tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כפי שהנרי לואיס גייטס, אחד החוקרים האפרו-אמריקאים החשובים ביותר אמר פעם, "השאיפה שלי היא לאפשר למסורת השחורה לדבר על עצמה, על טבעה ופונקציות שונות, מאשר לקרוא אותה, או לנתח אותה במונחים של תאוריות ספרותיות המושאלות בשלמותן ממסורות אחרות, בהתאמה מהחוץ".
ממש כשם שההיסטוריה האפרו-אמריקאית מקדימה את תקומתה של ארצות הברית בתור מדינה עצמאית, כן גם הספרות האפרו-אמריקאית הכתה שורשים עמוקים בעבר.
לוסי טרי היא המחברת של הפריט הקדום ביותר של ספרות אפרו-אמריקאית ככל הידוע - "Bars Fight" משנת 1746. פואמה זאת לא ראתה אור עד לשנת 1855 עד הופיעה ב-"היסטוריה של מערב מסצ'וסטס" פרי עטו של ג'וזיאה הולנד.
המשוררת פיליס ויטלי (1753-1784), הצליחה להוציא לאור את ספרה "Poems on Various Subjects" בשנת 1773, שלוש שנים בטרם הוכרז על עצמאותה של ארצות הברית.
ויטלי נולדה בסנגל שבאפריקה, ובגיל שבע נחטפה ונמכרה לעבדות.
היא הובאה לאמריקה ונאלצה לשרת סוחר איש בוסטון.
הגם שבתחילה מאנה להתאקלם בתרבות האנגלית, הרי שבהגיעה לגיל שש-עשרה הצליחה ללמוד את השפה על-בוריה.
שירתה זכתה לתשבחות מפי גורמים מובילים במהפכה האמריקאית, ובהם ג'ורג' וושינגטון, שהודה לא באופן אישי בגין שיר שהיא כתבה לכבודו.
על אף כל זאת, אנשים לבנים רבים התקשו להאמין שאישה שחורה יכולה הייתה להיות כה פיקחית עד שתוכל לכתוב שירה.
כתוצאה מכך, וויטלי נאלצה להגן על עצמה בבית-המשפט ולהוכיח כי אמנם היא המחברת של שיריה.
ישנם מבקרים הרואים במגננה המוצלחת של וויטלי כהכרה אמריקאית ממסדית ראשונה בקיומה של הספרות האפרו-אמריקאית.
תת סוגה של ספרות אפרו-אמריקאית שהחלה באמצע המאה ה-19 היא נרטיבים של עבדים.
באותה תקופה המחלוקת בנוגע לעבדות הובילה לספרות משולהבת משני צדי המתרס שעסקה בנושא זה, עם ספרים כמו אוהל הדוד תום (1852) המציג את נקודת מבטם של האבוליסטים על הרעה החולה שבעבדות, וספרות שכונתה "אנטי-תום" מאת לבנים דרומיים כמו וויליאם גילמור סימס, שנכתבה מנקודת מבט התומכת בהמשך העבדות.
על מנת להציג את המציאות האמיתית של חיי העבדות, מספר עבדים לשעבר כמו הרייט ג'ייקובס ופרדריק דאגלס כתבו סיפורי עבדות, שעד מהרה הפכו לאבן יסוד בספרות האפרו-אמריקאית.
כששת אלפים עבדים לשעבר מצפון אמריקה והקריביים כתבו דיווחים על חייהם, וכמאה וחמישים מאלו פורסמו כספרים ועלונים נפרדים.
באופן כללי, נרטיבים של עבדים יכולים להיות מקוטלגים לשלוש צורות נפרדות: סיפורים של גאולה דתית, סיפורים שמעודדים את המאבק האבוליסטי, וסיפורי התקדמות.
הסיפורים שנכתבו כדי לעודד את המאבק האבוליסטי זכו לפרסום הרב ביותר בגלל שהם נושאים מוטיב אוטוביוגרפי חזק.
המוכרים ביותר מבין אלו הם האוטוביוגרפיה של פרדריק דוגלוס ואוטוביוגרפיה של שפחה מאת הרייט ג'ייקובס (1861).
הרייט ג'ייקובס נולדה ב-1813 באדינגטון, צפון קרוליינה, ועד 1852 הייתה למעשה שפחה, למרות שכבר ב-1842 הצליחה לברוח לצפון.
סיפורה האישי, כפי שהיא מתארת אותו בספרה האוטוביוגרפי, יוצר מקבילה לסיפורי שואה יהודיים, מכיוון שג'ייקובס הסתתרה בעליית גג במשך שבע שנים.
מעניינת חוסר יכולת מסוימת של הקהל האמריקני להכיל את הסיפור.
עד היום היחס אליו בארצות הברית הוא כאל 'עדות חשובה' במסגרת סיפורי העבדות השונים, ולא כאל יצירה עצמאית העומדת בפני עצמה.
כשהספר נכתב התקשו ג'ייקובס והעורכת שלה, לידיה מריה צ'יילד למצוא מוציא לאור אמריקני, בזמן שבאנגליה הוא הפך לרב-מכר.
בית הוצאה אחד בבוסטון הסכים להוציא את הספר אם ג'ייקובס תוכל לשכנע אישיות ספרותית מפורסמת כמו הרייט ביצ'ר סטואו לכתוב לספר הקדמה.
'אוהל הדוד תום' של סטואו, שיצא ב-1852 ועסק בעוולות העבדות, השפיע רבות על דעת הקהל והכין אותה למלחמה, ובכל זאת סטואו הרגישה צורך להוציא ספר נוסף, 'המפתח לאוהל הדוד תום', כדי לבסס את אמיתות התשתית העובדתית של רב המכר.
ביצ'ר סטואו ביקשה מג'ייקובס רשות להשתמש בסיפור חייה עבור 'המפתח' וג'ייקובס סירבה ואמרה שהיא מתכוונת לכתוב את הסיפור שלה בעצמה.
הרעיון לכתוב את 'אוטוביוגרפיה של שפחה' היה כפי הנראה של אֵיימי פּוֹסט.
איימי ואַייזיק פּוֹסט היו זוג "Abolitionists", לוחמים פעילים נגד העבדות, וחברים של הרייט ג'ייקובס ושל אחיה, וג'ייקובס מספרת עליהם בחיבה רבה בספרה (עמ' 229, אוטוביוגרפיה של שפחה', הוצאת 'סהב' 2009).
קיום בצוותא בתוך ומחוץ לספרות האמריקאית
המונח הכתבים הבהאיים מתייחס למכלול הכתיבה בנושאי הדת הבהאית מפרי עטם של מנהיגי הדת, יחידים ומוסדות, ויצירותיהם של אחרים שהוכרו כדמויות מפתח על ידי הדת.
בדומה לכתבים בדתות אחרות, כוללים כתבים אלה תפילות, דרשות והטפה רוחנית, פירושים, כתבים היסטוריים, ביבליוגרפיה, חומר לימודי, אפולוגיה ועוד.
חלק ניכר מהכתבים הבהאיים המוקדמים נכתבו כמכתבים ליחידים ולקהילות, וגם כיום ממשיך בית הצדק העולמי לעשות שימוש בתכתובת כאמצעי מרכזי לתקשורת.
רוב הכתבים הבהאיים המוקדמים, ובכלל זה כל כתביו של בהאא אללה, נכתבו בפרסית או בערבית, אך עם השנים תורגמו לשפות רבות.
הדת הבהאית אינה מכירה ב"שפת קודש" אחת מיוחדת; היא מאפשרת לכל מאמין להשתמש בשפתו הוא או בשפה הנוחה לו ביותר.
תרגומיו של שוגי אפנדי לאנגלית והתרגומים מטעם בית הצדק העולמי אחריו נחשבים למוסמכים ובעצמם בעלי מעמד של ספרות קודש.
מלאכת האיסוף של בית, הקיטלוג, התרגום ואישור המקוריות של הכתבים מסורה בידיהן של הספרייה הבהאית הבין-לאומית ושל מחלקת המחקר בבית הצדק העולמי.
חשיבות רבה יש למקוריות ולאמינות של חיבורים שונים העוסקים בתולדות הדת הבהאית ובמנהיגיה.
לדוגמה, "רשמי עולי הרגל" הוא הכינוי הניתן לכתבים העוסקים בדמויות המרכזיות של הדת הבהאית מנקודת מבטם של מבקרים ועולי רגל.
חיבורים אלה אינם נחשבים לספרות קודש או ספרות היסטורית רשמית, אך הם תורמים להבנת ההקשר ההיסטורי והחברתי של התפתחות הדת.
לכן, המופקדים על הנושא מרחיבים כל העת את מעגל הכתבים המאושרים, ובין אלה גם תרגומים הזוכים להכשר.
גם מבחינת תרגום ספרות הקודש קיים קושי: אמנם בעבר התפרסמו תרגומים שונים ליצירות שונות של מנהיגי הדת (למשל, בהאא אללה), אך הם אינם רשמיים.
רק תרגומים של שוגי אפנדי או כאלה שקיבלו את אישור בית הצדק העולמי נחשבים לתרגומים רשמיים.
הבהאים מאמינים כי מבשר הדת הבהאית, הבאב, ומייסדה, בהאא אללה, הונחו בכתיבתם על ידי האל, ועל כן נודעת לכתביהם משמעות שמיימית, ולעיתים קרובות מתייחסים אל תוכניהם כדקלרטיוויים.
כל חיבוריו של בהאא אללה נחשבים בעיני הבהאים לכתבי קודש ולדברי אלוהים חיים.
חלק מן החיבורים רשם בהאא אללה במו ידיו, אך חלק גדול וניכר נרשם מפיו בידי מזכיריו או בניו.
כדי להספיק ולרשום את כל דברי ההתגלות האלוהית, היו הכתבנים משתמשים במעין "כתיבה התגלותית", סוג של קצרנות שניתן היה לפענחה מאוחר יותר.
חטיבת המחקר של בית הצדק העולמי העריכה כי בהאא אללה חיבר כ-15,000 חיבורים במהלך פעילותו, אך רק חלק קטן מתוכם פורסם והוא זמין לקהל הרחב.
מכוח מינויו של עבד אל-בהאא' על ידי בהאא אללה לממשיך דרכו, נחשבים כתביו כמחייבים ומשתייכים גם הם לכתבים הקדושים.
