזרחית וצבאית, ובמתן שירותי שיפוץ ותחזוקה לחברות תעופה ולחילות אוויר.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסת נאסד"ק.
החברה נוסדה בשנת 1985 בשם גלקסי גרפיקס בע"מ, ושנה אחר כך שונה שמה ל"גאלגרף בע"מ" כחברת בת של "ת.א.ת.
תעשיות אביזרי תעופה" (שאחר כך פעלה בשם "ת.א.ת.
תעשיות" הוקמה בשנת 1969 על ידי שלמה אוסטרזצר, הימן שמיר, נתן (ניותק) אלדר ודב צאלים, בעקבות האמברגו הצרפתי על ישראל, עודדה ממשלת ישראל את הקמתם של יצרני מערכות תעופה מקומיים.
אוסטרזצר שימש במשך שנים רבות כיושב ראש החברה ודב צאלים כמנכ"ל.
משכנה הראשון של החברה היה בבני ברק, ובשנת 1973 עברה למפעל חדש בגדרה.
החברה התמחתה בין השאר במערכות קירור ומעבירי חום למטוסים, מערכות דלק, ומערכות חמצן.
מוצרי החברה הורכבו במטוס הכפיר הישראלי, ובמטוסים נוספים של חיל האוויר.
בהמשך הורכבו מוצרי החברה גם במטוסים אזרחיים והיא החלה לפעול מחוץ לישראל, בעיקר בארצות הברית.
בשנת 1981 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
"תאת טכנולוגיות" החלה כפרויקט פנימי במחלקת האלקטרוניקה של "ת.א.ת.
שני מהנדסים פיתחו מערכות גרפיות לייצור באמצעות מחשב, ובאו עם הרעיון למנהלי החברה צאלים ואוסטרזצר לפתח ולשווק את המערכות כמוצר מדף.
שני המהנדסים שפיתחו את המערכות קיבלו מניות בחברה הבת החדשה שהוקמה לצורך כך.
במרץ 1987 הונפקו מניות החברה בבורסת נאסד"ק בניו יורק, והיא גייסה ארבעה מיליון דולר.
בשנת 1992 שונה שם החברה ל"תאת טכנולוגיות" וזמן קצר אחר כך היא גייסה 20 מיליון דולר נוספים בהנפקה משנית בנאסד"ק.
בשנת 1993 רכשה את חברת לימקו (Limco Airepair Inc) האמריקאית, וזו רכשה בשנת 2005 את חברת פיידמונט (Piedmont Aviation Component Services LLC) שמרכזה בקרוליינה הצפונית.
החברה הממוזגת לימקו-פידמונט הונפקה בנאסד"ק ב-2007, אך שנתיים אחר כך מוזגה חזרה לתוך חברת האם תאת טכנולוגיות.
בשנת 1994 רכשה "תאת טכנולוגיות" את השליטה בחברת "ארית תעשיות" תמורת 4 מיליון דולר, אולם מכרה אותה לאחר פחות מ-4 שנים בהפסד ניכר.
תעשיות" את פעילותה לייצור אביזרי תעופה, למעט מקרקעין ומבנים, תמורת כ-7 מיליון דולר לחברת הבת תאת טכנולוגיות.
באוגוסט 2005 נרשמו מניות "תאת טכנולוגיות" למסחר גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב, באמצעות רישום כפול.
בשנת 2004 רכשה קרן פימי 15.5% ממניות החברה תמורת 6 מיליון דולר.
בנובמבר 2007, רכשה חברת קמן אחזקות שהייתה בבעלות רוני אלרואי, חתנו של איש העסקים יצחק תשובה, את השליטה (54%) מ"ת.א.ת תעשיות".
קמן אחזקות רכשה באמצעות חברת הבת "ישאל" את כל מניותיו של שלמה אוסטרזצר (43.4%) ואת מחצית מאחזקותיו של שותפו, דב צאלים (כ-10% ממניות החברה).
במקביל חתמה ישאל על הסכם לרכישת 10% מתאת טכנולוגיות מידי קרן פימי.
לאחר שחברת "קמן אחזקות" אחזקות נכנסה להסדר חוב, רכשה קרן פימי את השליטה ב"תאת טכנולוגיות", כולל המניות שהחזקו על ידי חברת האם "ת.א.ת.
תעשיות", ובשנת 2016 הגדילה את חלקה בבעלות ל-60%.
תעשיות" עצמה הפכה לשלד בורסאי שהחזקתו היחידה הייתה שטח הנדל"ן בפארק ראם במועצה האזורית באר טוביה, עליו מוקמים מפעל הייצור והמשרדים של "תאת טכנולוגיות".
את השלד הבורסאי רכשו קבוצת משקיעים בראשות האחים נקש.
תעשיות" מהבורסה, בעקבות הצעת רכש.
בשנת 2015 רכשה החברה את חברת כרומאלוי ישראל, השוכנת בקריית גת, ושינתה את שמה ל"טורבוכרום".
ייצור מעבירי חום ואביזרי תעופה במפעלה שבקריית גת.
ייצור מעבירי חום ומתן שירותי תחזוקה למעבירי חום בחברת הבת לימקו.
שירותי תחזוקה לרכיבים תעופתיים בחברת הבת פיידמונט.
שירותי תחזוקה וציפוי לרכיבים של מנועי סילון במפעל טורבוכרום.
תְּאַשּׁוּר הוא מין עץ גדול המוזכר במקרא.
התאשור מוזכר פעמיים בספר ישעיהו, ובשתיהן בסמיכות לברוש ולתדהר.
האזכור הראשון הוא ברשימת עצים שיפריחו את שממת המדבר:
פעם נוספת מוזכר התאשור יחד עם עצים נוספים שיובאו מאזור הר הלבנון לפאר את בית המקדש:
על שם אזכורים אלו נקראו מושבי יחדיו שהוקמו ב-1953 במערב הנגב: ברוש, תדהר ותאשור.
רבים מפרשים שהתאשור מוזכר גם בספר יחזקאל, בתיאור ספינותיהם של הצוריים נאמר .
לפי תרגום השבעים ותרגום יונתן (וכך פירשו רש"י ורבי יוסף קרא), המילים "בת אשורים" הן למעשה מילה אחת שפירושה "תאשורים".
יש הטוענים שפסוק נוסף ביחזקאל מזכיר את עץ התאשור: , כאשר לפירוש זה "אשור" פירושו "תאשור".
עצי תאשור ("תאשרם") נזכרו בכמה תעודות אוגריתיות, בהן שלוש רשימות סחורות (לצד עצים נוספים) ותעודה אחת על עשתרת.
רמזים לעץ זה נמצאו גם במכתבי אל עמארנה.
