tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך השנים רגב דיברה ופעלה בנושאי דימוי גוף ומשקל.
רגב היא חלק מצוות המתנדבות של פרויקט סלעית, פרויקט שמסייע לנשים שנמצאות במעגל הזנות בישראל.
יעל שבח (נולדה בי"ד בטבת ה'תשמ"ו, 26 בדצמבר 1985) היא מחנכת ופובליציסטית ישראלית.
היא אלמנתו של הרב רזיאל שבח שנרצח בפיגוע הירי ליד חוות גלעד.
יעל שבח נולדה בפריז ועלתה לארץ עם כל משפחתה.
הם גרו במשך שנה במרכז קליטה מבשרת ציון ולאחר מכן עברו להתגורר בכפר סבא.
בט"ו בחשון תשס"ז, נישאה לרזיאל שבח אותו הכירה בהתנדבות משותפת בעמותת "שמחה לילד".
לאחר נישואיהם התגוררו שלוש שנים בשדרות, עברו לקדומים ולאחר מכן לחוות גלעד.
עבדה כמחנכת כיתה י' באולפנת מעלה לבונה.
ב-9 בינואר 2018, נרצח בעלה בפיגוע ירי ליד חוות גלעד.
מאז מותו של בעלה היא פועלת להנצחתו, היא התנדבה ועברה קורס חובשים במד"א, ממנו הוקם "צוות רזיאל" והיא החלה להתנדב באופן קבוע.
לאחר רצח בעלה, החלה לעסוק בכתיבה פובליציסטית אוטוביוגרפית, במשך שנתיים כתבה טור בעיתון שביעי.
לאחר מכן החלה לפרסם טור שבועי ב"מקור ראשון".
שבח פעילה בנושא הסדרת המאחזים ובפרט חוות גלעד.
בנובמבר 2020, פרסמה שבח את ספרה הראשון, "א' אלמנה".
ביולי 2021 החלה להגיש אחת לשבועיים את התוכנית "ציפורי לילה מצייצות" בגלי צה"ל, יחד עם רות אלבז.
באפריל 2023 נבחרה שבח לכהן בצוות השופטים של חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי ביום העצמאות ה-75.
באוקטובר 2025 לקראת שחרור רוצח בעלה במסגרת עסקה לשחרור חטופים מטבח השביעי באוקטובר אמרה בראיון ש"אם זה מחזיר את החטופים - בשמחה".
א' אלמנה ספר אוטוביוגרפי על ההתמודדות עם אובדן בעלה, רזיאל שבח, שנרצח בפיגוע טרור.
יעלה ויבוא – פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב הוא פרויקט הכולל שני אלבומים עם שירים של יורם טהרלב בביצוע זמרים מישראל, כולל ביצוע של יורם טהרלב והגבעטרון לשיר "לילות" שכתב טהרלב לדורית ראובני ודודו זכאי.
"צאן ברזל" הוא מיזם מוזיקלי שנועד להנציח יצירות של משוררים ופזמונאים ישראלים.
"יעלה ויבוא", פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב שהופק על ידי חברת צאן ברזל מוזיקה, הוא הפרויקט הראשון במסגרת המיזם.
האלבום הראשון במסגרת הפרויקט יצא ב-2021 והשני ב-2022.
ב-18 באפריל יצאו הסינגלים הראשונים במסגרת הפרויקט, "הביתה לחזור" בביצוע אודיה אזולאי אשר נכלל גם באלבום הבכורה שלה "אור" ובשביל אל הבריכות בביצוע לירון עמרם.
בהמשך שידרה קשת 12 סדרה קצרה בה נפגשים אומנים מהפרויקט עם יורם טהרלב ומדברים על השירים שביצעו בפרויקט.
בפרויקט משתתפת נכדתו של יורם טהרלב, קמה ורדי, שמבצעת את "אין אהבה אחרונה" על פי לחן שכתבה.
אורן לביא הקליט לאלבום השני של הפרויקט את השיר "חומה שקופה", שאותו גם הלחין.
בפרויקט בוצעו גם שירים של רבקה זהר, בהם "חלקת אלוהים" בביצוע יונתן רזאל שנכלל גם באלבומו "50" ו"על כפיו יביא" בביצוע עדן חסון.
מפיקים צאן ברזל מוזיקה בע"מ (מבית ארומה מיוזיק) יצא בשנת 2021 ובשנת 2022
יעל רסולי (נולדה ב-21 ביוני 1983) היא זמרת, מחזאית, במאית תיאטרון ובובנאית ישראלית.
רסולי נולדה ב-1983 בירושלים לגריאטרית ד"ר איריס רסולי ולקרדיולוג ד"ר יוסף רסולי.
כל משפחתה התברכה בכישרונות מוזיקליים - אביה ניגן בכינור ואימה ניגנה בפסנתר; אחיה הבכור ניגן בצ'לו; אחותה, מאיה רסולי, היא ויולנית קלאסית ואחיה הצעיר ניגן בחליל.
בגיל 4 למדה לנגן בפסנתר וכשהייתה בת 5 עברה עם משפחתה לטורונטו, שם למדה בבית ספר לאומנויות ובגיל 7 הצטרפה למקהלה ששרה מוזיקה קלאסית.
כשהייתה בת 10 שבה המשפחה לארץ ורסולי הצטרפה למקהלת "אנקור" של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בין היתר שרה יצירה של המלחין לוצ'אנו בריו עם הפילהרמונית של ברלין, את "הליכה לקיסריה" באוהל יזכור ביד ושם, וליוותה את יוני רכטר בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לאחר לימודיה בתיכון ליד האוניברסיטה החלה ללמוד מוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין ועיצוב במה בלונדון.
במהלך שהותה בלונדון ביקרה ב-2003 בפסטיבל שרלוויל בצרפת, שם נחשפה לתיאטרון בובות למבוגרים.
עם שובה לישראל, נרשמה לבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
ב-2019 זכתה בתוכנית של קרן שוסטרמן לאמנים ישראלים מובילים ולימדה במשך 5 חודשים בימוי ויצירה עכשווית, תיאטרון חזותי ומוזיקלי ב-Trinity College בהרטפורד, באוניברסיטת קונטיקט ובמרכז הייחודי לתיאטרון ע"ש יוג'ין אוניל.
ב-2022 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על "שפה אמנותית חזותית, המאפשרת לקהל לחוות ולחוש עוצמות של רגשות, חרדות, פחדים ומצוקות ובתוך כך לראות את הכוח של האמנות על נפש האדם."
How Lovely - מופע לשחקנית ותיבת צ'לו ישן שיצרה רסולי ב-2005 במהלך לימודיה בבית הספר לתיאטרון חזותי.
המופע הוצג במסגרת פסטיבל "קולה של המילה 6" (2007), בפסטיבל תיאטרון הבובות בשרלוויל-מזייר ובפסטיבל אביניון
סמטאות פריז - מופע שנסונים צרפתיים ושירים משלל תרבויות וסגנונות משנות 1920–1940 בליווי יונתן הדס בקלרינט ואיליה מגלניק באקורדיון.
שתיקה בשלושה איברים - כתיבה, עיצוב וביצוע משותף עם יערה גולדרינג ומעין רזניק.
העבודה נוצרה במסגרת בית הספר לתיאטרון חזותי והוצגה בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, 2008.
נגזר מאהבה - במסגרת פרויקט 'עבודות שכונה' בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, 2009
Paper Cut - מופע תיאטרון בובות וחפצים למבוגרים שרסולי מציגה ברחבי העולם מאז 2009. זוכה פרס 'מופע הסולו המצטיין' בפסטיבל הפרינג' של 2011
הבית על שפת האגם - יצירה משותפת עם יערה גולדרינג ובהשתתפות עדנה בליליוס ורינת שטרנברג.
המופע זיכה את רסולי במועמדות לפרס לאמן צעיר בפסטיבל אביניון.
BON VOYAGE ושקרים אחרים - עיבוד הומוריסטי לסיפוריו של אתגר קרת, שזכה בשלושה כוכבים במגזין הצרפתי טלרמה, 2016
Burning Blue - סדנה במסגרת פסטיבל התיאטרון ה-21 בקורסיקה, 2020
Silence Makes Perfect - יצירה משותפת עם המוזיקאי עמית דולברג.
מופע תיאטרון חזותי מוזיקלי למבוגרים, שנבחר להשתתף באירועי "ישרא-דרמה".
מופע הגרמופון - מופע ג'אז עם שירים משנות ה-20, ה-30 וה-40 באנגלית, צרפתית ויידיש.
עלה לראשונה ב-2014, הוצג בפסטיבל TREFF בטאלין ב-2015, ונבחר כמופע הפותח בפסטיבל תיאטרון הבובות באיטליה, 2022
יעל קרשון (נולדה ב-1964) היא מתמטיקאית ישראלית-קנדית שתוארה כ"אחד המומחים המובילים בקנדה בגאומטריה סימפלקטית" .
משמשת כפרופסור באוניברסיטת טורונטו מיסיסאוגה ובאוניברסיטת תל אביב.
קרשון היא בתו של הפיזיקאי פרופ' אורי קרשון ממכון ויצמן למדע, ואחיה יזהר קרשון הוא נגן צ'מבלו.יעל היא הנכדה של הסופר והמשורר רפאל ספורטה.
היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית בשנת 1982. בשנת 1985 קיבלה תואר ראשון במתמטיקה ובשנת 1989 קיבלה תואר שני במתמטיקה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של שלמה שטרנברג.
לאחר שעבדה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בשנת 1995 עברה לאוניברסיטה העברית בירושלים, שבה הייתה מרצה בכירה בשנים 1997–2001 במלגת אלון, ובשנת 2002 מונתה לפרופסור חבר.
בשנת 2002 עברה לאוניברסיטת טורונטו מיסיסאוגה, ובשנת 2006 מונתה שם לפרופסור מן המניין.
החל משנת 2021 היא גם פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
קרשון עוסקת במחקרה בפעולות המילטוניות של חבורות לי.
מגרעין המחקר הזה היא עוסקת בתחומי מחקר נוספים.
בשנת 2002 יצא לאור, בהוצאת האגודה האמריקאית למתמטיקה, הספר Moment Maps, Cobordisms, and Hamiltonian Group Actions, שמחבריו הם ויקטור גילמין , ויקטור גינזבורג ויעל קרשון.
