tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנלוגיה בין ביולוגיה להיכחדות שפות
אנלוגיה בין האבולוציה של הביולוגיה לבין התפתחות שפות הדיבור (והסימנים) של האדם המודרני היא אנלוגיה נפוצה מאוד.
שפות דיבור שונות מתפתחות ונכחדות כל העת.
בזמנים בהם יש שיפורי תחבורה ותקשורת, או כיבושים נרחבים והגירה נרחבת, ישנה הכחדות המונית של שפות, בדומה להיכחדות של מינים.
דהיינו, המאורע שבו הדובר האחרון של שפה מסוימת נפטר הופכים לשכיחים ביותר.
מסיתית, סרמטית ואלאנית הן שפות שנכחדו, ומהן התפתחה ככל הנראה השפה ה-אוסטית.
אוסטית היא שפה הודו-איראנית מזרחית המדוברת בחבל אוסטיה השוכן במורדות הרי הקווקז.
אכדית, חורית, לוּוִית פַּלַאית (הפלאית דוברה לתקופה קצרה באזור קטן בצפון-מרכז אנטוליה ונעלמה) וחִתִּית, הן שפות שדוברו בממלכת חתים.
המדאנית יהודית היא השפה הנכחדת של הקהילה היהודית שהתגוררה בהמאדן ומהווה ניב של שפה פרסית יהודית.
הייתי פעם ילד הוא אלבום האולפן ה-27 של אריק איינשטיין, שיצא כפרויקט משותף עם יוני רכטר ב-20 בדצמבר 1989.
באלבום 12 שירי ילדים, שהולחנו ועובדו כולם על ידי יוני רכטר.
מילות השירים נכתבו על ידי משוררים ופזמונאים שונים, בהם תרצה אתר, יהונתן גפן וחיה שנהב.
השירים מאופיינים כשירי ילדים, אך במרוצת השנים הפכו חלקם לנכסי צאן ברזל של המוזיקה העברית - לאו דווקא כשירי ילדים.
בין השירים הבולטים והמוכרים באלבום: "אדון שוקו", "שבת בבוקר" ו"גברת עם סלים".
השיר "בואי אמא" שבמקור לאה נאור כתבה אותו למנגינה רוסית של אדוארד קולמנובסקי, הולחן מחדש על ידי רכטר.
גם "בגן החיות" הולחן מחדש על ידי רכטר עבור האלבום, לאחר שתלמה אליגון הלחינה אותו קודם עבור אלבום הילדים של שושיק שני "יעל מטיילת" (שהתבסס על ספרה של תרצה אתר בעל אותו השם) בתחילת שנות השבעים.
שם האלבום לקוח משיר שכתב איינשטיין לאלבום שירי ילדים בשנת 1971. עטיפת האלבום, שצולמה על ידי הצלם עודד קליין, מנציחה את איינשטיין ובנו במהלך משחק סביב פסל האריה בסמטה פלונית שבתל אביב.
בקלטת הילדים של אריק איינשטיין, מוני מושונוב וצבי שיסל "כמו גדולים", מופיעים שבעה שירים מתוך האלבום, ביניהם "שבת בבוקר" ו"אדון שוקו".
שלוש שנים לאחר הוצאת אלבומם משותף זה הוציאו איינשטיין ורכטר אלבום נוסף של שירי ילדים, "האריה, היונה ותרנגולת כחולה".
בשנת 2020, לרגל "יום חנויות התקליטים", הוציאה חברת NMC לאור מהדורת אלבום וניל מחודשת ובאיכות משופרת של האלבום "הייתי פעם ילד".
יוני רכטר - פסנתר, קלידים, אקורדיון, שירה, לחנים, עיבוד והפקה מוזיקלית
יצחק קלפטר וגיל דור - גיטרות
זיו הרפז - ומיכה מיכאלי - בס
מיכאל תפוח ואתי אנטה - הפקה
(במקור: Kerwhizz, "קרוויז") היא תוכנית בידור בריטית לילדים, אשר הופקה במקור על ידי ערוץ "CBeebies", בין השנים 2009-2008. בתוכנית משולבים עיבוד תמונה ממוחשב עם צילומי אולפן.
הגרסה הישראלית של התוכנית הופקה על ידי ערוץ הופ!
בשנת 2010. מנחה התוכנית בגרסה זו הוא רמי ציון.
בסדרה מדבבים בעברית נועה פלדמן, בר פאר, יהלי מרגלית טופול, לירון לב ורועי ניב.
התוכנית משודרת במתכונת של חידון ידע לילדים, ומיועדת לגילאי ארבע עד שש.
שלושה צוותים מצוירים מתחרים בטיסה על "טיל טס", ובדרך משתתפים בחידון, שבמהלכו הם זוכים בפרסים, ובסופו - מוכתר הצוות המנצח.
הצופים בבית מקבלים הזדמנות לענות על השאלות יחד עם המשתתפים, בתחומי המוזיקה, מציאת הבדלים והתאמת תמונות.
רון חידון (Kerwhizzitor): בחור צעיר שמנהל את החידון, שואל את השאלות, יוצר משחקי מילים גרועים וחרוזים המבוססים על הנושא ומנסה לשמור על הסדר בקבוצות.
בעולם המרוצים ובעולם הסיפור, קרוויזיטור מפרש.
צילי וצמר (Kit and Kaboodle): צילי היא ילדה עם שיער כחול ולבושה בחליפת פלדה בצבע ורוד, צמר היא מפלצת קופצנית עם פנים ורודות ורעמה כחולה.
רותם וחוטם (Twist and Snout): רותם הוא ילד עם שיער בלונדיני לבוש בחליפת פלדה בצבע תכלת, חוטם הוא מפלץ חום ותכלת בצורת ממותה.
נועה ונמש (Ninki and Pip): נועה היא ילדה כהת עור עם שיער שחור ולבושה בחליפת פלדה בצבע צהוב/זהב, נמש הוא מפלץ ירוק בצורת כלב שלבוש בחולצה צהובה.
נמש אינו מדבר אלא נובח.
קפיץ קפוץ (Natterjack) - קרפד, אשר מציג שתי שאלות בכל פרק המבוססות על זיהוי תמונות.
שאלה אופיינית עשויה לכלול את הצוותים בזיהוי אחת מארבע תמונות הזהות לזו שצייר קפיץ קפוץ.
גדעון גרעפס (Burping Hurbert) - גיהוקוזאור, אשר מציג שאלה אחת המבוססת על זיכרון חזותי.
זה בדרך כלל כרוך בגדעון אוכל אחד מכמה חפצים והצוותים צריכים לבחור איזה מהם זה היה מבין ארבע חלופות.
מולי מסריחולי (King Pong) - בואש, אשר מציג את "צוד את הבואש", בו הוא מסתתר בתוך או מאחורי ארבעה חפצים ברצף מהיר.
נמש, חוטם וצמר צריכים להחליט איזה חפץ היה מקום המחבוא האחרון שלו כדי לזכות במוד המסתורין.
הופעתו של המלך פונג תמיד מבשרת אדים ירוקים מסריחים.
מדי פעם הוא מוחלף על ידי קרובי משפחה שלו, כמו מולי מסריחולי הפיראט (שמריח אפילו יותר גרוע ממולי מסריחולי עצמו), או על ידי מולה נחיחולה המלכה או מולה נחיחולה הנסיכה (ששתיהן מריחות נעים מאוד ומפיקות אדים ורודים ריחניים, בניגוד למולי מסריחולי עצמו).
חתול קול (Kat Kool) - חתול, אשר מציג את "סיבוב הצלילים של חתול קול", שאלה אחת המבוססת על זיכרון שמיעתי.
בדרך כלל חתול קול או הלהקה שלו ינגנו מנגינה, והקבוצות צריכות לבחור איזו מבין ארבע מנגינה חלופית מתאימה.
הדיבוב העברי הופק על ידי אפי בן ישראל ובוים על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתרון חידוןג'ייקוב סקיפיורמי ציוןציליטלקה דוניאינועה פלדמןצמריסמין גאראדיהלי מרגלית טופולרותםג'רמיין וודסרועי ניבחוטםאלכס ולמןלירון לבנועהקריסל בסיליובר פארנמשפרנק וולקרלירון לב
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוקם על ידי משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום.
ההיכל החליף את רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בה התקיימו עד שנת 2016 טקסי יום הזיכרון המרכזיים בהשתתפות ראשי המדינה.
ההיכל נחנך רשמית ב-30 באפריל 2017 ונפתח לקהל מספר חודשים לאחר מכן.
במהלך אירועי יום הזיכרון ב-2010 הכריז שר הביטחון אהוד ברק, על הקמת היכל זיכרון לאומי בכניסה הראשית של בית הקברות הצבאי בהר הרצל בשדרות הרצל בירושלים.
המיקום נבחר לאחר שנגנזה התוכנית להקמת אתר זיכרון לאומי בהר איתן שאושרה במהלך שנות ה-80 על ידי ממשלתו של ראש הממשלה מנחם בגין ונגנזה סופית ב-2007, לאחר שהוצאה נגדו תביעה משפטית בגין פגיעה בנוף וביער ירושלים על ידי הארגונים הירוקים.
ההיכל תוכנן מאבני זיכרון זהות בגודלן שבהן חקוק שם הנופל ותאריך נפילתו ובצמוד לכל אבן, נר זיכרון שיידלק ביום השנה של כל חלל.
פני החללים יוקרנו מעל מקום הנצחתם.
התוכנית הוכנה על ידי משרד האדריכלים קימל־אשכולות, בשיתוף עם קלוש־צ'צ'יק אדריכלים.
תוכנית ההיכל הוכנה בין השאר בהשראת אנדרטת המלחמה של אוסטרליה שבקנברה.
במסגרתה ייכנסו המבקרים מרחבת הכניסה של בית הקברות הצבאי הישר אל ההיכל שייחפר בהר, כשמעליו תשוחזר הטופוגרפיה המקורית בשילוב של אבן וצמחייה.
המבנה תוכנן להשתלב עם השטח הטבעי של ההר ועם חזות הקברים הסמוכים אליו.
עבור מבקרים שאינם מעוניינים לעבור בהיכל הזיכרון, הוקם שביל עוקף המוביל ישירות אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל.
