tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתהלוכה הוצגו יצירות אומנות, חפצים יקרי ערך, אוצרות טבע, וכלי זהב ושנהב לרוב.
בתהלוכה צעדו נכבדים שהולבשו בבגדי ארגמן שזורים בחוטי זהב.
גם השבויים הולבשו בבגדים נאים שהסתירו את צלקות ומומי גופם שנפגע במלחמה.
בתהלוכה הוסעו במות ניידות (עשויות פיגומים) הבנויות לגובה של עד ארבע קומות, שעליהן נתלו ציורים שונים המתארים את מאורעות המלחמה ואת תוצאותיה.
בתהלוכה הוצג גם שלל רב שנבזז במלחמה, וכך גם השלל שנלקח מבית המקדש, שמשך עין במיוחד: שולחן הזהב ומנורת הזהב, ואחרון לחפצי השלל היה ספר התורה (שהיה בעזרה).
לאחר תצוגת השלל עברו אנשים רבים נושאים את פסלי אלת הניצחון העשויים משנהב ומזהב.
אחריהם הופיעה מרכבת הניצחון ובתוכה יושב ראשון אספסיאנוס, ובעקבותיו טיטוס.
דומיטיאנוס, רכב על ידם על גבי סוס לבן.
התהלוכה הסתיימה במקדש יופיטר הקפיטוליני.
שמעון בר גיורא, מראשי מנהיגי המרד ושהוצג כמצביא המורדים היהודים, נגרר משורות השבויים שבתהלוכה אל כלא מאמרטינום תוך הלקאתו כל הדרך כשלצווארו כרוך חבל.
בבואו לכלא מאמרטינום הוכרז על הוצאתו של שמעון להורג לקול תרועות ההמון (ככל הנראה הומת בחניקה, ככל באי כלא מאמרטינום).
אספסיאנוס וטיטוס העלו קרבנות והתפללו, ופרשו משם אל הארמון.
בארמון התקיים משתה אליו הוזמנו חלק מהקהל; השאר קיבלו מנות לסעודת חג בביתם.
אותו היום נחגג לכל אורכו בסימן של ניצחון ושל תקווה לימים של שגשוג.
עניינו של יוחנן מגוש חלב, שנשלח אף הוא לתהלוכה, אינו מוזכר בתיאוריו של יוסף בן מתתיהו על התהלוכה.
במקום אחר מזכיר בן מתתיהו כי נידון למאסר עולם, הגם כי מאסר שלעצמו לא היה ענישה מקובלת על פי המשפט הרומי.
מספר שנים לאחר מכן, הניצחון והמצעד הונצחו בכתובת על גבי שער טיטוס בקירקוס מקסימוס ובתבליט על גבי שער טיטוס בפורום רומאנום.
בכתובת בקירקוס מקסימוס, שלא השתמרה, נכתבה הצהרת תעמולה לפיה טיטוס .
הצהרה זו מתעלמת מכיבושי העיר בעבר, על ידי נבוכדנאצר, פומפיוס ואחרים, ומטרתה להציג את תוצאות מלחמת היהודים כפי שהוצגו בפני תושבי העיר רומא: הכנעת העם, החרבת העיר, והישג חסר תקדים.
טיטוס סירב לקבל זר ניצחון על המערכה, כשהוא מנמק כי הניצחון לא היה על ידי מאמציו, אלא מכוח כעסו של אלוהים על עמו.
בשנת 70 לספירה, שנת המצור על ירושלים, החל הקיסר אספסיאנוס את בניית הקולוסיאום ברומא, ששכן ממזרח לפורום רומאנום.
בנייתו נמשכה כעשור, והושלמה בשנת 80 לספירה בידי בנו הקיסר טיטוס.
מספר הצופים המרבי בקולוסיאום היה בין 40,000 ל-70,000, והוא שימש לתחרויות גלדיאטורים ותצוגות קרב כגון קרבות ימיים, מסעות ציד, הוצאות להורג, שחזורי קרב היסטוריים ודרמות מיתולוגיות.
כתובת לטינית שנמצאה בקולוסיאום מתייחסת לתיקונים שנעשו בזמן שלטונם של הקיסרים תאודוסיוס השני וולנטיניאנוס השלישי בשנת 443 או 444. בין אותיות הכתובת חורים קטנים רבים בעומק של מילימטר עד סנטימטר.
על פי החורים היה ברור שבעבר הוצמדה לגוש האבן כתובת מאותיות מתכת.