McLean Award, אוניברסיטת טורונטו, 2005
קרשון זכתה בפרס קריגר-נלסון מטעם האגודה המתמטית הקנדית בשנת 2009
קרשון נולדה בישראל, התגוררה בארצות הברית במשך עשר שנים.
היא קיבלה אזרחות קנדית בשנת 2011. מנישואיה למתמטיקאי דרור בר-נתן, יש לה שני בנים.
כיום בזוגיות עם הכימאי התאורטי פרופ' רועי בר.
יעל רויכמן (נולדה ב-1972) היא פרופסור מן המניין ומרצה בכירה בבית הספר לכימיה ובבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
רויכמן היא מהנדסת חומרים ופיזיקאית ניסיונית בתחום החומר המעובה, אשר חוקרת נוזלים מורכבים מחוץ לשיווי משקל תרמי תוך שימוש בטכניקות אופטיקה מתקדמות.
רויכמן סיימה תואר ראשון בהנדסת חומרים ותואר נוסף בפיזיקה, שניהם מהטכניון, בשנת 1995. לאורך כל לימודיה הייתה מצטיינת דיקן.
היא סיימה תואר שני בהנדסת חומרים מהטכניון ב-1997 ודוקטורט בפיזיקה, אף הוא מהטכניון, ב-2004.
בשנים 2004–2008 שימשה חוקרת באוניברסיטת ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית שם עסקה במחקר במסגרת עבודת הפוסט דוקטורט שלה.
בשנת 2008 חזרה לישראל והצטרפה לסגל הבכיר בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
היא מונתה לפרופסור חבר בשנת 2018, ובשנת 2019 קיבלה מינוי משותף עם בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה של האוניברסיטה.
מחקריה עוסקים בתחומים של מכניקה סטטיסטית מחוץ לשיווי משקל, מצב מעובה רך, תכונות מכניות ודינאמיות של נוזלים מורכבים, לכידה הולוגרפית אופטית ופיתוח שיטות מיקרוסקופיה אופטית.
ב-2020 הובילה פיתוח של מערכת ניסיונית המאפשרת לעקוב אחר חלקיק המבצע פעפוע, ולאתחל את מיקומו באמצעות מלקחיים אופטיות, שהן למעשה קרני לייזר המשמשות להזזה ומניפולציה של חלקיקים מיקרוסקופיים.
1997 – מלגת גוטווירט, טכניון
2003 – פרס הצטיינות בתרגול, טכניון
2008 – מלגת ות"ת לחוקרת צעירה, ישראל
2010 – קתדרה לחוקרת צעירה על שם ריימונד ובברלי סאקלר
2021 – מלגת הקרן הלאומית למדע – מחקר ניסיוני על תהליכי אחזור במערכות מרובות חלקיקים
את פסליה הציגה בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
שניים מפסליה מוצבים דרך קבע בחוף הכנרת ובגן לאומי קיסריה.
בשנת 2015 נבחר פסל שלה על ידי ההוועד היהודי-האמריקאי (AJC – American Jewish Congress) כאות הוקרה להילרי קלינטון.
יעל שלו נולדה בנהלל ליעקב וחנה ובמן, ממייסדי מושב העובדים נהלל.
בילדותה למדה בבית הספר החקלאי במושב, בנעורייה נחשבה ליפיפיית העמק, ונתנה השראה לשיר "הורה נהלל" שנכתב על ידי צבי בן-יוסף.
בשנת 1944 נישאה למשה שלו, וטרינר מותיקי "החקלאית", בשל עבודתו גרו במקומות שונים בארץ ובשנים האחרונות התגוררו בתל אביב.
לזוג נולדו שני ילדים, פרופסור אילנה אריאל ממרכז רפואי הדסה – האוניברסיטה העברית ושמשון שלו, מהנדס מכונות בתעשייה האווירית לישראל.
זמן רב יעל לא הייתה מודעת לכשרונותיה האמנותיים, והתחילה בלימוד שיטתי בגיל מאוחר יחסית, לאחר צאת ילדיה מהבית.
יעל החלה את לימודי האמנות אצל הפסל אהרון אשכנזי, המשיכה במכללת אורנים אצל האמן מיכאל גרוס, ולאחר שנה החלה מסלול ארבע שנתי במכון לאמנות פלסטית בבת ים (1972-1976) בסופו קיבלה דיפלומה.
יעל למדה במחלקה לפיסול אצל הפסל יעקב אפשטיין, במסגרת לימודיה זכתה בפרס מטעם משרד החינוך להישגים מיוחדים ופיתוח סגנון אישי.
יעל שלו נפטרה ב-6 בינואר 2022 ונקברה בבית העלמין בנהלל.
היא החלה בסגנון פיגורטיבי נאמן למציאות, ובמיוחד הצטיינה בפיסול של פורטרטים, בצד דמויות נשיות.
במהרה חיפשה סגנון אישי, ביצירה של דמויות מסוגננות בתנוחות ובאורך חלקי הגוף אשר אינם נאמנים למציאות מבחינת הפרופורציה בין חלקי הגוף, אך יחד עם זאת נראים טבעיים ומביעים רגש של שלווה ונינוחות, כגון הפסל
דמות האישה, הן כסמל יופי והן כאם או כבת זוג לגבר הוא הנושא המרכזי בעבודותיה.
בשלב המאוחר הדמויות שפיסלה הלכו ולבשו ביטוי אמנותי אבסטרקטי, בלי לאבד את הטבעיות והנינוחות שלהתנועה, כגון פסל "בת הים" שמוצג על חוף הכנרת, או הפסלים "עדנה" ו-"חצויה אבסטרקט".
דוגמאות אחרות להתפתחות בסגנון עבודותיה הן פסלים העוסקים במשפחה כגון "משפחה שלישייה" ו-"טרויקה" והפסל "משפחה" המוצב על חוף קיסריה, ובהמשך הפסל "הורות" ו-"משפחה אבסטרקט" שבהם שתי הזרועות מסמלות את ההורים המגוננים על צאצאם, ובאותה עת משתקפים בו.
לפי ד"ר זאב גולדמן, צריך להיות משורר על מנת לתת ביטוי הולם ליצירה של יעל מלאת הפיוט.
1978 – גלריה איפנמה, תל אביב
1979 – תערוכת יחיד בבית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
1979 - 1983 – תערוכה שנתית של אמני בצפון, בית אגודת הציירים והפסלים, חיפה
1980 – "יעל שלו: פסלי ברונזה", מצודת הנמל קיסריה, קיסריה
1984 – "יעל שלו: פסלי ברונזה", המוזיאון העירוני, נהריה
1985 – "תערוכה כללית של אמני חיפה והצפון", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2010 – "תערוכה רב תחומית-פיסול עכשווי", מוזיאון יפו לעתיקות
1976 - פרס מטעם משרד החינוך להישגים מיוחדים ופיתוח סגנון אישי
יעל שטולמן (נולדה ב-20 בפברואר 1989) היא יוצרת ושחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
שטולמן נולדה בשכונת רחביה שבירושלים לג'ויה פרוג'ה, אוצרת במוזיאון ישראל בירושלים, שעלתה לישראל מאיטליה ולאילן שטולמן, דיפלומט, שעלה לישראל מברזיל.
היא האמצעית מבין שלושה אחים.
בבגרותה הוריה התגרשו ואביה עבר להתגורר באיחוד האמירויות.
שטולמן למדה בבית הספר תל"י בית וגן ומשם המשיכה לתיכון המסורתי ע"ש ז'ול בראוונשוויג בירושלים.
מגיל צעיר למדה מחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב"מחולה" בירושלים.
בין יתר הסגנונות למדה בלט קלאסי, בלט מודרני וג'אז.
לאחר התיכון עברה מכינה קדם צבאית במושב מיצר שברמת הגולן והתגייסה ליחידה 8200 בצה"ל, שם שירתה כדסקאית וכמפקדת בקורס קממב"ר.
בשנת 2015 סיימה את המסלול התלת שנתי בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים ועברה לתל אביב עם בן זוגה אוריאל הרמן.
שטולמן היא בוגרת קורס משחק מול מצלמה של הבמאית רות דייכס.
בין השנים 2015 ל-2020 לימדה וביימה קבוצות של מתמודדי נפש במסגרת חוג תיאטרון בעמותת אנוש ומכון סאמיט.
ב-2015 עם סיום לימודיה, הצטרפה שטולמן לתיאטרון האינקובטור עם ההצגה "מה שחשוב באמת" שכתב וביים אלי חביב ושיחקה לצד גבי עמרני, פביאנה מיוחס ותום חגי.
באותה שנה יצרה והופיעה בהצגה "אלחנדרו", בבימויו של ינון שאזו.
שטולמן הופיעה בהצגה "הסערה" של ויליאם שייקספיר בתיאטרון מיקרו, בתפקיד מירנדה.
השתתפה בהופעות חיות של הפודקאסט המצליח "סיפור ישראלי" בארץ ובלאס וגאס.
ב-2016 שחקה בהצגה "חלפון 6 - עלק מחזמר" שכתבו חנן סביון וגיא עמיר, בתפקיד דקלה.
ב-2017 הייתה מלאכית המוות בהצגה "גידי מחזמר בהקיץ" שכתב וביים יונתן בלומנפלד.
באותה שנה יזמה יחד עם בן זוגה לחיים אוריאל הרמן והתסריטאי יונתן בלומנפלד, מופע ספוקן וורד דרמטי "האם החמישית", המגולל את הסיפור התנ"כי מנקודת מבטן של שרה והגר.
את המופע כתב בלומנפלד ואוריאל הרמן הלחין.
הוא עלה בבית אבי חי בתמיכת קרן אבי חי ולאחר עלייתו קיבל מענק מקרן רבינוביץ' ומעיריית תל אביב.
ב-2018 הצטרפה לתיאטרון בית ליסין והופיעה בתפקיד קלאריסה בהצגה "משרתם של שני אדונים", שביים אודי בן משה, לצד יניב ביטון, יניב סויסה, לירון ברנס, סיון ששון, יותם קושניר ורון שחר.
באותה שנה השתתפה בהצגה "שׁבעה" של שמואל הספרי, שעלתה גם היא בתיאטרון בית ליסין.
בהצגה שיחקה לצד נעמי לבוב, נדב נייטס, גדי יגיל, ענת וקסמן, דניאל גד ואופיר וייל.