תכנון נוסף הוא, שלצידו ימוקמו משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון.
באפריל 2012 אישרה הממשלה את הקמתו של היכל הזיכרון הלאומי בעלות של 40 מיליון שקלים, למרות עתירתם של ארגוני נפגעי טרור שביקשו לעכב את הקמתו בטענה שלא מוזכרים בו שמות חללי הטרור.
בתאריך 30 באפריל 2014 נערך טקס הנחת אבן הפינה במעמד נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, והרמטכ"ל בני גנץ.
בחודש פברואר 2015 החלה הבנייה.
ההיכל נחנך בטקס ממלכתי בתאריך ד' באייר תשע"ז - 30 באפריל 2017 (ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל) בהשתתפות ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, הרמטכ"ל גדי איזנקוט, מפכ"ל המשטרה, ראש המוסד, ראש השב"כ ובכירי מערכת הביטחון.
לאחר חנוכתו נסגר שנית ונפתח לציבור באוקטובר 2017. לאחר פתיחתו של אולם הזיכרון עברו אליו טקסי יום הזיכרון המרכזיים שנערכו ברחבת הטקסים בבית הקברות הצבאי ושאר טקסי הזיכרון הצבאיים המרכזיים.
יד זיכרון לזכר החיילים האלמונים
לפני הקמת ההיכל היה רעיון להקים בתוכו גם "אנדרטת זיכרון לזכר הגיבורים האלמוניים", בסופו של דבר התוכנית נגנזה.
אולם ההנצחה מצוי בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי הלאומי.
הוא מעוצב בצורת "פעמון אור" הבנוי לעומק של 18 מטרים, ויכול להכיל כ-400 איש במהלך הטקסים השונים המתקיימים בו.
הכניסה הראשית אל המבנה נמצאת בסמוך אל משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון, ופתח היציאה מוביל אל חלקת חללי מלחמת יום כיפור.
בסמוך אליו החניון וסככת האבלים של בית הקברות הצבאי.
כלפי חוץ נראה ההיכל כצורת לפיד.
הכניסה הראשית אל המבנה נמצאת סביב רחבה גדולה המיועדת לטקסי זיכרון.
היא בנויה בחצי עיגול המוביל אל דלת הכניסה הראשית.
בכניסה אל חלל האולם המרכזי ישנו קיר, עליו מוקרן סרט המתאר חיילים ההולכים אל הקרב שממנו לא חזרו.
לצידו חדר זיכרון מיוחד עבור החללים שנפטרו עקב נכות לאחר שירותם הצבאי.
סביב החלל המרכזי, הבנוי בצורה מעגלית, נמצא "קיר השמות" המורכב מלבנות זיכרון אחידות, שעל כל אחת מהן נחרת שמו של חלל צה"ל.
בתחתית השביל כתובות השנים מהחלל הראשון ועד ימינו.
לצד הלבנה נידלק נר זיכרון באופן אוטומטי ביום השנה למותו של החלל.
ישנן עמדות מידע על כל החללים במערכות ישראל.
במרכז האולם מצוי עמוד עגול וחלול המציין את "אש התמיד", ולצידו משטח מואר וקיר להנחת זרים.
הם נמצאים ברחבה פנימית לעריכת אזכרות וטקסים יומיים (כגון אמירת "קדיש").
בקצה השביל העולה בצורה ספירלה, סביב עמוד אש התמיד המוביל אל היציאה, ישנה גם "עמדת קדיש" יומית לזכר חללי מערכות ישראל שנפלו באותו היום.
בפתח היציאה מצויה עמדה ובה ספר זיכרונות וביקורת של המבקרים במקום.
"עמוד אש התמיד" תוכנן במקור להיות "יד זיכרון לחייל האלמוני".
ההליכה בהיכל מלווה ביצירה "מניין" שהלחין במיוחד להיכל הזיכרון היוצר חן מצגר אדר
היצירה בת שלושה פרקים לכל מפלס פרק שונה.
מבנה הגג של האולם, יחד עם שטח רחבת הכניסה, משמשים בתור "אמפיתיאטרון פתוח" עבור טקסי יום הזיכרון, בתור במת נאומים וטקסי זיכרון.
היכל אלכסנדר ניקוליץ' (בסרבית: Хала Александар Николић), המוכר גם בשמו המקורי היכל פיוניר (בסרבית: Хала Пионир) הוא אולם כדורסל השוכן בבלגרד בירת סרביה.
ההיכל נפתח ב-24 במאי 1973 ותכולתו עומדת על 8,000 מקומות ישיבה.
האולם מארח את משחקי קבוצות הכדורסל פרטיזן בלגרד והכוכב האדום בלגרד ונודע באווירה החמה שמייצרים אוהדי הקבוצות במהלכם.
כמו כן, האולם מארח את משחקיו של מועדון הנוער אוקק בלגרד.
האולם אירח את שלבי הגמר של יורובאסקט 1975. ב-1977 אירח האולם את גמר גביע אירופה לאלופות (שבו ניצחה מכבי תל אביב את וארזה) וב-1998 אירח את גמר היורוקאפ.
ביורובאסקט 2005 התקיימו באולם כמה ממשחקי השלב המוקדם של האליפות.
בנוסף למשחקי כדורסל אירח האולם אירועי ספורט גדולים נוספים, כגון אליפות העולם בג'ודו ב-1989, משחקים באליפות העולם בכדוריד נשים ב-2013, ורבע גמר גביע דייוויס ב-2017 (שבו ניצחה סרביה את ספרד).
ב-2016 שונה שמו של האולם והוא נקרא על שם אלכסנדר ניקוליץ', שהיה שחקן ומאמן כדורסל, ונחשב בעיני רבים לאבי הכדורסל היוגוסלבי ואחד מגדולי המאמנים בתולדות הכדורסל האירופי.
ב-2019 עבר האולם שיפוץ מסיבי, החל ממשטח הפרקט ועד ליציעים, התאורה והמערכות הנלוות.
במסגרת השיפוץ הורחבה גם תכולתו של האולם, מתכולתו המקורית של מעט פחות מ-6,000 ל-8,000.
פרט למשחקי הכדורסל ואירועי ספורט אחרים, מתקיימים מעת לעת מופעי מוזיקה ובין היתר הופיעו בו דיפ פרפל, אריק קלפטון, 50 סנט ועוד.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, משחקי ה"בית" של מכבי תל אביב ביורוליג, הפועל ירושלים בליגת האלופות בכדורסל ושל הפועל תל אביב ביורוקאפ נערכו באולם זה.
היכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום (ביפנית: 国立長崎原爆死没者追悼平和祈念館) הוא אתר הנצחה הממוקם בעיר נגסאקי שביפן, לזכר קורבנות הטלת פצצת האטום על העיר נגסאקי.
אתר ההנצחה ממוקם בסמוך למוזיאון הפצצה האטומית ולפארק השלום.
אתר ההנצחה מנציח את זכרם של 150,000 קורבנות הפצצה.
באתר מוצגים תמונות ועדויות של שורדי הפצצה.
האתר תוכנן על ידי האדריכל היפני אקירה קוריו והוקם בין נובמבר 2000 לדצמבר 2002. האתר כולל שני מפלסים.
במפלס התחתון ממוקמים אזור ייעוץ וספריה, חדר הרצאות, חדר מולטימדיה המציג תמונות של תוצאות הפצצה, ואולם זיכרון ובו 12 עמודי אור המסמלים את התקווה לשלום.
במפלס העליון תערוכת קבע ובה קטעי יומנים של שורדים, וכן תצפית על אולם הזיכרון.
עיקר המפלס העליון הוא בריכת מים דרכה ניתן לראות את עמודי האור מהמפלס התחתון.
"הייתי הילד הכי קטן בכיתה" הוא שיר ילדים מאת יהונתן גפן.
השיר מדבר על חוויותיו של גפן עצמו.
השיר נכלל בספר השירים "הכוכבים הם הילדים של הירח", בהוצאת דביר, 1974 ואחר כך בספר הכבש השישה עשר.
השיר הוא מהמפורסמים של גפן וזכה למספר ביצועים, המוכרים ביותר הם של עוזי חיטמן (ובלחנו), של אביב גפן (בנו של המחבר) ושל ציפי שביט.
השיר בוצע גם על ידי נירה רבינוביץ' בלחן מאת מישה בלכרוביץ'.
השיר מורכב משורות קצרות בחריזה מסורגת.
השיר מתאר את תחושותיו של ילד נמוך, שמוסתר על ידי הילדים הגבוהים.
הוא מתפלל להיות גבוה, תפילה שנענית בסוף השיר.
היכל האמנויות היפות ברובע המרינה של סן פרנסיסקו, קליפורניה, הוא מבנה מונומנט שנבנה במקור לתערוכת פנמה-פסיפיק בשנת 1915 לשם הצגת תערוכות אמנות בתוכו.
המבנה הוא אחד היחידים ששרד מהתערוכה, והיחידי שעדיין נמצא במיקומו המקורי.
המבנה נבנה מחדש בשנת 1965, ושיפוץ הלגונה, טיילת ועמידות לרעידת אדמה הושלמו בשנת 2009.
בנוסף לאירוח תצוגות אמנות, האתר נשאר מקום פופולרי עבור תיירים ומקומיים, והוא משמש כאתר אהוב עבור צילומי חתונות ומסיבות חתונה לזוגות מאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
המבנה מוכר כל כך שקיים העתק מינאטורי שלו בפארק השעשועים ההרפתקה הקליפורנית של דיסני שבאנהיים.
היכל האמנויות היפות היה אחד מעשרה היכלים בלב התערוכה העולמית פנמה-פסיפיק, שכללה גם את היכלי התצוגות של החינוך, אמנות חופשית, יצרנים, תעשיות שונות, חקלאות, מוצרי מזון, תחבורה, מכרות ומתכות והיכל המכונות.
היכל האמנויות היפות תוכנן על ידי ברנרד מייבק, שקיבל את השראתו מאדריכלות רומית ויוונית.
אף על פי שרוב התערוכה הושמדה לאחר סיומה, ההיכל נאהב כל כך, שקרן לשימורו הוקם עוד בזמן התערוכה.
