tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהוג להצמיד את התואר "קדוש" לכל הנספים בשואה, חללי מערכות ישראל וחללי פעולות האיבה, מאחר שנרצחו מחמת היותם יהודים.
מסכה הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1985, בכיכובם של שר ואריק סטולץ ובבימויו של פיטר בוגדנוביץ'.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של הנער רוי ("רוקי") ל.
דניס (1961–1978), נער אמריקאי בעל תסמונת Craniodiaphyseal dysplasia (המכונה גם ליוניטיס) הגורמת לעיוות הגולגולת ומראה הפנים.
הסרט עוסק בסוגיות חברתיות הנוגעות לקבלת החברה את השונה ואת מאבקה של אם למען שוויון הזכויות וההזדמנויות של בנה שנולד עם תסמונת זו.
הסרט מספר את סיפור יחסיהם של הנער רוקי (אריק סטולץ) אשר נולד מעוות בשל המחלה הנדירה, אימו (שר) וחבורת האופנוענים אליה משתייכים האם ובן זוגה (סם אליוט).
האם שואפת להעניק לבנה אורח חיים נורמלי וחינוך איכותי על אף שהיא עצמה חיה חיים הנחשבים "פרועים" ומחוץ לנורמות המקובלות.
מאבקיה מופנים גם אל החברה אשר מקבלת את בנה בחוסר סובלנות, התנשאות או רחמים וגם כלפי הממסד המפלה אותו על רקע מחלתו.
חלק ממאבקה היה כנגד מנהל בית הספר אליו רצתה לרשום את בנה אשר ניסה לסווגו כבעל פיגור שכלי כדי למנוע ממנו להגיע אל בית הספר, במקום להתמודד בעצמו עם קבלת השונה.
מאבק אחר היא מנהלת כנגד הרופאים, אשר מאז לידתו של רוקי, מבשרים לה כי רוקי צפוי למות תוך חודשים ספורים.
במסגרת חבורת האופנוענים, בעלת התדמית הקשוחה והנונקונפורמיסטית, מתקבל רוקי באהבה ובאופן הטבעי ביותר, שם מוצא הבנה ועזרה ובינו לבינם נרקמת חברות.
רוקי מצליח בלימודיו ומשגשג בהם מעבר לרגיל.
הוא מתקבל לעבודה כמדריך במחנה קיץ של עיוורים וממשיך להתקדם בכל תחומי חייו.
ביטחונו העצמי עולה והוא אף מתאהב בנערה עיוורת (לורה דרן) אשר רואה רק את יופיו הפנימי ונמשכת אל טוב ליבו.
בשלב זה הוא אף מסייע לאמו לנסות להיגמל מהסמים אותם היא צורכת.
סופו הטרגי של הסרט, כמו גם בסיפורו האמיתי של רוקי, עם מותו בעת שישן.
הסרט זכה לשבחים וביקורות חיוביות רבות עם צאתו ולאחר מכן.
הביקורות משבחות את בחירותו של הבמאי בוגדנוביץ' לעסוק בצדדים החיוביים והאופטימיים של סיפור - מערכת היחסים שלו עם האופנוענים, אהבתו ואישיותו החיובית, ואף להשתמש בהומור, במקום ליצור סרט רגשני וצפוי מראש.
הסרט היווה אבן דרך בקריירה של בוגדנוביץ' לאחר מספר כישלונות חרוצים בסרטיו הקודמים, בשנות ה-70. שר, שעיקר עיסוקה עד אותה עת היה במוזיקה ובשירה, התקבלה כשחקנית דרמה רצינית ומוערכת ואף זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט בפסטיבל קאן.
בעקבות הסרט גם פרצו לתודעה השחקנים אריק סטולץ ולורה דרן (הופיעה כשחקנית משנה).
מסך מגע (מכונה גם מרקע מגע, "טאץ'", או צג מגע) הוא אמצעי קלט פלט למחשב, לטלפון סלולרי, ולמכשירים אלקטרוניים שונים.
המסך משמש אמצעי פלט חזותי בדומה לכל מסך מחשב אחר, ובו-זמנית משמש כאמצעי קלט מסוג אמצעי הצבעה (בדרך כלל תחליף לעכבר).
בנגיעה במסך המגע ניתן להזיז את הסמן למקום בו האצבע של המשתמש נוגעת או עט מיוחד שהמשתמש אוחז בו נוגע.
עם מסך מגע אפשר להפעיל מקלדת מרקע וירטואלית – דהיינו חלק מהמסך שיש עליו ציור של מקלדת, והוא מתפקד כמקלדת כשנוגעים בו באמצעי הצבעה.
למסך מגע שמופעל על ידי האצבעות יש יתרון על פני אמצעי הצבעה אחרים בכך שהוא מאפשר הקלדה על המקלדת הווירטואלית בעשר האצבעות כאילו היא הייתה מקלדת רגילה.
זאת בניגוד לאמצעי ההצבעה האחרים המדמים הקלדה באצבע אחת.
חסרונו של מסך המגע ביחס לאמצעי הצבעה אחרים, הוא בכך שהמקלדת הווירטואלית צריכה להיות גדולה יותר מזו שמופעלת על ידי אמצעי ההצבעה האחרים ולתפוס חלק גדול יותר מהמסך.
הפעלת מחשב בעזרת מסך מגע מקובלת בשני מקרים:
כאשר אין מקום למקלדת ולעכבר כמו בדוכן מידע, במחשב לוח כמו זה המורכב על כיסא גלגלים או במחשב כף יד.
כאשר למשתמש המחשב אין פנאי להתרכז גם במסך וגם באמצעי הקלט, כמו במחשב בו משתמשים מלצרים במסעדה.
ישנן כמה שיטות ליצור מסך מגע:
מסך מגע התנגדותי (רזיסטיבי) - פועל על ידי יצירה של שני לוחות המופרדים על ידי רווח קטן.
הצמדה של לוח אחד לשני יוצרת התנגדות חשמלית.
מסך מגע קיבולי (קפסיטיבי) - פועל על ידי פסים של מוליכים שעוברים מתחת למסך ומגיבים ללחיצה (על ידי המטען החשמלי שיש בגוף).
מסך מגע אינפרא - פועל על ידי מצלמות אינפרא אדומות שעוקבות אחרי חסימה של גלי האינפרה (בדומה למצלמה בדלת המעלית).
עד 1977 נמכרו מסכי מגע שפותחו ב-CERN למעבדות וחברות שונות כמו מעבדות רטרפורד שבאנגליה או לחברת מיצובישי שביפן.
ב-1972 קבוצה מאוניברסיטת אילינוי רשמה פטנט למסך מגע אופטי שהפך לחלק מפרויקט פלאטו בדגם PLATO IV ובאותה שנה כבר נבנו אלפי עותקים מדגם זה.
מסכי אינפרא אדום אלו שולבו גם במחשבי HP-150 של חברת היולט פקארד שיצאו לשוק בשנת 1983, והפכו למחשבים מסחריים ראשונים עם מסך מגע.
ב-1975, חברת Elographics רשמה פטנט למסך רזיסטיבי בהשראת פיתוח של מייסד החברה, סמואל הארסט, פרופסור לפיזיקה במאוניברסיטת קנטקי.
חברת אפל פיתחה ב-1992 מחשב כף יד המופעל באמצעות נגיעה במסך בלבד, שנקרא ניוטון, בשלב מאוחר יותר "ניוטון" היה השם שניתן לתוכנה, והמכשיר עצמו כונה MessagePad אולם נכשל מסחרית.
חברת IBM הוציאה לשוק ב-1993 את מכשיר ThinkPad 750P/360P שכלל מסך מגע ובשותפות עם חברת בלסאות' את הטלפון הסלולרי הראשון שכלל מסך מגע - הסיימון.
ב-1996 הוציאה חברת פאלם את מכשיר הפיילוט שהחדיר את הטכנולוגיה לשוק, הזנת המידע בוצעה באמצעות מצביע מגע דמוי עט.
בשנת 2002, הכריזו מיקרוסופט בשיתוף עם חברת ויוסוניק על מוצר חדש - מסך מגע במכשיר נייד שניתן לחבר לאינטרנט.
אולם כבר בשנת 2003 ננטש הרעיון.
ב-2007 הכריזה חברת אפל על האייפון, טלפון חכם שכלל כפתור אחד ומסך מגע קיבולי ייחודי התומך ב-Multi-Touch, שימוש במספר אצבעות על-מנת לשלוט במוצג על המסך.
ה-iPhone הפך להצלחה מסחרית ורוב הסמארטפונים המשווקים בעולם מבוססים על מסכי מגע, בהם גרסאות נוספות של ה-iPhone, מכשירי סמסונג, HTC, LG, נוקיה ומוטורולה.
ב-2010 החייתה אפל את עקרון הטאבלט כשהשיקה את האייפד, מסך מגע בגודל 9.7 אינץ' עם ממשק המבוסס על ממשק ה-iPhone.
לאחר שגם מכשיר זה זכה להצלחה, החלו חברות נוספות לייצר מכשירי טאבלט, בהן גם מיקרוסופט.
מסך הבערות הוא מושג מתורתו של הפילוסוף ג'ון רולס.
המושג מתאר כריתת אמנה חברתית שבמסגרתה תוקם קהילה פוליטית הפועלת על פי כללי "צדק כהוגנות" (Justice as Fairness), כאשר המתדיינים על האמנה אינם יודעים כלל מהו מעמדם החברתי.
פילוסופים רבים ביססו את שיטתם על מושג "האמנה החברתית".
חלקם, כתומאס הובס וז'אן-ז'אק רוסו, תיארו את כריתת האמנה כאירוע היסטורי קדום, שהתרחש בתחילת קיומה של החברה האנושית.
אחרים ראו בכריתת האמנה ניסוי מחשבתי, ולא אירוע היסטורי ממשי שאכן התרחש.
רולס, בספרו "תאוריה של צדק" (A Theory of Justice) שפורסם בשנת 1971, ממשיך במסורת זו, ומתאר ניסוי מחשבתי שנועד לנסות ולהביא ליצירת קהילה פוליטית הבנויה על עקרונות של "צדק כהוגנות".
עקרונות אלו נועדו להביא ליצירת חוקה שתכלול כללים לחלוקה צודקת של העושר, וגם לחלוקה צודקת של "טובין חברתיים" כגון חובות וזכויות.