מהפסוקים עולה שעץ התאשור הוא עץ יפה וחזק המתאים לבניית כלים שיפארו את המקדש וכן לבניית אוניות (כפי שעולה מספר יחזקאל).
כמו כן, הוא נפוץ באזור הלבנון ובקפריסין (המזוהה עם "איי כתיים" שביחזקאל), אך כנראה היה מוכר בארץ ישראל, עד כדי כך שיכול היה לסמל את הפרחת השממה.
על פי הלשונאי יהושע שטינברג, שמו מגיע מו השורש י.ש.ר, המעיד על קומתו הישרה של העץ.
הסבר אחר לשם העברי תאשור נעוץ בשם האכדי לארז ריחני, או בשורש א.ש.ר המבטא אושר.
שתי מסורות זיהוי קדומות קיימות לעץ התאשור.
תרגום השבעים, הוולגטה ותרגום יונתן זיהו את התאשור עם העץ אשכרוע (buxus).
גם בתלמוד הירושלמי מזוהה התאשור המקראי עם "פיקסינה" (וכן בבראשית רבה: "פקסינון") שהוא השם היווני של האשכרוע ("πύξος").
החוקרים מזהים את התאשור בעיקר עם הסוג Buxus longifolia הגדל בהרי הלבנון.
זיהוי אחר מופיע בתרגום השבעים (cupressus), בפשיטתא (שרויינא), בתלמוד הבבלי (שורבינא) ובתרגום רב סעדיה גאון (שרבין), שהוא השם הפרסי של העץ הקרוי כיום "ברוש מצוי" (cupressus sempervirens).
עמנואל לעף, יהודה פליקס ועוד חוקרים קיבלו את הזיהוי של התאשור עם הברוש המצוי, משום שהאשכרוע לא מצוי כמעט בארץ ישראל ובלבנון באופן טבעי, לעומת הברוש.
לעומתם, חוקרים רבים מעדיפים את הזיהוי עם האשכרוע, בשל העובדה שהברוש המצוי אינו עץ טוב לתעשיית העץ והספנות.
לעומתו, האשכרוע הוא בעל גזע קשה המתאים לגילוף ולתעשיית העץ.
אמנם גם עץ זה אינו מתאים לבניין, אך הוא קשה וניתן להברקה ולכן מתאים לשיבוץ אבני חן (כמו שמתואר בספר יחזקאל) ולפאר את בית המקדש בכלים העשויים ממנו (כמו שמתואר בספר ישעיהו).
זיהוי אחר לחלוטין כותב הרד"ק, המזהה את התאשור עם עץ הברזיל.
אסלאמבולי (1867 – 1941) הייתה הרופאה הראשונה בסוריה.
בת למשפחה כורדית-יהודית מאזור דמשק.
הייתה גם האישה הכורדית הראשונה שלמדה רפואה בארצות הברית.
לעיתים קרויה בשמות דומים, בהם סבאט אל-אסלאמבולי או תבאט איסטמבולי.
תבאט אסלאמבולי נולדה למשפחה כורדית-יהודית באזור דמשק.
בשנת 1885 החלה אסלאמבולי את לימודיה במכללה, לצד אנאנדי גופאל ג'ושי, שהגיעה מהודו, וקיי אוקאמי, מיפן.
אסלאמבולי נהגה ללבוש קפטאן משי שחור בזמן לימודיה.
לא קיים תיעוד מספק של קורות חייה לאחר סיום הלימודים.
ככל הנראה, היא הוסמכה לרפואה בשנת 1890 ולאחר מכן שבה לדמשק והייתה הרופאה הראשונה בסוריה.
בשנת 1919 עברה לגור בקהיר, שם נפטרה בשנת 1941. צאצאיה חיים כיום בקנדה.
תבוסת סנחריב הוא ציור של הצייר פטר פאול רובנס, שצויר בשנת 1614. הציור מתאר את תבוסת צבאו של המלך האשורי סנחריב, כפי שמתואר ב.
היצירה נוצרה לאחר חזרתו של רובנס ממסע בדמשק.
הציור מציג רגע דרמטי בו מלך אשור נמצא בראש צבאו, אך לפתע, מתוך קרן אור המופיעה מתוך החושך, מופיעים ארבעה מלאכים חמושים בברקי רעם.
המראה המפתיע זורע בהלה בקרב הצבא האשורי, והחיילים נמלטים בבהלה.
סוסו של סנחריב מזדקף על רגליו האחוריות, בעודו אוחז ברעמתו בניסיון להימנע מנפילה.
מסביבו, לוחמיו נופלים לקרקע באי-סדר, והסוסים נמלטים אחוזי אימה.
על פני הקרקע ניתן לראות הרוגים ופצועים רבים.
הציור מתאר את הכאוס במלואו, כאשר הבעות פניהם המיוסרות של הפרשים ופחדם של הסוסים מועברים בצבעים נועזים ובתנועה סוערת.
סוסו של סנחריב מזדקף כמעט באופן אנכי, רגליו הקדמיות מכות באוויר, רעמתו וזנבו מתנופפים בפראות.
סוס נוסף נראה משליך את רגליו האחוריות כה גבוהות, עד שנדמה כי הוא עומד לבצע סלטה קדימה.
ציירים ששאבו השראה מסצנות קרב קודמות עיצבו את הקומפוזיציה באופן רווי תנועה ודינמיות.
האירוע המתואר בציור מבוסס על סיפור מקראי מספר מלכים ב' וספר ישעיהו, המתאר את מסעו של סנחריב לירושלים בשנת 701 לפנה"ס.
על פי הסיפור המקראי, בעת המצור על ירושלים שלח אלוהים מלאך שהכה בצבאו של סנחריב והביא לתבוסתו.
בציור ניתן להבחין בתיאור מדויק של ההתרחשות, תוך שימוש חכם בתאורה המדגישה את גופות החללים המוטלות על הקרקע, את הנמלטים בצד הימני של התמונה, ואת המלך סנחריב עצמו, שארשת פניו מביעה אימה.
אחד האלמנטים הבולטים ביצירה הוא הסוס האפור המזדקף, אשר מבוסס על רישום של לאונרדו דה וינצ'י.
אלמנט זה מחזק את התחושה הדרמטית של הסצנה ומשתלב היטב עם שאר המרכיבים הציוריים.
כמו בציורים דרמטיים נוספים מאותה תקופה, נעשה שימוש נרחב בקומפוזיציה קומפקטית להדגשת האינטנסיביות של הרגע.
תבוסת סיסרא (באיטלקית: La Disfatta di Sisera) היא יצירת שמן על בד מאת האמן האיטלקי לוקה ג'ורדאנו, אשר צוירה בסביבות שנת 1662. היצירה שמורה כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
הציור מהווה חלק מצמד סקיצות שיצר ג'ורדאנו לקראת קישוט כנסיית סנטה מריה דונארומיטה שבנאפולי.
