tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות השמונים העיניין הציבורי במדיום פחת, והקוראים הנמרצים של העבר היו כעת מבוגרים מדי עבור מגזיני קומיקס.
הדור הצעיר העדיף מגזינים אחרים, חדשים יותר ושמרנים פחות.
על כן, פילוט מוזג עם מגזין הקומיקס 'צ'רלי מנסואל' בשנת 1986 והמשיך בתור מגזין "פילוט אנד צ'רלי" עד 1988, אז הוחלף השם חזרה לפילוט.
עם זאת, ירידה במכירות גרמה לדרגאוד להשהות את הפרסום לאחר מה שהפך לגיליון האחרון ב-1 באוקטובר 1989.
לאחר 1989 לא היו פרסומים קבועים של המגזין, אם כי השם שימש למבצעי שיווק של דרגאוד מדי פעם בפעם.
פילון היה משורר וסופר יהודי הלניסטי.
ידוע כי הוא חיבר שיר אפי בהקסמטרים ביוונית על ההיסטוריה של ירושלים.
אלכסנדר פוליהיסטור ציטט במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס כמה בתים של שירו, והוא המקור של הקטעים המצוטטים בספרו של אוסביוס מקיסריה, "הכנה לבשורה".
פילון המשורר הוא כנראה אותו פילון שנזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בחיבורו "נגד אפיון", ועל ידי קלמנס מאלכסנדריה בחיבורו "סטרומטה".
יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "פילון הזקן" (Φίλων ὁ πρεσβύτερος), ככל הנראה כדי להבדילו מפילון אחר, שהיה צעיר ממנו בגיל, אולי הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, שחי במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה.
עם זאת, יוסף חושב אותו לסופר לא יהודי וייתכן שאכן מדובר בסופר פגני בשם זה ולא במשורר היהודי.
פילודוסידה (Phyllodocida) היא סדרה של תולעים רב-זיפיות במחלקה אסיקולטה (Aciculata).
תולעים אלה הן לרוב ימיות, אם כי חלקן נמצאות במים מליחים.
רובן יצורים מיונטיים פעילים, הנעים על פני השטח, חופרים במשקעים או חיים בסדקים בסלע.
חלקן בונות צינורות שבהם הן חיות וחלקן חיות בים הפתוח, שוחות בעמודי מים.
לפי הערכות יש בסדרה יותר מ-4,600 מינים שזוהו.
פילודוסידה הן תולעים מפולחות וגודלן נע בין מילימטרים בודדים למעל מטר.
כל קטע נושא זוג פרפודיות (בליטות) דמויות משוט.
בפרוסטומיום (ראש התולעת, חלקה הקדמי) יש בדרך כלל זוג עיניים או שני זוגות, זוג מחושי גב, זוג מחושי גחון וזוג איברים על הצוואר.
הפריסטומיום (החלק הקדמי של הגוף מיד אחרי הפרוסטומיום) הוא טבעת המוסתרת לרוב על ידי הפרוסטומיום והחלק הראשון.
לפילודוסידה יש חדק שרירי עם זוג לסתות או יותר.
הקטעים האמצעיים נוטים להיות שונים מאלה שנמצאים מאחור.
יש להם צירי גב וגחון מוגדלים (ספחים עדינים), אונות פרפודיאליות (דמויות רגליים) וזיפים (Chaeta).
למינים מסוימים יש נספחים בעלי תפקידים מיוחדים אך לרובם יש מקטעים רבים הדומים זה לזה אך משתנים בגודלם ובצורתם לאורך הגוף ללא שינויים פתאומיים בזיפים ובאונות דמויות הרגליים.
תולעים בסדרה זו הן בדרך כלל טורפות או אוכלות נבלות.
שלוש תת-הקבוצות העיקריות הן אפרודיטיפורמיה (בהן משפחת האפרודיטידיאה), גליצריפורמיה ונרידיפורמיה.
האפרודיטיפורמיה מאופיינת בנוכחות של כנפי חפיה, קשקשים על מקטעים מתחלפים.
הגליצריפורמיה מאופיינות בנוכחות של פרוסטומיומים ייחודיים בצורת חרוט וטבעות.
אין לה מאפיינים משותפים המבדילים אותה מתת הקבוצות האחרות באופן אוניברסלי.
קיימת הסכמה לגבי המונופילטיות של קבוצה הכוללת את משפחות ה-Hesionidae, Nereididae ו-Chrysopetalidae, אך הדעות חלוקות לגבי Pilargidae, ומחקרים מולקולריים ומורפולוגיים נמשכים.
פילוטימו עם "F" בתחילת המילה הוא שם עצם יווני בעל התרגום המילולי של "אהבת אדם", "כבוד לאדם", "חברות אנושית", "מתן עזרה" ועוד ועוד סגולות רבות.
מילה זו פילוטימו קשה לתרגם, וככל הנראה אין מילה מקבילה בשפות המערביות העיקריות, מכיוון שהיא מתארת מערך מורכב של מידות טובות.
המילה משמשת בכתבים מוקדמים עתיקים, לפעמים במובן רע; המדינה של אפלטון משתמשת במילה philotimon ( ביוונית) באופן אירוני: "חובב כבוד".
סופרים אחרים משתמשים ב־philotimeomai (φιλοτιμέομαι) במובן של "מפנק", אך גם "בזבזני" או "לתת בשפע".
עם זאת, שימושים מאוחרים יותר מפתחים את המילה במובנים האציליים יותר שלה.
בתחילת העידן הנוצרי, המילה הייתה חיובית בהחלט בהשלכותיה והשימוש בה בברית החדשה כנראה חיזק את השימוש בה בתרבות היוונית המודרנית.
המילה philotimon נמצאת בשימוש נרחב בספרות התקופה ההלניסטית.
המילה מופיעה שלוש פעמים בטקסט של איגרות פאולוס שכתב השליח פאולוס (שהוא "שאול התרסי") פאולוס היה דובר יוונית שוטפת וכתיבתו מראה שהיה משכיל ומתמצא היטב בספרות ההלנית.
מכתביו נכתבו במקור ביוונית ולכן בחירת המילה הייתה מכוונת ובחירה מתוחכמת של אדם משכיל.
באיגרת אל הרומאים הוא הופך את המושג לפילוטימו שלו, להטיף את החדשות הטובות של הבשורות לאנשים שלא שמעו אותן.
באיגרת השנייה אל הקורינתים הוא משתמש במילה כדי לתאר את "עמלו" במובן של מפעל חייו ומאמצי חייו.
באיגרת הראשונה אל התסלוניקים הוא משתמש במילה כדי לתאר את סוג השאיפה שצריכה להיות למאמינים לנהל את חייהם עם פילוטימו: חיים מעל לכל לשון הרע, המוערכים היטב על ידי קהילתם בשל טוב לבם.
זוהי מילה שקשה לתרגם לכמעט כל שפה ובוודאי לעברית והיא מתורגמת בצורה שונה בהתאם לתרגומי התנ"ך.
חלופות תקפות כוללות; שאפתנות, השתדלות ברצינות, שאפו, קנאות, התאמצות בשקיקה, להשתוקק חזק מאוד.
בכל מקרה פאולוס משדר רצון לעשות דבר טוב ובחירת המילה שלו נותנת דגש נוסף למרדף המכובד הזה.
בצורתו הפשוטה ביותר, פירוש המונח הוא כיבוד מצפוני של אחריותו וחובותיו של האדם, לא לאפשר לרמוס או לפגוע בכבודו של אחר, ולכבד את גאוותו של האדם.
פילו מביזנטיון (ביוונית עתיקה: Φίλων ὁ Βυζάντιος, Phílōn ho Byzántios, בתעתיק: פִילוֹן הוֹ בִּיזַנְטְיוֹס; 280 לפני הספירה - 220 לפני הספירה), הידוע גם בשם Philo Mechanicus , היה מהנדס, פיזיקאי וסופר יווני בן המאה ה-3 לפנה"ס.
אף שנולד בביזנטיון, את מרבית חייו בילה באלכסנדריה שבמצרים.
ייתכן שהיה צעיר מקטסיביוס, אם כי יש חוקרים שממקמים אותו מאה שנה מוקדם יותר.
פילו היה מחברו של חיבור רחב יריעה בשם סינתקסיס (ביוונית עתיקה: Μηχανική Σύνταξη, Mēkhanikḗ Sýntaxē, בתעתיק: מכניקה סינתקסה), שכלל את המדורים הבאים:
אִיסַגוֹגֶה – מבוא (למתמטיקה כללית)
מוֹכלִיקָה – תורת המנופים (מכניקה)
בֶּלוֹפּוֹאִיקָה – בניית מכונות מצור
אוֹטוֹמַטוֹפּוֹאֵיטִיקָה – אוטומטונים (צעצועים מכניים)
פֶּרִי אֶפִּיסְטוֹלוֹן – על מכתבים (כתיבה סודית לשימוש צבאי)
המדורים הצבאיים בלופואיקה ופוליאורקטיקה שרדו בשלמותם ביוונית, והם עוסקים בטילים, בניית מבצרים, הספקה, תקיפה והגנה.
קיימים גם קטעים מאיסאגוגה ואוטומטופואיטיקה.
מדור נוסף העוסק במנועים פנאומטיים שרד בתרגום ללטינית (De Ingeniis Spiritualibus), שנעשה מערבית, ויצא לאור במהדורת וילהלם שמידט (1899) עם תרגום גרמני, כחלק מכתבי הרון מאלכסנדריה, וכן בתרגום לצרפתית מאת רושאס (1882).
חלקים נוספים מהחיבור שרדו כנראה בגרסאות משניות, בכתבי ויטרוביוס ובסופרים ערבים מאוחרים יותר.
קו פילו – בנייה גאומטרית המיועדת להכפלת הקובייה – יוחסה לפילו.
לפי מחקרים עדכניים, קטע מתוך פנאומטיקה שנחשב בעבר כתוספת מאוחרת בערבית, מכיל את התיאור הראשון הידוע של טחנת מים בהיסטוריה, ובכך ממקם את המצאתה במחצית המאה ה־3 לפנה"ס ביוון.
כתביו של פילו כוללים גם את השימוש הקדום ביותר הידוע בגלגל שיניים בשרשרת בתוך קשת חוזרת, ובה שתי שרשראות שטוחות המחוברות לכננת, המופעלת קדימה ואחורה לשיגור אוטומטי של חצים.