במרבית שיטות האמנה החברתית, מצויים כורתי האמנה ב"מצב טבעי" המתואר לעיתים כמצב כאוטי שבו אדם לאדם זאב, ולעיתים כמצב אוטופי, ומתוך מצב זה הם כורתים את האמנה ביניהם, היוצרת לאחריה את "המצב החברתי".
רולס ביקש ליצור "מצב מקורי" שבו יהיו המתדיינים על עקרונות האמנה יחידים אוטונומיים ורציונליים, הדנים ללא כל הטיה וללא פניות בעקרונות "הצדק כהוגנות".
הליך התדיינות נטול פניות, סבר רולס, יביא לקבלת כללים הוגנים.
לשם יצירת התהליך, תיאר רולס מצב היפותטי שבו המתדיינים מצויים מאחורי "מסך של בערות", המסתיר מהם את מעמדם בחברה, וכדבריו -
רק לאחר שיסתיים הדיון, ויוסכמו כללי הבסיס שעל כנם תיכון הקהילה הפוליטית, יוסר "מסך הבערות", והמתדיינים יוכלו לדעת מהו מצבם בעולם האמיתי, והאם קבלת הכללים שיפרה את מצבם או הרעה אותו.
מכיוון שאינם יודעים את מצבם בעולם האמיתי, אלא רק בעולם המלאכותי שמאחורי 'מסך הבערות', אין מתדיינים אלו יכולים להפעיל שיקול דעת מגזרי או פרטני.
כל אחד מהם דואג, כמובן, למניע האישי שלו, והוא זהיר מאוד שלא להיחשף לסיכון.
כך, למשל, אם יגיעו המתדיינים למסקנה שהחברה האידיאלית היא חברה שכוללת עבדים, ברור שחלק מהם יהיו לעבדים כשיורם "המסך", ולכן סביר להניח שיתרחקו מהכרעה שעלולה להביא עליהם עבדות.
על פי רולס, אדם רציונלי ואוטונומי הפועל מתוך שיקול של אינטרס עצמי, יפעיל במקרה מסוג זה את כלל המקסמין, הלקוח מתורת המשחקים, ושעל פיו הוא יבחר באופציה שנזקה הוא הקטן ביותר, גם אם יש סיכוי לרווח גדול אם יבחר באופציה אחרת.
על פי רולס, התוצאה הצפויה מהתדיינות מאחורי מסך של בערות היא בחירה בכללים המבוססים על עקרונות של "צדק כהוגנות" - מערכת של שני עקרונות המבטאים את הדרך שבה אמורה לפעול חברה ליברלית ודמוקרטית סדורה היטב: "עקרון החירות" ו"עקרון ההפרשיות".
ייחודו של "מסך הבערות" הוא שאינו מבסס את יסודות הסדר החברתי על מושגים כ"קידמה" או "סולידריות", אלא על בסיס של אינטרס עצמי של מתדיינים נטולי פניות.
בהלכה, מסית הוא יהודי המסית יהודי אחר לעבוד עבודה זרה.
מעשה זה מתקשר לשש מצוות לא תעשה מהתורה.
על פי ההלכה, עונשו של המסית הוא סקילה.
מקור הדין הוא בספר דברים בפרשת ראה פרק יג פסוקים ז - יב:
מספר דינים ייחודיים נאמרו בהלכה לגבי מסית:
אפילו אם המוסת לא עבד עבודה זרה, המסית מתחייב.
חייב מיתה גם ללא התראה גמורה.
מכמינים (מסתירים) למסית עדים על מנת להפלילו.
אין מלמדים עליו זכות במשפט.
דווקא המוסת מוציא את המסית להורג.
יש להכריז בציבור על הוצאתו להורג (על פי הכתוב "וכל ישראל ישמעו ויראון").
לדעת רבי עקיבא הוצאתו להורג של המסית צריכה להיות בזמן הרגל, כשכל העם נמצא בירושלים.
מסך עשן הוא עשן המשוחרר בכוונה לאוויר כדי למסך את תנועתו, פעילותו או מיקומו של כוח צבאי, כגון חיל רגלים, שריון, מטוסים או ספינות.
מסך עשן הוא אמצעי לחימה, אך בנוסף למשמעותו המילולית הצבאית, הביטוי מסך עשן הפך בהשאלה למטבע לשון המתאר פעילות הסחה מכוונת.
העשן נוצר מחומרים כימיים שונים הארוזים במכל מתאים לשילוח או לשימוש במקום.
הדרך הנפוצה לשחרר את העשן היא באמצעות רימונים המושלכים ידנית או בעזרת מטול רימונים, וכן באמצעות ירי ארטילרי של פגזים.
הרימון או הפגז משחרר לסביבה ענן של עשן כבד שמתפזר באיטיות גם בנוכחות רוחות חלשות.
כלי רכב קרבי משוריין רבים כוללים מדוכות עשן – התקן היורה רימוני עשן ויוצר מסך עשן באופן מיידי.
טנקים רבים יכולים ליצור מסך עשן גם באמצעות המנוע, על ידי הזרמה וטפטוף סולר על גבי צינור פליטת הגזים של המנוע, מה שגורם לו להתנדף ולהפוך לעשן סמיך.
בדרך כלל יצירת עשן בדרך זו איטית יותר מאשר שימוש ברימוני עשן על בסיס זרחן לבן.
בעבר מסך העשן שימש בעיקר כדי למסך את ראייתם של כוחות האויב.
כיום, כתגובה לשימוש בטכנולוגיות מתקדמות בשדה הקרב, מסך העשן משמש גם כחסם לאמצעים לראיית לילה שונים, כמו הגברת אור כוכבים או קרינת תת-אדום לזיהוי תרמי של כוחות לוחמים.
מסך עשן כבד במיוחד יכול לחסום קרני לייזר המשמשות את האויב לאומדן המרחק בינם לבין הכוח הממסך.
כדי לכסות שטחים גדולים באזורים מוגדרים משתמשים בגנרטור עשן.
זהו מתקן המנדף שמן ומזרים אוויר קר דרך האדים.
ויסות קצב אידוי השמן, קצב הזרמת האוויר והטמפרטורה שלו משפיעים על גודל טיפות הערפל שנוצר.
בדרך זו ניתן למסך בזול ובמהירות (נמוכה יחסית לשיטות הפירוטכניות) שטחים גדולים מאוד.
בשיטות הבסיסיות יותר מחממים שמן משומש בדומה לטיגון, ובשיטות המשוכללות יותר מזרימים תערובת שמנים מיוחדת דרך חרירים דקים, וכך נוצר תרסיס שמותז על גבי משטח מחומם.
בעת מלחמת העולם השנייה הוקמו במפרץ חיפה מגדלי עשן במטרה להבעיר בתוכם נפט גולמי בצורה לא יעילה וכך ליצור מסך עשן שיגן על בתי הזיקוק לנפט ועל חוות מכלי הדלק מהתקפת מטוסים, וכן ליד מצודת הטגארט של עתלית.
כיום משתמשים רוב צבאות העולם בחימוש על בסיס זרחן לבן ליצירת מיסוך עשן באופן מיידי ובכמות רבה.
ביקורת נמתחה על השימוש בזרחן לבן בטענה שפצצת הזרחן היא נשק תבערה, שכן כאשר הזרחן פוגע בבני אדם הוא גורם להם לכוויות חמורות.
לכן היו קריאות להוציא את השימוש בפצצות זרחן, גם לצורכי מיסוך בלבד, אל מחוץ לחוק הבין-לאומי.
במלחמת חרבות ברזל ביצע צה"ל חישוף מטרות של חזבאללה בדרום לבנון באמצעות פצצות ופגזי זרחן לבן, שנועדו לשרוף צמחייה ולחשוף את המערך הצבאי שמוסתר מתחתיה, וכן כדי ליצור מסך עשן כדי לצמצם את שדה הראייה של אנשי חזבאללה המשגרים טילי נ"ט לעבר ישראל.
דובר צה"ל, דניאל הגרי, אישר שצה"ל משתמש בפצצות ופגזי זרחן, ואמר כי ישראל נוהגת בעניין זה על פי הדין הבין-לאומי.
מסכה רפואית (נקראת גם מסכה כירורגית או מסכת מנתחים או מַסֵּכִית או נשמית כירורגית או מסכת פה-אף) היא מסכה המשמשת מנתחים ואנשי רפואה אחרים בעת טיפול בחולים, ומיועדת ללכוד חיידקים ונגיפים הנפלטים מהפה ומהאף של הצוות הרפואי.
בריכוזי אוכלוסייה צפופים במזרח אסיה, נעשה לעיתים שימוש במסכות דומות, אך פשוטות וזולות יותר, גם מחוץ למתקני רפואה, וזאת על מנת למנוע הפצה של מחלות מידבקות כגון צינון.
ביפן, חולים נוהגים לחבוש מסכות רפואיות במקומות ציבוריים, כדי למנוע הדבקת אחרים.
שימוש במסכות רפואיות היה נפוץ בסין, בהונג קונג, בווייטנאם ובטורונטו, קנדה בעת התפרצויות של מחלת הסארס, ביפן בעת מגפת שפעת העופות ב-2007, בארצות הברית ובמקסיקו סיטי בעת מגפת שפעת החזירים ב-2009, ובהדרגה בכל העולם בעת מגפת הקורונה החל מ-2019.
מסכות רפואיות מודרניות עשויות מנייר או מבד לא ארוג, ומיועדות לשימוש חד-פעמי.
מסכות רפואיות פשוטות מגנות על החובשים אותן מהתזות של נוזלי גוף על הפה והאף.
הן גם מזכירות לעוטים אותן שלא לגעת בפה או באף עם ידיים שנגעו במשטח מזוהם, כדי לא להעביר נגיפים או חיידקים.
הן יכולות גם להפחית את הפיזור של טיפות מידבקות (אשר מכילות נגיפים או חיידקים) שנוצרות בעת שיעול או עיטוש (ואף בעת דיבור ונשימה).
המסכות הרפואיות לא מיועדות להגן על החובשים אותן משאיפה של חלקיקים כאלה.
המסכה הרפואית תלכוד חלק מהחלקיקים, אבל היא הרבה פחות יעילה מאשר מסכת סינון אוויר, שמיועדת למטרה זו.
בפרסום בנוגע להתפרצות שפעת החזירים ב-2009, כתב המרכז לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאי:
בתהליכי אישור נמצאות מסכות רב פעמיות מבד המכיל נחושת מחומצנת, שהורגת נגיפים ביעילות רבה יותר, כך לטענת המייצרים.