בשנת 1995 פרסם פרופסור גזה אלפולדי שחזור לכתובת בהסתמך על החורים הללו.
אף על פי שרוב החורים לא נשתמרו, הוא הצליח לשחזר את הכתובת משום שלכתובות אימפריאליות רומאיות היה מבנה קבוע.
הכתובת הייתה עשויה מאותיות נפרדות עשויות ארד, שנשדדו במהלך הזמן.
כתובות בנייה רומאיות מתחילות עם שם הקיסר שבנה אותן, לאחר מכן מופיע שם המבנה והמקור למימון, ולאלה מצטרפים פרטים נוספים.
אלדולפי שחזר בשורה הראשונה את שם הקיסר: "הקיסר והאימפרטור אספסיאנוס האוגוסטוס".
בשורה השנייה מופיעה מילה ארוכה, מכיוון שאין נקודה שמפרידה בין מילים.
כאן הוא שחזר את המילה "אמפיתיאטרון", ולאחר מכן שוחזרה המילה "החדש".
בשורה השלישית והאחרונה, שוחזרה נוסחת הסיום – במקרה זה המקור שמימן את הבנייה – "משלל המלחמה (הוא) הורה לעשות זאת".
ההשלמה המלאה של הכתובת קוראת:
אלפולדי שם לב כי בשורה הראשונה, האות T לא הייתה בכתובת המקורית, אלא נוספה בשנת 80 עם עליית טיטוס לשלטון, לאחר שטיטוס הוסיף שתי שורות של יציעים לקולוסאום, ובכך ניכס לעצמו את הקמת המבנה ואת הניצחון במרד הגדול.
אספסיאנוס פיקד על לגיון בגרמניה ולחם למעלה מ-30 קרבות בבריטניה, אך באף אחד מהם הוא לא השיג מספיק שלל לבנות את הקולוסיאום.
אספסיאנוס שלח את פטיליוס קרליס לדכא את המרד בגרמניה, ואת בנו דומיטיאנוס לדכא את המרד בגאליה, אולם גם שם לא השיג שלל מספיק כדי לכסות את בניית הקולוסיאום.
מאידך, טיטוס שירת כמפקד צבאי רק בדיכוי המרד הגדול ביהודה, ובזמן כיבוש ירושלים ובית המקדש בשנת 70, לקחו הרומאים שלל רב שממנו בנו את הקולוסיאום.
לכן כתובת הבנייה אשר מציינת את "שלל המלחמה" מכוונת לניצחון ביהודה ודיכוי המרד הגדול.
בניית הקולוסיאום כדי לחגוג את דיכוי המרד הגדול הייתה חלק מניסיון השושלת הפלאבית לבסס את מעמדה הפוליטי ברומא.
הקיסר אספסיאנוס שלא היה בן למשפחה מיוחסת, ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, בקשו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית.
לכן הפריז אספסיאנוס בכוחם של המורדים היהודים ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים.
השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס – מלחמת היהודים.
בזמן הקיסר קלאודיוס החלה בניית מקדש השלום.
הבנייה התמשכה והתעכבה משך כמה עשורים.
היא הסתיימה בזמנו של אספסיאנוס, לאחר שזה חזר מנצח מיהודה, והאוצרות שנבזזו מהיהודים שימשו לסיום בנייתו המפוארת.
במקדש שמר אספסיאנוס את כל הכלים ואת כל העיטורים אותם הביא במסע הניצחון שלו לאחר חורבן בית המקדש השני בירושלים.
מבני הפנים עוטרו באוצרות שהובאו מיהודה.
באותה עת היה מקדש השלום הגדול, המפואר והעשיר במקדשי רומא.
המקדש נהרס ברעידת אדמה שפקדה את רומא ובשרפה.
שרידי המקדש נותרו עד ימינו.
הניצחון על היהודים, והכנעת המרד הגדול היו בין ההישגים הבולטים של אספסיאנוס וטיטוס, והיה חשוב להם להנציח זאת בפומבי, בכל רחבי האימפריה הרומית.
במסגרת כך הוטבעו מטבעות יהודה השבויה.
על המטבע נראה חייל רומי מצויד וחמוש, ועל ידו ישובה רכונה דמות מוכנעת, לרוב נראית כאישה, המסמלת את יהודה המנוצחת.
שניהם ממוקמים משני עברי עץ דקל.
קיים טיפוס נוסף של מטבע זה, ובו במקום החייל והיהודיה הופיעה ויקטוריה, אלת הניצחון, כשהיא חורטת על מגן את המילים "יהודה השבויה" בלטינית.