עם עזיבתו של האמן לספרד בשנת 1692 נותרו הסקיצות בלתי גמורות, והושלמו לבסוף בידי שניים מתלמידיו – סימונלי וצ'נטטמפו.
האיקונוגרפיה של היצירה שואבת את השראתה מהתנ"ך, מתוך ספר שופטים, פרק ד' (פסוקים 7–24), שם מסופר על המאבק בין בני ישראל לבין סיסרא, מצביא צעיר של צבא כנען.
בהתאם לסיפור המקראי, דבורה הנביאה, בליווי המצביא ברק בן אבינועם ובהדרכת האל, מובילה את עם ישראל לניצחון ומביאה למנוסתו של סיסרא.
בהמשך, סיסרא נרצח בשנתו על ידי הגיבורה יעל אשת חבר הקיני, הנועצת יתד ברקתו בעזרת פטיש.
הציור מתאר את רגע מנוסתו של סיסרא, כאשר הוא עוזב את צבאו ליד נחל קישון (שופטים ד', פסוקים 15–16).
בשמים מופיעים מלאכים חמושים, המעודדים את צבא ישראל; המלאך בצד השמאלי אוחז ביתד ובפטיש, כרמז מקדים למותו הקרב של אויבו של עם ישראל.
תבונה ורגישות הוא סרט דרמה בריטי המבוסס על הרומן הקלאסי באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
הסרט מבוים על ידי ג'ורג'יה אוקלי ונכתב על ידי דיאנה ריד.
דייזי אדגר-ג'ונס ואסמה קריד-מיילס מגלמות את הדמויות הראשיות.
עלילת הסרט עוקבת אחר חייהן של האחיות אלינור ומריאן דשווד, המתמודדות עם קשיים כלכליים, אהבה, ציפיות חברתיות והקונפליקט בין היגיון לרגש בחברה האנגלית של המאה ה-19.
דייזי אדגר-ג'ונס – אלינור דשווד, האחות הבכורה לבית דשווד, רציונלית ושקולה.
אסמה קריד-מיילס –מריאן דשווד, האחות האמצעית לבית דשווד, רגישה ואימפולסיבית.
ג'ורג' מקיי – אדוארד פררס, ג'נטלמן צעיר ומופנם שמתאהב באלינור.
קטרינה באלף – גברת דשווד, אם המשפחה, מתמודדת עם קשיי פרנסה לאחר מות בעלה.
פיונה שו –גברת ג'נינגס, אלמנה תוססת ודודה רחוקה של משפחת מידלטון, המארחת את בנות דשווד בלונדון.
פרנק דיליין –ג'ון וילובי, מחזר כריזמטי של מריאן, הנושא עימו עבר מסתורי.
הרברט נורדום – קולונל ברנדון, ג'נטלמן מבוגר ונכבד שמתאהב במריאן.
בודי ריי ברית'נך – מרגרט דשווד, האחות הצעירה במשפחת דשווד.
ביוני 2025 דווח כי עיבוד קולנועי לרומן הראשון של ג'יין אוסטן, "תבונה ורגישות" (1811), יבוים על ידי ג'ורג'יה אוקלי עבור חברות ההפקה "Working Title Films" ו-"Focus Features", על פי תסריט מאת דיאנה ריד.
המפיקים כוללים את טים ביוואן ואריק פלנר מ-"Working Title", יחד עם אינדיה פלינט מ-"November Pictures" וג'ו וואלט.
עוד נמסר כי צוות השחקנים יובל על ידי דייזי אדגר-ג'ונס ואסמה קריד-מיילס, שלוהקו לגילום דמויותיהן של האחיות דשווד.
ביולי 2025 נמסר על ליהוקם של קטרינה באלף, פיונה שו, פרנק דיליין וג'ורג' מקיי לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בבריטניה ביולי 2025.
תבונה היא היכולת של יישום מודע של לוגיקה על ידי הסקת מסקנות תקפות ממידע חדש או קיים, במטרה לחפש את האמת.
היא קשורה לפעילויות אנושיות אופייניות כגון פילוסופיה, דת, מדע, שפה ומתמטיקה, ונחשבת בדרך כלל ליכולת מובחנת המצויה אצל בני אדם.
התבונה מכונה לעיתים רציונליות, אם כי המונח האחרון נכון יותר ליישום שלה.
הנמקה כרוכה בשימוש בתהליכים סמי רציונליים של חשיבה וקוגניציה כדי לבצע אקסטרפולציה מהידע הקיים של האדם ליצירת ידע חדש, וכרוכה בשימוש באינטלקט.
תחום הלוגיקה חוקר את הדרכים שבהן בני אדם יכולים להשתמש בהנמקה פורמלית כדי לייצר טיעונים תקפים לוגית ומסקנות נכונות.
ניתן לחלק את ההנמקה לצורות של חשיבה לוגית, כגון דדוקציה (הסקה מהכלל אל הפרט), אינדוקציה (הסקה מהפרט אל הכלל) ואבדוקציה (הסקה להסבר הטוב ביותר).
אריסטו הבחין בין הנמקה דיסקורסיבית לוגית (התבונה עצמה) לבין אינטואיציה (הנמקה אינטואיטיבית), שבה תהליך ההנמקה באמצעות אינטואיציה גם אם הוא תקף עשוי לנטות לכיוון האישי והסובייקטיבי המעורפל.
במסגרות חברתיות ופוליטיות מסוימות, אופני הנמקה לוגיים ואינטואיטיביים עשויים להתנגש, בעוד שבהקשרים אחרים אינטואיציה ותבונה פורמלית נתפסות כמשלימות ולא כיריבות.
לדוגמה, במתמטיקה, אינטואיציה נדרשת לעיתים קרובות לתהליכים היצירתיים הכרוכים בהגעה להוכחה פורמלית, שהיא ככל הנראה המשימה הקשה ביותר של ההנמקה פורמלית.
הנמקה, כמו הרגל או אינטואיציה, היא אחת הדרכים שבהן החשיבה עוברת מרעיון אחד לרעיון קשור.
לדוגמה, הנמקה היא האמצעי שבו אנשים רציונליים מבינים את המשמעות של מידע חושי מסביבתם, או ממשיגים דיכוטומיות מופשטות כגון סיבה ותוצאה, אמת ושקר, או טוב ורע.
הנמקה, כחלק מקבלת החלטות ניהולית, מזוהה גם באופן הדוק עם היכולת לשינוי עצמי מודע, במונחים של מטרות, אמונות, עמדות, מסורות ומוסדות, ולכן עם היכולת לחירות והגדרה עצמית.
פסיכולוגים ומדענים קוגניטיביים ניסו לחקור ולהסביר כיצד אנשים מנמקים, למשל אילו תהליכים קוגניטיביים ועצביים מעורבים, וכיצד גורמים תרבותיים משפיעים על ההיסקים שאנשים מסיקים.