מסכה זו עשויה מכמה שכבות בד, המתחברות מאחור באמצעות חוטים לקשירה, או גומיות המוצמדות לאוזניים.
מסכה בתקן N95 היא מסכת סינון אוויר שחובשים על הפנים, העומדת בתקן N95 לסינון אוויר של המנהל האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית (NIOSH).
עמידה בתקן זה מעידה כי המסכה מסננת לפחות 95% מהחומר החלקיקי אשר באוויר, אך היא אינה עמידה לשמנים כמו מסכות העומדות בתקן P95. מסכה זו היא מסנן חלקיקים נפוץ, ומנגנון פעולת הסינון שלה מבוסס על מסנן אוויר מכני , מנגנון המגן מפני חומר חלקיקי אך לא מגז או אדים.
שימוש במסכה רפואית במגפת הקורונה
עם התפרצות נגיף הקורונה בעולם (SARS-CoV-2) בשנת 2020, החל שימוש נרחב במסכות מסוגים שונים לצמצום החשיפה לנגיף ומניעת ההדבקה והורגש מחסור עולמי במסכות וציוד מיגון לצוותים רפואיים.
ארגון הבריאות העולמי הנחה תחילה להשתמש במסיכות רק למי שנדבק בנגיף, במטרה לצמצם את ההפצה שלו, או לאנשים שמטפלים ובאים במגע הדוק עם אנשים שנדבקו.
אך עם גילוי האפשרות להדבקה אסימפטומטית הארגון חזר בו והנחה לעטות מסכות גם למי שאין תסמינים של המחלה.
בעקבות זאת בחלק מהמדינות הנחו את כל תושביהן להשתמש במסכות במרחב הציבורי.
בישראל, משרד הבריאות חייב את התושבים, החל מ-12 באפריל 2020, להשתמש במסכות במרחב הציבורי.
מגפה זו העלתה את המודעות הציבורית לשימוש בכלי רפואי זה, ואת החשיבות שלו.
ההנחיות לעטות מסכה ובאילו מקומות, הוקשחו או הוקלו, בהתאם לרמת התחלואה המשתנה בעקבות גליה החוזרים של המגפה.
השימוש העולמי הנרחב במסכות החד פעמיות במהלך המגפה יצר רמת זיהום סביבתי חסרת תקדים, עם למעלה ממיליארד מסכות שהגיעו לאוקיינוס.
מסירת שטחים והחזרת שטחים הם כינויים מקובלים בישראל להעברת שטחים שבשליטת ישראל לשליטת מדינה ערבית (או הרשות הפלסטינית), כחלק מהסכם שלום (מדיניות שמכונה על ידי השמאל בישראל "שטחים תמורת שלום") או מסיבה מדינית אחרת.
השטחים שבהם מדובר הם בעיקר אלה שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כלומר, אלה המצויים מחוץ לתחומי הקו הירוק - קו שביתת הנשק עד מלחמת ששת הימים:
בנוסף לשטחים אלה, במסגרת המשא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית הועלו רעיונות בדבר חילופי שטחים בין ישראל לרשות הפלסטינית או למדינה פלסטינית: העברת מספר גושי התנחלויות לריבונות ישראלית, ובתמורה יפוצו הפלסטינים בשטחים פתוחים בתחומי הקו הירוק.
לחלופין, הוצעה על ידי אביגדור ליברמן תוכנית חילופי השטחים, המציעה להעביר לשליטת הפלסטינים שטחים שבתחומי הקו הירוק שבהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית, מוסלמית ודוברת ערבית, בתמורה להתנחלויות.
סוגיית מסירת שטחים נמצאת במרכז השיח הפוליטי בישראל מאז מלחמת ששת הימים, ומעוררת מחלוקת עזה.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה לאחר מלחמת ששת הימים, ב־22 בנובמבר 1967. ההחלטה מצהירה כי היא מושתתת על עקרונות מגילת האו"ם המחייבים יצירת שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון.
על פי הסעיף הראשון מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת צה"ל משטחים שנכבשו בעימות האחרון (מלחמת ששת הימים), ואת סיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ועצמאותן של מדינות האזור.
במהלך שנות ה-60 וה-70, טענו הערבים כי החלטות אלו מחייבות נסיגה ישראלית עוד בטרם משא ומתן.
הנקודה העוסקת בנסיגת ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון, שנויה במחלוקת בין עמדת מדינות ערב והאיחוד האירופי לבין עמדת ישראל, בנוגע להיקף הנסיגה.
לפי עמדת ישראל, ההחלטה אינה קוראת לנסיגה מלאה של כל הכוחות הישראלים מכל השטחים שנכבשו בשנת 1967 והיעדר 'הא הידיעה' בגרסה האנגלית אינו מקרי, אלא מתכוון לכך שבהינתן הסכם שלום נסיגה ישראלית תתבצע אל "גבולות בטוחים ומוכרים", ולא אל קווי שביתת הנשק הקודמים.
לעומת זאת, לפי עמדתן של מדינות ערב, על ישראל לסגת מכלל השטחים שנכבשו על ידי ישראל בשנת 1967 ולחזור לגבולות שביתת הנשק של 1949. עמדה זו מבוססת על דברי המבוא להחלטה בהם נכתב "שאין לרכוש שטחים במלחמה", כמו גם על הגרסה הצרפתית של ההחלטה בה נכתב שהנסיגה תהיה מ"השטחים שנכבשו".
ישנן מספר ראיות התומכות בכך שהעמדה הישראלית היא הנכונה, בכללן עדויות של דיפלומטים שהיו חברים בוועדה, ופרוטוקולים של ישיבות הוועדה.
בהחלטה אמנם לא הוגדרו שטחי הנסיגה, אך שגריר ארצות הברית באו"ם באותה עת, ארתור גולדברג, הדגיש שההחלטה שהתקבלה בזמן ממשל ג'ונסון אינה מתייחסת לירושלים, בעוד השגריר צ'ארלס יוסט בזמן ממשל ניקסון כלל את ירושלים בשטחים שנכבשו.
מגבלות בחוק הישראלי על מסירת שטחים
במהלך השנים נקבעו מגבלות בחוק על האפשרות לוותר על שטחי המדינה שחלים בהם המשפט, השיפוט והמנהל של מדינת ישראל, כלומר, שטחים בתחומי הקו הירוק, וכן מזרח ירושלים ורמת הגולן.
על מסירת שטחים שאינם בריבונות המדינה, שהם יהודה ושומרון (למעט מזרח ירושלים) ורצועת עזה, אין הגבלה בחקיקה.
ב-1999 התקבל בכנסת "חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999" שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", ולפיו החלטת ממשלה לוותר על שטח של המדינה תדרוש אישור של רוב חברי הכנסת (61 או יותר).
בנוסף דרש החוק אישור של הוויתור על ידי רוב המצביעים במשאל עם, אך נקבע שסעיף זה יחול רק כאשר יחוקק חוק יסוד המסדיר את משאלי העם, ולכן סעיף זה טרם נכנס לתוקפו באותה עת.
במהלך כהונת הכנסת השבע עשרה הציעו חברי כנסת רבים תיקון לחוק זה, ולפיו ועדת הבחירות המרכזית היא שתתקין תקנות לעניין עריכת משאל עם, ובכך תתייתר חקיקתו של חוק יסוד.
ההצעה עברה בקריאה טרומית ב-16 במאי 2007 והכנסת הקימה ועדה משותפת לוועדת הכנסת ולוועדת חוקה, חוק ומשפט.
הוועדה קיימה דיונים רבים בסעיפי החוק והחליטה להגיש אותו לקריאה ראשונה ולכלול בחוק עצמו את ההוראות לקיום משאל העם.
הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה ב-30 ביוני 2008 והוועדה המשותפת קיימה מספר דיונים נוספים בנושא, אך לא סיימה את דיוניה עד התפזרות הכנסת לקראת עריכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ממשלת ישראל השלושים ושתיים שקמה לאחר הבחירות החליטה לתמוך בהחלת דין רציפות על הצעת החוק, והדיון בהצעת החוק בוועדה המשותפת נמשך גם בכנסת השמונה עשרה.
לבסוף החליטה הממשלה לתמוך בהצעת החוק בכפוף לארבע הסתייגויות שהציעה (בין היתר דרשה הממשלה שאם הוויתור יאושר ברוב של 80 חברי כנסת, לא יהיה צורך במשאל עם), וב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת את חוק משאל העם בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 65 תומכים לעומת 33 מתנגדים, עם ההסתייגויות של הממשלה.
כשלושה שבועות לאחר אישור התיקון בכנסת, הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה שמשאל עם צריך להיות מעוגן בחוק יסוד, וזאת כי החוק פוגע בסדרי השלטון של מדינת ישראל ועוקף חוקי יסוד אחרים ועל כן לא ניתן להעבירו בחקיקה רגילה.
ב-12 במרץ 2014, אישרה הכנסת ה-19 את חוק יסוד: משאל עם, ברוב של 68 תומכים וללא מתנגדים, על רקע החלטת סיעות האופוזיציה להחרים את ההצבעה (ואת שתי ההצבעות האחרות שהתקיימו באותן ימים), וזאת כדי לתת מענה לקושי שהוצג בעתירה לבג"ץ.
חוק יסוד זה לא ערך שינוי בהסדר שנקבע בחוק משאל העם, אלא רק עיגן סעיפים מרכזיים מתוכו בחוק יסוד.
תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל
נקבע ששינוי הוראות אלה יכול להיעשות רק בחוק יסוד שהתקבל ברוב של 61 חברי כנסת או יותר.
התיקון משלים את "חוק שריון רמת הגולן" (ומאוחר יותר את "חוק משאל העם") בכך שלא רק הריבונות הישראלית בירושלים שוריינה, אלא גם שטח השיפוט של עיריית ירושלים, כאשר שניהם הורחבו ב-1967. עם זאת, שינוי חוק היסוד אינו טעון אישור במשאל עם.
סעיף 97(ב) לחוק העונשין קובע עוד מראשית ימי המדינה:
סעיף זה מתייחס לעבירה של בגידה במדינה, ואינו חל על פעילות כשרה שנעשית בתום לב, כפי שמובהר בסעיף 94 באותו חוק:
עם זאת, לאורך השנים הועלו טענות על ידי אנשי ימין, לפיהן פעילות של אנשי שמאל או של ממשלת ישראל למען החזרת שטחים ריבוניים של ישראל (מזרח ירושלים ורמת הגולן) עוברת על חוק זה.
