tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצליח לרפא את איי בומב, סקאר והענקית האדומה, ופיתח עותק מלאכותי של עצמו במטרה לשלוח את ליירה ליקום ביתה.
הכפיל שלח אותה למציאות חלופית דמוית סיוט, וניסה להרוג את חברי חיל גמא, אשר רופאו ממצבם בידי דוק גרין לאחר הצלתם.
הוא ריפא באופן זמני את המנהיג האדום לבדו ובאופן מלא את הענק האדום בסיועו של דדפול, והחליט שלא לרפא את הענקית הירוקה, לאחר שראה שהמוטציה שלה שפרה את חייה.
הוא נתן לה את העותק האחרון של התרופה שהייתה עתידה לרפא אותו, ואמר כי הוא היה נבון מדי לרפא את עצמו ורצה למנוע מהצד האפל של הענק להשתלט עליו.
לאחר שנלחם יחד עם האוונג'רס בגרסה מרושעת שלהם מיקום מקביל, הוא התעמת עם איירון מן בדבר הגעתם ליקומם, וכך גילה על אירועי התנגשות היקומים אותם מונעים קבוצת האילומינטי, אליהם הצטרף.
הוא סייע להם בקרב נגד קבוצת גיבורי-על מיקום מתנגש, שרצתה להגן על יקומם מהתנגשות.
הגיבורים הללו והובסו, ונאמור השמיד את יקומם באמצעות פצצות אנטי-חומר.
שמונה חודשים לאחר מכן, חברי האילומינטי החלו להירדף בידי סוכנות S.H.I.E.L.D וחברי האוונג'רס.
במנוסה, באנר והאילומינטי ניסו למצוא דרכים למניעת ההתנגשויות, ובין היתר ניסו ליצור כדור ארץ חדש באמצעות קובייה קוסמית, להשתמש בכוחותיו של פרנקלין ריצ'רדס ואף לבקש עזרה מגזע השמימיים, אם כי כל ניסיונותיהם נכשלו.
לאחר קרב נגד כוחותיו של קפטן סטיב רוג'רס, שני הצדדים התפייסו והחלו לעבוד ביחד נגד ההתנגשויות.
במהלך ההתנגשות הסופית בין ארץ-616 לארץ-1610, הענק נראה מסייע לענקית הירוקה, קולוסוס ופוד בהשמדת בניין הטריסקליון.
כאשר שני היקומים התנגשו, הענק וכל תושבי היקומים נמחו מהקיום.
בעקבות שחזור ארץ-616 לקיום בידי ריד ריצ'רדס, באנר חזר מאישיות דוק גרין לאישיות הענק הרגילה.
באנר, איירון מן והפנתר השחור ניסו למנוע התמוטטות גרעינית של כור היתוך גרעיני, אשר יכול לגרום למותם של כ-50 מיליון בני אדם.
באנר שינה צורה לענק, והחל לספוג את הקרינה.
אף על פי שהוא הציל את חייהם של התושבים, באנר היה עלול להתפוצץ אם לא ישלוט בכמות הגבוהה של הקרינה שספג.
אמדאוס צ'ו הגיע למקום, והשתמש בנניטים כדי להוציא את הענק מבאנר ולהכניסו לגופו שלו.
כך, צ'ו מנע את הפיצוץ וריפא את באנר.
באנר נראה עובד במעבדה שלו ביוטה כאשר קפטן מארוול ניגשה אליו בעקבות חיזיון של בלתי אנושי שבו הענק נראה טובח בחברי האוונג'רס.
קפטן מארוול הוציאה אותו מהמעבדה, שם חיכו לו כוחותיהם של שני הצדדים במלחמת האזרחים הנוכחית, ועימתו אותו בדבר החיזיון.
בזמן שדיברו, חיה פרץ למערכת המחשבים של באנר, וגילה שהוא הזריק לעצמו תאי גמא במטרה לחזור להיות הענק.
כאשר עימתו אותו עם הממצאים, באנר החל להתרגז כשלפתע הוקאיי ירה בראשו חץ במטרה למנוע ממנו להפוך לענק, והרג אותו.
כאשר נלקח למשפט, הוקאיי העיד כי באנר העניק לו את החץ ואמר לו להרוג אותו אם הוא חושד שהוא יהפוך לענק.
מאוחר יותר, גופתו נלקחה בידי ארגון היד, שהקימו את הענק לתחייה כדי להשתמש בו ככלי נשק להשמדה המונית.
הענק הפראי – אישיותו הנודעת ביותר של הענק הירוק.
יש לו אינטלקט של ילד ודפוסי דיבור מועטים ביותר, כאשר הוא מדבר בגוף שלישי.
הענק הפראי טוען לרוב כי הוא רוצה שיניחו לו במנוחה.
אישיות זו מתוארת כאחת מהחזקות ביותר.
במצב רגוע (עד כמה שהענק הירוק יכול להיות רגוע), הוא מסוגל להרים עד 90 טון.
אולם, כאשר הוא עצבני, הענק יכול להרים הרבה מעבר למאה טון, עם פוטנציאל לכוח בלתי מוגבל, תלוי במידת זעמו.
הענק האפור/ג'ו פיקסיט – הענק האפור עבד בלאס וגאס כאוכף חוק בשם "ג'ו פיקסיט".
לענק האפור אינטליגנציה ממוצעת, אם כי הוא הפגין ידע המקביל לזה של באנר.
אישיות זו של הענק הירוק היא ערמומית ביותר, שחצנית מאוד והדוניסטית.
ברוב הרפתקאותיו בלאס וגאס הוא מופיע בלילות.
לפי המנהיג, אישיותו של הענק האפור נמצאת בשיא כוחה בזמן הירח החדש ובשיא חולשתו בזמן ירח מלא.
אף על פי שהוא הקטן ביותר מבין האישיויות השונות, ומסוגל להרים משא של עד 70 טון, הענק האפור עדיין גבוה מאדם רגיל.
הוא מעדיף להתלבש בחליפות מחויטות.
הענק האפוראי/ענק "הגיבורים נולדים מחדש" – שילוב בין אישיויות הענק האפור והענק הפראי.
נגרם לברוס באנר לאחר שהשתלט על אישיותו של הענק באמצעות מקרן הגמא שלו.
אישיות זו מכילה את האינטלקט הערמומי של הענק האפור ואת כוחו הפראי של הענק הפראי.
הענק המאוחד/הפרופסור – הדעה הרווחת הייתה כי הענק המאוחד הוא איחוד בין באנר לענק הפראי והענק האפור.
אולם, ענק זה התגלה כ"הפרופסור", אישיות רביעית ונפרדת, אשר הנהיגה קבוצת גיבורים בשם "פנתאון".
למרות חזותו השרירית, לענק זה תווי פנים רגילים הדומים לאלה של ברוס באנר.
הוא השלישי בגודלו מתוך כל האישיויות השונות, ורמות החוזק שלו גדולות יותר מהממוצע.
במצב רגוע יחסית, הענק יכול להרים משקל של מאה טון.
אולם, שלא כמו שאר אישיויות הענק, באנר הכניס לתודעתו של הענק המאוחד מנגנון אל-כשל שישנה אותו בחזרה לבאנר אם רמות הזעם שלו יעלו לרמה מסוימת, אך עם מנת משכל של הענק הפראי.
כתוצאה ממנגנון אל-כשל זה, הענק המאוחד הוא החלש ביותר מבין האישיויות השונות על אף שהוא הגדול מביניהם.
המאסטרו – גרסה אלטרנטיבית של הענק מזמן עתידי שבו הוא כבש את האנושות לאחר שהיא עמדה בפני כיליון באמצעות נשק גרעיני.
עורו הוא כהה יותר מזה של הענקים האחרים, ושיערו אפור ומקריח.
כתוצאה מהרדיואקטיביות המוגברת של הנשורת הגרעינית, המאסטרו חזק יותר מהענק המאוחד, וכוחו מתגבר עדיין בהתאם לזעמו.
במצב רגוע, המאסטרו יכול להרים הרבה מעבר למאה טון.
הענק חסר הבינה – ניסיונותיו של נבל-העל נייטמר להביס את דוקטור סטריינג' באמצעות פגיעה בחבריו גרמו לו להיכנס למוחו של באנר ולהשפיע על יצירתה של אישיות חדשה.
בתקופה זו, באנר השתלט על גופו של הענק הירוק, אך עדיין עמד על המשמר פן החיה ההרסנית והפראית שבו תפרוץ שוב כאשר העולם לא יצפה לכך.
גרסה זו היא תוצר דמיונו המסויט של באנר והתגבשות כל פחדיו הגרועים ביותר מהאלטר אגו שלו.
נייטמר המשיך לתמרן ולהשפיע על אישיות אפלה זו עד אשר היא צצה על פני השטח.
ענק זה קיבל אישיות משלו כאשר באנר ביצע "התאבדות מחשבתית", מה שאיפשר לו לפרוץ החוצה.
בסופו של דבר, בעזרתם של שלושה יצורים שנוצרו בתת-מודע של הענק, הוא החל לדבר ולהתנהג בצורה פחות פראית.
מאז לא נראו עקבותיה של אישיות זו ונרמז כי היא יותר לא חולקת את אישיותו של באנר.
במצב רגוע, הענק חסר הבינה יכול להרים הרבה מעבר למאה טון.
ענק האשמה – ידוע גם בשם "החיה".
ענק האשמה היא צורתו של באנר שנוצרה מרגשות האשם שלו.
אישיות זו התפתחה במקור במוחו של באנר בדמות אביו והתעמרה בו על ידי כך שאילצה אותו לחוות זיכרונות ילדות טראומטיים.
הוא הובס לבסוף בידי באנר עצמו, אך חזר בעקבות מותה של בטי רוס.
הפעם, ענק האשמה היה חזק יותר בשל מצבו הנפשי השברירי של באנר, ונדרשו אישיויותיהם של הענק הפראי, הענק האפור והענק הפרופסור כדי להביס את ענק האשמה מבפנים.
עקב מראהו המפלצתי, ענק האשמה היה העוצמתי ביותר.
מראהו כלל טופרים ודרבנים לכל אורך גופו.
ענק השטן – התגלמות אישיותו הנבזית וחסרת המוסר של באנר, והיא תוצר הכעס שלו כלפי יחסו של העולם אליו.
אחד מאויביו של הענק הירוק, שמאיים כל פעם להימלט מגבולות מוחו של באנר ולהשמיד את העולם אשר התעמר בהם, כולל את הקרובים לבאנר.
