tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנים כבוקי שוורץ, מיכאל גיטלין, בני אפרת, ואחרים, הדגישו את אופיו הפלאסטי של הנייר, על ידי שימוש אמצעים אמנותיים שונים כגון שימוש ב"חזרתיות" ו"סדרתיות", או באמצעות הדגשת פלטת ההדפס כאובייקט או על ידי בקיפול ועיוות של מצע הנייר.
פנחס כהן גן, לדוגמה, עשה בשנת 1980 שימוש בפלטות שהודפסו על גיליונות נייר שלמים, והותירו בו חללים נגאטיבים.
בעבודות של מנשה קדישמן כגון "אדמה בקועה" (1983), שחזר האמן את פעולותיו הפיסוליות והמיר אותן למדיום ההדפס, תוך יצירת עימות בין טבע לתרבות.
עיסוק ייחודי בפני השטח של ההדפס נמצא גם ביצירותיה של ג'ויס שמידט, שיצרה הדפסים בטכניקות של תלחיץ.
עיסוקה בעשיית נייר הוביל אותה לעשות שימוש בנייר עשוי מתנן בהדפסיה.
מבחינה טכנית בולטת בתקופה זו הפריחה של טכניקת הדפס האבן.
את ההתפתחות העיקרית של הטכניקה בישראל בתקופה זו ניתן לזקוף לזכות פעילותו של מרכז ברסטון לגרפיקה, שהכשיר בשנתו הראשונה דפסים-אמנים בטכניקה זו.
אלימה, שלמדה בטכניקה זו ב"ברסטון", ייבאה את טכניקת הדפס זו לסדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב ואל המכללה לאמנות חזותית בבאר שבע.
ביצירתה העצמאית שילבה את טכניקת הדפס האבן עם טכניקות אחרות כגון הדפס רשת ותצריב.
במידה רבה גווע השימוש בטכניקה זו בתחילת שנות ה-90, עם סגירתו של מרכז ברסטון.
לעומת טכניקות הדפס-האבן והתחריט, טכניקת דפוס הרשת (או "דפוס-משי" כפי שנקראה באותה עת) נתפשה כטכניקה משנית, בעיקר בשל היותה חסרת מסורת אמנותית.
השימוש בטכניקה בתעשייה בישראל החל אמנות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, אולם עד לשנות ה-70 לא היה בשימוש אמנותי נפוץ.
אמנם כבר בשנת 1949 הרצתה עלי גרוס (יערי) על סריגרפיה (דפוס-רשת) במסגרת התערוכה "הגרפיקה מהי?" בבית הנכות בצלאל.
אולם, דוגמה מוקדמת לשימוש אמנותי במדיום ניתן למצוא בכריכת הקטלוג של תערוכת איקה בראון, שהתקיימה בתל אביב-יפו בשנת 1959 ועל כריכתה הופיע דימוי מופשט בשני צבעים ושהודפס בטכניקה זו.
דוגמה נוספת היא הספר "הרי ירושלים וכל הייסורים" (1967) מאת מלאכי בית-אוריה בהוצאת תרשיש.
הספר לווה בהדפסי רשת שנוצרו על ידי מרים בת-יוסף והודפסו בבית דפוס מסחרי - "דפוס שהר בית חרות".
את התפתחות המשמעותית בשימוש בטכניקה בשדה האמנות ניתן לייחס לצבי טולקובסקי, שחזר מלימודי אמנות בארצות-הברית ולמד שם את הטכניקה.
בסוף שנות השישים שב טולקובסקי לישראל ובשנת הלימודים 1969–1970 סדנה לדפוס-רשת בבצלאל.
פעילות הסדנה התמקדה בשיעתוק צילומי אל הדפסים, בעזרת אמולסיות, בהשפעת הפופ ארט האמריקאי.
בנוסף, החל טולקובסקי ללמד גם בית האמנים בתל אביב-יפו, שם נעשה שימוש בהדפס-רשת כחלק ממגוון של טכניקות כקולוגראף.
ביטוי למעמדו האמביוולטי של דפוס הרשת ניתן למצוא אצל ביצירתו של משה גרשוני, שהוזמן ליצור סדרת עבודות הדפס בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1984. גרשוני העיד כי הייתה לו דחייה ממדיום ההדפס, "בייחוד מדפוס רשת, שייצג בעיני את הגרפיות הקיצונית ביותר".
עם זאת, עבודותיו בטכניקה זו, ובהן "אבינו מלכנו" (1984), "צדקה וחסד" (1984) ועוד, זכו להצלחה אמנותית ומסחרית כאחד.
עם זאת, חלק הארי של ההדפסים נעשה בטכניקות התצריב השונות.
עבודות אלו נשאו אופי פיגורטיבי, ונשענו על שפה אקספרסיבית.
יצירות של אמנים כרענן לוי, עופר ללוש, תמרה ריקמן, דוד בן-שאול נשאו אופי רישומי ועשו שימוש בטכניקות מסורתיות כתצריב ואקווטינטה.
לצידם, פעלו אמנים שילבו גם טכניקות חדשות בעבודותיהן כגון אורי ליפשיץ, ששילב בעבודות כגון "מיסטר רבינוביץ" (1968) תצריב עם תצריב צילומי.
יגאל תומרקין, לדוגמה, חיבר בהדפס "פייטה, פייר פאולו פאזוליני" (1979) מספר לוחות הדפס העשויים בטכניקות של תצריב צילומי, ובהם שילב רישום בתחריט יבש.
הלוחות חוברו בצורה קולאז'ית, נחתכו ועוותו על מנת להעניק להן אופי אקספרסיבי וליצור בקומפוזיציה חללים נגטיבים.
אצל אמנים כאיוון שוובל, אסף בן מנחם ואברהם אילת, שימשה אקספרסיביות זו כביטוי לסמליות או תוכן מטאפיזי.
בסדרת ההדפסים הידוע "קדיש" (1984), לדוגמה, יצר משה גרשוני סבך של סמלים ודימויים, שביטאו עמדה מורכבת כלפי היהדות והאל היהודי.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח "אמנות מדיה חדשה", שעשתה שימוש בדימויים ויזואליים שנוצרו בעזרת "שיעתוק טכני", ללא הצורך בשימוש בתהליך ידני של יצירת לוחות ההדפסה וההדפסתו הידנית.
אפשרויות השימוש בגרפיקה הממוחשבת ואמצעי ההדפסה הדיגיטליים, שהתפתחו בתקופה זו, החליפו באופן מוחלט את עשית העיצוב הידנית.
השימוש באמצעים אלו גם הוביל לתפיסת תחום ההדפס האמנותי כארכאי.
דבר זה הוביל לסגירה וצימצום פעילותם של סדנאות הדפס רבות במהלך שנות ה-2000. בין היתר נסגרו הסדנאות הלימודיות של המדרשה לאמנות, וזו של בצלאל צומצמה במידה רבה.
גם פעילותן של סדנאת מקצועיות צומצמה, והן הפסיקו להפיק עבודות במהדורות גדולות ועברו להדפסת עבודות במהדורות בנות כ-12–18 עותקים בלבד.
סדנת "ברסטון" נסגרה ב-1990 לאחר בעיות ניהול ואילו סדנת ההדפס בבית האמנים בתל אביב, עברה ממתן שרותי הדפסה של מהדורות לעיסוק במתן אפשרות לעבודה עצמית ובהוראה של הטכניקות השונות.
עיקר העשייה האמנותית הממוסדת התכנס אל "מרכז גוטסמן לתחריט", שהוקם בקיבוץ "כברי" בשנת 1993, אל סדנת "הראל" בתל אביב-יפו ואל "סדנת ההדפס ירושלים", שחוותה תקופה של שגשוג בפעילותה של הסדנה, עם מעברה למודל עסקי ואמנותי חדש במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20.
צמצום התחום הוביל את מרבית האמנים המרכזיים שפעלו בתחום ההדפס כעופר ללוש, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, הילה לולו לין ואחרים, לתפוש את המדיום כשני ביצירתם.
עם זאת, אמנים כאורית חופשי, אסף בן מנחם ואחרים הפכו את המדיום לעיקרי בעבודתם.
תחום שהחל להתפתח בתקופה זו היא הפקת "ספרי אמן" - ספרים שילבו בין טקסט - לרוב שירי - לבין הדפסים שנוצרו במיוחד לספר זה.
ספרים כאלו החליפו קובצי הדפסים שאמנים הוציאו בעבר כפורטפוליו.
הספרים הודפסו במהדורות מצומצמות וממוספרות בטכניקה של תצריב או דפוס-רשת.
כבר בשנות ה-80 החלה סדנת ההדפס ירושלים להדפיס ספרים כאלו.
בין הידועים שבהם "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק" (1987) מאת משה גרשוני.
ב-1989 יצרה הסדנה סדרה של 9 ספרי אמן במהדורה של 40 עותקים (כ"א).
בשל העלות הגבוהה של הפקת ספרים מסוג זה הודפסו העבודות ברובן לאמנים ידועי שם.
אף על פי שהמוזיאונים הישראלים המשיכו לרכוש הדפסים, הרי שתערוכות בגלריות מרכזיות בתל אביב-יפו או תערוכות מוזיאליות של הדפס ישראלי היו חריגות, ואף שילובם של הדפסים בתערוכות קבוצתיות נושאיות היה מועט מאוד.
בשנת 1994 הציג מוזיאון ישראל את התערוכה "חותם הדפס", שציינה 20 שנה להקמת סדנת ההדפס ירושלים.
בין התצוגות המוזיאליות הנוספות ניתן למנות את התערוכה "תיקי אמן: ממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2006) במוזיאון ישראל, "תחריט" (2006) במוזיאון הנגב לאמנות ו"זמן הדפס: עבודות מסדנת ההדפס ירושלים וממרכז גוטסמן לתחריט, קיבוץ כברי" (2014) במוזיאון הפתוח תפן.
הדסון ג'ט היא מכונית משפחתית גדולה, המוגדרת כמכונית קומפקטית, אשר יוצרה בשנת 1953 על ידי יצרנית הרכב האמריקאית Hudson Motor Car Company , ובשנת 1954 על ידי אמריקן מוטורס.
2 דלתות - קבריולה (יוצרה 1 יחידה).
קיבולת מכל דלק - 76 ליטר.
הדסון יוטיליטי קופה (בין השנים 1937–1938 הדגם היה קרוי Hudson Terraplane Utility Coupe) היא מכונית קופה, בתוספת ארגז שרות שהורכב בתא המטען, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית Hudson Motor Car Company אשר יוצרה בין השנים 1937–1942 בארצות הברית.