תחום ההנמקה הממוחשבת חוקר כיצד ניתן או לא ניתן למדל הנמקה באופן חישובי.
פסיכולוגיה השוואתית עוסקת בין היתר בשאלה האם בעלי חיים שאינם בני אדם מסוגלים להנמקה.
באנגלית ובשפות אירופאיות מודרניות אחרות, המילה "Reason" ומילים קשורות מייצגות מילים ששימשו תמיד לתרגום מונחים לטיניים ויווניים קלאסיים במשמעותם הפילוסופית.
המונח המקורי ביוונית היה "לוגוס" (λόγος), השורש של המילה האנגלית המודרנית "לוגיקה", אך גם מילה שיכולה להתפרש, למשל, כ"דיבור", "הסבר" או "חשבון" (של כסף שטופל).
כמונח פילוסופי, המילה "לוגוס" תורגמה במשמעויותיה הלא-לשוניות ללטינית כ"רציו" (ratio).
במקור, לא היה זה רק תרגום ששימש לפילוסופיה, אלא גם תרגום נפוץ ל"לוגוס" במובן של חשבון כספי.
המילה הצרפתית "raison" נגזרת ישירות מלטינית, וזו המקור הישיר למילה האנגלית "reason".
הפילוסופים הראשונים שפרסמו באנגלית, כגון פרנסיס בייקון, תומאס הובס וג'ון לוק, כתבו גם באופן שגרתי בלטינית ובצרפתית, והשוו את המונחים שלהם ליוונית, כשהם מתייחסים למילים "לוגוס", "רציו", "raison" ו-"reason" כניתנות להחלפה.
המשמעות של המילה "reason" במובנים כמו "תבונה אנושית" חופפת במידה רבה גם ל"רציונליות", והתואר של "reason" בהקשרים פילוסופיים הוא בדרך כלל "רציונלי", ולא "מנומק" או "סביר".
פילוסופים מסוימים, הובס למשל, השתמשו גם במילה ratiocination כמילה נרדפת ל"הנמקה" (reasoning).
בניגוד לשימוש ב"תבונה" כשם עצם מופשט, סיבה (a reason) היא שיקול המסביר או מצדיק אירועים, תופעות או התנהגות.
סיבות מצדיקות החלטות, סיבות תומכות בהסברים של תופעות טבע, וניתן לתת סיבות כדי להסביר את פעולותיהם (התנהגותם) של יחידים.
המילים קשורות באופן הבא: שימוש בתבונה, או הנמקה, פירושו מתן סיבות טובות.
לדוגמה, בעת הערכת החלטה מוסרית,
הטענה שהתבונה מעניקה לאנושות מעמד מיוחד בטבע נחשבת למאפיין מגדיר של הפילוסופיה המערבית ולאחר מכן של המדע המערבי המודרני, החל מיוון הקלאסית.
פילוסופיה יכולה להיות מתוארת כדרך חיים המבוססת על תבונה, בעוד שתבונה הייתה אחד הנושאים המרכזיים לדיון פילוסופי מאז העת העתיקה.
התבונה מתוארת לעיתים קרובות כרפלקסיבית, או "מתקנת את עצמה", וביקורת התבונה מאז ומתמיד הייתה נושא מרכזי בפילוסופיה.
עבור פילוסופים קלאסיים רבים, הטבע הובן באופן טלאולוגי, כלומר לכל סוג של דבר יש תכלית מוגדרת שמשתלבת בתוך סדר טבעי שגם לו יש מטרות.
לפי חלק מהסברות החל מפיתגורס או הרקליטוס, נאמר שאפילו ליקום יש תבונה.
תבונה, לפי תפיסה זו, אינה רק תכונה שבני אדם מחזיקים בה במקרה.
התבונה נחשבה לבעלת מעמד גבוה יותר מתכונות אחרות של הטבע האנושי, משום שהיא משהו שבני אדם חולקים עם הטבע עצמו, ומקשרת חלק אלמותי לכאורה של הנפש האנושית עם הסדר האלוהי של הקוסמוס.
בתוך הנפש או הנשמה האנושית (פסיכה), התבונה תוארה על ידי אפלטון כמלך הטבעי שצריך לשלוט על החלקים האחרים, כגון האומץ (thumos) והתשוקה.
אריסטו, תלמידו של אפלטון, הגדיר את בני האדם כ"חיות רציונליות", והדגיש את התבונה כמאפיין של טבע האדם.
הוא תיאר את האושר האנושי העליון או הרווחה (אודימוניה) כחיים הנחיים באופן עקבי, מצוין ושלם בהתאם לתבונה.
המסקנות שנגזרו מהדיונים של אריסטו ואפלטון בנושא זה הן מהשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הפילוסופיה.
אך הסברים טלאולוגיים כגון זה של אריסטו השפיעו מאוד על אלו שניסו להסביר את התבונה באופן התואם למונותאיזם ולאלמוות ולאלוהות של הנשמה האנושית.
לדוגמה, בתיאור הנאופלטוני של פלוטינוס, ליקום יש נשמה אחת, שהיא מושב כל התבונה, ונשמותיהם של כל האנשים הן חלק מנשמה זו.
התבונה היא עבור פלוטינוס הן ספקית הצורה לדברים חומריים, והן האור שמחזיר את נשמות האנשים לקו אחד עם מקורן.
ההשקפה הקלאסית על התבונה אומצה על ידי הכנסייה המוקדמת.
הגדולים מבין אבות הכנסייה ומורי הכנסייה המוקדמים, כגון אוגוסטינוס, בסיליוס הגדול וגרגוריוס מניסה, היו פילוסופים נאופלטוניים לא פחות משהיו תאולוגים נוצרים, והם אימצו את ההשקפה הנאופלטונית על התבונה האנושית והשלכותיה על יחס הכנסייה לבריאה, לבני האדם ולאלוהים.
התפיסה הנאופלטונית של ההיבט הרציונלי של הנשמה האנושית אומצה באופן נרחב על ידי פילוסופים מוסלמים בימי הביניים וממשיכה להיות בעלת משמעות בפילוסופיה איראנית.
כאשר החיים האינטלקטואליים האירופיים הגיחו מחדש מימי הביניים, המסורת הפטריסטית הנוצרית והשפעתם של מלומדים מוסלמים מוערכים כמו אבן רושד ואבן סינא תרמו להתפתחות ההשקפה הסכולסטית על התבונה, שהניחה את היסוד להבנתנו המודרנית של מושג זה.
בין הסכולסטיקנים שהסתמכו על המושג הקלאסי של התבונה לפיתוח הדוקטרינות שלהם, בלט במיוחד תומאס אקווינס, שהציב מושג זה בלב משפט הטבע שלו.