כן היה הראשון שתיאר את עקרון הגימבל, בדמות מתקן דיו מתומן שניתן להטות אותו לכל כיוון מבלי לשפוך את הדיו, באמצעות מתלה קונצנטרי של טבעות מתכת.
בפנאומטיקה (פרק 31) מתאר פילו מנגנון של אסקייפמנט – הקדום ביותר הידוע – כחלק מכיור: כף נגדית שמתקבלת ממכל מים, ומתמלאת עד שנשפכת אל הכיור ומשחררת אבן ספוג.
לאחר הריקון, נמשכת הכף חזרה ונסגרת על האבן.
פילו העיר שהמבנה "דומה לזה של שעונים", רמז לכך שמנגנון זה שולב כבר אז בשעון מים עתיק.
מיוחס לו גם תיאור של התרמוסקופ (המכונה "מדחום פילו"), אב קדום למדחום.
בתחום המתמטיקה עסק בבעיה של כפילת הקובייה – נושא שמקורו בצורך הצבאי לבנות קַטַפּוּלְטָה המסוגלת לשגר קליע שמשקלו כפול מזה של הקודמת.
פתרונו כלל מציאת נקודת חיתוך בין היפרבולה מלבנית לבין מעגל, בדומה לפתרון של הרון מאלכסנדריה מאות שנים מאוחר יותר.
חיבור בשם שבעת פלאי העולם (Περὶ τῶν Ἑπτὰ Θεαμάτων, Perì tō̂n Heptà Theamátōn, פרי טון הפטה תיאמטון) לעיתים מיוחס לפילו זה, אך כנראה נכתב בידי פילו אחר, שנקרא "פילו הפאראדוקסוגרף", בן המאה ה-4 או המאה ה-5 לספירה.
הרכר (1858), ותורגם לאנגלית על ידי Jean Blackwood כנספח בספר The Seven Wonders of the World מאת מייקל אשלי (1980).
פילוסופיה מערבית הוא כינוי לחשיבה הפילוסופית שנוצרה ועוצבה בעולם המערבי, והושפעה מתרבות המערב.
זאת בניגוד לפילוסופיה המזרחית, שכוללת מחשבה פילוסופית שנוצרה במזרח הרחוק, בהודו, בפרס וכדומה.
נהוג לראות את ערש הפילוסופיה המערבית בפילוסופיה היוונית, החל מהפילוסופים הפרה סוקרטיים וכלה בהגותם של סוקרטס, אפלטון ואריסטו.
לפילוסופיה היוונית הייתה השפעה עצומה על החשיבה הפילוסופית ברומא העתיקה, הפילוסופיה הנוצרית, הפילוסופיה האסלאמית והפילוסופיה היהודית ובהמשך על פילוסופיית ימי הביניים.
החל מהמאה ה-16 וה-17 החלה הפילוסופיה המערבית להתנתק במובהק משורשיה היווניים, תוך דחיית טיעונים שנשענו על מטאפיזיקה ודת.
פילוסופים רציונליסטים כגון רנה דקארט, ברוך שפינוזה וגוטפריד לייבניץ הטיפו ללימוד אפריורי על טיבו של העולם, כלומר באמצעות ההיגיון ותוך שימוש בשכל הישר ולא דרך הסתמכות על החושים.
המחשבה המערבית הושפעה מגילויים חדשים בתחומי מדעי הטבע והמתמטיקה.
בהגדרתו הפשוטה המונח "פילוסופיה יהודית" משמש כשם נרדף למונח "מחשבה יהודית".
עם זאת, למונח הגדרות שונות ואף תלויות תקופה.
בתקופות אחרות, כגון בעת המודרנית, נחשבה ההתמקדות בנושאים יהודיים לתנאי חשוב, והוגי דעות שלא הזדהו כיהודים או שהיו אדישים למורשתם, שעסקו בהגות כללית כמו משמעות החיים, פילוסופיה של המוסר וכדומה לא סווגו בדרך כלל כפילוסופים יהודים.
שאלת ראשית הפילוסופיה היהודית מצויה במחלוקת.
מחד, ישנם חוקרים כגון אליעזר שביד ויצחק יוליוס גוטמן שטוענים כי הפילוסופיה לא צמחה בתרבות היהודית, אלא כולה תוצאה של השפעה חיצונית, שראשיתה במפגש התרבות היהודית עם הפילוסופיה היוונית בתקופת בית שני, ולכן היא מתחילה בכתבי פילון הלאכסנדרוני.
מנגד ישנם חוקרים (כגון ישראל אפרת) שטוענים כי פילוסופיה יהודית קיימת כבר מימיו הראשונים של המונותאיזם היהודי, בתקופת האבות, ולאחר מכן בפילוסופיה המקראית של תקופת הנביאים..
ייתכן ששורש המחלוקת נעוץ בהגדרות שונות של המושג: האם כל רעיון או תורה מחשבתית נחשבים לפילוסופיה או האם פילוסופיה היא שיטת חשיבה ייחודית שצמחה ביוון הקלאסית בעת העתיקה והתפתחה בכיוונים מובחנים באירופה במהלך העת החדשה?
מחשבת המקרא/ הפילוסופיה של המקרא נגזרת ונלמדת מתוך הטקסט המקראי, אגב הסיפורים והתיאורים, ואינה מוגשת לקורא באופן מובחן ומסודר.
מהמקרא עולות תפיסות, שאינן תמיד עקביות, הנוגעת לאלוהות, ליחסיה עם העולם ובני האדם בכלל ועם עם ישראל בפרט.
תפיסות אלו מתייחסות לנושאים כגון: מהות האלוהות, יחס האלוהות לאלים אחרים, מעמדו של הרע והצדק האלוהי, מעמד האדם ותפקידו, חופש הבחירה וגמול, תפקידו של עם ישראל, גלות, גאולה ועוד
על פי פרופ' ישראל אפרת, עקרונות הפילוסופיה היהודית מתחילים כבר ממילותיו הראשונות של ספר בראשית.
שם ניתן למצוא את הבסיסים למונותיאיזם היהודי: האמונה באל אחד ומיוחד, ההפרדה בינו לבין העולם (שלילת הפנתיאיזם), האמונה בבריאת העולם (העולם אינו קדמון) ועוד.
לטענת אפרת, עוד מראשיתה משכה הפילוסופיה היהודית לשני כיוונים מנוגדים, שתי תפיסות עולם, המלוות אותה לאורך כל שנות קיומה ועד היום.
שני מושגים אלה המתייחסים ליחס האפשרי בין האדם לאל הם השאיפה לקדושה, ומולה השאיפה לכבוד.
בעוד הקדושה שואפת כמה שיותר לרומם ולהעלות את האלוהות מעל העולם הגשמי ולנתקה מן האדם (טרנסצנדנטיות), הכבוד חותר לקרבה מרבית בין האדם לאל.
כבר בתורה עצמה ניתן לראות את הניגודיות בין שתי השאיפות.
בספרות הנבואה ניתן לראות הבדלי גישות בין הנביאים השונים, אותם ניתן לנמק בהבדלי המקום והזמן בהם ניבאו.
מצד המטיפים לקדושה ניתן למנות את ישעיהו, עמוס ומיכה, המדגישים בדבריהם את אפסותו של האדם מול קדושתו ורוממותו של אלוהים, כפי שהם מתגלים בטבע ובהיסטוריה.
מיכה אף לועג לעם הבוטח בבית המקדש ובארון הקודש: "הלא ה' בקרבנו, לא תבוא אלינו רעה".
מולם בולטת גישת הנביאים יחזקאל וצפניה אשר מבטאים בדבריהם את קרבת האל לעם ישראל והיותו העם הנבחר.
בנוסף ניתן למצוא בדבריהם ביטויים פיזיים של קרבה בינם לאל.
בנבואת יחזקאל ניתן למצוא לראשונה את מקומם של המלאכים כמעין מתווכים בין אלוהים לאדם.
אמונה זו התפתחה בדברי נביאי בית שני, וביתר שאת בספרות האפוקריפית שבספרים החיצוניים.
דווקא הנטייה לקדושה - התפיסה שאלהים הוא כל כך מרומם ומרוחק מן האדם, יצרה את הצורך במעין "הוויות אמצעיות", המתווכות בין "עליונים" ל"תחתונים".
אך בעוד בספרי בית ראשון המלאכים מהווים מעין התגלות זמנית או כוח מוגשם של האל ולא דבר נפרד ממנו, בספרי שלהי בית שני, כדוגמת ספר דניאל וספר זכריה, אשר ניכרת בהם ההשפעה הפרסית, כבר מקבלים המלאכים הוויה עצמית ושמות פרטיים.
בספר איוב אנו מוצאים הוויה מטפיזית חדשה, השטן, המהווה ניגוד לאלוה ה"טוב".
אם בספר ישעיהו קראנו כי אלוהים הוא אחראי-כל: "יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע", יצירת דמות השטן, האחראי על הרוע בעולם ועל סבלו של האדם, מבטאת התקרבות של היהדות לתפיסות גנוסטיות.
אם כי בספר איוב מוצג השטן כמלאך שכפוף לחלוטין למרותו של האלוהים ואינו יכול לפעול מאומה ללא אישורו, כמו כל שאר המלאכים.
הקצנת הרעיון בספרים האפוקריפיים, כגון ספר חנוך א', ספר טוביה וספר היובלים, הובילה להגברת מרכזיותם של המלאכים, ולתהליך האנשתם והפיכתם משלוחיו של אלהים לשלוחיו של האדם.
בהמשך אנו חוזים ב"ספרות העלייה", בה המלאכים אף נוטלים את בני האדם לסיור בעולמות העליונים ומגלים להם את הסודות ללא פקודה מפורשת של אלוהים.
וכך משהטשטש כל כך התחום בין האלוהי לגשמי, הבינה היהדות הפרושית ובהמשך התנאית את הסכנה הטמונה בחיבורים אלו ויצאה כנגדם, וביתר שאת לאחר שהנצרות הקדומה אימצה בחום ספרים אלה לחיקה.
רבי יוסי, תנא בן המאה השנייה, אף מגדיל ואומר כנגד רעיונות אלו כי "מעולם לא ירדה שכינה למטה ולא עלו משה ואליהו למרום".
בתקופת בית שני ניתן לראות לראשונה גם ביטויים גלויים אודות האמונה בעולם הבא והישארות הנפש.
תפיסות אלה היוו מצע למחלוקת המרכזית של סוף ימי הבית השני - בין היהודים הפרושים לבין הצדוקים.