ב-2020 שיחקה בהצגה "שלוש יריות במזרחי ב'", דרמה על ימיו האחרונים של מפקד הלח"י אברהם (יאיר) שטרן, בתפקיד רוני שטרן.
את המחזה כתב זאב גולן וביים אלירן כספי.
ההצגה עלתה בשיתוף פעולה בין תיאטרון האינקובטור למוזיאון הלח"י.
ב-2022 גילמה את הודל במחזמר "כנר על הגג", המבוסס על סיפורי טוביה החולב של שלום עליכם.
את המחזמר ביים נתן דטנר והופיעו בו בין היתר סנדרה שדה, שרי צוריאל, שי גבסו וקובי מאור.
באותה שנה השתתפה בהצגה "אבא יצא מהקבוצה" בתיאטרון תמונע, שכתב וביים אלירן כספי.
ב-2023 שיחקה בתיאטרון החאן בהצגה "נוף לים", שיצרו וביימו שירילי דשא וויטאלי פרידלנד.
ב-2017 השתתפה בסדרה "שאטו עין כרם" שכתבו חנן סביון וגיא עמירֿ וביים עופר ויצמן.
באותה שנה השתתפה בסדרת הרשת של mako "כל מה שצריך זה" שביימו נועם נוי וחן ג'יין זוהר, לצד נעמי לבוב.
ב-2024 השתתפה בתפקיד מרכזי בסדרה "באש ובמים" של חנן סביון וגיא עמיר.
הסדרה הופצה בתפוצה עולמית בנטפליקס ושיחקו בה בין היתר יניב סוויסה, אפרת בוימולד, עידו ברטל ועומר חזן.
ב-2015 השתתפה בסרט העצמאי "החלמה" של אילן רובין פילדס.
ב-2017 השתתפה בסרט העצמאי "מזל טוב מר בראון", בבימויו של אלירן פלד, לצד שרון אלכסנדר ואורנה כץ.
הסרט השתתף בפסטיבלים רבים בעולם וזיכה את שטולמן במועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו (open world Toronto film fest).
באותה שנה שיחקה בסרט "קרציה" שכתבה וביימה שירה ביליג.
ב-2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העצמאי "אנה" שכתב וביים אלירן פלד.
ב-2019 גילמה את מלי בסרט "מחילה" של חנן סביון וגיא עמיר, לצד נועה קולר ושירי מימון.
ב-2021 לוהקה לתפקיד הראשי של נטע, בסרט המוזיקלי של אלירן פלד "המנצחים", שכתבו אלירן פלד ויונתן בלומנפלד בהפקת UCM.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2024 ולצד שטולמן משחקים בו גם דניאל ליטמן, עמית פרקש, ידין גלמן, דור הררי, יותם קושניר, אורנה כץ, שרון אלכסנדר ויון תומרקין.
בשנת 2025 - יצא לאקראנים הסרט ב"אש ובמים " בו היא משחקת.
ב-2015 וב-2017 שטולמן הנחתה את טקס פתיחת יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
בנוסף השתתפה באירוע פיצ'ינג של היריד, במהלכו הקריאה קטעים נבחרים מהספרים מול הוצאות לאור מכל העולם.
נשואה לפסנתרן והמלחין אוריאל הרמן ואמא לשני ילדים.
דוקטור יעל שורץ (נולדה ב-12 בינואר 1965) היא מדענית בכירה וחברת סגל במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן (החל משנת 2009).
שורץ היא ראשת מרכז המורים להוראת מדעים בחטיבת הביניים, האחראית על אתר המורים "מוטנט" והעורכת הראשית של "קריאת ביניים" – עיתון מורי המדעים בחטיבת הביניים.
היא עוסקת בפיתוח והערכה של חומרי למידה במדעים ובפיתוח מקצועי של מורי המדעים.
שורץ היא בעלת תואר BSc בכימיה מאוניברסיטת בר-אילן ובעלת דוקטורט בהוראת המדעים ממכון ויצמן.
לאחר סיום שירותה הצבאי כמש"קית חינוך וידיעת הארץ, התקבלה ללימודי כימיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1989 קיבלה את התואר הראשון בפקולטה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר תקופה קצרה בתעשיית הביוטק, החלה לעבוד כמורה לכימיה בבית הספר התיכון דה-שליט ברחובות ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
בשנת 1992 השלימה תעודת הוראה בכימיה במכון ויצמן למדע.
בשנת 1998 התחילה ללמוד במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן במסלול ישיר לדוקטורט בהנחייתם של פרופסור אבי הופשטיין וד"ר רות בן-צבי.
נושא המחקר שלה: "אוריינות כימית: הגדרתה בעזרת מורים והערכת ביטוייה ברמת בית הספר התיכון".
לאחר קבלת התואר יצאה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת אן-ארבור במישיגן (2005–2007), בהדרכתו של פרופסור ג'ו קריצ'יק (Joe Krajcik), שם חקרה התפתחות, יישום והערכה של תוכניות לימודי מדעים בחטיבת הביניים.
לאחר שובה ארצה, חזרה כעמית מחקר למחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן ועסקה בפיתוח פדגוגי והערכה של פרויקט CONNECT: פיתוח תוכניות לימודים לקורס כימיה מתקדמת, ברמת בית הספר התיכון.
בשנים 2013– 2016: שימשה כראש פרויקט ENGAGE בישראל – פרויקט במימון האיחוד האירופי שמטרתו חינוך למחקר וחדשנות אחראיים.
בשנים 2013–2019 שימשה מפתחת ומנהלת אקדמית של "כימיה ברשת" – בית ספר וירטואלי לכימיה, בשיתוף פעולה עם מכון דוידסון.
שורץ משמשת כראשת המרכז הארצי למורי מדעים וטכנולוגיה בחטיבת הביניים ומתוקף תפקידה זה היא אחראית על אתר מוטנט ומשמשת כעורכת הראשית של "קריאת ביניים" – עיתון מורי המדעים בחטיבת הביניים.
שורץ היא ראשת פרויקט הוראה ולמידה מותאמת אישית (PETEL) למדע וטכנולוגיה.
היא ראשת קהילות הלמידה המקצועית (PLC's) של מורים למדעים וטכנולוגיה לפרויקט חטיבת ביניים ותיכון (22 קהילות אזוריות ו-3 קהילות מנהיגים).
בשנים האחרונות ביחד עם עמיתיה עוסקת שורץ בהכנסת הבנת עקרונות ויישומי הבינה מלאכותית והשפעותיה לתוכנית הלימודים בחטיבות הביניים.
פיתוח מקצועי של מורים, אוריינות מדעית, סוגיות חברתיות-מדעיות (SSI), שילוב מיומנויות חשיבה בחינוך מדעי,
2021 – אחד המאמרים המצוטטים ביותר בכתב העת Science Eduation.
2016 – פרס משרד החינוך על תרומה מיוחדת להוראת מדע וטכנולוגיה בישראל כמפקחת מט"ב.
2014 – פרס ACS-CEI לשילוב קיימות בחינוך לכימיה בחסות הוועדה האמריקאית לשיפור הסביבה (CEI)).
2005-2007 – מלגת CCMS לפוסט דוקטורט באוניברסיטת מישיגן.
2004 – פרס אורלי-קפלן לסטודנטית מצטיינת לדוקטורט, מכון ויצמן למדע.
מאמרים נבחרים מכתבי עת מדעיים
מאמרים ב"על-כימיה" – עלון מורי הכימיה
אתי דגן, אמיל איידין ויעל שורץ, שילובים: שילובים: פרויקט engage משלב נושאי חברה ואתיקה בלימודי הכימיה.
רחל אידלמן, שלי ליבנה ויעל שורץ, תקשוב בהוראת הכימיה בישראל סקר ראשון: תוצאות והשלכות.
יעל שורץ, ומשתתפי הקורס "כימיה ובריאות", מורה נבוכים: הטיפול התרופתי בהפרעות קשב וריכוז.
דבורה ברוט, אורית מולווידזון, רותי שטנגר, יעל שוורץ, מירה קיפניס ומירי קסנר, יש לנו כימיה– גם בשנת הכימיה הבינלאומית, על-כימיה, גיליון 19, 2011.
יעל שורץ, מרסל פרייליך, דורית טיטלבאום ומירי קסנר, הוראת הכימיה והתעשייה הכימית חגגו 60 שנה למדינת ישראל, על כימיה, גיליון 16, פברואר 2010.
זיוה בר-דב, תמי לוי נחום ויעל שורץ, "יחסים וקשרים בעולם החומרים": מבנית חובה, 3 יח"ל, על כימיה, גיליון 10 2006.
יעל שורץ, מורים ו"אוריינות כימית": תיאוריה מול מעשה, על כימיה, גיליון 7, 2005.
יעל קרפלוב (נולדה ב-2006) היא שחקנית, דוגמנית ויוצרת תוכן ישראלית.
בשנת 2025, עם סיום לימודיה התיכוניים, התגייסה לצה"ל לתיאטרון צה"ל.
בגיל 15 חתמה בסוכנות רוברטו.
קרפלוב נחשבת לאחת מכוכבות הטיקטוק הבולטות בישראל, עם מאות אלפי עוקבים.
היא בולטת בהומור עצמי, עם התייחסויות חוזרות לשערה הג'ינג'י – שהפך לסימן ההיכר שלה.
באינסטגרם ובטיקטוק היא מעלה תוכן קומי, אישי ולעיתים גם מסרים עם ערך חברתי.
בשנת 2025 נבחרה לרשימת "21 הצעירים המשפיעים בישראל עד גיל 21" של מגזין מעריב לנוער.
קרפלוב התפרסמה בעקבות השתתפותה בסדרת הנוער שקשוקה בערוץ כאן חינוכית, שם שיחקה בעונות המאוחרות בתפקיד "ליאת בר".
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד ראשי במיני-סדרה הדברים שהלכו לאיבוד של כאן חינוכית – דרמה נוער שמטפלת בטראומה שאחרי מתקפת 7 באוקטובר.
יעל גילמה את דמותה של זואי, נערה שמתמודדת עם שכול של חבר קרוב.
הסדרה זכתה בפרס סדרת הנוער הטובה ביותר בפסטיבל Rockie Awards בקנדה.
היא משחקת את נינה בתפקיד ראשי בסדרה זרות של Yes על פי ספר בשם זהה שכתבה ליהיא לפיד.