בדוקטרינה זו, תומאס מסיק כי מכיוון שלבני אדם יש תבונה ומכיוון שהתבונה היא ניצוץ של האלוהי, כל חיי אדם הם בעלי ערך שלא יסולא בפז, כל בני האדם שווים, וכל אדם נולד עם סט אינטרינזי וקבוע של זכויות יסוד.
על יסוד זה, רעיון זכויות האדם ייבנה מאוחר יותר על ידי תאולוגים ספרדים מאסכולת סלמנקה.
סכולסטיקנים אחרים, כמו רוג'ר בייקון ואלברטוס מגנוס, הלכו בעקבותם של מלומדים מוסלמים כגון אבן אל-היית'ם, והדגישו את התבונה כיכולת אנושית אינטרינזית לפענח את הסדר הנברא ואת המבנים המונחים בבסיס המציאות הפיזית שאנו חווים.
פרשנות זו של התבונה הייתה מכרעת להתפתחות השיטה המדעית באוניברסיטאות המוקדמות של שלהי ימי הביניים.
תבונה ממוקדת-סובייקט בפילוסופיה המודרנית המוקדמת
העת החדשה המוקדמת התאפיינה במספר שינויים משמעותיים בהבנת התבונה שהחלו באירופה.
אחד השינויים החשובים ביותר היה שינוי בהבנה המטאפיזית של בני אדם.
מדענים ופילוסופים החלו להטיל ספק בהבנה הטלאולוגית של העולם.
הטבע לא הונח עוד כדמוי-אדם, בעל מטרות או תבונה משלו, וטבע האדם לא הונח עוד כפועל לפי משהו אחר מלבד אותם "חוקי טבע" המשפיעים על דברים דוממים.
הבנה חדשה זו דחקה בסופו של דבר את תפיסת העולם הקודמת שנבעה מהבנה רוחנית של היקום.
בהתאם לכך, במאה ה-17,דחה רנה דקארט מפורשות את המושג המסורתי של בני אדם כ"חיות רציונליות", והציע במקום זאת שהם אינם אלא "דברים חושבים" בדומה ל"דברים" אחרים בטבע.
כל יסודות הידע מחוץ להבנה זו היו, אפוא, נתונים לספק.
בחיפושו אחר יסוד לכל ידע אפשרי, דקארט הטיל ספק ב"כל" ידע "למעט" זה של הנפש עצמה בתהליך החשיבה:
מסקנה זו נודעה בסופו של דבר כתבונה אפיסטמולוגית או "ממוקדת-סובייקט", משום שהיא מבוססת על "הסובייקט היודע", התופס את שאר העולם ואת עצמו כקבוצה של אובייקטים למחקר, ולשליטה מוצלחת, על ידי יישום הידע שנצבר באמצעות מחקר כזה.
בשבירת המסורת ועם הוגים רבים שבאו בעקבותו, דקארט לא חילק במפורש את הנשמה הלא-גשמית לחלקים, כגון תבונה ואינטלקט, אלא תיאר אותם במקום זאת כישות לא-גשמית אחת בלתי ניתנת לחלוקה.
בן דורו של דקארט, תומאס הובס, תיאר את התבונה כגרסה רחבה יותר של "חיבור וחיסור" שאינה מוגבלת למספרים.
הבנה זו של התבונה מכונה לעיתים תבונה "חישובית".
בדומה לדקארט, הובס טען כי "שום שיח שהוא, אינו יכול להסתיים בידע מוחלט של עובדה, בעבר או בעתיד", אלא ש"חוש וזיכרון" הם ידע מוחלט.
בסוף המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18, ג'ון לוק ודייוויד יום פיתחו את קו המחשבה של דקארט עוד יותר.
יום לקח אותו לכיוון סקפטי במיוחד, והציע שלא תיתכן אפשרות להסקה דדוקטיבית של יחסי סיבה ותוצאה, ולכן שום ידע אינו מבוסס על תבונה בלבד, גם אם נראה אחרת.
יום העיר באופן מפורסם כי:
יום גם לקח את הגדרת התבונה שלו לקיצוניות לא אורתודוקסית בטענה, שלא כמו קודמיו, שהתבונה האנושית אינה שונה איכותנית מהגיית רעיונות אינדיבידואליים, או משיפוטים המקשרים בין שני רעיונות, וכי:
מכך נבע שלבעלי חיים יש תבונה, רק הרבה פחות מורכבת מהתבונה האנושית.
במאה ה-18, עמנואל קאנט ניסה להראות שיום טעה על ידי הדגמה ש"אני" "טרנסצנדנטלי" הוא תנאי הכרחי לכל ניסיון.
לכן, הציע קאנט, על בסיס "אני" שכזה, ניתן למעשה להפעיל תבונה הן על התנאים והן על הגבולות של הידע האנושי.
וכל עוד גבולות אלה מכובדים, התבונה יכולה לשמש ככלי של המוסר, הצדק, האסתטיקה, התאוריות של הידע (אפיסטמולוגיה) וההבנה.
בניסוחו של קאנט, שכתב כמה מהחיבורים המודרניים המשפיעים ביותר בנושא, ההישג הגדול של התבונה (Vernunft בגרמנית) הוא שהיא מסוגלת להפעיל סוג של חקיקה אוניברסלית.
קאנט הצליח אפוא לנסח מחדש את הבסיס להנמקה מוסרית-מעשית, תאורטית ואסתטית על "חוקים" אוניברסליים.
כאן, תבונה מעשית היא הניסוח המחוקק-לעצמו או השולט-בעצמו של נורמות אוניברסליות, ותבונה תאורטית היא הדרך שבה בני אדם מציבים חוקי טבע אוניברסליים.
תחת התבונה המעשית, האוטונומיה המוסרית או החירות של אנשים תלויה ביכולתם, להתנהג על פי חוקים הניתנים להם, על ידי הפעלה נכונה של תבונה זו.
זאת בניגוד לצורות מוסר קודמות, שהיו תלויות בהבנה דתית ופרשנות, או בטבע, לתוכנן.
לפי קאנט, בחברה חופשית כל אדם חייב להיות מסוגל לחתור למטרותיו כראות עיניו, כל עוד פעולותיו תואמות לעקרונות הניתנים על ידי התבונה.
הוא ניסח עיקרון כזה, הנקרא "הצו הקטגורי", שיצדיק פעולה אם ורק אם ניתן להפוך אותה לאוניברסלית:
בניגוד ליום, קאנט התעקש שניתן להשתמש בתבונה עצמה כדי למצוא פתרונות לבעיות מטאפיזיות, במיוחד גילוי יסודות המוסר.