אף שכבר בספר שמואל מוזכרת בעלת האוב שמעלה את שמואל הנביא מקברו, דבר המוכיח ששורשי אמונת הישארות הנפש עתיקים הרבה יותר.
המחלוקות בנושאים אלו המשיכו למעשה בצורות שונות גם בתקופת התנאים, ובמיוחד ניתן לראות להן הדים בסיפור "ארבעה שנכנסו לפרדס" וכפירתו של ר' אלישע בן אבויה.
במקביל להתפתחות הספרות המלאכית בספרים האפוקריפיים, חלה עלייה של "ספרות החכמה" המהווה משקל נגד לירידת כוחה של הנבואה בעם ישראל.
לפי ספר משלי, ובהמשך ספרים חיצוניים בעלי השפעה יוונית כגון בן סירא וחכמת שלמה, בהיעלם הנבואה, הקשר בין האדם לאל נעשה באמצעות מתווך שהוא החכמה המוסרית והתורה.
בעזרת החכמה האנשים בעצמם הופכים למעין נביאים.
הפילוסופיה של מגילת קהלת מושפעת מתפיסת קדושה קיצונית המשאירה את האדם בודד בעולם, המביאה למסקנה ההפוכה לזאת של משלי, כי הערכים האנושיים והחכמה נידונים לכישלון - "יוסיף דעת יוסיף מכאוב".
את ראשית עקבות הפילוסופיה היוונית הברורים ביהדות, ניתן למצוא כבר בספרים החיצוניים כגון הספר חכמת שלמה, המסתמך על מקורות יווניים כגון אפלטון והסטואיקנים, אך נכתב על ידי מחבר יהודי ומחבר בין רעיונות יווניים ויהודיים קלאסיים.
כהוגה הפילוסופי-קלאסי הראשון ביהדות נחשב פילון האלכסנדרוני, שכתב פירוש אלגורי למקרא שבו יסודות רבים מהפילוסופיה היוונית ומה שהוזכר כלאחר יד בספר "חכמת שלמה" כחומר קדמון, הפכו בהגותו ליסוד עיקרי.
גם בחלקי הספרות האפוקריפית שהייתה בסוף המאה הראשונה, מוצאים אנו שרידים ועקבות לכך שיהודי הארץ נתפסו לסינקרטיזם הדתי של התקופה ההיא.
ואף יש חוקרים המוצאים בספרות התלמודית עקבות לאותן פילוסופיות שרווחו אז המקבילות לחכמי הסטואה.
אחרי פילון אנו מוצאים מעט הוגים יהודיים בעלי שיטה פילוסופית משמעותית ומקורית, ומרב המאמץ של חכמי ישראל הושקע בספרות ההלכתית שמבוטאת בתלמוד ובמדרש.
הפילוסופיה היהודית בתקופה זו עמדה בתווך בין אמונות שונות - האסלאם - שיטות הכאלאם והמועתזילה, הנצרות, הדתות הגנוסטיות של זרתוסטרא ועוד.
במאה התשיעית ניתן לראות חזרה של ההגות העצמאית בפילוסופיה היהודית, על אף שההוגים היהודיים הושפעו השפעה מכרעת מהפילוסופיה היוונית, אשר עברה אליהם דרך הצינור של הפילוסופיה האיסלאמית.
הפילוסוף היהודי הראשון בימי הביניים היה דאוד אבן מרואן אלמקמץ, אך ההוגה פורץ הדרך היה ר' סעדיה גאון (רס"ג), שבספרו "אמונות ודעות", יצא נגד הדתות והאמונות הסותרות את היהדות והציג את עקרונותיה הפילוסופיים לפי שיטתו הרציונלית.
רס"ג קיבל את שיטת המועתזילה לגבי חירות הרצון ואחדות האל, דחה את תורת האטומים של הכאלאם, דחה את מציאותו של "חומר קדמון" וטען כי האמת הדתית היא ההתגלות ותוכנה זהה עם השכל.
עוד היה הוא הראשון אשר חילק בין מצוות שכליות לשמעיות ולהציג את עשרת יסודות האמונה היהודיים לפי שיטתו.
בעולם היהודי של המאות ה-12 וה-13 התנהל ויכוח חריף בין הנוטים אחרי הרציונליזם בהשפעת פילוסופי יוון וערב (כגון הרמב"ם) לבין שוחרי המיסטיקה והקבלה, שהתנגדו בחריפות להסתמכות בלעדית על ההגיון.
האפלטוניסטים היהודיים הושפעו מהאפלטוניסטים המוסלמים.
ולעומתם, האריסטוטלים היהודיים הושפעו מהאריסטוטלים המוסלמים אלפאראבי, אבן סינא, אבן באג'ה, אבן רושד ועוד.
גדולי הפילוסופים היהודיים בימי הביניים
רב סעדיה גאון (רס"ג), מחבר הספר אמונות ודעות.
רבנו בחיי אבן פקודה, מחבר הספר חובות הלבבות.
רבי שלמה אבן גבירול, מחבר הספר מקור חיים.
רבי אברהם בר חייא, מחבר הספר הגיון הנפש.
רבי יוסף אבן צדיק, מחבר ספר עולם הקטן.
רבי יהודה הלוי (ריה"ל), מחבר הספר הכוזרי.
רבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע), מחבר הספר יסוד מורא וסוד תורה ופירוש לרוב התנ"ך, ועוד כמאה ספרים.
רבי אברהם אבן דאוד (ראב"ד הראשון), מחבר ספר הקבלה וספר אמונה רמה.
רבי משה בן מימון (רמב"ם), מחבר הספר מורה הנבוכים.
רבי נתנאל בירב פיומי, מחבר הספר גן השכלים.
רבי לוי בן גרשם (רלב"ג) מחבר הספר מלחמות השם.
רבי משה בן יהודה מחבר הספר אהבה בתענוגים.
רבנו נסים בן ראובן, מחבר הספר דרשות הר"ן.
רבי ידעיה הפניני, מחבר הספר בחינת עולם, הנקרא גם אגרת שמים לרום.
רבי חסדאי קרשקש, מחבר הספר אור ה', מאמר על האהבה, וספר ביטול עיקרי דת הנוצרים.
רבי יוסף אלבו, מחבר ספר העקרים.
רבי יצחק עראמה (מהרי"ע), מחבר הספר עקידת יצחק, על פי סדר פרשיות התורה.
רבי דון יצחק אברבנאל (מוכר גם כרדי"א), מחבר הספרים ראש אמנה, שמים חדשים, והטרילוגיה המשיחית: מעיני הישועה, מצמיח ישועה וישועות משיחו, ועוד, וכן פירוש על רוב התנ"ך.
רבי יהודה אברבנאל (בנו של הקודם), מחבר הספר שיחות על האהבה.
רבי דון אברהם בר נסים בן חיון, מחבר הספר אמרות טהורות.
במאות ה-17 וה-18 פעלו הוגים בולטים כברוך שפינוזה, ששלל את אלוהות התורה והדת, מחד, והמקובל-הפילוסוף רמח"ל מאידך.
מקובל לראות את תקופת ההשכלה, שראשיתה בסוף המאה ה-18, כראשיתה של הפילוסופיה היהודית המודרנית.
בשם התבונה האוניברסלית ביקשה תנועת ההשכלה, שמשה מנדלסון נחשב למייסדה, את שילובם של ערכים והשקפות מתוך תרבות הסביבה באופק הרוחני-יהודי.
בהמשך קמו תנועות דתיות שקראו לחדש את פניה של היהדות ההלכתית - המרכזיות שבהן הן התנועה הרפורמית והתנועה הקונסרבטיבית.
במאה ה-19 התנגשה ההשכלה עם החסידות, גם היא תנועה יהודית מודרנית בעלת פילוסופיה ייחודית, שראשיתה באמצע המאה ה-18, מיסודו של הבעל שם טוב.
בין הוגיה הפילוסופיים הבולטים נמנו רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, ורבי נחמן מברסלב (אלא שרבי נחמן הדגיש בספריו שהוא מתנגד לפילוסופיה ושהיא הדרך לכפירה).
במאה ה-20 חלה פריחה בהגות היהודית הקיומית (אקזיסטנציאלית) והדיאלוגית.
לפילוסופיה הדתית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ניכרה השפעה רבה על המחשבה בציונות הדתית.
כמו כן פעל ישעיהו ליבוביץ.
קיימת גם הגישה הפילוסופית של הרב יונתן זקס שמנסה לגשר בין הפילוסופיה הכללית לזו היהודית.
פִילוֹסוֹפְיָה (מיוונית: Φιλοσοφία) היא תחום ידע מדעי, שמטרתו לברר ולהבין באופן שיטתי עקרונות בסיסיים ומושגים יסודיים של תחומים שונים במציאות ובהכרה האנושית.
זהו תחום אקדמי עתיק-יומין, אשר למעשה מהווה את ראשית המדע, ובלשון הדימוי, הפילוסופיה היא "אם המדעים".
לפיכך הפילוסופיה עוסקת בחקר המציאות באמצעות הפשטה וגם חוקרת באופן אנליטי נושאים שונים כגון: ההכרה האנושית, קיום, מציאות, נפש, היגיון, מוסר, אושר, אמת, סיבתיות, ידע ושפה.
גישתה של הפילוסופיה לנושאים אלה היא גישה ביקורתית, שיטתית-קוהרנטית, מעמיקה ומסתמכת על בניית טיעונים רציונליים.
מקור המילה פילוסופיה הוא מיוונית – Φιλοσοφία – פירושה ותרגומה בשפה זו היא "אהבת החוכמה".
לא קיימת הסכמה מוחלטת בדבר הגדרתו של המושג "פילוסופיה" ושל תחום הידע אותו היא חוקרת או מתארת.
השאלה מהי פילוסופיה היא שאלה פילוסופית בפני עצמה (שאלה מטאפילוסופית).
אחת ההגדרות המקובלות היא שהפילוסופיה מבהירה מושגים.
המדען משתמש במושגים ואילו הפילוסוף מבהיר אותם.
למשל: בני אדם מחפשים צדק, ואילו הפילוסוף שואל – "מהו צדק".
הפילוסוף הבריטי פיטר סטרוסון מגדיר זאת כ"מיפוי עולם המושגים" (אנליזה ומטפיזיקה).
הגדרה אחרת שייכת לאחד הפילוסופים המוכרים – עמנואל קאנט, שפעל במאה ה־18 – והגדיר את תפקיד הפילוסופיה כחקר גבולות התבונה.