באנר נתקל לראשונה בענק זה כאשר ענק האשמה חזר להתעמר בו כחלק ממסע מנטלי לעצור את היצור.
ענק השטן הציע את עזרתו להביס את "החיה" בתמורה לשחרורו, בעוד הוא קשור וכבול בנבכי מחשבתו של באנר.
באנר סירב והשאיר אותו כבול, אך ענק זה שוחרר לתוך הפסיכה של באנר כאשר המצאותיו של גנרל רייקר שברו את המחסומים המנטליים ששמרו עליו.
למרבה המזל, הוא נתחם היטב חזרה בתת-מודע בעזרתם המשולבת של באנר, הענק הפראי וג'ו פיקסיט.
הענק המצולק הירוק – אישיות הענק שנוצרה עם השמדתו של הכוכב סאקאר.
מחזיק בעוצמה ובזעם גדולים ביותר, אך גם מסוגל להיות זועם ברמה מחושבת, שלווה וקרה.
הענק המצולק הוא הגרסה הזועמת ביותר (עד לרמת טירוף) של הענק האפוראי.
יש לו סיבולת גבוהה יותר, והוא מיומן בשימוש בכלי נשק.
עוצמתו נובעת מיחס החמלה שיש לו עם אישיויות הענק הקודמות שבתוכו.
חסין בפני התקפות הטלפתיה של פרופסור אקס וזכה לתואר "שובר העולמות" לאחר שני קרבות עם סקאאר.
דוק גרין/הדוק הירוק – אישיות אינטליגנטית ביותר שנוצרה לאחר שברוס באנר נורה בראשו ונזקק לטיפול רפואי שיציל את הנזק שנגרם למוחו.
הטיפול הרפואי כלל שימוש בגרסת וירוס אקסטרמיס של ארנו סטארק, והגביר את יכולותיו המנטליות של באנר.
באנר יכול היה לחווט מחדש את הווירוס שבתוך מערכת הדם שלו וכתוצאה מכך לפתח אישיות חדשה ומתוחכמת ביותר של הענק הירוק.
קלאה (Kluh) – היפוך של האלק (באנגלית Hulk).
כאשר מוסרם של גיבורים רבים התערער באירוע "הציר" כתוצאה מכישוף של מכשפת השני ודוקטור דום אשר נועד להביס את אונסלוט האדום, באנר חזר למצבו הרגיל.
עם זאת, הוא הפך לאישיות קטלנית יותר בעלת אינטלקט נורמלי, אשר רוצה לגרום אך ורק להרס ולרחוץ בדמם של חפים מפשע.
הענק מחזיק בפוטנציאל לכוח פיזי בלתי מוגבל שקשור ישירות למצבו הנפשי, בייחוד הזעם שלו.
ככל שמצב החרדה והזעם של ברוס באנר עולה, כך גם מתעצם כוחו של הענק.
נסיונותיו של דייוויד באנר לשחזר את נוסחת סופר-חייל וכן הניסויים אותם ערך על עצמו הביאו לשינויים גנטיים אותם העביר בירושה לבנו.
אפיונים גנטיים אלה והשינויים להם גרמו שכבו רדומים עד אשר הופעלו בידי הקרינה של פצצת הגמא.
כאשר הוא הופך לענק, ה-DNA של באנר מתיישר בצורה כזו כדי לפעול כאנטנה קוסמית הסופגת אנרגיה קינטית ישירות מהמולטי-יקום.
כמו רדיו, ככל שהענק כועס יותר, כך השינוי הגנטי מתעצם.
היכולת לספוג אנרגיה ממקור בלתי נדלה זה מעניקה לענק חזות מאיימת ושרירית וכן כוח בלתי מוגבל.
כמו כן, הסיבולת שלו, הריפוי העצמי וכן יכולת ההתמדה שלו מוגברים בהתאם למצבו הנפשי.
אולם, כפי שהתגלה בהמשך, רמת הכוח של הענק מוגבלת על ידי השפעתו התת-הכרתית של באנר.
כך למשל, כאשר הענק איפשר לג'ין גריי "לכבות את באנר", הוא הגיע לרמת כוח בל תתואר אשר עזרה לו להתגבר ולהביס את צורתו הפיזית של הנבל אונסלוט.
הענק עמיד בפני נזק גופני והתקפות מנטליות, בנוסף לטמפרטורות גבוהות ופיצוצים גרעיניים.
למרות חסינותו המדהימה, ירי ממושך של מכונת ירייה יכול להאט את מהירות התקדמותו.
לענק יכולת ריפוי עצמי והסתגלות, כולל גידולן של רקמות המקנות לו יכולת נשימה מתחת למים, לשרוד בחלל לפרקי זמן ממושכים והחלמה מפצעים בתוך שניות.
כתוצאה מכך, יש לו תוחלת חיים ארוכה ביותר.
כמו כן, הענק חסין בפני מחלות ורעלים ומסוגל להחלים באופן מיידי מכל פגיעה.
רגליו העוצמתיות של הענק מאפשרות לו לזנק מרחק אדיר לאורכן של יבשות שלמות והוא אף הפגין מהירות המשתווה לזו של תור ושל הסנטרי.
בנוסף, הוא בעל יכולות שכיחות פחות, כמו יכולת למכן את מיקומו, להתנגד לשליטה מנטלית ולשינוי צורה בלתי רצוני בין היתר.
כברוס באנר, הוא מוכר בתור אחד המוחות הגדולים ביותר שידע יקום מארוול.
באנר פיתח התמחות בביולוגיה, כימיה, הנדסה ופיזיולוגיה, והוא מחזיק בתואר דוקטורט בתחום הפיזיקה הגרעינית.
באנר גם עושה שימוש באינטליגנציה שלו כדי לפתח טכנולוגיה ששווה ברמתה לזו של טוני סטארק או דוקטור דום.
גם לברוס באנר וגם לענק הירוק יש משפחה, שייחודית לאותה אישיות.
באנר הוא בנו של בריאן, אב מתעלל שהרג את אמו בזמן שניסתה להגן על בנה מהתקפותיו; בת דודתו ג'ניפר וולטרס, שידועה בהמשך בתור הענקית הירוקה; ושני בניו של הענק – סקאאר והירו-קאלה, שנולדו בעת ששהה בכוכב סאקאר.
בנוסף, ה-DNA של הענק שימש ביצירתה של ליירה עם האשה הלוחמת ת'נדרה.
יד ימינו של גנרל רוס הוא מייג'ור גלן טאלבוט, שמאוהב בבטי ונקרע בין הוראותיו ללכוד את הענק לבין לנסות להשיג את אהבתה של בטי בדרך מכובדת.
חוברת מספר 12 של ארבעת המופלאים הציגה את הקרב הראשון בין הענק הירוק לבין הדבר.
אף על פי שסיפורים מוקדמים הביאו את ניסיון לכידתו של הענק בידי גנרל רוס, נבל-העל העיקרי הוא בדרך כלל דמות רדיואקטיבית כמו גרגויל, אבומיניישן והמנהיג.
בעוד אבומיניישן הוא יצור מפלצתי שזורע הרס וחורבן לשם הנאה, המנהיג הוא גאון-על שמנסה ללא הרף להשתלט על העולם.
בשנת 1966, הענק הופיע בסדרת אנימציה בשם "גיבורי מארוול" יחד עם דמויות כקפטן אמריקה, איירון מן, תור והסאב-מרינר בסיפורים שהתבססו על סדרת החוברות באותה עת.
בשנים 1978–1982 שודרה סדרת טלוויזיה של הענק הירוק ברשת CBS, כאשר השחקן ביל ביקסבי גילם את דמותו של דייוויד ברוס באנר, והשחקן לו פריגנו גילם את דמותו של הענק.
הסדרה היא המפורסמת ביותר בתולדות דמות הקומיקס, ולקראת סוף שנות השמונים שודרו שלושה סרטי טלוויזיה נוספים המשויכים לה: "שובו של הענק הירוק" משנת 1988, "משפטו של הענק הירוק" משנת 1989, ו"מותו של הענק הירוק" משנת 1990.
לאחר סיום סדרת הטלוויזיה בשנת 1982, שודרה סדרת אנימציה בת 13 פרקים שכללה את דמויותיהם של בטי רוס, ריק ג'ונס וגנרל רוס.
בנוסף, ברוס באנר והענק הירוק הופיעו בסדרת האנימציה "ספיידרמן וחבריו המדהימים" בפרק "Spidey Goes Hollywood".
את דמויותיהם דיבב פיטר קאלן.
בשנת 1996, חברת מארוול קומיקס וסבן אנטרטיינמנט שידרו סדרת אנימציה בשם "הענק הירוק" שכללה 21 פרקים בערוץ UPN, ואשר הציגה את דמויותיהם של ברוס באנר והענק הירוק, את הענק האפור, ואת הענקית הירוקה, כמו גם מרבית הדמויות והאויבים מהקומיקס.
בתום העונה הראשונה רשת UPN שינתה את הטון האפל והרציני שהיה יותר מתאים לקהל צעיר בשביל העונה השנייה וגם לצרף את הענקית הירוקה, החלטה זו הכעיסה מאוד את המעריצים ואחרי מספר פרקים היא בוטלה.
דמותו של הענק הופיעה בפרק בסדרת האנימציה משנת 2008, "וולברין והאקס-מן".
בהאוונג'רס: סדרת האנימציה, המתבססת על חבורת האוונג'רס, הענק הירוק מופיע בגרסתו המוקדמת והאינטליגנטית.
הענק הירוק מופיע יחד עם שאר דמויות משנה כדוגמת הענק האדום, הענקית הירוקה, סקאאר ואיי בומב בסדרת אנימציה משנת 2013 בשם "האלק וצוות הריסוק".
הענק הירוק מופיע בסדרת הטלוויזיה "ספיידי וחבריו המופלאים".
בשנת 2006 יצאו שני סרטי אנימציה ישירות ל-DVD כחלק מסדרת הסרטים "Marvel Animated Features", בשם "הנוקמים: האיחוד" ו"הנוקמים: האיחוד 2".
דמותו של הענק הופיעה בהן לצד קפטן אמריקה, איירון מן, תור והפנתר השחור.
ב-2003, דמותו של הענק עובדה לסרט קולנוע בבימויו של אנג לי.
בסרט כיכבו אריק באנה כברוס באנר, ג'ניפר קונלי כבטי רוס, סם אליוט כגנרל רוס וניק נולטה כאביו של ברוס.