יצירתו של המנהיג השלישי של הדת, שוגי אפנדי, נחשבת גם היא למחייבת, אך אינה נחשבת ל"דברי אלוהים" ועל כן אינה דקלרטיווית.
לבית הצדק העולמי, המנהיג את הדת הבהאית בהווה, מסורה הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית, ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם:
אחד הספרים המוקדמים ביותר המיועד לקהל הרחב הוא "בהאא אללה והעידן החדש" מאת ג'ון אבנעזר אסלמונט.
הספר ראה אור לראשונה ב-1923 ומאז יצא במהדורות רבות.
הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן עברית, והוא נחשב לאחד מספרי המבוא המומלצים ביותר.
חשיבות רבה יש לספרי ההדרכה מסדרת "רוחי", הרואה אור מטעם הקהילה הבהאית בקולומביה.
ספרים אלה משמשים כחומרי ליבה ולימוד עבור קהילות בהאיות ברחבי העולם.
ספרי מבוא עיקריים לקהל הרחב:
הדת הבהאאית וכתב הקדש שלה - הספר הקדוש ביותר (אלכתאב אלאקדס) לבהאא אללאה, משה שרון, ירושלים: כרמל, 2008 (מהדורה שנייה).
מבין חיבוריו של בהאא אללה שניתן להגדירם כאפולוגטיים ניתן לציין את כתאב-י איקאן והאיגרת אל בן הזאב כחשובים ביותר.
שני מלומדים בהאים שתרמו רבות לאפולוגיה הבהאית הם נביל-י אכבר ואבו אל-פצ'ל גולפאיגאני, שני אנשי דת שיעיים שהפכו לבהאים.
נביל-י אכבר חיבר מספר ספרים ואגרות בעניין הבהאי, בייחוד ביחס לאסלאם.
גולפאיגאני חיבר מספר ספרים חשובים, ביניהם "כתאב אל-פראיד" (1898) ו"אל-דורַר אל-בַּהייה" (1899).
ספרואיד (מכונה לעיתים אליפסואיד ייחוס) הוא משטח סיבוב הנוצר מסיבוב אליפסה סביב אחד מציריה.
זהו גם אליפסואיד בעל שני צירים שווים.
כאשר ציר הסיבוב הוא הציר הראשי של האליפסה מתקבל ספרואיד מוארך, צורה של כדורי פוטבול ורוגבי.
אם ציר הסיבוב הוא הציר המשני מתקבל ספרואיד פחוס.
זוהי, בקירוב, צורתו של כדור הארץ.
אם שני הצירים זהים, האליפסה היא מעגל ולכן הצורה שתתקבל היא ספירה.
המשוואה הכללית שמתארת ספרואיד שמרכזו בראשית וציר הסימטריה שלו הוא ציר ה-z במערכת צירים קרטזית היא:
זוהי משוואת אליפסואיד כאשר a=b.
שני הפרמטרים שמתארים ספרואיד הם a ו-c כאשר a הוא חצי-ציר ראשי ו-c הוא חצי-ציר משני.
קיימת צורה אחרת לתיאור ספרואיד שהיא הדרך הרווחת בכל המדעים מלבד המתמטיקה.
שני הפרמטרים הם a ו-f כאשר a הוא חצי-ציר ראשי ו-f הוא מקדם הפחיסות: .
ככל שמקדם הפחיסות קרוב יותר ל-0, הספרואיד קרוב יותר לכדור.
שטח הפנים של ספרואיד פחוס (c < a):
שטח הפנים של ספרואיד מוארך (c > a):
נפח של ספרואיד מכל סוג הוא .
אם נשנה את המשתנים כך ש-A=2a הוא אורך הציר הראשי ו-C=2c הוא אורך הציר המשני, נקבל שהנפח יהיה .
הדאטום הנפוצים היום מניחים כי צורת כדור הארץ מקורבת לספרואיד פחוס (בשל כוח המשיכה והסיבוב סביב עצמו).
למשל ב-WGS84 מניחים שמדובר בספרואיד כאשר חצי-ציר ראשי (קו המשווה) הוא באורך 6,378.137 ק"מ וחצי-ציר משני (המרחק בין הקטבים) הוא 6,356.752 ק"מ.
ספרות ארמניות הן הסימנים בהם משתמשים ליצוג מספרים בעת כתיבה בארמנית.
בשיטה הישנה לא הייתה הספרה 0 והיא נוספה לאחר מכן.
השיטה דומה לספירה העברית ולספירה היוונית.
כיום בארמניה משתמשים בספרות ערביות.
הספרות הארמניות משמשות בארמניה כמו שמשתמשים בספרות רומאיות בארצות הברית מבחינת התדירות.
כדי לספור יותר מ-9,000 כותבים את המספר של עשרות האלפים ומסמנים עליו קו (לדוגמה 10,000= ).
שיטת הכתיבה היא משמאל לימין (לדוגמה 2345= ՍՅԽԵ).
סִפרות אנגלית היא ספרות שמקורה באנגליה, והיא כתובה בשפה האנגלית.
עם זאת, במובן רחב יותר המונח "ספרות אנגלית" יכול לציין כל ספרות הכתובה באנגלית, ללא קשר למקום הכתיבה או למוצא המחבר.
הספרות האנגלית מהווה חלק מן הספרות הבריטית בכללותה, יחד עם ספרות סקוטית הנכתבת בנוסף לאנגלית גם בשפה הסקוטית, ספרות וולשית הנכתבת גם בוולשית, והספרות האירית הנכתבת גם באירית.
הספרות האמריקאית, הנכתבת באנגלית אמריקאית (להבדיל מן הספרות האנגלית הנכתבת באנגלית בריטית), הספרות האוסטרלית (הכתובה באנגלית אוסטרלית), הספרות הקנדית (הכתובה באנגלית קנדית), וספרויות שהן במקור ממדינות דוברות אנגלית אחרות לעיתים נחשבות גם כן כספרות אנגלית.
המסמך הספרותי האנגלי הראשון שידוע עליו, הוא האפוס ביאוולף, הכתוב באנגלית עתיקה, ומספר על בן שבט גרמאני הנאבק ביצורים מפלצתיים.
פלישת הנורמנים מצרפת לאנגליה הכניסה את השפה הנורמנית לתודעה במאה ה-11, והשפיעה רבות על הספרות האנגלית, כגון שירים על מעללי גבורה שהיו נפוצים באזור צרפת, וספרות רומאנית.
השפעה זו העשירה מאוד את הספרות האנגלית של אז, שהרבתה לחקות את המודל הנורמני, ותרמה רבות לצמיחה מחדש של הספרות האנגלית במאה ה-14.
סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר הם יצירה הנחשבת בעיני רבים לאחת מיצירות המופת הראשונות שנכתבו בשפה האנגלית.
תקופת הרסטורציה האנגלית, שהחלה כאשר עברה המלוכה לידי צ'ארלס השני בעקבות מלחמת האזרחים האנגלית, תרמה גם להתפתחות חסרת תקדים בתולדותיה של הספרות האנגלית.
השם ספרות הרסטורציה ניתן לספרות שהתפתחה בתקופה זו, והוא משמש לציון סגנון ספרותי אחיד המתמקד בהילול ותגובות לנושא חזרתו של צ'ארלס השני לכס המלכות.
היא שחקנית ודוגמנית עבר אנגלייה.
בורוז נולדה בלונדון, אנגליה, למשפחה פעילה פוליטית, שני הוריה הם סוציאליסטים.
אביה הוא ארכיטקט ומורה ואמה, סוזי, היא מורה ופמיניסטית.
בהיותה בת חמש עשרה גילתה אותה בט בולד סוכנת דוגמנות (בורוז מתנשאת לגובה של מטר ושמונים), והיא פתחה בקריירת דוגמנות מצליחה.
הופעת הבכורה של בורוז הייתה בסרט "בשם האב" (1993).
תפקידה המשמעותי הראשון היה כאשה האירית האמביציוזית בסרט "מעגל של חברים" (1995).
לאחר מכן היא הופיעה ב- Hotel de Love (1996).
ב-1997 שיחקה בקומדיה הרומנטית "חיי האהבה" לצד קארלה גוג'ינו.
בשנת 1999, היא הופיעה בסרט המדע הבדיוני Wing Commander ובמותחן "ים כחול עמוק", כמו גם בסרט הניסיוני The Loss of Sexual Innocence.
בשנה אחרי כן היא שיחקה בסרט "העלמה יוליה" ובקומדיה "טיימקוד" לצד סלמה הייק.
ב-2001 היא שיחקה ב"אניגמה", וב"הפיתוי" לצד פיטר פצ'ינלי..
ב-2004 היא גילמה את דמותה של אנדרומַכָה בסרט עתיר התקציב "טרויה".
בינואר 2005 היא יצרה את הדמות של ג'יני בפרימיירה העולמית של Earthly Paradise ב-Almeida Theatre,
וב-30 באוקטובר 2005 היא הופיעה על הבמה בתיאטרון אולד ויק בלונדון במחזה בן ה-24 שעות, Night Sky לצד כריסטופר אקלסטון, Bruno Langley, David Warner, Navin Chowdhry and David Baddiel.
בורוז מגלמת את דמותה של עורכת הדין לוריין ולר בעונה הרביעית של הסדרה בוסטון ליגל של רשת ה־ABC מ-2007–2008. היא כיכבה לצד כריסטיאן סלייטר בסדרה של ה-NBC "האויב הכי גרוע של עצמי" עד לביטולה.
ב-2008 היא הופיעה בסרט העצמאי "הגיטרה", וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בפסטיבל סאנדנס, ובאותה שנה גם שיחקה בסרט "הג'וב הבריטי".
החל מ-30 במרץ 2010 היא מככבה כבלשית סרנה סטיבנס בסדרה חוק וסדר: כוונה פלילית, שם היא החליפה את ג'וליאן ניקולסון Julianne Nicholson; ששיחקה בתפקיד הבלשית מייגן ווילר עד לסיום העונה השמינית.
בשנת 2012 כיכבה לצד רוב לאו במותחן הפוליטי "קרב סכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג, ושיחקה בקומדיה "דירות קטנות" בכיכובו של מאט לוקאס.