וילארד קוויין, פילוסוף אמריקאי בולט במאה ה־20, טען ש.
מור, פילוסוף אנליטי בריטי, הגדיר את תפקיד הפילוסופיה כ"תיאור כללי של כל היקום".
סרן קירקגור, פילוסוף דני, מאבות האקזיסטנציאליזם, טען כי "מה שלפילוסופים יש לומר על הממשות מאכזב לעיתים כמו שלט שאתה רואה בחלון ראווה של חנות ועליו כתוב: 'כאן מגהצים'.
לו הבאת את בגדיך לגיהוץ, היית מתבדה".
בהתאם לכך, בפילוסופיה האנליטית, המשיכו את רעיונותיו של לודוויג ויטגנשטיין, המוכר בחקר הפילוסופיה של הלשון, והוסיפו את הטענה שלא זו בלבד שמושא המחקר האמיתי הוא המושגים – אלא שלפעמים בבעיות פילוסופיות יש טעויות במושגים.
תפקידו של הפילוסוף אינו רק לחקור את המושגים שבהם משתמשת הבעיה הנדונה, אלא גם לתקן אותם במידת הצורך.
ר"ג קולינגווד, בספרו "הרעיון של ההיסטוריה" טען שחקירה פילוסופית מתאפיינת בכך שהיא חוקרת את המושא של המושג ואת המושג בו זמנית – .
למשל, בעוד הפסיכולוג שואל – כיצד אנשים חווים את מושג האמת; הפילוסוף גם שואל באותו זמן – מהי האמת עצמה – כלומר הוא מעמיד את עצמו באותה העת גם בתפקיד חוקר של המושג.
בין תכונותיה המוכרות של הפילוסופיה ניתן למנות את הרפלקטיביות (כלומר התבוננות עצמית), אי האמפיריות (כלומר, העובדה שאין להכריע בעיה פילוסופית על ידי התבוננות במציאות), ועיסוקה בנושאים כלליים והעובדה שבעיותיה המרכזיות אינן זוכות לפתרון מוסכם מזה אלפי שנים.
הדיון בנושא מטרתה של הפילוסופיה בקשר לחיינו גם שנוי במחלוקת.
פילוסופים כמו ברטראנד ראסל טענו שהפילוסופיה היא לשם הנאה בלבד.
לעומתם פילוסופים כמו סרן קירקגור טענו שהפילוסופיה היא לא לשם הנאה בלבד אלא בשביל לקדם ולשפר את חיינו.
ניתן להעריך שתמיד אנשים שאלו את עצמם שאלות על העולם שהם חיים בו.
היו פילוסופים גדולים שאיננו יודעים עליהם דבר, מפני שהרעיונות שלהם מעולם לא תועדו.
לכל חברה היו פילוסופים משלה, ורעיונותיו של כל פילוסוף משקפים את התרבות בה הוא חי.
מן התזות האלה התפתחו מסורות שונות של פילוסופיה, כגון: הפילוסופיה המזרחית, הפילוסופיה המערבית או הפילוסופיה האפריקנית.
תחילתה של הפילוסופיה המערבית באירופה לפני למעלה מ-2,500 שנה.
ראשוני הפילוסופים הגדולים של המערב חיו באזורים הנמצאים היום בתחומי יוון, איטליה וטורקיה.
בזמנים ההם היה סחר ימי נרחב בין הארצות השוכנות לחופי הים התיכון וקשרי המסחר הובילו גם לחילופי רעיונות.
ההוגים הראשונים הושפעו מרעיונות בבליים ומצריים, כך אפשר למצוא את שורשי הפילוסופיה המערבית במזרח התיכון ובצפון באפריקה.
במקביל להתפתחות הפילוסופיה במערב התפתחה הפילוסופיה במזרח בעיקר בהודו ובסין.
בהודו צמחו האסכולות מיממסה, ודאנטה, סאניקהיה, יוגה, ויששיקה, ניאייה ובודהיזם, ובסין הפילוסופיה החלה להתפתח במאה ה-4 לפני הספירה על ידי קונפוציוס.
לפילוסופיה הסינית יש היסטוריה של אלפי שנים.
את מקורותיה אפשר למצוא באי צ'ינג ("ספר התמורות"), ספר הדרכה לגילוי עתידות, שכבר קיימים בו כמה מהמושגים הבסיסיים ביותר של הפילוסופיה הסינית.
בנוסף לקונפוציאניזם התפתחו גם הדאואיזם, המוהיזם, הלגליזם, והצ'ן בודהיזם שהתגלגל לכדי הזן.
כמו כן, גם באפריקה הייתה התפתחות פילוסופית.
הפילוסופיה הידועה ביותר היא אובונטו, שמבוססת על כך שהיחיד הוא חלק בלתי נפרד מהכלל.
סוקרטס – אבי הפילוסופיה המערבית
סוקרטס לא היה הפילוסוף הראשון במערב, אבל השפעתו על החשיבה הפילוסופית הייתה רבה באמצעות תלמידו אפלטון.
ככל הידוע סוקרטס לא העלה על הכתב את רעיונותיו ורוב מה שידוע עליו מצוי בכתביו של אפלטון.
מותו של סוקרטס למען עקרונותיו היה מופת לכל הפילוסופים אחריו שהעזו לקרוא תיגר על המצב הקיים.
סוקרטס היה שונה מההוגים היוונים שקדמו לו, שנקראים "פרה-סוקרטים", כלומר: "לפני סוקרטס".
סוקרטס הרחיב את הדיון גם לשאלות מתחום המוסר שקודמיו לא הרבו לעסוק בהן, כגון "מהו טוב?", שאותן ראה כחלק בלתי נפרד משאלות על טבע המציאות.
סוקרטס רצה למצוא הגדרות כוללות למושגים כגון טוב, צדק וחוכמה.
הוא חשב שכל אחד מן המושגים המופשטים האלה מציין איזושהי מהות המתארת דברים בעולם.
הוא ידע שאם אנשים יכולים לתאר, למשל, מעשה של אומץ, הם ודאי יוכלו לזהות את מהות האומץ שנמצאת במעשה הזה.
שאיפתו הייתה לבודד את המהות הזאת, להגדיר אותה בדייקנות וכך להתקרב אל ידיעת האמת.
הוא נהג לחקור את אמונותיהם של האנשים בדרך של שאילת שאלות והטלת ספק.
השאלות נועדו לחשוף את חוסר העקביות ברעיונות שאנשים מאמינים בהם ולעזור להם לפתח רעיונות מדויקים ובהירים יותר.
אסתטיקה – בירור האמנות ומושג היופי.
בפילוסופיה ישנו עיסוק רב ביופיו של הטבע בנקודות בהן הוא מגיע לשלמות המעוררת רוממות רוח ופליאה באדם, ובאמנות כאשר היא מנסה להתקרב אל אותן נקודות.
ישנם פילוסופים המעדיפים לסווג את תחומי העיסוק של האסתטיקה כחלק מהאפיסטמולוגיה ומהאתיקה.
השאלות הנשאלות בתחום זה הן: "מהו היפה?", "מהי אמנות?" ועוד.
אתיקה (תורת המידות) – הפילוסופיה של המוסר, העיסוק במהות המוסריות ובביצוע הערכות מוסריות – "מהו טוב ומהו רע?", "מה עלי לעשות?", "מה הם החיים הטובים?".
אפיסטמולוגיה (תורת ההכרה) – חקר הקיום, המקורות, המהות והיקפו של מאגר הידע האנושי.
מטאפיזיקה – שכוללת בתוכה את האונטולוגיה (תורת ההוויה), ועוסקת בסיפוק תיאור כולל למאפיינים הכלליים ביותר של המציאות כמכלול ובשאלה איך לספק תיאור כזה.
לוגיקה (תורת ההגיון) – העיסוק בהבחנה בין הסקה נכונה ולא נכונה.
פילוסופיה של המדע - תחום חקירה זה עוסק בעיקר בשאלות הבאות: "מהו מדע?", "מה מעמד קיומם של הישים התיאורטים?", "האם ניתן להוכיח טענות מדעיות?"
מחשבה מדינית – פילוסופיה פוליטית או תיאוריה פוליטית, תורה העוסקת באתיקה של קבוצות, באומנות הממשל ובצדקת קיומן של מדינות.
בתקופות מסוימות ההתדיינות הפילוסופית בפוליטיקה היוותה חלק מרכזי בעולמם של הפילוסופים של אותה תקופה.
מטאפילוסופיה – פילוסופיה של הפילוסופיה, עוסקת במהות הפילוסופיה עצמה, בתכליתה ומטרותיה של הפילוסופיה ובשיטות בהן משתמשת הפילוסופיה.
אסכולה פילוסופית היא קבוצה של פילוסופים או שיטות פילוסופיות בעלי רעיונות דומים או ששואבים את הרעיונות שלהם או את מערכת ההצדקות מאותם המקורות.
המונח "אסכולה" אינו מוגדר היטב ולעיתים קשה להחליט איזו קבוצה של פילוסופים ושיטות פילוסופיות יכולה להיקרא אסכולה.
במהלך ההיסטוריה של הפילוסופיה קמו מספר זרמים, תנועות, תפיסות, שיטות ואסכולות פילוסופיות, לרשימה ראו אסכולות בפילוסופיה.
מושג הפילוסופיה המזרחית – והביקורת אליו
החל מהמאות ה־16 וה־17 החלה הפילוסופיה המערבית להתנתק במובהק משורשיה היווניים, תוך דחיית טיעונים שנשענו על מטאפיזיקה ודת.
פילוסופים רציונליסטים כגון רנה דקארט, ברוך שפינוזה וגוטפריד לייבניץ הטיפו ללימוד אפריורי על טיבו של העולם, כלומר באמצעות ההגיון ותוך שימוש בשכל הישר ולא דרך הסתמכות על החושים.
כמו כן הושפעה המחשבה המערבית מגילויים חדשים בתחומי מדעי הטבע והמתמטיקה.
הפילוסופיה המזרחית קיבלה מעין תווית על היותה כזה – כשסיבה בסיסית אחת לכך, היא ההבחנה בין שתי המסורות המזרחיות (הסיניות וההודיות) לבין המסורת היוונית.
לאלו המזרחיות מתייחסים הרבה פחות בלימודים המערביים של ה"היסטוריה של הפילוסופיה"; לא כל שכן, בלימודים המערביים של פילוסופיה מודרנית.