דמותו של הענק הירוק נוצרה באנימציית CGI, והסיפור הוצג בעזרת שימוש בטכניקת עריכה ששילבה יחדיו סצנות שלמות בצורת דפי קומיקס.
ב-13 ביוני 2008 יצא סרט קולנוע נוסף של הענק הירוק, בבימויו של לואי לטריה.
בסרט מככבים אדוארד נורטון כברוס באנר, ליב טיילר כבטי רוס, ויליאם הרט כגנרל רוס, טים רות' כאמיל בלונסקי/אבומיניישן, טים בלייק נלסון כסמואל סטרנס וטיי בורל כלאונרד סמסון.
הסרט זכה להצלחה רבה יותר מאשר הגרסה הקולנועית הקודמת לו.
הענק הירוק מופיע גם לצד גיבורי על נוספים כקפטן אמריקה, איירון מן, תור, הוקאיי והאלמנה השחורה בסרטי הקולנוע "הנוקמים" (2012) ו"הנוקמים: עידן אולטרון" (2015), המבוססים על קומיקס האוונג'רס.
את דמותו מגלם מארק רופאלו, אשר גילם את הדמות בהופעת קמע ללא קרדיט בסרט "איירון מן 3" ושב לגלמה בסרטים "תור: ראגנארוק" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף".
Hulk #1.5 (מארוול קומיקס/מגזין ויזארד, אפריל 1999)
סדרות ספין-אוף The Savage She-Hulk #1–25 (פברואר 1980-פברואר 1982)
מיני-סדרות וסדרות מוגבלות The Rampaging Hulk #1–9 (ינואר 1977-יוני 1978)
העץ אוכל העפיפונים הוא עץ דמיוני המופיע בסדרת הקומיקס פינאטס (Peanuts) מאת צ'ארלס מ.
העץ אוכל העפיפונים הוא עץ נשיר מסוג לא ידוע.
על פי צ'ארלי בראון, לא ניתן להבדיל בין עץ אוכל עפיפונים לעץ רגיל, אלא אם כן, נתפס עפיפון בין ענפיו של העץ, שאותו הוא מעכל באיטיות.
כמו כן הוא מתאר שעצים זוללי עפיפונים, אוכלים עפיפונים של ילדים וצוחקים מאחורי גבם.
רבים מעפיפוניו של צ'ארלי בראון נתפסו בין ענפיו של העץ.
במקרה אחד זרקה לוסי ואן פלט את הפסנתר של שרודר לתוך העץ והוא עיכל גם אותו.
במקרה אחר אכל העץ את אחד מעפיפוניו של צ'ארלי בראון ואז לוסי צעקה עליו כל כך חזק עד שהוא פלט לא רק את העפיפון של צ'ארלי אלא גם עפיפונים רבים אחרים.
פעם אחת איים צ'ארלי בראון על העץ אוכל העפיפונים, כי אם ינגוס בעפיפונו, אז הוא ינשך אותו בחזרה.
מן הסתם העץ אכן נגס בעפיפון וצ'ארלי בראון, שלעולם עומד בהבטחותיו נשך את העץ בחזרה.
נשיכה זו סיבכה את צ'ארלי בראון עם הרשות להגנת החי והצומח ואילצה אותו לברוח מפני רדיפתה.
מאוחר יותר לני ואן פלט שכנע את צ'ארלי בראון כי הוא יכול לחזור לשגרת חייו, מכיוון שהעץ נפל בסערה והוא אינו מבוקש יותר מצד הרשויות.
בפרקים מאוחרים יותר העץ אוכל העפיפונים חזר להופיע (בסוף הפרק ההוא, לני ולוסי נוטעים שתיל, שעפיפונו של צ'ארלי בראון נתפס בין ענפיו).
העץ אוכל העפיפונים יכול להבדיל בין טעמים שונים של עפיפונים.
בפרק משנת 1982 תוהה צ'ארלי בראון, איזה טעם עפיפון הוא יגיש לעץ השנה.
בסוף הוא מתפשר על עפיפון בטעם לימון, מכיוון שבשנה הקודמת העץ אכל עפיפון בטעם תות.
בפרק משנת 1995 לני תוהה על קיומו של העץ בניסיונו למצוא הסבר הגיוני להימצאותו של עץ אוכל עפיפונים בעולם המוכר לו.
מאוחר יותר באותה השנה לוסי מאיימת לזרוק לתוך העץ את שמיכתו של לני, מעשה שהיא לבסוף אכן עושה.
העץ הנדיב הוא ספר ילדים, ספרו המפורסם ביותר של המשורר והמאייר האמריקאי-יהודי, שֶל סילברסטיין.
הספר המקורי יצא לאור בשנת 1964 ותורגם ליותר מ-30 שפות.
גרסתו העברית של הספר הוצאה על ידי "אדם" הוצאה לאור, בירושלים, בשנת 1980, בתרגומו של יהודה מלצר.
עלילת הספר נסבה אודות אהבתו הגדולה של עץ כלפי ילד ונכונותו של העץ להעניק ללא תנאי.
העץ פונה אל חברו כ"ילד" גם כאשר הילד גדל, מתבגר ומזדקן.
כאשר הילד היה קטן, הוא שיחק עם העלים של העץ, טיפס על הגזע, התנדנד על הענפים ואכל את פרותיו של העץ.
כשהילד היה מתעייף, הוא היה נרדם בצלו של העץ.
אך כשהילד גדל, הוא חדל לבקר את העץ לתקופה ארוכה.
כשהוא חוזר כנער מתבגר, מזמין אותו העץ שוב לאכול מתפוחיו ולהתנדנד על ענפיו; אך הילד רוצה כסף כדי לקנות דברים וליהנות.
העץ מציע לו למכור את תפוחיו בעיר, וכך להרוויח כסף.
הילד קוטף את תפוחיו של העץ כדי למכרם.
אחרי תקופה ארוכה נוספת חוזר הילד כאדם מבוגר; הוא עסוק מדי מכדי לטפס על העץ ולשחק בענפיו, ורצונו הוא לבנות בית לעצמו כדי שיוכל להקים משפחה.
העץ מציע שייקח את ענפיו כדי לבנות מהם בית, וכך עושה הילד.
הילד חוזר אל העץ פעם נוספת כגבר בגיל העמידה, עצוב ומריר; הוא מבקש לעצמו סירה כדי לשוט בה למקום אחר.
העץ מציע שיכרות את גזעו כדי לבנות ממנו סירה, וכך עושה הילד.
כמו מפגשים קודמים ביניהם כשהעץ נתן מעצמו לילד, גם מפגש זה מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
הילד מגיע אל העץ בפעם האחרונה כאדם זקן מאוד.
העץ אומר לו בעצב שלא נותר לו דבר לתת, כי כעת הוא רק גדם; אך הילד לא מבקש לעצמו דבר מלבד מקום לשבת ולנוח - ואת זה הגדם יכול לתת.
גם מפגש זה, והסיפור כולו, מסתיים במילים "והעץ היה מאושר".
מערכת היחסים הנרקמת בין העץ המעניק לבין הילד הפכה סמל לאהבה ללא תנאי.
בגרסתו האנגלית המקורית של הספר, ההתייחסות אל העץ היא בלשון נקבה (she, her וכו'), כלומר, הזכר (ילד, נער, גבר) הוא הלוקח והמקבל, והאישה היא המעניקה הנותנת והמקריבה עד לכליונה.
עובדה זו עוררה תרעומת בקרב פמיניסטיות שראו בו ספר מאצ'ואיסטי, המאפיין את המנטאליות הגברית כלקיחה ואת זו הנשית כנתינה.
"העץ הפולני" הוא פרודיה בעברית שכתב דניאל גולדשטיין על בסיס עלילת הספר "העץ הנדיב".
בפרודיה נוהג העץ בסטריאוטיפיות המיוחסת בתרבות הישראלית לנשים פולניות: הוא מגלה דאגה לילד ומבקש ממנו להתלבש ולנעול את נעליו, מפציר בו לאכול כי הוא "נראה עייף" וקובל כי אינו מבקרו.
בספר המקורי מסתיים כל מפגש ב"העץ היה מאושר", אך בפרודיה העץ נותר מריר; רק בסוף הסיפור, למרבה האירוניה, העץ מאושר.
תפנית פארודית בעלילה מופיע בספר "העץ שקבע גבולות בריאים".
ההעפלה מארצות ערב היא פרק העלייה הבלתי חוקית על פי חוקי המנדט הבריטי ממדינות האסלאם והעולם הערבי לארץ ישראל, בעיקר בדרכי היבשה.
טווח הזמן בו התקיימה עלייה זו נמדד החל מפרסום הספר הלבן הראשון ביוני 1922, שהגביל את העלייה היהודית לארץ, ועד הכרזת המדינה במאי 1948. קיים קושי רב בתיחום ממדי העלייה, אולם מעריכים כי בדרך זו הגיעו לארץ כ-12,000 יהודים.
העולים נחלקו לשתי קבוצות עיקריות: בני עדות המזרח מקהילות ארצות ערב מצד אחד, ויהודים מאירופה, אשר הגיעו בדרכי היבשה דרך ארצות הבלקן למדינות ערב ומהן אל ארץ ישראל, מן הצד השני.
חלקם של היהודים האירופאים היה גדול יותר עד לראשית מלחמת העולם השנייה, אולם במהלך המלחמה ואחריה עלה מספרם של יהודי ארצות ערב.
תקופה זו מתאפיינת בעליה מפוזרת של קבוצות קטנות.
העולים נעזרו בוועדים מקומיים ובאופן מצומצם יותר גם בנציגי תנועת "החלוץ" שפעלו בערים כדמשק, חלב, בגדאד ומוסול.
נקודת המעבר העיקרית לארץ ישראל הייתה כפר גלעדי, שם טיפלו בעולים אנשי "השומר".
מניה שוחט מדווחת ב"ספר השומר", שבשנים 1922–1935 שימש כפר גלעדי כתחנת מעבר ל-8,000 עולים (גם יצחק בן-צבי חוזר על מספר זה בספרו "נידחי ישראל").
העלייה היבשתית מאירופה לא הייתה מסודרת ונערכה על בסיס פרטי ואישי.
יהודים שילמו סכומי כסף למבריחים שהסיעו אותם בדרכים שונות לביירות, משם הם הוברחו בעזרת מבריחים ערבים דרך הרי לבנון אל הגליל.