בשנת 1942 ייצור הדגם הופסק, עקב כך שכל ייצור כלי הרכב בארצות הברית הוקדש למאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייצור של הדגם לא חודש.
בתוך תא המטען של הרכב הייתה קופסת פלדה שהונחה על מסילות הזזה (בדומה למגירות של ארגז הכלים).
קופסת הפלדה נשענה על דלת אחורית.
ידיות היו מחוברות לקצה הקופסה, אשר שימשו להחלקת הקופסה פנימה והחוצה.
כשהקופסה נשלפה החוצה, היו שתי נקודות שבהן ניתן היה להרחיב אותה, דבר שהביא להעמסה ולפריקה של המטען.
היכולת למשוך את התיבה החוצה הוא מה שעשה את "הדסון יוטיליטי קופה" להיות בשימוש כמו טנדר.
העומס המקסימלי של תא המטען הגיע עד 500 ק"ג.
אם לא היה צורך בשימוש הקופסה, אפשר היה להחליק את הקופסה לתא המטען.
לאחר שנסגר את תא המטען, נראה כלי הרכב של הדסון כמו מכונית רגילה בתצורת קופה.
הדסון גרייטר אייט היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית Hudson Motor Car Company אשר יוצרה בין השנים 1931–1932 בארצות הברית.
2 דלתות - רודסטר קבריולה (2 מושבים + 2 מושבים צרים נשלפים מתא המטען האחורי).
7 מושבים בדגם קבריולה מסדרת Serie U.
מתליים: קפיץ עלים אליפטיים ב-2 הסרנים.
בשנת 1932 עבר דגם "הדסון גרייט אייט" מתחת פנים קלה שכללה שיפוע מדרון גדול יותר של השמשה הקדמית.
דף היומי בהלכה הוא אחד ממיזמי ארגון 'דרשו' במסגרתו נלמד עמוד אחד ביום, חמישה ימים בשבוע, מיום ראשון עד יום חמישי, מתוך ספר משנה ברורה.
המיזם מתקיים בדומה לפרויקט הדף היומי בתלמוד הבבלי, ונמשך גם הוא פרק זמן דומה, כשבע שנים.
במסגרת תוכנית הלימוד של ארגון דרשו, בימי שישי ושבת נערכת חזרה על חומר הלימוד של ימי השבוע, ובכל סוף חודש, מתקיים מבחן על עשרים עמודי משנה ברורה, כולל עשרים עמודי 'מוספים וביאורים', שמופיעים בספר משנה ברורה במהדורת ארגון דרשו.
אחת לחצי שנה מבחן מסכם.
ברחבי הארץ והעולם מתקיימים מדי יום מאות שיעורים בדף היומי בהלכה.
הרעיון ללימוד יומי בהלכה נוסד כבר בשנת תשי"ד על ידי מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית בסדר לימוד בשולחן ערוך שנקבע על ידי החזון אי"ש.
תוכנית הלימוד של דרשו קידמה רעיון ללימוד קל יותר, של לימוד משנה ברורה, הפשוט יותר להבנה.
הרעיון נולד במהלך שנת 2008, כאשר ראשי ארגון דרשו ביקרו בביתו של הרב יוסף שלום אלישיב, שהורה להם "כעת יש לחזק את לימוד ההלכה במשנה ברורה".
מי שהביע גם הוא תמיכה בתוכנית היה הרב אהרן יהודה ליב שטינמן שאמר: "כאשר המהר"ם שפירא מלובלין ייסד את הדף היומי, היו שאמרו היאך ילמדו כולם מסכתות וסוגיות שחלקן מושגים קשים ולא מוכרים - והיום כולם מבינים עד כמה היה זה תיקון גדול.
הוא הדין גם לגבי 'הדף היומי הלכה'.
בתחילה יש שטוענים שהדבר בלתי אפשרי שהכל ילמדו את ששת חלקי המשנה ברורה ובתוכם גם הלכות עירובין וכדומה, אך ברבות הימים יבינו כולם עד כמה מדובר בתיקון גדול וחשוב שצפוי לחולל גדולות ונצורות".
ב-25 במאי 2008 החל המחזור הראשון של הלימוד.
מדי חודש ארגון דרשו מקיים מבחנים במאות מוקדי בחינה הפזורים בכל הריכוזים החרדיים ברחבי העולם, ביותר מ-15 מדינות ובכמה שפות.
המבחן נערך בשני מסלולים, המכונים בארגון, מסלול א' ומסלול ב'.
במסלול א' המבחן נערך על משנה ברורה וספרי החפץ חיים, בלי 'ביאור הלכה' ו'שער הציון', ובמסלול ב' המבחן נערך על 'ביאור הלכה' ו'שער הציון'.
בשני המסלולים לומדים המשתתפים בנוסף למשנה ברורה גם את הפירוש 'ביאורים ומוספים' המופיע במשנה ברורה במהדורת 'דרשו'.
בכל מבחן יש כ-20 שאלות על החומר הנלמד ועוד שאלת רשות ועוד חמש שאלות לנבחני מסלול א' בלבד וחמש שאלות לנבחני מסלול ב' בלבד שבהם השאלות קשורות לביאור הלכה ולשער הציון.
וחוץ משאלות על מספר המשנה ברורה ישנן חמש שאלות על מוסר מספרי החפץ חיים.
המבחן מוגש כמבחן אמריקאי בו לכל שאלה יש ארבע תשובות שרק אחת מהן נכונה והמדויקת ביותר, אך בשאלות על המוסר ישנם רק שלוש אפשרויות בשונה מהשאלות על המשנה ברורה.
ענייה על 25 שאלות על המשנה ברורה ללא ספרי המוסר תביא לכם 90 אחוז, וכל תשובה נכונה על שאלת מוסר תיתן לכם עוד כ-2 אחוז.
כל נבחן בתוכנית 'הדף היומי בהלכה', שמקבל ציון 91–94 זכאי לקבל מלגה על סך 125 שקלים.
נבחן שקיבל ציון 95 או יותר, זכאי למלגה על סך 150 שקלים.
נבחנים שעורכים מבחן במסלול ב', הכולל גם שאלות על 'ביאור הלכה' ו'שער הציון', זכאים למלגה של 165 ש"ח על ציון 91–94, ולמלגה על סך 185 ש"ח במקרה שקיבלו ציון 95 או יותר.
בחורי ישיבות מגיל 16 ועד החתונה, (או לחלופין עד גיל 25) זכאים לחצי מלגה הניתנת באמצעות כרטיס מגנטי הנטען מדי חודש בהתאם לגובה הציון של הנבחן ומאפשר רכישה של ספרים ברשת אור החיים.
לחלופין ניתן לבחור באופציה של צבירת כספי המלגות במשרדי 'דרשו', ולקבל מחצית מהמלגה במזומן כאשר יתחתנו, או כשיגיעו לגיל 25.
נערים מגיל 13 וחצי ועד גיל 16 זכאים לקבל רבע מלגה, והם מקבלים אותה בזיכוי כספי לרכישת ספרים ברשת 'אור החיים'.
ילדים ובחורים מתחת לגיל 13 וחצי, יכולים לערוך מבחן, אך אינם זכאים לקבל מלגה, ואינם יכולים לצבור נקודות.
אחת לחצי שנה עורך 'דרשו' מבחן מסכם על דפי המשנה ברורה שנלמדו בחצי השנה האחרונה.
אלפים רבים נוטלים חלק במבחן שאינו נושא מלגות, אך מזכה את הנבחנים בהצטרפות להגרלה על 31 מלגות, כשהפרס הראשון הוא אלף דולרים, עשרה פרסים נוספים של 100 דולרים ו-20 פרסים של 50 דולרים.
המבחן המסכם אינו כולל שאלות על ביאור הלכה, ביאורים ומוספים או על ספרי החפץ חיים האחרים, והוא ממוקד בשולחן ערוך ובמשנה הברורה לבדם.
חגיגות סיומי לימוד הדף היומי בהלכה
ב-24 במרץ 2015 נערך אירוע הסיום הראשון בהשתתפות עשרות אלפים בסדרת אירועים בישראל וברחבי העולם, בארצות הברית, ארגנטינה, אנגליה, צרפת ודרום-אפריקה.
האירוע המרכזי בישראל נערך בהיכל מנורה מבטחים.
לקראת סיום המחזור הראשון של לימוד הדף היומי בהלכה, יצאה משלחת הרבנים של 'דרשו', לקברו של החפץ חיים בבלארוס.
בארגון מקפידים לערוך אירועי סיום על כל אחד מחלקי המשנה ברורה.
מיד לאחר הסיום הראשון, הארגון יצא בפרויקט מיוחד להרחבת השיעורים בעולם היהודי ובדגש על צרפת שבה גויסו כ-50 מגידי שיעורים חדשים.
מחזורי הלימוד של הדף היומי בהלכה
מחזור תאריך התחלה תאריך סיוםהמחזור ה-1 כ' באייר ה'תשס"ח ג' בניסן ה'תשע"ההמחזור ה-2 ד' בניסן ה'תשע"ה י"ט באדר ה'תשפ"בהמחזור ה-3כ' באדר התשפ"בד' בשבט תשפ"ט
הדסון (Hudson) הוא כלי אינטגרציה רציפה (CI) הממומש ב-Java, הכלי רץ על גבי Java Servlet, כגון אפאצ'י טומקט או שרת היישומים GlassFish.
הכלי תומך במספר כלי ניהול גרסאות, ביניהם CVS, Subversion, Git, Perforce, Clearcase ו- RTC, ומסוגל להריץ פרויקטים מבוססי Apache Ant ו- Apache Maven, תסריטי מעטפת (shell scripts) ופקודות אצווה (batch) של Windows.
המפתח העיקרי של הדסון היה Kohsuke Kawaguchi (קוואגוצ'י) , שעבד אז בחברת סאן מיקרוסיסטמס.
הדסון, שפורסמה תחת רישיון MIT , היא תוכנה חופשית .
הדסון הפכה לחלופה נפוצה ל- CruiseControl ושרתי בנייה אחרים בקוד פתוח בשנת 2008. בכנס JavaOne במאי 2008, זכה הכלי בפרס Duke's Choice בקטגוריית פתרונות מפתחים.
כאשר אורקל קנתה את סאן, היא הצהירה על כוונתה להפוך את השם "הדסון" לסימן רשום, ותהליך פיתוח גרסה מסחרית החל.