על פי רוב המסורות המזרחיות אינן נחשבות כאינטגרליות לדיסיפלינה (בניגוד לפילוסופיה היוונית, אשר השפיעה על הפילוסופיה של ימי הביניים ועל הפילוסופיה של העת החדשה).
לרוב, המסורות המזרחיות נדחות לחוגים נפרדים באוניברסיטאות, או לפעילות שאינה אקדמית כלל.
מאידך, יש שטוענים כי ההבחנה בין פילוסופיה מזרחית לזו היוונית היא שרירותית וגאוגרפית בלבד, וכי הבחנה מלאכותית זו אינה לוקחת בחשבון את ההשפעה ההדדית הרבה בין ההגות המזרחית והיוונית בעת העתיקה ושהיא מטעה יותר מאשר מועילה.
יתר על כן, נטען כי המושג "פילוסופיה מזרחית" מביא להבנה שיש קרבה רבה בין אסכולות פילוסופיות מזרחיות, ומטשטש את ההבדלים ביניהן.
טענה אחת כזו היא היסטורית – המקור הראשון שלנו ל"פילוסופיה מערבית" הוא באסיה הקטנה.
לא ברור מה מקורותיה של פילוסופיה זו – האם היא מהודו, או אולי הפילוסופיה ההודית מקורותיה בפלישה אינדו-אריאנית.
אך יש אפשרות סבירה שהמזרח התיכון היה אזור לתחלופה והשפעה הדדית של פילוסופיות דתיות קדומות.
המבנה המרכזי שמשותף לפילוסופיה המערבית הקלאסית (ואינו קיים בהגות המזרח-אסייתית לפני ה"פלישה" הבודהיסטית) הוא הדיכוטומיות בין היגיון ורגש, מציאות והופעה, האחד והרבים, שינוי וקביעות.
ההגות המערבית וההודית, עם דואליזם גוף-נפש חזק, נוטות שתיהן לאידיאליזם סובייקטיבי או לדואליזם.
משותפים להם גם הבסיס של ה"פסיכולוגיה העממית" המערבית – הכוללת אמת ושקר חדים, תחביר של נושא ונשוא (ומטפיזיקת אובייקט-סובייקט מקבילה), ומסקנות והיקשים.
מושגים אלה נמצאים בבסיסה של התפתחות הלוגיקה בהודו וביוון (בניגוד לסין הקדם-בודהיסטית).
קווי דמיון נוספים אפשר למצוא במאפיינים מבניים של מושגי יסוד כמו זמן, מרחב, וסיבתיות – כולם מושגים שקשה לבודד במרחב המושגים הסיני.
בשל ההשפעה של המונותיאיזם ובמיוחד הדתות האברהמיות, הפילוסופיות המערביות, ניצבו בפני השאלה של טבעו של האל והיחס בינו לבין היקום.
דבר זה יצר דיכוטומיה בפילוסופיות המערביות בין הפילוסופיות החילוניות והדתיות, ביחס לדוגמות מסוימות על האל והיקום.
הפילוסופיות המזרחיות התעניינו פחות בשאלות של טבעו של האל היחיד כבורא והשליט היחיד של היקום.
ההבחנה בין החילוני והדתי היא לפיכך הרבה פחות חדה, ובאותה האסכולה עשויים להיות מרכיבים דתיים ופילוסופיים זה לצד זה.
כך, יש שמקבלים את הטענות המטפיזיות של הבודהיזם ללא שהם משתתפים בפולחן במקדש.
יש שעובדים את האלים הטאואיסטיים ללא הבנה של היסודות הפילוסופיים של השיטה, ואחרים מאמצים את הפילוסופיה הטאואיסטית ואינם מתייחסים להיבטים הדתיים.
דבר זה מנוגד לחלוטין למערב, שם לרוב הייתה אכיפה של מערכת אמונות פילוסופיות/דתיות אחת מאוחדת או שלילה חדה ומוחלטת של הדת בכלל על ידי הפילוסופיה (לדוגמה, ניטשה, מרקס, וולטר, וכו').
ההבחנה בין דת ופילוסופיה אינה כה חשובה במזרח.
קו מבדיל נוסף בין הפילוסופיה המזרחית למערבית הוא האמונה לגבי היחס בין האל או האלים והעולם.
הפילוסופיות המערביות או שטוענות כי האל אינו קיים, או שטוענות כי האל נפרד ונבדל מהעולם.
תפישה זו מקורה בהשפעה של הדתות האברהמיות, אשר מלמדות כי היקום נוצר בידי אל כל-יכול שהיה קיים לפני ובנפרד מהיקום, וכי הברואים שלו – בני האדם – אינם יכולים להבין את טבעו האמיתי.
לרוב המסורות המזרחיות עוסקות פחות בקיום או באי הקיום של האלים.
אם כי ברבות מהמסורות ישנן ישויות על טבעיות רבות עוצמה, אשר בדרך כלל אינן נתפשות כנפרדות מהיקום, אלא כחלק ממנו.
לפיכך, רוב הדתות המזרחיות מלמדות כי פעולות אנושיות רגילות עשויות להשפיע על העולם העל-טבעי.
נטען כי ברוב הפילוסופיות המערביות, אפשר לומר דבר דומה לגבי היחיד: במערב, מקובל כי היחיד הוא משהו נפרד מהיקום, והפילוסופיות המערביות מנסות לתאר ולהגדיר את היקום מנקודת מבט אובייקטיבית ונבדלת.
הפילוסופיות המזרחיות, לעומת זאת, לרוב מחזיקות בדעה כי אנשים הם חלק בלתי נפרד מהיקום, וכי ניסיונות לדון ביקום מנקודת מבט אובייקטיבית, כאילו האינדיבידואל הדובר הוא משהו נפרד ונבדל מהשלם, מגוחכים.
נעשו ניסיונות מודרניים רבים להרכיב ולחבר בין המסורות המזרחיות והמערביות.
הפילוסוף הגרמני הגל התעניין מאוד בטאואיזם.
יש שמפרשים את המערכת הדיאלקטית שלו כפורמליזציה של עקרונות טאואיסטיים.
מתנגדו של הגל, ארתור שופנהאואר, פיתח פילוסופיה שהיא למעשה סינתזה של הבודהיזם וההינדואיזם עם המחשבה המערבית.
הוא ניבא כי לאופנישדות (אחד מחשובי כתבי הקודש ההינדיים) תהיה השפעה גדולה בהרבה על המערב מאשר בעבר.
אולם, שופנהאואר עבד עם תרגומים גרועים ביותר, וייתכן כי הוא לא הבין נכונה את הפילוסופיות המזרחיות שעניינו אותו.
ניסיונות מהתקופה האחרונה לחבר בין הפילוסופיה המערבית והמזרחית כוללים את אסכולת קיוטו הפילוסופית, שמרכיבים בין הפנומנולוגיה של הוסרל לבין ההבנות של הזן בודהיזם.
הרבה מכתביו של קן וילבר גם כן מתמקדים בהרכבה וחיבור של עמדות מזרחיות ומערביות במערכת קוהרנטית אחת.
במשך שנים רבות התבססה הפילוסופיה, בניגוד למדעים מדויקים, על ניתוח תאורטי באופן כמעט בלעדי.
עם זאת, היו השפעות גומלין רבות בין המדעים המדויקים לבין הפילוסופיה.
כך, למשל, תורת האבולוציה, תורות מתחום הפיזיקה המודרנית (כגון תורת הקוואנטים ותורת היחסות) וכן התפתחויות במתמטיקה ובלוגיקה (כגון משפטי האי-שלמות של גדל) עוררו דיונים פילוסופיים רבים.
גם דיונים שבראשיתם היו פילוסופיים טהורים הפרו, ברבות השנים, תורות מדעיות מתחומי המדעים המדויקים (למשל, ההבדל בתפיסותיהם של לייבניץ, ניוטון וקאנט לגבי היחסיות או המוחלטות של המרחב והזמן, הפרו את עבודתו של איינשטיין על תורת היחסות; והפרדוקסים של זנון סייעו לפיתוח החשבון האינפיניטסימלי).
הפילוסופיה הניסויית היא ענף חדש של פילוסופיה, שהחל להיות נפוץ בעיקר מתחילת המאה ה-21, ובו מסיקים מסקנות פילוסופיות בעקבות ממצאים כמותיים.
פילוסוף (בעברית, הוגה דעות) הוא אדם העוסק בפילוסופיה.
הפילוסוף שואל שאלות כגון מהו מבנה העולם, האם קיים אלוהים ומהי הנפש האנושית.
הוא דן בשאלות רבות ובהן מוסריות, קיומיות ומדעיות.
ישנה מסורת הטוענת שהמונח 'פילוסופיה' נולד כשנשאל פיתגורס האם לדעתו הוא חכם.
תשובתו של פיתגורס הייתה: "אינני חכם, אני אוהב חכמה" (מיוונית: פיליה=אהבה סופיה=חכמה).
אף על פי שאיננו הפילוסוף הראשון, פיתגורס היה הראשון שהגדיר את עצמו ככזה.
בימינו נקראים פילוסופים הן אנשים שעוסקים בפילוסופיה כמקצוע אקדמאי והן אנשים שאוהבים פילוסופיה וחקירה.
השאלה "מיהו פילוסוף" היא שאלה פילוסופית בעצמה.
אריסטו, מהפילוסופים הגדולים ביותר שעמדו לאנושות, פתח את ספרו "מטאפיזיקה א'" באימרה .
יצר הסקרנות והחקירה מלווה את האדם, כמו גם את האנושות, מתחילת ימיו ועד למותו.
מאז ומתמיד בני אדם שאלו שאלות על העולם שסביב.
נפש האדם התפלאה למראה תופעות תבל וחיפשה הסברים לשאלות שנקרו בתוכה.
אך לא כל אדם ששואל שאלות ייחשב לפילוסוף.
אפשר לומר שהפילוסוף הוא זה שעושה את החקירה לדרך חיים.
הוא בונה לעצמו השקפת עולם, מנסח שיטות מחקר, מחפש כשלים בתאוריות קיימות ושואף להבין את מכלול היש החיצוני וכן את זה ההכרתי.
פילוסופים שונים היו בנים לכל המעמדות.
חלקם עניים, חלקם עשירים, בני דתות שונות ותרבויות שונות.
הפילוסוף היווני אפלטון הקים את האקדמיה.