הנתיבים מאירופה ללבנון היו יצירתיים ומגוונים.
ארגונים שונים עזרו ליהודים להגיע לסלוניקי: "משרדי הגירה" של הקהילות היהודיות וועדים מקומיים בגרמניה, פולין, צ'כיה ויוגוסלביה, כל עוד התאפשרה פעילותם של אלה.
בעזרת תשלום שוחד, קיבלו היהודים בסלוניקי ויזה לעיראק, דבר שאפשר להם לנוע באופן חוקי לאיסטנבול, ממנה נסעו במכוניות או ברכבת לאדנה ומשם לסוריה ולביירות.
מביירות נלקחו העולים בקבוצות, בלילות החשוכים, על ידי ערבים מקומיים שקיבלו שכר רב על פעילותם.
המבריחים הערבים הובילו את הקבוצות אל קיבוצי אצבע הגליל (בעיקר כפר גלעדי ואיילת השחר), ולאחר 1938 הובלו עולים גם לכיוון הקיבוצים אילון ומצובה.
גם לאחר שהגיעו העולים לכפר גלעדי, עדיין הם נצרכו לחצות את גדר הצפון שהותירה את יישובי אצבע הגליל מחוץ לגדר משום שנמתחה מדרום להם.
על הגדר שמר חיל הספר העבר-ירדני, שבאזור זה כלל חיילים-שוטרים בדואים עם קצינים בריטיים.
על המעפילים היה להסתנן ליד ראש פינה ולעבור מתחת לתחנת המשטרה של נבי יושע.
הסביבה נודעה כמקום פעילות של מבריחים ושודדים וסחורות החליפו שם ידיים בתנאי קרבה ושכנות.
מבצעי ההעפלה שולבו בתנאים ששררו בשטח ונטלו בהם חלק יהודים שהתחזו לערבים, ערבים שסייעו תמורת כסף, ויהודים שפעלו ללא הסוואה בקרבת הגבול.
בוכרה ואיראן - קבוצה נוספת של יהודים שעלתה בתקופה זו, הייתה יהודי בוכרה ואיראן.
הם נעו ברכב, ברגל ועל גבי סוסים מארצותיהם אל העיר מוסול, משם לאדנה וממנה לסוריה וביירות.
נתיב אחר עבר דרך בגדאד וממנה, דרך המדבר, אל גבולה המזרחי של ארץ ישראל.
גם על הגבול המזרחי שמר חיל הספר, אולם הגדר לא הייתה שלמה וניתן היה לעבור אותה באמצעות מבריחים מקומיים.
אחת משיטות המעבר הייתה חציית אגם החולה באמצעות סירות.
מצרים - ממצרים עלו בתקופה זו כ-700 בני נוער מתנועות "החלוץ" והשומר הצעיר, שאורגנו על ידי עליית הנוער.
הם עלו על אף מצבם הכלכלי והחברתי המשופר ולא נדרשו לסרטיפיקטים.
התקופה השנייה נבדלת מהראשונה במספר מובנים:
העלייה מאירופה התדלדלה כמעט לחלוטין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבושי הנאצים באירופה.
התנועה היבשתית מאירופה מזרחה הפכה לבלתי מעשית.
בעוד שבתקופה הראשונה לא סבלו יהודי ארצות ערב מרדיפות, הרי שעליית משטרים פרו-נאצים בעיראק ובסוריה והתעוררות לאומנית במצרים החלו לסכן את חיי היהודים שם.
החל משנות ה-30, הפכה הנהגת הקהילות היהודיות במזרח להיות ציונית ברוח הציונות המדינית מבית מדרשו של הרצל, ושיתפה פעולה עם תנועות הנוער החלוציות.
המוסד לעלייה ב', אשר קם בסוף שנות השלושים, נעזר בהתפתחויות אלה, אשר שיכללו מאוד את דרכי הפעולה ואפשרו העפלה מסודרת ומאורגנת של קבוצות גדולות יותר.
בתקופה זו עלו בין 4,000 ל-7,000 עולים בנתיבים שונים ביבשה, בים ובאוויר.
הנהגת היישוב הפקידה את ההעפלה ממדינות ערב בידי "המוסד לעלייה ב'" בראשות שאול אביגור (מאירוב).
ה"מוסד" החל לפעול בסוריה ובעיראק כבר בשנות ה-30 באמצעות הפעלת שליחים.
חלק מהשליחים היו עובדי "סולל בונה" שנשלחו לעבודות בניין, ורובם היו גם אנשי המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
הם פעלו כבודדים או בקבוצות מצומצמות, תוך הסתכנות כי יילכדו ויואשמו בריגול.
על פעילות ההעפלה היבשתית היה אחראי ליובקה יבזורי.
בראשית התקופה השנייה, בשנים 1941–1943, הצטמצמה ההעפלה היבשתית והגיעה עד לכדי - 100 איש לחודש, לכל היותר.
על-מנת להבריח את העולים אל תוך תחומי הארץ, הציע יבזורי באוקטובר 1943, להיעזר באנשי הפלמ"ח שהוצבו לעבודה במשקים הגובלים בגדר הצפון.
בדצמבר 1943 החליטו מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה וסגנו יגאל אלון, להקים את "החוליה".
יבזורי מונה ל"קצין עלייה" ליד מטה הפלמ"ח.
בערך באפריל 1946 עברה "החוליה" לפיקודה של פלוגה ט' שישבה באיילת השחר.
אחת ההחלטות הראשונות במסגרת ארגון ההעפלה היבשתית הייתה שלא להיזקק למבריחים הערבים.
לשם כך נשלחו סיירי הפלמ"ח, ביניהם עזרא כדורי ומנשה הראל, להכיר את השטח והתוו את הנתיבים הבאים:
מדמשק לקוניטרה, לכיוון בית המכס שמעל גשר בנות יעקב, ממנו לעבר אגם החולה, ומשם בסירות עד לקיבוץ חולתה.
מדמשק לבניאס ומשם לקיבוצים דן או כפר סאלד.
מביירות דרך מרג' עיון או אל-נבטיה, לעבר קיבוץ כפר גלעדי.
מבצעי העלייה בסוריה התמקדו בנוער חלוצי ובילדים אשר נקלטו בקיבוצים בארץ ישראל, רבים מהם בקיבוץ גבע.
מבצע ההעפלה הדרמטי ביותר מסוריה כונה "מבצע האלף", במסגרתו הועברו שיירות, בהן חצו בסך הכל 1,350 ילדים את הגבול לישראל:
חלק קטן מהעולים הגיע לחופי הארץ גם באמצעות סירות דייגים.
האחראי לעלייה הבלתי לגאלית מסוריה היה נפתלי גולומב, ובין השליחים היו רבקה כשדן קוזוינר, רחל ינאית בן-צבי, יאני אבידוב, עקיבא פיינשטיין ומנשה הראל, מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח.
מעט לאחר הפרהוד, הקהילה היהודית בבגדאד נמצאה במצוקה ומשפחות הביעו עניין בשליחת בני נוער לעלות לארץ ישראל.
שליחת העלייה הראשונה הייתה מזל מוצרי, שנשלחה על ידי עליית הנוער לעיראק בפברואר 1942 במסווה של ארכאולוגית חובבת כדי ליצור קשר עם המעוניינים לעלות לארץ ישראל וליצור קשרים בין הקהילה למוסדות העלייה.
את העלייה הבלתי לגאלית מעיראק ארגן מ-1942, שליח המוסד לעלייה ב' מוניה מרדור.
הוא הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית ועם אנשי התנועות הציוניות.
בעקבותיו נשלחו לבגדאד שמריהו גוטמן, אנצו סרני (בכיסוי של איש "סולל בונה") ועזרא כדורי.
ראשוני העולים לא היו יהודי עיראק, אלא החיילים היהודים שהגיעו מפולין לעיראק במסגרת צבא אנדרס, והעדיפו לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל (איתם באו גם 716 ילדי טהראן, שאושרה כניסתם לארץ).
הבריטים פעלו נמרצות כנגד אותה עלייה, ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה.
העולים הראשונים בקרב יהודי עיראק היו בני נוער, חברי תנועות הנוער החלוציות, אחריהם עלו גם בעלי משפחות.
התנועה הייתה ב"מאה ואחת דרכים, אחת קשה מחברתה".
אחת מדרכי התנועה במדבר, בין בגדאד לגבול הצפון של ארץ ישראל, הייתה תוך הסתייעות בנהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק.
ביוזמת דוד נמרי גויסו שני טייסים אמריקאיים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שני מטסים לארץ זו (ואחד נוסף לאיטליה).
השליח הארצישראלי שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת) נחת עם הטייסים והצליח לארגן קבוצה מקרב יהודי עיראק שיעלו במהירות על המטוס, שנחת בחשאי בשדה פתוח בבקעת יבנאל.
בסך הכל הובאו במבצע זה, שכונה בשם "מבצע מייקלברג", 150 איש.
אחת המעפילות בטיסה הראשונה מעיראק הייתה שושנה ארבלי-אלמוזלינו, לימים שרת הבריאות בשנים 1986–1988.
טורקיה הייתה בעיקר מדינת התארגנות לשליחים, אך הם השפיעו גם על צעירים יהודים במדינה זו.
דרך טורקיה עלו גם יהודים מבולגריה.
כ-50 נערים הגיעו לקיבוץ אשדות יעקב.
במאי 1947 יצאה מאלג'יר הספינה הראשונה מאזור זה - "יהודה הלוי", כשעל סיפונה 399 מעפילים, רובם מקהילת יהודי מרוקו.
אחריה באו מצפון אפריקה שתי ספינות מעפילים נוספות - "שיבת ציון" ו"הפורצים".
בארצות צפון אפריקה (לוב, מרוקו, תוניסיה, ואלג'יריה) התרחשה תסיסה ציונית זמן רב לפני קום המדינה.
יהודי צפון אפריקה ככלל התאפיינו ביחס חיובי לציונות ולעלייה לארץ.
בני נוער רבים דברו עברית, והשתוקקו לכל בדל מידע על ארץ ישראל.
המשלחת הראשונה של היישוב בארץ ליהודי צפון אפריקה, הגיעה לתוניס ב-17 באוקטובר 1943. הגיעו שלושה שליחים שמיד התחילו בעבודה של תעמולה ציונית.
הם לימדו על ארץ ישראל, שרו שירים, ועודדו יהודים להיות מוכנים לעלייה.
הם פעלו עם תנועת הנוער המקומית החזקה צעירי ציון.