קאנט טען שניתן למצוא פתרונות אלה בעזרת ה"לוגיקה טרנסצנדנטלית" שלו, שבניגוד ללוגיקה רגילה אינה רק מכשיר שניתן להשתמש בו באדישות, כפי שהייתה עבור אריסטו, אלא מדע תאורטי בפני עצמו והבסיס לכל האחרים.
לפי יורגן הברמאס, "האחדות המהותית" של התבונה התפרקה בעת החדשה, כך שאינה יכולה עוד לענות על השאלה "כיצד עלי לחיות?".
במקום זאת, אחדות התבונה חייבת להיות פורמלית בלבד, או "פרוצדורלית".
הוא תיאר אפוא את התבונה כקבוצה של שלושה תחומים אוטונומיים (על פי המודל של שלוש הביקורות של קאנט):
תבונה קוגניטיבית-אינסטרומנטלית: סוג התבונה המופעל על ידי המדעים; משמשת לתצפית על אירועים, לחיזוי ולשליטה בתוצאות, ולהתערבות בעולם על בסיס השערותיה.
תבונה מוסרית-מעשית: מה שאנו משתמשים בו כדי לשקול ולדון בסוגיות בתחום המוסרי והפוליטי, על פי נהלים הניתנים לאוניברסליזציה (בדומה לצו הקטגורי של קאנט).
תבונה אסתטית: מצויה בדרך כלל ביצירות אמנות וספרות, ומקיפה את הדרכים החדשניות לראות את העולם ולפרש דברים שפרקטיקות אלה מגלמות.
עבור הברמאס, שלושת התחומים הללו הם נחלתם של מומחים, ולכן צריכים להיות מתווכים עם "עולם החיים" על ידי פילוסופים.
בציור תמונה כזו של התבונה, קיווה הברמאס להדגים כי על אובדן האחדות המהותית של התבונה, שחברות קדם-מודרניות יכלו לענות באמצעותו על שאלות על החיים הטובים, ניתן לפצות על ידי אחדות הנהלים הפורמליים של התבונה.
האמאן, הרדר, קאנט, הגל, קירקגור, ניטשה, היידגר, פוקו, רורטי ופילוסופים רבים אחרים תרמו לדיון על מה משמעות התבונה, או מה היא צריכה להיות.
חלקם, כמו קירקגור, ניטשה ורורטי, היו סקפטיים לגבי תבונה ממוקדת-סובייקט, אוניברסלית או אינסטרומנטלית, ואפילו סקפטיים לגבי התבונה ככלל.
אחרים, כולל הגל, האמינו שהיא טשטשה את חשיבות האינטרסובייקטיביות, או ה"רוח" בחיי האדם, והם ניסו לשחזר מודל של מה שהתבונה צריכה להיות.
הוגים מסוימים כמו פוקו למשל, מאמינים שישנן צורות אחרות של תבונה, מוזנחות אך חיוניות לחיים המודרניים, ולהבנתנו את המשמעות של חיים על פי התבונה.
אחרים מציעים שאין רק תבונה או רציונליות אחת, אלא מערכות אפשריות מרובות של תבונה או רציונליות העשויות להתנגש (במקרה זה אין מערכת על-רציונלית שניתן לפנות אליה כדי לפתור את הסכסוך).
בעשורים האחרונים הועלו מספר הצעות ל"הכוונה מחדש" של ביקורת זו על התבונה, או להכרה ב"קולות האחרים" או ב"מחלקות החדשות" של התבונה:
לדוגמה, בניגוד לתבונה ממוקדת-סובייקט, הברמאס הציע מודל של תבונה תקשורתית הרואה בתבונה פעילות שיתופית במהותה, המבוססת על עובדת האינטרסובייקטיביות הלשונית.
ניקולאס קומפרידיס הציע השקפה רחבה יותר על התבונה כ"מכלול הפרקטיקות התורמות לפתיחה ולשימור הפתיחות" בעניינים אנושיים, והתמקדות באפשרויות של התבונה לשינוי חברתי.
הפילוסוף צ'ארלס טיילור, בהשפעת הפילוסוף הגרמני בן המאה ה-20 מרטין היידגר, הציע שהתבונה צריכה לכלול את כושר החשיפה, הקשור לאופן שבו אנו מבינים דברים בחיי היומיום, כ"מחלקה" חדשה של התבונה.
במאמר "מהי נאורות?", הציע מישל פוקו ביקורת המבוססת על ההבחנה של קאנט בין שימושים "פרטיים" ו"ציבוריים" בתבונה:
תבונה פרטית התבונה המשמשת כאשר אדם הוא "בורג במכונה" או כאשר למישהו "יש תפקיד למלא בחברה ועבודות לבצע: להיות חייל, לשלם מיסים, להיות אחראי על קהילה, להיות עובד מדינה"
תבונה ציבורית התבונה המשמשת "כאשר אדם מנמק כיצור סביר (ולא כבורג במכונה), כאשר אדם מנמק כחבר באנושות הסבירה"; בנסיבות אלה, "השימוש בתבונה חייב להיות חופשי וציבורי"
נהוג להשתמש לעיתים במונחים "לוגיקה" או "לוגי" בצורה זהה ל"תבונה" או "רציונלי", או שלעיתים הלוגיקה נתפסת כצורה הטהורה או המוגדרת ביותר של התבונה:
בכלכלה מודרנית, מתבצעת ההנחה כי בחירה רציונלית שקולה לבחירה עקבית מבחינה לוגית.
עם זאת, ניתן לחשוב על תבונה ולוגיקה כנפרדות אם כי הלוגיקה היא היבט חשוב אחד של התבונה.
הסופר דאגלס הופשטטר, בספרו גדל, אשר, באך, מאפיין את ההבחנה כך: לוגיקה נעשית בתוך מערכת בעוד שתבונה נעשית מחוץ למערכת בשיטות כגון דילוג על שלבים, עבודה לאחור, שרטוט דיאגרמות, הסתכלות על דוגמאות, או בדיקה מה קורה אם משנים את כללי המערכת.
קמפבל טוענים ש"אי אפשר פשוט להטמיע רציונליות בלוגיקה"; הם מציינים ש"הידע האנושי בלוגיקה ובמערכות לוגיות התפתח" לאורך זמן באמצעות הנמקה, ומערכות לוגיות "אינן יכולות לבנות מערכות לוגיות חדשות חזקות מעצמן", כך שהנמקה ורציונליות חייבות לכלול יותר ממערכת לוגיקה.
הפסיכולוג דייוויד מושמן, בציטוט ביקהרד וקמפבל, טוען ל"תפיסה מטה-קוגניטיבית של רציונליות" שבה התפתחות התבונה של אדם "כרוכה בהגברת המודעות והשליטה (שלו) בהיסקים לוגיים ואחרים".
תבונה היא סוג של חשיבה, ולוגיקה כרוכה בניסיון לתאר מערכת של כללים פורמליים או נורמות של הנמקה נאותה.