רוב קהילת הפיתוח, כולל קוואגוצ'י, החליטה להמשיך לפתח את הפרויקט תחת השם ג'נקינס בתחילת 2011. אורקל טענה שפיתוחו של הדסון נמשך ושג'נקינס הוא מעין ענף פיתוח של הדסון, בעוד מפתחי ג'נקינס ראו בהדסון ענף פיתוח של ג'נקינס.
בשלב זה, העניין בהדסון ירד מאד.
בסופו של דבר אורקל תרמה את נכסי פרויקט הדסון הנותרים לקרן Eclipse בסוף 2012.
לאחר שהוחלף על ידי ג'נקינס, הדסון אינו מתוחזק עוד והוכרז כמיושן (obsolete ) בפברואר 2017.
ניתן להתחיל בנייה (build) באמצעים שונים, למשל:
תזמון באמצעות מנגנון דמוי cron
בנייה כאשר בניות אחרים הסתיימו
בנייה על ידי פנייה כתובת URL ספציפית לבנייה.
הדסון ניתנת להרחבה באמצעות ארכיטקטורת תוספים, ותוספים רבים הפכו לזמינים לציבור, תוספים אלו מרחיבים את פונקציונליות הכלי הרבה מעבר להיותו כלי בנייה עבור פרויקטי Java.
כיום ישנם תוספים זמינים לאינטגרציה של הדסון עם רוב הכלים לבקרת הגרסאות ולמעקב אחר באגים.
כמו כן, נתמכים כלי בנייה רבים באמצעות תוספים מתאימים.
תוספים יכולים גם לשנות את המראה של הדסון ולהוסיף לו פונקציונליות חדשה.
ניתן לגרום לבנייה להפיק דוחות בדיקה בפורמטים שונים ( JUnit נתמך ללא צורך בתוסף, וכלים אחרים באמצעות תוספים).
להדסון ממשק משתמש גרפי (GUI) להצגת הדוחות ולעיבודם.
בנובמבר 2010, התעוררה סוגיה בקהילת המפתחים של הדסון לגבי התשתית שבה נעשה שימוש, ובפרט לגבי הניהול והשליטה של אורקל בפרויקט.
משא ומתן החל להתנהל בין המפתחים העיקריים בפרויקט לבין אורקל.
למרות מספר הסכמות, נקודה מרכזית הייתה השליטה בשם "הדסון" עצמו.
לטענת אורקל היא הגישה בקשה לסימן רשום מסחרי בתחילת דצמבר 2010 (ניתן ב-25 באוקטובר 2011).
כתוצאה מכך, ב-11 בינואר 2011 הועלתה הצעה לשנות את שם הפרויקט מ"הדסון" ל"ג'נקינס".
ההצעה אושרה ברוב ב-29 בינואר 2011, והיוותה את תחילתו של פרויקט ג'נקינס.
ב-1 בפברואר 2011, אורקל ציינה שהיא מתכוונת להמשיך בפיתוח של הדסון בשיתוף עם חלק מקהילת המפתחים.
ב-3 במאי 2011, קרן Eclipse בשיתוף עם גורמים מרכזיים בפרויקט הדסון, אורקל, סונטיפ ותומכי קהילה אחרים, העלו הצעה רשמית להעברת הדסון, כולל קוד הליבה וסימנים מסחריים בעייתיים, לקרן Eclipse .
מייסד הדסון קוואגוצ'י ראה את המהלך של אורקל כמעניק גושפנקא לג'נקינס.
"כשדיברנו עם אורקל כדי למצוא דרך ביניים, הם הבהירו מאוד שאין להם שום כוונה לוותר על השליטה בסימן המסחרי.
אבל עם המהלך הזה, הם מודים בבירור שאורקל לא הצליחה לעמוד בקצב של פרויקט ג'נקינס." ב-23 בינואר 2013, Eclipse הכריזה על הכללת הדסון 3 בקרן Eclipse.
הדסה בימקו רוזנזפט (Hadassa Bimko Rosensaft; 26 באוגוסט 1912, סוסנוביץ, פולין - 3 באוקטובר 1997, ניו יורק) הייתה ניצולת שואה מפולין, רופאה, פעילת הצלה בתקופת השואה ופעילת סיוע לשורדי השואה.
רוזנזפט למדה רפואת שיניים באוניברסיטת נאנסי בצרפת.
היא סיימה את לימודיה ב-1935 וקיבלה תואר בכירורגיית שיניים.
היא חזרה לסוסנוביץ, שם עבדה כרופאת שיניים.
ב-2 באוגוסט 1943 גורשה לאושוויץ.
בזמן שהותה במחנה עבדה כרופאה תחת יוזף מנגלה.
בטיפוליה הצילה רוזנזפט אסירים רבים, בין היתר על ידי הברחת חומרים רפואיים אליהם, ריפויים והסוואת פצעיהם ומחלותיהם.
ב-14 בנובמבר 1944 הופקדה רוזנזפט על טיפול בילדים במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בהדרגה גדל מספר הילדים שהופקדה עליהם והגיע לכ-150. היא טיפלה בהם עד שהמחנה שוחרר על ידי הכוחות הבריטיים ב-15 באפריל 1945. יומיים לאחר מכן הפקיד יו לוולין גלין יוז (Glyn Hughes) את רוזנזפט כאחראית על הטיפול בכל הפצועים.
לאחר מספר חודשים הפכה רוזנזפט לחברה בוועד המרכזי של היהודים המשוחררים, ולאחר מכן נבחרה לסגנית היושב ראש זלמן גרינברג.
במהלך משפטי נירנברג, הייתה עדת מפתח.
היא עזרה לזהות 15 מהנאשמים, כולל יוזף קרמר.
רוזנזפט נישאה ליוזף רוזנזפט ב-18 באוגוסט 1946. אחרי שמונה שנים במונטרה שבשווייץ עברו בני הזוג לניו יורק.
היא כיהנה כנשיאת כבוד של הפדרציה העולמית של אגודות ברגן-בלזן, וב-1978 מונתה כחברה בוועדת הנשיאים בנושא השואה.
בשנת 1980 מונתה רוזנזפט לחברת המועצה להקמת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה על ידי ג'ימי קרטר.
היא מונתה ליו"ר ועדת הארכיונים והספריות של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
רוזנזפט מתה מאי ספיקת כבד ב-3 באוקטובר 1997, בבית החולים טיש בניו יורק.
בשנות ה־70 של המאה ה־15, נדפסו תשעה ספרי־ערש (אינקונבולים) עבריים ברומא, שהשתייכה אז למדינת האפיפיור.
הספרים הודפסו ללא עמוד שער וציון מקום או שנת ההדפסה, ורק בשניים מהם נזכרו שמות המדפיסים.
מקובל לציין ספרים אלו כראשית הדפוס העברי.
תשעת הספרים הם: 1. ספר השרשים (חלקו השני של ספר מכלול לרד"ק); 2. פירוש הרלב"ג לדניאל; 3. פירוש הרמב"ן לתורה; 4. ספר הערוך לרבי נתן בן יחיאל; 5. תשובות הרשב"א; 6. פירוש רש"י לתורה; 7. ספר מצוות גדול (סמ"ג) לרבי משה מקוצי; 8. מורה הנבוכים לרמב"ם; 9. משנה תורה לרמב"ם.
הספרים נדפסו ללא עמוד שער וציון מקום או שנת ההדפסה.
הם נרשמו על ידי דה־רוסי בציון התאריך: "לפני 1480 [ה'ר"מ]", ובעקבותיו הלכו שטיינשניידר ומרבית הביבליוגרפים הראשונים.
דוד סימונסן גילה לראשונה פסק דין של ר' משה פרובינצאלי, שנדפס ב־1566, ובו הוזכרו תשובות הרשב"א מדפוס זה כ"תשובותיו הנדפסות ברומי".
חיזוק לכך ניתן מהקולופון שנדפס בפירוש הרמב"ן לתורה בסוף ספר שמות: "נעתק על־ידי עובדיה ומנשה ובנימִן מרומא" (אם כי ניתן לפרש שרק מוצא המדפיסים מרומא).
מכיוון שהאותיות של תשעת הספרים נראו בעיני הביבליוגרפים זהות או דומות מבחינה טיפוגרפית, קיבלו רובם את הדעה שכולם נדפסו ברומא.
דניאל חוולסון הוכיח את הזהות ביניהם אף מסימני־המים הדומים בספרים אלו.
משה מרקס, שהשווה בין האינקונבולים העבריים לאינקונבולים הלועזיים, גילה דמיון טיפוגרפי בולט בין ספרים אלו לספרים שנדפסו בבתי־הדפוס הנוצריים C.
Pannartz ואולריך האן , שפעלו ברומא בשנים 1468–1473, והאחרון מספר שנים נוספות.
הסְדָר הרחב של עמודי הפוליו – המופיע בפירוש הרמב"ן, ספר הערוך וספר השרשים – מיוחד למדפיסים אלו, וכך גם הנוהג החריג של הוספת דפים חלקים בראש הספר או גם בסופו, כפי שנעשה באינקונבולים העבריים המדוברים, היה נהוג בבתי דפוס אלו בשנים 1469–1473.
מרקס חילק את הספרים לשלוש תקופות הדפסה, בהתאם לצורת האותיות הקטנות:
לאחר השוואת האותיות הגדולות המופיעות בספרים, חלקו על מרקס א.ק.
אופנברג ופרץ תשבי: לדעת אופנברג, שמונת הספרים שייכים לחטיבה אחת שנדפסה ברומא בשנים 1469–1473 על ידי עובדיה, מנשה ובנימין.
לעומתו, תשבי סבר שיש לחלק לשתי חטיבות: אחת שנדפסה בשנים 1469–1473 על ידי עובדיה ושותפיו, ובהם כלולים שתי התקופות הראשונות בחלוקתו של מרקס; והשנייה שנדפסה בשנים 1473–1475, על ידי מדפיסים אנונימיים.
שמונה ספרים אלו נדפסו בכתב מרובע אשכנזי.
לעומתם, "משנה תורה" נדפס ב"טיפוס מעין ספרדי", ומהווה חטיבה עצמאית, שנדפסה על ידי "המחוקקים שלמה בר' יהודה ועובדיה בר' משה".
לדעת תשבי, ספר זה נדפס בין השנים 1473–1475, והוא מניח ש"עובדיה בר' משה" לא זהה לעובדיה שהשתייך למדפיסי הקבוצה הראשונה.