השליחים הכשירו את השטח גם באלג'יר ובמרוקו.
הם הפיצו את הבשורה בין השאר בבתי כנסת בשבתות.
וכך נכתב בדו"ח של השליח רפאל חמל 8 ביוני 1947 "הלהט והרצון לעלייה גדול מאוד...עיירות שלימות ממש של 3000 ו-5000 נפשות המוכנים למכור הכל מייד, בתים, עסקים וכו', לקחת מקל ביד ושק על שכם ולעלות ארצה.
שלא ימכרו ולא יעזבו כי אין מקום לכולם יחד..."
השליחים, בדגש על אפרים בן חיים (פרידמן), המשיכו לפעול לסירוגין.
הם חזרו לארץ ושוב לצפון אפריקה.
לאפרים היו קשרים עם הממונה על העלייה הבלתי לגלית (עלייה ב'), והוא שכנע אותו לאפשר העפלה מחופי צפון אפריקה.
הוא התעקש שלא לקחת את המעפילים לצרפת.
לדעתו הפלגה מחופי אפריקה לארץ תעלה את המודעות של היהודים ותעורר אותם לעלייה.
בנובמבר 1946 חזר שליח ההגנה אפרים בן חיים לאלג'יר.
בתקופה זו התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר שלחה מעפילים מצפון אפריקה לצרפת.
אניית המעפילים בן הכט הפליגה מצרפת, וכ-70 יהודים הפליגו מתוניס לצרפת והצטרפו אליה, האנייה נלכדה על ידי הבריטים ונוסעיה נלקחו למעצר בקפריסין.
במרץ 1947 הוקם מחנה ההעפלה הראשון בקרבת הים.
המחנה נפתח מיד אחרי חג הפסח והכוונה הייתה לפעול בתנאי מזג אוויר נוחים בהם ניתן לשהות בשדה.
מארגני המחנה התכוונו להחזיק בו את היהודים רק שבוע – שבועיים עד בא האנייה, אך למעשה האנייה הראשונה הגיעה רק לאחר כחודשיים.
הם עזבו את בתיהם שלא על מנת לחזור וקיוו להגיע מהר לארץ ישראל.
בתאריך 11 במאי 1947 יצאה האנייה הראשונה שנקראה "יהודה הלוי" לארץ.
גם היא התגלתה בעוד מועד ונוסעיה נלקחו למחנות המעצר בקפריסין.
המשטרה הקולוניאלית הצרפתית פיזרה את מחנה העלייה והוא הועבר למקום חלופי באלג'יר - 'בארקי' אליו המשיכו יהודים לזרום-כאשר מאות רבות ממתינים.
בשלב זה סבלו המעפילים ממחסור חמור במזון וביגוד.
הכסף שהביאו איתם נגמר, והם מכרו את בגדיהם לערבים המקומיים.
הג'וינט לא עזר בצפון אפריקה מפני שלהגדרתו היהודים שם לא נחשבו פליטים.
למעשה היו יהודים אלו חסרי כל, ואחרי שעזבו את ביתם הוא נתפס על ידי ערבים והם לא יכלו לחזור אליו.
השליחים באלג'יר התלוננו גם על היחס של המוסד לעלייה ב' עצמו, מחסור באמצעים ובאניות.
אניית המעפילים "שיבת ציון" יצאה מאלג'יר ב-16 ביולי 1947 היא נשאה כארבע מאות מעפילים.
גם היא נלכדה ונוסעיה הועברו לקפריסין.
התנגדותם של המעפילים בנמל חיפה הייתה משמעותית וזכתה לסיקור עיתונאי נרחב.
בינתיים מצב היהודים הממתינים לעלייה הידרדר מאוד, בשל החורף שהקדים.
את הנשים והילדים העבירו לעיר, והגברים נותרו במחנה.
בניין הקהילה התמלא בפליטים והמעפילים סבלו רעב ומחלות.
תינוק אחד מת מרעב והזנחה.
למעלה מארבעה חודשים המתינו המעפילים לאנייה בתנאים קשים.
בתקופה זו נוצרו חיכוכים עם היהודים המקומיים שנשאו בעול הפליטים הרבים, ולא פעם השתמשו שליחי העלייה בעל כרחם באיומים על מנת שלא יפנו למשטרה נגד המעפילים.
אניית החלוץ הגיעה ב־4 בדצמבר 1947 אך נחשפה על ידי המשטרה הצרפתית.
רק 44 מעפילים הספיקה להעלות ונאלצה לצאת לים.
היא התקלקלה בדרך ונוסעיה עברו לאניית הפורצים מול מפרץ דה פורטו.
שאר המעפילים הועברו לצרפת כדי להמשיך ולנסות להפליג משם ארצה.
כתשעה חודשים של ניסיונות העפלה ימית עברו על יהודי צפון אפריקה.
אנשי המקום נתנו לאנשי המוסד הלוואות ענק, ללא ריבית, וללא מועד קבוע לפירעון, ולרוב גם ללא חתימה.
(בראשם של נדיבים אלו עמדו משפחות שרקי, יהונתן, סבאון וזאגה.) המחנות סבלו מחוסר תקציב והכלכלה בהם אפשרה קיום רק בקושי.
בסופו של דבר שלוש אניות מעפילים יצאו מחופי צפון אפריקה, והן נשאו כ-800 מעפילים.
מעפילים נוספים נסעו לצרפת והעפילו משם לארץ.
חוץ מאניות אלו אנו יודעים על ניסיונות נוספים של יהודים להעפיל ארצה.
אחד מהם היה להסתנן לספינת שמפוליון הלגאלית.
היא עגנה בחופי תוניס בדרכה לחיפה, וכחמשה עשר יהודים שבאו לתת לעולים פירות וצידה לדרך, החליטו באופן ספונטני מבלי שהביאו כסף או בגדים להתחבא באנייה.
בעקבות פוגרום שערכו לאומנים מצריים ב-2 בנובמבר 1945 במלאת 28 שנים להצהרת בלפור, במסגרתו שדדו חנויות של יהודים, הרסו בתי כנסת ושרפו ספרי תורה, החליטו רבים מהיהודים להימלט.
הבריטים התירו למעוניינים ב"ביקור קצר" בארץ ישראל, להפקיד פיקדון של 60 לירות אנגליות (סכום עתק אז).
רבים מיהודי מצרים העשירים ניצלו את ההזדמנות ונסעו ברכב לארץ, "עד יעבור זעם" או שלא על מנת לחזור.
הם אינם נספרים בדרך כלל בין עולי העלייה הבלתי לגאלית.
אם סיום שנות ה-30 והחרפה במצב היהודים בלוב שהקשה את המשך העלייה הגדולה, ולמעשה סימן את תחילת של עליה חדשה תסתיים עם קום המדינה.
עליה זאת תגיעה לשיאה עם שחרור צפון אפריקה בידי בעלות הברית, ולאחר שורה של פרעות ביהודים.
העלייה תחילה כללה יהודים שנמלטו מהשואה והפרעות של הערבים המקומיים, שהושפעו מאידאולוגיה של מדינות הציר ששלטון בלוב באותה התקופה, לצד פעולות שנקטו בריטים כנגד היהודים.
ובהמשך גם יותר נמנעים ציוניים לאחר "התאוששות" הארגונים הציונים בלוב, כמות העולים מתקופה אינה ברורה וחלק המערכות טוענות למספר אלפים לא מבוטל.
מבצע העלייה הבלתי לגאלית מארצות ערב עמד בצילה של ההעפלה בדרך הים.
כמות העולים הייתה קטנה יותר והפעולות חשאיות יותר בעת התרחשותן.
היישוב היה מודע להורדת מעפילים מאוניות בחופי הארץ, אך רק מעטים ידעו בזמן אמת על ההסתננויות דרך גבול הצפון.
מפקד הפלמ"ח יגאל אלון העיד על מבצע ההעפלה מארצות ערב את הדברים הבאים:
העלייה היבשתית הונצחה במספר ספרים ומאמרים וכן באחד משירי ההעפלה המפורסמים.
בין חברי "החוליה" של הפלמ"ח באצבע הגליל היה גם חיים חפר, שהשתתף בהברחתם ארצה של מעפילים מארצות ערב דרך גבול הצפון.
הוא כתב על פעולות אלה את השיר "בין גבולות" מנקודת המבט של חבריו לחוליית הפלמ"ח: "בין גבולות, בין הרים ללא דרך, בלילות חשוכי כוכבים / שיירות של אחים בלי הרף, למולדת אנו מלווים".
העץ של אנה פרנק הוא עץ ערמונים שגדל בחצרה של אנה פרנק ומוזכר מספר פעמים בספר "יומנה של אנה פרנק".
העץ, שגילו מוערך בכ-150 שנה, היווה מוקד למאבק משפטי לאחר שעיריית אמסטרדם עמדה לכרות אותו אך הולנדים רבים התנגדו לכך.
ב-2010 קרס העץ, וייחורים רבים ממנו נשתלו באמסטרדם ובמקומות נוספים ברחבי העולם (כולל בישראל).
חשיבות העץ עבור אנה פרנק
במהלך שנתיים ויותר שבהן הסתתרה עם משפחתה מפני הנאצים, עד שמשפחתה נתגלתה באוגוסט 1944 ונשלחה אל מותה, שאבה אנה פרנק עידוד ומחסה מעץ הערמונים הגדול.
אביה אוטו פרנק סיפר לאחר שנים, כי מעולם לא ידע כמה חשוב היה העץ לבתו עד שקרא את יומנה.
"היא מעולם לא התעניינה בטבע אבל היא ערגה אליו כאשר היא הרגישה כמו ציפור כלואה", אמר האב ב-1968. "רק המחשבה על האוויר הפתוח נתנה לה תקווה".
אנה פרנק מתה ככל הנראה מטיפוס במחנה הריכוז ברגן-בלזן במרץ 1945.
מבחר ציטוטים מיומנה של אנה פרנק
בדיוק שנה לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1944, כתבה פרנק:
במשך השנים שעברו ממלחמת העולם השנייה, הזדקן העץ וסבל מפטריות ומעש שגרמו ליותר ממחצית הגזע שלו להירקב.
עיריית אמסטרדם התריעה בספטמבר 2006 כי מצב העץ הוא סכנה אמיתית לסובבים אותו ולעוברים והשבים, וב-2007 החליטה לכרות את העץ.