בבג"ץ נפסק שעבירה זו אינה חלה על משא ומתן שמנהלת הממשלה.
היועץ המשפטי לממשלה קבע מספר פעמים שאין להעמיד לדין על פעילות פוליטית לפי סעיף זה ודחה את הטענות.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים הועברה למצרים השליטה בכל שטחו של חצי האי סיני, שהיה בשליטתה הצבאית של ישראל מאז מלחמת ששת הימים.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו כל היישובים הישראליים וכוחות צה"ל מרצועת עזה, והשליטה ברצועה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
החל משנת 2007 השליטה ברצועה נתונה בידי ארגון החמאס לאחר שסילק בכוח את הרשות הפלסטינית.
חוק רמת הגולן, התשמ"ב-1981, הקובע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן", הביא לסיומן 14 שנים של ממשל צבאי ישראלי ברמת הגולן.
דרישה לנסיגת ישראל מרמת הגולן עלתה מפעם לפעם, במסגרת מגעים להסכם שלום בין ישראל לסוריה.
קיימים ארגוני ימין בישראל המעודדים חיילים לסרב פקודה אם יידרשו לפנות התנחלויות אן לסייע במסירת שטחים.
באוגוסט 2007 הודיעו ביחד 38 לוחמים מגדוד דוכיפת, רובם חיילי הסדר, כי הם מסרבים להשתתף בפעילות מבצעית אשר נועדה להחליף שוטרי מג"ב אשר יועדו להשתתף בפינוי 2 בתים אליהם נכנסו יהודים בחברון.
אחרי שיחה עם המפקדים, הרוב חזרו בהם אך 12 התמידו בסירובם.
7 מתוכם, ביניהם 3 מפקדים, הודחו מיידית מתפקידם כלוחמים בגדוד ונשפטו על ידי מפקד חטיבת כפיר ל-28 ימי מחבוש.
שני חברי כנסת מהאיחוד הלאומי, אריה אלדד וצבי הנדל, אשר הביעו בעברם התנגדות נחרצת לסרבנות באופן כללי, לאחר מספר מקרי סרבנות של פעילי שמאל, הודיעו כי הם תומכים בסרבנות של החיילים בצה"ל, כאשר מדובר בפינוי שטחים.
תגובותיהם הפשרנית כלפי הסרבנות, דווקא מן הימין הפוליטי אשר בעבר הביע את התנגדותו לסרבנות ככלל, העלתה את חמתם של פוליטיקאים רבים, אשר תקפו אותם על כך, ביניהם גם אופיר פינס אשר אמר כי "סרבנות היא סרבנות וכל מצמוץ יפתח את הסכר בפני שיטפון של סרבנות פוליטית, שתפורר את צה"ל".
בעקבות הסרבנות בדוכיפת, סירבו 10 חיילים מגדוד נצח יהודה (הנח"ל החרדי) להחליף כוחות המיועדים להשתתף בפינוי.
ארגון הימין "המטה העולמי להצלת העם והארץ" העניק מעין "ציון לשבח" ואף פיצוי כספי לחיילים הסרבנים.
רבנים בולטים קראו לחיילים לסרב פקודה אם יידרשו למסירת שטחים, ביניהם הרבנים: שלמה גורן, שאול ישראלי, אברהם אלקנה כהנא שפירא, נחום אליעזר רבינוביץ',משה צבי נריה, מאיר יהודה גץ, חיים דרוקמן, יעקב יוסף, יעקב אריאל, דוב ליאור, אליעזר ולדמן, זלמן ברוך מלמד, אליעזר מלמד ויעקב אלעזר כהנא שפירא.
לפני ההתנתקות קראו לסרב פקודה אביו ואחיו של בנימין נתניהו - פרופסור בן ציון נתניהו וד"ר עידו נתניהו.
וכן 185 נוספים, ביניהם מאיר הר ציון, אורי אליצור, יוסי בן אהרון ואחרים, שכינו את המעשה "גילוי של עריצות, רשעות ושרירות לב, המכוון לשלול את זכותם של יהודים באשר הם לחיות בארצם, פשע לאומי ופשע נגד האנושות
בהלכה, מסירת האב לשלוחי הבעל הוא אחד משלבי הנישואין בהלכה.
על פיו, כאשר האב מוסר את בתו הקטנה או הנערה, העומדת ברשותו למוסרה לנישואין, לשלוחי הבעל, היא נחשבת כנשואה במובנים הלכתיים מסוימים.
במשנה מוזכרים, לכאורה, שני גדרים שבהם עוברת הכלה לרשות המשפטית וההלכתית של בעלה, ונחשבת כאשתו.
הראשונה מוזכרת בתחילת המשנה: "עד שתיכנס לחופה".
החופה, לפי המשמעות המקובלת, הוא כינוי למעמד שבו ובסיומו עוברת הכלה לדור בבית בעלה ונחשבת לאשתו לכל דבר ועניין.
אך מיד אחר כך מוזכרת "מסירת האב לשלוחי הבעל", ולא ברור האם מדובר בפירוש של תחילת המשנה, או שמא מדובר בשני גדרים הלכתיים שונים, וכתוצאה מכך קיימת מחלוקת אמוראית אודות הפירוש במשנה.
כמוזכר, נחלקו האמוראים בכוחה של המסירה לשלוחי הבעל, שאודותיו נכתב "הרי היא ברשות הבעל", ואלו דינים הלכתיים או משפטיים מושפעים ממסירה זו.
לפי רב, החילוק בין החופה למסירת האב לשלוחי הבעל ברור: מסירת האב את בתו לחופה משפיעה על כל ההלכות הקשורות למשפט העברי: ירושה, כתובה, ודומיהן אך אכילת תרומה, אם הבעל כהן, תותר לכלה רק לאחר החופה.
לעומת זאת רב אסי סבור שהטעם שחז"ל אסרו על ארוסה לאכול מתרומת בעלה הוא מכיוון שעד הנישואין היא אינה מתגוררת בבית בעלה, ומכיוון שהיא אוכלת בצוותא עם אחיה ואחיותיה קיים חשש שמא תמזוג כוס של תרומה, ותשקה לאחיה ואחיותיה.
כאשר מסר האב את בתו לחופה וחל חיוב מזונות על הבעל, הוא מייחד לה מקום מיוחד לאכול המתוקצב על ידו, ושבו אין רשאים בני המשפחה של הארוסה לאכול - שהרי ממון הבעל הוא, ומכיוון שכך לא קיים חשש שמא תשקה לאחיה ואחיותיה.
לפי רב אסי, תוקף המסירה לרשות הבעל הוא כמו כניסה לחופה, ואלו נחשבים, למעשה, לנישואין גמורים.
רב הסביר, כי הסתירה, לכאורה בין דבריו של רב אסי למה שכתוב במשנה "עד שתכנס לחופה" אינו קשה, כי לפי רב אסי זה הוא ההסבר למשנה שבה כתוב , שמכך משמע שאסורה האישה לאכול תרומה עד כניסתה לחופה, שהרי "מסירתה זו היא כניסתה לחופה" ממש.
לדיעה זו מצטרפים גם רבי יוחנן ורבי חנינא.
לפי שמואל (כפי שמפרש רש"י), מסירת האב היא רק לדינים משפטיים מוגבלים, וזו משפיעה רק על דיני הירושה, שמשעת המסירה לחופה מוחל האב על ירושת בתו ומעביר זכות זו לארוס.
אף מציאתה של האישה אינה לבעלה, שכן זו היא תקנת חז"ל משום שלום בית וזו אינה אקטואלית כאשר בני הזוג אינם דרים יחד, בנוסף אין הבעל מפיר את נדריה כדין בעל לאשתו, אלא רק בשותפות האב, כדין ארוסה.
לפי ריש לקיש, מסירת האב מוגבלת עוד יותר, ואינה נחשבת לנשואה לשום דין משפטי, אלא רק לעניין זה שאם תתגרש ותנשא עם בעל אחר, יהיה סכום כתובתה מנה (מאה זוז), מכיוון שהיא נחשבת כבר כנשואה לעניין זה.
לעומת זאת חכמי התוספות מפרשים שלפי שמואל הבעל נחשב לבעלה לכל דבר, אם הוא כהן הוא מותר להיטמא כדי לטפל בקבורתה כמו כל שאר הקרובים, והוא יכול להפר את נדריה
לפי מסקנת הגמרא, ברור שהמסירה לחופה לא מועלת לעניין תרומה, ושלא כדעת רב אסי, רבי יוחנן ורבי חנינא, וזאת מברייתא מפורשת: .
לעניין עונש זנות אחרי מסירת האב לשלוחי הבעל, מקובל מתנאי המשנה כי העונש הוא חנק כדין אישה נשואה, ולא סקילה כדין אישה מאורסת לא נשואה.
רב אמי בר חמא אמר כי מקור ההלכה הוא בפסוק שבו כתוב עונש הסקילה לנערה המאורסה: , שמשם משמע שעונש הסקילה הוא רק כאשר הדבר התרחש ב"בית אביה", ולא כאשר שמסר האב לשלוחי הבעל.
מסך ברזל הוא מתקן לשמירה מפני שריפות באולמות כמו תיאטראות.
המסך מפריד בין הבמה לבין אולם הצופים, ומאפשר בריחה בטוחה של הקהל במקרה של שרפה על הבמה.
במאה ה-19 התרבו בתיאטראות מקרי שרפה בגלל שימוש בתאורת גז.
אמצעי הבטיחות שהיו נהוגים לא היו מספיקים -
בשנת 1811 נשרפו 72 בני-אדם בריצ'מונד בארצות הברית בתיאטרון, בשנת 1845 נשרפו בסין 1670 בני-אדם בשרפה אחת בתיאטרון ובשנת 1876 נשרפו בניו יורק 278 בני-אדם בתיאטרון.
בשרפה הגדולה בתיאטרון בווינה בשנת 1881 נשרפו לפי המספרים הרשמיים 384 בני-אדם, אך המספר האמיתי כנראה היה גבוה יותר.
באותו ערב היו אמורים לשחק את "סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבך.
עוד לפני תחילת ההצגה התפוצצה תאורת הגז.
