tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחתו עברה לאינדיאנה, אחר כך למישיגן, ולבסוף התיישבה בסן דייגו כשקלוז הייתה בגיל שבע.
קלוז סיים תואר בתקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 1989.
קלוז התעניין במשחק מגיל צעיר והיה לו ניסיון במה בבית הספר, אך לא החליט להמשיך בקריירת משחק עד לאחר הקולג'.
תפקידו הראשון היה בהפקת התיאטרון Rat Songs בלוס אנג'לס, לאחר מכן הוצע לו להשתתף בדרמת הפשע (1992) ובסרט הטלוויזיה Safe House בבימויה של אלנה מאנוס.
למשך תקופה קצרה גילם את סוייר ווקר באופרת הסבון של NBC "סנטה ברברה" בין השנים 1992 ל-1993. הוא קיבל מועמדות לפרס Soap Opera Digest על תפקידו בסדרה.
קלוז ידוע בעיקר בזכות תפקידו כסוכן ה-FBI מרטין פיצג'רלד בדרמת המסתורין של CBS, "ללא עקבות".
התוכנית רצה במשך שבע עונות מ-26 בספטמבר 2002 ועד 19 במאי 2009. מ-2011 עד 2015, לקלוז היה תפקיד חוזר כטראוויס טאנר בדרמה המשפטית Suits של USA, וכיכב כמייקל דורסט בדרמה הקצרה של CBS, "כאוס".
בשנת 2012, קלוז החל לככב יחד עם קוני בריטון בדרמה המוזיקלית "נאשוויל" של ABC בתור טדי קונרד – בהתחלה בתור בעלה של זמרת הקאנטרי ריינה ג'יימס (בריטון) ולאחר מכן בתור ראש עיריית נאשוויל.
בשנת 2011 כיכב בעונה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית", בתפקיד הוגו לנגדון.
אריק פרץ (1930–1997), היה ביו-סטטיסטיקאי, פרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אריק פרץ הוא בעל תואר דוקטור בסטטיסטיקה.
היה פרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בירושלים.
מחקריו עסקו בחקר הדמוגרפיה בישראל בדגש על פוריות ותמותה; אפידמיולוגיה של מחלות כרוניות וסרטן; מודלי סגרגציה; והיבטים בתיאוריה סטטיסטית ובכלל זה ניתוחי הישרדות, סטטיסטיקה א-פרמטרית, מבחנים מדויקים והסקה סימולטנית.
בין השנים 1995–1997 הוא היה נשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדע הנתונים.
האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה מעניק, מדי שנה, לזכרו פרס לעבודת דוקטורט מצטיינת או מוסמך בתחום הביוסטטיסטיקה.
אריק פרץ היה נשוי עד לפטירתו לבלומה פרץ, פרופסור (אמריטוס) באוניברסיטה העברית, בבית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע.
פרץ נפטר ב-1997. הוא נקבר בבית העלמין בסנהדריה, בירושלים.
אריקה (בספרדית: Arica) היא עיר נמל השוכנת בצפון צ'ילה, כ-18 קילומטר מהגבול עם פרו.
העיר משמשת כבירת הפרובינציה אריקה וכבירת המחוז אריקה ופרינאקוטה, ומתגוררים בה כ-200,000 תושבים.
העיר מוכרת גם בשם "עיר האביב הנצחי".
אריקה הייתה חלק מפרו עד שנת 1880, עד לפלישתה של צ'ילה לאזור בעת מלחמת האוקיינוס השקט.
העיר מחזיקה בתואר "העיר הצחיחה ביותר בעולם": 0.2 מ"מ בממוצע (לשם השוואה, כמות המשקעים באילת, עיר תאומה של אריקה, ובתל אביב: 28 ו-510 מ"מ בהתאמה).
אריק שגב (נולד בשם: אריה הרשקוביץ'; 22 בספטמבר 1975 – 8 בדצמבר 2025) היה תסריטאי, עורך, עיתונאי, סאטיריקן וסטנדאפיסט ישראלי.
שגב, יליד תל אביב, החל בגיל 19 להופיע בקטעי סטנד-אפ, ובאחת ההופעות אותר על ידי חבר מערכת בתוכנית "לילה גוב", שהזמין אותו לכתוב לתוכנית.
שגב, שהיה לכותב הצעיר ביותר בטלוויזיה באותה תקופה, כתב לתוכנית עד ירידתה מהמסכים בשנת 1998.
בשנת 2000 הצטרף להקמת אתר "נונסנס", שהעלה מדי יום קטעי אנימציה סאטיריים לאינטרנט.
את האתר ערך ערן זרחוביץ' שהיה לשותפו של שגב לכתיבה בשנים הבאות.
ביחד החלו השניים לכתוב לתוכניות כגון "ערב אדיר", "החטא ועונשו", ו"כוכב נולד".
לשיאם הגיעו בתוכנית "ארץ נהדרת" לה כתבו בעונה השנייה והשלישית, ובין השאר כתבו לה את הדמות הפרודית "אומלטה", המבוססת על אודטה, ואת דמויותיהם של הפועלים הרומנים המנחים את תוכנית הבוקר "גוטי מורצה ישראל".
בשנת 2004 כתב לסדרה "ראש גדול" בערוץ הילדים, יחד עם ערן זרחוביץ', במשך שתי עונות, ולאחר מכן כתב לסדרה וערך אותה בלעדיו.
ב-2007 החליטו שגב וזרחוביץ' על סיום הקשר המקצועי ביניהם, עקב החלטתו של זרחוביץ' להצטרף כשחקן בתוכנית "מסודרים".
שגב יצר וכתב ביחד עם מיכל קופר-קרן את סדרת הדרמה הקומית "אולי הפעם" ששודרה בערוץ yes ישראלי.
בכתיבת סדרה זו עבד על הדיאלוגים, על עריכה סגנונית של התסריט ובצד ההומוריסטי.
בשנת 2010 יצר וכתב את סדרת הדרמה קומית-סאטירית: "15 דקות".
בשנת 2014 שב להופיע בקטעי סטנד-אפ.
בין השנים 2011–2016 היה הכותב הראשי בגרסה הישראלית לסדרה "בנות הזהב".
בשנים 2014–2018 היה היוצר והכותב הראשי של הסדרה "שבט צוצלת".
סדרות אחרות להן כתב: ביחד עם ערן זרחוביץ': "המופע המרכזי", ו"רמי ורד",
היה גם בין היתר עורך המוזיקה של תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בכיכובם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' ששודרה בגלי צה"ל, כמו כן כתב ביקורות מוזיקה בעיתון "אנשים", וטורים אישיים במוסף התרבות של עיתון מעריב.
היה עורך המשנה של מגזין הילדים "כולנו".
שגב סיפר כי בעשור הראשון של המאה ה-21 התגלו בגופו שתי מחלות אוטו-אימוניות סופניות.
הוא הופיע בקטעי סטנדאפ כדי להקל על ההתמודדות.
הוא נפטר כתוצאה מהמחלות ב-8 בדצמבר 2025, בגיל 50.
אריקה דוראנס היא שחקנית קנדית, המוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור לויס ליין בסדרת גיבורי העל האמריקאית "סמולוויל" (2011-2004) בזכות תפקידה בתור ד"ר אלכס ריד בסדרת הדרמה הרפואית הקנדית "נס רפואי" (2017-2012) ובשל תפקידה בתור אלורה זור-אל (אנ') בסדרה "סופרגירל" (2019-2017) מבית DC קומיקס והיא חלק מיקום החץ.
דוראנס נולדה בקלגרי, אלברטה, קנדה, בתם של גייל וג'ואל דוראנס.
היא גדלה בחוות תרנגולי ההודו של משפחתה עם אחיה ואחותה הגדולים בעיירה ט'רי הילס בדרום אלברטה.
היא הוכשרה כזמרת קלאסית מילדות.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה דוראנס לוונקובר ב-1999, כדי לקדם את קריירת המשחק שלה באופן מקצועי.
היא החלה ללמוד משחק בבית ספר לאמנויות הבמה לצד השחקן דייוויד פאלפי, לימים בעלה.
דוראנס החלה את הקריירה שלה בפרסומות ותפקידי אורח.
את הופעת הבכורה שלה עשתה בשנת 2002 בסרט האימה "The Untold".
בשנת 2003 השתתפה בסרט האימה "House of the Dead".
בשנת 2004 ביצעה הופעות אורח במספר סדרות וביניהם "מרוץ לאתמול", שם גילמה את אנג'לה טוד, מתמודדת בתחרות יופי מול אלייזה דושקו, בסדרת המדע-בדיוני "סטארגייט SG-1", שם גילמה את מושא אהבתו של טיאלק (כריסטופר ג'אדג'), ושיחקה בין היתר בסדרות "The Chris Isaak Show", "אנדרומדה" ו"אספן הנשמות".
בזמן שעבדה כשחקנית במשרה חלקית, דוראנס עבד כסוכנת שחקנים עד אשר לוהקה לתפקיד של לויס ליין לעונה הרביעית של הסדרה "סמולוויל" בשנת 2004. היא גילמה את לויס, מתבגרת חצופה עם חוכמת רחוב.
דמותה הייתה משנית בעונה הרביעית אך מהעונה החמישית ואילך קיבלה קרדיט של שחקנית ראשית עד לסיומה של הסדרה בעונה העשירית.
בין השנים 2012–2017 שיחקה את הדמות הראשית במשך חמש עונות של סדרת הדרמה הרפואית "נס רפואי" של רשת הטלוויזיה CTV, בדמותה של ד"ר אלכס ריד, רופאה-מנתחת שיחד עם ארוסה, צ'ארלי, נקלעה לתאונת דרכים בדרכם לחתונתם שהכניסה את צ'ארלי לתרדמת.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל" של רשת The CW, בתפקיד חוזר בתור אלורה זור-אל (אנ'), אמה הקריפטונית של סופר-גירל / קארה זור-אל.