לזמן מה לאחר התערוכה העולמית ההיכל אירח תצוגת אמנות מזדמנת.
בין השנים 1934 ל-1942 אולם התערוכות הראשי היה ביתם של 18 מגרשי טניס מוארים.
בזמן מלחמת העולם השנייה, ההיכל שימש את צבא ארצות הברית לאחסון משאיות וג'יפים.
בסיום המלחמה, כאשר האו"ם הוקם בסן פרנסיסקו, לימוזינות ששימשו את ראשי המדינות הגיעו ממאגר כלי רכב שהיה במקום.
מ-1947 והלאה השתמשו בהיכל למגוון דברים: מחסן למחלקת הפארקים, מרכז הפצה לספרי טלפונים, כמחסן דגלים ואוהלים, ואף כמטה מכבי אש זמני.
בזמן שההיכל ניצל מהריסה, המבנה שלו נותר לא יציב.
במקור הוא יועד לעמוד רק למשך התערוכה, והחומרים ממנו נבנה לא היו חזקים מספיק לעמוד לאורך זמן.
כתוצאה מטיב הבנייה ומוונדליזם, עד לשנת 1950, המבנה הלך והתפורר כמעט לחלוטין.
בשנת 1964, ההיכל המקורי נהרס לגמרי, כאשר רק מבנה הפלדה של התערוכה נשאר עומד.
המבנה לאחר מכן נבנה מחדש מבטון קבוע וקל משקל ומוטות פלדה נוספו כדי לחזק את מבנה הכיפה.
כל הקישוטים והפסלים נבנו מחדש כמו במבנה המקורי.
בשנת 1969, אולם התערוכה הראשי הפך לבית משכנו של האקספלורטוריום, מוזיאון אינטראקטיבי, ובשנת 1970, המבנה גם הפך לביתו של תיאטרון ההיכל לאמנויות יפות בן 966 המושבים.
בשנת 2003, העיר סן פרנסיסקו ביחד עם קרן מייבק יצרו שיתוף פרטי-ציבורי לשימור ההיכל ועד לשנת 2010, נעשו עבודות שימור והתאמה לעמידה ברעידות אדמה לכיפה ולשאר המבנים במקום.
בינואר 2013, האקספלורטוריום נסגר לצורך הכנות לקראת העברתו למקום משכנו הקבוע.
היום, אקליפטוסים אוסטרליים ניצבים בגדה המזרחית של הלגונה וחיות בר רבות הפכו את המקום לביתם כולל ברבורים, ברווזים, אווזי בר, צבים, צפרדעים ודביבונים.
היכל האמנויות נבנה סביב לגונה מלאכותית והוא מורכב מפרגולה באורך 340 מטרים סביב מבנה ראשי ליד המים.
הלגונה נועדה לדמות מראה כמו בסצנה מאירופה הקלאסית, היכן שהמים משמשים כמראה לשקף את המבנה וכתצפית שקטה שניתן להעריך אותה ממרחק.
היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה (בספרדית: Templo Masónico de Santa Cruz de Tenerife) הוא לשכת בונים חופשיים בעיר סנטה קרוס דה טנריפה שבאיים הקנריים (השייכים לספרד).
ההיכל נמצא ברחוב סן לוקאס.
הבניין נבנה לשימוש על ידי הלשכה המקומית בשנים 1899–1902. הוא נחשב לאחד מהיכלי הבונים החופשיים העיקריים בספרד, והראשון באיים הקנריים.
ההיכל נחשב למייצג היכלי הבונים החופשיים בספרד.
היכל הכדורסל מוסקבה הוא מתחם ספורט רב תכליתי במוסקבה, רוסיה.
ההיכל נפתח ב-30 באוגוסט 2006 ומשמש כיום את קבוצת כדורסל הנשים של דינמו מוסקבה.
בעבר שימש את מועדון הכדורסל לגברים.
היכל הספורט משמש כזירה ביתית למועדון כדורסל הנשים דינמו מוסקבה, אשר מתמודד בליגת העל ומשמש גם כמגרש הבית לקבוצת הקטרגל "דינמו" שאף היא משחקת בליגת על.
בעבר שימש את קבוצת מועדון כדורסל הגברים של דינמו וגם אירח את משחק הגמר של גביע אופ"א בקטרגל בעונת 2007/08. בשנת 2020 שונה שמו להיכל הכדורסל מוסקבה.
השטח הכולל של המתחם, הוא 35 אלף מטרים רבועים ובנייתו בוצעה בשנים 2005-2006. אגודת "דינמו" מימנה את הבנייה וזו שהשקיעה בבנייתו.
עיצובו דומה לצלחת מעופפת: מבנה עגול ומסיבי בעל כיפת זכוכית, בטון וריצוף, שכולם הובאו משווייץ.
בהנחיית עדי שילון, ששודרה ב-2018 בערוץ 13.
בכל תוכנית התחרו זה מול זה שני שפים, שיעשו הכל כדי להכין את מנת הגורמה שתביא להם את הניצחון.
במקור תוכננה התוכנית להיות משודרת בשעות הערב של יום שישי, אך בעקבות סיבות לא ידועות שובצה בסוף ביום שישי בשעה 15:30.
העונה הראשונה והיחידה עד כה החלה ב-27 באפריל 2018 ונגמרה ב-21 בספטמבר 2018.
"הייתי חוזרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
השיר יצא לאור ב־נובמבר 2016, כסינגל השישי והאחרון מתוך אלבומה השני תאמין לי, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר הגיע למקום השני במצעד של גלגלצ, והשמיני במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי גילי זכאי, הולחן על ידי אלי קשת וירון כהן והופק על ידי קשת גם כן.
יוסי חרסונסקי סקר את האלבום תאמין לי, ובו הוא גם סקר את השיר ואמר עליו כי: "מדובר בשיר בו הקצב והעיבוד מייצרים בלדת בלוז שונה בהשוואה לשירים אחרים".
השיר יצא כסינגל כמה שבועות לאחר העלאתו ליוטיוב.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-5.7 מיליון צפיות.
היכל ההרמוניה העליונה (בסינית: 太和殿; בפין-יין: Tài Hé Diàn) הוא האולם הגדול ביותר שבתוך "העיר האסורה", שבסין.
שמו של ההיכל בתחילה היה "Fengtian Dian" (奉天殿; "היכל הסגידה לשמיים"), ולאחר מכן הוחלף ל"Huangji Dian" (皇极殿; "היכל הציר הקיסרי").
שמו הנוכחי ניתן להיכל על ידי הקיסר שונג'ה, הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג.
האולם המקורי, שהוקם בשנת 1406 על ידי שושלת מינג, נהרס שבע פעמים על ידי שריפות במהלך שושלת צ'ינג, ונבנה בפעם האחרונה בשנים 1695–1697. לאחר שחזור במאה ה-16, הצטמצמו מידות האולם מסביבות 95 על 48 מטרים, למידותיו הנוכחיות, 64 על 37 מטרים.
ששת העמודים הקרובים לכס המלכות שבתוך ההיכל מצופים בזהב, והמוטיב השולט בארכיטקטורה של המבנה הוא דרקון סיני.
על כס המלכות עצמו ישנם חמישה דרקונים המתפתלים על גב הכיסא ועל משענות הידיים שלו.
על הקיר מאחוריו יש תשעה דרקונים, משום שהמספרים 5 ו-9 מרמזים על הודו של הקיסר.
הכס עצמו בנוי מעץ המכונה אלמוג אדום , והוא שימש את קיסרי שושלת צ'ינג.
בתקרה מעל הכס נמצא מונומנט של קיסון המעוטר בדרקון מפותל, אשר מפיו מוציא סט כדורי מתכת דמוי נברשת.
הוא מכונה "Xuanyuan Mirror", על שם הקיסר הצהוב.
הסינים האמינו כי כדורי המתכת יפלו על ראשו של המערער על הכס.
האולם ממוקם בציר הגישה המרכזי של העיר האסורה, מאחורי שער ההרמוניה העליונה.
ההיכל, שנבנה מעל שלושה מפלסי בסיס מאבן שיש, ומוקף במבערי קטורת מברונזה, הוא אחד ממבני העץ הגדולים ביותר בסין.
ההיכל הוא אחד משלושת ההיכלות המרכזיים של העיר האסורה החיצונית, יחד עם היכל ההרמוניה המרכזית והיכל שימור ההרמוניה.
קיסרי שושלת מינג ושושלת צ'ינג ערכו בהיכל את טקסי ההכתרה והחתונה שלהם.
ההיכל שימש את קיסרי שושלת מינג גם כזירת משפט, וקיסרי שושלת צ'ינג ערכו בו טקסי הסמכה סמליים (אינווסטיטורה).
היכל ההרמוניה המרכזית (בסינית: 中和殿; בפין-יין: Zhōng Hé Diàn) הוא האולם הקטן מבין שלושת האולמות של בתי הדין החיצוניים שבתוך "העיר האסורה" שבסין.
הוא נבנה בשנת 1420, וגובהו 29 מטרים.
האולם קטן יותר משני האולמות הנוספים, היכל ההרמוניה העליונה והיכל שימור ההרמוניה.
הוא בצורת ריבוע, והוא שימש למנוחת קיסרי שושלת מינג וקיסרי שושלת צ'ינג לפני טקסים חשובים ובמהלכם.
בבסיס ההיכל יש חור ניקוז בצורת ראש דרקון סיני.
כשיורד גשם, ראש הניקוז מרסס מים יחד ליצירת נוף של "אלף דרקונים יורקים מים".
הייתי כאן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי עברי לידר בשיתוף הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן.
השיר יצא לאור ב-24 בדצמבר 2013, כסינגל הראשון מתוך אלבומו העשירי של עברי לידר, האהבה הזאת שלנו, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב על ידי עברי לידר, הולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי לידר.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו חמישה כוכבי זהב מתוך חמישה.
לא פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר.
ב-24 בדצמבר 2013, העלה לידר לערוץ היוטיוב שלו את האודיו קליפ הרשמי של השיר, בסמוך לצאת הסינגל.
"הייתי נער" הוא שיר עברי מ-1967, שכתב דוד עתיד, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת הנח"ל בעיבודו של המלחין.