מפגינים הולנדים מחו נגד הכוונה לכרות אותו, וטענו כי לשימורו של עץ בעל משמעות היסטורית עמוקה כל כך יש להקצות אמצעים נרחבים.
בתגובה הודיעה עיריית אמסטרדם כי הערכות שקיבלה מצביעות על כך שרק 28 אחוזים מגזע העץ נשארו בריאים, וכי הסיכון לנוכח האפשרות שעץ במשקל 27 טון יתרסק אל הארץ הוא גבוה ובלתי מתקבל על הדעת.
ארגון שומרי איכות הסביבה באמסטרדם פנה לבית המשפט ההולנדי כדי לעצור את הכריתה, בטענה שהעץ חזק מספיק כדי לעמוד בסערת רוחות, ולא יתמוטט על בתים באזור.
כדי להוכיח את טענתם ערכו הארגונים הירוקים ניסוי ב-19 בנובמבר, במהלכו נכרך על העץ חבל בגובה עשרה מטרים מהקרקע, ונערכו ניסיונות לזעזע ולהפיל אותו.
"הניסוי הוכיח שהעץ יציב בדיוק כמו שחשבנו, אין בו שום סכנה, ויש לנו זמן לבדוק חלופות אחרות מלבד כריתה".
ב-20 בנובמבר 2007 בית המשפט ההולנדי עצר את הכריתה, וקבע כי לא התרשם שהוא מהווה סכנה לסביבתו.
בית המשפט הורה לעיריית אמסטרדם למצוא דרכים כדי לשמר את העץ.
"תשומת הלב שהעניק כל העולם לעץ הזה מראה עד כמה העץ של אנה פרנק חשוב", נכתב בהחלטה.
ב-2008 הוקמה מסגרת תומכת מפלדה לשימור העץ ולבטיחות הסביבה.
ב-23 באוגוסט 2010, בעיצומה של סערת גשמים ורוחות עזות, קרס העץ, שגילו מוערך בלפחות 150 שנה, על גדר אבנים סמוכה.
איש לא נפגע וגם לא נגרם נזק למוזיאון שבבית הסמוך.
גזע העץ קרס לגובה של מטר אחד בלבד מעל פני הקרקע וחדר לגינות השכנות כשהוא פוגע בכמה סככות.
זמן קצר אחרי קריסת העץ התפרסמו כמה מודעות למכירת חלקים ממנו באתר אינטרנט הולנדי של מכירות פומביות.
כבר בעת הדיון המשפטי על כריתת העץ הודיע מוזיאון בית אנה פרנק כי יישתל במקומו חלק מהעץ שדאגו לקחת ממנו למטרה זו.
בפארק באמסטרדם ניטעו 150 ייחורים שנלקחו מעץ הערמונים העתיק.
בישראל נשתל ייחור במצפה איתן בלחסן לזכרו של ברמות נפתלי.
עצים אחרים נשלחו למקומות שונים, בהם בתי ספר ברחבי העולם שנקראים על שמה של אנה פרנק.
ב-11 אתרים נבחרים בארצות הברית יינטעו שתילים נוספים, בהם הבית הלבן ואתר הזיכרון לנפגעי אסון התאומים בניו יורק.
מספר ימים לאחר קריסתו דווח כי מתוך הגזע השבור החל לצמוח נצר.
הספר מתאר יחסי ידידות בין אריה, בן קיבוץ במרכז הארץ וזוהיר, מוסלמי בן כפר בצפון, למרגלות "מתלול צורים".
לאורך העלילה ישנם מעברים חדים בין שני היישובים.
חיי השיתוף בקיבוץ מתוארים באופן דומה לחיי הכפר הערבי של זוהיר.
אך כל אחת מדמויות הגיבורים המרכזיים בעלילה, עוברת תהליך של מאבק של אחד מול רבים.
זוהיר מול משפחתו, מול אביו בעיקר.
האב מתואר כאישיות חזקה מאוד ואפילו שתלטנית, המנסה לנהל את חייו של השחקן הצעיר.
זוהיר מתאהב בשחקנית יהודייה, ממוצא פולני והיחסים ביניהם מעוררים בשניהם קונפליקטים פנימיים רבים.
לילית מגיעה לביקור בכפרו של זוהיר.
בכניסה לכפר עוצרת אותה ניידת משטרה, הם מנסים להזהיר אותה מפני הבאות.
לאחר מכן, זוהיר מעביר אותה ניסיון חניכה קשה ביותר, כאשר שניהם יוצאים בערב, עת שקיעה אל ההר "מתלול צורים".
הוא נוטש אותה לבדה, בכוונה, על מנת לבחון את יכולת ההישרדות שלה בלילה, בסביבה עוינת.
לעומת זאת, אריה נאבק מול החלטות קולקטיביות של הקיבוץ, המנסות למנוע את המשך לימודיו בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, המאבק גם מגיע להתמודדות מול שני הוריו, מוריס הצייר וד"ר רוניה, הרופאה של הקיבוץ.
שניהם נמנעים מלהתערב לטובתו כדי להוכיח, כלפי שאר חברי הקיבוץ, את נאמנותם לעקרונות ולאידאולוגיה הקיבוצית, יותר מאשר לאינטרס האישי, הפרטי.
אריה מתאהב באהבה אפלטונית בדידה, רקדנית מוכשרת ממוצא תימני ורודף אחריה ברחובות תל אביב.
במהלך אחד מאירועי הכנסים של יום השואה במסגרת משואה, מגיעה לאירוע ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר והיא מתאהבת במוריס ובציור שלו שנמצא בסלון ביתם.
זוהיר תוקף את הקיבוץ על השתלטותו על "הארץ שלו", ואריה מנסה לפייסו.
היחסים ביניהם מתקיימים למרות דעות קדומות, תחושת הפחד מהאחר והתנגדות הסביבה ליחסים אלו.
שני הידידים הם אמנים ויוצרי תיאטרון, הנפגשים על במת התיאטרון הישראלי והם זוכים לתשואות הקהל על כישרונם.
בהמשך הספר מתאהבים אריה וזוהיר באותה אישה, ורד.
התאהבות זו מעצימה את העימותים ביניהם והם מתרחקים זה מזה.
הפירוד גורם כאב נפשי לשניהם.
אריה חושש מפגיעה במעמדו במסגרת הקיבוץ כאשר זוהיר מגיע לשם, בין השאר בשל הצלחתו של זוהיר בקרב הנשים היהודיות בקיבוץ; לפיכך אריה מנסה לסלק את זוהיר מדרכו.
לאחר פרידה קשה הם נפגשים שוב בתיאטרון, לקראת הפקת הצגה המבוססת על הנצרות, היהדות והאסלם.
לצורך כך הם הולכים ללמוד במנזר השתקנים מהי נצרות.
כלבים הנובחים בלילה ליד חלונם מעירים אותם והם מתכנסים בחלל התפילות בשעת בוקר מוקדמת.
למחרת יוצאים שניהם ללמוד בישיבה של הרב אורי זוהר.
זוהיר - בן הכפר הערבי.
מתלמידיה של נולה מאוניברסיטת תל אביב.
אריה (במהלך הסיפור משנה את שמו לאריאל) - בן קיבוץ ממוצא פולני, שחקן ובמאי תיאטרון.
מעלה הצגה באוניברסיטה על יחסיו עם דידה, בהשוואה לסיפור התנ"כי של ישמעאל והגר.
אחמד - אביו של זוהיר.
דואג לעתידו, ומנסה להחזירו לכפר ולחתן אותו עם קרובת משפחתם.
לילית - שחקנית תיאטרון יהודייה, בה מתאהב זוהיר אהבה אובססיבית ורוצה לשאתה לאישה.
דידה - רקדנית תל אביבית ממוצא תימני בלהקתה של רוני סגל, המשתתפת באירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוצו של אריה.
בהמשך היא נעלמת בפריז בעקבות קשריה עם דן בן אמוץ.
וילוז'ני - שחקן ורקדן צעיר בלהקה של רוני סגל.
פיטר - המלאך השחור, השטן.
מיכאל - המלאך הלבן, הטוב.
בעלת העדר - אישה בכפרו של זוהיר.
הוא מתאהב בבתה והיא מנצלת אותו לצרכיה המיניים.
יולק - "הבוס" של קיבוץ גדניה, מקבל ההחלטות בקיבוץ.
מוריס - אביו של אריה.
צייר העובד בסטודיו משלו, וזוכה להכרה בינלאומית במוזיאונים ברחבי העולם.
מתמנה בהשפעת רעייתו רוניה לניהול מופעי יום השואה, ובוחר את אליהו גולדנברג לביים את המופע הראשון.
לאורך הסיפור, מוריס מתגעגע לחיים בארץ אחרת.
רוניה - אמו של אריה, רופאה וראש ועדת החברה בקיבוץ גדניה.
הייתה האישה הראשונה בתנועה הקיבוצית שכיהנה כמזכירת קיבוץ.
מקרינה יושרה, אמת, מוסר ואהבה.
אוסרת - לימדה את אריה ואת חמדה בהיותם בני חמש, איך לעשות ילדים, בקרחת יער האקליפטוסים בקרבת הקיבוץ.
יוני - סרן יוני ליפשיץ, מוסכניק בקיבוץ וקצין צנחנים שנהרג במארב באחד המרדפים בבקעת הירדן, וקיבל צל"ש על גבורתו.
על שמו נקרא קיבוץ גדניה (סיפורו מזכיר במידה רבה את דמותו של גד מנלה).
ורד - חברת קיבוץ ואם לילד, בה מתאהב אריה בילדותו.
בבגרותו הוא נאבק עליה מול זוהיר.
ברקע העלילה מוזכרים אישים ידועים כמו יצחק רבין, שמעון פרס, מוני מושונוב והרב אורי זוהר, אולם הם אינם הדמויות המרכזיות.
הספר כתוב בשיטת העלילה הלא ליניארית — לסיפור אין התחלה אמצע וסוף, אלא מתוארות בו תמונות וסצנות תוך כדי מעברים חדים בזמן ובמקום.
הסצנות מתחברות לעלילה המנסה לבטא אחדות ניגודים.
הענק הירוק הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2008, המבוסס על דמות הקומיקס הענק הירוק בהפקת אולפני מארוול.
את הסרט ביים לואי לטריה ומככבים בו אדוארד נורטון, ליב טיילר, טים רות', טים בלייק נלסון וויליאם הרט.