דוראנס ושותפה לסדרה "סמולוויל", טום ולינג, שיחזרו את תפקידיהם בתור לויס ליין וקלארק קנט בפרק "המשבר בעולמות האינסופיים" מתוך הסדרה "באטוומן" בשנת 2019.
בשנת 2022, שיחקה דוראנס בסרט המקורי של ערוץ לייפטיים "Girl in the Shed: The Kidnapping of Abby Hernandez", שמספר את סיפור חייה האמיתיים ילדה בת 14 שנחטפה וכיצד היא שרדה כנגד כל הסיכויים, דוראנס גילמה את אמה של הדמות הראשית, זניה.
באותה שנה דוראנס גילמה את אמה, אמו של אמן מוכשר עם תסמונת דאון בסרט "Color My World With Love"; סרט מקורי פורץ דרך של ערוץ הולמרק שבמרכזו סיפור אהבה הכולל שתי דמויות ראשיות עם תסמונת דאון.
דוראנס ומשפחתה מתגוררים בוונקובר, קולומביה הבריטית.
+שנהסדרהתפקידהערות2001האקדוחנים הבודדיםרקדניתפרק: "Maximum Buyers"2003Devil Windsקארה ג'נסןסרט טלוויזיה2004The Chris Isaak Showאשליפרק: "Let the Games Begin"מרוץ לאתמולאנג'לה טודפרק: "Drop Dead Gorgeous"אנדרומדהאמירהפרק: "Time Out of Mind"סטארגייט SG-1כריסטה ג'יימספרק: "Affinity"אספן הנשמותרייצ'ל סלייטפרק: "Another Collector"2004 - 2011סמולוויללויס לייןתפקיד חוזר (עונה 4)
אריק אמרסון שמידט הוא מהנדס ונדבן אמריקאי.
כיהן כמנכ"ל חברת גוגל, יושב ראש החברה, ויושב ראש חברת האם אלפאבית.
היה חבר דירקטוריון במספר גופים בתעשייה ובאקדמיה כמו אפל ואוניברסיטת פרינסטון.
שמידט מחזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת סטנפורד ומלמד בה קורסים בעסקים במשרה חלקית.
הוא חי באת'רטון, קליפורניה יחד עם אשתו ונדי.
אריק שמידט קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת פרינסטון ותואר שני ב-1979. קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ומדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1982. הוא אחד מהמחברים של lex, תוכנת ניתוח לקסיקלית וכלי חשוב למבנה מהדר.
היה חבר בצוות המחקר של מעבדת מדעי המחשב בזירוקס פארק, ועבד גם במעבדות בל ובחברת זילוג.
ב-1983 הצטרף לסאן מיקרוסיסטמס כמנהל תוכנה.
בסאן הוא הוביל את הפיתוח של Java, טכנולוגיית תוכנה עצמאית מפלטפורמה, ופיתח את אסטרטגית התוכנות האינטרנטיות בסאן.
לאחר מכן כיהן כראש הטכנולוגיה (CTO) ומנכ"ל סאן.
ב-2001 מייסדי גוגל לארי פייג' וסרגיי ברין, גייסו את שמידט לנהל את החברה שלהם בעקבות לחץ מהמשקיעים מייקל מוריץ וג'ון דור.
במרץ 2001 הצטרף לדירקטוריון של חברת גוגל בתפקיד יו"ר, ובאוגוסט 2001 הפך למנכ"ל החברה, משרה שהחזיק בה עד לאפריל 2011. בגוגל, שמידט חלק עם פייג' וברין את האחריות על הפעילות השוטפת, מה שהפך את גוגל למעין טריומווירט - גוף בעל שלושה מנהיגים.
שמידט החזיק באחריות האופיינית של מנכ"ל בחברה ציבורית והתמקד בניהול של סגן נשיא וארגון המכירות.
על פי האתר של גוגל, שמידט התמקד גם ב"בניית תשתית התאגיד הנחוצה כדי לתחזק את הצמיחה המהירה של גוגל כחברה ולהבטיח שהאיכות תישאר גבוהה בזמן שהמוצרים יפותחו במינימום של זמן".
שמידט הוא אחד הבודדים שהצליחו להתעשר בעזרת מימוש אופציות שקיבל כעובד בחברה שהוא לא מהמייסדים או מקורב להם.
שמידט דורג במקום ה-29 ברשימת האנשים העשירים בעולם של "פורבס" לשנת 2006, עם הערכת הון של כ-6.2 מיליארד דולר.
ב-26 באוגוסט 2006 נבחר שמידט לדירקטוריון חברת "אפל" והודח בשלהי שנת 2009 בשל חשד להעברת סודות מסחריים לגוגל.ּּ
ב-2007 מגזין PC World דירג אותו במקום הראשון ברשימת 50 האנשים החשובים ביותר באינטרנט, יחד עם שני מייסדי גוגל, לארי פייג' וסרגיי ברין.
ב-2013 פרסם יחד עם ג'רד כהן את הספר "The New Digital Age".
ב-2014 פרסם יחד עם ג'ונתן רוזנברג את הספר "גוגל - כך זה עובד" שתורגם לעברית ב-2015.
אריקה באדו היא זמרת R&B, סול והיפ הופ ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס גראמי.
סגנונה המוזיקלי משלב אלמנטים מגוונים של ג'אז, והיא בולטת בעיקר בזכות תפקידה בהתפתחות ה"נאו סול" (neo soul) כתת-זרם במוזיקת סול.
באדו מאופיינת בסגנון לבוש ייחודי ובולט, ובעיקר מזוהה בזכות הכובעים הגדולים והססגוניים שהיא חובשת, שהפכו כבר משלב מוקדם בקריירה שלה לסימן היכר.
באדו נולדה כאריקה אבי רייט בעיר דאלאס שבטקסס ב-26 בפברואר 1971, בת בכורה משלושה ילדים שגודלו בידי אם חד הורית, קולין רייט.
אמה הייתה שחקנית תיאטרון וטיפחה מגיל צעיר את כישרון המשחק של ילדיה, וכך בגיל ארבע הצטרפה באדו להופעות של אמה בתיאטרון בדאלאס.
לפני שהייתה בת עשר כבר כתבה מוזיקה, ובגיל 14 הופיעה בתחנת הרדיו המקומית באלתורי ראפ ("פריסטיילינג").
שם גם פגשה את הנגן רוי הרגרוב, שישתף איתה פעולה 18 שנים מאוחר יותר, באלבום "World Wide Underground".
באדו נרשמה לתיכון לאומנויות במה בדאלאס, כתלמידת מחול.
בבית הספר יצרה באדו הרכב פריסטייל (אלתור ראפ) עם חברה נוספת.
בשלב הזה בחייה שינתה באדו את איות שמה הפרטי מ-Erica ל-Erykah, ומאוחר יותר שינתה את שם משפחתה לבאדו.
את שינוי שם המשפחה הסבירה באדו כהתייחסות ל"סקאטינג" בג'אז (אלתור של הברות חסרות משמעות - "בא" "דו").
אחרי שסיימה את בית הספר המשיכה באדו ללימודי תיאטרון בקולג' באוניברסיטת גרמבלינג בלואיזיאנה.
ב-1993 עזבה את הקולג' מתוך מטרה להתרכז במוזיקה.
באדו עבדה בעבודות זמניות כמלצרית וסדרנית במועדון סטנד-אפ, ובין השאר לימדה ילדים דרמה וריקוד במרכז התרבותי בדאלאס.
באדו עבדה וטיילה עם בן דודה רוברט "פרי" ברדפורד, והקליטה איתו דמו של 19 שירים בשם "Country Cousins" ("דודני הקאנטרי").
הדמו משך את תשומת לבו של מפיק התקליטים קדר מסנברג.
מסנברג עזר לבאדו להקליט עם זמר הסול דיאנג'לו דואט בשם "Your Precious Love" ("האהבה הנדירה שלך"), ולבסוף החתים אותה על חוזה הקלטות עם חברת יוניברסל רקורדס.
מילות השירים של באדו הן בדרך כלל השקפות פילוסופיות אישיות, המציבות אתגרים רגשיים באוזני המאזין.
היצירות משלבות סגנונות מוזיקליים שונים ויוצרות מרקם צליל עשיר.
במקרים רבים משתמשת באדו במוטיבים מיושנים משנות השמונים והשבעים, וכך מוסיפה מימד נוסף של סנטימנטליות לצלילים.
Baduizm (באדויזם), אלבום הבכורה המוערך של באדו, יצא בתחילת 1997 וזכה להצלחה רבה במכירות ובמצעדים, ובעיקר בלט הסינגל "On & On" שהגיע למקום 12 במצעד הסינגלים בשנה זו.
האלבום שילב צליל ג'אזי עם באסים כבדים והתבלט גם בזכות מילות השירים המתוחכמות שלו.
סגנון השירה מלא הרגש גרר השוואות רבות לבילי הולידיי.
האלבום באדויזם זכה באלבום פלטינה משולש והשיר "On & On" מתוכו זכה בפרס גראמי.
באותה שנה הייתה באדו במערכת יחסים עם אמן הראפ אנדרה 3000 מהצמד אאוטקאסט, ונולד להם בן.
באדו הקליטה את אלבום ההופעה החיה שלה, "Live", כאשר הייתה בהיריון, וילדה את בנה ביום בו השיקו את הדיסק בארצות הברית.
מערכת היחסים בין באדו ואנדרה 3000 הסתיימה בשנת 1998. האלבום "Live" זכה בפלטינה כפולה, והשיר הבולט בו, "טיירון" ("Tyron"), הוא נזיפה בבן זוג חסר אחריות.
באותה תקופה שיתפה באדו פעולה עם להקת ההיפ הופ "דה רוטס" בשיר "You Got Me" ("יש לך אותי"), שנכתב על ידי ג'יל סקוט, וזכה בגראמי לביצוע ראפ של להקה.
אחרי שלקחה הפסקה לגידול בנה, חזרה באדו בשנת 2000 עם האלבום "Mama's Gun".