קרפלוב השתתפה בקמפיין של המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת נגד הטרדות מיניות, שיימינג ופגיעות דיגיטליות.
במסגרת הקמפיין שיתפה בהתמודדות האישית שלה עם הטרדות שחוותה בגיל צעיר.
יען הנגב או יען סורי (מיון מדעי: Struthio camelus syriacus) הוא תת-מין במין יען מצוי שגדל בעבר במדבר הסורי, בירדן, בנגב ובסיני.
הוא קטן בממדי גופו מהיען האפריקני.
בנוסף, ליען הארץ ישראלי הייתה ביצה חלקה, בעוד שביצת היען האפריקני בעלת נקבוביות עמוקות.
היען נעלם מן הטבע בישראל במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 עקב ציד.
על מציאותו של היען בנוף הארץ ישראלי בתקופות הקדומות ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות.
הרבה שרידים של קני יענים נמצאו באזורים המדבריים של הארץ.
קני יענים ובהם ביצים שלמות נמצאו גם בשפיים וליד תל מיכל (הרצליה), דבר המעיד על תפוצתם גם באזור מישור החוף.
עדויות נוספות לשכיחות היענים הם ציורי סלע מאזורים רבים מדרום הארץ בהם נראים עופות אלה, למשל באתר ה'מרכבות' בבקעת תמנע (המאות הארבע עשרה- חמש עשרה לפנה"ס) או עדר יענים וציד שלהם בדרום סיני.
בתקופת ימי הביניים עדיין היו היענים שכיחים ונצפו באזורים שונים של ארץ ישראל עד אמצע שנות העשרים.
בשנת 1929 הוצג ביריד המזרח בתל אביב יען חי שניצוד במרחק של כשעתיים הליכה מבאר שבע.
זהו הפרט האחרון של יען הנגב שניצוד בארץ.
מאז בוצעו ניסיונות להשיב את המין לטבע, אך ללא הצלחה.
ניסיונות לגדל יענים לצורך שימוש בנוצותיהם נעשו בארץ עוד בתחילת המאה העשרים.
החלוץ בתחום זה היה שמואל צבי הולצמן (1883–1960), לימים מגואלי הקרקעות בגוש עציון, שהחליט להקים חוות יענים בארץ ונתקל בקשיים רבים.
ידיעה נוספת על גידול יענים בארץ מופיעה בעלון החקלאים משנת 1913. אך ניסיונות הגידול נערכו בעיקר ביענים שיובאו מאפריקה, ולא בתת-המין המקומי.
ביצי יענים שימשו בעת העתיקה לצרכים שונים.
ממצא של שימוש בקליפות של ביצי יענים להכנת חרוזים לתכשיטים, נמצא בדרום סיני ובתל אל-עג'ול מהאלף השני לפנה"ס.
אולם השימוש הרווח בביצים היה ככלי קיבול, כפי שהתגלה באתרים ארכאולוגים רבים בארץ.
שימוש בביצי יענים ככלי קיבול למים התקיים עד העת החדשה, כפי שהעיד ישראל אהרוני בהיותו במדבריות שבעבר הירדן המזרחי.
ביצי יענים שימשו גם לקישוט וכאובייקט בעל משמעות סמלית במקומות קדושים לבני דתות שונים.
דוגמה לכך ניתן לראות עד היום בתקרה של כמה מהחדרים שבהם מצויים ציוני המצבות של האבות במערת המכפלה בחברון.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא במסגדים ובכנסיות המזרחיות בכל המזרח התיכון.
לביצים אלו היה שימוש פרקטי; הן נתלו מעל מנורות התאורה שהשתלשלו מהתקרה והיוו מחסום והגנה על שמן המאור מפני חולדות ועכברים רעבים.
תליית ביצים הייתה תופעה עממית גם בבתים פרטיים, ושימשה כנגד עין הרע.
נוצות היען שימשו לקישוט במזרח ובמערב עוד מתקופות קדומות, נוהג שהיה מקובל גם בארץ ישראל.
הנוצות (Pennes) נזכרות ברשימות המיסים, שהוטלו על הסחורות בעיר עכו במחצית הראשונה של המאה ה-13. המסחר בנוצות, קרוב לוודאי נוצות של יענים, נזכר רבות במזרח התיכון, והיהודים נטלו בו חלק נכבד.
מרי אליזה רוג'רס שערכה מסע לארץ ישראל באמצע המאה ה-19 מתארת את לבושם של כמה משבטי הבדווים בצפון הארץ, ואת חניתותיהם המעוטרות בנוצות יענים.
יען מצוי (שם מדעי: Struthio camelus) הוא מין העוף הגדול ביותר שחי כיום על פני כדור הארץ וגם המהיר ביותר מבין כל בעלי החיים ההולכים על שתיים (כ-65 קמ"ש).
בעבר הוא היה המין היחיד בסוגו אך ב-2014 נמצא כי קיים מין דומה, אך קטן יותר, של יען - יען סומלי.
אורך גופו של היען הוא כשני מטרים, גובהו עד 2.5 מטרים ומשקלו עד 160 קילוגרם.
כנפי היען קטנות יחסית לגודל הגוף ואינן מסוגלות לשאת את משקל גופו, לכן היען אינו יכול לעוף.
היען נעזר בכנפיו בעת ריצה לייצוב הגוף, לביצוע פניות חדות ולעצירה פתאומית.
נוצות היען שימשו את האדם לקישוט מאז ימי קדם, בין השאר לקסדות וכובעים.
היען ניזון מעשב, מזרעים, מחרקים ומזוחלים קטנים.
היען נוהג לבלוע גסטרוליתים ("אבני קורקבן") כדי לסייע לקיבת השרירים שלו לטחון את מזונו.
במקרים אחדים נמצאו בבטנם של יענים עצמים אחרים, כמו חפצים עשויי מתכת ושעוני יד.
ליען אין איברי קול אך בעונת הייחום משמיע הזכר באמצעות הוושט קול עמום שנשמע למרחקים.
ראייתו של היען היא מהטובות ביותר מבין העופות שאינם מעופפים.
יען עשוי לחיות בטבע עד גיל 40 ובשבי אף עד גיל 50 שנים.
תפוצתו כוללת את יבשת אפריקה בלבד.
היען חי בעיקר בנופים פתוחים באזורי ערבה ומדבר.
גורמי ההכחדה עיקריים של היען הם ציד ואיסוף ביצים.
היען הסומלי היה בעבר תת-מין של היען המצוי אך כיום נחשב למין עצמאי.
היען מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים עד ארבע, נקבות בדרך כלל כחצי שנה לפני הזכרים.
עונת הייחום נמשכת ממרץ ועד ספטמבר.
הזכר מכין נחלת קינון ומזמין נקבות באמצעות שריקה וקולות אחרים וכן טקס חיזור הכולל שימוש בכנפיים.
היענים מתחלקים בדגירה על הביצים.
ביום דוגרת עליהם הנקבה, שצבעה אפור ומשתלב היטב בסביבה המדברית, ובלילה דוגר עליה הזכר שצבעו השחור משמש הסוואה טובה בלילה.
ישנו מיתוס הגורס, כי היען טומן את ראשו בחול בעת סכנה, אולם במציאות אין זה כך.
היען מתכופף בעת סכנה בניסיון להסתיר את עצמו, אך במצב רגיעה בעת שהוא אוכל תיתכן לצופה מהצד אשליה כי ראשו מוטמן בחול וזאת עקב גודלו היחסי הקטן של הראש (מספיקה תלולית קטנה כדי להסתיר את הראש מעיני הצופה, מה שיראה כאילו הראש טמון בקרקע).
לעומת זאת, בעיטת היען אינה מיתוס.
ליען רגליים גבוהות הן ביחס לרוב בעלי החיים והן באופן יחסי לגודלו.
הרגליים גם חזקות, יחסית לעופות, כיוון שהיען אינו מעופף, ומשמשות בין היתר להגנה.
כאשר זכרים מתקוטטים הם משתמשים ברגליהם ככלי נשק ובועטים זה בזה.
יען החש בסכנה עלול לבעוט במי שהוא חושב שמהווה סיכון ויכול לפגוע קשות באדם או בחפץ בו הוא בועט.
עד תחילת המאה ה-20 היה היען נפוץ בנגב.
גודלה המדויק של אוכלוסייה זו אינו ידוע.
קן עתיק, בן כ-5,000 שנה, נמצא ליד הרצליה.
הקן מעיד שהמין חי בעבר הרחוק גם במרכז הארץ.
תת-המין המזרח תיכוני, יען הנגב (Struthio camelus syriacus) נכחד מן העולם.
הוא נעלם מן הארץ במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1973 הוקם גרעין רבייה בחי-בר יוטבתה כאשר הגיעו מאתיופיה לישראל 18 אפרוחים מתת מין של היענים שמקורו במדבריות אתיופיה.
בשנות האלפיים נעשה ניסיון ראשון בעולם להשיב לטבע יענים, אולם ללא הצלחה לעת עתה, אך עדיין יש כוונה להשיבם לטבע בארץ בעתיד.
בתנ"ך מוזכר פעם אחת בלבד השם יענים במגילת איכה: וזיהויו המקובל הוא ליען.
שמות נוספים שיש שמזהים אותם עם היען: בספר איוב נזכר עוף בשם "כנף רננים": שעל פי תיאור אורח חייו יש שמשערים שהוא היען.
יש שסוברים ששמו של העוף שנזכר באיוב הוא חסידה, אך במקורות אחרים וודאי שהחסידה היא עוף אחר.
ברשימת העופות הטמאים מופיע העוף "בת יענה": אשר מזוהה כיען לפי התרגומים הארמיים שמתרגמים "בת נעמיתא", לפי מסורת התרגום לערבית של רס"ג שתרגם: נעאמה-نعامة ולפי מאמר חז"ל שמסביר את התוספת בת: "'ואת בת היענה': 'בת' זו ביצת היענה - יצאת זו ללמד על כל הביצים של עופות הטמאים.
'יענה' הם היענים אשר במדבר שאינה חוזרת אל בניה לעולם.
וכן אמר ירמיהו בת עמי לאכזר כיענים במדבר.
ואומר ואבל כבנות יענה" (פסיקתא זוטרתא (לקח טוב) ויקרא פרשת שמיני דף לא עמוד א).