דוד עתיד (1935–2026), חבר קיבוץ משמרות, שירת כחייל קרבי בנח"ל, ונפצע פעמיים במהלך שירותו.
לאחר פציעתו השנייה, במלחמת ששת הימים, נחשף לתופעת הפוסט טראומה בקרב חיילים.
השיר עוסק בתופעה זו בקרב חיילים שחזרו מן הקרב.
השיר נכלל בתוכניתה ה-20 של להקת הנח"ל, "הנחלאים באים הנחלאים באים" (1967), בניהולו המוזיקלי של יאיר רוזנבלום.
רוזנבלום ייעד את השיר לסולנית שולה חן, אך בעקבות התמרמרות בקרב בנות הלהקה, השיר הועבר לאביבה בנו .
לצד בנו, ביצעו את הקולות הגבריים מוטי פליישר ושלום חנוך.
בווידאו קליפ לשיר שביים שמואל אימברמן, במסגרת הספיישל הטלוויזיוני "מהנח"ל באהבה" (1969), השתתפה שולה חן במקום אביבה בנו, מאחר שזו הייתה בהריון.
חן שיחקה את הנערה והניעה את שפתיה בקצב שירתה של בנו.
שאולי רוזנטל, לימים בעלה של בנו, גילם בקליפ את החייל.
בבית הראשון מתוארת האווירה ברמת הגולן לאחר המלחמה.
הנערה אומרת: "אבל פניך, נערי, נותרו שונים".
הבית השני מתאר את החזרה לשגרה בעורף: הפסקת האפלת הבתים, סגירת המקלטים, דשאים שצומחים וחזרת המסחר בשווקים.
הבית השלישי מתאר את חזרת החיילים לשגרה ואת אופן התמודדותם עם חבריהם שנהרגו ("לומדים לא להזכיר את אלה שאינם").
בתי השיר הם מפי ה"נער", בעוד הפזמונים (מלבד האחרון) הם מפי ה"נערה" שאליה הוא שב מן המלחמה.
הפזמונים מפי הנערה נחתמים בשורה "הקרב נדם ושוב קרב הוא אל השער, אך הילוכו כבד וחתומות פניו", שורה שנועדה להדגיש את זה שאמנם הקרב נגמר, אך הוא ממשיך להשפיע על הנער, כנראה דרך פוסט טראומה.
הפזמון האחרון (שאותו שר הגבר) חותם את השיר בשורה "הייתי נער, נערה, הייתי נער, עכשיו חייכי אלי מוכרת ויפה".
שורה זו, עם שם השיר בתוכה, שוב מראה את השינוי שהנער עבר במלחמה, ושהוא כבר אינו נער.
המוטיב הזה גם מוצג בתחילת הפזמונים של הנערה: "היה לי נער".
היכל אהרון הוא בית הכנסת המרכזי בעיר נהריה, ישראל.
בית הכנסת נקרא על שם רבה הראשון של נהריה, אהרן קלר.
התפילות בבית הכנסת מתנהלות בנוסח אשכנז.
בית הכנסת נוסד בידי יוסף לוי וזליג סוסקין, ממייסדי נהריה.
רב העיר, הרב ישעיהו מייטליס, מכהן כרב בית הכנסת.
בבית הכנסת שתי עזרות נשים - אחת בצד המערבי של הקומה הראשונה, ואחרת - בקומה השנייה.
שמות חללי צה"ל בני העיר רשומים במבואת בית הכנסת וכן מוזכרים בקביעות בתפילת יזכור.
לצד בית הכנסת נמצא המבנה של המועצה הדתית של נהריה.
היכל האמנות בבודפשט, הונגריה (בהונגרית: Műcsarnok); הוא אולם התצוגה הגדול ביותר בבודפשט, הממוקם בכיכר הגיבורים, מול המוזיאון לאמנות יפה.
הוא מארח בעיקר תערוכות של אמנות עכשווית מכל הזמנים.
מאז 2011 ההיכל ותצוגותיו נמצאים בפיקוח האקדמיה ההונגרית לאמנות.
המבנה הושלם לשנת 1895–1896 לחגיגות 1000 השנה לכיבוש הונגריה על ידי שבטי המדיארים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה), על פי תוכניותיו של האדריכל אלברט שיקדנץ (1846–1915), ובהשתתפותו הפעילה של האדריכל פרנץ פילפ הרצוג (1860–1925).
הנזק שנגרם למבנה במלחמת העולם השנייה תוקן בשנים 1949–1950 בהכוונתו של לאסלו בורשוש.
לבניין חזית ראשית בסגנון בזיליקה, מבנה אקלקטי בסגנון נאו-קלאסי עם אכסדרה של שישה עמודים שבולטת היטב וסגורה בטימפנון.
בטימפנון זה ניתן לראות מאז 1941 את הפסיפס של ינה הראנגי ששמו "פטרון האמנויות".
הבניין הארוך והמצופה לבני קלינקר מוקף באפריז קרמיקה צבעוני.
הצייר לאיוש דיאק-אבנר קישט את הבניין בפרסקו.
הבניין (שהוא אנדרטה לשימור) שוחזר ושופץ בין השנים 1991–1994. באולמות ההיכל האמנות מוצגות יצירות מייצגות של אמנים מקומיים וזרים.
הייתי כלת מלחמה ממין זכר הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1949, בבימויו של הווארד הוקס, עם קרי גרנט ואן שרידן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על סיפור אוטוביוגרפי של רוז'ה שרלייה שפורסם תחת שם העט הנרי רושארד .
חוק כלות מלחמה אפשר לנשים אירופאיות שנישאו לחיילים אמריקאים להגר עם בני זוגם לארצות הברית אבל לא אפשר זאת לגברים אירופאים שנישאו לחיילות אמריקאיות - על כך בנויה העלילה הקומית.
הנרי רושארד (קרי גרנט) הוא קצין צרפתי בחיל הכיבוש בגרמניה.
הוא מגיע להיידלברג כדי לצאת למשימת מלחמה בשוק השחור בבאד נויהם.
כיוון שאינו נוהג מצרפים אליו למשימה את לוטננט קתרין "קטי" גייטס (אן שרידן) שהייתה אתו במשימה קודמת שהסתיימה בריב.
קטי נוהגת והנרי יושב ב"סירה".
הם עוברים הרפתקאות, צולחים נהר, חותרים בסירה וכמעט נופלים ליד מפל מים, נרטבים בגשם ומגיעים לבסוף לפונדק בבאד נויהם.
הנרי מעסה את גבה הכואב של קטי אבל נאלץ לבלות את הלילה בחדר לאחר שהמנעול נשבר.
בבוקר היא בטוחה שהוא עשה זאת כדי לשכב לצידה...
למחרת מתלבש הנרי כגרמני כדי לחדור למרכז השוק השחור.
המשטרה פושטת על המקום ואוסרת את הנרי.
הוא טוען כי הוא קצין צרפתי ומבקש מקטי כי תאשר זאת אך היא אומרת לשוטרים שאינה מכירה אותו.
הנרי נכלא וקטי משחררת אותו ואומרת לו כי פעלה לפי הוראותיו שתכחיש שאין לה קשר אתו.
במסע חזרה להיידלברג הם מתאהבים ומתחילים להתחתן.
הם עוברים שלושה טקסי חתונה - קתולי, פרוטסטנטי ואצל ראש העיר.
ממלאים טפסים רבים אבל מסתבר להם שלפי חוק כלות המלחמה, הנרי לא יוכל להצטרף לקטי בחזרתה לארצות הברית כי הוא גבר ולא אישה...
לבסוף הם מגיעים לנמל ברמן וקטי מחליטה כי על הנרי להתחפש לאישה.
היא גוזרת שערות מזנב סוס ומכינה לו פאה נכרית וגם נותנת לו חצאית.
הם מצליחים לעלות על הספינה כשהנרי מחופש לאחות צבאית אך מיד הנרי נקרא לחדר הניתוח לעזור בלידה ו"נתפס" שהוא גבר.
קטי מצליחה להסביר לקפטן ולכומר של הספינה את המצב והנרי מורשה להישאר בתא ביחד עם קטי עד שפסל החירות נשקף מבעד חלון התא.
הייתי כפילו של מונטי הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1958 בבימויו ג'ון ג'לרמין, עם ג'ון מילס, ססיל פרקר ומ.א.
התסריט מבוסס על המקרה האמיתי של קליפטון ג'יימס שדמה לגנרל מונטגומרי ושימש כמחליפו כדי להטעות את המודיעין הגרמני.
קליפטון ג'יימס תיאר את קורותיו במבצע בספר "הייתי כפילו של מונטי" משנת 1954 שהיה לרב מכר ותורגם גם לעברית.
הוא היה שחקן מקצועי ומשחק בסרט בתור עצמו ובתור מונטגומרי.
התסריט שונה מהספר בכך שהוספה סצנה של ניסיון החטיפה של מונטגומרי על ידי הגרמנים כדי להעלות את מתח הצופים, אולם במציאות הגרמנים לא ניסו לחטוף את מונטגומרי.
כמה חודשים לפני הנחיתה בנורמנדי במלחמת העולם השנייה מתכנני אנשי המודיעין של בעלות הברית מספר מבצעי הונאה כדי להטעות את הגרמנים בקשר למקום הנחיתה (מבצע שומר ראש).
שני אנשי מודיעין בריטיים, מייג'ור הארוויי (ג'ון מילס) וקולונל לוגאן (ססיל פרקר) מתכננים אף הם מבצע הונאה אבל אין להם עדיין רעיון כלשהו.
לילה אחד צופה הארוויי בהופעה לפני החיילים ומבחין באחד השחקנים (מ.
קליפטון ג'יימס) הזוכה לתשואות החיילים כיוון שהוא דומה דמיון מפתיע לגנרל מונטגומרי.
לאחר ההופעה חוקר הארוויי ומגלה שאותו קליפטון ג'יימס הוא שחקן מקצועי ובמלחמה הוא משרת כשלם באגף התשלומים של הצבא הבריטי בעיר לסטר בדרגת לוטננט.
הארוויי מגיע ללסטר ומודיע לקליפטון ג'יימס כי הוא מתבקש להופיע בסרטון של הצבא.