מטבע מדגם זה הוטבע בקיסריה, אז בירת פרובינקיית יהודה, בימי שלטון אספסיאנוס וטיטוס בנו.
בצדו השני של המטבע הוטבעה דיוקנו של הקיסר ותאריו.
מטבעות יהודה השבויה נטבעו בזהב, כסף וברונזה.
היקף ההטבעה, ומרכיביהם העיצוביים של המטבעות מלמד על החשיבות הרבה של הרומאים להכנעת יהודה.
ההטבעה הראשונה של סדרה זו הייתה כבר בשנת 69, טרם כיבושה הסופי של ירושלים, בימי ויטליוס.
בעלות אספסיאנוס לשלטון ברומא בשנת 70, לאחר כיבוש ירושלים וטרם נפילת מצדה, הרודיון ומִכְוָר, התגברה הטבעה של מטבעות "יהודה השבויה", תוך שימוש במטבעה הראשית ברומא ובמטבעות העזר הנוספות ברחבי האימפריה, כגון בלוגדונום.
טביעת מטבעות יהודה השבויה המשיכה בימי טיטוס, בנו של אספסיאנוס, ודומיטיאנוס.
הטביעה נפסקה בשנת 80, כעשר שנים לאחר הניצחון.
גם אגריפס השני, שמלך בחסות הרומאים, טבע מטבעות משלו של יהודה השבויה.
אחר תום חמשת חודשי המצור הקשים, הטיל חורבן ירושלים את תושבי העיר ואת העם היהודי בכלל למציאות חדשה וקשה.
המכנה המשותף עליו נשענה התפוצה היהודית העצומה והמגוונת, שמנתה מיליונים סביב אגן הים התיכון, היה בית המקדש ועבודתו.
חיסול ממסד הכהונה הגדולה וכל הכרוך במקדש עקרו יסוד זה באחת והמרקם החברתי-דתי השתנה עמוקות.
המצב של עם בלא מקדש שינה את אופייה הדתי, הלאומי והתרבותי של התפוצה היהודית כולה.
ההשלכות של נפילת ירושלים, ובייחוד חורבן בית המקדש, קיימות ביהדות הן בהיבט הדתי והן בהיבט הלאומי.
גם בנצרות יש השפעה גדולה ממאורע זה.
לעומת זאת באסלאם אין כל התייחסות משמעותית לעניין.
אנדריאה ברלין ואנדרו אוברמן סברו ש"בטוח למדי לאמר שמבלעדי המרד, לא היהדות ולא הנצרות, כפי שאנו מכירים אותן כיום, היו קיימות.
התאולוגיות שלהן צמחו מתוך המשבר שעוררו המרד וחורבן המקדש."
חז"ל ראו בפילוג שבתוך היהודים כגורם החורבן, כשהם כמעט ולא רואים כמשקל את מערך הכוחות שהכריע לטובת הרומאים.
עם הקבלה לתיאור ההיסטורי של המאורעות בירושלים, ניתן לראות את כוונת חז"ל כי לוּ היו מתלכדים היהודים מול הרומאים, היו מצליחים לעמוד בפניהם ולהציל את ירושלים והמקדש מחורבנם.
כך גם עולה מתוך דברי יוסף בן מתתיהו, שהביע את התרשמותו ממאורעות הדמים בין הפלגים היהודים: .
כדוגמה בולטת לשנאה שפשתה בין היהודים, מביאים חז"ל את סיפור קמצא ובר קמצא, כמי שבגינו אירע החורבן.
חורבן בית המקדש נחשב לאסון המרכזי והטרגי של נפילת ירושלים, והוא מהווה קו פרשת המים בתולדות ישראל.
קיימים לכך ביטויים בספרות חז"ל, כבר החל מתנאים בני דור החורבן.
מזמן חורבן בית המקדש, היו – קבוצות או יחידים – שגזרו על עצמם אבלות בדרכים שונות עקב החורבן.
בתלמוד מסופר כי בתקופה שלאחר חורבן ירושלים והמקדש, היו רבים שנמנעו מאכילת בשר ומשתיית יין.
עמדת רבי יהושע בן חנניה הייתה זהה אך מסויגת, וכדברי רבי ישמעאל בן אלישע: .
קווים דומים עולים מקריאת מחבר ספר ברוך, המתוארך במחקר לתקופה סמוכה לאחר חורבן הבית, שאף קורא להימנע מחקלאות, מנישואים ומילודה לאור מצבה של ירושלים.