לצד מרבית הביבליוגרפים שקיבלו את הטענה שספרים אלו נדפסו ברומא, היו גם כאלו שערעו על חלק או כל הטענות.
הראשון היה זיגמונד זליגמן , שבשל בלבול בין דברי המחבר לדברי המדפיסים, טען שספר השרשים נדפס בנאפולי; לאחריו י"ל טייכר, שפירש את המילים (המתייחסות לתשובות הרשב"א) "הנדפסות ברומי סי' שצ"ו" כ'נדפסות בראש סימן שצ"ו'; ומאוחר יותר דניאל ניסים, שטען אף הוא שהספרים נדפסו בנאפולי.
הדסון ויליאמס הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קנדי.
הדסון ויליאמס נולד ב-13 בפברואר 2001 בעיר קאמלופס השוכנת בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, לאם קוריאנית ולאב ממוצא בריטי והולנדי.
במהלך בגרותו שיחק כדורסל ולמד אמנויות לחימה משולבות.
בשנת 2020 השלים את לימודי המשחק שלו בתוכנית לאמנויות הקולנוע של .
במהלך הקריירה שלו הופיע ויליאמס במספר סדרות טלוויזיה, בהן הקנדית ו"כללי המשחק" האמריקאית, וכן השתתף בסרטים קצרים רבים, אשר בחלקם מילא תפקידים גם מאחורי הקלעים כתסריטאי, במאי או מפיק.
בשנת 2025 לוהק לתפקיד הראשי של שיין הולנדר בדרמת הספורט הרומנטית הקנדית "יריבות לוהטת".
החלטתו של במאי הסדרה ללהקו הושפעה רבות מהכימיה שהפגין עם השחקן קונור סטורי שנבחן לתפקיד הראשי הנוסף.
ויליאמס סיפר כי אמו חששה שיתקשה לקבל תפקידים כשחקן קנדי-אסייתי, וכי חששות אלו "הופרכו" בעקבות ליהוקו; לא רק זאת, הוא סבור כי מוצאו המעורב היה מרכיב חשוב בליהוקו.
ויליאמס זכה לשבחים רבים על העדינות שבמשחקו ועל יכולתו להביע את מחשבותיו הכמוסות של הולנדר.
, מחברת סדרת הספרים "Game Changers" שעל בסיסה נכתבה הסדרה, אמרה כי ויליאמס גילם היטב את תפקידו של שיין: "מה שהבחור הזה עושה עם פניו מספר את הסיפור כולו [...] הכול נמצא במשחק; אפשר לראות את כל מה ששיין חושב ומרגיש".
כשנשאל על שילוב הבעות הפנים במשחקו, ויליאמס סיפר כי שאב השראה לכך משחקנים אחרים, בהם רוני מארה וטרוונטה רודס.
בדצמבר 2025 ויליאמס וסטורי נבחרו לקריין סדרת רומנטיקה ופנטזיה ארוטית קולית בשם "אמבר ואייס" עבור פלטפורמת Quinn.
עלילת הסדרה הקולית מתמקדת בנסיכי פיות מממלכות יריבות הנקראות סולארי ולונארה, המנהלים מערכת יחסים אסורה המנוגדת לציפיות החברתיות.
הסדרה תכלול שלושה פרקים, כאשר שני הפרקים הראשונים עתידים לעלות לשידור ב-30 בדצמבר.
בשונה מחלק מהתכנים המקוריים של הפלטפורמה, סדרה זו מתמקדת ברומן בין שתי דמויות גבריות ואינה כוללת פנייה ישירה למאזין כדמות בסיפור.
ג'יי סרט טלוויזיה 2026 Encore נווד פוסט-פרודקשן TBA 8 דריוס פוסט-פרודקשן
שנה סדרה תפקיד הערות 2024 ג'וניור פרק: "IRL"2025 כללי המשחק Brandon Stokes פרק: "The Disciple" יריבות לוהטת שיין הולנדר תפקיד ראשי
הדר גנים - עמישב היא שכונה הממוקמת בחלק הדרום־מזרחי של פתח תקווה, ממזרח לכביש 40 (רחוב ירושלים) בסמוך לכפר סירקין.
עמישב הוקמה כמעברה ביוני 1951 והיא נקראה בראשיתה "מעברת פתח תקווה".
ראשוני המתיישבים במעברה היו עולים חדשים מעיראק, שהיוו לאחר מכן כ-85% מהתושבים.
אחר-כך באו עולים מפרס, מרומניה, מאפגניסטן ומתימן.
עד סוף שנת 1952 הוחלפו כל האוהלים במקום בצריפים שהושכרו לתושבים על ידי עמידר.
מעטים מהתושבים עברו לגור במקומות אחרים, ואל המעברה הגיעו תושבים נוספים ממעברות אחרות.
באמצע 1953 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לה עמישב לציון נס קיבוץ הגלויות.
בתחילת 1955 התגוררו במעברה כ-8,000 תושבים, בצריפים דולפים וללא חשמל.
בשנת 1952 קידם שר הפנים חיים משה שפירא את צירוף המעברה לפתח תקווה.
אולם בסוף אותה שנה נכנס לתפקיד שר הפנים ישראל רוקח מהציונים הכלליים והנושא לא קודם.
בבחירות הקודמות לעיריית פתח תקווה בסוף 1950 היה כמעט שוויון בין ימין ושמאל וסיפוח עמישב לפתח תקווה נתפס כמה שיאפשר את שבירת השוויון והעברת ההגמוניה באופן סופי לידי מחנה השמאל.
עם זאת, שר הפנים טען שהסיפוח מסובך, בין השאר מפני ששטח המעברה מיועד לחקלאות.
בכתבה במעריב נטען שרב התושבים אדישים לעניין, ובין בעלי הדעה חלוקות הדעות האם עדיף צירוף לפתח תקווה או עצמאות בניהול ישיר של משרד הפנים.
בפברואר 1955 החליטה הממשלה לקדם את הסיפוח ומשהדבר לא התקדם קידמו חברי הכנסת מהפועל המזרחי מפ"ם ומפא"י חוק מיוחד לקידום הסיפוח.
בימין טענו שהחוק הוא אנטי דמוקרטי, בהעניקו רטרואקטיבית זכות בחירה לעיריית פתח תקווה לתושבי עמישב בבחירות של 1955, אף על פי שהתאריך הקובע לתושבות בפתח תקווה לצורך הצבעה בבחירות כבר חלף.
בעקבות משבר קואליציוני הוקמה ממשלת ישראל השישית, וחיים משה שפירא שב למשרד הפנים.
שפירא קידם את הסיפוח, תוך הבטחה שתושבי המעברה לא יוכלו להצביע בבחירות הקרובות לעיריית פתח תקווה.
הסיפוח בפועל בוצע לאחר הבחירות, בדצמבר 1955.
בשנת 1957 הוחל בבניית שיכון לדרי המעברה ועד אמצע 1959 קבלו 400 משפחות במעברה שיכון קבע, בשכונה, בשיכון טפחות, ומחוצה לה.
העברת משפחות המעברה לדירות קבע נמשכה, והעירייה השתתפה בבניית 100 דירות להשכרה לחסרי אמצעים.
הדירות שנבנו בשכונה כללו גם יחידות צמודות קרקע דו משפחתיות וגם בניינים רבי קומות.
באמצע שנת 1960 נותרו בצריפי המעברה כ-500 משפחות.
בין אחרוני המתגוררים בצריפים היו מעל 100 משפחות מעולי פרס שהתגוררו בקצה המזרחי של המעברה, וסירבו לעבור לשיכון ברבי קומות ודרשו בתים צמודי קרקע, כפי שלטענתם קבלו יוצאי עיראק.
לאחר מספר הפגנות ומעצרים של מפגינים על אלימות, נכנעו המוסדות, ויוצאי פרס קיבלו יחידות דיור צמודות קרקע.
אולם לאחר כניסת השר יוסף אלמוגי למשרד השיכון, הוחלט לפנות גם את הצריפים השוודיים.
בסוף שנת 1965 התגוררו בצריפי המעברות כ-40 משפחות, 188 משפחות התגוררו בצריפים שוודיים וכ-700 משפחות בבניינים משותפים.
בתחילת שנות ה-60 נבנתה בשכונה אזור של אזבסטונים אליהם הובאו עולים חדשים מצפון אפריקה ומרומניה.
יוצאי רומניה עזבו במהרה את השכונה.
סביב חלוקת דירות בעמישב לנזקקים עלו טענות, שנדונו אף בכנסת, על העדפה פוליטית בחלוקת הדירות למקורבי מפא"י.
שר השיכון, מרדכי נמיר, הודיע שהייתה תקלה בהליך חלוקת הדירות, אולם בבדיקה פרטנית נמצא ש-31 מתוך 34 מקבלי הדירות היו אכן נתמכי סעד, כנדרש.
האופוזיציה הדגישה את הימצאותן של משפחות שלא היו נתמכי סעד בין מקבלי הדירות כהוכחה לשחיתות שלטונית.
בשנת 1965 הנהיגה עיריית פתח תקווה יום לימודים ארוך ומערכת הזנה בבתי הספר בעמישב.
באפריל 1965 הונח אבן פינה למרכז קהילתי בשכונה.
הדירות בשכונה היו יחסית קטנות והמשפחות מרובות ילדים.
במקרים רבים התגוררו שלושה דורות יחד בדירה אחת קטנה.
באותה תקופה העירייה השקיעה משאבים רבים בשדרוג התשתיות לרמה של שאר העיר.
בשנות ה-70 עברו להתגורר בשכונה גם עולים מברית המועצות שעלו במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות השבעים.
באותן שנים קטן מספר התושבים בשכונה, בעקבות הקיטון במספר הנפשות במשפחות בשכונה ועזיבת השכונה על ידי משפרי דיור.
בשנת 1976 העריך ראש העיר את מספר תושבי השכונה ב-5000–6000, מתוכם 65% יוצאי צפון אפריקה (בעיקר מרוקו), 15% יוצאי עיראק, ו-10% יוצאי פרס.
בתחילת 1978 הוערכה האוכלוסייה בשכונה ב-4,000 תושבים, רובם יוצאי צפון אפריקה.
בשנת 1976 הוכללה השכונה ברשימת יישובים ושכונות המזכים בסיוע מוגדל לזוגות צעירים ובשנת 1978 הוכלל ב-30 השכונות הראשונות של פרויקט שיקום שכונות, ואומצה בידי יהודי שיקגו.