האלבום מתאפיין בצלילים יותר טבעיים לעומת האלבומים הקודמים, ומשלב כלי נגינה חיים כמו חליל וחצוצרה, לעומת השירים מהאלבומים המוקדמים שהם ברובם מסונתזים.
האלבום לא הגיע למקומות גבוהים במצעדים כמו שני האלבומים הקודמים, אבל עדיין היה הצלחה והגיע לאלבום פלטינה.
ברצועה "עיניים ירוקות" מתייחסת באדו לקנאה בעקבות פרידתה מאנדרה 3000: "יש לי עיניים ירוקות, כי אני אוכלת הרבה ירקות, אין לזה שום קשר, לחברה החדשה שלך...".
באדו הסבירה את שם האלבום (האקדח של אמא) בכך שהמוזיקה שלה היא הנשק שמגן עליה כשהיא יוצאת לעולם.
בשנת 2000 הוציאה באדו את הסינגל "Love of my life" יחד עם הראפר קומון (common).
השיר הופיע בפסקול הסרט "סוכר חום" (Brown sugar) וזיכה את באדו בפרס גראמי השלישי שלה בשנת 2003.
אחרי הוצאת "Mama's gun" ו"Love of my life" עברה באדו תקופה של מחסום כתיבה, ובמשך שנת 2002 וחלק מ-2003 היא יצאה למסע בארצות הברית ובאירופה, אותו כינתה "סיבוב הופעות של אמנית מתוסכלת", בחיפוש אחר השראה וחומרים חדשים.
המסע אכן הניב חומרים חדשים, ובספטמבר 2003 יצא האלבום "World Wide Underground" (מחתרת עולמית).
האלבום, יותר מקודמיו, הוא יצירה שלמה עם נושא מרכזי, והשיר "World keeps turning" פותח וסוגר אותו.
באדו אמרה שהאלבום נועד להשמע כגרוב מתמשך, וסיכמה אותו במילים "המאבק על יום טוב".
באלבום מופיעים אומנים נוספים כלני קרביץ, קווין לטיפה ורוי הרגרוב.
האלבום הגיע למכירת אלבום זהב זמן קצר אחרי יציאתו, ובאדו הייתה מועמדת לגראמי רביעי עליו.
בשנת 2003 ילדה באדו את בתה פומה מהראפר הדי או סי.
בשנת 2007, אחרי ארבע שנים ללא הוצאת אלבומים, השיקה באדו באינטרנט סינגל בשם "Honey" (דבש) מאלבומה החדש "New Amerykah" שיצא בשני חלקים.
החלק הראשון יצא בפברואר ונכנס למקום השני במצעד המכירות בארצות הברית עם מכירות של 123,884. בעקבות האלבום יצאה לסיבוב הופעות עולמי והגיעה גם להופעה בתל אביב.
במופע באדו שילבה שירים מכל אלבומיה ולראשונה היה דגש על התפאורה עם שילוב של רקדנים וזמרות ליווי.
המופע נחשב למצליח ביותר שלה בקריירה.
מטרת הפרויקט ליצור שינוי תרבותי בדרום דאלאס, על ידי פיתוח כלכלי, אומנותי ותרבותי.
במסגרת פרויקט זה שופץ בניין תיאטרון ישן בדרום דאלאס, והוסב למרכז הופעות, שנועד לספק מסגרת לנוער דרך מוזיקה, ריקוד ואומנויות חזותיות.
באדו הזמינה אמנים ותורמים רבים לתרום לפרויקט ולהפיץ מסר של תקווה וכבוד עצמי לילדי השכונות בדאלאס.
באדו היא טבעונית, ובריאיון בשנת 2008 אמרה: "אוכל טבעוני הוא אוכל נשמה בצורתו האמיתית.
אוכל נשמה משמעו להאכיל את הנשמה.
ובשבילי, הנשמה שלך היא הכוונה שלך.
אם הכוונה שלך טהורה, אתה טהור."
2025 Abi & Alan עם דה אלכימיסט
+שנהסרטתפקידהערות1998האחים בלוז 2000קווין1999תקנות בית השיכררוז רוז2004בית הזכרונותברנדט2016The Landטורקיז2019מה גברים רוציםאחות2024שיעור פסנתר (אנ')לוסיל
+שנהסדרהתפקידהערות1997לחיות את החייםעצמה2 פרקיםNew York Undercoverפרק: "Vendetta"2009, 2013יו גאבה גאבה!דיבוב; פרק: "DJ Lance's Super Music & Toy Room"2015-2014בלאק דיינמייטריטה מארלי / טאפידיבוב; 3 פרקים2015יד האלוהיםאפריל5 פרקים2017-2016Legends of Chamberlain Heightsדמויות שונותדיבוב; 7 פרקים
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025ביצוע הראפ המלודי הטוב ביותר"3:AM" (רפסודי בהשתתפות אריקה באדו)
אריק שחר (נולד ב-4 באוגוסט 1964) הוא מוזיקאי ישראלי.
שחר גדל בקריית מוצקין, וניגן כמתופף מגיל 10. הוא השתתף באנסמבל של מוזיקה קלאסית בעיבודים מודרניים בקיבוץ גן שמואל.
לאחר מכן עבר לנגן על גיטרות וגיטרה בס.
בגיל 16 הקים את הלהקה הראשונה שלו, "Sound & Vision", שניגנה שירים מקוריים בסגנון פרוגרסיב רוק, עם השפעות של להקות בריטיות משנות ה-70 כגון יס וג'נסיס.
בין החברים בלהקה היו הקלידן עופר שרון (צמד הלוטוס) ונגן הבס ארקדי דוכין.
בהמשך הקימו שחר ודוכין להקה נוספת בשם "זרם מקומי", יחד עם מיכה שטרית, הגיטריסט מיקי הררי והקלידן ניר בן-ציון.
חלק מחברי להקה זו הקימו בהמשך את הלהקה הידועה "החברים של נטאשה".
בשנת 1984 חבר אריק שחר להרכב בשם "פאוסט", עם הגיטריסט אמיר בן דוד ועם אייל שכטר.
יחד הם ייסדו את להקת הרוק "אבטיפוס".
אומנים נוספים ששחר שיתף עימם פעולה היו צביקה פיק, ברק חנוך, ערן צור, וגיל ליבר מלהקת גאיה.
בשנת 1986 אריק שינה את סגנונו המוזיקלי לפאנק, פיוז'ן וג'אז.
הוא הצטרף לדני שלוסברג ותזמורתו,(לאחר שהחליף את הבסיסט ערן צור שעבר לתל אביב כדי להצטרף להרכב "כרמלה גרוס וגנר") יחד עם המתופף אסף מרוז (מלהקת אבטיפוס ואיפה הילד), והקלידן ניר בן-ציון (מ"החברים של נטאשה").
הרכב זה הופיע בכל רחבי הארץ.
במאי 1987 נסע שחר לארצות הברית ללימודי מוזיקה.
שם הוא ניגן במספר הרכבים בסגנונות מוזיקה שונים.
ב-2003 הוציא שחר את אלבום הבכורה שלו, "Closer than Ever", שכלל יצירות בסגנון פיוז'ן, בלוז ואר אן בי, שחיבר בתקופת שהותו בארצות הברית.
האלבום הופץ על ידי החברה הבריטית "String Jazz".
ב-2005 הופיע האלבום השני,"City Rhythm".
כיום שחר מנגן ומפיק עם אמנים רבים בעיקר במוזיקה חסידית.
בנוסף שיתף פעולה עם הזמר דוד דאור ביחד עם המלחין שמואל יונה, להפקת הסינגל "עקבות בחול".
בינואר 2013 הוציא שחר סינגל ראשון "מחשבה טובה" בינואר 2014 שחרר שחר את האלבום השלישי שלו "סיפור קטן" שהוא אלבום בכורה של שחר בו הוא גם שר בנוסף לנגינה על גיטרות קלידים וכלי הקשה.
שחר גם אחראי על כל העיבודים וההפקה המוזיקלית באלבום.
כמו כן אריק משתף פעולה עם מוזיקאים ואומנים מובילים בסקטור החרדי חסידי וגם מזרחי כמו אבי בן ישראל, מוטי שטיינמץ, רובי בנט, יואלי דיקמן, אברהם פריד, חיים ישראל ועוד.
אריק חזר בתשובה בשנת 1990. שנה לאחר מכן נישא למירי שחר (לבית כהן) - מורה לחינוך מיוחד, ויש להם שמונה ילדים ונכדה.
אריק לי שנטו (Eric Lee Shanteau; נולד ב-1 באוקטובר 1983 בסנלוויל שבג'ורג'יה) הוא שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושותף לשיא העולם הנוכחי (2017) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
שנטו בלט כבר בגיל צעיר, כששבר מספר פעמים שיאי גילאים של מדינת ג'ורג'יה.
עם סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד באוניברסיטת אובורן באלבמה, והצטרף לנבחרת השחייה שלה בהדרכת דייוויד מארש.
באוניברסיאדה שנערכה בטגו ב-2003 זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת אתונה סיים שנטו רק במקום השלישי ולא נכלל בסגל המשלחת האמריקנית למשחקים.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר ב-2005, הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחים ל-200 מטר ול-400 מטר מעורב אישי.
שבוע לפני המבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) התבשר שנטו כי הוא חולה בסרטן האשכים.
הוא החליט להתחרות בכל זאת, ולאחר שעבר אותם בהצלחה הוא השתתף במשחקים האולימפיים וסיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה.
זמן קצר לאחר המשחקים עבר ניתוח להסרת הגידול.
לאחר שהחלים, חזר שנטו להתחרות, ובמבחנים האמריקאיים לקראת אליפות העולם בשחייה, שנערכו באינדיאנפוליס ב-2009, שיפר את שיאיו האישיים במשחים ל-100 מטר ו-200 מטר חזה ול-200 מטר מעורב אישי.
במשחה ל-200 מטר חזה אף קבע שיא אמריקני חדש בתוצאה של 2:08.01 דקות.