הכתבים המערביים העתיקים ביותר ששרדו המתייחסים במפורש ובאופן שיטתי לכללים שבהם פועלת התבונה, הם עבודותיו של הפילוסוף היווני אריסטו, במיוחד האנליטיקה שמלכתחילה ו"האנליטיקה שבדיעבד".
אף על פי שליוונים הקדמונים לא הייתה מילה נפרדת ללוגיקה כמובחנת משפה ומתבונה, המילה החדשה שטבע אריסטו "סילוגיזם" (סילוגיסמוס) זיהתה את הלוגיקה בבירור בפעם הראשונה כתחום לימוד נפרד.
כאשר אריסטו התייחס ל"לוגי" (hē logikē), הוא התייחס באופן רחב יותר לחשיבה רציונלית.
תבונה לעומת חשיבה סיבתית וחשיבה סמלית
כפי שציינו פילוסופים כמו הובס, לוק ויום, בעלי חיים מסוימים מסוגלים בבירור גם כן לסוג של "חשיבה אסוציאטיבית", אפילו עד כדי קישור בין סיבות לתוצאות.
כלב שנבעט פעם אחת, יכול ללמוד לזהות את סימני האזהרה ולהימנע מבעיטה בעתיד, אך אין זה אומר שלכלב יש תבונה במובן הקפדני של המילה.
זה גם לא אומר שבני אדם הפועלים על בסיס ניסיון או הרגל משתמשים בתבונתם.
תבונה אנושית דורשת יותר מיכולת לקשר בין שני רעיונות – גם אם שני רעיונות אלה עשויים להיות מתוארים על ידי אדם חושב כסיבה ותוצאה – תפיסות של עשן, למשל, וזיכרונות של אש.
כדי שהתבונה תהיה מעורבת, הקישור בין העשן לאש צריך להיחשב בדרך שניתן להסביר, למשל כסיבה ותוצאה.
בהסבר של לוק, למשל, התבונה דורשת שימוש מנטלי ברעיון שלישי כדי לערוך השוואה זו באמצעות סילוגיזם.
באופן כללי יותר, לפי צ'ארלס פירס, תבונה במובן הקפדני דורשת את היכולת ליצור ולתמרן מערכת של סמלים, כמו גם אינדקסים ואיקונים, כאשר לסמלים יש קשר נומינלי בלבד, אם כי מוסכם, לכל אחד מהם (למשל) עשן או אש.
דוגמה אחת למערכת כזו של סמלים וסימנים היא שפה.
הקשר של התבונה לחשיבה סמלית הובע בדרכים שונות על ידי פילוסופים.
תומאס הובס תיאר את יצירתם של "סימנים, או הערות של זיכרון" כ"דיבור".
הוא השתמש במילה speech כגרסה האנגלית למילה היוונית לוגוס כך שדיבור לא חייב להיות דבר שמועבר או נמסר בתקשורת בין־אישית.
כאשר דיבור כזה אכן מועבר, הוא נעשה לשפה, והסימנים, הרשימות או אמצעי הזיכרון נקראים אצל הובס "Signes".
תבונה ודמיון מסתמכים על תהליכים מנטליים דומים.
דמיון אינו מצוי רק בבני אדם.
אריסטו טען שפנטזיה (דמיון: מה שיכול להחזיק דימויים או פנטזמטה) ופרונאין (סוג של חשיבה שיכולה לשפוט ולהבין במובן מסוים) קיימים גם בבעלי חיים מסוימים.
לדבריו, שניהם קשורים ליכולת התפיסה הראשונית של בעלי חיים, האוספת את תפיסות החושים השונים ומגדירה את סדר הדברים הנתפסים ללא הבחנה באוניברסלים, וללא שיקול דעת או לוגוס.
אך זו עדיין לא תבונה, משום שהדמיון האנושי שונה מזה של בעלי החיים.
טרנס דיקון ומרלין דונלד, בכתיבתם על מקור השפה, מקשרים את התבונה לא רק לשפה, אלא גם למימזיס.
הם מתארים את היכולת ליצור שפה כחלק ממודל פנימי של מציאות, וספציפי לאנושות.
תוצאות אחרות שלו הן תודעה, ודמיון או פנטזיה.
תומכים מודרניים בנטייה גנטית לשפה עצמה כוללים את נועם חומסקי וסטיבן פינקר.
אם תבונה היא חשיבה סמלית, ומיוחדת לאדם, הרי שזה מרמז שלבני אדם יש יכולת מיוחדת לשמור על מודעות ברורה לייחודם של "איקונים" או דימויים והדברים האמיתיים שהם מייצגים.
בתיאורים קלאסיים, תיאור שווה ערך של יכולת מנטלית זו הוא איקאסיה, בפילוסופיה של אפלטון.
זוהי היכולת לתפוס האם תפיסה מסוימת היא דימוי של דבר אחר כלומר קשורה אליו באיזשהו אופן אך איננה זהה לו, ובכך היא מאפשרת לבני אדם להבין שחלום, זיכרון או השתקפות במראה אינם המציאות עצמה.
איקאסיה דיאנואטית במונחיו של קליין, היא סוג של איקאסיה המתייחס במפורש לחשיבה ולדימויים מנטליים.
מדובר בדימויים כגון סמלים מנטליים, אייקונים, סימנים ורשמים, אשר נדונו לעיל כמאפיינים יסודיים של התבונה.
מנקודת מבט זו, ניתן להסביר את ייחודיותה של החשיבה האנושית בכך שבני אדם נוטים להבין עצמים נראים כאילו היו עצמם דימויים של "אובייקטי מחשבה" מושכלים, המשמשים כיסודות (ὑποθέσεις, hypothēseis ביוונית עתיקה).
חשיבה זו, המכונה דיאנויה (dianoia), היא פעילות שבה העולם החזותי, המגוון והמפוזר, נתפס כתלוי במכלול של ישויות מושכלות (noēta) מדויקות ומוגדרות יותר.
הן מרלין דונלד והן המחברים הסוקרטיים כגון אפלטון ואריסטו מדגישים את חשיבות המימזיס, המתורגם לעיתים קרובות כ"חיקוי" או "ייצוג".
מימזיס הוא מושג שזוכה לעדנה מחודשת בדיון האקדמי, ואשר היה נפוץ במיוחד בכתביו של אפלטון.
אצל אריסטו הוא נדון בעיקר בפואטיקה.
לפי תיאורו של מייקל דייוויס את תורת האדם ביצירה זו:
דונלד, כמו אפלטון (ואריסטו, במיוחד בעל הזיכרון וההיזכרות), את הייחודיות שבבני האדם ביכולת ליזום מרצון חיפוש בתוך עולמם המנטלי.