כשקליפטון מגיע ללונדון הוא מתבשר על המהות האמיתית של תפקידו.
הוא נשלח לאימון צבאי קצר ומצטרף לפמלייתו של מונטגומרי, לומד לחקות את הליכתו, תנועותיו ודיבורו ואף נפגש אתו בארבע עיניים.
הארוויי "מקבל" דרגת בריגדיר ומצטרף לקליפטון בטיסה לגיברלטר שם סוקר קליפטון משמר כבוד והם נוסעים בשיירה למושל גיברלטר, קולונל ראסטי (מייקל הורדרן).
ראסטי מזמין לפגישה את קרל נילסון (מריוס גורינג), איש עסקים שידוע כמרגל לטובת גרמניה.
נילסון שנפגש פעם עם מונטי לא מבחין בין האמיתי למתחזה.
נילסון מדווח על מונטי ועל כוונתו לטוס לאלג'יריה.
לאחר הביקור בגיברלטר הם טסים לאלג'יריה ומטוסם מותקף על ידי מטוס גרמני שמופל על ידי הבריטים.
קליפטון מקבל ביטחון ונושא נאום נלהב לפני חיילים אמריקאים שמוחאים לו כפיים.
זמן קצר לפני הנחיתה מקבל הארוויי ידיעה שהגרמנים מחזיקים כוחות רבים בדרום צרפת כהכנה לפלישה.
תפקידו של קליפטון תם והוא מוחזק בווילה שמורה היטב.
הגרמנים תוקפים בלילה את הווילה, הורגים את השומרים וחוטפים את קליפטון/מונטי.
צוללת גרמנית מגיעה לחוף ושני לוחמים גרמנים חותרים לחוף בסירת גומי כדי להעביר את מונטי לצוללת.
הארוויי בליויו קצין נוסף מגלים את החטיפה והורגים את החוטפים ואת שני אנשי הסירה ומצילים את מונטי.
הארוויי ומונטי חוזרים ללונדון וצופים בהנאה בסרט על הנחיתה ובו מופיע מונטי האמיתי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ון מילסמייג'ור הארווייקצין מודיעיןססיל פרקרקולונל לוגאןקצין מודיעיןמ.א.
קליפטון ג'יימסבתפקיד עצמושחקן דומה למונטגומרימייקל הורדרןקולונל ראסטימושל גיברלטרמריוס גורינגקרל נילסןאיש עסקים
הייתם צריכים להיות שם הוא סרט תיעודי ישראלי ששודר בכאן 11 ב-20 באפריל 2020 (ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה).
הסרט, בהנחייתו של הקומיקאי טל פרידמן, עוסק בהומור בזמן השואה בעזרת ראיונות עם שורדי שואה, מומחים, וכן קומיקאים ישראלים מוכרים.
טל פרידמן, בן של שורדי שואה, מראיין דמויות רבות בעלות זיקה לשואה במטרה להתחקות אחר תופעת ההומור באותה תקופה, וכן על המניעים הפסיכולוגים מאחוריה.
פרידמן לומד על מרקם החיים התרבותי של היהודים בגטאות ובמחנות ההשמדה, לרבות משחקי קופסה ואיורים סאטיריים, הופעות תיאטרון וקברטים, ובדרנים נודדים כדוגמת רובינשטיין, "הליצן של גטו ורשה".
שורדי השואה אף משתפים בבדיחות אמיתיות שהיו מספרים בזמן השואה.
בנוסף, הסרט משלב ראיונות עם היסטוריונים וחוקרים כדוגמת חיה אוסטרובר וכן קומיקאים ישראלים ידועים כגון רבקה מיכאלי ודב נבון, המנתחים את המניעים מאחורי השימוש בהומור כדי לצלוח תקופות קשות ולשמור על צלם אנוש.
בסוף הסרט, פרידמן מנהל שיחה עם הוריו, זאב ומיכל פרידמן, שהיו פתוחים במיוחד לדבר על מאורעות התקופה בילדותו, לרבות הומור שחור וקיצוני.
היכל האדמירלים (גרמנית: Admiralspalast) הוא מבנה תיאטרון בן 1,756 מושבים בפרידריכשטראסה ברובע מיטה בברלין, גרמניה.
נפתח בשנת 1910, זהו אחד המקומות הבודדים שהשתמרו בעיר מהעידן שקדם למלחמת העולם השנייה.
הבניין היה מקום בילוי וכלל במקור משטח החלקה, בית מרחץ ציבורי, מסלולי באולינג, בית קפה ובית קולנוע הפתוח יומם ולילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך לתיאטרון רביו (החל במופע Drunter und drüber מאת וולטר קולו ובהמשך בהצגת אופרטות).
לאיגוד העיתונאים של גרמניה המזרחית היו משרדים בבניין
מופעי הרביו והאופרטות נמשכו תחת השם "תיאטרון מוטרטפול" עד להפסקתם ב-1997.
ב-11 באוגוסט 2006 נפתח התיאטרון מחדש עם "אופרה בגרוש", בבימויו של קלאוס מריה ברנדאואר.
היכל הזיכרון של צ'יאונה סוגיהארה (ביפנית: 杉原千畝記念館) הוא מוזיאון השוכן בעיר יאוטסו שבמחוז גיפו שביפן.
המוזיאון מספר למבקריו את סיפורו של צ'יאונה סוגיהארה, דיפלומט יפני, יליד העיר, שהציל את חייהם של אלפי יהודים כאשר כיהן כקונסול יפן בקובנה, ליטא.
המוזיאון כולל עשרה חלקים, כולל שחזור של משרד הקונסוליה היפנית בקובנה.
בנייתו של היכל הזיכרון של צ'יאונה סוגיהארה הסתיימה ב-2000. ההיכל נבנה מעצי ברוש יפני ממחוז גיפו והוא מדגיש את ההבדלים התרבותיים בין ליטא לבין המחוז.
ההיכל עבר שיפוצים ב-2017 במסגרתם פנים ההיכל שוחזר כדי שיראה אותנטי יותר.
בהיכל הזיכרון מבקרים כ-200,000 איש בשנה, מתוכם כ-2,000 מגיעים מישראל.
היכל הזיכרון מחולק לעשרה חלקים שמסומנים באותיות A-J.
חלקים A ו-B מקנים למבקרים את הרקע לשואה ולרדיפת היהודים על ידי הנאצים.
חלקים C עד E מספרים על החלטתו של סוגיהארה להנפיק אשרות ועל האופן שבו הוא סייע ליהודים להימלט מאירופה.
חלקים F עד J דנים בהשפעה של האשרות של סוגיהארה על אלו שנמלטו, ואלו החלקים בהיכל בהם גם מוצגים מכתבי התודה מפליטים יהודים ו"דוחות הנחיתה של טסורוגה", סיפורים של פליטים יהודים רבים שבסופו של דבר נמלטו לנמל טסורוגה.
בהיכל מוצג גם "ההחלטה", שחזור של משרדו של סוגיהארה בקובנה, שם המבקרים יכולים לחוש את הדילמה של סוגיהרה ולהגיע בכוחות עצמם להחלטה.
פארק ג'ינדונוקה הוא הפארק בו נבנה היכל הזיכרון של צ'יאונה סוגיהארה.
הפארק מחולק לארבעה חלקים: אזור הזיכרון, אזור הגישה, אזור התרבות ואזור שעשועים.
בפארק ניצבות שתי אנדרטאות מרכזיות, "האנדרטה לשלום עולמי" באזור הזיכרון שמעבירה את התקווה לשלום עולמי, ו"אנדרטת אשרות החיים", שמראה את התקווה שנוצרה בעקבות האשרות שהוענקו על ידי סוגיהארה.
הייתי כלבתו הפרטית של קולונל שולץ הוא ספר מתוך סדרת ספרי "סטאלג" שעסקה ביחסים בין שבויים ושבויות לשובייהם הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נחשב לאחד המפורסמים והידועים ביותר בסדרה.
כל עותקיו הושמדו בידי המשטרה ורק ארבעה אספנים ידועים מחזיקים בעותק שלו.
הספר יצא לאור בהוצאת "עשת" על ידי פרץ הלפרין ויצחק גוטמן בשנות השישים ועורר סערה ציבורית רבה בשל תוכנו הפרובוקטיבי.
תמונת השער של הספר שבה נראית אישה בחזייה ועליה סימני הצלפת שוט וצלב קרס על המצח, הוסיפה למחלוקת.
הספר נחשב לספר פורנוגרפי ונעשה ריקול לכל העותקים שלו זמן קצר לאחר פרסומו.
רק מספר עותקים בודדים שרדו והגיעו לידי אספנים.
הוא הוחרם על-ידי הצנזורה וזכה לתואר "הספר הנורא והמזוויע ביותר שיצא אי-פעם בשפה העברית".
הסופרת המוזכרת בספר היא מוניק קורנו אך כנראה מדובר בשם עט משום שחיפוש אחר שמה מגלה שמדובר בשם בדוי ואין סופרת כזו במציאות.
זהות המחבר האמיתית נותרה בגדר תעלומה.
הספר מגולל את סיפורה של אישה צרפתייה בשם ננסי, שעולמה מתהפך כאשר הנאצים כובשים את צרפת.
בעלה האהוב אנרי נלקח ממנה על ידי קולונל גרמני לאחר שננסי התחצפה והשפילה אותו בפני חייליו.
הקולונל טוען שננסי היא "מרגלת חשובה" ולוקח אותה איתו חזרה לגרמניה.
ננסי מספרת לפסיכיאטר שלה את כל מה שהתרחש בוילה של הקולונל תוך שהיא מתארת בפרטים את התנסויותיה, תחושותיה ומחשבותיה במהלך התקופה שבה הייתה בשבי.
ההתעללות כוללת כפייה על האישה להשתתף באורגיות מזוויעות המתוארות בפירוט חסר תקדים בספרות בשפה העברית.
בנוסף, האישה נכבלת באופן קבוע בשרשרת ברזל ונכלאת יחד עם כלבו האימתני של הקולונל, שמתייחס אליה כאל "כלבה" לכל דבר.
במהלך ההתעללות, האישה יולדת תינוק לקולונל.