במוסד זה לימדו פילוסופיה, לצד מתמטיקה, לוגיקה, רטוריקה ועוד תחומים, שחשובים גם כשלעצמם וגם ככלים לעיסוק הפילוסופי.
בשנות האלפיים, הכשרה של פילוסופים נעשית באוניברסיטאות, במסגרת החוג לפילוסופיה.
כיום הפילוסופים פעילים בעיקר באוניברסיטאות ועוסקים בהוראה ובמחקר.
התוצר העיקרי של פילוסוף העוסק במחקר הוא מאמרים, המתפרסמים בכתבי-עת פילוסופיים.
תחום חדש יחסית בפילוסופיה הנקרא פילוסופיה יישומית או ייעוץ פילוסופי, משתמש בפילוסופיה להבהרת תפיסת העולם של הנועץ, הקבוצה או הארגון הפונים אליו.
הם עוסקים בהתמודדות עם דילמות מוסריות, כתיבת חזון על פי תפיסת העולם, מימוש עצמי ועוד.
דוגמה לכך הייתה כאשר הפילוסוף הישראלי אסא כשר ייעץ בכתיבת מסמך "רוח צה"ל".
פילוסופיה הודית היא שם כולל למסורות פילוסופיות שצמחו בעת העתיקה בתת-היבשת ההודית, ושמהן התפתחו הדתות שמקורן בהודו, ביניהן בודהיזם, הינדואיזם וג'ייניזם.
הפילוסופיה ההודית מחולקת לשש אסכולות פילוסופיות מרכזיות, המכונות דרשנות (רבים של דרשה): מיממסה, ודאנטה, סאנקהיה, יוגה, ואיששיקה וניאיה.
האסכולות האלו החלו לצמוח באלף הראשון לפנה"ס, והותירו אחריהן דיונים פילוסופיים מקיפים על אונטולוגיה (מטאפיזיקה, ברהמן-אטמן-שונייטא-אנאטה), אמצעי הכרה אמינים (אפיסטמולוגיה, פראמנה), תורת הערך (אקסיולוגיה, אתיקה ואסתטיקה) ותחומים נוספים.
כל שש האסכולות המרכזיות מקבלות את סמכות כתבי הוודות, אך הן חלוקות בעמדותיהן הפילוסופיות השונות.
סאנְקְהְיַה היא העתיקה ביותר מבין המערכות הפילוסופיות האורתודוקסיות בהינדואיזם.
סאנקהיה טוענת כי כל דבר במציאות מורכב מפורושה (עצמי או נשמה) ופארקרטי (חומר, אנרגיה, גורם יוצר).
פארקרטי הוא בעל שלוש תכונות: יציבות (סאטווה), פעילות (ראג'אס), ועמימות (טאמאס), הידועות כשלושת הגונות, או האיכויות.
בגלל היחסים בין הנשמה לבין איכויות אלה, חוסר-איזון באיכויות גורם לעולם להתפתח.
כאשר מבינים שהנשמה והאיכויות שונות זו מזו מתרחש שחרור.
סאנקהיה היא פילוסופיה דואליסטית, אבל יש הבדלים בינה לבין סוגים אחרים של דואליזם.
במערב, דואליזם הוא בין השכל והגוף, ואילו בסאנקהיה הוא בין העצמי והחומר.
המושג של עצמי דומה במידה מסוימת למושג המערבי של שכל.
הסאנקהיה לא הייתה קשורה לדת במקורה, אך יחד עם היוגה היא התפתחה לכיוון זה.
הפילוסופיה ההודית מתייחסת למושגי הזמן באופן רחב יותר מאשר האופן בו הם נתפסים בחברה המערבית:
יחידת הזמן הקטנה ביותר היא הזמן שלוקח לגל תודעה לחלוף (בהאוואנגה) מדובר על חלקיק שנייה.
יחידת הזמן הבאה היא מחזור נשימה ונשיפה.
יחידות הזמן של שנייה, דקה, שעה, יממה, שבוע, חודש ושנה משמשות בהודו בצורה דומה לדרך בה הן משמשות בשאר העולם.
גלגל החיים הוא לידה עד מוות ולידה מחדש, אורכו אינו קבוע.
היוגה (yuga) משמשת במובן עידן, כלומר תקופה של אלפי שנים הנשלטת על ידי אל אחד.
מאהאיוגה (יוגה גדולה) היא ארבעה עידנים, (ארבע יוגות).
מאנוואנטארה היא תקופה של שבעים ושתיים מאהאיוגות, בסוף כל מאנוואנטארה העולם נשטף במבול.
קאלפה היא פרק זמן של ארבע עשרה מאנוואנטארות, מוערכת בארבעה מיליארד שנים.
בסוף הקאלפה העולם חוזר למצב תוהו ובוהו.
פראלאיה פרק זמן של ארבע עשרה מאנוואנטארות נוספות בו העולם נשאר במצב תוהו ובוהו.
קאלפה אחת ופראלאיה אחת הן יום ולילה אחד של האל הבורא ברהמה.
גם לבראהמה יש מחזור חיים, בגיל מאה שנות בראהמה הוא מת, יש המתנה של מאה שנות בראהמה ואז הוא נולד מחדש.
פילוסופיה סינית היא שם כולל למסורות פילוסופיות שצמחו בסין בעיקר מאז המאה ה-5 לפנה"ס, החל מתקופת האביב והסתיו.
בעוד שהפילוסופיה המערבית שמה דגש על חיפוש האמת, הטוב לעומת הרע, הפילוסופיה הסינית התמקדה לרוב בחיפוש הדרך הנכונה (דאו).
את מקורותיה אפשר למצוא ב"אי צ'ינג" ("ספר התמורות"), ספר הדרכה לגילוי עתידות, שכבר קיימים בו כמה מהמושגים הבסיסיים ביותר של הפילוסופיה הסינית.
את גילו של הספר אפשר רק להעריך בקירוב, אך הוא בוודאי מסתמך על מסורת בעל פה המגיעה עד התקופה הנאוליתית.
המחשבה בתקופת שושלת שאנג המוקדמת הייתה מבוססת על תפיסה מעגלית של הזמן, במקביל לעונות.
רעיון זה, שנותר רלוונטי בכל ההיסטוריה הסינית, שונה באופן מהותי מהפילוסופיה המערבית, שבה הראייה הדומיננטית של הזמן היא של התקדמות ליניארית.
בתקופת שאנג, ניתן היה לשנות את מזלך בעזרת האל הגדול שאנג די, שבדרך כלל מתרגמים את שמו כ"אל הגבוה".
היה קיים גם פולחן אבות, וכן קורבנות של חיות ושל בני אדם.
כששושלת שאנג הופלה על ידי שושלת ג'ואו, מושג פוליטי, דתי ופילוסופי חדש קם, שנקרא "מנדט השמים".
אמרו כי הרשאה זו נלקחה כאשר המנהיג נעשה לא ראוי לתפקידו, ורעיון זה הצדיק את עלייתם של הג'ואו.
העדויות הארכאולוגיות מתקופה זו מעידים על גידול באוריינות ועל תזוזה מסוימת מהאמונה בשאנג די, כאשר פולחן האבות נעשה מקובל יותר, עם אוריינטציה גשמית יותר.
בערך ב-500 לפנה"ס, כששלטון הג'ואו נחלש וסין עברה לתקופת "הסתיו והאביב", החלה התקופה הקלאסית של הפילוסופיה הסינית (תקופה זו מקבילה כמעט לעלייתם של הפילוסופים היוונים הראשונים).
תקופה זו ידועה כתקופת "מאה האסכולות".
מהאסכולות הרבות שיוסדו בתקופה זו ובתקופת המדינות הלוחמות, הארבע המשפיעות ביותר היו קונפוציוניזם, דאואיזם, מוהיזם ולגליזם (חוקתיות).
שושלת צ'ין, שם הלגליזם הייתה הפילוסופיה השלטת, ניצחה את האסכולות המוהיסטיות והקונפוציאניות.
לגליזם נותרה כאסכולה המשפיעה, עד שהקיסרים של שושלת האן אימצו את הטאואיזם ולאחר מכן את הקונפוציאניזם כדוקטרינה הרשמית.
שני האחרונים נעשו לכוחות החשובים ביותר במחשבה הסינית עד למאה ה-20, כשהפילוסופיה הבודהיסטית (שהוכנסה בעיקר בתקופת שושלת טאנג) השפיעה בעיקר דרך הדמיון שלה לטאואיזם.
את ההשפעות של הטאואיזם והקונפוציאניזם יש שתיארו באופן הזה: "סינים הם קונפוציאנים במשך היום, וטאואיסטים בלילה".
מעבר לכך, מנדרינים סינים רבים היו פקידי ממשל ביום ומשוררים או ציירים בזמנם החופשי.
כשהמפלגה הקומוניסטית הסינית נטלה את המושכות לידיה, אסכולות מחשבה קודמות, ובעיקר הלגליזם, הוקעו כמפגרות ומיושנות, אך עדיין יש להן השפעה על המחשבה הסינית.
קונפוציוס, שנחשב למורה הגדול, אך לפעמים הושם ללעג בידי הטאואיסטים.
מנציוס, תלמידו של קונפוציוס, בעל השראה אידיאליסטית.
שו'ן דזה, תלמיד נוסף של קונפוציוס, אך קרוב יותר לריאליזם.
וואנג יאנגמינג, החסיד המשפיע ביותר של אסכולת "שִׂינְשׂוֵּ'ה" או "אסכולת הדעת".
לאו דזה, הדמות המובילה באסכולת הדאואיזם.
ג'ואנג דזה, לו מיוחס הספר בעל השם הזה.
ליה דזה, לו מיוחסת ה"קלאסיקה האמיתית של הריקנות המושלמת".
דזואו ין, המייסד והנציג החשוב ביותר של אסכולת היין והיאנג.
מו דזה, מייסד האסכולה המוהיסטית.
האן פיי דזה, אחד מההוגים של הלגליזם.
לִינְגִ'י יִישׂוֵ'אן, הוגה זן בודהיסטי ידוע, ומייסד אסכולת לינג'י בזן.
אם כי אסכולות פילוסופיות יחידות שונות באופן משמעותי זו מזו, בכל זאת יש להן אוצר מילים והתעניינות משותפת.
בין המושגים המצויים בפילוסופיה הסינית:
דאו (או טאו, בתעתיק וייד-ג'יילס) (הדרך, או הדוקטרינה של האדם)
צ'י (אנרגיית חיים או כוח גשמי)
"טאי ג'י" (או "טאי צ'י", בוייד-ג'יילס) - ה"ציר השמיימי הגדול".