באליפות העולם עצמה, שנערכה ברומא ביולי אותה שנה, קבע שנטו שיא אמריקני חדש ושיא אליפות במשחה ל-100 מטר חזה בשלב חצי הגמר (58.96 שניות).
עם זאת, בשלב הגמר, בו קבע זמן של 58.98 שניות, הסתפק במקום הרביעי, 3 מאיות השנייה מהזוכה במדליית הארד, קמרון ואן דר בורג.
במשחה ל-200 מטר חזה הוא זכה במדליית הכסף בתוצאה של 2:07.65 דקות, מאית שנייה איטי מהמנצח דניאל גיורטה.
בשלב חצי הגמר קבע שיא אמריקאי חדש של 2:07.42 דקות.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי זכה שנטו במדליית הארד בתוצאה של 1:55.36 דקות.
בנוסף, היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים האמריקנית במדליית הזהב במשחה ל-100X4 מעורב, בשיא עולם חדש של 3:27.28 דקות.
שותפיו להישג היו ארון פירסול, מייקל פלפס ודייוויד וולטרס.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי ב-2011, זכה שנטו במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.28 דקות, שהיה משחה היחידים היחיד בו השתתף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה שנטו במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.96 שניות.
אריק שיבק (נולד ב-10 בספטמבר 1956) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן את נבחרת הולנד בכדורסל.
שיבק אימן קבוצות רבות, בהן את נבחרת ישראל בכדורסל למשך 4 שנים, על פני יותר מ-30 שנות קריירה.
הוא הוביל את קבוצת מכבי ראשון לציון לזכייה ראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל בכדורסל, זכה שלוש פעמים באליפות הליגה ההולנדית עם דימון אסטרונאוטס אמסטרדם ופעמיים בגביע הבלגי עם אנטוורפ ג'יינטס ובלפיוס מונס-אנו.
שיבק עבד כמורה למיקרו-מחשבים ואלקטרוניקה בבית הספר עמל חדרה.
את קריירת האימון החל ב-1983 במכבי נתניה מהליגה השנייה, אותה אימן במשך שתי עונות.
בשנים הבאות אימן את מכבי חדרה, ב-1987 שימש כעוזרו של פיני גרשון במכבי חיפה, עבד כמאמן בהפועל גן שמואל ואליצור רמלה.
ב-1990 עבר לאמן את הפועל אילת מהליגה השנייה, העפיל עמה לליגה הראשונה בה אימן אותה שנתיים נוספות.
ב-1994 אימן את הפועל גליל עליון אך לאחר 11 משחקים הוחלף על ידי דייוויד בלאט.
עונה לאחר מכן שימש כמאמן משנה של רלף קליין בהפועל חולון.
בעונת 1996/1997 החל לאמן את מכבי רעננה מהליגה השנייה, העפיל עמה בסיום העונה לליגה הראשונה ובשתי העונות הבאות הצעיד אותה למקום השני.
בשתי עונות אלו נבחר על ידי העיתון מעריב למאמן העונה.
לאחר שאימן את בני הרצליה ועירוני רמת גן, עימה הגיע לרבע גמר גביע קוראץ', חזר ב-2001 לליגה השנייה והוביל את הפועל תל אביב לליגת העל.
במהלך העונה שלאחר מכן הוחלף במחזור ה-16 על ידי ארז אדלשטיין.
שיבק עבר לאמן קבוצות מחוץ לישראל: בעונת 2003/2004 הוביל את קבוצת דימון אסטרונאוטס אמסטרדם מליגת העל ההולנדית למקום הראשון בעונה הסדירה, לזכייה בגביע ונבחר למאמן השנה בהולנד.
בעונה הבאה זכה עם אמסטרדם באליפות.
בשנים 2005 עד 2007 אימן את אנטוורפ ג'יינטס מליגת העל הבלגית וזכה עמה פעם אחת בגביע.
לקראת עונת 2007/2008 חזר לאמסטרדם וזכה עמה פעמיים נוספות באליפות, בעונת 2008/2009 העפיל עם אמסטרדם עד לרבע גמר היורוצ'לנג'.
באוקטובר 2009 מונה למאמן קבוצת מונס הבלגית.
באפריל 2011 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הבלגי.
לאחר שלוש עונות סיים את תפקידו בקבוצה.
הוא שימש מנהל מקצועי במכבי בת-ים מהליגה הארצית בכדורסל.
בפברואר 2015 מונה למאמן הפועל אילת במקומו של דן שמיר.
הוא הוליך את אילת לגמר הפלייאוף לאחר ניצחון על מכבי תל אביב בסדרת חצי הגמר.
ב-17 באפריל 2016 מונה שיבק למאמן הראשי של מכבי ראשון לציון והוביל אותה לזכייה ראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל.
ב-26 בפברואר 2017 פוטר מתפקידו כמאמן מכבי ראשון לציון.
ב-16 במאי 2017 מונה שיבק לתפקיד מאמן מכבי תל אביב עד לסיום העונה במקומו של איינארס בגאצקיס, שפוטר לקראת סיום העונה בליגת העל.
שיבק אימן את הקבוצה במשך ארבעה משחקים בלבד שבמהלכם הודחה מכבי תל אביב בחצי הגמר והפסידה את תואר האליפות.
בראיון שנערך עם בעלי הקבוצה, חשף דייוויד פדרמן כי שיבק אימן את הקבוצה בהתנדבות וללא שכר, דבר שגרר גל ביקורות על המאמן ועל הנהלת המועדון.
ב-20 בדצמבר 2017 חתם שיבק בבני הרצליה עד לסיום העונה.
בהדרכתו סיימה הקבוצה את עונת 2017/18 במקום העשירי.
בקיץ 2018 הוחלף שיבק על ידי המאמן הסלובני גספר פוטוצ'ניק.פוטוצ'ניק הוחלף במהלך העונה על ידי עופר ברקוביץ שסיים את תפקידו בקבוצה לאחר שני משחקים בלבד.
בסוף ינואר 2019 מונה שיבק שוב למאמנה הראשי של בני הרצליה.
בתום העונה לא הצליח למנוע את ירידתה לליגה השנייה ועזב את הקבוצה.
ב-14 בינואר 2020 חתם באלבה פהרוואר מליגת העל ההונגרית עד לתום העונה.
הוא עזב לאחר מספר שבועות עקב ביטול הליגה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
בספטמבר 2020 מונה למנהל המקצועי של נבחרות הולנד הצעירות.
במאי 2023 מונה שיבק למאמן נבחרת הולנד בכדורסל.
שיבק מילא מספר תפקידים בכירים באיגוד הכדורסל: הוא שימש מאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים, מאמן נבחרת העתודה עמה זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-2004 והגיע למקום העשירי באליפות העולם ב-2005, בשנים 2006–2008 כיהן כעוזר מאמן נבחרת הגברים של ישראל וב-21 בדצמבר 2009 אושר מינויו למאמן הנבחרת.
הוא העפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה בכדורסל 2011 בה סיימה במקומות 13–16. ב-2012 חודש חוזהו לאימון נבחרת ישראל ונוסף על כך, מונה למנהל האגף המקצועי באיגוד הכדורסל.
הוא שימש בתפקיד עד אחרי אליפות אירופה בכדורסל 2013 בה סיימה ישראל במקומות 21–24.
אריק ריפר (; נולד ב-2 במרץ 1965 באנטיב) הוא שף צרפתי הפועל בארצות הברית.
ריפר נולד בצרפת ולמד לבשל בגיל צעיר מסבתו.
כשהיה צעיר עברה משפחתו לאנדורה, שם גדל.
מאוחר יותר הוא שב לצרפת ולמד בבית ספר לבישול בפרפיניאן.
בהיותו בן 17 ב-1982 הוא עבר לפריז ועבד במשך שנתיים בלה טור דארז'אן, מסעדה צרפתית מפורסמת בת למעלה מ-400 שנה.
ריפר המשיך ועבד בז'אמן תחת ז'ואל רובישון ובמהרה קודם לעוזר ראש הקו/פס (Assistant Chef de Partie).
ב-1985 ריפר עזב כדי למלא את שירותו הצבאי, שבסיומו הוא חזר לז'אמן כ-Chef Poissonier (טבח האחראי על הדגים).
ב-1989 עבר ריפר לארצות הברית ונשכר כסגן שף במסעדתו של ז'אן ז'אן-לואי פאלאדן (Jean Louis Palladin) במלון ווטרגייט.
הוא שהה שם שנתיים, תחנתו הבאה העיר ניו יורק, שם עבד החל מ-1991 עבור דייוויד בולי.
הוא נותר שם שנה ואז עבר למסעדת לה ברנרדין ועבד עם השף ז'ילבר לה קוז (Gilbert Le Coze).
ב-1994 ריפר נעשה השף המבצע של לה ברנרדין אחרי שז'ילבר לה קוז נפטר באופן בלתי צפוי מהתקף לב.
בשנה שאחרי כן, בהיותו בן 29, זכה ריפר בדירוג של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס.
וב-1996 הוא נעשה בעלים שותף.
במדריך מישלן האדום לעיר ניו יורק שראה ב-2006, מסעדת לה ברנרדין של ריפר הייתה אחת מארבע המסעדות בעיר ניו יורק שזכו בשלושה כוכבים, ניקוד בו היא מחזיקה עד היום (2011).
ריפר הוא יושב ראש City Harvest's Food Council ונשיא קרן ז'אן-לואי פאלאדן.
הוא היה שף אורח של שגרירויות צרפת במקסיקו ובוונצואלה ובבאלט העיר ניו יורק.
ריפר השאיל את שמו, כשרונותיו ומספר מחברי צוותו בכללם סגן השף דאז של לה ברנרדין Richard Brower לריץ' קרלטון, גראנד קיימן, בשתי מסעדות: Blue.
הראשונה קיבלה דירוג של AAA Five Diamond Award, המסעדה היחידה בקריביים שזכתה לדירוג זה.