חלון פתוח העביר את השרפה במהירות לכל חלקי האולם.
מאז, מסך הברזל הוא חובה בארצות מסוימות.
אך גם במאה העשרים ובמאה העשרים ואחת היו שריפות רבות בתיאטרון - בשנת 1997 נשרפו בדלהי 59 בני-אדם, ובשנת 2005 במצרים 46 בני-אדם.
התקנת מסך הברזל דרשה אדריכלות חדשה לגמרי בתיאטרון.
גובה הבמה היה צריך להיות עכשיו כפליים מגובה פתח הבמה, כדי שאפשר יהיה להציב את המסך מעל הבמה.
בניה זו פתחה אפשרויות חדשות רבות לתפאורה, כי הדבר אפשר לתלות תפאורות על צוגים (מערכת תלייה לציוד במה), מה שלא היה מוכר לפני כן.
וינסטון צ'רצ'יל החל להשתמש בביטוי "מסך הברזל" בשביל לכנות את ההפרדה בין מערב אירופה לבין מזרח אירופה במלחמה הקרה.
בתיאטרון, מסך הוא חוצץ עשוי בד בדרך כלל, המפריד בין הבמה לבין אולם הצופים.
לפני תחילת ההצגה המסך סגור, והוא נסגר בין המערכות ובסוף ההצגה.
יש להבדיל בין מסך במובן זה לבין קוליסות המהוות חלקי תפאורה, שלעיתים עשויות בדים.
ביוון העתיקה לא היה מסך בתיאטרון, הוא הופיע לראשונה במאה הראשונה לפני הספירה בתיאטרון הרומי.
בתיאטרון בימי הביניים לא היה מסך ראשי, אבל השתמשו במסכים קטנים להסתרה של חלקים מהבמה.
המסך החל לכבוש את הבמות בתחילת המאה ה-16 מאיטליה.
גם בתיאטרון היפני המסורתי יש מסך ראשי.
כיום אין הרבה תיאטרות בהם נמצא מסך, את הסתרת הבמה בזמן ההצגה מבצע התאורן על ידי החשכת התאורה שמעל הבמה, והקהל נחשף לתפאורה עם כניסתו לאולם ההצגה.
בסוף ההצגה נסגר המסך ונפתח שוב לשם השתחוויות השחקנים ומחיאות הכפיים של הקהל.
מספר הפעמים שבהם המסך נסגר ונפתח לשם כך, הוא מדד להצלחת ההצגה.
הספרינגבורד במכשירי iOS , הוא היישום הסטנדרטי שמנהל את מסך הבית.
היישומים הבסיסיים שמגיעים עם המכשיר בגרסה iOS 8 הם: הגדרות, תזכורות, הודעות, אנשי קשר, לוח שנה, תמונות, מצלמה, מפות, מזג אוויר, Passbook, פתקים, סרטים, מניות, Game Center, iTunes, App Store, דוכן העיתונים, שעון, מחשבון, מצפן, תזכורות קוליות, מייל, טלפון, Safari (דפדפן), מוזיקה, בריאות, טיפים, iBooks ופודקאסטים.
בשנת 2008, עם שחרורה של מערכת ההפעלה iOS 1.1.2, מסך הבית עבר כמה שינויים משמעותיים.
לדוגמה כאשר משתמש מקיש על יישום מסוים למשך מספר שניות, כל היישומים על גבי מסך הבית יתחילו להתנועע.
במצב זה, "מצב נענוע", המשתמש יכול לסדר מחדש את היישומים במסך הבית, למחוק אותם וליצור דפים נוספים על ידי גרירת יישום לעבר דופן המסך.
במצב זה לא ניתן להיכנס לשום יישום.
כדי לחזור למצב נורמלי יש ללחוץ על מקש הבית.
בחודש יולי 2008, יישומי צד שלישי הוצגו עם מערכת ההפעלה iOS 2.0. יישומים אלה מותקנים דרך ה-App Store ונמחקים באותה שיטה כמו היישומים הבסיסיים, דרך "מצב נענוע".
בחודש יוני 2009, עם יציאת מערכת ההפעלה iOS 3, נוסף למסך הבית "חיפוש Spotlight".
אפשרות זו מאפשרת למשתמש לחפש יישומים וקבצים המאוחסנים במכשיר האייפון שלו.
בחודש יוני 2010 שוחררה הגרסה iOS 4 ואיתה נוספו למסך הבית רקעים מותאמים אישית.
כמו כן הוכנסו התיקיות, אם גוררים יישום אחד על גבי היישום נוסף ב"מצב נענוע" נוצרת תיקייה.
בתיקייה אפשר לאחסן עד 12 יישומים (אולם בפריצות במכשירים ניתן להוריד פיצ'ר אשר מאפשר כמות בלתי-מוגבלת של יישומים בתוך תיקיות).
ניתן להוסיף יישומים נוספים על ידי גרירתם אל תוך התיקייה והסרת מהתיקייה על ידי גרירתם מתוך התיקייה אל מסך הבית.
ניתן לשנות שמות של תיקיות, וכן כאשר אין שום יישום בתוך תיקייה היא תיעלם.
על מכשירים פרוצים, יישומים לא-חתומים (כלומר יישומים המותקנים באמצעות "Cydia") לא ניתן למחוק בשיטה המסורתית של החזקת אצבע על היישום ובחירה למחוק.
במקום זאת, המשתמש צריך להסיר את היישום דרך "Cydia", אלא אם כן מותקן הפיצ'ר "CyDelete", המאפשר מחיקה ממסך הבית.
לפני גרסת iOS 1.1.3, הפריצה הותקנה במסך הבית ואפשרה הצגה של יישומי צד שלישי.
בגרסאות שלאחר גרסת iOS 1.1.3, תיקון זה אינו נדרש עוד, כיוון שנפתחה האפשרות להציג סמלים של יישומי צד שלישי כברירת מחדל.
יישומים שהותקנו מהפריצה אוחסנו היכן שהיישומים של אפל, הבסיסיים, אוחסנו.
מסך הבית במכשירים פרוצים יכול היה להיות מותאם אישית עם ערכות-נושא ורקעים.
את ערכות-הנושא מורידים לרוב דרך יישומי צד שלישי (מהמוכרים שביניהם הוא "WinterBoard"), המותקן דרך "Cydia".
ערכות-הנושא יכולות להשתנות כאשר ישנם שינויים בהופעתו של האייפון.
בנוסף לזאת, ערכות-הנושא משנות גם אלמנטים של ממשק המשתמש.
נכון לסוף שנת 2009, מכשירים פרוצים יכולים להחליף גם את הממשק של האייפון באמצעות התוכנה "PogoPlank", אשר משתמשת בגלגל של קטגוריות ולא בעמודים הרגילים עם הסמלים.
תכונה זו הייתה מבוססת על תכונת מסך הבית בתוכנת ה-iOS.
התוכנה כללה את אותן התכונות (כמו התיקיות), אך לא נראתה כמו מסך הבית, אלא ה-"Dock" (ארבעת היישומים המופיעים בכל דף; בתמונה העליונה: טלפון, מייל, Safari (דפדפן) ומוזיקה) היה ארוך יותר (כמו לוח מחוונים).
לפני כנס המפתחים בו הוצג ה-Mac OS X, ה-"Launchpad" נקראה "ספרינג בורד".
אף על פי שהשם שהיה מוצג נשאר זהה, התמונות שפורסמו להפצת ה-Mac OS X עדיין היו בשם "ספרינג בורד".
מסך פתח אוהל מועד, המופיע בתורה גם כמסך פתח האוהל, הוא מסך שנתלה בכניסה למשכן שיצרו בני ישראל במדבר ושימש להפרדה בין חצר המשכן לבין אוהל מועד.
המסך היה תלוי במזרח האוהל על חמישה עמודי שיטים.
את המסך נשאו בני גרשון על ידי העגלות.
הציווי לעשיית המסך מופיע בתורה ב ועשייתו בפועל מופיעה ב.
המסך היה עשוי מחוטי צמר- הצבועים בתכלת, ארגמן ותולעת שני- ומפשתן.
חוטים אלו היו שזורים יחד כך שעל המסך היו ציורים של חיות.
המסך היה מעשה רוקם, כלומר שמשני הצדדים נראתה אותה הצורה על המסך, שלא כמו הפרוכת שהייתה מעשה חושב.
גודלו של המסך היה כגודל הפרוכת- 10 אמות על 10 אמות, כך שהוא כיסה את כל הפתח.
את המסך תלו על גבי חמישה עמודי שיטים המצופים בזהב.
עמודים אלו היו גבוהים 10 אמות, כגודל המסך, וניצבו על חמישה אדני נחושת, אדן לכל עמוד.
לעמודים חיברו ווים מזהב שעליהם הונחה קורה ארוכה שעליה תלו את המסך.
מסך דק הוא סוג של צג שעוביו קטן באופן יחסי בהשוואה לסוגי צגים אחרים, ולרוב עומד על מספר סנטימטרים בודדים.
המסך הדק הפך לנפוץ עבור מחשבים וטלוויזיות במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 וטכנולוגיות הפעולה הנפוצות של המסך הדק הן TFT LCD, פלזמה ו-OLED.
זמן תגובה (בדרך כלל 2 עד 25 מילישניות עבור אפור לאפור).
יתרונות על פני מסכי CRT
ניתן לייצר את צג כבעל חזית שטוחה או קמורה, ואף כצג בעל צורה גמישה או מתקפלת.
התמונה הרבה יותר חדה מאשר מסכי CRT.
יעיל יותר מבחינת צריכת אנרגיה.
מסכה בתקן N95 היא מסכת סינון אוויר שנחבשת על הפה והאף ועומדת בתקן N95 לסינון אוויר של המנהל האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית (NIOSH).
לפעולת הסינון של מסכות סינון אוויר מתקן N95 ישנן מספר מקבילות במדינות מחוץ לארצות הברית.
לדוגמה, מסכות העומדות בתקן FFP2 של האיחוד האירופי, או מסכות העומדות בתקן הסיני KN95. עם זאת, ישנם כמה הבדלים דקים בין התקנים השונים, עובדה המתבטאת בכמה דרישות באשר ליעילות הפילטר, קצב הזרימה דרך המסנן וכדומה.
להכנת מסיכה בתקן N95 נדרשת רשת דקיקה של סיבי פולימר סינתטי הנקראים "פוליפרופילן לא ארוג" (nonwoven polypropylene) המיוצרים בתהליך הנקרא melt blowing.