בשנת 2014 החלה לשחק בדרמה הקומית של פריים וידאו "מוצרט בג'ונגל" בתור סינת'יה טיילור, צ'לנית בתזמורת הסימפונית של ניו יורק, תפקיד אשר גילמה עד העונה הרביעית והאחרונה.
גילמה את אמה המעורערת של לאב קווין בסדרת הטלוויזיה "את" המשודרת בנטפליקס.
בשנת 2023 גילמה את אלמה בסרט "ים של סכנה".
בשנת 2024 השתתפה במותחן הפעולה "קנרית שחורה" (אנ') לצדה של קייט בקינסייל.
בורוז הייתה ידידה קרובה של הפוליטיקאי טוני בן .
היא גם סוציאליסטית ודיברה על הערצתה לפוליטיקאית הסוציאליסטית הצרפתית סגולן רויאל.
היא הצטרפה לתנועה אנטי-גזענית בגיל 11 והייתה סגנית הנשיא של התנועה הלאומית לזכויות אדם National Civil Rights Movement.
היא גם התועמלנית של שוויון זכויות לאנשים מוגבלים disabled rights.
בראיון שנתנה למגזין Film Unlimited בשנת 1999 גילתה בורוז שהיו לה מערכות יחסים עם נשים.
במשך מספר שנים היא הייתה בקשר רומנטי עם במאי הסרטים מייק פיגיס, והיא כיכבה בכמה מסרטיו, בכללם Miss Julie – אחד מהסרטים הראשונים שהשתמשו בצילום בהרבה מצלמות, ובסרט מרובע המסך של פיגיס, Timecode.
לאחר סיום מערכת היחסים עם פיגיס נקשר שמה רומנטית עם השחקנית פיונה שו.
אף אחת מהשחקניות לא הגיבו על כך באופן פומבי.
השתיים שיחקו יחדיו בהפקה של התיאטרון הלאומי The PowerBook.
מחזה שמבוסס על הרומן בעל אותו שם שכתבה ז'נט וינטרסון (Jeanette Winterson), שבו הן משחקות מאהבות.
ב-2006 העיתון Independent on Sunday כלל את בורוז במקום ה-90 ברשימת הלהט"בים המשפיעים ביותר בבריטניה.
בראיון שנתן בן זוגה לשעבר אלן קמינג ב-2003 הוא אמר:
באוגוסט 2013 בורוז התחתנה עם הסופרת אליסון באליאן, לאחר שש שנות זוגיות.
המונח ספרות אלג'יראית מתייחס הן לספרות שנכתבה על ידי סופרים אלג'יראים (שחיים או חיו באלג'יריה של ימינו), אך בהרחבה, גם לספרות שנכתבה בשטח שמשתייך לאלג'יריה ובעבר השתייך למדינות אחרות.
חלק מן הספרות האלג'יראית אחרי מלחמת העצמאות של אלג'יריה נכתבה בערבית, אך בשל ההשפעה הניכרת של ההקולוניאליזם הצרפתי, קיימת גם ספרות אלג'יראית ענפה בשפה הצרפתית, וקיימת גם ספרות שנכתבה על ידי סופרים בברברית.
כמה מהסופרים האלג'יראים הראשונים לכתוב בצרפתית היו יהודים, שכן יהודי אלג'יריה נחשפו לתרבות הצרפתית במהירות ואינטנסיביות גבוהים יותר מאלג'יראים אחרים לאחר כיבוש אלג'יריה בידי צרפת.
בין הסופרים היהודים האלג'יראים הראשונים בלטו הסופרות, בהן אליסה ראיס, ברת בנישו-אבולקר, מרים בן ובלאנש בן-דהאן, שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הסופר הידוע ביותר שנולד באלג'יריה הוא אלבר קאמי, צרפתי, שזכה בפרס נובל לספרות ב-1957. סיפוריו (ובהם הנובלה "הזר" שתורגמה גם לעברית) מתארים את החיים באלג'יריה הקולוניאלית, ומביעים מחאה על זכויותיהם המוגבלות של הילידים הלא-צרפתים במושבה.
עם זאת, קאמי התנגד לדרישת העצמאות של הלאומנים האלג'יראים, ולכן נחשב כמוקצה במולדתו.
המצב הפוליטי השפיע גם על אינטלקטואלים וסופרים אלג'יראים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האלג'יראית ב-1991 והיו שנרצחו על ידי פעילי אסלאם קיצוני, או שברחו לצרפת מפני גורל זה.
בין הסופרים האלג'יראים האחרים ניתן למנות את:
כאתב יאסין (כולל "נג'מה" שנכתב בזמן המאבק לעצמאות ותורגם לעברית)
מולוד מעמרי (היה פעיל למען שפת הקבאיליה)
מולוד פרעון (נרצח על ידי פעילי ה-OAS)
יאסמינה ח'צ'ראא (שם עט של מחמד מולסהול)
הסופר היהודי (שהתגורר גם בישראל) נתן אנדריי שוראקי
המחזאי היהודי בן המאה ה-19 אברהם דנינוס
בנוסף, קיימים סופרים שחיו באלג'יריה לפחות חלק מן התקופה המעצבת שלהם, למשל פרנץ פנון (שנולד באיים הקריביים אך היה מהפעילים לעצמאות אלג'יריה) ולילה סבר (שנולדה כבת לאב אלג'יראי ולאם צרפתייה בצרפת, גדלה באלג'יריה אך חיה כיום בצרפת).
הפילוסוף היהודי ז'אק דרידה וחוקרת הספרות היהודייה הלן סיקסו נולדו באלג'יריה.
ספֵרוּליט בפטרולוגיה הוא גוף כדורי קטן הנוצר בעיקר בסלעים געשיים עתירי סיליקה דוגמת ריוליט ובזכוכית געשית.
באובסידיאן מסוג פתית השלג נפוצים ספרוליטים מגבישי קריסטובליט.
אף שלרוב נוצרים הספרוליטים במסת אם של סלעים אלה, עשויים להיווצר כדורי ספרוליטים עצמאיים, במנותק מן הסלעים.
ספרוליטים מורכבים מגבישים מחטיים קטנים של מינרלים היוצאים ממקור משותף.
הסברה היא כי גופים אלה נוצרים כתוצאה מצמיחה גבישית מהירה על הצטברות של חומרים נדיפים.
בתוך הספרוליטים עשויות להתפתח ליתופיזות – חללים קטנים הנוצרים כאשר הלחץ החיצוני נמוך דיו לאפשר את התרחבותם של גזים המומסים בלבה הנוזלית.
מילוי חלקי של חללים אלה בגבישי מינרלים יוצר גאודה ומילוי מלא – ביצת רעם.
קוטרם של ספרוליטים נע לרוב ממילימטרים ספורים לסנטימטר אחד.
ספרוליטים גדולים ונדירים נקראים "מגה-ספרוליטים", וקוטרם עשוי לנוע מ-20 ס"מ ועד מטר אחד או יותר.
מגה-ספרוליט בקוטר העולה על 2 מטרים נמצא בקוסטה ריקה, ומוכרים ספרוליטים גדולים אף יותר.
מגה-ספרוליטים עשויים להיווצר בשני אופנים:
במהלך התקררות מהירה והתגבשות ראשונית של הלבה
במהלך הידרציה והתגבשות אמורפית משנית של לבה ריוליטית לאחר התקררותה, או התקררות והתגבשות טוף מאפר געשי
סְפָּרוּסִיִּים (שם מדעי: Sparidae) היא משפחה של דגים הנכללת בסדרת הדקראים.
הדגים מסדרה זו נמצאים באוקיינוסים בעלי אקלים ממוזג וטרופי, בישראל נציגים למשפחה זו בים התיכון ובים סוף.
משפחת דגים זו נמצאת במים רדודים קרוב לקרקעית.
רוב המינים במשפחה זו הם טורפים וכוללים מערכת שיניים חזקה בעזרתם הם מפצחים קונכיות וצדפות, אולם מינים אחרים ניזונים מצמחי־ים.
לדגים אלו יש בין 10–13 קוצי גב ו־3 קוצים באזור השת.
אורכם משתנה בין 24 ס"מ ל־1.2 מטר, כשהגדול מביניהם הוא המין פטרוס רופסטריס שמגיע לאורך 2 מ' ושוקל עד 80 ק"ג.
הכתמים השונים מהווה זיהוי חשוב בזיהוי המינים השונים.
נמצא כי מינים רבים מהמשפחה הם הרמאפרודיטים להם יש בלוטת־מין זכרית ונקבית בו זמנית, ואצל אחרים המין משתנה עם התבגרותם.
מחצית מכל המינים הידועים במשפחה זו נמצאים סביב דרום אפריקה, בים התיכון נמצאים 24 מינים.
חלק מהדגים במשפחה זו נחשבים לדגי מאכל משובחים כגון סרגוס מסורטט, ספרוס זהוב (דניס) וספרוס מצוי (פארידה).
לחופי ישראל מגיעים המינים הבאים:
להלן רשימת 38 סוגים הקיימים במשפחה:
מין יחיד מֵינוּן הַמַּעֲמַקִּים (Centracanthus cirrus)
מין יחיד אוֹבְּלָד שְׁחֹר־זָנָב (Oblada melanura)
מין יחיד פטרוס רופסטריס (Petrus rupestris)
מין יחיד סַלְפִּית צְהֻבַּת־פַּסִּים (Sarpa salpa)
מין יחיד סְפָּרוּס זָהֹב (Sparus aurata)
סוג מינון (Spicara) - בעבר שויך למשפחה עצמאית
ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית הוא ספר שיצא לאור בשנת 1861 ונועד להוות מדריך לניהול משק הבית הוויקטוריאני בבריטניה.
הספר נכתב על ידי איזבלה ביטון, שנודעה בעטיו בכינוי "הגברת ביטון".
הספר זכה להצלחה רבה ונחשב ל"תנ"ך" של ספרי הבישול האנגליים.
הספר פורסם כמוסף לכתב עת שפרסם בעלה של ביטון, סמיואל ביטון, בין השנים 1859–1861.
בספר 1,112 עמודים, מהם 900 מכילים מתכונים, ועל כן עיקרו של הספר הוא ספר בישול.
מרבית המתכונים לוו באיורים צבעוניים, והיה זה ספר הבישול הראשון שלווה באיורים.
מרבית המתכונים בספר מקורם בספר הבישול שכתבה אלייזה אקטון.