כבר בשנות ה-70 ביקש ראש עיריית פתח תקווה, ישראל פיינברג, לקדם הרחבת השכונה באופן ניכר, תוך הפשרת קרקעות חקלאיות, על מנת להכניס לשכונה אוכלוסיות חזקות ולקדם אינטגרציה בשכונה.
יורשו, דב תבורי, המשיך בניסיונות לקדם בנייה בצמידות לשכונה.
דירות חדשות ראשונות שווקו בתחילת שנות ה-80 על ידי יובל גד תחת הסיסמה "עמישב המתחדשת".
בשנות ה-90 התבצעה בשכונה בנייה רחבת היקף במזרח השכונה, באזור "הצריפים הפינים" (ניתן עדיין לראות בשכונה מספר צריפים פינים).
הקבלנים נתנו לפרויקטים שבנו שמות שנועדו למשוך אוכלוסייה חזקה, כמו "גני עמישב".
במהרה ניתן לשכונה השם "הדר גנים".
בשנות ה-2000 קטן קצב הבנייה בשכונה, ומספר התחלות הבנייה וסיומי הבנייה בשכונה בכל שנה היה קטן מ-150, לרוב קטן בהרבה.
בסוף העשור, הבנייה בשכונה הייתה אפסית.
בשנת 2010 כלל לא היו דירות שנסתיימה בנייתן ובשנים 2011–2012 נסתיימה בניית 50 דירות בשכונה.
אולם בשנים אלו התחדשה תנופת הבנייה, ובתחילת שנת 2016 חודשה הבנייה ונבנה עוד מתחם שלם המונה עשרות בניינים ומגדלים המכונה "מתחם נחלים".
בשנים אלו שימש עו"ד שלמה שחר כיושב ראש הראשון של ועד השכונה.
במסגרת תפקידו זה פעל שחר יחד עם חברי ועד השכונה מול הרשויות השונות, להסדרה של כל התשתיות אשר נדרשו לשכונה החדשה שקמה, לרבות בתחומי החינוך, התחבורה, מבני הציבור וגני הנוי.
כמו כן שימש שחר כיושב ראש הראשון והמייסד של עמותת בית הכנסת המרכזי בהדר גנים, על שם נספי אסון המסוקים בשאר ישוב (בשכונה יש גם אנדרטה לזכר הנופלים).
השכונה צמחה מאוד וכיום היא עדיין מתרחבת דרומה, צפונה ומערבה וכבר בצומת סירקין ובשכונת שעריה.
השכונה מאופיינת ב-3 שיטות בניה, העיקרית בהם היא השיטה הרוויה.
שיטה הנוספת היא שיטה המכונה מרפסת-סוכה, שבה נבנים מגדלים רבי קומות כשבכל המרפסות או בחלקן יש שטח ייעודי לסוכה כשרה.
השיטה הנוספת הנפוצה שם היא שיטת הקוטג'ים הטוריים.
האוכלוסייה בשכונה זו (הדר גנים) היא מעורבת לחלוטין ומכילה גם חילונים גם דתיים וגם חרדים.
בשנים האחרונות גדלה אוכלוסיית הדתיים הלאומיים וקטנה אוכלוסיית החילוניים בעקבות בניית מגדלים המותאמים לציבור הדתי.
הרחוב הארוך ביותר בשכונה המשולבת (עמישב-הדר גנים) הוא רחוב הקרוי "דרך מנחם בגין" אשר חוצה אותה בכיוון כללי ממערב למזרח.
הדר גנים שווקה לקבוצות שהתארגנו במסגרת עמותות, דבר שגרם ליצירת גושי אוכלוסייה הומוגניים.
לחלק מהאזורים בשכונה ניתנו שמות: גני הדר, קריית הבעש"ט, קריית חזון עובדיה, יוצאי חברון (בוגרי ישיבת חברון) ועוד.
יוזם בניית השכונה הוא הרב יגאל רוזן ראש ישיבת אור ישראל.
בשכונה המשולבת נמצאים מבני ציבור רבים: מתנ"ס עמישב ובריכת שחייה, מרכז קניות "קניון הדר גנים", הקרוי "היפר מור" על שם החנות המרכזית שם, מרכז מסחרי, קניון קרסו, סופרמרקט, ישיבות, כוללים, בתי כנסת, קופת חולים, מינהלת אזורית כשלוחה של עיריית פתח תקווה, סניפי בני עקיבא, עזרא, ואריאל, ספרייה עירונית ועוד.
בעמישב נמצא גם בית ספר יסודי ממלכתי דתי ושמו "מורשה", שהוקם בשנות החמישים.
בשנת 2014 פוצל בית הספר לשניים, לאחר מאמצים רבים של הורים תושבי השכונה עקב ריבוי התלמידים הלומדים בו.
במבנה הנוכחי הוקם בית ספר "מורשה תורני" (הנפרד) ובמתחם נחלים הוקם בית ספר חדש "בית הספר עמיטל" (המעורב).
בשנת 2016 הוקם על ידי טל נבוני בשכונה, אולפנה לבנות דתיות הנקראת "אולפנת הדר גנים".
בתחילה האולפנה התיישבה באזור מתחם נחלים בתוך מבנה זמני ובשנת 2019 הועברה למבנה קבוע בצומת סירקין ששימש בעבר כאתר תברואה.
הדר גולדמן (נולד ב-31 באוקטובר 1963 בבאר שבע) הוא מוזיקאי, פרסומאי לשעבר ואיש נדל"ן בהווה.
גולדמן נולד בבאר שבע להורים יוצאי פולין אסתר ומשה.
בגיל 8 עברה משפחתו לתל אביב.
גולדמן החל את דרכו כמוזיקאי ובצעירותו נחשב לילד פלא בתחום הנגינה בכינור.
הוא ניגן בתזמורת הצעירה של הפילהרמונית הישראלית והשתתף בכיתת אמן של הכנר אייזק שטרן במרכז למוזיקה שבמשכנות שאננים בירושלים.
בצבא שירת כמוזיקאי מצטיין בתזמורת צה"ל, אך אחרי שנה החליט לעבור לשרת ביחידה 8200.
בשנת 1983 הצטרף ללהקת רוק אלטרנטיבי בשם "היחידה לטיפול נמרץ" (עם דורון אייל, רונה ורד, דויד גרוואי, ושלמה משיח).
אחר כך הקים יחד עם ג'ף שפירו את להקת "סיאם", שיצרה מוזיקה בסגנון הגל החדש, בין השאר הופיעו באותה שנה כלהקת חימום בהופעת להקת "סוזי והבנשיז" בקולנוע דן בתל אביב, ואחר כך הוזמנו לשמש כלהקת חימום גם בסיבוב הופעות של סוזי והבנשיז באירופה.
חברי הלהקה סיגלו לעצמם מראה שונה וחדשני על הבמה: בתספורות, באיפור הכבד ובלבוש (גולדמן נהג להופיע בשמלה), דבר שהיה בזמנו פורץ דרך בתרבות המוזיקלית הישראלית.
בשנת 1985 עבר גולדמן יחד עם שפירו להתגורר בלונדון שם המשיכו לכתוב ולהלחין, ואף הקליטו אלבום.
הלהקה התפרקה בשנת 1990, התאחדה 18 שנים מאוחר יותר ב-2008 למספר הופעות והוציאה לאור אלבום חדש.
הלהקה התאחדה להופעה שוב ב-2011. ב-2015 התאחדה שוב כדי לחמם את להקת "סווייד" בתל אביב.
לאחר פירוק הלהקה חזר גולדמן לישראל והקים הרכב בשם "בארוק", שהוציא לאור אלבום אחד ב-1992.
במשך השנים הלחין גולדמן מוזיקה למספר מחזות וסרטים.
גולדמן נכנס לענף הפרסום שעבד כתקציבאי בסוכנות הפרסום "Saatchi & Saatchi" בלונדון.
כששב לישראל שימש כסופרוייזר ב"פרסום אריאלי" ובסוכנות "טמיר-כהן".
אחר כך היה מנהל בכיר בסוכנות "ליכטנזון.
ב-1999 חבר גולדמן לאילון זרמון וביחד הקימו את משרד הפרסום "זרמון גולדמן".
גולדמן היה שותף לבניית מותגים דוגמת "FOX" ו"וואלה".
משרד "זרמון גולדמן" יזם מספר קמפיינים פרובוקטיביים שנפסלו לשידור והם זכו בתואר "הילדים הרעים של עולם הפרסום הישראלי", מאחר שהמתחרים טענו שהפרובוקציות היו מתוכננות במטרה לייצור הד תקשורתי.
בין הקמפיינים שנפסלו היו סרטון פרסומות לחברת ההלבשה "FOX", בכיכובם של יעל בר זוהר והשחיין האולימפי איתן אורבך, שנפסלה בשל רמיזות לאלימות מינית.
פרסומת לפורטל "וואלה!" שזכייניות ערוץ 2 "טלעד" ו"רשת" סירבו לשדר מאחר שעודדה את הצופים לנטוש את הטלוויזיה לטובת האינטרנט.
וסרטון למשקה "אקסטרה מוד" שהשיקה חברת "טרה" שנפסל בשל פגיעה ברגשות הציבור, מאחר שנרמז שתנועות הגוף של בחורה בסרטון מעידות על כך שהיא מבצעת אקט מיני.
ב-2005 ניהל גולדמן את הקמפיין של סילבן שלום בבחירות לראשות מפלגת הליכוד
ב-2007 חתמה סוכנות הפרסום DDB העולמית על הסכם ייצוג עם משרד "זרמון גולדמן".
המשרד טיפל בתקציבים של חברות מובילות כגון AIG, דלתא, מרכזי ביג, סיטרואן, דומינו'ס פיצה ועוד.
במהלך השנים זכה המשרד במספר פרסים, לרבות פרסי קקטוס הזהב ותחרות אפי.
ב-2012 מכר גולדמן את החזקותיו במשרד לאילון זרמון ונטש את עולם הפרסום.
במקביל לענף הפרסום החל גולדמן להשקיע בנדל"ן.
הוא רכש מבנים ישנים בתל אביב, שיפץ והשכיר או מכר אותם.
בין השאר רכש בית משנת 1911 ברחוב ברנר בתל אביב, כמו גם את ביתו של איתמר בן-אב"י ברחוב לבונטין ופתח בו מסעדה.
בשנת 2009, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי רכש אלפי דירות בארצות הברית להשקעה וחברת ניהול שפשטה את הרגל.
גולדמן הציעה לבעל חברת הניהול להמשיך ולנהל אותה תמורת מניות.