רשת זו מהווה את שכבת הסינון הפנימית, המונעת מעבר של חלקיקים מסוכנים.
מסך גמיש הוא סוג של מסך תצוגה אלקטרוני אשר בניגוד למסכים השטוחים המסורתיים, עשוי מחומרים גמישים הניתנים לכיפוף מבלי לגרום נזק כלשהו למסך.
מסכים גמישים משמשים במכשירים כגון שעוני יד אלקטרוניים, סמארטפונים וטלוויזיות, והיישומים הפוטנציאליים שלהם ממשיכים להתרחב ככל שהטכנולוגיה ממשיכה להתפתח.
אחד היתרונות המשמעותיים של המסכים הגמישים הוא שהם קלים ודקים, תכונות המהוות יתרון בשימוש במכשירים ניידים כמו סמארטפונים וטאבלטים.
בנוסף, יש להם עמידות גבוהה יותר מפני התנפצות - דבר שמהווה יתרון משמעותי עבור משתמשים שנוטים להפיל את המכשירים שלהם לעיתים קרובות.
לצגים גמישים יש מגוון רחב של יישומים פוטנציאליים.
מלבד השימוש בהם במכשירים ניידים, ניתן להשתמש בהם גם בטלוויזיות ובמסכים המצויים ברכבים.
היכולת שלהם להתכופף ולהתגמש הופכת אותם למתאימים מאוד לשימוש בסביבות שונות, כולל במשטחים מעוקלים.
מסירה היא מרכיב במשחק הכדורגל שבו שחקן מעביר את הכדור לשחקן אחר מקבוצתו, במטרה לקדם את הכדור לכיוון השער או להימנע מאיבוד כדור.
המסירה מהווה חלק מרכזי באסטרטגיית המשחק של כל קבוצה, והיא נחשבת לאחד הכלים העיקריים לשמירה על השליטה בכדור וליצירת הזדמנויות להבקעת שערים.
בכדורגל משתתפות שתי קבוצות, כאשר כל אחת מהן מנסה להבקיע שער לשער הקבוצה היריבה.
קיימות שתי דרכים עיקריות לקדם את הכדור: התקדמות אינדיבידואלית של השחקן עם הכדור, או מסירה לשחקן אחר מקבוצתו.
המסירה מאפשרת להניע את הכדור בצורה מהירה יותר ולנצל את המיקום של שחקנים אחרים על המגרש כדי ליצור יתרון מול היריב.
אופן ביצוע המסירה נקבע על פי שיקול דעתו של השחקן שמוסר את הכדור.
כאשר שחקן מזהה אפשרות לקידום הכדור על ידי שחקן אחר, הוא בועט את הכדור לכיוונו.
עם זאת, על השחקן להתחשב בסיכון של איבוד כדור לשחקן יריב, ולכן לרוב יעדיף מסירה למרחק קצר יחסית.
מסירות ארוכות יותר (הנקראות "מסירות עומק") מסוכנות יותר בשל הקושי לכוון את הכדור במדויק ובשל הסיכון שהכדור ייחטף על ידי שחקן יריב.
מסירות עומק יכולות גם להוביל להתקפות מתפרצות מהירות וליצירת מצבים מסוכנים.
נהוג בקרב שחקנים לסמן בעזרת תנועות יד לאן הם מעוניינים לקבל את הכדור.
הסימון מאפשר לשחקנים לתאם את המסירה בצורה טובה יותר, מבלי שהיריב יידע את כוונותיהם.
סימון זה שימושי במיוחד כאשר שחקן נמצא בתנועה, ומבקש לקבל את הכדור למיקום לפניו כדי שיוכל להמשיך בריצה לכויין שער היריב.
בזמן משחק באזור הרחבה של היריב, מסירות נחשבות למסוכנות במיוחד עבור הקבוצה היריבה, שכן הן עשויות להוביל למצב הבקעה מיידי.
מסירה מצד אחד של הרחבה לצידה השני מכונה "מסירת רוחב", בעוד שמסירה מקצה הרחבה לעומקה או להפך מכונה "מסירת אורך".
מסירות אלו מתבצעות בדרך כלל כדי ליצור הזדמנויות להבקעת שערים או להפתיע את ההגנה היריבה.
מסכה מלניסטית, נקראת גם "מסכה שחורה", היא תכונה גנטית אצל כלבים שבה מופיע צבע כהה סביב הפנים, במיוחד באזור הפה ולפעמים גם באוזניים.
הצבע הכהה נגרם מפיגמנט שנקרא אאומלנין.
המסכה המלניסטית היא צבע כהה שמכסה את האזור סביב האף של הכלב, ולעיתים גם את האוזניים או כל הפנים.
אם השיער באזור הזה כהה מאוד, כמו שחור או חום כהה, מדובר בפיגמנט שנקרא אאומלנין.
אם השיער בגוונים בהירים יותר, כמו שנהב או זהב, מדובר בפיגמנט אחר שנקרא פיאומלנין.
דפוסים שונים על הפרווה, כמו קווים כהים או צבעים שונים, יכולים להסתיר את המסכה, וגם כתמים לבנים שנוצרים מחוסר פיגמנט יכולים להשתלב בה.
המסכה המלניסטית נגרמת על ידי שינוי גנטי בגן MC1R.
שינוי זה אחראי לצבע כהה באזור המסכה.
מַסֶּכֶת אָבוֹת (ידועה גם בשם פִּרְקֵי אָבוֹת) היא המסכת התשיעית בסדר נזיקין במשנה.
בניגוד לשאר מסכתות המשנה העוסקות בדינים ובהלכות, מסכת זו עוסקת בענייני מוסר, מידות טובות ודרך ארץ.
במקורה, היו במסכת חמישה פרקים, אך במשך השנים התווספו למסכת קטעים שונים.
הארוך מבין קטעים אלו נוסף כפרק שישי למסכת, ומכונה פרק קניין תורה.
שינויי הנוסח בפרק זה (ובמשניות שנוספו בפרק הקודם) רבים, ככל הנראה בשל העובדה שהם נוספו למשנה רק בשלב מאוחר יותר.
למסכת אבות לא חובר פירוש בתלמוד הבבלי או בתלמוד הירושלמי, וגם אין לה מסכת מקבילה בתוספתא.
עם זאת, החיבור אבות דרבי נתן מושתת בעיקרו על חיבור זה, ומהווה הרחבה שלו.
כמו כן, פירושים רבים חוברו למסכת במרוצת הדורות על ידי רבנים מתקופת הראשונים והאחרונים, וכך גם לפרק קניין תורה.
הרמב"ם בהקדמתו למשנה נותן שני טעמים למיקומה של המסכת בסדר נזיקין:
הטעם הראשון: על מנת לפרסם את החובה לכבד את בית הדין בכל דור ודור.
וראוי להודיע את מקור סמכויות בית הדין העוברות מבית דין לבית דין עד להר סיני – "שלא יאמרו: מדוע נקבל משפט פלוני, או תקנת דיין פלוני?
ואין הדבר כן, שהמשפט אינו לפלוני השופט, אלא להקב"ה שציווה אותנו בו, כמו שנאמר: "כִּי הַמִּשְׁפָּט לֵאלֹהִים הוּא".
אבל הכל משפט אחד, וקבלוהו איש מפי איש, על הדורות החולפים".
הטעם השני: ללמד את הדיינים מידות טובות לבל יזיקו את הציבור.
ובנוסף מציין הרמב"ם טעמים נוספים, ולכן באה מסכת אבות אחרי המסכתות המפרטות את סמכויות הדיינים ומהלך המשפט.
מסכת אבות בנויה ממאמרים קצרים של חכמי המשנה – התנאים.
בדרך כלל המאמר המובא הוא המוטו לחיים של אותו תנא, וניתן לראות בו תמצית של השקפת עולמו הייחודית.
בין המשניות שבמסכת, ניתן למצוא פתגמים ידועים כגון "סייג לחכמה שתיקה", "אמור מעט ועשה הרבה", "אם אין אני לי מי לי", "יהי כבוד חברך חביב עליך כשלך" ועוד.
סדר החכמים המופיעים בפרק ראשון נקבע על פי סדר הדורות, מאנשי כנסת הגדולה, דרך תקופת הזוגות ועד תחילת הנשיאים.
מפרק שני נכתבו דברי התנאים, בדרך כלל לפי הסדר בו חיו.
במסכת חמשה פרקים, ופרק נוסף בשם פרק קניין תורה שנוסף בזמן מאוחר יותר למסכת.
משה קיבל תורה מסיני (שמונה עשרה משניות) – הפרק מדגיש את השתלשלות התורה שבעל-פה – כל תנא או זוג תנאים "קיבלו מהם", כלומר, היו תלמידים של התנאים הקודמים להם, וקושרת את החכמים האחרונים עד משה רבנו דרך מסורת ארוכה המשתלשלת מדור לדור.
הרב משה שפירא מוצא בפרק זה קשר רעיוני בין דברי התנא לבין המצב התורני של דורו, מצב שהיה נתון לשינויים רבים ותכופים במהלך ימי הבית השני.
בין המקבלים לא נמצאים השופטים, הכהנים, והמלכים.
לעומת זאת באבות דרבי נתן, מתוארת השתלשלות התורה שבעל-פה בדרך שונה: ממשה ליהושע, לזקנים, לשופטים ומהם לנביאים (תוך הבחנה בין שאר הנביאים לבין חגי, זכריה ומלאכי) והלאה.
רבי אומר (שש עשרה משניות) – הפרק ברובו כלול מדברי התנא הלל הזקן, תלמידו רבן יוחנן בן זכאי וחמשת תלמידיו.
מספר משניות אף עוסקות ישירות בתכונותיהם הרוחניות של חמשת תלמידי רבן יוחנן בן זכאי והיחס בין שנים מהם, רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי אלעזר בן ערך, לבין יתר חכמי ישראל.
עקביא בן מהללאל אומר (שמונה עשרה משניות).
בן זומא אומר (עשרים ושתים משניות).
בעשרה מאמרות נברא העולם (עשרים ושלוש משניות) – הפרק מסודר בתחילתו על פי המספרים עשרה, שבעה, ארבעה, כך שכל משנה עוסקת בעניין הקשור למספר המדובר בה.