ציר זה יוצר איחוד, שממנו נובעים שני עקרונות הופכיים, ה"יין" וה"יאנג".
המילה "יין" במקור התייחסה לצד האפל של ההר שפונה לכיוון הנגדי לשמש ובפילוסופיה היא מתייחסת לפן הנקבי, הפסיבי והחלש.
לעומת זאת ה"יאנג" (הצד המואר של ההר שפונה אל השמש) מייצג את הפן הגברי, העז והאקטיבי.
שני הכוחות, אם כי הם הופכיים זה לזה, גם משלימים זה את זה והשליטה של אחד מהם כעת מבטיחה את עלייתו של השני בעתיד, כמו מופעי הירח (זוהי אחת המשמעויות של סמל היין-יאנג הידוע).
וו-ויי- מילולית מתורגם ל"פעולה דרך אי עשיה" ולרוב מתאר פעולה הנעשית ללא מאמץ ובאופן הרמוני וספונטני אך משיגה תוצאות כבירות.
מקור המושג בקונפוציאניזם, אך הוא משרת במקום מרכזי בפילוסופיה הדאואיסטית.
בין הוויכוחים הגדולים בפילוסופיה הסינית:
השיטה שבה אפשר לגלות אמת
טבעו של האדם (רע או טוב)
מאפיינים כלליים של הפילוסופיה הסינית:
האמונה כי אפשר לענות על השאלות הגדולות אפילו כאשר כרגע לא יודעים את התשובה.
הנטייה שלא לראות את האדם כנפרד מהטבע.
הנטייה שלא לפנות לכוח על-טבעי יחיד ומואנש.
שאלות על טבע וקיום האל שהשפיעו עמוקות על הפילוסופיה המערבית לא היו חשובות בפילוסופיה הסינית.
האמונה כי המטרה של הפילוסופיה היא בעיקר להיות מדריך אתי ומעשי לאדם.
המוקד הפוליטי: רוב המלומדים בתקופת מאה האסכולות ניסו לשכנע את המנהיג להתנהג באופן שהם תמכו בו.
דף זה מפרט רשימת קישורים לפילוסופיה עתיקה, כלומר מחשבה פילוסופית המשתרעת עד התקופה הפוסט-קלאסית המוקדמת (בערך 600 לספירה).
מחשבה פילוסופית אמיתית, המבוססת על תובנות אינדיבידואליות מקוריות, צמחה בתרבויות רבות בערך באותו זמן.
קרל יאספרס כינה את התקופה האינטנסיבית של ההתפתחות הפילוסופית שהחלה בסביבות המאה ה-7 לפני הספירה והסתיימה בסביבות המאה ה-3 לפני הספירה עידן הציר במחשבה האנושית.
בפילוסופיה המערבית, התפשטות הנצרות באימפריה הרומית סימנה את סופה של והביאה לראשיתה של פילוסופיית ימי הביניים, בעוד שבמזרח התיכון, התפשטות האסלאם דרך האימפריה הערבית סימנה את סופה של הפילוסופיה האיראנית העתיקה והביאה לראשיתה של .
אנכסימנס ממילטוס (585 לערך - 525 לפסה"נ)
לוקיפוס (המחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס)
פרקידס מסירוס (המאה ה-6 לפנה"ס)
היפיאס (אמצע המאה ה-5 לפנה"ס)
דיוגנס מאפולוניה (460 לפנה"ס לערך - ?)
מטרודורוס מלמפסקוס (הצעיר) (331 - 278 לפנה"ס)
(סוף המאה ה-2 לפני הספירה)
קלמנס מאלכסנדריה (150 - 215 לספירה)
סקסטוס אמפיריקוס (המאה ה-3 לספירה)
אלכסנדר מאפרודיסיאס (המאה ה-3 לספירה)
היפאטיה מאלכסנדריה (350 - 415 לספירה)
אוגוסטינוס מהיפו (354 - 430 לספירה)
סימפליקיוס מקיליקיה (490 - 560 לספירה)
למרות שיש יחסים עתיקים בין הוודות ההודיות והאווסטה האיראנית, שתי המשפחות העיקריות של המסורות הפילוסופיות ההודיות-איראניות התאפיינו בהבדלים מהותיים בהשלכותיהן על מעמדו של האדם בחברה ובהשקפתן על תפקידו של האדם ביקום.
מגילת זכויות האדם הראשונה של כורש הגדול, כפי שהיא מובנת בגליל כורש, נתפסת לעיתים קרובות כהשתקפות של השאלות והמחשבות שהביע זרתוסטרה והתפתחו באסכולות הזורואסטריות של התקופה האחמנית בהיסטוריה האיראנית.
רעיונות ועקרונות של אסכולות זורואסטריות של הפילוסופיה הפרסית הקדומה הם חלק מחיבורים רבים שנכתבו בפרסית אמצעית ומכתבי הקודש הקיימים של הדת הזורואסטרית בשפה האווסטית.
בין החיבורים הללו ניתן למצוא חיבורים כגון ה-, מבחר של , Wizidagīhā-ī Zātspram וכן קטעים ישנים יותר של הספר Avesta, הגאת'ות המיוחסים לזרתוסטרה עצמו ונחשבים ל"תורתו הישירה".
מזדק (נפטר בסביבות 524 או 528 לספירה)
איגרת אריסטיאס (המאה ה-2 לפסה"נ בקירוב)
פילון האלכסנדרוני (30 לפנה"ס - 45 לספירה)
חכמת שלמה (ספר חיצוני) (המאה ה-1 לפנה"ס לערך - המאה ה-1 לספירה)
ספר מקבים ד' (המאה ה-1 לספירה בקירוב)
רבי עקיבא (40 לערך - 137 לספירה בקירוב)
הפילוסופיה ההודית העתיקה היא מיזוג של שתי מסורות עתיקות: המסורת הוודית ומסורת ה.
הפילוסופיה ההודית מתחילה בוודות שבהן נשאלות שאלות הנוגעות לחוקי הטבע, מקור היקום ומקומו של האדם בו.
ב המפורסם (Nasadiya Sukta) המשורר שואל:
הוא, בין אם הוא עיצב אותו ובין אם לא,
הוא, הסוקר את הכל מהשמיים הגבוהים ביותר,
הוא יודע – ואולי אפילו הוא לא יודע".
בהשקפה הוודית, הבריאה מיוחסת למודעות העצמית של הישות הקדומה (פורושה).
זה מוביל לחקירה של הישות האחת שעומדת בבסיס מגוון התופעות האמפיריות והיא מקור כל הדברים.
סדר קוסמי נקרא rta וחוק סיבתי הוא קארמה.
לטבע (פרקריטי) יש שלוש תכונות (, ו).
הג'ייניזם והבודהיזם הם המשך של אסכולת סרמנה.
הסרמנות טיפחו השקפת עולם פסימית של הסמסרה כמלאה בסבל ותמכו בוויתור ובצניעות.
הם שמו דגש על מושגים פילוסופיים כמו אהימסה, קארמה, ג'נאנה, סמסרה ומוקסה.
(בסנסקריט: चार्वाक) פילוסופיה אתאיסטית, הידועה גם בשם לוקאיאטה, היא מערכת של פילוסופיה הינדית המניחה צורות שונות של ספקנות פילוסופית ואדישות דתית.
היא נקראת על שם מייסדה.
בתקופה הקלאסית, היו חקירות שיטתיות בשש אסכולות פילוסופיות.
מהו טבעה האונטולוגי של התודעה?
כיצד חווים את הקוגניציה עצמה?
האם התודעה (צ'יט) מכוונת או לא?
האם לקוגניציה יש מבנה משלה?
שש האסכולות של הפילוסופיה ההודית הן:
פילוסופים של התקופה הוודית (בערך 1500 - בערך 600 לפנה"ס)
רישי נאראיאנה – חוזה הפורושה סוקטה של הריג ודה.
פילוסופים של עידן הציר (600-185 לפנה"ס)
פילוסופים של תור הזהב (184 לפנה"ס - 600 לספירה)
או אומאסוואמי (המאה ה-2 לספירה)
הפילוסופיה הסינית היא המחשבה הפילוסופית הדומיננטית בסין ובמדינות אחרות במרחב התרבותי של מזרח אסיה החולקות שפה משותפת, כולל יפן, קוריאה ווייטנאם.
מאה האסכולות היו פילוסופים ואסכולות ששגשגו מהמאה ה-6 עד 221 לפנה"ס, תקופה של התרחבות תרבותית ואינטלקטואלית משמעותית בסין.
למרות שתקופה זו - הידועה בחלקה המוקדם כתקופת האביב והסתיו ותקופת המדינות הלוחמות - הייתה בחלקה האחרון רצופה כאוס וקרבות עקובים מדם, היא ידועה גם בתור תור הזהב של הפילוסופיה הסינית, מכיוון שמגוון רחב של מחשבות ורעיונות פותחו ונדונו בחופשיות.
המחשבות והרעיונות שנדונו ושוכללו בתקופה זו השפיעו עמוקות על אורחות החיים והתודעה החברתית במדינות מזרח אסיה עד ימינו.
החברה האינטלקטואלית של תקופה זו התאפיינה במלומדים נודדים, אשר הועסקו לעיתים קרובות על-ידי שליטי מדינות שונים כיועצים בנושאים כמו שיטות ממשל, מלחמה ודיפלומטיה.
תקופה זו הסתיימה עם עלייתה של שושלת צ'ין וטיהור ההתנגדות שבאה בעקבותיה.
מונה עשר אסכולות עיקריות, והן:
קונפוציאניזם, המלמד שבני אדם ניתנים ללמידה, לשיפור ולשלמות באמצעות מאמצים אישיים וקהילתיים, במיוחד טיפוח עצמי ויצירה עצמית.
הרעיון המרכזי של הקונפוציאניזם הוא טיפוח המידות הטובות ופיתוח שלמות מוסרית.
קונפוציאניזם גורס שאדם צריך לוותר על חייו, במידת הצורך, באופן פסיבי או אקטיבי, למען שמירה על ערכי המוסר העיקריים של רן ו.
לעיתים קרובות זהה למקיאוולי, ואחראי לייסוד האימפריה הביורוקרטית הסינית המסורתית.
הלגליסטים בחנו שיטות מנהליות, והדגישו איחוד מציאותי של העושר והכוח של האוטוקרט והמדינה.