וכן: "תני רבי ישמעאל ואת בת היענה זו ביצת הנעמית" ().
עם זאת יש כיום חוקרים שסוברים, על פי מקומות נוספים בתנ"ך בהם מוזכרת בת היענה בחברה אחת עם עופות דורסים שונים בהקשרים של חורבן ואבל, שבת היענה היא עוף דורס לילי, קרוב של הינשוף, המתגוררת בנקיקי סלעים במדבריות ונקראת כך על שם בת קולה שחוזר ונשמע כמענה מסלע אחד למשנהו.
בעוד שהיען אוהב שטחים פתוחים, וגם לא נוטה להשמיע קולות מלבד בעונת החיזור.
אך לפי פרופסור זהר עמר ניתן להתאים את כל המקורות הללו ליען, כיוון שבאף מקור לא מצוין שבת היענה משמיעה קול, ואף ניתן לומר שנכתב "אבל" כשם לעצב בשתיקה, לעומת "מספד" שזה יללה.
ואף ניתן לפרש שה"אבל" שמצוין בפסוקים מכוון לקול שמשמיע היען הזכר בתקופת הייחום שנשמעת כאנחה עמומה.
והיען גם מסתתר לעיתים בחורבות במדבר, שהוא מקום חיותו.
בתרבות הארמית, במשנה, בגמרא ובשאר השפות השמיות נקרא היען גם נַעֲמִית (כמו בערבית: نعامة - "נַעַאמַה̈"), והוא השם המזוהה ביותר עם היען.
נראה שבתקופת חז"ל היו משתמשים ביען לשם זיקוק זהב: "אמר רבי אבין לשם מקומו הוא נקרא וזהב מאופז זהב מזוקק שהיו מחתכין אותו כזתים וטחים אותו בצק ומאכילין אותו לנעמיות והן מסננות אותו" ().
בשל מנהגו של היען לבלוע חפצים שונים, סברו שהוא ניזון מזכוכית: "רבי אבא בר כהנא אמר הכניס עמו (נח לתיבה) זמורות לפילים, חצובות לצבאים, זכוכית לנעמיות." (בראשית רבה, פרשה ל"א, סימן י"ד).
בקרב יהדות תימן יש שנהגו לתלות בבית הכנסת ביצת יען שרוקנה מתוכנה.
בכמה מדינות, נהוגים מרוצי-רכיבה על יענים.
המנהג נהוג באפריקה ובמקומות אחרים הוא נדיר למדי.
רכיבה על יענים נעשית בצורה דומה לרכיבה על סוסים, עם אוכפים, מושכות ומתגים מיוחדים.
עם זאת, היענים קשים יותר לשליטה לעומת סוסים.
המרוצים הם אף חלק מתרבותה של דרום אפריקה המודרנית.
בארצות הברית, נפתחה בשנת 1892 בג'קסונוויל, פלורידה "חוות היענים".
החווה ומרוציה היו לאטרקציה תיירותית ידועה, אחת האטרקציות המוקדמות בהיסטוריה של פלורידה.
כיום, מתקיים באופן שנתי "פסטיבל היענים" בצ'נדלר, אריזונה, ובו מתקיימים גם מרוצי יענים.
מרוצים התקיימו גם במקומות רבים אחרים בארצות הברית, כמו וירג'יניה סיטי בנבדה ומסלולי מרוצי הסוסים קנטרברי פארק במינסוטה, פריירי מידוס באיווה ואליס פארק בקנטקי.
יַעֲקֹב, המכונה במסורת היהודית יַעֲקֹב אָבִינוּ, ונקרא גם יִשְׂרָאֵל, הוא דמות מקראית, השלישי בשלושת האבות, בנם של יצחק ורבקה ונכד לאברהם ושרה.
אחיו התאום של עשו, ואביהם של שבטי ישראל.
תולדות חייו מסופרים במקרא, ותופסים נתח גדול מספר בראשית, בפרקים –.
על פי המסורת היהודית יעקב נולד בערב חג סוכות בשנת (1653 לפנה"ס), ונפטר בערב סוכות בשנת (1506 לפנה"ס) בגיל 147.
חלק ממדרשי חז"ל מתייחסים ליעקב ועשו כאל אבות-טיפוס של לאומים.
יעקב מייצג את עם ישראל ועשו את אדום, או לחלופין התנהגות טיפוסית של חייל רומאי (שכן בתקופות מאוחרות זיהו את אדום עם רומא).
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס ליעקב והאבות, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי תקופת האבות אינה תקופה היסטורית, ולפיכך אין לדעת דבר ברור על יעקב וקורותיו.
שמות הכוללים את הרכיב "יעקב" נפוצו באוצר השמות האמורי מתקופת הברונזה, ואחד ממלכי החיקסוס נקרא יעקב־הר, אולם איש מהם לא זוהה עם יעקב המקראי.
יעקב מתפרש כשם תאופורי מעיקרו, שהתקצר מיעקבאל או מצורה דומה אחרת.
השם יעקב־אל נזכר גם בכתובות של רעמסס השני ורעמסס השלישי ברשימת המקומות שהם כבשו בכנען.
במקרא מצויים השמות יַעֲקֹבָה ועַקּוּב, ובמשנה ובתלמוד: עקיבא, עקביא, עוקבא ועוקבן.
משמעות השורש, לפי השפות האתיו-שמיות שפות דרום-ערב העתיקות, היא "לשמור, להגן", ולכן מקובל שהשם יעקב הוא צורה מקוצרת של שם תאופורי שמשמעותו "יגן האל".במקרא נדרש שמו בכמה אופנים.
יעקב נולד "וְיָדוֹ אֹחֶזֶת בַּעֲקֵב עֵשָׂו", כלומר הוא נאבק עמו על הבכורה עוד מבטן.
המאבק על הבכורה הוא תמה מרכזית במחזור סיפורי יעקב ובסיפורי האבות בכלל.
השורש עק"ב עשוי להתפרש גם במשמעות של עָקְבָּה, מרמה, שאף היא תמה בולטת בתיאור קורותיו של יעקב.
מדרש שם זה מובע במפורש בפי עשו בהמשך הכתוב: "הֲכִי קָרָא שְׁמוֹ יַעֲקֹב וַיַּעְקְבֵנִי זֶה פַעֲמַיִם, אֶת בְּכֹרָתִי לָקָח וְהִנֵּה עַתָּה לָקַח בִּרְכָתִי!" (בראשית כז לו), והוא תורם למתח האירוני בין אפיונו המפורש של יעקב כ"איש תם יושב אוהלים" לבין מעשיו שאינם תמיד כה תמימים.
המקרא מספר כי רבקה הייתה עקרה.
עתירתו של יצחק לאל לנוכח עקרותה של רבקה נענתה ורבקה הרתה.
הריונה של רבקה היה קשה, הבנים "מתרוצצים בקרבה".
רבקה הלכה לשאול את האל לפשר העניין, ותשובתו הייתה כי הריונה מבשר את הולדתם של שני עמים יריבים שיתחרו אחד בשני, אשר הצעיר שביניהם יהיה אדון לבכור.
תשובה זאת היא שיא של מגמה ברורה בספר בראשית של "היפוך הבכורות" - העדפת הבן הצעיר על פני הבן הבכור.
לימים רבקה אכן יולדת תאומים: הראשון אדמוני כולו כאדרת שער ושמו עשו מפני שנולד עשוּי, ואחריו אחיו שנולד כשידו אוחזת בעקב עשו בניסיון לעכב את יציאתו - ושמו יעקב, על שם האחיזה בעקב.
חייו של יעקב התאפיינו במאבקים והתמודדויות רבות, עם עשו אחיו ועם דודו לבן, עם יושבי ארץ כנען, ואף עם בניו.
היריבות מלידה מתפתחת בבגרותם ומתאפיינת בעיסוקים שונים ובמשתמע גם באופיים: יעקב הוא "איש תם, יושב אהלים", כלומר רועה צאן, ואילו עשו הוא "איש יודע ציד".
היריבות משתקפת גם בהעדפות שונות של ההורים: יצחק אוהב יותר את עשו "כי ציד בפיו" ואילו רבקה אוהבת יותר את יעקב.
באחד הימים, כאשר עשו חזר מצֵידו והוא עייף, הוא ביקש מיעקב להלעיט אותו מנזיד העדשים שהכין.
בכך המקרא תולה את שם האומה שתחילתה בעשו – "אדום" בבקשת עשו "הלעיטני נא מן האדום האדום הזה".
יעקב מסכים למלא את הבקשה בתמורה לכך שעשו יוותר על הבכורה ויעביר אותה אליו.
עשו מזלזל בבכורה ואומר: "הנה אנכי הולך למות, ולמה זה לי בכורה?".
זמן מה לאחר מכן ביקש יצחק לברך את עשו קודם מותו.
לשם כך קורא לו ומבקש ממנו לצוד לו ציד כאשר אהב, ולאחר שיאכל ממטעמי בנו יברך אותו.
רבקה, שרצתה שהברכות יוענקו ליעקב דווקא, מצווה ומשדלת את יעקב החושש להתחפש לאחיו עשו ולקבל את הברכות במרמה.
יצחק אמנם חשד מעט שאין זה עשיו העומד לפניו, אך כאשר מישש את יעקב (שעטה על עצמו מבעוד מועד עורות עזים, כעצתה של אימו) השתכנע שהוא עשו, בשל שעירותו.
בהזדמנות זו טבע את המשפט המפורסם "הקול קול יעקב, והידיים ידי עשו".
ברכת יצחק ליעקב מגשימה את דברי האל לרבקה "וְרַב יַעֲבֹד צָעִיר", מאחר שיצחק שם את יעקב גביר לכל אחיו.
כאשר יעקב יוצא מאת פני אביו מגיע עשו מצידו ושניהם מגלים את התרמית, אך יצחק לא מתחרט ואף מאשש את הברכה "ואברכהו, וגם ברוך יהיה".
לאחר תחנונים של עשו, נותן יצחק לעשו ברכה פחותה, שבסופה משפט עמום: "ועל חרבך תחיה ואת אחיך תעבוד, והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך".
היחסים במשפחה לאחר המקרה עכורים, עד כדי רצונו של עשו להרוג את יעקב לאחר מיתת יצחק על גזלת הברכות.