בתקופה מאוחרת יותר התפרסמה קבוצת אבלי ציון, שהתקיימה בין המאות ה-9 וה-11, שהייתה מן הבולטות שבקבוצות אלו.
בהלכה נקבעו דיני ומנהגי אבלות רבים הפזורים לאורך מעגל השנה ובאירועים שונים.
למנהג ירושלים לא מנגנים בחתונה בכלי נגינה, ויש שנהגו לנגן בכלי נגינה אחד בלבד (כיום נהוג בדרך כלל להציב מערכת תופים, ולא בהרכב מוזיקלי רחב; אחד הטעמים לכך הוא לאות אבלות על חורבן ירושלים, שבירושלים נדמים היהודים כמי שמתו מוטל לפניו.
במעגל החיים היהודי מופיעות תפילות רבות לבניין ירושלים ובפרט לבניין בית המקדש מחדש, שיופיע כבית המקדש השלישי.
בניין ירושלים והשבת עבודת המקדש מופיעות גם בתפילת שמונה עשרה, בברכת ירושלים וברכת עבודה.
תיאור מאורעות המצור על ירושלים וחורבן המקדש, כפי שעולה מכתבי יוסף בן מתתיהו ומתימוכין היסטוריים נוספים, מופיע באופן דומה במסורת היהודית, אך שונה בכמה פרטים.
כך לדוגמה מופיע בספרות חז"ל כי משך המצור הרומאי על ירושלים היה שלוש שנים, או שלוש וחצי שנים.
האסטרטגיה הצבאית אותה נקט אספסיאנוס לסיום המרד הגדול הייתה על ידי השתלטות הדרגתית על כל אזורי המורדים בארץ ישראל, עד לבידודה המוחלט של ירושלים; דבר שיקל על כיבושה.
המערכה על כיבוש הגליל והגולן הייתה השלב הראשון בפירוק ריכוזי המרד עד להכנעת ירושלים, והיא התפרסה על פני האביב והקיץ של שנת 67. ניתן לזהות אפוא את פרק זמן זה עם המצור הממושך המתואר בחז"ל.
בכרונולוגיה היהודית המסורתית קיימות שלוש דעות על שנת החורבן.
בתלמוד הבבלי מובא כי שנת החורבן הייתה "מוצאי שביעית".
לפי מניין שנות השמיטה המקובל בימינו, שנה 70 אכן הייתה מוצאי שנת שמיטה.
כך גם סבורים הרב זרחיה הלוי ורבנו תם שנחרב בשנת ג'תת"ל.
לעומתם דעת רשב"ם ורמב"ם שנחרב הבית בשנת ג'תתכ"ט (69) ודעת רבנו חננאל והרא"ש שנחרב בשנת ג'תתכ"ח (68).
תאריך חורבן בית המקדש במסורת היהודית הוא ט' באב, והוא חל באותה השנה בשבוע של משמרת יהויריב, ביום ראשון, 5 באוגוסט 70.
במדרש מופיע כי במצור על ירושלים השתתפו עם אספסיאנוס ארבעה "דוכסים": דוכס ערביא (ונחלקו בשמו, אם נקרא קילוס או פנגר), דוכס אפריקא, דוכס אלכסנדריא, ודוכס פלסטיני.
חז"ל מספרים כי אחר כיבוש המקדש בידי טיטוס, הוא תפס זונה (ייתכן שמדובר בברניקי, שיחסם של חז"ל אליה היה שלילי ביותר) ונכנס עמה לקודש הקודשים, שם פתח ספר תורה על הקרקע, ובעל עליו את אותה הזונה.
לאחר מכן הוא ניגש אל הפרוכת ודקר אותה.
באורח נס בצבץ ממנה דם, והוא היה סבור מחמת כן שהרג את אלוהי ישראל.
בהמשך הדברים מביאים חז"ל את סופו של טיטוס, שנכנס יתוש למוחו וניקר בו שבע שנים עד שמת טיטוס מחמתו.
עם אירועי חורבן ירושלים, נצרבו בתודעה היהודית ובמסורת חז"ל גם אירועי מרד התפוצות ומרד בר כוכבא, ובהם חורבן ביתר, טור מלכא ועוד.
רבות מהקינות לתשעה באב עוסקות באירועים אלו.
קהילות יהודיות בתפוצות שימרו אגדות ומסורות היסטוריות על גירוש אבותיהן מירושלים.