החברה התמקדה בשירות לדיירים וגדלה שוב במהירות.
בנוסף הקים את חברת ההזנק "C² communities", שפיתחה פלטפורמה טכנולוגית לייעול שוק השכירות בארצות הברית.
ב-2012 רכש גולדמן את בניין הבנק הפדרלי ביוסטון, אשר נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים החשובים בטקסס.
במאי 2015 רכש את הבית בו התאבד איאן קרטיס, סולן להקת הפוסט-פאנק הבריטית ג'וי דיוויז'ן, בעיירה מקספילד שמדרום למנצ'סטר.
הבית נמכר זמן קצר קודם במכירה פומבית וקבוצה של מעריצי הלהקה ניסתה לרכוש אותו ללא הצלחה.
גולדמן סיפר שקנה את הבית במטרה להקים בו מוזיאון לזכרו, אולם המוזיאון מעולם לא הוקם והבית הושכר.
בסוף 2020 הקים את חברת "המאור הגדול מערכות סולאריות", העוסקת בהקמה ובתחזוקה של פאנלים סולאריים על גגות.
באפריל 2021 היא רכשה חברת אנרגיה סולארית בארצות הברית תמורת 280 מיליון דולר.
ב-2015 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר".
ב-2018 השתתף גולדמן בתוכנית "הכרישים" בקשת 12.
גולדמן נשוי ללאה ואב לשתיים.
בשנות ה-80 היה בזוגיות מתוקשרת עם מעצבת האופנה דורין פרנקפורט.
הדקוטה הוא בניין דירות יוקרתי השוכן במפגש של שדרות סנטרל פארק מערב ורחוב 72 באפר וסט סייד שברובע מנהטן בניו יורק.
הבניין, אשר נבנה על ידי אדוארד ס.
קלארק, יורש ההון של זינגר (יצרנית מכונות התפירה), תוכנן על ידי האדריכל הנרי ג'.
הבנייה החלה באוקטובר 1880 ונמשכה ארבע שנים.
אדוארד קלארק שיזם את הקמת הבניין היה מהראשונים שהציעו קונספט מגורים חדשני לעשירי ניו יורק.
עשירי העיר נהגו באותם ימים להעסיק משרתים בביתם.
על פי הקונספט החדש אמורים דיירי הבניין לחלוק שירותי ניקיון, בישול וכדומה, אשר יסופקו על ידי ההנהלה.
עשירי העיר היו ספקנים בתחילה, בשל הקונספט החדש ובשל ריחוקו של הבניין ממרכז העיר, אך לא עבר זמן רב והבניין משך דיירים עשירים רבים.
כעבור כעשרים שנה הפך האפר וסט סייד לאזור מגורים אופנתי, ובניין הדקוטה הוא אחד המבנים הבולטים באזור זה.
יש המתארים את הסגנון הארכיטקטוני של המבנה כרנסאנס צפון-גרמני.
מלבד העניין האדריכלי בו, מפורסם הבניין בעיקר בזכות דיירים מפורסמים שגרו בו, בהם ג'ון לנון, שאף נרצח בפתחו ב-8 בדצמבר 1980, ובזכות הסרט תינוקה של רוזמרי שצולם במקום.
על פי הסברה, הבניין נקרא כך בשל ריחוקו הרב, באותם ימים, מלב העיר, רחוק כמעט כמו טריטוריית דקוטה.
בילי ג'יי קריימר והדקוטות הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ליברפול שפעלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 והיוותה חלק מ"הפלישה הבריטית" המוזיקלית לארצות הברית.
הדקוטות היו להקה ממנצ'סטר שנתגלתה על ידיד האמרגן של הביטלס, בריאן אפשטיין, בשנת 1962 והוא צירף אליהם את הזמר יליד ליברפול בילי ג'יי קריימר (שמו המקורי היה ויליאם הווארד אשטון).
הלהקה שרה בסגנון המרסיביט, הופיעה בהמבורג ולאחר מכן חתמה על חוזה הקלטה עם חברת פרלופון.
הלהיט הראשון של הלהקה היה שיר של הביטלס מאלבומם הראשון, Do You Want to Know a Secret, שהגיע למקום השני במצעד הבריטי.
ג'ון לנון הציע להוסיף לשמו של בילי קריימר את האות ג'יי ואף כתב להם את הלהיט השני "Bad to Me" שכבש את פסגת המצעד.
במקביל הקליטו חברי להקת הדקוטות להיט אינסטרומנטלי בסגנון הצלליות, "The Cruel Sea", שהגיע לעשרים הגדולים במצעד.
הלהיט הבא של בילי ג'יי קריימר והדקוטות היה "I'll Keep You Satisfied" שנכתב גם הוא על ידי הביטלס והגיע למקום הרביעי.
בריאן אפשטיין דרש שהלהקה תמשיך להקליט שירים שכתבו הביטלס, אך קריימר התעקש על "Little Children" של שומן ומקפארליין והלהיט הגיע לראש המצעד הבריטי ולעשרת הגדולים במצעד האמריקאי והפך ללהיטם הגדול ביותר.
הלהיט הבא נכתב שוב על ידי הביטלס, "From a Window", והגיע לעשרת הראשונים.
בהמשך דרכם זכו להצלחה פחותה עם שקיעת סגנון המרסיביט.
הלהיט האחרון שנכנס למצעד היה "Trains and Boats and Planes" של ברט בכרך.
לאחר שלושה להיטים נוספים שלא הצליחו, עזב קריימר בשנת 1966 את הדקוטות והמשיך בקריירת סולו שלא זכתה להצלחה.
לאחריו ניסתה הלהקה להמשיך במספר הרכבים משתנים של נגנים והם התפרקו סופית בשנת 1968.
הדפסת צבע היא רפרודוקציה של תמונה או טקסט בצבע, בניגוד להדפסה פשוטה כדוגמת הדפסה בצבע אחד, כלומר הדפסה מונוכרומטית או הדפסה בשחור-לבן.
השיטה שבה משתמשים להדפסת דמות בקשת הצבעים, כמו בהדפסת צילום צבעוני, נקראת "שיטת ארבעה הצבעים" או "פרוצס" (process).
ישנה שיטה נוספת שבה משתמשים כדי להגיע לקשת צבעים גדולה יותר, שיטה זו נקראת שיטת ששת הצבעים והיא גם סוג של פרוצס שבה משתמשים בהדפסה של ארבעת הצבעים CMYK ובנוסף משתמשים בתוספת של כתום וירוק כצבעי פנטון.
הדפסה תלת-ממדית היא טכנולוגיית ייצור, המאפשרת לייצר דגמים תלת-ממדיים היישר מתוך המחשב.
לרוב, מכונות ההדפסה מייצרות את הדגמים (אבטיפוס) מפולימרים שונים, שכבה אחרי שכבה, ולבסוף מתקבל דגם סופי, כפי שתוכנן בתוכנות התב"ם (תכנון בעזרת מחשב - CAD).
כיום קיים מגוון גדול של מדפסות תלת-ממד - מדפסות תעשייתיות, מדפסות המדפיסות אובייקטים צבעוניים, ומדפסות ביתיות במחירים נמוכים יחסית.
לצד השימוש העיקרי ליצירת דגמים, בשנים האחרונות נעשה שימוש במדפסות תלת-ממד גם לצורך ייצור מוגבל של חלקי פולימר ומתכת מורכבים בתעשיות שונות כגון תחבורה ותעופה, אופנה, רפואה ועוד, והצפי שבעתיד עם התפתחות המכונות יעשה שימוש במדפסות תלת־ממד גם לייצור המוני.
בנוסף ישנם ניסיונות לייצור מדפסות אשר ידפיסו מזון, מבנים ואף רקמות ואיברים ביולוגיים.
המגבלות שעדין מעכבות את השימוש הנרחב בהדפסה תלת־ממדית הן מחיר גבוה של המכונות ושל הייצור - בעיקר בחומרים שאינם פלסטיק, בעיית איכות ושיעור גבוה יחסית של כשלים.
מעבר ליישומים המסורתיים של הדפסה תלת-ממדית בתעשיות שונות, קיימים פיתוחים חדשים המאפשרים שימוש בטכנולוגיה זו בדרכים חדשניות.
אחד התחומים המתפתחים במהירות הוא הדפסת תלת-ממד של חומרים ביולוגיים ורקמות אנושיות.
מדענים ברחבי העולם עובדים על פיתוח מדפסות המסוגלות לייצר איברים להשתלה, דבר שיכול לשנות את פני הרפואה בעתיד.
בנוסף, קיימות מדפסות תלת-ממד להדפסת מזון, המאפשרות יצירת מנות מותאמות אישית בעיצוב מיוחד, ומדפסות הבונות מבנים גדולים כמו בתים וגשרים.
תחום נוסף שמתקדם הוא הדפסה של מוצרים רב-חומריים המשלבים תכונות שונות, כגון חלקים גמישים ונוקשים במוצר אחד, מה שמרחיב את אפשרויות הייצור והשימושים הפוטנציאליים בטכנולוגיה זו .
מדפסת התלת-ממד הראשונה נוצרה בשנת 1983 על ידי צ'אק האל מחברת "3D Systems", יצרנית מדפסות תלת-ממד מהגדולות בעולם.
בשנת 2006 הפכה הטכנולוגיה לנחלת הכלל כשתוקף הפטנט פג.
בשנת 2004 פיתח אדריאן בווייר את פרויקט ה-Reprap, שמטרתו יצירת מדפסות תלת-ממד בקוד פתוח בטכנולוגיית FDM והפרויקט נהפך לידוע מאוד אחרי שהוא כוסה בצורה רחבה בתקשורת ב-2005. כיום ניתן למצוא 'קיטים' ומדפסות מוכנות לשימוש ביתי המבוססות על פרויקט ה-Reprap.
מדפסת הדגל של הפרויקט היא Prusa I3.
במדפסות תלת-ממד קלאסיות (מדפסות תלת-ממד שמבוססות על מערכת צירים קרטזית) ראש ההדפסה זז על צירי X ו-Y בזמן ההדפסה, וכשהוא מסיים להדפיס שכבה משטח ההדפסה יורד בציר Z, וכך הראש יכול להדפיס את השכבה הבאה.
מכונות ההדפסה המיועדות להדפסת רקמות מיוצרות במיוחד לשימוש בחומרים ביולוגיים, זאת בשל המורכבות הן של האלגוריתם והן של החומרים הביולוגיים.