הספר נועד להוות מדריך לניהול כל ההיבטים של משק הבית, וכלל 2,751 הוראות לטיפול במשרתים וכן הנחיות לטיפול במחלות ילדים.
הספר זכה להצלחה רבה ובשנה בה יצא לאור נמכרו ממנו 60,000 עותקים.
עד שנת 1868 נמכרו למעלה משני מיליון עותקים של הספר.
לאחר מותה של איזבלה בשנת 1865 נקלע בעלה לחובות ובשנת 1866 מכר את הזכויות להוצאת וורד, לוק וטיילר (Ward, Lock and Tyler) עבור 3,250 ליש"ט.
הספר זכה להצלחה רבה ונמכר עד ימינו (אף שכיום שונה הספר בתוכנו מהמהדורות המקוריות).
"הגברת ביטון" הפכה לסמל תרבותי בבריטניה, וראשיתם של שני מתכונים, זכו לפרסום רב והפכו לביטויים המסמלים את התקופה הוויקטוריאנית בה נכתב הספר: .
סְפָּרוּס מָצוּי (שם מדעי: Pagrus caeruleostictus) המוכר בשמו העממי פארידה, הוא דג טורף ממשפחת הספרוסיים שתפוצתו בים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי, מפורטוגל ומצרי גיברלטר ועד אנגולה.
ספרוס מצוי נפוץ באורך 50 ס"מ ועשוי להגיע עד 90 ס"מ ולמשקל מקסימלי של 11.6 ק"ג, אולם המשקל השכיח הוא כ-1-2 ק"ג.
נפוץ בעומקים של בין 20–50 מטר אולם עשוי להימצא בעומקים של עד כ-200 מטר.
צבעו של ספרוס מצוי הוא ורדרד-כסף, לגופו נקודות כחלחלות מעל ומתחת למערכת קו הצד.
שיניו הפנימיות חזקות מאוד דמויי שיני הכלביים, 4 בלסת העליונה ו-7 בתחתונה ואחריהן שיניים כהות יותר הדומות לשיניים טוחנות.
סנפיר הגב מתחיל בשני קוצים קצרים מאוד ואחריהם שלושה קוצים בולטים באופן ניכר מהיתר כשהראשון הוא הארוך ביותר.
בפרטים מבוגרים וגדולים מתפתחת תפיחה גדולה באזור המצח, והשפתיים הופכות לבשרניות ובולטות יותר.
ספרוס מצוי נמצא באזור הסובטרופי, בדרך כלל נמצא בסביבת קרקע קשה (שוניות, סלעים, שברי אבנים וספינות טרופות) כשהוא יעדיף את האזור החולי המקיף אותם בזמן הרבייה.
פרטים בוגרים יימצאו באזורים עמוקים יותר והצעירים בקרבת החוף.
ספרוס מצוי מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים ובאורך של בין 17–23 ס"מ, ולרוב מתקיים בשלב זה שינוי הזוויג מנקבה לזכר.
הגירת הדג לצורך השרצה מתרחשת במקביל לחוף ולסירוגין בין האביב לסתיו מעל קרקע רכה במים רדודים.
אצל הזכרים בתקופת החיזור צבע הראש מסביב לאזור הפה ישתנה לצהבהב.
ספרוס מצוי הוא דג טורף הניזון בעיקר מצדפות אותן הוא מפצח באמצעות שיניו החזקות, מסרטנאים דיונונים, ודגים קטנים.
כדג מאכל נחשב מבין הדגים הטעימים בים התיכון בשל בשרו המשובח והעדין, נמכר כדג טרי ומחירו גבוה יחסית.
השם הנפוץ של הדג בקרב דייגים, מסעדות וחנויות לממכר דגים הוא פארידה, אם כי נעשה שימוש בשם זה גם לגבי מינים נוספים ממשפחת הספרוסיים כגון שינן הניבים (Dentex dentex).
ספרוס מצוי נידוג בים התיכון באופן מסחרי ועל ידי חובבי דיג.
ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים הוא אוסף של שירים מאת ת"ס אליוט, על פסיכולוגיה וסוציולוגיה של חתולים, שיצא לאור על ידי Faber and Faber.
ספר זה הוא הבסיס למחזמר "Cats".
השירים נכתבו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי אליוט, תחת השם הבדוי שלו "פוסום הזקן", במכתבים ששלח לילדי הסנדקות שלו.
ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים / ת"ס אליוט.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, 39 עמודים, 1986.
ספר החתולים השימושיים של פוסום הזקן / ת"ס אליוט, איורים: אילנה זפרן.
ספרות אנגלית עתיקה או ספרות אנגלו-סקסונית הוא סך הספרות הכתובה באנגלית עתיקה או זאת שחוברה באנגליה במהלך התקופה האנגלו-סקסונית.
מוצאם של האנגלו-סקסונים, טרם פלישתם לאנגליה במהלך המאה ה-5, האו בדנמרק וצפון גרמניה של ימינו.
בארצם שלטו האנגלו-סקסונים עד שנת 1066, אז נכבשה אנגליה על ידי הנורמנים בראשות ויליאם הכובש.
באותן השנים גם החל להיערך המעבר מהאנגלית העתיקה אל זו המודרנית.
הספרות האנגלו-סקסונית כוללת דרשות דתיות, סיפורי חיי הקדושים, תרגומים של כתבי הקודש הנוצריים ויצירות לטיניות של אבות הכנסייה; כרוניקות בעלות יומרה לתיעוד היסטורי; ספרי חוקים, צוואות וכתבים משפטיים כלליים; כתבים בעלי אופי מדעי אודות אומנות הדקדוק, הרפואה והגאוגרפיה; וכן קטעי שירה.
שירו של קאדמון מהמאה ה-7 נחשב לפי ההיסטוריון בן התקופה בדה ונרביליס, וכך גם לפי רוב החוקרים בימינו, ליצירה הממשית הכתובה המוקדמת ביותר של השפה האנגלית.
עלילת ביאוולף ידועה בדרך כלל בתור היצירה המפורסמת ביותר של ספרות התקופה, וכחלק בלתי נפרד מהקאנון המסורתי של הספרות האנגלית לדורותיה.
ולצד שתי אלו, הכרוניקה האנגלו-סקסונית נחשבת לכרוניקה ההיסטורית המשמעותית ביותר עבור מחקר היסטורי של אנגליה בימי הביניים המוקדמים.
למעלה מ-400 כתבי יד אשר נכתבו באנגליה בתקופה האנגלו-סקסונית שרדו ומצויים כיום לפנינו, רובם קצרים יחסית ו-189 מתוכם מזוהים כגדולים באורכם.
בעבר הייתה באנגליה כמות גדולה יותר של כתבי יד מתקופה זאת, אך אלו ספגו פגיעות ניכרות בעת פירוק המנזרים באנגליה תחת מלכותו של הנרי השמיני במהלך ראשית המאה ה-16, אז אבדו כתבי יד חשובים רבים.
ניצנים ראשונים של מחקר אקדמי של השפה החלו במחצית השנייה של אותה המאה, תחת מלכותה של אליזבת הראשונה.
עם זאת היו אלו מצומצמים למדי בדרך כלל.
כמו ההיקף המוגבל של מידת מחקר הספרות האנגלית העתיקה, עד למאה ה-18, גם ההתעניינות הציבורית ביצירות אלו הייתה הנמוכה עד אותה המאה.
עם זאת, בשלהי אותה המאה, על רקע עליית הלאומיות הרומנטית באירופה, חוותה הספרות האנגלו-סקסונית פריחה נרחבת.
באותן השנים החלו רבים לחפש אחר שורשי "התרבות הלאומית" היסודית של העם האנגלי, אותה מצאו לא מעטים בכתבים האנגלו-סקסוניים.
אנשים אלו, ביניהם אנשי מחקר רבים, הביטו בערגה על אנגליה שטרם הכיבוש הנורמני בתור דמותה של האומה במקורה הטבעי.
לפיכך במהלך המאה ה-19 באוניברסיטאות רבות באנגליה, הפכה האנגלית העתיקה, אשר נלמדה יחד עם היצירות הספרותיות המרכזיות שלה, לאורח קבוע בתוכניות לימודים רבות.
עם תרגומה של ההתעניינות הציבורית בספרות האנגלית העתיקה לתחייה אקדמית בנושא, זכתה ספרות התקופה למחקר פורה ונרחב.
במאות ה-19 וה-20 הושם הדגש המחקרי בעיקר על בחינת השורשים הגרמאנים והפגנים של הכתיבה של אנגליה הקדומה.
בהמשך, היו חוקרים שבחרו להתמקד בהשפעת הפרשנות האוגוסטינית על הספרות האנגלו-סקסונית, בעיקר זו הדתית.
בתקופתינו, יחד עם משקל רב למתודולוגיות העכשוויות של ענף הפלאוגרפיה, בחזית המחקר עומדים בחינת מוצאם וחייהם של מחברי הכתבים, וכן הקשרים בין הספרות של אנגליה באותן השנים ליצירה הספרותית בארצות אחרות באירופה של ימי הביניים.
החוקרים זיהו את "ארבעת הקודקסים הגדולים של הספרות האנגלו-סקסונית" (the four major Anglo-Saxon literature codices), המהווים את אוספי כתבי היד העיקריים המצויים בידינו מתקופה זו:
השירה מהווה את אחד החלקים הדומיננטיים ביותר בספרות האנגלית העתיקה, והיא נושאת שורה של מאפיינים בולטים.
השירה האנגלו-סקסונית רצופה בשימוש בדימויים ומטפורות.
עוד היא כוללת ביטוי נחרב לאליטרציה מפותחת, אשר אפשר לראות בטקסטים רבים בה הכוללים חזרות צליל מסוים או צירוף של צלילים.
גם שימוש בווריאציה לא נעדר מהשירה האנגלית העתיקה.
כמעט כל המשוררים בני התקופה הם אנונימיים.
שירה אפית, הכוללת שירה אודות גיבורים אגדיים, שופעת בקרב הכתיבה האנגלו-סקסונית.
הפואמה האפית האנגלו-סקסונית הידועה ביותר, היא ללא ספק ביאוולף, המצויה בקודקס נוול.
ביאוולף הוא גיבור רב עוצמה אשר נאבק בהצלחה, הודות לכוחו הגופני, אומץ ליבו ונאמנותו, מפלצות מרושעות וחורשות רע.