שתי המסעדות מגישות אוכל יצירתי תוך שימוש נרחב במוצרי המזון המקומיים - במיוחד הלובסטר והלוטיין (red snapper), שנבחרים בקפידה ממימי הסביבה – כמו גם מלח ים שנאסף ומאודה.
Blue מגישה תפריט קבוע של שלוש מנות מסורתיות, כמו גם תפריט טעימות בן שש מנות ומבחר אה לה קארט.
הן היו המסעדות הראשונות שנשאו את שמו של ריפר וכפי שנמסר הוא הביא את צוותו למסעדות פעם בחודש כדי להבטיח את האיכות.
ווסטנד ביסטרו של אריק ריפר (Westend Bistro by Eric Ripert) בריץ' קרלטון ברחובות 22nd & M בוושינגטון די.
נפתח ב-8 בנובמבר 2007. הקונצפט מציג מטבח צרפתי רגיל ואוכל ביסטרו אמריקאי בשכונת DC's West End.
בראשית 2009, על מנת לעודד אנשים להמשיך לצאת החוצה לסעוד למרות השפל הכלכלי, החלה ווסטנד ביסטרו להגיש ארוחת ערב בסגנון משפחתי של יום ראשון, של מנה ראשונה ועיקרית עבור $28 לאדם.
ריפר השיק את מיזמו החדש ביותר במלון ריץ' קרלטון בפילדלפיה באביב 2008. המסעדה קרויה 10 Arts (מנהלת אותה סגנית השף לשעבר של לה ברנרדין וכעת השפית המבצעת ג'ניפר קרול, שהייתה מתמודדת בתוכנית המציאות Top Chef) מקורה בכתובת המלון הממוקם בשדרת האמנות התוססת של פילדלפיה.
אריק ריפר הופיע מספר הופעות אורח בתוכניות בישול טלוויזיוניות, בכללן בתפקידי שופט אורח ועוזר שף בעונות השנייה, שלישית, וחמישית של "Top Chef" של Bravo.
הוא חברו של אנתוני בורדיין והופיע בפרקים רבים של תוכניתו No Reservations.
לאחרונה הוא השיק סדרת וידאו קצרים המופיעים על גבי המרשתת בנושאי בישול בשם "Get Toasted" באתרו AVECERIC.com, שמתמקדים בארוחות קלות ומהירות שניתן להכינן ולבשלן תוך דקות בעזרת מצנם.
בסדרה הוא משתמש בתנור לבנים יוקרתי המבוסס על המצנם, של חברת Cuisinart.
בנוסף לכך, רשת PBS שידרה תוכניות בשם Avec Eric (החל מספטמבר 2009) שבהן הוא מטייל ברחבי תבל ומוצא השראה ומחפש רעיונות לבישול ולבסוף מדגים את ממצאיו במטבח ביתו.
הוא כיכב כשף בתוכנית הטלוויזיה Great Chefs.
בשנת 2010 הוא גילם את עצמו בתוכנית הטלוויזיה Treme של רשת HBO (עונה 1, פרק 5)
ריפר מתגורר ב-Sag Harbor, לונג איילנד, בעיר ניו יורק, ביחד עם אשתו סנדרה ובנו.
אריק מאת'יו שלוסר הוא עיתונאי וסופר אמריקני.
בין ספריו המוכרים של שלוסר ניתן למנות את "אומת המזון המהיר - על הצד האפל של הארוחה האמריקנית", Reefer Madness ו-Chew On This.
שלוסר נולד במנהטן שבניו יורק בה גדל, כמו גם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אביו, הרברט שלוסר, היה עורך דין בוול סטריט שהפך להיות שדרן ולבסוף נהיה נשיא רשת NBC בשנת 1974. אמו היא ג'ודית' (לבית גסנר).
למד היסטוריה אמריקנית באוניברסיטת פרינסטון וקיבל תואר בהיסטוריה אימפריאלית בריטית מאוניברסיטת אוקספורד.
מתגורר בקליפורניה עם אשתו, שונה (Shauna) רדפורד (בתו של רוברט רדפורד) ולהם שני ילדים.
שלוסר כתב את המחזה Americans ב-1985, הדן באימפריאליזם האמריקני בראשית המאה העשרים.
המחזה מציג את ליאון צ'ולגוש, רוצחו של ויליאם מקינלי, שירה בנשיא מתוך זעם על כך שארצות הברית כבשה את הפיליפינים.
Americans הופק ב-2003, אולם אינו מוצג בארצות הברית.
We the People, מחזה אחר של שלוסר אודות ההיסטוריה האמריקנית, עוסק בנסיבות שהביאו לכתיבתה של חוקת ארצות הברית, הופק ב-2007.
שלוסר החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב-The Atlantic בבוסטון, מסצ'וסטס.
במהרה קנה לעצמו שם בשל כתבות התחקיר שלו ובתוך שנתיים אף זכה בשני פרסים: פרס המגזין הלאומי עבור סדרה בת שני חלקים "Reefer Madness" ו-"Marijuana and the Law" (The Atlantic, אוגוסט וספטמבר, 1994) ובפרס קרן סידני הילמן על המאמר In the Strawberry Fields" (The Atlantic, 19 בנובמבר 1995).
בנוסף ל-The Atlantic, מאמריו של שלוסר התפרסמו בכתבי העת ועיתונים שונים כדוגמת הרולינג סטון, ואניטי פייר, ניו יורקר, הניו יורק טיימס ו-The Nation.
ספרו הידוע ביותר של שלוסר הוא "אומת המזון המהיר", החושף את הניצול וחוסר ההיגיינה בתעשיית המזון המהיר.
הספר הוא תולדה של מאמר בן שני חלקים שהתפרסם במגזין רולינג סטון.
שלוסר סייע לעבד את ספרו לסרט שיצא לאקרנים בשם "פאסט פוד" (שם ההפצה בישראל) ב-2006 ואף קיבל קרדיט על היותו תסריטאי-שותף ומפיק בפועל.
הוא כתב בנוסף את Chew on This (2006, עם העיתונאי צ'ארלס וילסון).
בין ספריו ניתן למנות גם את Reefer Madness, שיצא לאור ב-2003. ספר בן שלושה חלקים שמגולל את ההיסטוריה של הסחר במריחואנה ומצבו בהווה.
נכון ל-2011 שלוסר שוקד על כתיבתם של שני ספרים: האחד עוסק בנשק גרעיני והשני דן במערכת בתי הסוהר בארצות הברית, ועל כתיבתו הוא שוקד קרוב לעשר שנים.
עבודתו של שלוסר זכתה לביקורות חיוביות מכלי תקשורת ומבקרים בעלי דעות שונות.
ויליאם באקלי שיבח את Reefer Madness, כך גם ביזנסוויק
Fortune בחר בספר "אומת המזון המהיר" כ"ספר העסקים הטוב ביותר של השנה" בשנת 2001. עבודתו של שלוסר נכללה ברשימת קריאת החובה של סטודנטים שנה א' באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה.
שלוסר הופיע בריאיון ל-DVD לאכול בגדול של מורגן ספרלוק, שם ניהל שיחה עם הבמאי אודות תעשיית המזון המהיר, אך הוא סירב להופיע בסרט עצמו.
הוא השתתף באירוע פומבי ביחד עם רוברט קנר, אליס ווטרס גארי הירשברג ו-Marcel Van Ooyen ב-5 ביוני 2009 בטיימס סנטר בניו יורק בעקבות הקרנת סרטו החדש "מזון בע"מ" במוזיאון האמריקאי לקולנוע.
הסרט "מזון בע"מ" חוקר את הדרך שבה אספקת המזון האמריקאי נשלטת כיום בידי קומץ של תאגידים הנוהגים לשים את רווחיהם לפני בריאות הצרכן, הכנסתם של החוואים, ביטחון העובדים ואיכות הסביבה.
אוון גלייברמן, מבקר סרטים באנטרטיינמנט ויקלי כתב "בדרך-כלל אני לא נוהג לשבח סרטים תעודיים, אבל "מזון בע"מ" הוא יותר מאשר סרט נפלא - זהו סרט חשוב, כזה שמעורר אותך לחשוב איך העולם עובד (או, במקרה זה, התחיל לא לעבוד)."
פראני ארמסטרונג ראיינה אותו ב-2005 במסגרת סרטה McLibel המתאר את משפט מקלייבל.
שלוסר היה המפיק בפועל של הסרט "זה ייגמר בדם" מ-2007.
תגובת תעשיית המזון לעבודתו של שלוסר
במאי 2007, שלוסר ושותפו לכתיבה צ'ארלס וילסון, הוציאו לאור את Chew On This ספר הילדים שלהם.
הספר, ביחד עם הפרסום הגובר של הסרט ההוליוודי, שהיה מבוסס על "אומת המזון המהיר", הסתיימו במאמץ משותף של 18 חברות מתעשיית המזון שהשיקו את אתר האינטרנט www.bestfoodnation.com, כחלק ממסע יחסי הציבור שלהן.
האתר היה חלק ממסע פרסום מקיף.
האתר העלה הצהרות בנוגע לפרקטיקות הבריאות והעבודה בתעשיות האמריקאיות של הבקר, החזיר, תפוחי האדמה ועוד.
אולם האתר אינו פעיל עוד.
כשנשאל האם ועד כמה תעשיות ייצור האוכל המהיר שיתפו פעולה עם מחקרו על אומת המזון המהיר, ענה שלוסר: "אף אחת מחברות יצור המזון הגדולות לא התירה לי להיכנס למפעליה.
מקדונלד'ס כלל לא שיתפה פעולה.
התעשייה ככלל, לא פרשה בפני שטיח אדום.
אולם רבים מהעובדים במסעדות ובמפעלי המזון המהיר היו להוטים לשוחח איתי.
הם חשו שהסיפורים שלהם עדיין לא סופרו והם רצו שהעולם יידע מה מתרחש.
הם הפכו את "אומת המזון המהיר" לאפשרי ..."