טאואיזם (נקרא גם דאואיזם), פילוסופיה המדגישה את שלוש אבני החן של הטאו: חמלה, מתינות וענווה, בעוד שהחשיבה הטאואיסטית מתמקדת בדרך כלל בטבע, ביחסים בין האנושות לקוסמוס; בריאות ואריכות ימים; ווו-ויי (פעולה באמצעות חוסר מעש).
הרמוניה עם היקום, או עם מקורו (טאו), היא התוצאה המיועדת של חוקים ומנהגים טאואיסטיים רבים.
, שדוגל ברעיון האהבה האוניברסלית: מו דזה האמין ש"כולם שווים בפני השמים" ושאנשים צריכים לשאוף לחקות את גן העדן על ידי עיסוק בתרגול של אהבה קולקטיבית.
ניתן לראות את האפיסטמולוגיה שלו כאמפיריציזם מטריאליסטי פרימיטיבי; הוא האמין שהקוגניציה האנושית צריכה להתבסס על תפיסותיו של האדם – חוויות חושיות, כגון ראייה ושמיעה – ולא על דמיון או היגיון פנימי, יסודות המבוססים על יכולת ההפשטה האנושית.
מוזי דגל בחסכנות, וגינה את הדגש הקונפוציאני על טקסים ומוזיקה, שאותם הוקיע כראוותניים.
נטורליזם, או אסכולת יין-יאנג, שסינתזה את המושגים יין ויאנג וחמשת היסודות; דזואו ין נחשב למייסד האסכולה הזו.
אגרריאניזם, או , שדגלה בקהילתיות אוטופית של איכרים ושוויון.
החקלאים האמינו שהחברה הסינית צריכה להיות מעוצבת סביב הגישה של המלך שנונג, גיבור עממי שתואר בספרות הסינית כ"עובד בשדות, יחד עם כולם, ומתייעץ עם כולם כשצריך לקבל החלטה כלשהי".
הלוגיקנים או אסכולת השמות, שהתמקדה בהגדרה ובלוגיקה.
נטען כי היא מקבילה לסופיסטים או הדיאלקטיקנים היוונים העתיקים.
הלוגיקן הבולט ביותר היה גונגסון לונג.
או בית הספר לבריתות אנכיות ואופקיות, שהתמקד בעניינים מעשיים ולא בעיקרון מוסרי כלשהו, הדגיש טקטיקות פוליטיות ודיפלומטיות, דיון וכישורי שתדלנות.
מלומדים מאסכולה זו היו נואמים, מתווכחים וטקטיקנים טובים.
בית הספר לשונות, ששילב לימודים מבתי ספר שונים.
אסכולה זו ניסתה לשלב את היתרונות של אסכולות שונות ולהימנע מהפגמים הבולטים שלהן.
אסכולת "שיחות קטנות" לא הייתה אסכולה ייחודית אלא פילוסופיה הבנויה מכל המחשבות שנדונו על ידי אנשים רגילים ברחוב.
קבוצה נוספת היא בית הספר הצבאי שלימד אסטרטגיה ו; סון דזה ו היו מנהיגים בעלי השפעה.
עם זאת, בית ספר זה לא היה אחד מ"עשרת בתי הספר".
מייסד שושלת צ'ין, שיישם את הלגליזם כפילוסופיה הרשמית, חיסל את האסכולות המוהיסטיות והקונפוציאניות.
הלגליזם נשאר בעל השפעה עד שהקיסרים של שושלת האן אימצו את הדאואיזם ומאוחר יותר את הקונפוציאניזם כדוקטרינה רשמית.
שני האחרונים הפכו לכוחות המובילים של המחשבה הסינית עד להופעת הבודהיזם.
הקונפוציאניזם היה חזק במיוחד בתקופת שושלת האן, שההוגה הגדול ביותר שלה היה , ששילב את הקונפוציאניזם עם המחשבות של אסכולת ג'ונגשו ותאוריית חמשת היסודות.
הוא גם קידם את אסכולת הטקסט החדש, שראתה בקונפוציוס דמות אלוהית ושליט רוחני של סין, שחזה והחל את התפתחות העולם לקראת השלום האוניברסלי.
לעומת זאת, הייתה אסכולה של טקסט ישן שתמכה בשימוש ביצירות קונפוציאניות שנכתבו בשפה עתיקה שהיו יותר אמינות.
בפרט, הם חלקו על הגישה שראתה בקונפוציוס דמות אלוהית וראו בו את החכם הגדול ביותר, אך בן אנוש ובן תמותה.
במאות ה-3 וה-4 הופיע ה- (לימוד מסתורי), הנקרא גם נאו-טאואיזם.
הפילוסופים המשפיעים ביותר של תנועה זו היו ואנג בי, ו.
השאלה העיקרית של אסכולה זו הייתה האם ההוויה באה לפני אי-ההוויה (בסינית, מינג ו-וומינג).
מאפיין ייחודי של הוגים טאואיסטיים אלה, כמו , היה המושג פנג ליו (רוח וזרימה), מעין רוח רומנטית שעודדה ללכת בעקבות הדחף הטבעי והאינסטינקטיבי.
הבודהיזם הגיע לסין בסביבות המאה הראשונה לספירה, אך רק בשושלות הצפונית והדרומית, שושלת סווי ושושלת טאנג הוא זכה להשפעה ניכרת.
בהתחלה הוא נחשב למעין כת טאואיסטית, והייתה אפילו תיאוריה על לאו דזה, מייסד הטאואיזם, שנסע להודו ולימד את הפילוסופיה שלו לבודהה.
בודהיזם המהאיאנה הצליח בסין יותר מיריבו היניאנה , ושתי האסכולות ההודיות והכתות הסיניות המקומיות צמחו החל מהמאה החמישית.
שני פילוסופים נזירים חשובים ביותר היו ו.
אבל ככל הנראה המשפיעה והמקורית ביותר מבין האסכולות הללו הייתה ה, שהייתה לה השפעה חזקה עוד יותר ביפן ככת הזן.
לאו דזה (המאות ה-5-4 לפנה"ס)
ג'ואנג דזה (המאה ה-4 לפנה"ס)
סון דזה (בערך 500 לפנה"ס)
לפני היות הפילוסופיה היוונית, שהיא ראשיתה של הפילוסופיה המערבית לפי הגדרתה המקובלת, ההסברים שניתנו לתופעות העולם היו מיתיים.
הפילוסופים הראשונים חיו באתוס של בני-זמנם, וככל שהשקפתם הייתה חלוצית, והאופן בו נבחרו מושאיה ונחקרו לא שאב השראה משיח קודם, היא נעשתה מבעד לאספקלריה של התפיסה המיתית.
מאפייני הפילוסופיה, שראשיתם כבר בחקירותיהם של ראשוני הפילוסופים, הם המודעות, הכוללנות והרפלקסיביות, ובהם היא נבדלת הן מהתפיסה המיתולוגית שקדמה לה, והן ממסגרות החקירה המאוחרות יותר שנפרדו ממנה.
מודעות פירושה חקירה מכוונת, בניגוד להסברים אד-הוקיים.
כוללנות פירושה חקירת כל התופעות באשר הן תופעות, בניגוד לחקירת פרגמנטים מובחנים של המציאות או של עולם המושגים (כמו שנעשה למשל בדיסציפלינות המדעיות, כגון הפיזיקה והמתמטיקה).
והרפלקסיביות פירושה שמהות החקירה הפילוסופית מהווה בעצמה מושא לחקירה פילוסופית.
מטבע הדברים, אף אילו היה בידנו תיעוד של כל הוגי העת העתיקה, היה קשה לקבוע בנחרצות היכן בדיוק החלה הפילוסופיה, ואכן בשאלה זו אין הסכמה גורפת בין החוקרים.
יש המקדימים ומזכים בתואר "ראשון הפילוסופים" את הסיודוס ויש המאחרים עד פארמנידס.
אך הרוב מקבלים את עמדתו של אריסטו, לפיו תאלס הוא הראוי לתואר.
הוא היה הראשון שנתן הסבר המשקף חיפוש אחר חוקיות ועקרונות מאחדים, וחשוב אף יותר, הסבר אימננטי לעולם (בניגוד לסיפורים מיתולוגיים, שמסבירים דברים באמצעות ישויות "שמחוץ לעולם").
פילוסופיה קדם-סוקראטית הוא השם הכולל שניתן לכלל הגותם של הפילוסופים היוונים שפעלו לפני תקופת סוקרטס, וכן לאלו שתקופת פעילותם חפפה לזו של סוקרטס או אף נמשכה לאחריה, אך במרוחק ממנו, כך שלא נודעה לו כל השפעה עליהם.
הפילוסופים הקדם-סוקרטיים עסקו בעיקר בחקר הטבע והעולם (קוסמולוגיה), כלומר בניסיון לספק הסברים לעולם החיצוני כפי שאנו פוגשים אותו בחושינו.
כך הם עסקו למשל בתופעות החומריות, כמו מבנה החומר, מהותו והרכבו.
הם גם עסקו בשחזור תולדות הטבע עד הגיעו למצבו הנוכחי (קוסמוגוניה), אך לא במה שעתיד לבוא.
רבים מהם הציגו תאוריות המציגות את העולם כמורכב מיסוד אחד, או ממספר יסודות מוגבל.
לא נשתמרו כתבים שלמים מתקופת הקדם סוקראטים, אלא רק מקטעים בודדים וקטעים שצוטטו מדבריהם ביצירות מאוחרות יותר.
המקורות עברו סינון, עיצוב ובחירה, לפי תחומי העניין של אלה שמסרו אותם, והגיעו אלינו בדרך כלל כדעות ללא הנמקה.
הפילוסופיה הסוקראטית צמחה על רקע הסופיזם.
הסופיסטים היו מורים פרטיים לרטוריקה.
חלקם היו פילוסופים בעצמם (למשל פרוטגורס).
המקור העיקרי למידע על הסופיסטים הם כתבי אפלטון, וכתבים נוספים של מתנגדיהם.
מכתבים אלו עולה כי הסופיסטים ייחסו חשיבות מועטה לאמת, משום שלא חשבו שניתן להשיגה ומכיוון שלא הייתה לה משמעות פוליטית רבה.
סוקרטס פותח את התקופה הקלאסית בפילוסופיה היוונית.
הוא היה פילוסוף אתונאי ומהדמויות הבולטות ביותר בתולדות הפילוסופיה המערבית.