חוקרי מקרא רואים בכך שתי גרסאות שמאשרות שיעקב זכה לבכורה אף שלא היה הבכור הביולוגי: בגרסה הראשונה הוא קונה אותה באופן לגיטימי, גם אם אפשר לבקר את הנסיבות בהן נערכה הקנייה, ואילו בגרסה השנייה הוא מרמה את אביו כדי לזכות בה.
פרופ' יאיר זקוביץ רואה גם באזכור היריבות ב הד למאבק בין מסורות שונות בנוגע לדמותו של יעקב והדרך בה הגיע לבכורה, כמו גם שני השמות שלו, יעקב וישראל.
לפי זקוביץ, השם השני מרמז לשורש י.ש.ר., ונועד לטהר את רבב הרמייה שדבק ביעקב.
על פי עצת אמו ובקשת אביו לקחת אישה דווקא מבנות לבן אחי אמו, נמלט יעקב לחרן ולמעשה הוא גולה ממולדתו לארץ זרה בה הוא נחשב לזר ונכרי.
בדרכו מבאר שבע לחרן במסעו צפונה, הוא שוכב לישון באזור היישוב לוז וחולם על סולם מוצב ארצה וראשו בשמים ומלאכים עולים ויורדים בו.
בחלום מתגלה האל אל יעקב ומבטיח לו את הארץ אשר הוא שוכב עליה כמו גם הגנה בדרכו.
יעקב קם נפעם בבוקר מהחלום, מצהיר שזהו בית אלוהים ושער השמים וקורא למקום "בית אל" ומקים שם מצבה.
בנוסף נודר יעקב נדר שאם אלוהים ישמור ויגן עליו, הוא יקבע את המקום כאשר יחזור כבית אלוהים ויתן מעשר מרכושו לאל.
היישוב בית אל הוקם במקום זה ומכאן שמו.
בחרן פוגש יעקב על שפת הבאר את רחל, בת דודו שהמקרא טורח לציין את יופייה הרב, ומתאהב בה במה שנראה אהבה ממבט ראשון.
כבר ליד הבאר ניכרת האקטיביות שלו, כאשר יעקב הזר מציע לרועים להשקות את הצאן וללכת למרעה.
שם מקבל את התשובה שהאבן המונחת על פי הבאר כבדה ונהוג שכולם ביחד גוללים את האבן, משקים את העדרים ומחזירים אותה למקומה.
אך, כאשר יעקב רואה את רחל הוא פורץ את המנהג המקובל, גולל לבדו את האבן הכבדה מעל פי הבאר, ומסייע לרחל להשקות את צאנה.
לאחר מכן הוא מתקבל בבית לבן אחי אמו בהתרגשות רבה, ולאחר שהוא שוהה בביתו חודש ימים, הוא מציע ללבן לעבדו שבע שנים תמימות ברחל בתו הקטנה.
לבן אומנם מסכים להצעתו של יעקב, אך לא עומד בסיכום ומגניב במרמה את לאה לאהל יעקב.
אחד ההסברים במדרש למרמה של לבן את יעקב הוא מידה כנגד מידה: כיוון שרימה יעקב את אביו בעת חלוקת הברכות, קיבל עונש ולבן רימה אותו.
למחרת ולאחר שמתגלה התרמית, לאחר דין ודברים עם לבן, מקבל יעקב בעל כורחו את לאה, האישה הלא אהובה ביחס לרחל.
מכאן ואילך נפתח הפתח ליחסים בעייתיים במשפחה בין רחל ללאה ובין צאצאיהם.
בנוסף לכך נאלץ יעקב לעבוד שבע שנים נוספות, על מנת לקבל את רחל, אם כי לפי הסיכום עם לבן מתקיימת חתונתו עמה מיד לאחר שבעת ימי משתה חתונת לאה.
עם רחל ולאה מגיעות שתי שפחות: זלפה ובלהה.
במשך שנים אלה נולדים ליעקב 11 בנים ובת אחת, כאשר מכל אלה לרחל – אהובתו היחידה, שאף היא עקרה כאימו של יעקב, יש רק בן אחד - יוסף: .
בן נוסף ושמו בנימין ייוולד מאוחר יותר בארץ כנען.
לאחר 14 שנים אלה, עובד יעקב שש שנים נוספות תמורת שכר משתנה עם צאן לבן.
יעקב מחזיר בעורמה מלחמה שערה כנגד רמייתו של לבן והחלפת שכרו, ומתעשר בשל כך.
שילוב של התעשרותו המהירה של יעקב, יחסים עכורים עם לבן ובניו וחלום שבו מתגלה האל ליעקב ומצווה אותו לשוב לכנען גורמים לבריחה נוספת של יעקב, הפעם מחרן בחזרה אל ארץ כנען.
לבן דולק אחריו ובפיו טענות רבות ואחת מהן היא שיעקב גנב את אלוהיו, בעוד שידה של רחל הייתה במעל ללא ידיעת יעקב.
לאחר חיפוש שמסתיים בלא כלום, והתנצחות של יעקב עם לבן, המפגש הטעון ביניהם מסתיים בברית יעקב ולבן ובהקמת "גל-עד", המציין את טוהר כוונותיו של כל אחד מהצדדים.
בהמשך מסעו של יעקב בחזרה לכנען, מספר המקרא על מפגש טעון שני, והפעם עם עשו - שלו חשבון פתוח עם יעקב.
יעקב משוכנע שעשו שיוצא לקראתו בראש ארבע מאות איש, רוצה להורגו על נשיו וטפיו ומכין את עצמו לקראת כך.
הוא שולח אליו מנחה גדולה של עדרי בעלי חיים כדי לפייס את דעתו של עשו, ואף מחלק את משפחתו לשני מחנות, כדי שלא כולם יפגעו במידה ויתחולל קרב.
טרם המפגש מתפלל יעקב לאל ומבקש ממנו עזרה: (בראשית, ל"ב, 11–12).
לקראת המפגש הטעון, יעקב מסדר את משפחתו באופן מדורג, השפחות ובניהן ראשונות, לאחר מכן לאה וילדיה ולבסוף רחל ויוסף כאשר המועדפים אחרונים, כדי להרחיקם מהמפגש ככל שאפשר.
בסופו של דבר פחדו של יעקב לא מתגשם, הוא מקבל את עשו בכניעה, עם מתנות רבות ומשתחווה לו שבע פעמים: (בראשית, ל"ג, 3).
המפגש בין השניים הופך למפגש פיוס מרגש, שבו הם מתחבקים ובוכים, ובמהלכו עשו שוויתר על כל מתנות הפיוס, לוקחם בכל זאת בשל הפצרותיו של יעקב, וכך הם נפרדים לשלום איש מעל אחיו, כאשר עשו נוסע לשעיר.
שינוי שמו של יעקב ל"ישראל" הגיע בעקבות פרק נפרד, במסגרת ההכנה של יעקב לפגישה הצפויה עם עשו, כנראה כהקדמה לחזרתו לארץ כנען והתבשרותו של סוג הנהגה חדשה שינסה לממש מכאן ואילך.
יעקב מעביר את נשיו וילדיו בלילה את מעבר היבוק ונשאר בעברו השני של הנחל.
איש נאבק עמו עד עלות השחר ולא יכול לו.
האיש מבקש מיעקב שישלחו, ויעקב מסכים בתנאי שיברך אותו.
מכאן ואילך המקרא יקרא ליעקב לעיתים גם ישראל.
במהלך המאבק, האיש נוגע בכף ירך יעקב וגורם לו לצליעה.
המקרא מציין כי בשל כך לא אוכלים בני ישראל את גיד הנשה אשר על כף הירך.
בעוד שהשם יעקב מציין את התנהלותו של יעקב באופן עקוב (התנהלותו עם עשו ולבן), השם ישראל שאפשר לקרוא אותו גם באופן "ישר-אל" מציין את התנהלותו בצורה ישרה ללא כל מראית עין.
צאצאיו של יעקב נקראים בשם עדת יעקב אך בעיקר בשם בני ישראל.
יש מן הפרשנים וההוגים, שסברו כי השם יעקב מציין התנהלות של צאצאיו בגולה, ואילו השם ישראל מציין את צאצאיו בהתנהלותם בארץ ישראל בשלטון ריבוני ועצמאי.
לשינוי שמו מביאים הפרשנים את הטעמים הבאים:
רש"י מפרש: "לא יאמר עוד שהברכות באו אליך בעקבה ובמרמה כי אם בשררה וגילוי פנים" ().
רמב"ן וספורנו מפרשים שיעקב לא ייקרא עוד "יעקב" מלשון עקב ושפלות, אלא "ישראל" – לשון שררה וגדולה לעתיד לבוא.
השם ישראל הוא ראשי התיבות של שמות שלושת האבות וארבע האמהות – יצחק/יעקב, שרה, רחל/רבקה, אברהם, לאה.
מעשה שכם ונקמת שמעון ולוי
יעקב מגיע לכנען ונוטה את אהלו בשכם, אך גם כאן הוא איננו יושב בשלוה כפי שדימה.
שכם בן חמור – נסיך העיר חוטף את דינה בת יעקב ואונס אותה ("וישכב אותה ויענה"), מתאהב בה ומחזיק בה בכוח.
יעקב שומע על המאורע ומחריש וכאשר בניו חוזרים הם עצובים וכועסים על מעשה הנבלה.
הנשיא אדון המקום, חמור שמו, בא לדבר עם יעקב.
הדיון מתרחב, ובמעמד של יעקב ובניו האב ובנו מפצירים בהם לתת את בתם ואחותם לשכם לאישה, כאשר בתמורה להסכמה הם מציעים יחסי שלום ומסחר ואף מוהר גדול, בזמן שדינה החטופה מוחזקת כבת ערובה בביתו של חמור.
קולו של יעקב לא נשמע במשא ומתן, ובמקומו בניו עונים במרמה לאנשי שכם כי יאותו לנישואין בין דינה לשכם רק בהימול כל זכר בעיר, כי הערלה בעיניהם היא חרפה.
חמור ובנו משתכנעים בכנותם ומשכנעים את כל אנשי שכם לדרישה ונימולים.
ביום השלישי למילתם שמעון ולוי בני יעקב, באים בטח על העיר והורגים כל זכר ומשחררים את אחותם השבויה, כאשר יתר בני יעקב בוזזים את רכוש העיר, על נשם וטפם.