הפרקים האחרונים של הספר מתארים את נקמתה של ננסי לאחר חיפושים ממושכים אחר הקולונל בתום המלחמה, היא מצליחה ללכוד את הקצין הנאצי בכוחות עצמה.
בנקמה על ההתעללות שסבלה, היא כולאת אותו בשרשרת ברזל, בדיוק כפי שעשה לה במשך חודשים ארוכים.
הייתי מתה היא תוכנית מציאות תיעודית קומית ישראלית בהגשתה של עדי אשכנזי, שבמסגרתה היא יוצאת למסע אחר תשובות על החיים ועל המוות.
התוכנית כללה 6 פרקים ושודרה החל מ-6 באוגוסט עד 17 בספטמבר 2024 בכאן 11.
במהלך טיול בהודו, עדי אשכנזי עברה חוויית סף מוות, שבעקבותיה היא יוצאת לחפש תשובות לשאלות קיומיות על החיים ועל המוות.
היא עוזבת את שגרת חייה ועוברת למקום מנותק ומבודד על מנת לחקור את מה שחוותה.
היא נפגשת עם מדענים, פילוסופים, אנשי דת, מיסטיקנים ואנשים שחוו חוויית סף מוות.
במסגרת התוכנית היא תעסוק בשאלות על האם יש החיים אחרי המוות, מהו האור הגדול שראתה, האם ניתן להגדיר את משמעות החיים ועוד.
ב-19 ביולי 2023 פורסם שעדי אשכנזי תיקח חלק בתוכנית חדשה שתעסוק בנושאי חיים ומוות.
בנוסף פורסם שעמי טיר יביים את הסדרה והיא תופק על ידי mytv.
התוכנית הייתה אמורה להיות משודרת החל מ-30 ביולי 2024, אך עלייתה לאוויר נדחתה בשבוע בעקבות ההתנקשות בפואד שוכר.
עינב שיף מעיתון "ידיעות אחרונות" ציין את , וטען שהתקופה הביטחונית בה משודרת התוכנית מגדילה את הפער.
אלישיב רייכנר מעיתון "מקור ראשון" כתב ש של התוכנית.
רועי אבן מאתר "mako" כתב ש וציין שהיא .
הייתם טאהא הוא ראש עיריית כפר קאסם.
נולד לזוהדי ובושרא וגדל בכפר קאסם.
השני מבין ארבעה אחים ושתי אחיות.
למד בבית ספר "אלעומריה" ובתיכון מקיף כפר קאסם.
לאחר התיכון למד לתואר ראשון בכימיה ומדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן וסיים בשנת 1999.
בשנים 1999–2001 שימש מורה לכימיה וביולוגיה בתיכון מקיף כפר קאסם.
בהמשך פנה לתחום המחשוב והטכנולוגיה כאשר השלים תעודת טכנאי מחשבים בשנת 2000 ותעודת מהנדס רשתות מחשבים בשנת 2002. בשנת 2013, סיים תואר שני בכלכלה וניהול באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מכן הקים וניהל את החברה לייבוא מוצרי אלקטרוניקה ושיווק מחשבים Computer Empire שבהמשך התרחבה לחמישה סניפים ברחבי הארץ.
בשנים 2003–2007 ניהל מחלקות בתחום המחשוב.
בשנת 2010 הקים בארץ את חברת הנדל"ן א.מ קסם השקעות ופיתוח בע"מ.
הוא מחזיק במחצית ממניותיה של חברת Non Nint, חברת נדל"ן בארצות הברית.
בשנת 2016 הקים את חברת ע.א בסם ניהול והשקעות בע"מ שעסקה גם בנדל"ן, וניהל אותה במשך מספר שנים.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות העיר מול עדנאן עיסא וסאמי עיסא, וניצח עם 47.11% מהקולות לעומת 43.55% לסאמי עיסא.
הוא נשוי לאמנה, מורה לחינוך מיוחד במקצועה, ואב לחמישה.
היכל הספר הוא אגף במוזיאון ישראל המשמש מקום משכן לכמה מהתגליות הארכאולוגיות החשובות של המאה ה-20, ביניהן כתבי-יד עתיקים ונדירים כגון מגילות מדבר יהודה וכתר ארם צובא.
היכל הספר מוקדש ברובו לאורחות החיים של כתות יהודיות קדומות.
במקור תוכנן המבנה להוות חלק מהספרייה הלאומית על קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית הסמוכה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארמן פיליפ בארטוס אשר נבחר בשנת 1955 על ידי מממן הפרויקט, דוד שמואל גוטסמן, אשר רכש ארבע מהמגילות עבור המוזיאון והסכים לממן את המבנה להצגתן.
האדריכל בארטוס נבחר בשל נישואיו לסלסט רות, בתו של גוטסמן.
עם בארטוס שיתף פעולה בתכנון המבנה האדריכל פרדריק ג'ון קיזלר.
בחירת האדריכלים עוררה התנגדות רבה בקרב אדריכלים ישראלים אשר טענו כי למבנה בעל חשיבות זה יש לבחור אדריכלים מקומיים.
הביקורת הועלתה בעיקר נגד הנפוטיזם וכן נגד ההשכלה הארכיטקטונית של קיזלר אשר לא סיים את לימודי האדריכלות שלו (אותם עשה בווינה וברלין) והיה חסר תואר רשמי (אף שהיה לו רישיון של מדינת ניו יורק לעסוק באדריכלות).
למרות הביקורות שליוו את הקמת המבנה, אשר החלה בדצמבר 1961, נחשב המבנה מיד עם חנוכתו לאחד מהמבנים בעלי רמת הגימור הגבוהה בישראל.
כמו כן, נחשב המבנה ליצירה האוונגרדית היחידה שנוצרה בישראל.
המבנה מורכב ממסדרון תת-קרקעי המוביל לאולם המצוי מתחת לכיפה.
שני-שלישים של האולם בנויים מתחת לפני השטח, וכיפתו משתקפת בברכת המים המקיפה אותו.
הכניסה להיכל הספר נמוכה ממפלס המוזיאון.
בין הכניסה לאולם המרכזי מבנה דמוי מערה בו מוצגים כלים המתארים את חיי קהילת האיסיים במדבר.
הסמיכות של הכיפה הלבנה לקיר הבזלת השחור שלידו - צורות גאומטריות מנוגדות כל כך - יוצרת תופעה מיוחדת ורבת רושם בנוף.
צורה זו נועדה לסמל את מלחמת בני אור בבני חושך בה האמינה כת האיסיים, לה מיוחסות מגילות מדבר יהודה המוצגות בהיכל.
במקור על פי תוכניות האדריכל, הייתה אמורה לבעור אש במרכז המבנה המעוגל.
להבת האש תוכננה כך שתצא מהפתח שבקודקוד המבנה, כשמזרקות המים מפוזרות סביבה.
בשל קשיים כלכליים לא בוצע הדבר לבסוף, ורק מזרקות מים שולבו במבנה.
עם חידוש המבנה בשנת 2005, בכוונת אדריכל השימור נחום מלצר היה להשלים את אלמנט הבעירה במבנה, אך בשל החמרת תקנות מכבי האש בישראל, לא התאפשר עוד לבצע את הדבר.
הכיפה:מזכירה בצורתה קבר קדוש או מכסה של כד הדומה לצורות של מכסי הכדים שבהם נמצאו המגילות הגנוזות.
היא מוצבת בתוך בריכת מים רבועה, כך שבמבט-על רואים שתי צורות הנדסיות מושלמות: ריבוע ובתוכו עיגול.
הכיפה מכסה מבנה ששני שלישים ממנו חפורים באדמה כסמל לצורך המדינה הצעירה להכות שורשים ולהיאחז בקרקע.
בנויה מבטון ומחופה באריחים של חרסינה לבנה.
מים:מזרקות המים מסביב לכיפה מסמלות את הטהרה והטבילה אשר היו חלק מרכזי בחיי אנשי קומראן.
המים נזרקים, כמתואר בפסוק: .
הבריכה, הנמצאת מתחת למזרקות, מסמלת את צורת מקווה הטהרה.
קיר הבזלת:מסמל את הגלות ואת הנטל שרבץ על עם ישראל במשך 2000 שנה.
צבעו מנוגד ללובן הכיפה, צבע המסמל את התחדשות העם בארצו.
מדרגות הכניסה:אל המפלס התחתון יורדים במדרגות חיצוניות הנמצאות בסמוך לקיר השחור.
המדרגות מוגנות באמצעות מעקה הבנוי מעמודי אבן גבוהים ונמוכים לסירוגין.
הירידה בהן משולה לירידה למקווה טהרה, כדי ליצור אצל המבקר תחושה שהוא עובר מעין טקס טהרה לפני כניסתו להיכל.
בהיכל הספר מוצגות שלוש המגילות שנקנו ב-1947 על ידי אליעזר סוקניק ועוד ארבע המגילות שנקנו בארצות הברית על ידי יגאל ידין.
כן מוצגת מגילת המקדש שיגאל ידין היה מעורב ברכישתה והגיעה לידיו לאחר מלחמת ששת הימים.
על מנת להגן על המגילות מוצג קטע ממגילה בין 3 ל-6 חודשים, ולאחר מכן מוחזר לשימור ומוחלף במקטע אחר.
יוצא מן הכלל היא מגילת ישעיהו שהעתק שלה מוצג בשלימותו במרכז ההיכל.
בקומה התחתונה של האולם מוצג כתר ארם צובא שחוקרי המקרא רואים בו את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, המכונה גם "הכתר", כתב היד נמסר למוזיאון ישראל על ידי יד בן-צבי, בשל תנאי התחזוקה הקפדניים שיש לשומרו בהם.
על ההיסטוריה של כתב היד ודרכו לידי המכון נכתב הספר תעלומת הכתר.
בשל ייחודו של המבנה, שימש המבנה כרקע לסרט מדע בדיוני.
כמו כן, בהיכל הספר צולם שלב הגמר של כל פרק מפרקי סדרת הטלוויזיה הצופן ששודרה בערוץ הראשון.
היכל תהילה הוא כינוי לרשימת כבוד בתחום מסוים, שהנכללים בה נחשבים לאנשי מפתח שתרמו רבות לתחום והיו מצטיינים בתחומם.