המונח היווני העתיק אנמנסיס, המתורגם בדרך כלל כ"היזכרות", הועמד מול מנמה או "זיכרון".
הזיכרון, המשותף גם לחלק מבעלי החיים, דורש תודעה לא רק של מה שקרה בעבר, אלא גם שמשהו קרה בעבר, שזו במילים אחרות סוג של אייקסיה "...אך שום דבר מלבד האדם אינו מסוגל להיזכר." היזכרות היא מאמץ מכוון לחפש וללכוד מחדש משהו שהיה ידוע פעם.
קליין כותב, "להיות מודעים לכך ששכחנו משהו פירושו להתחיל להיזכר." דונלד מכנה את אותו הדבר autocueing, שאותו הוא מסביר כך: "פעולות מימטיות ניתנות לשחזור על בסיס רמזים פנימיים, הנוצרים בידי העצמי.
דבר זה מאפשר שליפה רצונית של ייצוגים מימטיים, ללא סיוע של רמזים חיצוניים — ככל הנראה הצורה הקדומה ביותר של חשיבה ייצוגית."
במאמר מפורסם, סופר הפנטזיה והפילולוג ג'.
טולקין כתב במאמרו "על סיפורי פיות" שהמונחים "פנטזיה" ו"קסם" קשורים לא רק ל"סיפוק תשוקות אנושיות קדמוניות מסוימות" אלא גם ל"מקור השפה והתודעה".
תת-תחום של פילוסופיה וסוג של הנמקה הוא לוגיקה.
החלוקה הראשית המסורתית בפילוסופיה היא בין דדוקציה לאינדוקציה.
לוגיקה פורמלית תוארה כ"מדע הדדוקציה".
חקר ההנמקה האינדוקטיבית מתבצע בדרך כלל בתוך התחום המכונה לוגיקה לא פורמלית או חשיבה ביקורתית.
דדוקציה היא צורה של הנמקה שבה מסקנה נובעת בהכרח מההנחות המוצהרות.
דדוקציה היא גם השם למסקנה שאליה מגיעים בתהליך של הנמקה דדוקטיבית.
דוגמה קלאסית להנמקה דדוקטיבית ניכרת בסילוגיזם כמו זה:
הנחה 1 כל בני האדם הם בני תמותה.
הנחה 2 סוקרטס הוא אדם.
מסקנה סוקרטס הוא בן תמותה.
ההנמקה בטיעון זה היא תקפה דדוקטיבית מכיוון שאין דרך שבה שתי ההנחות יכולות להיות נכונות והמסקנה שגויה.
אינדוקציה היא צורה של היסק המייצרת תכונות או יחסים לגבי אובייקטים שלא נצפו או סוגים בהתבסס על תצפיות או חוויות קודמות, או המנסחת הצהרות כלליות או חוקים המבוססים על תצפיות מוגבלות של דפוסי תופעות חוזרים.
הנמקה אינדוקטיבית מנוגדת להנמקה דדוקטיבית בכך שגם במקרים החזקים ביותר של הנמקה אינדוקטיבית, אמיתות ההנחות אינה מבטיחה את אמיתות המסקנה.
במקום זאת, המסקנה של הטיעון האינדוקטיבי נובעת במידה מסוימת של הסתברות.
מסיבה זו גם, המסקנה של טיעון אינדוקטיבי מכילה מידע רב יותר ממה שכבר כלול בהנחות.
לכן, שיטת הנמקה זו היא מרחיבה.
דוגמה קלאסית להנמקה אינדוקטיבית מגיעה מהאמפיריציסט דייוויד יום:
הנחה השמש זרחה במזרח כל בוקר עד עכשיו.
מסקנה השמש תזרח במזרח גם מחר.
הנמקה אנלוגית היא צורה של הנמקה אינדוקטיבית מפרט לפרט.
היא משמשת לעיתים קרובות בהנמקה מבוססת מקרים, במיוחד הנמקה משפטית.
הנחה 1 סוקרטס הוא אדם ובן תמותה.
הנחה 2 אפלטון הוא אדם.
מסקנה אפלטון הוא בן תמותה.
הנמקה אנלוגית היא צורה חלשה יותר של הנמקה אינדוקטיבית מדוגמה אחת, מכיוון שהנמקה אינדוקטיבית משתמשת בדרך כלל במספר רב של דוגמאות כדי לנמק מהפרט אל הכלל.
הנמקה אנלוגית מובילה לעיתים קרובות למסקנות שגויות.
הנחה 1 סוקרטס הוא אדם וזכר.
הנחה 2 עדה לאבלייס היא אדם.
מסקנה עדה לאבלייס היא זכר.
הנמקה אבדוקטיבית, או טיעון להסבר הטוב ביותר, היא צורה של הנמקה שאינה מתאימה לאף אחת מהקטגוריות הדדוקטיביות או האינדוקטיביות, מכיוון שהיא מתחילה בסט חלקי של תצפיות וממשיכה להסברים אפשריים סבירים.
המסקנה בטיעון אבדוקטיבי אינה נובעת בוודאות מהנחותיה ונוגעת למשהו שלא נצפה.
מה שמבדיל אבדוקציה מצורות ההנמקה האחרות הוא ניסיון להעדיף מסקנה אחת על פני אחרות, על ידי שיפוט סובייקטיבי או על ידי ניסיון להפריך הסברים חלופיים או על ידי הדגמת הסבירות של המסקנה המועדפת, בהינתן סט של הנחות שנויות במחלוקת יותר או פחות.
לדוגמה, כאשר מטופל מציג תסמינים מסוימים, עשויים להיות גורמים אפשריים שונים, אך אחד מהם מועדף על פני האחרים כסביר יותר.
הנמקה אשר פגומה בטיעוניה מכונה כשל לוגי.
הנמקה רעה בתוך טיעונים יכולה לנבוע מכשל פורמלי או מכשל לא פורמלי.
כשלים פורמליים מתרחשים כאשר קיימת בעיה בצורה, או במבנה, של הטיעון.
המונח "פורמלי" מתייחס לזיקה זו לצורתו של הטיעון.
טיעון הכולל כשל פורמלי יהיה תמיד בלתי־תקף.
כשל לא פורמלי הוא טעות בהנמקה המתרחשת בשל בעיה בתוכן, ולא בצורה או במבנה של הטיעון.
במשפט מנהלי, החלטה או פעולה הנופלת מחוץ לטווח הפעולות או ההחלטות הזמינות כאשר פועלים בתום לב יכולה להיות מתוארת כ"בלתי סבירה".
בעיות מסורתיות שהועלו בנוגע לתבונה
פילוסופיה מאופיינת לעיתים קרובות כמרדף אחר הבנה רציונלית, הכרוך ביישום קפדני ומסור יותר של הנמקה אנושית מאשר בדרך כלל.