מכונת הדפסה בתלת-ממד סטנדרטית עובדת עם חומרים פלסטיים אחדים המודפסים שכבה אחר שכבה כאשר עיקר הפעולה היא בניית המבנה המרחבי.
במכונת הדפסה ביולוגית לרוב בשל המורכבות, התנועה בציר ה-Z תהיה של ראש המזרק ולא של משטח ההזרקה כמו ברוב מדפסות תלת הממד הקלאסיות.
מדפסות תלת־ממד מסוג דלתא הן מדפסות תלת-ממד, אשר מנגנון התנועה שלהן שונה ממנגנון התנועה של מדפסות תלת-ממד המבוססות על מערכת צירים קרטזית.
במדפסות הדלתא האובייקט המודפס מונח על משטח ההדפסה ואינו נע במהלך הדפסתו.
הראש המדפיס את האובייקט נע באופן מקביל למשטח ההדפסה (דבר הנובע מהגאומטריה של המדפסת).
יתרונות מדפסות הדלתא על מדפסות תלת-ממד בעלות מערכות צירים קרטזיות על מדפסות תלת-ממד רגילות:
לעומת מדפסות תלת הממד בעלות מערכות הצירים הקרטזיות, למדפסות הדלתא יש יציבות גבוהה יותר הנובעת מכך שהאובייקט המודפס אינו נע - מגש ההדפסה סטטי.
ראש ההדפסה קל, דבר המאפשר תנועה מהירה יותר ותאוצות גבוהות יותר (מומנט אינרציה נמוך).
יכולת תנועה מהירה ותאוצה גבוהה בכל הכיוונים (גם בכיוון של ציר Z).
יכולת זו משפרת את איכות ההדפסה ומאפשרת דילוגים מעל אזורים שכבר הודפסו.
SLA - סטריאוליתוגרפיה (Stereolithography): שיטת ההדפסה המסחרית והוותיקה ביותר.
נמצאת בשימוש משנות ה-90 המוקדמות.
הבסיס לשיטה זו הוא נוזל מסוג פוטופולימר ההופך למוצק בחשיפה לאור.
ב-SLA משתמשים בקרן לייזר או במקרן DLP כדי למצק את הנוזל שכבה אחר שכבה.
מתקבל מודל מדויק מאוד ובעל פרטים ברורים, כאשר התוצאה יכולה להיות גם שקופה.
עם זאת, התכונות המכניות של המודל אינן טובות.
הוא קשה, שביר ומושפע לאורך זמן מתנאי הסביבה, כגון לחות, חום ואור.
FDM - התכה ומיזוג לצורך מידול (Fused Deposition Modelling): זאת שיטת ההדפסה הנפוצה ביותר.
חברת "סטרטסיס" הציגה אותה לעולם בשנת 1991 וב-2005 הוקם על בסיס אותו הרעיון פרויקט ה-Reprap לבניית מדפסת ביתית בקוד פתוח.
בשיטת ה-FDM חוט פלסטיק מועבר דרך ראש הזרקה מחומם שמוציא חוט דקיק ומצייר איתו שכבה אחר שכבה.
ישנן מדפסות העובדות על מערכת צירים קרטזית כלומר בצירים X ו-Y (כמו אקדח דבק חם) כאשר גובה הבסיס (ציר ה-Z) משתנה לאחר כל ציור של שכבה.
מדפסות תלת-ממד מסוג דלתא המבוססות על מבנה של רובוט דלתא (אחת החברות המובילות בייצור רובוט מסוג זה היא "SeeMeCNC") מדפיסות בשיטה בה משטח ההדפסה אינו נע, אלא ראש ההדפסה יכול לנוע בכל כיוון תוך כדי שמירת הזרקת הפלסטיק המומס לכיוון המשטח.
יתרונות שיטת ההדפסה (FDM) היא בפשטות ובמגוון סוגי החומרים שניתן להדפיס אתם, בהחלפה הקלה של חומרי הגלם ובעלותם הנמוכה.
חוטי הפלסטיק המשמשים להדפסה תלת-ממדית בטכנולוגיה זו, יהיו עשויים לרוב מ-ABS או מ-PLA (סוג של ביופלסטיק).
חסרונות - היות שהדבקת שכבות החלקים חלשה מאוד בציר Z, פרטים לא מתקבלים בבירור.
ההדפסה איטית מאוד כאשר מדפיסים מספר חלקים עם תמיכה ולא ניתן לסדר חלקים זה מעל זה כדי למקסם את מרחב ההדפסה.
SLS - סינטור בעזרת לייזר סלקטיבי (Selective Laser Sintering): נמצא בשימוש מ-1992. כמו בשיטת ה-SLA, גם בשיטה זו יש קרן לייזר שמציירת שכבה חדשה בכל פעם.
בשונה מב-SLA, ב-SLS חומר הגלם הוא אבקת פלסטיק ולא נוזל.
התהליך מתבצע בתא סגור ומחומם והתוצאה היא חלקים בעלי תכונות מכניות מצוינות כמו של חלקים המתקבלים בהזרקת פלסטיק לתבנית.
החלקים המתקבלים עמידים וניתנים לעיבוד משלים.
ניתן להשתמש בתערובות אבקה שונות, כגון ניילון עם כדורי זכוכית או אלומיניום, פחמן וכו'.
בשיטה זו ניתן לקבל חלקים מוכנים לשימוש מיידי והיא משמשת כשיטת ייצור מקובלת במקומות רבים.
כיוון שבשיטת ה-SLS ניתן לייצר מאות חלקים איכותיים בכל הרצה של המכונה וללא צורך בטיפול משלים לאחר מכן, היא אחראית לכמות הגדולה ביותר של חלקים המודפסים בעולם מדי שנה.
השימוש במדפסות כאלו נפוץ מאוד בתחום רפואת השיניים ליצירת בסיס לכתרים ממתכת.
חסרונות - צבע אחיד, פני השטח גסים מעט, לא ניתן לקבל חלקים שקופים.
SLM - התכה בעזרת לייזר סלקטיבי (Selective Laser Melting): בדומה ל-SLS, חומר הגלם הוא אבקת מתכת אשר קרן לייזר מתיכה אותה לשכבה דקה בכל פעם.
התהליך מתבצע בתא קר סגור ומרוקן מחמצן על ידי הזרמה של גז אינרטי.
התוצר הוא אחד מהמרשימים שניתן לקבל בהדפסה תלת-ממדית.
מתקבלים חלקי מתכת, בדרך כלל טיטניום או אלומיניום חזקים ומוכנים לשימוש.
EBM - התכה בעזרת אלומת אלקטרונים (Electron Beam Melting): הדפסת מודלים ממתכת כמו ב-SLM אולם באמצעות אלומת אלקטרונים במקום לייזר.
PolyJet - שימוש באור על סגול כדי למצק נוזל מסוג פוטו-פולימר.
חברת אובג'ט (Objet) הישראלית (כיום חלק מחברת Stratasys) משתמשת בראשי הדפסה, כמו במדפסת הזרקת דיו, כדי להזריק נוזל ומיד להאיר ולמצק אותו.
בשיטה ייחודית זו ניתן להדפיס מספר חומרים בעלי תכונות שונות בו-זמנית.
לאובג'ט קרוב ל-70 חומרים שונים בעלי תכונות, צבעים ושקיפות שונים.
הדפסה עם גבס - חברת Z-Corp (כיום חלק מחברת 3D System) פיתחה את סדרת מדפסות ה-Z המשתמשות באבקת גבס אותה הם ממצקים בעזרת מריחת שכבת אפוקסי דקה.
התוצאה מתאימה למודלים גדולים כמו מבנים אדריכליים.
Z-Corp הייתה גם הראשונה ששילבה ראשי צבע במדפסת והדפיסה מודלים בצבעים מלאים.
שיטת הדפסה נוספת היא על ידי הדבקת שכבות דקות של נייר או פלסטיק גזור.
מדפסות מסוג MCOR מסוגלות לעשות זאת עם גיליונות של דפי A4 רגילים ואף מסוגלות להוסיף צבע.
מדפסות של חברת Solido הישראלית מסוגלות לעשות זאת מגליל של פלסטיק דק וצהבהב.
חברת 3D Systems מהחלוצות בתחום, מספקת פתרונות תוכן להדפסת תלת-ממד וכן מדפסות תלת-ממד, חומרי הדפסה ושירותי חלקים מותאמים אישית על פי דרישה.
שיטת ההדפסה היא באמצעות נוזל פולימר שמתמצק תחת תאורת על-סגול, מתחת למכל ישנה מערכת לייזר ומראות שמשרטטת את הצורה על כל השכבה המודפסת, שהופכת לקשיחה, וכך שכבה אחר שכבה עד לסיום ההדפסה.
חברת פיתחה בשנת 2005 תהליך הדפסה באמצעות גיליונות נייר משרדי רגילים, דבק ולהב המורכב מטונגסטן קרביד לחיתוך הצורה.
חברת סטרטסיס עברה בשנת 2012 מיזוג עם חברת הישראלית.
בשיטת ההדפסה של החברה נעשה שימוש בפולימרים רגישים לקרינה אולטרה סגולה.
הפולימר מונח על שולחן הייצור על ידי ראש הדפסה רגיל לחלוטין ומוקשה בשכבות של כ-16 מיקרון עד קבלת מודל אחיד.
ב-20 ביוני 2013 רכשה Stratasys את יצרנית המערכות השולחניות להדפסה בתלת-ממד בכ-400 מיליון דולר.
חברת סטרטסיס מייצרת מדפסות המיועדות בעיקרן לשוק המקצועי והיא לוקחת חלק מרכזי ברבים מהפרויקטים החדשניים.
לחברה אין פעילות בשוק הקטן של מדפסות תלת-ממד לשוק הביתי, ש- נחשבת לאחד הגורמים החלוציים והמובילים בו.
באוגוסט 2016 חשפה החברה דגם הדגמה של מדפסת תעשייתית בטכנולוגיית Infinite Build, המבוססת על הדפסה אנכית, ואשר מסוגלת להדפיס רכיבים ללא מגבלת גודל.
המדפסת פותחה בשיתוף בואינג האמריקנית ויצרנית הרכב פורד.
חברת ננו דיימנשן הישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מדפסות תלת-ממד לתעשיית האלקטרוניקה.
חברת EOS היא היצרנית המובילה בתחום של ההדפסה התלת-ממדית תעשייתית של חלקים המוכנים לשימוש בשיטת SLS - DMLS, בישראל יש כבר מספר מדפסות של החברה גם בהדפסה של פולימרים וגם בהדפסה באבקת מתכת.