היכלי התהילה נפוצים במיוחד בענפי הספורט התחרותי ובעסקי הבידור.
היכלי תהילה כוללים לעיתים גם מוזיאון המתעד את ההיסטוריה של הענף (או הקבוצה) ואת חברי היכל התהילה.
היכלי תהילה אחרים הם לא-פורמליים ומנוהלים על ידי אמצעי תקשורת המסקרים את התחום.
לעיתים רשימות סיכום כמו "100 הכדורגלנים הטובים ביותר" שמפורסמות בכלי תקשורת משפיעים במיוחד מכונים גם הם "היכל התהילה".
בישראל ידוע היכל התהילה של הכדורגל הישראלי שנוסד על ידי ערוץ הספורט וארגון שחקני הכדורגל בישראל, והוקם במימון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
היכל התהילה של כדורסל הנשים
היכל התהילה של הכדורגל האנגלי
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני
היכל התהילה של הפורמולה 1
היכל התהילה של הטניס העולמי
היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי
היכל התהילה של הספורט היהודי
היכל התהילה הלאומי של הצעצועים
היכל התהילה של ערוץ הילדים
היכל הספורט העירוני מלחה, אשר שמו הרשמי הוא היכל הספורט ע"ש לאה ומוריס גולדברג, הוא היכל כדורסל שמכיל 2,000 מקומות ישיבה, אשר נחנך בשנת 1983. אף שהאולם מכונה אולם "מלחה" הוא ממוקם בפועל ברחוב אברהם שטרן 3 בשכונת קריית היובל שבירושלים לצד מתנ"ס הנספלד.
האולם שימש את קבוצת הכדורסל של הפועל ירושלים משנות ה-80 עד בנייתו של פיס ארנה בעונת 2014/2015, וכן את מכבי ובית"ר ירושלים מאמצע שנות השמונים של המאה ה-20. כיום המגרש משמש כמגרש האימונים של הפועל ירושלים.
ההיכל משמש כאולם עירוני רב תכליתי, בו מתקיימים חלק ממשחקי הקטרגל והכדוריד העירוניים, ביניהם משחקי ליגת בתי הספר.
בנוסף אירח במשך השנים אירועי ספורט מזדמנים כגון גמר "ליגת בתי הכנסת" הירושלמית בכדורסל, אליפויות ישראל בהתעמלות וטאקוונדו, משחקי כדורסל במכביה, גמרי גביע המדינה בכדורעף, טורנירי גביע ווינר ועוד וכן מארח לעיתים מופעים ופעילויות תרבות מזדמנות.
מעונת 2023/24 נועד לשמש גם את קבוצת הנשים של הפועל ירושלים שהעפילה לליגת העל בכדורסל נשים.
מאז שנות החמישים שיחקה הפועל ירושלים באולם הספורט בבית ההסתדרות ברחוב שטראוס.
האולם, שהיה אולם הכדורסל המקורה הראשון בארץ ונבנה בקומת המרתף של הבניין, היה קטן ואפל, ותוכנן להכיל 500 צופים לכל היותר.
בראשית שנות ה-70 נבחנו בירושלים מספר הצעות להיכל ספורט עירוני.
בין ההצעות, הקמת היכל לכ-3,500 צופים בעמק המצלבה בעיר וכן הקמת היכל כחלק מקריית הספורט העירונית שבאותה עת תוכננה לקום בין רמת אשכול ורכס שועפט (כיום בשטח הזה קיימת שכונת רמת שלמה) אך הקמתה לא אושרה בעירייה.
בשנת 1997 שופץ ההיכל כדי להתאימו לסטנדרטים החדשים של הכדורסל הבינלאומי.
באוגוסט 2010 התקיימו שיפוצים בהיכל שכללו שיפוץ הפרקט וחידושו, שדרוג תאי השירותים לקהל והתקנת מושבים מתקפלים ביציעי העמידה כמענה למדיניות כוללת של ביטול יציעי עמידה בכל אולמות הכדורסל בליגות הגבוהות.
בנוסף, שודרגו חדרי ההלבשה של השחקנים.
בעבר נשקלה עבור האולם תוכנית הרחבה לכ-5,000 מקומות בטרם החליטו לקדם את אולם הארנה החדש.
תוכנית נוספת שנבחנה עבור האולם היא הריסת חזיתו הצפונית מחופת האבן והחלפתה בחזית זכוכית שתאפשר לצפות מבחוץ בפעילות בו.
תושבים בקריית יובל אף ניסו לקדם מיזם של הקמת סופרמרקט שכונתי מעל גג האולם לצד חדר כושר ובית קפה שכונתי.
ההיכל היה נחשב לאחד ההיכלים הביתיים ביותר בליגת העל הישראלית: בעונות מסוימות ספגה הפועל ירושלים בין הפסד ביתי אחד לשניים בלבד בעונה מול קבוצות ישראליות.
במשחקים רבים באולם גבר ביקוש הכרטיסים על ההיצע.
לאולם לא היה מיזוג אוויר, דבר שנדרש בלא מעט מפעלי ספורט בינלאומיים.
בשנת 2012 הותקנה מערכת מיזוג באולם.
בהיכל הספורט מלחה מספר יציעים.
יציע 1 ויציע 2 הם שני היציעים הגדולים בהיכל הקיימים מיום הקמתו ועד היום.
כל אחד מהם מכיל כ-1,000 מקומות ישיבה והם היציעים הפרושים לאורך המגרש.
יציע 1 הוא היציע הראשי, הוא ממוקם מעל ספסליהם של השחקנים, כאשר מתחת לחלקו הימני, ספסל השחקנים של הפועל ירושלים ומתחת לחלקו השמאלי ספסל שחקני הקבוצה האורחת.
בצידו הימני של היציע נהגו לעמוד (אף על פי שיש שם מקומות ישיבה) אוהדיה ה"שרופים" של הפועל ירושלים.
אוהדים אלו, היו בוגרי "יציע אלעד" או אוהדים שזוהו בעיקר עם קבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים.
ביציע 2 (הממוקם מול יציע 1) מוצבים ספסליהם של העיתונאים וספסל המכובדים.
היו קרויים על שם האחים ו הרשנזון.
יציע אלעד ויציע אמיר הם היציעים שהיו ממוקמים מאחורי הסלים וכל אחד מהם כלל כ-270 מקומות ישיבה שניתנו לניוד לצורך משחקי כדוריד.
עד 2010 היו אלו יציעי עמידה נטולי מושבים.
יציעים אלו יועדו לבני הנוער שבאו להיכל.
ביציע אלעד ישבו האוהדים ה"שרופים" הצעירים של הפועל ירושלים, אך גם יציע אמיר יועד לקהל האוהדים הצעיר.
מכיוון שיציעים אלו מוקמו מאחורי הסלים, אוהדים אלו כונו בסלנג הכדורסל הישראלי "נוער הסלים" של הפועל ירושלים.
הכניסה אליהם התאפשרה רק עם מנוי מיוחד אליהם אשר נמכר רק לנוער מתחת לגיל 18. לאחר שהאולם חדל מלשמש כהיכל הבית של הפועל ירושלים, היציעים הזמניים פורקו.
לאחר שעברה הפועל ירושלים לשחק בפיס ארנה, השתרשו באופן קבוע היציעים גם באולם החדש, כאשר על שמם של השניים נקרא יציע 1 בארנה.
מעל היציעים קיימים כ-300 מקומות עמידה סביב המגרש אשר גם להם נמכרו בעבר כרטיסים.
בשיפוצים שנערכו בהיכל לאחר שחדל לשמש כביתה של הפועל ירושלים, הוסרו היציעים מאחורי הסלים ולכן הקיבולת של ההיכל כיום היא כ-2,000 מקומות בלבד המחולקים בין 2 יציעים (כפי שהיה בעת שהאולם נחנך) לאחר שבעבר אירח משחקי כדורסל עם קהל של 2,826 צופים בתפוסה מלאה בישיבה ועמידה.
היכל העצמאות הוא מבנה לאומי הנמצא ברחוב הערמונים שבפילדלפיה אשר בפנסילבניה, בין הרחובות ה-5 וה-6 במרכז ההיסטורי של העיר.
המבנה ידוע בעיקר בזכות היותו המקום שבו נערכו הדיונים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שאף אומצה בו.
בניית המבנה הסתיימה ב-1753 והוא נקרא בית מדינת פנסילבניה, כאשר ייעודו היה לשמש כמבנה שלטוני של פרובינציית פנסילבניה.
הבניין הפך למקום המפגש של הקונגרס הקונטיננטלי השני.
היכל העצמאות הוא המקום שבו חתמו על הכרזת העצמאות, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
ההיכל הוא חלק מפארק העצמאות ההיסטורי הלאומי והוא הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1979.
היכל העצמאות מצויר על הגב של שטר שערכו 100 דולרים ועל המטבע שערכו חצי דולר שהונפק לזכר ג'ון קנדי ולכבוד יום העצמאות המאתיים.
חדר האספה מצויר על הגב של שטר שערכו שני דולרים, ומקור הציור הוא בציורו המפורסם של ג'ון טרמבל הנקרא הכרזת העצמאות.
היכל העצמאות הוא בניין בעל גג רעפים אדום שנבנה בין השנים 1732 עד 1753 ותוכנן לפי הסגנון הג'ורג'יאני על ידי אנדרו המילטון ואדמונד וולי (שגם בנה את הבניין עצמו).
הקמת הבניין אושרה על ידי המועצה המחוקקת של פנסילבניה הקולוניאלית וייעודו המקורי היה לשמש את ממשלת פנסילבניה הקולוניאלית כבית מדינה.
שני בניינים מסופחים להיכל העצמאות: מזרחית לבניין נמצא היכל העיר הישן ומערבית נמצא היכל הקונגרס.
שלושת הבניינים הללו נחשבים כבלוק אחד הידוע בשם כיכר העצמאות (ביחד עם היכל הפילוסופיה שהיה מקום המושב של החברה האמריקנית לפילוסופיה).
צריח ההיכל שכונה "מגדל הפעמון" היה האתר המקורי שבו נמצא פעמון החירות וכיום נמצא בו "פעמון המאה", שנבנה ב-1876 לכבוד יובל המאה להקמתה של ארצות הברית, בעוד שקודמו הועבר לבניין מעבר לרחוב בשם "מרכז פעמון החירות".