יעקב מוחה בפני שמעון ולוי כנגד הפעולה המיליטנטית בטענה פרגמטית, שהוא המיעוט ועלול להשמד בעקבות תגובת נקם של עמי הכנעני והפריזי, והם עונים לו בתגובה: "הכזונה יעשה את אחותנו?".
לימים פעולתם תזכה לתגובה נחרצת יותר, כאשר יעקב בברכותיו לבניו בטרם מותו, מזכה את בניו הנוקמים בקללה נמרצת, ומבשרם שכעונש על מעשיהם הם יפוזרו בכל ישראל, ולא יהיו מקובצים כשאר השבטים.
לאחר העימות עם אנשי שכם, יעקב מצטווה על ידי האל לעקור ולעבור לבית אל שם חלם את חלום הסולם המפורסם.
יעקב מבקש מאנשי ביתו להכין את עצמם ולהטהר לקראת עלייתם לבית אל, במה שנראה כעין מנהג של עלייה לרגל.
הם נותנים לו את הצלמים שבידיהם ("אלוהי הנכר") והוא טומנם תחת האלה בשכם, בניסיון לקרב את כולם לאלוהיו אשר נגלה בפניו, בעוזבו את ארץ כנען.
בהגיעם לבית אל הוא מקים מזבח וזוכה להתגלות נוספת של אלוהים.
אך מסיבה לא מוסברת יעקב מחליט לא להשתקע במקום כפי הציווי האלוהי ("קוּם עֲלֵה בֵית-אֵל וְשֶׁב שָׁם") אלא לנדוד דרומה לאפרת.
בבוא יעקב לבית לחם כורעת רחל ללדת בן שני לאחר יוסף, אך מתקשה בלדתה ומתה, לאחר שהיא קוראת בשם הולד "בן אוני", יעקב משנה את שמו ל"בנימין" שהופך להיות שמו הרשמי.
היא נקברת בדרך, במה שנקרא "קבר רחל".
המדרש וחלק מהפרשנים טוענים שמותה היה בשל העובדה כי גנבה את התרפים של אביה, והתגשמות ההסתייגות הנחרצת של יעקב מהמעשה, "עִם אֲשֶׁר תִּמְצָא אֶת אֱלֹהֶיךָ, לֹא יִחְיֶה נֶגֶד אַחֵינוּ".
תפיסה זאת נשנית אחר כך אצל בני יעקב, כאשר שליחו של יוסף מאשימם בגנבת גביע הכסף של אדונו, הם מוקיעים את המעשה בדרך דומה ומשיבים לו: "אֲשֶׁר יִמָּצֵא אִתּוֹ מֵעֲבָדֶיךָ, וָמֵת".
נראה שהחומרה שהם מייחסים למעשה איננה רק בשל הגנבה, אלא גם בשל כפיות הטובה והחזרת רעה תחת טובה.
לאחר מות רחל יעקב מגלה העדפה ברורה בין בניו ויוסף – בן אשתו האהובה זוכה ליחס מפלה לטובה מצד אביו שמקבל גם ביטוי ממשי – כתונת פסים.
יוסף עוד מבעיר שמן למדורת הקנאה, בהביאו את דיבתם הרעה של האחים אל אביו, ובחלומותיו אודות גדולתו ושלטונו על האחים, שהתגשמו בסופו של דבר בהיותו השר הבכיר במצרים.
יחסו של יעקב והתנהגותו של יוסף גוררים את משטמת שאר האחים, ובעיקר בני לאה שמרגישים מקופחים, ויוסף ברגע שהשעה לא משחקת לו מופשט מכתנתו, נזרק לבור, נמכר לעבד לשיירת סוחרים ומורד מצרימה.
למעשה האחים ביקשו לרצוח נפש את "בעל החלומות", אך הרעיון סוכל בידי יהודה שהמתיק את המעשה למכירת עבד.
לאחר המכירה האחים מביימים את מותו, מכתימים את מושא הקנאה - כתונת הפסים בדם שעיר עזים, ושולחים אותו ליעקב במסר מתריס כאילו אמרו - הדבר שבו ייחדת את יוסף, הוא המבשר לך על מותו.
יעקב שמסיק ממראה הכותנת המוכתמת בדם כי יוסף נטרף, מתאבל על בנו המיוחד ימים רבים וממאן להינחם – "כי ארד אל בני אבל שאולה".
אין מי שיגלה לו כי למעשה בנו חי, אפילו לא אביו יצחק.
שנים רבות לאחר מכן יראה יעקב את יוסף כנגיד על מצרים טרם מותו, ויברכו ברכה אחת אפים על אחיו, אך את שנות היגון והצער הרבות שהיו מנת חלקו כאב שכול הוא לא שכח.
לאחר מות רחל, הולך ראובן ושוכב עם בלהה פילגשו של אביו.
המקרא מתאר את תגובת יעקב למעשה זה בכך ששמע אודותיו ונמנע מלהגיב.
ברם יש המפרשים שתגובת יעקב הושמטה בכוונה.
תרגום יונתן אף מוסיף שיעקב חשד כי גורלו של ראובן יהיה כשל ישמעאל ועשו, שנדחקו מסגולתו של ישראל.
המעשה שיש לו מקבילה תנכית בשכיבת אבשלום עם פילגשי דוד אביו, מוסבר בכך שראובן קינא לאימו שהוזנחה בידי יעקב וניסה לחלל את שפחת רחל, ובכך לחבר בכוח בין אביו לאימו.
טרם מותו מאשימו יעקב בעליה על משכב אביו ובחילול יצועו ומדירו מהמעמד השלטוני הבכיר אותו הוא מועיד ליהודה, ומלקבל שני חלקים בארץ ישראל על פי משפט הבכורה אותם הוא מעביר ליוסף.
יש דעות במדרש שראובן מודר אף מהכהונה שעוברת ללוי.
לעצם גוף המעשה חז"ל אמרו: "כל האומר ראובן חטא אינו אלא טועה", ובעקבותיהם רוב פרשני המקרא הסבירו בצורה מעודנת יותר את החטא ופירשו שלא ממש שכב עם בלהה, אלא רק בלבל את היצועים והעביר את מיטת אביו לאהל לאה אימו.
ברכת יעקב לבניו, אשר מצאצאיהם יקום עם ישראל נאמרות כאשר יעקב אבינו חש שקרב יומו למות.
הוא הציב לעצמו מטרה להגיד לבניו את אשר יקרא אתכם – דבר נבואה לעתיד, אך בסופו של דבר הציג את תכונותיהם, הראה את המשמעות הנובעת מכך ומכאן גם המסקנה לעתיד.
לאחר שיעקב מתבשר כי בנו יוסף חי והוא מושל על כל ארץ מצרים, הוא מבקש להתאחד איתו ומקבל מאלוהים הסכמה ועידוד לעזוב את ארץ כנען, שסבו אברהם נדד אליה במטרה להתיישב בה.
משפחתו של יעקב - שכבר מונה כ-70 נפש יורדת למצרים.
במצרים יעקב זוכה לראות את יוסף בתפארתו ובגדולתו מגשים את חלומותיו, להפגש עם פרעה ואף לברכו ולהפגש עם נכדיו מיוסף ולהוסיף להם חלק בירושת הארץ, כאשר הוא מעדיף בדרך האופיינית לו את הצעיר על פני הבכור.
במפגש עם פרעה יעקב מסכם את חייו "כמעטים ורעים".
יעקב ומשפחתו מקבלים אחוזה נוחה להתגורר בה על פי ציוויו של פרעה.
לפני מותו קורא יעקב לבניו ומבקש שלא יקברו אותו במצרים אלא בקבורת אבותיו במערת המכפלה (דבר אשר עליו יוסף נשבע בעבר).
ואכן, לאחר מותו אנשי מצרים חונטים את יעקב, ולאחר גמר האבל בפמליה גדולה עם כל מכובדי מצרים עולים לארץ ישראל וקוברים את יעקב בחברון.
על פי המקרא מאורע זה עורר רושם כל כך גדול, שעל שמו קראו לעיר חדשה בעבר הירדן בשם "אָבֵל מִצְרַיִם".
יעקב אצל חז"ל הוא חלק בלתי נפרד מעשו.
תשובתו של האל לרבקה כי המדובר בשני לאומים הציתה את דמיונם של הפרשנים הקדומים.
היות שיעקב הוא סימלו של עם ישראל, הפך עשו ליריב המר ביותר של ישראל בכל דור.
המן הוא מצאצאיו של עשו, כל ממלכת רומי היא אדום – עמו של עשו.
טיטוס שהחריב את המקדש, הוא "רשע בן רשע, בן בנו של עשו הרשע" ובכלל כל התייחסות לעשו תהיה מלווה במילה "רשע".
המאבק בין עשו ליעקב נושא אופי מיסטי, והוא מרומז בבירכת יצחק לעשו "ואת אחיך תעבוד והיה כאשר תריד ופרקת עולו מעל צוארך".
השליטה מועברת על ידי חז"ל לעולם הבא.
שלטונו המוחלט של עשו/אדום/רומי בעולם הזה, מיוחס על ידי חז"ל לעובדה, שעל אף היותו רשע, כיבד את אביו ללא גבול.
בנוסף, חז"ל מכירים בעובדה שיעקב אכן לקח את הברכות במרמה ומייחסים לזעקתו של עשו בגלותו את התרמית, את העונש שבא בסופו של דבר על עם ישראל בדמות גזירת המן.
הסיבה החותמת את הגולל על אי שלטון יעקב בעשו היא חטאיו של יעקב – כלומר חטאיהם של בני ישראל.
המשפט שיצחק אומר לעשו על פריקת עול יעקב מפורש על ידי חז"ל כהתניה.
אם יעקב (דהיינו, בני ישראל) לא ימלא את התפקיד שהועיד לו האל בעולם אזי ישלוט עשו.
יעקב של חז"ל כמו עשו של חז"ל, איננו מייצג את עצמו בלבד כי אם את כל התפיסה היהודית של אותו זמן מול כל התפיסה האלילית.
חומרנות לעומת רוחניות, יראת האל לעומת עבודת אלילים ועוד כיוצא באלה דיכוטומיות.
ייתכן שמדובר בשילוב של מסורות מקומיות על אבות יושבי יהודה, הנגב וישראל הצפונית, כאשר יעקב הוא האב הקדמון של ישראל הצפונית.