כתוצאה מביקורתו של שלוסר על תעשיית המזון, הוא היה קורבן להתקפות מילוליות באירועי חתימה על ספרים והופעות פומביות והוא מאמין שזוהי עבודתם של אזרחים המועסקים בתאגידי מזון גדולים.
הוא היה מוכן לקבל תגובות מתאגידי המזון ורצה להזמין אותם לדיונים פומביים בנוגע למדיניותם.
כל הזמנותיו הושבו ריקם, למעט מנהל מקדונלד'ס הבריטית.
אריה (אריק) רימרמן (נולד ב-24 במרץ 1950) הוא חוקר ישראלי, מהחוקרים החשובים בעולם בתחום הנכויות ההתפתחותיות, פרופסור אמריטוס ובעל הקתדרה לרווחה ותכנון חברתי ע"ש ריצ'רד קרוסמן בבית הספר לעבודה סוציאלית, בפקולטה למדעי הרווחה ובריאות באוניברסיטת חיפה.
רימרמן נולד בכפר הנוער בן שמן, לרעיה, מורה לאנגלית, ויהודה, פסיכולוג חינוכי וממקימי שירות המבחן לנוער במשרד הסעד.
רימרמן למד בבית הספר התיכון ברנר בפתח תקווה, ולאחר תום שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בעבודה סוציאלית בשנת 1974. רימרמן קיבל את התואר השני בשנת 1977 מאוניברסיטת בר-אילן ואת התואר השלישי במדיניות רווחה בשנת 1981 באוניברסיטאות אדלפי/ברנדייס בארצות הברית בהנחייתם של הפרופסורים גונאר דיבואד ורלף דולגוף.
עבודת הדוקטורט התחקתה אחר גורמים המנבאים את מידת מעורבותם של הורים בתוכניות התערבות מוקדמת לילדים עם נכויות התפתחותיות.
עם קבלת התואר השלישי החל להרצות בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, בה הקים את תוכנית התואר השני בשיקום.
ב-1995 עבר לאוניברסיטת חיפה ובין השנים 1995–2001 הקים וכיהן כדיקן הראשון של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות.
רימרמן ואילנה דבדבני בנו יחד תוכנית הכשרה בשיקום לכל אנשי המקצוע בארץ שהיו בתפקידים בכירים ללא הכשרה אקדמית בתחום - תוכנית לתואר שני בשיקום.
ערכו ימי עיון וסדנאות והיו חלק מהצוות המייסד של מעמד המומחיות בשיקום.
רימרמן שמש כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם בהן: אוניברסיטת פנסילבניה, הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית ובאוניברסיטאות הומבולדט בברלין, אוניברסיטת גיסן ויוליוס מקסימיליאן בווירצבורג שבגרמניה, אוניברסיטת קארל בפראג שבצ'כיה, האוניברסיטה המדעית הטכנולוגית בטרונדהיים שבנורווגיה והאוניברסיטה הלאומית בגאלויי שבאירלנד.
רימרמן הוא חבר מערכת בכתבי עת רבים ומובילים בתחום הנכות והמוגבלות.
רימרמן זכה לאחרונה (2020) בפרס לנדאו למדעים בתחום העבודה הסוציאלית.
בשנת 1999 הכירה האגודה המדעית האמריקאית לחקר הפיגור השכלי ברימרמן כאיש השנה הבינלאומי במחקר בתחום זה.
במסגרת פעילותו הציבורית שימש רימרמן יועץ לשרת הרווחה והעבודה אורה נמיר, וכן ייעץ לוועדת כץ שניסחה את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
רימרמן כיהן כחבר ועדת גולדברג לבחינת הוועדות הרפואיות של המוסד לביטוח לאומי, כראש ועדת סיעוד וחבר ועדת נכות שליד מועצת הביטוח לאומי, וכיועץ לתוכנית הרפורמה בשירותי השיקום של אגף השיקום במשרד הביטחון.
בין השנים 1994–1998 כיהן כיו"ר הדירקטוריון של הקרן למפעלי שיקום.
בשנת 2009 מונה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לתפקיד יו"ר ועדת ההיגוי של סקר האוכלוסין לאנשים עם מוגבלות בישראל, וב-2010 מונה כחבר הוועדה המייעצת של נציבות השוויון במשרד המשפטים.
אריק רימרמן נשוי לשולה והם הורים לד"ר נטע רימרמן-שדמה וד"ר דולב רימרמן.
מחקריו של רימרמן מתמקדים בחמישה תחומים עיקריים
קבלת החלטות של משפחות לילדים עם נכויות התפתחותיות: רימרמן פרסם עשרות מחקרים שעסקו בחקר כוחות ההתמודדות של משפחות עם גידול ילד עם נכויות התפתחותיות, בהתבסס על מודלים קוגניטיביים.
באמצע שנות ה-90 פיתח רימרמן את מודל קבלת החלטות הורים לגבי ההשמה החוץ ביתית של ילדים עם נכויות התפתחותיות.
ספרו החדש 2015 Family Policy and Disability על ידי Cambridge University Press מציג ניתוח השוואתי של מדינות שונות כלפי משפחות לילדים עם מוגבלויות.
תעסוקת אנשים עם מוגבלות: בשנות ה-80 פיתח רימרמן, יחד עם חוקרים אחרים, מודל לחקר עמדות המעסיקים הגדולים כלפי העסקת אנשים עם מוגבלות במשק האמריקאי.
מחקרים רבים אלה שקדמו לחוק השוויון האמריקאי (American Disabilities Act 1990), משמשים עד היום בסיס לבחינת השינוי שחל בעקבות החקיקה בקרב מעסיקים בארצות הברית, אירופה וישראל .
השתתפות חברתית ואזרחית של אנשים עם מוגבלות: בעשור האחרון בוחן רימרמן וצוות חוקרים ישראלי את השלכות חוק השוויון הישראלי על פערי השתתפות בין אנשים עם וללא מוגבלות בישראל.
המחקר הראשון שבחן את מדד השוויון הוצג בכנסת ב-2006, וחשף פערים מובהקים בין אנשים עם וללא מוגבלות.
בינואר 2013 התפרסם מחקר המעקב על מדד השוויון, המצביע על אי השתנות הפערים בין שתי האוכלוסיות.
ספרו Social Inclusion of People with Disabilities שראה אור בהוצאת Cambridge University Press בשנת 2013 מציג ניתוח בינלאומי השוואתי של סוגיית ההדרה והשילוב של אנשים עם מוגבלות.
מדיניות משווה כלפי נכי מלחמה בגיל הזקנה.
חקר הפרדוקס הקיים במדיניות כלפי מלחמה בארץ ובעולם המערבי.
מספר נכי המלחמה עומד על שני שלישים מאוכלוסיית נכי המלחמה, אך מאידך רוב החקיקה ומשאבי המדינה מופנה כלפי נכי מלחמה צעירים.
רבים מהם חווים תחלואה משנית, בדידות ודיכאון.
מחקר השוואתי בין נכי מלחמה בישראל, בריטניה וארצות הברית מופיע בספר חדש שיצא לאחרונה לאור Rimmerman, A.
אריק קן שינסקי הוא גנרל אמריקאי בדימוס ששירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
בינואר 2009 מונה למזכיר לענייני חיילים משוחררים בקבינט של הנשיא ברק אובמה, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו במאי 2014.
שינסקי נולד בליהואה שבהוואי, למשפחה ממוצא יפני.
ביוני 1965 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וקיבל דרגות סגן-משנה.
הוא הוצב בדרום וייטנאם ושירת כקצין טיווח ארטילריה בדיוויזיית החי"ר ה-25. בספטמבר 1966 נפצע כשעלה על מוקש ואיבד חלק מכף רגלו.
לאחר תקופת החלמה בהונולולו מונה לתפקידי מטה במפקדת הצבא האמריקאי בהוואי.
ב-1997 מונה למפקד הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית ובמקביל פיקד על כוחות השכנת השלום של נאט"ו בבוסניה והרצגובינה.
בשנים 1998–1999 שירת כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוני 1999 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית, בתפקידו זה יישם תוכנית לקידום הניידות והגמישות של הצבא, על ידי שימוש מורחב בנגמ"שי סטרייקר.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, הוביל את הצבא למבצע חירות מתמשכת באפגניסטן.
לקראת מלחמת עיראק התעמת עם שר ההגנה דונלד רמספלד כשבעדותו בפני הקונגרס הצהיר כי ידרשו כוחות גדולים על מנת לשלוט בעיראק אחרי הפלישה.
ביוני 2003 השתחרר בדרגת גנרל ארבעה כוכבים.
לאחר שחרורו כיהן כדירקטור במספר חברות בהן קונצרן האניוול וחברת הביטוח גארדיאן.
בדצמבר 2008 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה למזכיר המחלקה לענייני חיילים משוחררים, מינויו אושר פה אחד בסנאט בינואר 2009. שינסקי התפטר מתפקידו במאי 2014 על רקע ביקורת שנמתחה עליו ועל משרדו, בדו"ח שפורסם וממנו עלו אי סדרים בנושא הטיפול הרפואי בחיילים משוחררים.
שינסקי נשוי ואב לשני ילדים.
במהלך שירותו הצבאי סיים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת דיוק.
אריק שור (נולד ב-1956) הוא מנהל ישראלי.
שור נולד וגדל בתל מונד, בן לגבריאלה ומיכאל שור.
באוגוסט 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת שקד.
עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
עם תום המסלול השתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הסיירת.
לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת כמפקד צוות.
עם הקמת יחידת שלדג בשנת 1977 נענה שור לבקשת מפקד היחידה, מוקי בצר, ושימש בה מפקד הפלוגה הסדירה הראשונה של היחידה, בין היתר במהלך מבצע ליטני.
לקראת סיום המבצע ביצע כוח מן היחידה סיור לאיסוף מודיעין בקרבת העיירה חאצביא, מעבר לקווים בהם שלט צה"ל.