הפרק מחולק בעיקר לנושאים הבאים:
הדורות מבריאת העולם ועד תקופת אברהם אבינו ויציאת מצרים ומעשי בני ישראל במדבר.
הניסים שנעשו בבית המקדש והדברים המופלאים שנבראו בערב שבת בין השמשות.
פורענויות שונות והסיבות בגללן הן באות.
סוגי אופי, התנהגות, חשיבה וכישרון שונים.
כגון אהבה התלויה בדבר לעומת אהבה שאינה תלויה בדבר, מחלוקת לשם שמים לעומת מחלוקת שאינה לשם שמים ועוד.
6. שנו חכמים בלשון המשנה (אחת עשרה משניות) – במקור, הפרק אינו חלק מהמסכת כפי שנחתמה על ידי רבי יהודה הנשיא.
הפרק הוא אוסף ברייתות העוסקות בדרכים לקניינה של התורה ונקרא גם "קנין תורה", וצורף למסכת בשל המנהג לקרוא בפרקי אבות בבית הכנסת בשבתות שבין פסח לשבועות ולהשלים בכך את שש השבתות הללו, וגם כדי להסמיך את ענייני קניין תורה לחג מתן תורה.
פרק זה מופיע במקור בתנא דבי אליהו זוטא פרק י"ז (מכונה גם "פרק דרבי אליעזר" פרק ב') ובמסכת כלה רבתי פרק ו'.
מקובל בדפוסים להקדים למסכת זו את המשפט "שנו חכמים בלשון המשנה, ברוך שבחר בהם ובמשנתם".
בסך הכל יש במסכת 108 משניות.
בשונה ממסכתות אחרות, מסכת אבות אינה פוסקת הלכות, ועל כן היא לא נכללת במאמר רבי יצחק "ששים המה מלכות – ששים מסכתיות של הלכה", וכמו כן לא נכתבה עליה מסכת בתלמוד הבבלי או התלמוד הירושלמי.
מסכת זו עוסקת במוסר, דרך ארץ ומידות טובות, ועליה אמר רבא: "האי מאן דבעי למהוי חסידא, לקיים מילי דאבות", כלומר: מי שרוצה להיות חסיד שיקיים את הדברים שנאמרו במסכת אבות.
רבי עובדיה מברטנורא, מסביר מדוע המסכת מתחילה ממשה רבנו:
שמה של המסכת נקבע על שם דברי המוסר שבה שהם אבות למצוות, דהיינו עקרונות יסוד להתנהגות האדם, וזאת על-פי האימרה "דרך ארץ קדמה לתורה".
טעם אחר לשם המסכת הוא זה שמביא פירוש המיוחס לרש"י: .
פירוש אחר בשם הגר"א, על פי האמור בתחילת מסכת בבא קמא, ש"אבות" מרמז על כך שהדבר כתוב בתורה, ואכן, פירוש הגר"א במסכת זו מתאפיין בהבאת מקורות מהתורה לכל משנה.
מסכת אבות כתובה כולה עברית, מלבד שלושה קטעים שנכתבו ארמית:
דברי הלל: "נגד שמא, אבד שמה.
המימרא "ודאשתמש בתגא, חלף" מופיעה פעם נוספת בדברי רבי צדוק.
אמרה נוספת מפי הלל: "על דאטפת אטפוך, וסוף מטיפייך יטופון".
"בן בג בג אומר: הפוך בה והפוך בה, דכולא בה.
ובה תחזי, וסיב ובלה בה, ומנה לא תזוע, שאין לך מדה טובה הימנה.
בן הא הא אומר: לפום צערא אגרא".
בהרבה קהילות נוהגים לקרוא בבית הכנסת פרק מהמסכת בשבתות הקיץ, לרוב סמוך לתפילת מנחה (לפניה או לאחריה), ולפי קהילות אחרות, כגון יוצאי מרוקו, נוהגים לקרוא בסיום תפילת שחרית בתחילת פיטום הקטורת.
לפי מנהג קצת קהילות אשכנז המערבי, לומדים פרק אחד בכל שבת מפסח ועד שבועות, ובששת השבתות משבועות ועד י"ז בתמוז לומדים בכל שבת שני פרקים, ואחר י"ז בתמוז מפסיקים ללמוד פרקי אבות, כך שלומדים את המסכת שלש פעמים בכל שנה.
בשנים שבהן יום ראשון של פסח חל בשבת, כך שאחרון של פסח (בחו"ל) חל בשבת, יש מנהגים שונים מה לעשות בארץ, שהרי יש שבת נוספת.
יש מתחילים לקרוא במסכת אבות בשבת שמיד לאחר שביעי של פסח, ובשבת שנוספה (לפני שבועות), יש שקוראים פרק מתוך מסכת דרך ארץ זוטא (והוא נקרא בשבת שלפני שבועות משום דרך ארץ קדמה לתורה), ויש שמתחילים שוב את פרק א.
ויש שלא מתחילים לומר פרקי אבות עד שבת השנייה כדי שילמדו את אותו הפרק שלומדים בחו"ל.
יש קהילות שמשלימות את השבת המיותרת ולא קוראות אף פרק בשבת חזון (פרשת דברים) שחלה בתשעה באב בשנה כזו.
שורשי המנהג לקרוא את מסכת אבות בשבת אחר מנחה בתקופת הגאונים, אז תיקנו אותו רב שר-שלום גאון ורב סעדיה גאון לזכרו של משה רבנו שנפטר בזמן זה מהעולם.
מכיוון שמצד אחד לא נוהגים ללמוד תורה בזמן שנפטר גדול ישראל, אך מצד שני לא רצו לגרום לביטול תורה גדול, תקנו את אמירת פרקי אבות.
טעם נוסף הוא כדי להכין את עם ישראל לחג מתן תורה על ידי לימוד של דרך ארץ, מידות ומוסר, אשר עניינם מופיעים במסכת.
בנוסף לימוד המסכת לפני חג מתן תורה בא כדי להדגיש את הקשר בין התורה שבכתב לתורה שבעל פה.
מנהג שהיה נפוץ בעבר אצל יהודי ספרד הוא שחזנים ידועי שם היו קוראים את הפרק של אותה שבת, בדרך כלל תוך אלתור על פי מקאם כלשהו, ולאחר מכן אף תרגמו התוכן לשפת הלאדינו.
לפני לימוד כל פרק מפרקי אבות, מקובל לומר משפט המובא ממסכת סנהדרין: בסיום לימוד הפרק נוהגים לומר את מאמרו של ר' חנניה בן עקשיא ממסכת מכות .
וזאת בשביל שידעו כל הלומדים, שהדברים הנלמדים במסכת הם אפשריים לכל העם ולא יאמר מישהו שהדברים הם לא מכוונים אליו.
למסכת אבות נכתבו באלף השנים האחרונות למעלה ממאתיים פירושים.
סקירה מקיפה על הפירושים השונים נכתבה על ידי יצחק יוסף כהן.
רשימה ביבליוגרפית מפורטת מהפירושים והביאורים שנתחברו על מסכת אבות מראשית ימי הדפוס ועד שנת תשל"ב נערכה על ידי יהודה רובינשטיין, וסקירה קצרה וממצה של הפירושים הקדומים ערך שמעון שרביט.
פירושו של ר' יעקב בן שמעון, מגדולי תלמידי תלמידיו של רש"י במאה ה־13. הפירוש נדפס בתוך "מחזור ויטרי".
פירוש הרמב"ם שנכתב כחלק מפירוש המשניות שלו.
הרמב"ם אף כתב הקדמה מיוחדת למסכת אבות הנחשבת חיבור בפני עצמו, ונקראת: "שמונה פרקים לרמב"ם".
פירושו של רבינו יונה החסיד מגירונדי.
פירוש רבי מנחם המאירי, מגדולי חכמי פרובאנס במאה ה־13.
פירוש מגן אבות לרשב"ץ (ר' שמעון בן צמח דוראן, בן המאה ה־14).
נחלת אבות מאת דון יצחק אברבנאל.
פירוש רבי עובדיה ספורנו, מחכמי איטליה במאות 15–16.
פירושו של רבי יוסף יעבץ החסיד – ממגורשי ספרד.
ירים משה מאת רבי משה אלשיך.
מדרש שמואל – ליקוט מקיף של פירושים וביאורים על המסכת, נערך על ידי רבי שמואל די אוזידא מתלמידי האר"י.
פירוש הרש"ר הירש למסכת אבות.
רוח חיים, פירושו של רבי חיים מוולוז'ין.
פירושו של הרב יוסף חיים (הבן איש חי) בספר ברכת אבות
מי מרום חלק ב', הרב יעקב משה חרל"פ.
קנין תורה שיחות על פרק שישי במסכת אבות של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בנוסף, לוקטו מכתבי ושיעורי הרב צבי יהודה קטעים המרכיבים את הספר ביאורי הרצי"ה על מסכת אבות.
ביאורים לפרקי אבות לרבי מנחם מנדל שניאורסון.
משניות מבוארות לרב פינחס קהתי.
ביאורי הראי"ה למסכת אבות - לקט מכתבי הראי"ה קוק על מסכת אבות.
ענף עץ אבות - פירושו של מרן הראשון לציון הרב עובדיה יוסף זצ"ל (תשס"א).
אבות לבנים – פירוש עיוני במסכת אבות, תוך שימת דגש על המסרים החינוכיים בהתאם לדור הנוכחי.
שישה כרכים מאת הרב חיים דרוקמן, בהוצאת המכון התורני אור עציון.
פרקי אבות - ביאור הרב עדין אבן-ישראל שטיינזלץ למסכת אבות.
מהדורה מדעית למסכת יצאה על ידי שמעון שרביט.
המהדורה מבוססת על כתב יד קאופמן, ומתייחסת למאות עדי נוסח, החל מכתבי היד החשובים של המשנה וכלה בקטעי גניזה וכתבי יד של סידורים.
מהדורה מדעית לפרק קניין תורה יצאה בשנת 1936 על ידי ד"ר מיכאל היגר מניו יורק.
מַסֶּכֶת בְּרָכוֹת היא המסכת הראשונה מבין המסכתות שבששת סדרי המשנה, ובפרט המסכת הראשונה שבסדר זרעים, ובעקבות כך גם הראשונה בתלמוד.
המסכת עוסקת בדיני קריאת שמע, תפילה, ברכות הנהנין, זימון, ברכת המזון, ברכות הראייה ושאר הברכות.
מסכת ברכות מכילה 9 פרקים, ובהם 57 משניות.