הפואמה מתרחשת באזור סקנדינביה, שם חיו אבות אבותיהם של האנגלו-סקסונים.
החיבור הנושא אופי ביוגרפי, כולל שירים המלאים באפיונים מהמיתולוגיה הנורדית וכן בביטויים מהנצרות.
לקראת סוף הפואמה, מתואר הספד אשר נישא עם מותו של באיוולף, לאחר שזה הביס דרקון:
הגם שעלית ביאוולף בולטת במיוחד, קטעי שירה אפית אפשר למצוא גם בחיבורים אנגלו-סקסוניים רבים אחרים.
ביניהם גם כאלו בעלי אופי אגדי פחות והיסטורי יותר, לרבות שירים מהכרוניקה האנגלו-סקסונית המפארים מלכים אנגלו-סקסוניים שונים.
דוגמה טיפוסית אחרת אפשר למצוא בשיר הידוע "הקרב של מאלדון" (The Battle of Maldon), המתאר תבוסה אנגלו-סקסונית בקרב כנגד הוויקינגים אשר אירע בשנת 991. לקראת סוף השיר, לנוכח ההפסד, נכתב:
בשירה האנגלו-סקסונית ישנו ביטוי רחב יחסית לשירים בעלי אופי קודר שאפשר לתאר בתור קינות – פיוטי אבל, או שירה לירית – שירה המערבת ביטוי משמעותי לרגש.
שירים עלו מתחקים אחר חייהם של אנשים, אשר מגיעים לעיתים לפסגות מרשימות אך לעיתים מדרדרים לשפל.
כאלו הם שירים המתארים חורבן שהיטלו כוחות אויב ומבכים את מותם של אישים קרובים.
לעיתים מובע בהם הספק את היותו של האדם טוב מיסודו, לנוכח רשעותו, וכן את היותו של העולם טוב, על רקע האסונות הרבים הפוקדים אותו.
כך למשל בשיר הנווד (The Wanderer) במצוי בידינו מקודקס אקסטר, אדם מבוגר מספר על אירוע בצעירותו במסגרתו כל חבריו הקרובים נטבחו, ומתאר כי חוויית הטראומה מלווה אותו מאותה העת.
הזיכרון שלו באירוע זה מביא אותו להטלת ספק בתבונה של הבחירה להפוך ללוחם, ומגיע למסקנה כי אסור למהר לקרב וכי יש לשים את הדגש על יישוב סכסוכים בדרכי שלום.
לבסוף, לנוכח הקשיים והסבל בהם מלא כדור הארץ ובהתחשב בכך שתופעות רבות בו הן עניין בר חלוף, הוא פוסק שאין לאדם אלא להישען על האל היציב, באופן הדומה אולי למסקנותיו של קוהלת:
הטקסט האנגלי העתיק הקדום ביותר שהחוקרים זיהו, הוא שיר דתי – שיר הבריאה של קאדמון, משורר אנגלו-סקסוני בן המאה ה-7. קאדמון, אשר היה בתחילה רועה צאן נתין נורת'מבריה, החל יום אחד, כך לפי תיאורו של בדה ונרביליס, לשיר דברי שבח והתפעלות מיצירת הבורא:
שירה דתית על סגנונותיה השונים אפשר למצוא בכל אחד מהקודקסים הגדולים, ודוגמה ידועה לכך רואים רבים בפואמה החלום של הצלב (Dream of the Rood) מקודקס ורצ'ילי.
שיר זה עוסק באחד האירועים המכוננים ביותר של הנצרות, צליבתו של ישו:
בקודקס ורצ'ילי אנו מוצאים ארבעה סיפורים, העוסקים בדברי שבח, פאר והלל לחיי הקדושים.
כך לדוגמה בפואמה אנדראס (Andreas) אפשר לראות סיפור על אנדראס הקדוש היוצא להציל את מתי מפני מחפשי רעתו; ובאיליין (Elene) אנו קוראים על הלנה הקדושה, אמו של קונסטנטינוס, היוצאת למסע אשר בסופו היא מאתרת את הצלב האמיתי.
סוגה ספרותית נוספת בקרב השירה הנוצרית האנגלו-סקסונית, היא פרפרזות מקראיות.
דוגמאות רבות לכך אנו מוצאים בקודקס קאדמון, שם עומדת במרכז בעיקר הברית הישנה.
אלו היו למעשה ניסוחים מחדש באנגלית עתיקה של קטעים מהתנ"ך בתור פואמות.
באותן השנים כעיקרו של דבר, גרסאות מלאות של התנ"ך היו זמינות באנגליה רק בשפה הלטינית, כך שפואמות אלו היוו את קטעי התנ"ך היחידים כמעט אשר היו זמינים לאוכלוסייה דוברת האנגלית באותה העת.
הפרפרזות, נמנעו באופן מודע משמירה על עקביות רבה ביחס למקור.
היו אלו כי אם לא תרגומים בלבד, אלא יצירות ספרותיות המתבססות על עלילות התנ"ך, ומשאירות למחברן מידת מה של חופש כתיבה עצמאי.
הפואמה הפרפרזאית הגדולה ביותר הייתה על ספר בראשית.
פואמה עיקרית נוספת סיפרה את סיפור יציאת מצרים, ואחרת התבססה על ספר דניאל.
אף על פי שהדגש בטקסטים הללו היה על הברית הישנה, הברית החדשה לא נעדרה ממנו.
פרפרזות מקראיות נוספות אנו מוצאים גם בקודקס נוול, שם אפשר למצוא את פואמה המתבססת על ספר יהודית.
סגנון נוסף של השירה האנגלו-סקסונית הוא פואמות של עימותים דתיים, בהן דמויות שונות, בדרך כלל אלוהיות, נאבקות בשיחה על עניינים ברומו של עולם.
את הדוגמה הארוכה ביותר לכך אנו מוצאים בקודקס קאדמון בפואמה המשיח והשטן (Christ and Satan).
בפואמה זאת אנו נתקלים בעימות מתמשך בין ישו לשטן.
עקב מחסור במתרגמים, עד לשלהי האלף הראשון לספירה, חסרה הספרות האנגלית העתיקה טקסטים רבים אשר כבר רווחו באותן השנים בחלקים רבים באירופה.
אחת הדמויות החשובות ביותר לתפוצתם של ספרים קאנוניים רבים באנגליה, היה ללא ספק אלפרד הגדול, מלך וסקס במחצית השנייה של המאה ה-9. אל אלפרד הגדול מייחסים אחריות על תרגומים של ספרים רבים מהלטינית אל האנגלית.
כך מתאר אלפרד הגדול את השפל התרבותי בו הייתה מצויה אנגליה עד סמוך לתקופתו:
אלפרד הגדול אומר כי מדרום להאמבר, כלומר באנגליה ולא בסקוטלנד בעלת המסורת הנזירית המפותחת או באזורים הסמוכים לסקוטלנד, חסרים אנשים בעלי ידע מספיק לתרגום כתבים מלטינית.
את מצבה העגום של אנגליה, פתר אלפרד הגדול על ידי כך שקרא לצעירים באנגליה אשר הלשון האנגלית הייתה שגורה בפיהם ובכתבם ללמוד גם לטינית.
תחת ידו של אלפרד הגדול, תורגמו כתביו של גרגוריוס הראשון, ספר תהילים ונחמת הפילוסופיה של בואתיוס.
מאוחר יותר תורגמו מהלטינית גם כתביו של פאולוס אורוסיוס, עיר האלוהים של אוגוסטינוס וההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי של בדה ונרביליס.
במפנה המאה ה-10 למאה ה-11 פעל באנגליה אב המנזר אלפריק, אשר היה כנראה המתרגם האנגלו-סקסוני החשוב ביותר באותן השנים.
אלפריק תרגם מלטינית לאנגלית את ששת הספרים הראשונים של הברית הישנה, כמו גם חלקים נוספים מכתבי הקודש.
הוא עסק רבות גם בתרגום פרוזות על חיי הקדושים, ובמסגרת זאת כתב גרסה אנגלית לשבעת הישנים של אפסוס ולסיפורי אאוסטתיוס הקדוש.
כתביו של אלפריק והעתקים שלהם שימשו קוראים למשך עד כמאתיים שנה מאוחר יותר, אל תוך המאה ה-13.
תרגומים נפוצים של ספרי הברית החדשה הועלו ככל הנראה על הכתב כבר סביב שנת 990 על ידי מתרגמים אלמוניים.
היו אלו ארבעת הבשורות (מתי, מרקוס, לוקס ויוחנן).
מאוחר יותר, לאורך המאה ה-11 הועלו גם בשורות אפוקריפיות שונות, כמו גם האפוקליפסה של פאולוס.
לצד ספרות פרוזאית ושירה, הספרות האנגלו-סקסונית כללה גם ספרים בעלי יומרה מחקרית ומדעית.
כך למשל היה אפשר למצוא בה מדריכים לרטוריקה מוצלחת, מילונים אנגליים-לטיניים ורשימות חוקי דקדוק לשוניים; ספרי רפואה הכוללים הדרכות מפורטות לשימוש בתרופות, צמחי מרפא, קמעות ולחשים; ספרי מתמטיקה וגאוגרפיה; לוחות שנה; ואף כתב המסייע לנבא את מידת הגאות בהתאם למיקום הירח.
באנגליה בתקופה האנגלו-סקסונית נכתבו לאורך השנים מספר חיבורים היסטוריים חשובים, אשר מהווים מקור היסטורי משמעותי לתקופה ואמצעי להבנת תפיסותיהם של האנגלו-סקסונים עצמם על מוצאם שלהם.
חיבור יוצא דופן שכזה הוא ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי, פרי עטו של ההיסטוריון בן המאה ה-8 בדה ונרביליס.
הספר, אשר במקור יצא בלטינית, מתאר את תולדות הנצרות באנגליה הקדומה בפרט ואת ההיסטוריה של אנגליה בכלל.
את כתבי היד של ההיסטוריה הכנסייתית אפשר למצוא כיום בין השאר בספרייה הבודליינית, אוניברסיטת קיימברידג', הספרייה הלאומית הרוסית, המוזיאון הבריטי ובמספר ספריות בגרמניה.