הכוח נקלע למארב מחבלים ומטען חומר נפץ הופעל כלפי המשאית בה נסע הכוח.
אחד ממפקדי הצוותים, שלמה נמרודי, נפצע קשה ואיבד את רגלו.
שור פעל בקור רוח והצליח לחלץ את הכוח מהשטח בבטחה.
בשנת 1991, לקח שור חלק במבצע "שלמה" להעלאת יהודי אתיופיה, אותו הובילה יחידת "שלדג" בפיקודו של מפקד היחידה דאז, בני גנץ.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמאבטח באל על.
בהמשך למד לתואר ראשון בהנדסת בניין ומדעי המחשב.
שימש מנהל מפעל "יצחק" בתע"ש ולאחר מכן מנהל מפעל רבינטקס בטנסי.
עם שובו לישראל נתמנה לסמנכ"ל תע"ש.
לאחר מכן שימש מנכ"ל קניאל.
החל מ-2005 שימש מנכ"ל חוגלה קימברלי.
ב-2009 מונה למנכ"ל קבוצת תנובה הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 2016, אז פרש מתפקידו במפתיע עקב חילוקי דעות עם בעליה הסינים החדשים של החברה.
בדצמבר 2016 מונה שור ליו"ר חברת תדביק.
בנובמבר 2017 פורסם כי שור מקים חברת שיווק מזון שתעבוד בשיתוף פעולה עם מעדני מיקי.
החברה הפיצה את מוצרי מחלבת כפר תבור ומחלבות רמת הגולן, ובנובמבר 2019 הפסיקה את פעילותה.
בפברואר 2019 מונה ליו"ר חברת מוצרי מעברות.
בנובמבר 2024 מונה ליו"ר חברת נובולוג.
"אריקה (Erika)" הוא שיר לכת צבאי גרמני שהיה פופולרי בגרמניה הנאצית.
השיר נכתב והולחן על ידי הרמס ניל בשנות השלושים במיוחד עבור הוואפן אס אס אך זכה לפופולריות רבה גם בוורמאכט ובקריגסמרינה.
השיר מבוסס על כפל המשמעות של המילה "אריקה" שפירושה גם שם פרטי וגם הצמח אברש שנחשב לסמל של מורשת טבע גרמנית.
לשיר אין משמעות צבאית מפורשת פרט לקצב המארש שלו ולכך שהדובר בשיר הוא ככל הנראה חייל.
לשיר ישנן עוד שלוש גרסאות בשפות פינית, אנגלית והונגרית.
השיר חובר בתחילת שנות השלושים על ידי הרמס ניל, מלחין מארשים גרמני ידוע, שנת חיבורו המדויקת של השיר איננה ידועה.
השיר פורסם רשמית בשנת 1938 וזכה להצלחה רבה עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
השיר הפך במהירות לחלק מהרפרטואר הגרמני והוא קשור ללא הפרד לצבא הגרמני.
השיר היה פופולרי גם בצבא הפיני בזמן מלחמת העולם השנייה.
בזמן שלטון החונטה בצ'ילה זכה השיר לפופולריות בארץ זו והושר במצעדים רשמיים של הצבא הצ'יליאני.
גרסה מתורגמת של שיר זה הייתה המנון חיל האוויר הדרום אפריקאי בתקופת האפרטהייד.
בשנים האחרונות צבר השיר חשיפה רבה עקב הופעתו בסרטונים באפליקצית טיקטוק.
בסרטונים האלה השיר משמש כביכול כהמנון של המפלגה הנאצית.
אריה (אריק) שטראוס (נולד ב-15 במרץ 1962 בירושלים) הוא פסנתרן, מלחין, מעבד ומורה ישראלי.
עבד והופיע בארצות הברית, ביפן, באירופה ובישראל.
אריק שטראוס נולד ב-1962 בירושלים, נינו של החוקר והפילוסוף מרטין בובר ונכדו של המשורר אריה לודוויג שטראוס.
החל את לימודי המוזיקה בגיל שבע ולמד פסנתר קלאסי.
אחרי השירות הצבאי חזר ללימודי מוזיקה והחל להלחין, להקליט ולהופיע בארץ.
שטראוס המשיך את לימודיו בניו יורק.
שש שנים למד אצל ג'ק ריילי בהמלצת פסנתרן הג'אז והמוזיקאי דיק היימן (התפרסם גם בזכות עבודתו המוזיקלית בסרטיו של וודי אלן).
כמו כן למד קומפוזיציה וג'אז מודרני אצל ריצ'י ביירק והשתלם אצל דון סבסקי בכתיבת מוזיקה לסרטים.
בניו יורק הופיע עם נגנים ידועים כמו רון מקלוּר (קונטרבס), אקירה טאנה (תופים) ושונזו אונו (חצוצרה).
הופיע במועדוני ג'אז חשובים כמו Birdland ו-Yardbird Suite בניו יורק (שבו גם ניהל מוזיקלית את הג'אם סשן) ו-Blue Moon בפילדלפיה.
בפילדלפיה גם הופיע במופעי מחווה לדיוק אלינגטון ועבד ישירות עם מרסר אלינגטון , בנו של דיוק ומנצח התזמורת.
שטראוס היה המעבד והמפיק המוזיקלי של כמה זמרים בניו יורק.
הוא עבד עם מנטיגו ג'ו , נגן כלי הקשה שהופיע עם להקת Weather Report.
באותה תקופה גם הוזמן להופיע ביפן במועדוני ג'אז באזור נגויה.
לאחר 12 שנים בניו יורק חזר לישראל ומאז הוא חי בה, מקליט, מופיע ומלמד.
ב-2010 בחרה בשטראוס ועדה מטעם משרד התרבות והספורט לשהייה של שישה חודשים בקריית האמנים בפריז.
בתקופת שהותו שם הלחין, הופיע והקליט עם מוזיקאים מקומיים.
שטראוס היה בין מקימי המחלקה לג'אז בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית בירושלים, עבד עם הרכבים ולימד הרמוניה ג'אז.
כיום מלמד פסנתר ג'אז בקונסרבטוריון גבעתיים, שם גם יזם את הקמתה של מגמת ג'אז חדשה שבמסגרתה הוא מלמד הרמוניה ג'אז ועובד עם הרכבים.
2002 – Songs: אלבום שכולו יצירות מקוריות.
בין היצירות באלבום חמש עבודות שהפיק עוד בניו יורק עם תזמורת של חמישה-עשר נגנים קובנים ופורטוריקנים (הרכב ששטראוס ניהל מוזיקלית, הקליט והופיע אתו) וכן שירים שהקליט בארץ עם מוזיקאים מקומיים, ביניהם "שיר ידידות" שכתבה לאה גולדברג לסבו אריה לודוויג שטראוס.
2003 – דואו (Duo), עם אלי מגן: אלבום המסכם פעילות משותפת רבת שנים של השניים.
ב-2005 זכה האלבום לביקורת נלהבת מפי דיק היימן: "!Terrific Duo CD"
2009 – חֶבלֵי מוזיקה (Music Pangs): אלבום סולו פסנתר שעיקרו מוזיקה מקורית מאת שטראוס.
עם יצירות האלבום המקוריות נמנים השיר "מודה אני" למילים מן המקורות ושירה של לאה גולדברג "אישה צועדת".
2010 (בתקופת השהות בפריז) – שתי הקלטות שלא יצאו באלבום: Paris Trio: הקלטה של חומרים מקוריים פרי עטו ועיבודיו לסטנדרטים ידועים, עם מוזיקאים צרפתים; ו-Piano Solo at the Cité: הקלטת סולו פסנתר של חומריו המקוריים.
2012 – Mostly Ballads, בחברת התקליטים האמריקנית Dot Time Records: אלבום שכולו מוזיקה מקורית המעובדת לטריו מאת שטראוס ובהפקתו.
באלבום מופיעים, לצד שטראוס, טל רונן (קונטרבס), דודו כוכב (תופים) וסיגל אדלר-שטראוס (קולות).
המוזיקה נכתבה בששת החודשים ששהה שטראוס בקריית האמנים בפריז ולאחריה.
האלבום זכה למענק מקרן הטיפוח של אקו"ם לקידום ולתמיכה ביוצר וביצירה הישראלית.
2015 - Adieu Tristess, בחברת התקליטים Dot Time Records: הקלטת סולו פסנתר שתצא באלבום ויניל בתמיכת קרן הטיפוח של אקו"ם לקידום ולתמיכה ביוצר וביצירה הישראלית.
כל היצירות באלבום מקוריות וארבע מתוכן הן וריאציות על ציטטות מתוך יצירות של באך ושופן.
2005 – הופעה עם אלי מגן בפסטיבל הג'אז תל אביב בערב שהביא מיצירות האלבום המשותף שלהם, Duo.
2011 – הופעה בפסטיבל הג'אז תל אביב בהופעה שכותרתה הייתה "בחזרה מפריז" עם טל רונן (קונטרבס) וגספר ברטונצ'ל (תופים).
אפריל 2013 – הופעה בוועידת הג'אז Jazzahead בברמן שבגרמניה, שם הופיע עם טריו ביצירות מתוך האלבום Mostly Ballads.
מאז 2013 – מופיע עם הטריו שלו במועדונים ברחבי הארץ.
רות' הוא תסריטאי אמריקאי-יהודי, אשר זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור כתיבתו לסרט המצליח "פורסט גאמפ", משנת 1994.
כמו כן, רות' גם כתב במשותף תסריטים שהיו מועמדים לזכייה בפרס האוסקר: "המקור" משנת 1999, יחד עם מייקל מאן, "מינכן" משנת 2005, יחד עם טוני קושנר ועבור הבמאי סטיבן שפילברג, ו"הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" משנת 2008, יחד עם דייוויד פינצ'ר.
רות' נולד בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית לתוך משפחה יהודית.
בנם של מרים, מורה, מנהלת סטודיו, ואשת רדיו ולאון רות', מורה באוניברסיטה ומפיק סרטים.