בתלמוד הבבלי המסכת מכילה 63 דפים (ובתלמוד הירושלמי היא מכילה 68 דפים).
במסכת ברכות יש כ-73,000 מילים, כארבע חמישיות מבבא בתרא שבה יש כ-89,000 מילים, וכשני שלישים ממסכת שבת (המסכת הארוכה ביותר בתלמוד הבבלי מבחינת מספר המילים) שבה כ-118,000 מילים.
בקרב לומדים נפוצה הדעה שמסכת זו היא הארוכה ביותר בתלמוד, בשל דפיה הרחבים והעמוסים, אך מיתוס זה אינו נכון, כאמור.
מיקומה וחשיבותה של המסכת בסדר זרעים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מכיוון שסדר זרעים עוסק בעבודת האדמה המניבה את מזונותיו של האדם, ומכיוון שכל מי שאוכל חייב לברך לפני האכילה, ראוי היה להקדים בתחילת הסדר את המסכת העוסקת בברכות בכלל ובברכות הנהנין למיניהם בפרט.
בתלמוד הבבלי שהתחבר בימי הגלות, חיברו האמוראים את הגמרא על סדר זרעים רק למסכת ברכות, באשר יתר הנושאים שבסדר זרעים אינם נוגעים להלכה כשישראל נמצאים בגלות וכדי שיוכלו להספיק ללמוד בדברים הנוגעים למעשה לא חיברו רבינא ורב אשי את התלמוד בבלי בדברים אלו שאינם נוגעים הלכה למעשה.
מסכת ברכות היא הראשונה מבין שלושים וחמש מסכתות שחיברו רבינא ורב אשי עליהם את התלמוד.
חשיבותה של מסכת ברכות כבר בתקופה הקדומה ניכרת ממיקומה.
הופעתה של המסכת בסדר זרעים נובעת מכך שהיא עוסקת בענייני יום יום או מעיסוקה בברכות הפירות, אולם מיקומה בראש הסדר עשוי להפתיע שכן היא איננה המסכת בעלת מספר הפרקים הרב ביותר (לברכות 9 פרקים, לתרומות 11 ולשביעית 10) וממילא סדר זרעים, בניגוד לשאר הסדרים, אינו מסודר לפי מספר פרקים.
חשיבותה ניכרת גם מכך שלמסכת זו, בניגוד לשאר סדר זרעים, יש תלמוד בבלי (בדומה לנידה בסדר טהרות), וזו המסכת היחידה שאינה מ'תלתא סדרי' (מועד, נשים, נזיקין) שיש עליה שני התלמודים לכל ארכה.
למסכת ברכות שלשה חלקים המשקפים את חלקי הליטורגיה היומית: קריאת שמע, תפילה וברכות סעודה.
המשותף להם הוא שהם מקיפים את היום בבוקר ובערב.
חיבורם יחד מתואר במפורש בדברי ר' מאיר בסוף המסכת בתוספתא: "אין לך אדם מישראל שאינו עושה מאה מצות בכל יום: קורא את שמע מברך לפניה ולאחריה; אוכל את פתו מברך לפניה ולאחריה; מתפלל שלש פעמים של שמונה עשרה".
הפרק התשיעי אינו אלא נספח, העוסק בברכות מזדמנות, שאינן חלק מהליטורגיה הקבועה.
האופי המחושב והדווקני של מבנה זה מוכח מכך שהמשנה משווה במפורש בין חלקיה השונים: בין קריאת שמע (שאינה אלא עדות) לתפילה (שהיא עמידה לפני מלך, ולכן דורשת תנאים מיוחדים), ובין תפילה לבין ברכה.
הרמב"ם, בהקדמה לפירושו למשנה, וכן המאירי בפתיחתו למסכת, כתבו כי הסיבה שהמסכת היא הפותחת את המשנה והתלמוד, היא מכיוון שהיא כוללת את הבסיס ליהדות: ייחוד השם (קריאת שמע), תפילה וברכות.
לפי המסורת, נוסח הברכות חובר על ידי אנשי כנסת הגדולה בתחילת תקופת בית שני, אך לא הייתה זו קביעה סופית של הנוסח; ברכות רבות חוברו גם לאחר חורבן בית שני, ואף בתקופות מאוחרות יותר.
מֵאֵימָתַי (חמש משניות) - קריאת שמע, זמנה וברכותיה.
הָיָה קוֹרֵא (שמונה משניות) - אופן קריאת שמע, דין קריאת שמע לחתן ומעשי רבן גמליאל.
מִי שֶׁמֵּתוֹ (שש משניות) - הפטורים מקריאת שמע והאסורים בה.
תְּפִלַּת הַשַּׁחַר (שבע משניות) - זמני התפילות, תפילת שמונה עשרה, דיני תפילת הולכי דרכים ותפילת מוסף.
אֵין עוֹמְדִין (חמש משניות) - דיני ברכות תפילת שמונה עשרה וטעות בתפילה.
כֵּיצַד מְבָרְכִין (שמונה משניות) - ברכות הנהנין על אוכלים ומשקים.
שְׁלֹשָׁה שֶׁאָכְלוּ (חמש משניות) - דיני זימון וברכת המזון.
אֵלּוּ דְּבָרִים (שמונה משניות) - מחלוקות בית שמאי ובית הלל בדיני סעודה.
הָרוֹאֶה (חמש משניות) - ברכות השבח, בתלמוד הבבלי מופיעים פירושי חלומות.
בסך הכל במסכת 57 משניות מנין ז"ן.
בפרק התשיעי של מסכת ברכות, פרק הרואה, מרוכזות ההלכות הנוגעות לברכות שאינן קשורות לתפילה או לברכות הנהנין.
מספר ברכות מופיעות במשנה ובתוספתא המקבילה לפרק וברכות נוספות מוזכרות בברייתות בתלמוד.
ברכת שהחיינו: ברכה שאדם מברך על דבר טוב שקרה לו כגון קניית בגד חדש.
ברכת הטוב והמטיב: ברכה שאדם מברך על דבר שטוב לו אך טוב גם לאחרים.
ברכה על הברק - "עושה מעשה בראשית".
ברכה על הרעם - "שכוחו וגבורתו מלא עולם".
ברכה על הקשת - "זוכר הברית, הנאמן בבריתו והקיים במאמרו".
הברית שבברכה זו היא הברית שנכרתה בין האל לבין נח שלא יהיה מבול נוסף.
ברכה על ראיית מלך - כאשר המלך אינו יהודי מברכים "שנתן מכבודו לבשר ודם" וכאשר המלך יהודי - "שחלק מכבודו ליראיו".
ברכה על אנשים לא רגילים או חיות מוזרות - "ברכת משנה הבריות".
אדם שפוגש את חברו לראשונה לאחר זמן רב - "מחיה המתים".
ברכה על הים הגדול - "שעשה את הים הגדול".
ברכה על בשורות רעות - "ברוך דיין האמת".
בתלמוד הבבלי מובא בפרק זה דיון אגדי נרחב על משמעות החלומות וההתמודדות עם חלומות רעים.
מסכת ברכות זכתה כנראה לפופולריות רבה במשך הדורות ככל הנראה בגלל שעוסקת בהלכות הנצרכות כל יום, ולכן נמצאו הרבה יותר עדי נוסח שלה, גם בתלמוד בבלי וגם בתלמוד הירושלמי.
מספר הטפסים של קטעים מתוך המסכת שנמצאו בגניזה הקהירית גדולה בהרבה ממה שנמצא במסכתות אחרות, הן בבבלי והן בירושלמי.
כמו כן, נוסח מסכת ברכות בבלי הוא מבין המסובכים שבמסכתות התלמוד.
כל מי שניסה לעשות סדר בממצא שבין עדי הנוסח של המסכת גילה תמונה מסובכת ומסורבלת.
לרוב חלקי המסכת יש חמישה עדי נוסח "שלמים", ועוד קטעי גניזה רבים שקשה מאוד לסדרם לפי ענפי נוסח.
חילופי הנוסח במסכת מפליגים יותר ממה שמצוי במסכתות אחרות, ולא פועלים לפי סדר קבוע.
גם מי שחילק את העדים לענפי נוסח, הדגיש שמדובר בחלוקה "סטטיסטית", כלומר, שעד פלוני הולך יותר פעמים עם עד אלמוני מאשר עם עד פלמוני, אך עדיין הוא עשוי להתאים פעמים רבות דווקא לפלמוני.
הרבה פעמים היחסים בין עדים "קרובים" של מסכת ברכות דומים ליחסים בין עדים "רחוקים" של מסכתות אחרות.
פירוש המשניות להרמב"ם - לרבי משה בן מימון.
פירוש רע"ב - לרבי עובדיה מברטנורא.
תוספות יום טוב - לרבי יום-טוב ליפמן הלר.
תפארת ישראל - לרבי ישראל ליפשיץ.
הלכתא גבירתא - לרבי ישראל ליפשיץ.
מלאכת שלמה - לרבי שלמה העדני.
ראשונים על תלמוד בבלי (ברכות)
פירוש רש"י - לרבי שלמה בן רבי יצחק ירחי.
פירוש רבינו חננאל לרבינו חננאל בן חושיאל.
פירוש רב ניסים גאון - לרבי ניסים בר יעקב.
ספר מרדכי - לרבי מרדכי בר הלל אשכנזי.
ספר רבינו אשר (רא"ש) - לרבי אשר בן יחיאל.
הלכות רב אלפס (רי"ף) - לרבי יצחק בר יעקב אלפסי.
רבינו יונה (על הרי"ף) לרבי יונה גירונדי.
המאור הקטן - לרבי זרחיה הלוי מגירונה (רז"ה).
מלחמות ה' (השגות על רז"ה) לרבי משה בן נחמן (רמב"ן).
חידושי הרמב"ן - לרבי משה בן נחמן.
חידושי הרשב"א - לרבי שלמה בן אדרת.
חידושי הריטב"א - לרבי יום טוב בן אברהם אשבילי.
בית הבחירה - לרבי מנחם המאירי.
תוספות הרא"ש - לרבי אשר בן יחיאל.
שיטה מקובצת (אספת זקנים) - לרבי בצלאל אשכנזי.
אחרונים על תלמוד בבלי (ברכות)
פני יהושע - לרבי יעקב יהושע פולק.
ציון לנפש חיה (צל"ח) - לרבי יחזקאל לנדא.