על פי ניתוחים נפוצים בחקר המקרא, הטקסטים העוסקים ביעקב, כמו גם יצחק, מקושרים למסורות מאזור ממלכת ישראל, להבדיל מהטקסטים העוסקים באברהם, המקושרים למסורות מאזור ממלכת יהודה.
על פי ניתוחים אלו סיפורי המסורות של יעקב עתיקים יותר מאלו של אברהם, ובשלב מאוחר יותר, לאחר חורבן ממלכת ישראל או אף לאחר מכן, אוחדו המסורות ליצירת מסורת שלושת האבות.
נטען גם שמיקומו של יעקב כאחרון האבות נקבע על ידי הסופרים היהודאים שהעדיפו את אברהם כראשון כדי להדגיש את עליונותה של ממלכת יהודה.
חוקר המקרא יגאל בן-נון מציע ניתוח לפיו בראשיתן של הממלכות התחרו ביניהן 3 מסורות נפרדות משלושה מקומת פולחן שונים – בית אל, שילה וירושלים – כאשר מסורת בית אל, הרואה ביעקב אב קדמון, מוצאה מכנען וחרן, מתייחסת לאליהו ואלישע כנביאים קדמונים, למלכי ישראל כגיבורים ולאל כאל הקדמון של ממלכת ישראל.
שמות הכוללים את הרכיב "יעקב" נפוצו באוצר השמות השמי מערבי של האמורים מתקופת הברונזה התיכונה, אם כי איש מהם לא זוהה במחקר כיעקב המקראי.
ראוי לציין כי אחד ממלכי החיקסוס נקרא בשם שבתעתיק עברי הוא יעקב־הר (𓇌𓂝𓈎𓃀𓉔𓂋, Meruserre Yaqub-Har).
היו שהציעו אף לקרוא את השם הכתוב בהירוגליפים בתור יעקב-אל או יעקב-בעל, הגם שחוקרים חשובים התנגדו לקריאות אלה.
בסרט "פענוח יציאת מצרים" הובעה ההשערה כי יעקב-הר הוא יעקב המקראי או יוסף בנו, אך אין לטענה זו אחיזה במחקר.
יעלים או צֹאן (שם מדעי: Caprinae) היא תת-משפחה במשפחת הפריים בה מינים בינוניים, המותאמים לחיים על הרים, צוקים ומדפי סלע, אך חלקם חיים גם באזורי טונדרה או במדבריות.
תת-משפחת היעלים מחולקת ל-3 שבטים: כבשי שור, יעלים וצפירים.
כמחצית מהמינים בתת-המשפחה משויכים גם לקבוצה הלא-טקסונומית אנטילופות-עז.
מינים אלה שונים בגודלם: מהמין גוראל אדום שמגיע לגובה 64 ס"מ ולמשקל 35 ק"ג עד לכבש המושק אשר יכול להגיע למשקל 650 ק"ג.
בעבר היו מינים דומים לו כמו הבותריום והאאוצרתריום.
בארץ ישראל נפוצים היעל הנובי שחי בבר ובשמורות טבע וכן עז הבית וכבש הבית המבויתים.
סוג ומין יחיד: כבש המושק (Ovibos moschatus)
סוג בותריום (Bootherium) – נכחד
סוג אאוצרתריום (Euceratherium) – נכחד
סוג מקפניה (Makapania) – נכחד
סוג סוארגליה (Soergelia) – נכחד
סוג טסאידמותריום (Tsaidamotherium) – נכחד
סוג ומין יחיד: עבדקן הרעמה (Ammotragus lervia)
סוג ומין יחיד: טאר ההימלאיה (Hemitragus jemlahicus)
מין: יעל אלפיני (Capra ibex)
מין: כבש אוריאל (Ovis vignei)
מין: כבש ארגאלי (Ovis ammon)
מין: כבש גדול-קרניים (Ovis canadensis)
מין: כבש דאל (Ovis dalli)
מין: כבש הבית (Ovis aries)
מין: כבש כחול מצוי (Pseudois nayaur)
סוג ומין יחיד: יעל בלארי (Myotragus balearicus) – נכחד
סוג ומין יחיד: צפיר הקורדילרים (Oreamnos americanus)
מין: גוראל ההימלאיה (Nemorhaedus goral)
יעקב (יענקל'ה) רוֹטְבְּלִיט (נולד ב-13 בפברואר 1945) הוא משורר, פזמונאי, סופר ועיתונאי ישראלי.
רוטבליט נולד בחיפה והיה חניך ב"אגודת יורדי ים זבולון" וב"השומר הצעיר".
לאחר סיום לימודי התיכון ב"חוגים", התגייס לנח"ל עם גרעין השומר הצעיר "שדמה", שנועד להשלים את קיבוץ מצר.
לאחר השחרור מצה"ל, בהיותו סטודנט ב, ב-1967, פרצה מלחמת ששת הימים.
הוא לחם כמפקד מחלקה בגדוד 163 של החטיבה הירושלמית.
במהלך הקרב בשער האריות נפצע רוטבליט קשה מאש מרגמות כוחותינו.
ידו ניזוקה והוא איבד רגל.
בשנת 1968 הוקלט לראשונה שיר פרי עטו של רוטבליט, "זמר שכזה", ולאחריו "שיר לשלום" (1969), אשר בוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל והסולנית מירי אלוני וזכה לפופולריות רבה, ובין השאר הושר על ידי יצחק רבין בעצרת השלום, שבסיומהּ נרצח.
בנוסף לכתיבתו הפזמונאית, עסק רוטבליט לאורך השנים בכתיבה עיתונאית.
בשנים 1970–1973 פרסם טור סאטירי שבועי בשם "שחק אותה" במוסף "הארץ" וכן מדור נוסף בשם "גלגל אותה" בגיליון אמצע השבוע של העיתון.
לאורך השנים פרסם טורים אישיים, רשימות וכתבות בעיתונים חדשות, העולם הזה, דבר, דבר אחר, צלול, מעריב, מוניטין והעיר.
בין השנים 2006–2010 כיהן רוטבליט כיו"ר דירקטוריון אקו"ם.
בשנת 1998 זכה רוטבליט בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
בשנת 2002 קיבל תואר "עמית כבוד" של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים (לכבוד אירוע זה כתב את שירו "פלאפל חם לנצח" מתוך האלבום "מדינת היהודים / קטעים").
בשנת 1999 התקיים במסגרת פסטיבל ישראל ערב מחווה לרוטבליט ולשיריו.
אחד משיתופי הפעולה הבולטים של רוטבליט הוא עם שמוליק קראוס, איתו התחיל לכתוב יחד בשנת 1970. השניים היו אחראיים, בין השאר, לשירים: "בלדה לעוזב קיבוץ" של כיף התקווה הטובה, "אצלי הכל בסדר" ו"ימי ראשית הקיץ" של ג'וזי כץ ו"לוח וגיר", ששר קראוס עצמו.
בשנת 1978 כתבו את "סוס עץ", ששר אריק איינשטיין, כפסקול לסרט "סוס עץ" (בו השתתף גם קראוס בתפקיד הראשי).
השניים המשיכו את שיתוף הפעולה ביניהם גם בשנות השמונים והתשעים וכתבו יחד את השירים "גלגל מסתובב", "רואים רחוק רואים שקוף", "אחרי עשרים שנה", "ידידותי לסביבה" ואחרים.
מלחין נוסף איתו רוטבליט עבד הוא שלום חנוך.
השניים כתבו, בין השאר, את השירים "לילי שלי" (השלושרים), "כמה טוב שבאת הביתה" (אריק איינשטיין), "חוזה לך ברח" (אושיק לוי) ו"בואי לרקוד", ששר חנוך עצמו.
לאלבום מ-1971 בדשא אצל אביגדור, של אריק איינשטיין, כתב רוטבליט 7 מ-10 השירים, ביניהם, "היא תבוא", "צא מזה" ו"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה".
ב-1972 כתב את "אמא אדמה" לאריק איינשטיין ואת "יש לי יום הולדת" ללהקת אחרית הימים.
שירים מפורסמים נוספים שכתב רוטבליט: "באה מאהבה" (יהודית רביץ), "זה השיר שהוא שר לי בגשם", "חגיגה בצמרת" ו"סרט כחול" (נורית גלרון), "בוקר של כיף" (תיסלם), "דרכנו" ו"ככלות הקול והתמונה" (דני בסן).
לצד פועלו כפזמונאי וכעיתונאי, הוציא רוטבליט חמישה אלבומי סולו שאותם הלחין, שרובם הורכבו משירי מחאה כתב וביצע בעצמו:
כך שחררתי את ירושלים (1978)
"כך שחררתי את ירושלים" (1978) היה האלבום הראשון של רוטבליט, שנחשב לאלבום מחאה פוליטי.
האלבום נאסר לזמן קצר לשידור ברדיו בשל גישתו הביקורתית כלפי הממשל והממסד הצבאי.
"מכתבים מבית רביעי" (1989) - שם האלבום מרמז על קריסת "בית המקדש השלישי" - מטאפורה לישראל המודרנית, כתגובה לשבר הרעיוני של הציונות.
"מדינת היהודים / קטעים" (2004) ו"מדינת היהודים / חלק ב'" (2005) - שני אלבומים המהווים המשך רעיוני לעבודתו הביקורתית.
"צומת עלעול" (2011) - אלבומו האחרון כסולן.
בניגוד לעשרות הלהיטים שכתב רוטבליט עבור זמרים אחרים, מהפזמונים שכתב ושר בעצמו, השירים באלבומי הסולו לא זכו להצלחה מסחרית דומה.
בשנת 1998 סיכמה חברת "הד ארצי" חלק מיצירתו של רוטבליט באלבום אוסף כפול, "דברים שרציתי לומר", ובו 36 משיריו הבולטים, המבוצעים על ידי אמנים ידועים.
בשנת 2004 יצא בהוצאת NMC אוסף כפול נוסף מיצירתו, "שיר לכל עת", ובו 36 שירים, חלקם יצאו לראשונה על גבי תקליטור, בהם: "עגילים וג'ינס קרוע" המוקדש להרוגי הפיגוע בציר פילדלפי (ביניהם קרוב משפחתו, ), "מתה האמת הישנה", ו"שיר לכל עת".
ב-2 בפברואר 2021 יצא אלבום מחווה לרוטבליט, "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט", בו ביצועים אלטרנטיביים ל-23 משיריו.