בדומה לספר זה, גם ההיסטוריה בריטונום המיוחס לוולשי נניוס, שנכתב גם כן בלטינית אך כמאה שנה מאוחר יותר, מהווה ספר היסטוריה.
עם זאת במובן חשוב הוא שונה באופן בולט.
בניגוד להיסטוריה הכנסייתית, הוא מערב באופן נרחב מוטיבים מיתיים וביחס לאמינות רבים מהסיפורים המובאים בו החוקרים מטילים ספק רב.
בשונה מההיסטוריה בריטונום ומההיסטוריה הכנסייתית שהם ספרי היסטוריה, הכרוניקה האנגלו-סקסונית היא הכרוניקה – רשימת תיעוד אירועים בסדר כרונולוגי.
למעשה זו הכרוניקה הגדולה ביותר שנכתבה באנגליה האנגלו-סקסונית, והיא מתעדת את ההיסטוריה של אנגליה באותן השנים ובאלו שלפניהם ונכתבה על ידי בני התקופה.
מלאכת הכתיבה החלה בממלכת וסקס בימיו של המלך אלפרד הגדול במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9, ונמשכה למעלה מ-300 שנה, עד לשנת 1154, כמאה שנה לאחר הכיבוש הנורמני.
שבעה מתוך תשעה כתבי היד של הכרוניקה נמצאים כיום בספרייה הבריטית, אחד נוסף שוכן בספרייה הבודליינית, והכתב הנותר ממוקם באוניברסיטת קיימברידג'.
ספרות אורדו ( באורדו : اردو ادب) התפתחה במהלך ההיסטוריה במקביל להתפתחות שפת האורדו.
כתבי אורדו עתיקים מכילים בעיקר שירה, במשקלים ייחודיים לשפת האורדו הנקראים ע'זל ונט'ם.
בהמשך התפתחו סגנונות כתיבה נוספים, בהם סיפורת וסיפורים קצרים.
ספרות אורדו פופולרית בעיקר בפקיסטן, שם אורדו היא השפה הנפוצה, ובמידת מה גם בהודו ובאפגניסטן.
שפת האורדו התפתחה באזור המהאראשטרה, שם נמצאו כתבי אורדו עתיקים מהמאה ה-14. האזור נשלט במהלך השנים בידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הדוראנית, שמקורה באפגניסטן.
שתי התרבויות השפיעו על השפה, שמשלבת מילים בניב סנסקריט ובניב ערבי-פרסי.
אמיר ח'וסרו, משורר ואיש רוח בן המאה ה-13, השפיע רבות על צמיחתה הראשונית של ספרות האורדו, ואף על התפתחות השפה עצמה.
אמיר ח'וסרו נחשב לאבי המוזיקה הקלאסית של צפון הודו, וכתב יצירות גם בפרסית ובהינדוסטנית.
קולי קוטב אל-מולכ, משורר בן המאה ה-15, היה בין הראשונים שכתב שירה באורדו והגדיר את המשקלים האופייניים לה.
הוא ייסד את שושלת קוטב שאהי, ששלטה בדרום הודו משנת 1518 עד 1687.
בין הכתבים העתיקים באורדו בולטים הסיפורים האפיים הנקראים דסתאן.
אלה סיפורים ארוכים ומורכבים העוסקים במיסטיקה וביצורים קסומים.
העתיקים והמוכרים מסוגה זו הם סיפורי המזה-נאמה או דסתאן-י אמיר המזה, המבוססים על סיפורי עם שמקורם במזרח התיכון, ורבים מהם מספרים על חייו של חמזה אבן עבד אלמטלב.
הסופר והחוקר סייד שמסאללה קאדרי (1885–1953) חשף כתבי אורדו רבים, וכתב ספר על תולדות ספרות האורדו.
קאדרי כתב מעל מאה מאמרים בעלי היבטים היסטוריים וספרותיים של תרבות האורדו, בהם ספר היסטורי המתעד את מערכת היחסים בין ערבים דוברי אורדו לבין עמים אחרים, בעידן שלפני האסלאם.
מוחמד אקבאל (1877–1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, הנחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחד הסופרים הבולטים בשפת האורדו.
משקלי השירה באורדו הנפוצים ביותר באורדו נקראים ע'זל ונט'ם.
משקל הע'זל מורכב מזוגות בנות שתי שורות כל אחת, המסתיימות באותה חריזה.
שיר ע'זל מכיל לפחות חמישה זוגות כאלה.
נט'ם הוא סוג של סונטה בשפת האורדו.
סגנון שירה זה הגיע לשיאו במאה ה-19, בה משוררי האורדו הושפעו ישירות מהתרבות האנגלית והאירופאית באותה תקופה.
בין משוררות האורדו הידועות נמנות אדא ג'עפרי ועישרת אפרין.
רומנים בשפת האורדו החלו לצאת לאור במאה ה-19. בתחילה הם התמקדו בחיי העיר, ובהמשך שיקפו גם את אורח החיים הכפרי.
חלוקת הודו בשנת 1947 השפיעה רבות על ספרות האורדו, ובולטים בה דיונים בנושאי זהות לאומית והיחס לפליטים, שנבעו מתוכנית החלוקה.
לקראת סוף המאה ה-20 דעך העניין באירועים היסטוריים, וקם דור חדש של סופרים צעירים הכותב על החיים המודרניים.
עם זאת, השפעת האירועים ההיסטוריים עדיין ניכרת.
למשל, בספר של פיע'אם אפאקי משנת 2011 הוא מתאר את המתח בו מצוי סופר צעיר, אזרח הודו בן ימינו, המאוכזב מהחברה ההודית וממצבה העגום של הדמוקרטיה במדינתו.
הוא נודד למדבר ומת שם, לאחר שהעלה את כתביו באש.
כתיבתו של הסופר הבריטי ויקרם סת מושפעת מסופרי אורדו בני המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20 החלו להתפרסם סיפורים קצרים בשפת האורדו, כאשר הסופר הבולט ביותר בסוגה זו היה מונשי פרמצ'נד.
בדומה לרומנים, הסיפורים הקצרים הידועים ביותר באורדו עוסקים בטראומה של חלוקת הודו ועצמאות פקיסטן ב-1947 והאירועים האלימים שהיו כרוכים בה.
אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הידועים ביותר הוא סעאדת חסן מנטו, שספרו "סיפורים מהכיס" ראה אור בעברית בשנת 2018.
מחזות באורדו התפתחו מהתיאטרון העממי של צפון הודו, כמו גם מהתיאטרון הפרסי.
התיאטרון באורדו כיום נפוץ למדי.
כמו כן סרטים רבים בקולנוע הפקיסטני מבוססים על מחזות באורדו.
הקִידמה לא פסחה על הדרמה, ונכתבו באורדו גם מחזות מודרניים ותיאטרון האבסורד.
ספרות אפורה היא ספרות מקצועית הנוצרת, מופצת ומתפרסמת באופן עצמאי על ידי גופים שונים כגון מוסדות ציבור, מוסדות של המגזר השלישי, אגודות מקצועיות, אקדמיה ועוד, וזאת ללא מעורבות של מו"לים מסחריים (כלומר גופים אשר המו"לות אינה מרכז העיסוק שלהם).
החומרים המתפרסמים באופן זה כוללים ניירות דיון, ניירות עמדה, דו"חות מחקר, דו"חות כלכליים, דו"חות טכניים, נתונים סטטיסטיים, הנחיות ונהלים פנימיים, תוצאות מחקרים במכוני מחקר, עבודות תזה ודוקטורט וסיכומי כנסים.
על אף החשיבות של החומרים האלה, היה קושי להשיגם בטרם התפתחות המרשתת, בשל העובדה שאינם מופצים באופן מסחרי.
כיום, עם ההפצה הדיגיטלית של רוב החומרים, ניתן להגיע לחלקם.
לשם קידום ההפצה של חומרים אלה קם הגוף הבינלאומי Grey Literature Network Service (ובקיצור GreyNet) אשר שם לו למטרה לאפשר תקשורת ודיון בין העוסקים בתחום זה בעולם.
ניתן לחפש במאגר המידע של הארגון, או למצוא חומרים באתרים של מכוני מחקר, עמותות, מלכ"רים ומוסדות מהמגזר השלישי.
בעוד ההגדרה המעורפלת של ה"ספרות האפורה" הייתה קיימת בעבר, המונח בדרך כלל מובן כפי שנטבע על ידי החוקר צ'ארלס פ' אוגר, שכתב את "שימוש בדוחות ספרות" ב-1975. הספרות שהתייחסה אליה כללה דיווחים מודיעיניים והערות על מחקר אטומי, שהופקו בכמויות עצומות על ידי בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בכנס שנערך על ידי חטיבת הספרייה הבריטית בשנת 1978, השתמש אוגר במונח "ספרות אפורה" כדי לתאר את המושג בפעם הראשונה.
מושגיו התמקדו ב"גוף עצום של מסמכים", עם "המשך כמות הולכת וגוברת", שאופיינו ב"קושי שהוא מציג בפני הספרן".
אוגר תיאר את התיעוד כבעל משמעות רבה בין אופי זמני לבין עמידות, ועל ידי השפעה גוברת על המחקר המדעי.
בהכירו את האתגרים של ספרות, הוא זיהה כי יש לה מספר יתרונות "על פני אמצעי הפצה אחרים, כולל מהירות גבוהה יותר, גמישות רבה יותר והזדמנות להיכנס לפרטים רבים במידת הצורך".
בשנת 1989 פרסם אוגר את המהדורה השנייה של "תיעוד הקהילות האירופאיות: מדריך", שהכיל את השימוש הראשון במונח "ספרות אפורה" בעבודה שפורסמה.
"הגדרת לוקסמבורג", שנדונה ואושרה בכנס הבינלאומי השלישי על הספרות האפורה בשנת 1997, הגדירה ספרות אפורה כ"מופיעה בכל רמות הממשל, האקדמיה, העסקים והתעשייה בפורמטים מודפסים ואלקטרוניים, אך לא נשלט על ידי מו"לים מסחריים".
בשנת 2004, בכנס השישי בניו יורק, נוספה הגדרה לצורך הבהרה: הספרות האפורה היא "...לא נשלטת על ידי מו"לים מסחריים, דהיינו כאשר הפרסום אינו הפעילות העיקרית של הגוף המפיק".
הגדרה זו מקובלת כיום על הקהילה המלומדת.