קווי הסיפור של הסרט מתארים כיצד ד"ר ברוס באנר נהפך לענק הירוק בתאונת עבודה, שהתרחשה במסגרת ניסיונות צבא ארצות הברית להחיות את פרויקט ה"סופר-חייל", שבו קיבל קפטן אמריקה את כוחותיו.
באנר, שלא מעוניין להפוך לכלי משחק בידי אחרים, נמלט מכוחות הצבא.
בעת מנוסתו מנסה באנר לרפא את עצמו, ולהיפטר מהענק הירוק החבוי בו.
הענק הירוק מתפרץ בכל פעם שבאנר נתון במצב רגשי סוער.
במהלך מנוסתו, גנרל תדאוס "ת'נדרבולט" רוס מאשר את הפיכתו של מפקד מוערך בשם אמיל בלונסקי לסופר-חייל, על ידי מתן זריקה תואמת לזו שנוסתה על באנר.
רוס מאשר ניסוי זה כדי שבלונסקי יוכל להשתלט על באנר כשהוא משנה את צורתו אל הענק הירוק.
אולפני מארוול רכשו מחדש את הזכויות על דמות הענק הירוק לאחר צאת הסרט הראשון, "הענק", שזכה לתגובות מעורבות מהקהל והמבקרים.
הכותב שנשכר, זאק פן, החל בכתיבתו של תסריט שהיווה המשך רופף לקודם, והיה נאמן יותר לקומיקס ולסדרת הטלוויזיה מסוף שנות ה-70. עם ליהוקו של אדוארד נורטון ככוכב הראשי, שכתב נורטון את התסריט כך שסיפור הרקע החדש של הסרט יהיה ברור יותר מאשר בגרסתו הקודמת של פן.
הסרט הניב הכנסות גדולות יותר מקודמו וקיבל ביקורות חיוביות.
הסרט הוא השני שיצא במסגרת זיכיון "היקום הקולנועי של מארוול" (לאחר "איירון מן").
הוא זכה בפרס ASCAP למוזיקה וקולנוע, היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריית סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנת 2008, וכן לפרס הקולנוע הלאומי בקטגוריות הסרט והשחקן הטובים ביותר.
הסיפור נפתח עם פלשבק בכותרות הפתיחה, המתארות כיצד גנרל תדאוס "ת'נדרבולט" רוס נפגש עם ד"ר ברוס באנר, מכר לעבודה ואהובה של בתו, בטי.
רוס מעוניין שבאנר יחייה מחדש את פרויקט "חייל-על" עליו עבדו בצבא בתקופת מלחמת העולם השנייה, אותו פרויקט שבמהלכו נוצר קפטן אמריקה.
מכיוון שרוס מעריך שבאנר לא ישתף פעולה, הוא לא משתף את באנר בציפיותיו, ומבקש ממנו לערוך ניסוי שמטרתו ליצור חיסון כנגד קרינת גמא לבני אדם.
הניסוי נכשל, ובאנר הופך לענק הירוק.
במהלך ההמולה שנוצרת במעבדה, בטי נפצעת ובאנר בורח מהמקום בדמות הענק.
לפיכך, הוא הופך לנמלט מידי צבא ארצות הברית.
בזמן ההווה, באנר עובד במפעל לבקבוקים ברוסינה, ריו דה ז'ניירו.
הוא מחפש אחר תרופה למצבו, ומתייעץ עם שותף אנונימי שהכיר דרך האינטרנט שקורא לעצמו "מר כחול".
בנוסף, הוא לומד טכניקות נשימה מאמן אמנויות לחימה, כדי לייצב את פעימות לבו ולשמור על זעמו תחת שליטה, שכן הזעם הוא מה שגורם לבאנר להפוך לענק.
בתאונת עבודה בפס הייצור, באנר נחתך באצבעו וטיפת דם מידו מתערבבת באחד מבקבוקי השתייה.
בזכות טיפת דם זו מצליח צבא ארצות הברית להתחקות אחר מיקומו, זאת בשל לקוח ממילווקי, ויסקונסין ששתה מהבקבוק וחווה תופעות לוואי.
הגנרל רוס שולח למקום ייצור הבקבוקים בברזיל צוות תקיפה בראשותו של אמיל בלונסקי, וזה מצליח לאתר את באנר במפעל הבקבוקים ומנסה להביאו למעצר.
באנר הופך לענק, מביס את צוות התקיפה בקלות, ומצליח לברוח.
בלונסקי, נסער ממה שנגלה בפניו, מבקש להבין מרוס מהו בדיוק הענק הירוק.
לאחר שרוס מסביר כיצד הפך באנר לענק, בלונסקי מסכים שיזריקו לגופו מעט מנוסחת "סופר-חייל".
נוסחה זו מעניקה לו כוחות, מהירות, סבולת ורפלקסים מחודדים, וכן יכולת ריפוי עצמית, אף על פי שמובהר לו כי הנוסחה שיש לצבא עדיין אינה יציבה ועדיין הם זקוקים לבאנר, כדי לדגום אותו.
באנר חוזר לאוניברסיטת קולור בווירג'יניה, מקום הפיכתו לענק, ונפגש בשנית עם בטי, שיוצאת עם הפסיכיאטר לאונרד סמסון.
באנר מאותר ומותקף בידי כוחותיו של רוס ושל בלונסקי בזמן שהותו בקמפוס האוניברסיטה, מה שגורם לו להפוך לענק הירוק פעם נוספת.
בקרב המתחולל בין הכוחות, הענק מסיג את כוחות הצבא ונמלט עם בטי, לאחר שהציל את חייה על ידי חסימתה בגופו מפני מסוק אפאצ'י AH-64 בוער.
לאחר שבאנר חוזר למצבו הרגיל, הוא ובטי מבינים כי הם במנוסה מאביה ומכוחות הצבא.
באנר חולק עם בטי את תקוותו שניתן לרפא את מצבו באמצעות שותפו האינטרנטי.
באנר ובטי נוסעים לניו יורק ופוגשים שם לראשונה את "מר כחול", המתברר כביולוג בשם ד"ר סמואל סטרנס.
סטרנס אומר לבאנר שהוא פיתח נוגדן שייתכן שירפא את מצבו של באנר, או שיהפוך חזרה שינויי צורה ארעיים.
לאחר מבחן מוצלח במעבדה, שנראה כי ריפא את באנר, מתחוור לבאנר ובטי כי ד"ר סטרנס סינתז את דוגמיות דמו של באנר בכמויות גדולות, מתוך מטרה להביא את האנושות לשלב הבא של ההתפתחות האבולוציונית.
מתוך פחד שכוחו העצום של הענק ייפול לידיים לא-נכונות, באנר דורש מסטרנס להשמיד את דוגמיות הדם.
בו בזמן מתקיפים את מעבדתו של סטרנס כוחותיו של גנרל רוס, שמצליחים לעצור את באנר ולקחת אותו למעצר יחד עם בטי.
בינתיים, בלונסקי מאיים על ד"ר סטרנס שיזריק לו מדמו של באנר משום שהוא חושק בכוחו של הענק הירוק.
בלונסקי לוקח מנת יתר של הנוסחה, וסטרנס מזהיר אותו שהשילוב בין הנוסחה לבין טיפול בקרני גמא יכול להפכו ל"תועבה" (ומכאן שם היצור "Abomination").
בלונסקי תאב הכוח אינו מודאג מהתוצאה, ועובר את טיפול קרני הגמא לאחר הזרקת דמו של באנר.
הניסוי משתבש, ובלונסקי עובר מוטציה ליצור מפלצתי, זועם ומפחיד שכוחו גדול בהרבה מזה של הענק הירוק, ואשר אינו יכול להשתנות חזרה.
סטרנס מציע שיוכל לתקן את מה שקרה לבלונסקי, אך זה האחרון מעיף אותו לצדו השני של החדר ומהמם אותו.
טיפה מדם של באנר מאחד נוטפת מאחד הכלים במעבדה על חתך בעורו של סטרנס, ומוחו מתחיל להתנפח.
מחוץ למעבדה, בלונסקי, שעכשיו הוא אבומיניישן, זורע הרס ברחבי הארלם כדי למשוך את הענק הירוק החוצה.
באנר נוכח לדעת שהענק הוא היחיד היכול לעצור את אבומיניישן, ומשכנע את גנרל רוס לשחררו לחופשי.
הוא קופץ ממסוקו של רוס המרחף מעל העיר, ופרץ האדרנלין כתוצאה מכך גורם לו להפוך לענק הירוק.
לאחר קרב ארוך ואלים בהארלם, הענק מביס את אבומיניישן בכך שחונק אותו בעזרת שרשרת ברזל ענקית.
הוא כמעט הורג אותו, אך בטי מתחננת בפניו לעצור.
הענק מוסר את אבומיניישן לרוס, ולאחר רגע בודד עם בטי, הוא נמלט מניו יורק.
שלושים ואחד יום מאז התקרית בהארלם, באנר נמצא בבלה קולה, קולומביה הבריטית.
במקום להדחיק את שינויי הצורה, הוא עובד על דרך לשלוט בהם.
כאשר עיניו הופכות לירוקות, חיוך מופיע על פניו.
בסצנה שאחרי הכתוביות, רוס המבויש שותה לבדו בבר, כאשר פונה אליו התעשיין טוני סטארק, ומגלה לו כי הם מרכיבים ביחד "צוות".
אדוארד נורטון - ד"ר ברוס באנר/הענק הירוק, מדען גאון הנחשף לקרני גמא והופך לענק הירוק כאשר הוא נלחץ, מתעצבן או מתרגש יתר על המידה.
ליב טיילר - ד"ר אליזבת' "בטי" רוס, מדענית ביולוגיה של התא, חברתו של באנר.
טים רות' - אמיל בלונסקי/אבומיניישן, קצין יליד רוסיה בקומנדו הימי המלכותי של הממלכה המאוחדת שהושאל לכוחותיו של גנרל רוס.
לאחר שנוכח לדעת שעבר זמנו, הוא משתוקק לכוחו של הענק הירוק.
ויליאם הרט - גנרל תדאוס "ת'נדרבולט" רוס, אביה של בטי וגנרל בצבא ארצות הברית שהקדיש את חייו ללכידת הענק הירוק.
טים בלייק נלסון - סמואל סטרנס, ביולוג ציטולוגיה שמפתח נסיוב אפשרי למצבו של באנר.
לקראת סופו של הסרט, סטרנס נחשף לחומר ביולוגי אשר מתחיל את שינוי הצורה שלו אל המנהיג.