הוא קיבל את תואר שני מבית הספר לקולנוע UCLA ותואר מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
2008: הסיפור המופלא של בנג'מין באטן
2011: קרוב להפליא ורועש להחריד
אריה (אריק) שקד (נולד ב-29 בנובמבר 1949) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על חטיבה 519.
שקד (במקור מנדלמן) נולד בטבריה ולמד בבית הספר החקלאי כדורי.
את שירותו הצבאי החל בסיירת שריון, במלחמת יום הכיפורים פיקד על פלוגת חרמ"ש שהורכבה מחניכי קורס מ"כים של חטיבה 460. הפלוגה שלחמה תחת אות הקריאה "מקנס" לחמה בחזית המצרית.
תחילה סופחה לחטיבה 14 ולחמה תחילה בגזרת גדוד 184 בפיקוד שאול שלו ולאחר מכן בגזרת גדוד 79/196 בפיקוד עמרם מצנע.
היא הופעלה במשימות סיור, תצפית, אבטחה ופינוי נפגעים.
ב-12 באוקטובר עברה הפלוגה תחת פיקוד חטיבה 421 והופעלה במשימות אבטחה, לחימה בכוחות קומנדו מצריים והגנה על מאמצי צליחת התעלה.
לאחר המלחמה המשיך שקד בשירות בחיל השריון, בשנים 1979 עד 1980 פיקד על גדוד טנקים ולאחר מכן השתחרר משירות הקבע.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד שריון במילואים שהשתתף בלחימה בגזרה המזרחית.
לאחר המלחמה חזר לשירות הקבע למשך כעשר שנים.
בשנים 1984 עד 1988 פיקד על חטיבה 519 ובהמשך פיקד על מגמת יבשה בפו"ם ושירת כסגן מפקד עוצבת עמוד האש.
שימש דירקטור בחברת אית"ם (כיום סטאר נייט טכנולוגיות), יצרנית ציוד אלקטרואופטיקה ודירקטור בחברת רילון.
היה הבעלים של קבוצת האבטחה "אנוש" שקרסה בשנת 2005. מכהן כסגן נשיא לפיתוח עסקי בקבוצת ברן.
ב-2012 התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה אך לא זכה להצלחה.
שקד בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי פעמיים והוא אב לארבעה: שתי בנות מרעייתו הראשונה ותאומים מרעייתו השנייה, מיכל מירון-שקד, ממנה התאלמן ב-2007.
אריק תורסטוודט (, נולד ב-28 באוקטובר 1962 בסטוונגר שבנורווגיה) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת השוער, והיה מזוהה בעיקר עם קבוצת טוטנהאם הוטספר האנגלית.
לתורסטוודט 97 הופעות במדי נבחרת נורווגיה, עמה השתתף במונדיאל 1994.
תורסטוודט החל את קריירת הבוגרים במועדון הכדורגל ויקינג מליגת העל הנורווגית בשנת 1980, ובמהרה עבר למועדון הנורווגי אייק-טונסברג, שם שיחק שתי עונות וערך 38 הופעות, וחזר לוויקינג, שם ערך 44 הופעות בשתי עונות, והציג יכולת טובה מאוד.
בפגרת החורף של עונת 1985/86 בבונדסליגה, עבר תורסטוודט לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, וירש מיד את אפודת השוער הראשון מאולריך זודה, שירד לספסל.
תורסטוודט ערך תשע הופעות בחצי עונה זו.
את העונה גלדבאך סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה.
את עונת 1986/87 החל תורסטוודט בגלדבאך, אך לאחר שלושה משחקים עבר לגטבורג מליגת העל השוודית.
תורסטוודט שיחק עונה אחת בגטבורג, בה ערך 22 הופעות.
בדצמבר 1988 חתם תורסטוודט בטוטנהאם הוטספר, והיה לנורווגי הראשון ששיחק בפרמייר ליג.
תורסטוודט שיחק במועדון אחד במשך תקופה ארוכה לראשונה בקריירה, וצבר בסך הכל 218 הופעות במשך שבע עונות רצופות, בהן הפך ליקיר האוהדים של טוטנהאם.
כבר בשנת 1989 נבחר תורסטוודט על ידי האוהדים ככדורגלן השנה של טוטנהאם, ובשנת 1990 נבחר ככדורגלן השנה בנורווגיה.
תורסטוודט זכה עם טוטנהאם בגביע ה-FA בשנת 1991, לאחר ניצחון בגמר 2-1 על נוטינגהאם פורסט בהארכה.
תורסטוודט המשיך לעמוד בשערה של טוטנהאם עד לשנת 1996, אז נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגין פציעה בגב.
תורסטוודט ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת נורווגיה בשנת 1982, והחל קריירה ארוכה במדים הלאומיים שארכה 14 שנים.
בשנת 1994 הגיע תורסטוודט עם נורווגיה למונדיאל 1994, והציג בטורניר זה יכולת מצוינת, כאשר ספג שער אחד בלבד בשלושת המשחקים של נורווגיה בשלב הבתים.
עם זאת, הנבחרת הנורווגית הודחה כבר בשלב זה, על אף שצברה ארבע נקודות, בגין מאזן פנימי נחות מול שלוש הנבחרות האחרות בבית שגם הן צברו ארבע נקודות.
בשנת 1996 ערך תורסטוודט את הופעתו ה-97 והאחרונה במדים הלאומיים, והוא מדורג במקום הרביעי בדירוג שיאני ההופעות של נבחרת נורווגיה בכל הזמנים.
לאחר פרישתו עבד תורסטוודט כמאמן שוערים בנבחרת נורווגיה וכמנהל ספורטיבי במועדון הכדורגל ויקינג.
תורסטוודט עובד כפרשן וכמנחה בתוכניות ספורט בטלוויזיה הנורווגית, וידוע בגישתו ההומוריסטית לפרשנות הספורט.
בשנת 2005 אימן למשך תקופה קצרה את המועדון הנורווגי טופטה, שהוקם במסגרת תוכנית מציאות נורווגית.
בגין זאת, זכה תורסטוודט בתואר איש השנה בטלוויזיה הנורווגית.
בתו של אריק תורסטוודט, שרלוט תורסטוודט, היא דוגמנית ידועה בנורווגיה ומנחה בערוץ MTV הנורווגי.
בנו הוא הכדורגלן כריסטיאן תורסטוודט.
אריק שרון ראש ממשלה - מבט אישי הוא ספרו של דב ויסגלס שפורסם בשנת 2012. בספרו מתאר ויסגלס, פרקליטו, מנהל לשכתו ויועצו הקרוב של אריאל שרון, את יחסיו עם ראש הממשלה לשעבר לאורך שנות מפתח בחייו, בהן כיהן כשר בממשלות ישראל וכן בתור ראש הממשלה.
ויסגלס מתייחס לאירועי טבח סברה ושתילה וההתנהלות המשפטית במהלך חקירת ועדת כהן, תביעת הדיבה של שרון נגד הטיים, בחירתו לראשות הממשלה ויחסיו הפוליטיים הפנים מדינתיים, יחסי ארצות הברית–ישראל בתקופת נשיאות ג'ורג' בוש, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ותוכנית ההתנתקות.
במהלך הספר, מציג ויסגלס אירועים מכריעים אשר השפיעו ישירות על קבלת ההחלטות במדינת ישראל בתקופת שלטונו של שרון.
ויסגלס מתייחס לאירועים בהם היה נוכח שרון, כמו גם לאירועים אשר הוא עצמו חווה במסגרת תפקידיו השונים.
הוא מתאר את אופן קבלת ההחלטות ושיקוליו של שרון בהתרחשויות שעמדו על סדר היום הישראלי.
בנוסף, מציג ויסגלס את יחסיו האישיים למול בכירים בממשל האמריקני, בהם קונדוליזה רייס, בכירים בממשל הישראלי, בפוליטיקה ובמערכת הביטחון, ואנשי מפתח בהנהגה הפלסטינית.
ויסגלס מספר על חוויות אישיות של שרון משדה הקרב ומהחיים הציבוריים, ועל חוויותיו הפרטיות שלו למול גורמים שונים.
ויסגלס מתאר כיצד נפגש לראשונה בשרון במהלך חקירותיה של ועדת כהן, ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את אירועי טבח סברה ושתילה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ויסגלס, כחלק משירות מילואיו, היה חלק מצוות היועצים והפרקליטים שייצגו את שרון במהלך חקירות הוועדה.
הוא מציג את צידו של שרון בתקרית הטבח, לפיה שרון לא ידע מראש על כוונת הפלנגות לבצע טבח המוני המונע מנקמה; אישור המבצע היה, לטענתו, לצורך טיפול במסתננים הפלסטינים במחנות ותו לא.
בפועל, מסקנות הוועדה היו כי שרון אחראי להתעלמות מהסכנה שבשליחת הפלנגות אל המחנות, והמלצותיה היו כי עליו להתפטר.
שרון תחילה סרב, אך בסוף התפטר מתפקידו והועבר לתפקיד שר בלי תיק בממשלת בגין.
מספר ימים לאחר התפטרותו של שרון מתפקיד שר הביטחון, פרסם הטיים מגזין כתבה לפיה בנספח סודי לדוח ועדת כהן, "נספח ב'", תועד שרון קורא לנקמה אודות מות בשיר ג'ומאייל בעת ביקור התנחומים אצל משפחתו.
ויסגלס טוען כי הדבר מעולם לא קרה, וודאי שלא תועד בנספח זה של הדוח.
בעקבות הכתבה, הגיש בשנת 1983 ויסגלס, בשמו של שרון, תביעת דיבה נגד הטיים בה תבע שרון סכום של 50 מיליון דולר.
ויסגלס מתאר ממבט ראשון את הליך המשפט, בו לקחה חלק גם חברת הפרקליטים האמריקנית "שיי אנד גולד"; הוא מציג את ההליך המשפט, תחקורי העדים והדיונים מול חבר המושבעים.