ב-1976 ביקרה בפילדלפיה המלכה אליזבת השנייה והעניקה לאזרחי ארצות הברית העתק של פעמון המאה במתנה, אשר אף נוצק באותו בית היציקה כמו זה המקורי.
פעמון שלישי זה תלוי כעת במגדל הפעמון המודרני הנמצא ברחוב 3 ליד היכל העצמאות.
הכרזת העצמאות והקונגרס הקונטיננטלי השני
הבניין שימש כמקום המפגש העיקרי של הקונגרס הקונטיננטלי השני בין השנים 1775 עד 1783. קונגרס זה היה גוף שהורכב מנציגי שלוש עשרה המושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
הכרזת העצמאות אושרה בבניין זה ב-4 ביולי 1776, וזאת אף על פי שההצבעה עצמה נערכה יומיים לפני כן וההכרזה הוקראה לציבור באזור שידוע כיום בשם כיכר העצמאות.
מסמך היסטורי זה הצהיר על איחוד את המושבות שהכריזו על עצמן כעצמאיות וחופשיות משלטון הממלכה המאוחדת, והסביר את נסיבות הקמת המדינה החדשה.
המאורעות ההיסטוריים הללו נחגגים כל שנה ביום העצמאות של ארצות הברית.
ב-14 ביוני 1775 מינה הקונגרס הקונטיננטלי את ג'ורג' וושינגטון למפקד צבאו.
הקונגרס מינה את בנג'מין פרנקלין למזכיר הדואר הכללי של ארצות הברית שעמד בראש הגוף שעתיד היה להיות מחלקת הדואר של ארצות הברית.
במהלך ספטמבר 1777 פילדלפיה הייתה נתונה לכיבוש של הצבא הבריטי והקונגרס הקונטיננטלי נאלץ לנטוש את בית המדינה ולברוח ליורק שבפנסילבניה.
הקונגרס חזר למשכנו ב-2 ביולי 1778 לאחר שהבריטים הונסו מהעיר.
חוקת ארצות הברית ובניין עיר הבירה פילדלפיה
בספטמבר 1786 התכנסו בבניין שליחים מטעם חמש מדינות על מנת לדון בתיקונים לתקנון הקונפדרציה שהיו אמורים לשפר את איכות המסחר.
הם הזמינו נציגים מטעם כל המדינות להשתתף בכינוס בפילדלפיה על מנת לדון בשיפורים במנגנון הממשל הפדרלי.
לאחר מספר דיונים אושרה ההצעה על ידי קונגרס הקונפדרציה ב-21 בפברואר 1787. שתים עשרה מדינות, מלבד רוד איילנד, קיבלו את ההזמנה ושלחו נציגים לוועידה שהתקיימה בהיכל העצמאות ביוני 1787.
בהחלטה שקראה לכינוס הוועידה נכתב שמטרתה היא להציע שיפורים לתקנון, אולם בוועידה הוחלט להציע חוקה חדשה לחלוטין.
בוועידת פילדלפיה הוחלט שהדיונים יהיו חשאיים ושחלונות הבניין יהיו סגורים למרות הקיץ החם.
תוצאת הוועידה הזאת הייתה הקמת מנגנון ממשלתי חדש לחלוטין.
ב-17 בספטמבר 1787 הושלם ניסוחה של החוקה והיא נכנסה לתוקף ב-4 במרץ 1789, אך מושבו של הקונגרס החדש היה ההיכל הפדרלי אשר בניו יורק.
ב-1790 חזר הקונגרס לפילדלפיה אך לא להיכל העצמאות, אלא להיכל הקונגרס, הנמצא במרחק קצר מהיכל העצמאות.
פילדלפיה נותרה מקום המושב של הממשלה הפדרלית עד 1800, כאשר וושינגטון הבירה הפכה למקום המושב הקבוע של הממשלה.
במהלך התקופה הזאת היכל העצמאות שימש כבניין הקפיטול והכיל בתוכו משרדי ממשל ביצועיים.
מאורעות עיקריים החל מתחילת המאה ה-20
ב-18 באוקטובר 1918 הכריז טומאש מסריק על עצמאותה של צ'כוסלובקיה כשהוא עומד על המדרגות המובילות לבניין.
ב-1948 בוצע ארגון מחדש של פנים הבניין כך שהוא נראה כפי שהיה בעבר.
באותה שנה החליט הקונגרס להכריז על המקום כעל פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי על מנת לשמר את המאפיינים ההיסטוריים הקשורים למהפכה האמריקנית.
הפארק הלאומי כלל את היכל העצמאות עצמו והכיכר הסמוכה לו כמו גם מבנים אחרים באזור בעלי קשר הדוק לקום המדינה.
עמל המשחזרים על היכל העצמאות היה ברבות הימים לתקן עבור שימור היסטורי לאתרים אחרים בארצות הברית וכן הוביל להאצת השחזור של פילדלפיה הישנה.
האתר מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
היכל העצמאות משמש לאחרונה כבמה להפגנות בגלל הסמליות שלו מבחינה היסטורית כמקום תמיכה לתנועות הדוגלות בדמוקרטיה וזכויות אזרח.
היכל העצמאות ופעמון החירות נמצאים תחת מעטה אבטחה הכולל בידוק ביטחוני בכניסה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, וכחלק מהמאמץ של המחלקה לביטחון המולדת להגן על אתרים היסטוריים, הוגבלה התנועה מסביב להיכל וקניון אשר הוקם בסמוך לו באמצעות מחסומים ושוטרים.
ב-2006 הציע שירות הפארקים לבנות גדר בטיחות ברוחב 2 מטרים מסביב להיכל ובכך לחצות את כיכר העצמאות.
תוכנית זו נתקלה בהתנגדות עזה מצד פקידי עיריית פילדלפיה, מושל פנסילבניה אד רנדל והסנאטור ארלן ספקטר.
החל מינואר 2007 שירות הפארקים החל בתהליך של שיפור המצב סביב הפארק בכך שהקטין את גודל הגדר לטובת מחסומים ניידים, וזאת בנוסף להסרת חלק מהמחסומים שנועדו למנוע תנועה של הולכי רגל ומבקרים.
היכל השלום והאחווה הוא אולם ספורט רב-תכליתי הממוקם בעיר הנמל פיראוס, יוון.
האולם, אשר נחנך בשנת 1985 ומכיל 11,640 מקומות ישיבה, הוא חלק מהמתחם האולימפי פלירו, הכולל גם אולם כדוריד המכיל כיום 3,836 מקומות ישיבה ואצטדיון כדורעף חופים.
ההיכל משמש בעיקר לאירוח משחקיה הביתיים של קבוצת הכדורסל אולימפיאקוס פיראוס.
בנייתו של ההיכל החלה בשנת 1981 והוא נחנך רשמית במרץ 1985 על ידי ראש הממשלה היווני אנדראס פפנדראו לכבוד אליפות אירופה באתלטיקה קלה באולם סגור שהתקיימה בו באותה שנה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא אירח את גמר גביע אירופה לאלופות בכדורסל בו ניצחה ציבונה זגרב את ריאל מדריד.
התכולה הכוללת האולם היא 11,640 מקומות ישיבה קבועים, עם אפשרות להרחבה עד ל-17,000 עם כיסאות המוצבים על משטח האתלטיקה שבין היציעים לפרקט.
היכל הספורט רוממה חיפה הוא היכל הספורט העירוני של העיר חיפה.
תכליתו העיקרית היא אירוח תחרויות ספורט ומופעים.
בהיכל משחקות הקבוצות העירוניות בענפי הספורט השונים (כדורסל, כדורעף, כדוריד, התעמלות וקטרגל).
לצד תחרויות הספורט, מתקיימים בהיכל מדי שנה אירועי בידור ותרבות גדולים כגון הפסטיגל, שבוע הספר העברי, מופעי בלט, קונצרטים ועוד.
ההיכל, אשר נחנך בשנת 1976, הכיל כ-3,000 מקומות ישיבה.
תוספת טריבונות זמנית מאחורי הסלים הגדילה את קיבולתו לכ-3,400 מושבים.
חזית המבנה עוטרה בחמישה תבליטי אלומיניום שגודל כל אחד 5X8 מ"ר, מעשה האומן גרשון קניספל שהציגו ספורטאים במהלך תחרויות בתנוחות שונות.
בשנת 2010 עבר ההיכל שיפוץ מקיף במימון עיריית חיפה על ידי חברת י.
לרר הנדסה החיפאית ומספר המקומות ביציעים הוגדל ל-5,000. השיפוץ הסתיים בספטמבר 2012 ועלה 70 מיליון ש"ח.
שטח המבנה המחודש גדל לכ-13,000 מ"ר.
לאולם 12 כניסות שכל אחת נצבעה בגוון שונה.
הותקנו מושבים בגווני שחור ואפור.
בתקרת האולם הורכבו מערכות תאורה אינטראקטיביות שמותאמות גם למופעי המוזיקה שמארח האולם.
המעטפת החיצונית של האולם חודשה ותבליטי האלומיניום שיצר האמן גרשון קניספל, בעת הקמת האולם ב-1976, הוסתרו ברובם על ידי מבנה קדמי שהוסף להיכל.
חנוכתו מחדש באופן רשמי הייתה באירוח טורניר גביע וינר שהתקיים ב-2 עד 6 באוקטובר 2012. שיפוץ האולם הוותיק הביא לביטול תוכנית חלופית להקמת אולם ספורט עירוני חדש סמוך לאצטדיון סמי עופר.
היכל הספורט החיפאי נבחר לארח ב-18 במרץ 2013, את משחק האולסטאר בין נבחרות הישראלים והזרים, כוכבי ליגת העל הישראלית בכדורסל.
מלבד המשחק התקיימו במהלך האירוע תחרות קליעות מיוחדות לסל, הופעות זמרים ישראליים ועוד.
האולם נבחר לארח את משחק גמר הפלייאוף של ליגת וינר באותה שנה.
משחק הגמר שהתקיים ב-13 ביוני 2013 הסתיים בניצחונה של מכבי חיפה בתוצאה 79:86 על מכבי תל אביב.