קבוצת העבודה הבין-לאומית של הספרות האפריקאית (IGLWG), ב"התוכנית הפונקציונלית האפורה למידע" של 1995, הגדירה את הספרות האפורה כ"חומר זר או מקומי בקוד פתוח, אשר בדרך כלל זמין דרך ערוצים מיוחדים ואינו רשאי להיכנס לערוצים רגילים או למערכות פרסום, הפצה, בקרה ביבליוגרפית או רכישה בידי סוכני ספרים או סוכני מנוי".
לפיכך, בדרך כלל לא ניתן לגשת לספרות אפורה באמצעות כלי ייחוס רלוונטיים כגון מאגרי מידע ומדדים, המסתמכים על דיווח של סוכני מנוי.
מונחים אחרים המשמשים חומר זה כוללים: ספרות הדו"ח, פרסומים ממשלתיים, מסמכי מדיניות, ספרות הנמל, ספרות לא קונבנציונלית, ספרות שלא פורסמה, פרסומים לא מסורתיים ופרסומים חולפים.
עם כניסתה של ההוצאה לאור השולחנית והאינטרנט, מונחים חדשים כוללים: פרסומים אלקטרוניים, פרסומים מקוונים, משאבים מקוונים, מחקר בגישה פתוחה ומסמכים דיגיטליים.
למרות שהמושג קשה להגדרה, המונח "אפור" הוא מונח קולקטיבי מוסכם שבו יכולים חוקרים ואנשי מקצוע להשתמש בו כדי לדון בקבוצת משאבים זו, אך נבדלת.
בשנת 2010, ד' פארס וי' שופל ציינו כי ההגדרות הקיימות של הספרות האפורה הן בעיקרן כלכליות, וטענו כי בסביבת מחקר משתנה, עם ערוצי תקשורת מדעיים חדשים, נדרשת הספרות האפורה למסגרת רעיונית חדשה.
הם הציעו את "הגדרת פראג" כדלקמן:
בשל הגידול המהיר בפרסום באינטרנט ובגישה למסמכים, התמקדה הספרות האפורה באיכות, בקניין רוחני, באוצרות ובנגישות.
המונח ספרות אפורה משמש שם עצם קולקטיבי המתייחס למספר רב של סוגי פרסומים המיוצרים על ידי ארגונים מסיבות שונות.
אלה כוללים: דו"חות מחקר ופרויקטים, דו"חות שנתיים או דו"חות פעילות, תזות, תהליכי ועידה, תדפיסים, ניירות עבודה, ידיעות טכניות, דוחות טכניים, המלצות ותקנים טכניים, פטנטים, הערות טכניות, נתונים וסטטיסטיקות, מצגות, שטחי שדה,, לימודים אקדמיים, הרצאות, הערכות, ועוד.
הרשת הבינלאומית GreyNet שומרת רשימה מקוונת של סוגי מסמכים.
ארגונים מייצרים ספרות אפורה כאמצעי לתמצית, אחסון ושיתוף מידע לשימושם האישי, ולהפצה רחבה יותר.
ארגונים מחפשים לעיתים קרובות ליצור את הפלט הנדרש, לשתף אותו עם הצדדים הרלוונטיים במהירות ובקלות, ללא עיכובים והגבלות של כתב עת אקדמי ופרסום ספרים.
לעיתים קרובות יש תמריץ קטן או הצדקה לארגונים או לאנשים לפרסם בכתבי עת ובספרים אקדמיים, ולעיתים קרובות אין צורך לגבות גישה לתפוקות ארגוניות.
ואכן, חלק מארגוני המידע עשויים להידרש להפוך מידע ומסמכים מסוימים לציבוריים.
מאידך, הספרות האפורה אינה בהכרח תמיד חופשית, כמו מחקרי שוק הנמכרים באלפי דולרים.
עם זאת, למעט מקרים היוצאים מן הכלל, כל הספרות האפורה, למרות שהיא יקרה לייצור, היא בדרך כלל זמינה בחינם.
בעוד שאיכות הייצור והמחקר עשויה להיות גבוהה ביותר (עם מוניטין ארגוני המוקדש למוצר הסופי), הגוף המפיק, שאינו בעל מו"ל רשמי, חסר בדרך כלל ערוצים להפצה נרחבת ולבקרה ביבליוגרפית.
אנשי מחקר ומחקר מציגים בדרך כלל הבחנה בין אפמרה לספרות אפורה.
עם זאת, ישנם חפיפות מסוימות בין שני התקשורת והם ללא ספק משתפים תסכולים נפוצים, כגון בעיות שליטה ביבליוגרפית.
מסמכים כתובים ייחודיים כגון כתבי יד וארכיונים ותקשורת אישית, אינם נחשבים בדרך כלל לכותרת של ספרות אפורה, אם כי הם חולקים שוב חלק מאותן בעיות של שליטה וגישה.
ספרה הוא מותחן פנטזיה משנת 1998 בבימויו של בארי לוינסון על בסיס רומן בעל אותו שם מאת מייקל קרייטון.
הספר עליו מבוסס הסרט נקרא "Sphere" ויצא לאור בשנת 1987. הסיפור עוקב אחר נורמן ג'ונסון, פסיכולוג של חיל הים האמריקני, שמצטרף לצוות מדענים כדי לבחון חללית ממקור לא ידוע שהתגלתה בקרקעית האוקיינוס השקט.
הרומן מתחיל כסיפור מדע בדיוני אך הופך במהרה למותחן פסיכולוגי ומתפתח לחקירת טבעו של הדמיון האנושי.
קרייטון החל לכתוב את הרומן בשנת 1967 כיצירה נלווית לרומן המתח "אנדרומדה".
סיפור העלילה הראשוני שלו התחיל בכך שמדענים אמריקאים גילו חללית בת 300 שנה מתחת למים עם סימוני שבלונות באנגלית.
עם זאת, מאוחר יותר הבין קרייטון שהוא "לא יודע לאן ללכת עם העלילה" ודחה את הספר עד למועד מאוחר יותר.
לדבריו, הרעיון לעשות סיפור על קשר עם אינטליגנציה מעולה, נושא עתיק יומין, הוא שקשה מאוד לפתח אם עוצרים וחושבים על זה.
רוב הכותבים מתחמקים מהנושא בכך שהם הופכים את החייזרים לבני אדם.
גובהם 9 מטר עם שיניים קוצניות והם רוצים לאכול אותך.
או שגובהם 3 מטר והם רוצים לחבק אותך.
מה שיותר סביר במגע ראשון עם חוצן הוא שהחייזר כלל לא ייראה אנושי.
אולי אפילו לא יהיה אפשר לראותו או לזהות אותו והתנהגותה תהיה בלתי מוסברת לחלוטין.
הבעיה היא שקשה לחלום על סיפור שבמרכז יש משהו בלתי מוסבר, הוא טען.
בקרקעית האוקיינוס השקט מתגלה חללית חוצנית.
לצורך מחקרו מזמין הצבא מדענים: הפסיכולוג נורמן גודמן, הביולוגית בת הלפרין, הפיזיקאי תיאודור פילדינג והמתמטיקאי הארי אדמס.
באזור הרחצה, בפיקודו של סרן הרולד בארנס, הצוות יורד לתחתית, לתחנת מים עמוקים.
לאחר שחדרו לחללית, מדענים מבינים שהיא אינה ממוצא זר, היא הגיעה מהעתיד, אולי דרך חור שחור.
במרכז הספינה מגלים המדענים ספרה ענקית ואידיאלית שמכילה חומר לא ידוע.
הארי מבין שזהו חומר חי ולילה אחד נופל לתוכה.
במהרה הספרה באה במגע עם בני אדם.
כשחברי הצוות מתחילים למות, המדענים מבינים שהספרה מסוגלת להעצים אנשים עם היכולת לממש את הפנטזיות והסיוטים שלהם.
בהתבסס על כך שלמחשב החללית חסר מידע על נסיעות בזמן, אדמס מסיק שכולם ימותו מבלי ליידע את השאר שמעל פני השטח באשר לטיב ממצאיהם.
כשרק שלושה שורדים, הם מבינים כי שלושתם - הארי, בת ונורמן - באו במגע עם הספרה וצברו את היכולת לתרגם את מחשבותיהם למציאות.
דסטין הופמן - נורמן גודמן
שרון סטון - אליזבת (בת) הלפרין
פיטר קויוטי - הרולד בארנס
לב שרייבר - פילדינג תיאודור
קווין לטיפה - אליס (טיני) פלטשר
יו לואיס - טייס מסוק
את הפסקול לסרט כתב המלחין אליוט גולדנטל.
אלבום הפסקול שיצא ב-24 בפברואר 1998 כלל את הרצועות הבאות:
באוגוסט 2020 נודע כי רשת HBO הזמינה מיוצרי וסטוורלד, ג'ונתן נולאן וליסה ג'וי סדרת טלוויזיה על בסיס ספרו של קרייטון, בהפקת חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר (Warner Bros.
Television) עם רוברט דאוני ג'וניור כמפיק בפועל באמצעות חברת ההפקות שלו (Team Downey).
יוצר הסדרה הוא דניס זה.
ספרות ארוטית כוללת סיפורים בדיוניים ואמיתיים ותיאורים של מערכות יחסים וזוגיות רומנטיות או מיניות, שמיועדים לעורר רגשות דומים אצל הקוראים.
זה מנוגד לארוטיקה, המתמקדת באופן ספציפי יותר ברגשות מיניים.
אלמנטים נפוצים נוספים הם סאטירה וביקורת חברתית.
חלק גדול מהספרות האירוטית כוללת גם אמנות אירוטית, הממחישה את המתואר בסיפורים.
למרות שהספרות הארוטית תמיד הייתה שנוייה במחלוקת, תפוצתה לא נתפסה כבעיה מרכזית לפני מהפכת הדפוס.
מהפכת הדפוס במאה ה-15 תרמה לכך ששוק הקוראים של הספרות הארוטית גדל באופן מהותי, וכמו גם לכך שהחלו להטיל מגבלות רבות יותר על הספרות הארוטית, כולל שימוש בצנזורה, ובהגבלות משפטיות של תכנים מסוימים שנחשבים בעיתיים במקומות מסוימים בעולם.
בשל כך במקרים רבים חלק גדול מתהליך הייצור של הספרות הארוטית הפך עם השנים לחשאי.