טיי בארל - ד"ר לאונרד סמסון, הפסיכיאטר הנמצא במערכת יחסים עם בטי רוס במהלך היעדרותו של באנר.
בנוסף, רוברט דאוני ג'וניור מופיע בהופעת קמע ללא קרדיט בסופו של הסרט בתפקיד טוני סטארק.
יוצר הקומיקס סטן לי מופיע בהופעת קמע קצרה כאדם שנעשה חולה לאחר ששתה מהבקבוק המזוהם בדמו של ד"ר באנר.
מייקל קנת' ויליאמס מופיע כעובר אורח בהארלם, בתפקיד שנכתב עבורו על ידי נורטון, שהיה מעריץ של סדרת הטלוויזיה הסמויה.
פול סולס, אשר דיבב את קולו של באנר בסדרת האנימציה "הגיבורים של מארוול" משנת 1966, מופיע בתפקיד סטנלי, בעליה של פיצרייה שעוזר לבאנר.
לו פריגנו, אשר גילם את דמותו של הענק הירוק בסדרת הטלוויזיה משנות ה-70, מדבב את קולו של הענק הירוק ומופיע בקצרה כמאבטח שבאנר משחד אותו בפיצה.
ביל ביקסבי המנוח, שהופיע באותה סדרה כבאנר, מופיע כאן בצילום ארכיון של הקומדיה הטלוויזיונית "The Courtship of Eddie's Father".
לוחם ה-MMA ריקסון גרייסי מופיע בקצרה כמדריכו של באנר.
פיטר מנזה מופיע בתפקיד קצר כגנרל ג'ו גלר, מעמיתיו של גנרל רוס.
מרטין סטאר מופיע בתפקיד סטודנט באוניברסיטה, בתפקיד שנכתב מחדש בהמשך כדמותו של רוג'ר הרינגטון, אשר הופיע ב"ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה".
בזמן יציאתו של סרט הקולנוע "הענק" של הבמאי אנג לי, התסריטאי ג'יימס שיימוס תכנן סרט המשך המציג דמויות נוספות מסדרת הקומיקס "הענק הירוק", ובראשן את הענק האפור - דמות נוספת של הענק שיוצאת מברוס באנר, אשר נחשבת ליותר ערמומית, אם כי פחות חזקה מהענק הירוק.
שיימוס אף שקל להוסיף את דמותם של נבלי-העל שעמם התמודד הענק בסדרות הקומיקס "המנהיג" ו"אבומיניישן".
חברת מארוול קומיקס, שזכויות ההפקה היו בידיה, רצתה שדמות הנבל תאויש על ידי "אבומיניישן", משום שהיה אויבו המפורסם ביותר של הענק הירוק והיווה איום רציני יותר על הענק מאשר דמותו של גנרל רוס.
החברה חשבה שמוטב להתרחק מסגנונו של אנג לי כדי להמשיך את זיכיון הסרטים, בתואנה שסרטו של לי נראה כמו סיפורו של הענק הירוק ביקום מקביל.
מארוול חשו שיש לשנות את אופי הסרט, כך שיתאים יותר לפיתוח של סדרת סרטים עתידית.
הבמאי, לואי לטריה, הביע עניין בפני מארוול לביים את הסרט "איירון מן", לפני שהוחלט שג'ון פאברו ייקח על עצמו את מלאכת הבימוי.
החברה הציעה ללטריה לביים את "הענק הירוק" במקום את "איירון מן".
לטריה, שבתור נער אהב את סדרת הטלוויזיה "הענק הירוק" מסוף שנות ה-70 וכמו כן אהב את הסרט הראשון שביים אנג לי, התמהמה בקבלת החלטה בנושא, שכן לא היה בטוח שיוכל לחקות את סגנונו הייחודי של אנג לי.
בתגובה, מארוול קומיקס הבהירה ללטריה כי אין בכוונתם לעשות את הסרט הבא של ה"ענק הירוק" באותו סגנון.
השראתו העיקרית של לטריה הייתה המיני-סדרה בת שש החוברות Hulk: Gray מנובמבר 2003, שנכתבה בידי ג'ף לואב ואוירה על ידי טים סייל.
סדרת חוברות אלו הייתה למעשה שכתוב מחדש של הופעתו הראשונה של הענק הירוק עם סיפור רקע שונה מהסיפור המקורי שהגה סטן לי.
לטריה העתיק דימויים גרפיים רבים, מחוברות הקומיקס הרבות שסקר בזמן תהליך טרום-ההפקה, לתוך הסרט עצמו.
בראיונות עם היוצרים של הסרט לפני יציאתו, לטריה טען שמעניין אותו להראות בסרט את מאבקו הפנימי של ברוס באנר במפלצת שבתוכו, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הסביר שהסרט יחקור את "אלמנט הגשמת המשאלות, את ההתגברות על אי-צדק על ידי התחברות לכוח שלא ידעת שקיים בך".
המפיק אבי ארד הוסיף ואמר שהסרט יהיה סיפור האהבה בין ברוס באנר לבטי רוס.
התסריטאי זאק פן כתב את הטיוטה הראשונית לסרט ב-1996. לאחר ניסיון כושל של כותב אחר לשכתב את התסריט המקורי של פן, ב-2006, החליטו במארוול לפנות לכותב המקורי.
פן שילב שתי סצנות מתסריטו המקורי מ-1996 בגרסה החדשה ששכתב.
האחת היא הסצנה בה באנר קופץ מהמסוק כדי ליצור את השינוי לדמותו של הענק הירוק.
הסצנה השנייה היא זו בה באנר מבין כי אינו יכול לקיים יחסי מין עם בטי.
פן כתב שלוש טיוטות למארוול לפני שעזב את הפרויקט בתחילת 2007 כדי להתרכז בעבודת הביום של סרטו "הטורניר".
אדוארד נורטון, שנבחר להיות השחקן הראשי, חתם על חוזה שנתן לו את החירות לשנות את התסריט בכפוף להגשת השינויים עד חודש מיום חתימת ההסכם.
נורטון עמד בדרישה זו, אם כי המשיך לעשות תיקונים קטנים עד לשלב ההפקה.
רוב השינויים שנורטון עשה התרכזו בסיפור הרקע, מה שגרם לבמאי ולאולפנים לבסס את הסרט כאתחול מחודש של הזיכיון.
לטריה ציין כי ההבדל היחיד שנותר בין שני סרטי הענק הירוק הוא בריחתו של באנר למצוא מקלט באמריקה הדרומית.
היו דיונים למקם את המערכה הראשונה של הסרט בתאילנד.
לטריה הרגיש שהצופים נותרו חסרי מנוחה בהמתנה עד להגעתו של הענק הירוק בסרטו של אנג לי, ולכן כיוון להצגתו בשלב מוקדם יחסית של הגרסה החדשה.
המפיקה גייל אן הורד ציינה שהמעריצים קראו בחיבה לסרט "ריקוול".
בכנס קומיק-קון 2007, נורטון הסביר לקהל, לאחר שנשאל האם תהיה התייחסות ל"סיפור המקור" של היווצרותו של הענק הירוק בגרסתו של אנג לי, או שיהיה "סיפור מקור" חדש: "אינני אוהב את המונח "סיפור מקור".
אני לא חושב שהסברת מקור הסיפור, הן בספרות והן בסרטי קולנוע גדולים, חייבת להופיע בהתחלה של הסיפור הכללי.
נורטון הוסיף שהוא היה מעוניין להציג בסרט תגליות חדשות לקהל גם במערכה השלישית, אודות המקור של סיפור הענק הירוק.
סיפור המקור החדש מתייחס לדמות הענק, ביקום החלופי אולטימייט מארוול, אשר בו נוצר הענק הירוק בניסיון ליצור חיילי-על.
בנוסף, נורטון ביטל את קיומו של הנער ריק ג'ונס, והוריד מנוכחותה של סוכנות הביון S.H.I.E.L.D.
נורטון אף הוסיף סצנה שבה באנר מחלץ דוגמית מפרח ומתכתב עם סמואל סטרנס - סצנה המתייחסת לסיפור מקורו של הענק הירוק, לפי הכותב ברוס ג'ונס.
למרות כל עבודתו של נורטון, וטענתו בכנס קומיקון שהוא כתב את התסריט, בסופו של דבר, גילדת התסריטאים של אמריקה החליטה לתת את קרדיט הכתיבה לזאק פן בלבד.
זאת לאחר שהתקבלה טענתו של פן שנורטון לא שינה בהרבה את תסריטו.
הצילומים החלו ב-9 ביולי 2007 והתרכזו ברובם בעיר טורונטו.
הסיבה לכך היא שראש העיר, דייוויד מילר, הוא מעריץ של הענק הירוק והבטיח את עזרתו.
בין היתר בסגירת רחוב 125 לארבעה לילות לצורך צילומי הקרב הסופי בין הענק הירוק לאבומיניישן.
מכיוון שמדובר באחד הרחובות העמוסים בטורונטו, בזמן הצילומים של סצנה זו נדרש צוות ההפקה לנקות את האזור ממכוניות שרופות ומתקני נפץ בזמן קצוב של 20 דקות, כדי לאפשר תנועה סדירה.
סצנת הפעולה הראשונה שצולמה לסרט הייתה הקרב באוניברסיטת קולוור.
זו צולמה באוניברסיטת טורונטו ובפארק מורנינגסייד.
יוצרי הסרט בנו קיר זכוכית מעל לטיילת באוניברסיטה, בשביל הסצנה שבה החיילים לוכדים את ברוס באנר, ומנסים למשוך החוצה את הענק הירוק מתוכו בעזרת רימון עשן.
צילומים התקיימו גם במחוז הפיננסי בטורונטו.
מפעל שנועד להריסה בהמילטון, אונטריו שימש כאתר הצילומים למפעל הבקבוקים הברזילאי ולחדר הפיקוד של גנרל רוס (בקומות התחתונות של המפעל מוקמה המפקדה של רוס, בעוד צילומי המפעל הברזילאי נעשו בקומת הקרקע).
חלק מהקרב בין הענק הירוק לאבומיניישן צולם גם כן באזור ההסרטה שבהמילטון.
אתרי צילום נוספים כללו את בסיס חיל האוויר הקנדי טרנטון, קרחון בבלה קולה, קולומביה הבריטית, ניו יורק ואתרים בריו דה ז'ניירו כמו רוסינה, לפה, יער טיג'וקה וסנטה תרזה.
הצילומים הסתיימו בנובמבר 2007, לאחר 88 ימי צילום.