בשנת 2014 הוקמה חברת creality הסינית, שמתמחה במדפסות תלת־ממד בשיטות FDM ושרף.
בשנים האחרונות נכנסו לתחום גם חברות ענק כמו HP, דאסו סיסטמס וג'נרל אלקטריק.
ייצור סדרתי של סדרות קטנות
בשנת 2009 יצרה חברת את NovoGen MMX Bioprinter, מדפסת תלת-ממד אשר מאפשרת להדפיס רקמות תא אנושי.
בתחילה מגדלים תאי גזע אנושיים בתרבית.
בשלב הבא, כאשר ישנה כמות מספקת של תאים, נעשה שימוש באנזים ייחודי המאפשר את "אריזתם" של תאי הגזע למבנה דמוי כדוריות אותו מדפיסים.
בשנת 2011 הציגו החוקרים אנטוני אטהלה, ג'ואן אנריקואז ולוק מסלה כליה אנושית המורכבת מתאי גזע אנושיים אותה הדפיסו במדפסת תלת-ממד.
זהו אב טיפוס בתחילת דרכו ועד היום עדיין לא הושתל איבר מודפס בגוף אנושי חי.
מאז הודפסו איברים נוספים, כגון אוזן אנושית.
בשנת 2019 פיתחו באוניברסיטת תל אביב שיטה להדפסה תלת-ממדית של לב האדם העשוי מרקמת תאים שנלקחו מגוף החולה עצמו.
בשנת 2021 צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב הצליח להדפיס בתלת-ממד גידול קטלני המדמה את התנהגות התאים הסרטניים בסביבתם הטבעית, במטרה לאפשר לפתח נגדו טיפולים ותרופות.
הדפסה על קנבס (נקראת גם הדפסת ז'יקלה Giclee printing) היא שיטת הדפסה שהתפתחה בעקבות פיתוח והדפסה על נייר צילום.
תחום ההדפסה על קנבס צבר תאוצה החל משנת 1990 בעקבות ההתקדמות הרבה שחלה בטכנולוגיות ההדפסה ופיתוח המדפסות לציבור הרחב.
קנבס הוא בד חזק מאוד הארוג בצורה גסה, ששימושו המקורי הוא יצירת מפרשי ספינות ואוהלים.
לראשונה השתמשו בקנבס למטרות אומנותיות במאה ה-14, עבור ציור בצבעי שמן.
את יריעת הקנבס ציפו בחומר מיוחד שנקרא ג'סו (Gesso), שמטרתו היא למנוע מהצבע לחלחל אל תוך סיבי האריג.
תחילה היו מדפיסים על קנבס אומנים וציירים אשר היו מעוניינים "לשכפל" את יצירות האומנות שלהם וליצור העתקים למכירה.
עם השנים התפתחה התעשייה והציעה את שירותיה לציבור רחב יותר כגון אדריכלים ומהנדסים אשר נדרשו לסקיצות בעותקים רבים.
היום נעשה שימוש בהדפסה על קנבס בעיקר למטרות דקורטיביות כגון הדפסת תמונות על קנבס מצילום או העתק של ציור ומכירת המוצר לקהל הרחב למטרות עיצוב הבית וכדומה.
עקב קלות השימוש בימינו התפתח טרנד של יצירת מתנות ומזכרות בהדפסה על קנבס.
המדפסות הראשונות השתמשו בשיטת צבעים דלה יחסית של 4 צבעים.
לאחר שנת 2000 פותחו מדפסות על ידי חברות כגון אפסון ו-HP בעלות יכולות הדפסה מתקדמות ובעלות שילוב של עד 12 גוני צבע - שילוב הנותן תוצאת הדפסה הזהה למקור הצילום.
השיטות הנפוצות והמקובלות ביותר להדפסה הן שיטות "הסולבנט" וה"פיגמנט".
הפיגמנט היא שיטה העושה שימוש בסוג דיו אשר מעניק אפשרות ליצירת מיליוני גוונים ודיוק מקסימלי בהדפסה, אולם החסרון העיקרי לסוג צבע זה שאינו עמיד בתנאי מזג האוויר השונים.
עם זאת, בתנאי פנים הדיו הפיגמנטי אינו דוהה עשרות שנים.
Epson ו HP מצהירות שהדיו הפיגמנטי שלהן עמיד בין 70 ל 150 שנים נגד דהייה.
ניתן להעניק עמידות לתנאי חוץ על ידי ציפוי לכה להגנה לדיו הפיגמנטי.
הדיו הפיגמנטי מותאם לשימוש בתנאי פנים בגלל שאינו רעיל והוא על בסיס מים.
הסולבנט היא שיטה המשתמשת בסוג צבע על בסיס שמן המותאם לסביבה חיצונית ועמיד בתנאי מזג אוויר כגון שמש ולחות.
הדפסה בדיו סולבנט, או אקו-סולבנט דוהה לאחר 3 עד 5 שנים.
הדיו הסולבנטי או האקו סולבנטי (הידידותי יותר לסביבה) אינם מומלצים לתנאי פנים ועלולים להיות רעילים ומסרטנים בגלל נדיפות ריח הדיו שהוא רעיל, ולכן לא מומלץ להשתמש בדיו סולבנטי לתנאי פנים.
הדר, אגנה או β (בטא) בקנטאור הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים קנטאור והוא גם הכוכב האחד עשר בבהירותו בשמים.
הכוכב נמצא בחלק הדרומי של קבוצת קנטאור, סמוך לכוכב אלפא קנטאורי והקו המחבר אותם מצביע אל קבוצת הצלב הדרומי (ליתר דיוק אל הכוכב גקרוקס).
הדר הוא למעשה מערכת משולשת במרחק של כ-525 שנות אור, המורכבת משלושה כוכבים כחולים, שניים מהם - הדר A1 ו-A2, מהווים זוג צמוד והשלישי - הדר B, מקיף את שניהם ממרחק גדול יותר.
גיל הכוכבים מוערך בכ-12 מיליוני שנים.
הדר A1 ו-A2 הם זוג ענקים כחולים מסיווג ספקטרלי B3 III, מסתו של כל אחד מהם היא כ-9 מסות שמש, רדיוסיהם כ-8 רדיוסי שמש ועוצמת הארתו של כל אחד מהם היא פי 16,000 מעוצמת השמש באור נראה, והרבה יותר מכך אם כוללים גם את התחום העל סגול.
הכוכבים נמצאים לקראת סיום התכת המימן שבליבתם להליום והם בשלבי התנפחות והתקררות לקראת הפיכתם לענקים אדומים.
לפחות אחד מהכוכבים הוא כוכב משתנה מטיפוס β בקפאוס, אך השינוי בבהירות הוא קטן מאוד.
הכוכבים מקיפים את נקודת מרכז הכובד המשותפת להם במסלול אליפטי כך שמרחקם משתנה בין חצי יחידה אסטרונומית ובין 4.7 יחידות אסטרונומיות (בממוצע 2.6 יחידות אסטרונומיות).
זמן ההקפה הוא 357 ימים.
כאשר יהפכו הכוכבים לענקים אדומים רדיוסם יהיה גדול מהמרחק ביניהם כך שצפוי מעבר של חומר ביניהם.
אף על פי שהמסה של כל כוכב בנפרד אינה מספיקה כדי ליצור סופרנובה, מעבר של חומר מכוכב אחד אל השני עשוי להביא אותו אל מעבר למסה הקריטית, כך שעתיד המערכת אינו ידוע.
הדר B הוא כוכב הסדרה הראשית מסיווג ספקטרלי B8 V, מסתו כ-5 מסות שמש ועוצמת הארתו היא פי 1,500 משל השמש.
הכוכב מקיף את הזוג הדר A1 ו-A2 במרחק של כ-110 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-250 שנים.
למרות המרחק, קשה להבחין בו גם בעזרת טלסקופ גדול בשל הפרש הבהירות הניכר בינו ובין זוג הענקים.
מקור השם "הדר" אינו ברור וייתכן שהוא שיבוש של "קרקע" בערבית שכן בדרום חצי האי ערב ניתן לראותו רק בצמוד לאופק הדרומי.
השם "אגנה" (Agena) פירושו ברך בלטינית שכן הכוכב ממוקם באחת מרגליו של הקנטאור.
הדר גלרון (נולדה ב-28 בספטמבר 1970) היא מחזאית, תסריטאית, קומיקאית, במאית, שחקנית ופזמונאית ישראלית.
גלרון נולדה וגדלה בלונדון למשפחה דתית, בשם נורית הדר.
בגיל 13 עלתה עם משפחתה לישראל והתגוררה בתל אביב.
בנעוריה למדה בבית הספר הדתי צייטלין בתל אביב.
לאחר תום לימודיה שירתה בצה"ל כמורה חיילת, ואף נבחרה כחיילת מצטיינת על תרומה והשפעה נרחבת במועצת קריית עקרון, שם שירתה.
לאחר שירותה הצבאי למדה תואר ראשון בלימודי תיאטרון קהילתי, בחוג לתיאטרון, בפקולטה לאמנויות, באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-90 הקימה יחד עם נויה מנדל את הצמד הקומי "נויה ונורית".
השתיים הציגו את מופע הסטנד-אפ "בידור כהלכה".
כמו כן הציגה גלרון מופע יחיד, "פולסא ד-נורית", שעסק במעמד האישה ביהדות.
כעבור שנים הציגה את המופע בתיאטרון הקאמרי תחת השם "פולסא".
ב-2012 העלתה את המופע "חוזרת בתשוקה", אותו כתבה יחד עם גיסה אהרן פוירשטיין, בבימויו של שמואל וילוז'ני.
מופע סאטירי-קברטי, המספר את סיפורן של הנשים הצדקניות שגאלו את עם ישראל (חווה, תמר, אסתר ורחב).
גלרון כתבה את המחזה "מקווה", שזכה בשנת 2005 בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית "הצגת השנה".
המחזה זכה להצלחה אף בבימות התיאטרון ברחבי העולם והוא הוצג בין היתר במקסיקו, בצ'כיה ובארצות הברית.
המחזה יצא אף כספר בשם: "מקווה: סיפור על נשים ועל מקום: מחזה מקורי".
המחזה עלה מחדש בשנת 2019 בהבימה.
בשנת 2008 שיחקה את מיכל בת שאול בהצגה "למה צחקה" מאת נטלי נאמן, שהוצגה בתיאטרון צוותא.