דקאמרון (1353) מאת ג'ובאני בוקאצ'ו
ג'סטין (1791) מאת המרקיז דה סאד
ונוס בפרווה (1870) מאת הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך
ג'וזפין מונצנבאכר: זכרונות נערת רחוב וינאית, (1906), מחבר אנונימי
סיפור העין (1928) מאת ז'ורז' בטאיי
חוג הסרטן (1934) מאת הנרי מילר
לוליטה (1955) מאת ולדימיר נבוקוב
חמישים גוונים של אפור (2011) מאת אי.
ספרות אפריקאית מתייחסת לספרות שנכתבה ביבשת אפריקה, או שנכתבה בשפות אפריקאיות ואפרו-אסיאתיות.
הספרות האפריקאית העתיקה ביותר מתוארכת לכתבי מצרים העתיקה.
דוגמאות מאוחרות יותר של ספרות אפריקאית ניתן למצוא במאה הרביעית לספירה.
היצירה האפריקאית הידועה ביותר היא כבר נגשת, " ספר המלכים" האפוס הלאומי החבשי.
נושא נפוץ במהלך התקופה הקולוניאלית הוא נרטיב העבדות, שנכתב לרוב באנגלית או בצרפתית עבור קהל מערבי.
בין הספרים הראשונים של הספרות האפריקאית שזכו לשבחי ביקורת עולמית משמעותית היו הרומן הכל קורס, מאת צ'ינואה אצ'בה, שפורסם ב-1958. ספרות אפריקאית בשלהי התקופה הקולוניאלית מציגה יותר ויותר נושאים של חירות האדם ועצמאות.
הספרות הפוסט-קולוניאלית, החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הפכה למגוונת יותר ויותר, כאשר כמה סופרים חוזרים לשפות האם שלהם.
נושאים נפוצים כוללים את ההתנגשות בין עבר להווה, מסורת וקדמה, העצמי מול הקהילה, כמו גם פוליטיקה ומודרניזציה.
בסך הכל, ניתן לאמר כי סופרות נשים מיוצגות היום הרבה יותר טוב בספרות האפריקאית מאשר היו לפני קבלת העצמאות של המדינות ביבשת.
האינטרנט שינה גם הוא את הנוף של הספרות האפריקאית, והוביל לעליית פלטפורמות קריאה ופרסום דיגיטליות.
באפריקה מתגוררים (נכון ל-2020) יותר מ-1.3 מיליארד תושבים ב-61 טריטוריות ואזורים (כולל האיים).
יש באפריקה 54 מדינות, כולל האי מדגסקר ועוד מספר איים שלרוב נחשבים לחלק מהיבשת.
ספרות מצרים העתיקה, נכתבה במצרית קדומה, עם כתב הירוגליפים, במשך אלפיים שנה לפחות, מהתקופה הפרעונית ועד סוף השלטון הרומי.
הספרות המצרית של צפון אפריקה היא, אחרי הספרות השומרית של מסופוטמיה, העתיקה ביותר בעולם.
בין היצירות הידועות ביותר ניתן למנות את ספר המתים המצרי העתיק, כתבי הפירמידות וספר הפרה השמימית.
באופן כללי ספרים אלו כתובים בכתב חרטומים או בכתב היראטי על גלילי פפירוס, או חקוקים בכתב הירוגליפים על קירות אבן באנדרטאות של מצרים.
במשך אלפי שנים הספרות האפריקאית הסתמכה על תקשורת שבעל פה.
יצירות בעל פה הנכללות בספרות האפריקאית היו נפוצות בכל העמים המאכלסים את אפריקה.
יצירות אלו שייכות לז'אנרים שונים: אגדות, מיתוסים, שירים, חידות ועוד.
לדרום אפריקה, גמביה, זימבבואה ובנין יש את המגוון הגדול ביותר של ז'אנרים, בעוד שליצירתם של הנובים, כמו גם של עמי ג'יבוטי ודרום סודן, יש את המקוריות הגדולה ביותר.
הפצת הסיפורים שבעל פה בוצעה על ידי מספרי סיפורים וזמרים מקצועיים.
הז'אנר העתיק ביותר של ספרות בעל פה באפריקה הוא סיפור בעלי החיים.
לעיתים קרובות מאוד בעבודות אלה מוצג גיבור ערמומי (טריקסטר), שבתפקידו יכולים לפעול ארנבת, צב, עכביש.
מאפיין של סיפורי בעלי חיים אפריקאיים הוא שהם (בצורתם הקלאסית) אינם מכילים מוסר.
ספרות בעל פה (או אורטורה, המונח שטבע החוקר האוגנדי פיו זירימו), שקדקמה לספרות בכתב, עשויה להיות בפרוזה או בשירה.
הפרוזה היא לרוב מיתולוגית או היסטורית ולעיתים קרובות כוללת סיפורים על דמות של תכסיסן (טריקסטר - אנ').
מספרי סיפורים באפריקה משתמשים לפעמים בטכניקות קריאה ותגובה כדי לספר את הסיפורים שלהם.
השירה לרוב מתארת שיר סיפורי המבוסס על אנקדוטה קצרה אשר מבוצעת לעיתים קרובות באמצעות שירה אפית, שיר עבודה, שירה פולחנית, ושירת שבח על שליטים ומנהיגים בולטים אחרים.
זמרי הלל, פייטנים המכונים לפעמים "גריוטים", מספרים את סיפוריהם באמצעות מוזיקה.
כמו כן, מושרים, לעיתים קרובות, שירי אהבה, שירי עבודה, שירי ילדים, יחד עם מכתמים, פתגמים וחידות.
מסורות בעל פה אלו קיימות בשפות רבות כולל פולה, סוואהילית, האוסה ווולופית.
ההקלטה של היצירות שבעל פה באפריקה החלה במהלך התקופה הקולוניאלית.
האספנים הראשונים של אגדות מקומיות היו נוסעים ומיסיונרים של המאות ה-17–18. הודות לכך, נשמרו יצירות אמנות עממיות, שהפכו מבוקשות עם צמיחת התודעה הלאומית של אפריקה.
כמה יצירות זכו לתחייה עקב התרגום בחזרה משפות אירופאיות לשפת העמים שמהם הן תועדו.
צורה מרכזית של ספרות אפריקאית בעל פה היא האפוסים השונים, הסיפורים הפיוטיים האפיים של סודן מתוארכים למאה ה-10.
באלג'יריה, השירה בעל פה הייתה חלק חשוב במסורות הברבריות כאשר רוב האוכלוסייה לא ידעה קרוא וכתוב.
שירים אלה, שנקראו "יספרה", שימשו להיבטים של החיים הדתיים והחילוניים כאחד.
השירים הדתיים כללו סיפורים נבואיים ושירי כבוד לקדושים.
השירה החילונית יכולה להיות על חגיגות כמו לידות וחתונות, או על מנת להלל לוחמים גיבורים.
כדוגמה נוספת, במאלי ממשיכים לשדר ספרות בעל פה או סיפורי עם ברדיו בשפת האם בומה.
דוגמאות לספרות אפריקאית טרום-קולוניאלית הן רבות.
באתיופיה קיימת ספרות משמעותית שנכתבה בגעז, המתוארכת למאה הרביעית לספירה.
היצירה הידועה ביותר במסורת זו היא הכבר נגשת, או "ספר מלכים".
צורה פופולרית אחת של סיפור עממי אפריקאי מסורתי הוא סיפור ה"טריקסטר" (תכסיסן - אנ'), שבו חיה קטנה משתמשת בשכלה כדי לשרוד מפגשים עם יצורים גדולים יותר.
דוגמאות לתחבולות כאילו כוללות את אננסי, עכביש בפולקלור של אנשי האשנטי בגאנה, איג'פה, צב בפולקלור היורובי של ניגריה, וסונגורה, ארנבת שנמצאת בפולקלור המרכז ומזרח אפריקאי.
יצירות אחרות בכתב יש בשפע, בעיקר בצפון אפריקה, באזורי הסאהל של מערב אפריקה ובחוף הסווהילי.
מטימבוקטו בלבד, יש כ-300,000 או יותר כתבי יד חבויים בספריות ובאוספים פרטיים שונים, רובם כתובים בערבית אך חלקם בשפות האם (פולה וסונגהאי).
רבים נכתבו באוניברסיטת טימבוקטו המפורסמת.
החומר מכסה מגוון רחב של נושאים, כולל אסטרונומיה, שירה, משפט, היסטוריה, אמונה, פוליטיקה ופילוסופיה.
ספרות סוואהילית, שואבת השראה מתורות אסלאמיות אך התפתחה בנסיבות ילידיות, אחת היצירות המפורסמות והמוקדמות ביותר בספרות הסוואהילית היא אוטנדי ווה טמבוקה "סיפורה של טמבוקה".
במגרב, צפון אפריקאים כמו אבן ח'לדון התפרסמו מאוד בספרות הערבית.
צפון אפריקה בימי הביניים התגאתה באוניברסיטאות כמו אלה של פאס וקהיר, עם כמויות גדולות של יצירות ספרות שונות.
היצירות האפריקאיות המוכרות בעיקר במערב מתקופות הקולוניזציה וסחר העבדים הן בעיקר נרטיבים של עבדים, כמו "הסיפור המעניין על חייו של אולאודה אקווינו, או גוסטבוס ואסה, האפריקאי" (1789) של אולאודה אקוויאנו, עבד אפריקאי משוחרר שפעל לביטול העבדות.
ב-1891 פורסם הספר גואנה פאו: סיפורה של נסיכה אפריקאית .
הספר פורסם באנגלית על ידי ג'וזף וולטרס יליד ליבריה בן שבט הואי, והוא היצירה המוקדמת ביותר שפורסמה באנגלית על ידי אפריקאי ילידי.
עם תום מלחמת העולם השנייה החל תהליך הדרגתי נרחב של דה-קולוניזציה.
בשתי מלחמות העולם לחמו מדינות אירופה ברחבי היבשת, בעיקר בחלקה הצפוני, ובעשורים שלאחר מכן, החלו להשתחרר רוב ארצות היבשת מהשלטון האירופאי ולקבל עצמאות.
בתקופה הקולוניאלית החלו אפריקנים שנחשפו לשפות מערביות לכתוב באותן לשונות.