מסורת רווחת בקרב יהודי ספרד ייחסה את מוצאם ליהודים שהובלו לשם לאחר חורבן העיר בידי טיטוס, כשהאזכור הקדום ביותר לכך מופיע בסדר עולם זוטא (סביבות שנת 800 לספירה).
ההיסטוריון בן המאה ה-12, אברהם אבן דאוד, כתב בספרו ספר הקבלה כי טיטוס העביר לעיר מרידה שבספרד משפחות חשובות ירושלמיות, ובהן מומחים במלאכת המשי, לבקשת שלישו בספרד.
מסורות דומות מופיעות גם במקורות מיהדות איטליה בימי הביניים: מגילת אחימעץ מן המאה ה־11 וכן גרסאות מאוחרות של ספר יוסיפון מספרים כי כ-5,000 שבויים יהודים שנלקחו בידי טיטוס יושבו בערים שונות במחוז פוליה שבדרום איטליה, ובהן אוריה, אוטרנטו וטראני.
במסורת הנוצרית, כמובא בספריהם של אוסביוס מקיסריה ואפיפניוס מסלמיס, מקובל כי הכנסייה בירושלים חוותה התגלות נסית זמן קצר לפני המרד, וחבריה נמלטו לפֶּלָה שבעבר הירדן טרם החורבן.
קץ הקרבנות נתפס בעיני הנוצרים כעדות עילאית לצדקתם.
במאה השנייה, אף על פי שהנצרות הייתה עדיין דת נרדפת ומספר מאמיניה קטן בהרבה משל היהודים, ראו אבות הכנסייה המוקדמת את החזקתם בטקס קרבן מכפר כהוכחה לכך שהאל בחר בהם.
המרד הגדול, ובייחוד המצור על ירושלים והריסתה עם חורבן המקדש, עוררו השראה לסופרים, ציירים ואמנים לאורך מאות שנים.
בארון פרקנס , שעשוי מעצם לווייתן, מהמאה ה-8, מופיע בדופנו האחורית תיאור של תקיפת המקדש, בריחת היהודים, ועמידתם לדין, שלאחר מכן הם נראים מובלים בשבי על ידי טיטוס, באיור הכולל ארבעה רבעים משלימים.
במרכז הלוח תיאור של בניין, המייצג ככל הנראה את בית המקדש.
ברבע השמאלי העליון נראים הרומאים, ובראשם טיטוס עם חרב, בעוד הם תוקפים את בית המקדש.
ברבע הימני העליון נראים התושבים היהודים בורחים ומביטים לאחור תוך כדי מנוסה.
ברבע השמאלי התחתון נראה שופט היושב לדון על עתידם של היהודים המובסים.
ברבע הימני התחתון נראים היהודים מובלים לעבדות.
בכל פינה בלוח מופיע כיתוב, המתאר את התרשים.
השיר "המצור על ירושלים" הוא שיר אפוס באנגלית תיכונה מהמאה ה-14. זהות מחבר השיר אינה ידועה.
השיר מתאר את צליבת ישו, התהפוכות בקיסרות הרומאית ועוד, ומרחיב במיוחד באירועי האלימות כלפי יהודים בכיבוש יהודה וירושלים, הוצאות להורג של אנשי דת יהודיים, ועוד תיאורי מצור קשים.
בגלל אופן הצגת הדברים, השיר נחשב לסדיסטי ואף אנטישמי.
הרקע האנטישמי תואם את האנטישמיות באותה העת, בימי המוות השחור.
קיימים מספר ציורים מפורסמים של תיאור המצור וחורבן בית המקדש:
"המצור וההרס של ירושלים" (Siege and destruction of Jerusalem) – ציור מאת אמן בלתי ידוע (1503/1504), איור צבע על קלף, 204 × 280 ס"מ.
בציור נראים לוחמים חמושים בתוך העיר, חיילים מבקעים את החומה, ולשונות אש פורצות מכל עבר.
בתוך העיר נראה יהודי שנתפס, ונטבח תוך שדם רב ניגר מגופו.
נמצא בספרייה הלאומית של ויילס בוויילס, הממלכה המאוחדת.
"החורבן ובזיזת המקדש בירושלים" (The Destruction and Sack of the Temple of Jerusalem) – ציור מאת ניקולא פוסן (1625–1626), שמן על קנבס, 145 × 194 ס"מ.
בציור נראים חיילי הלגיון טובחים ביהודים שבבית המקדש, כשחלקם בוזזים את המנורה ועוד כלי שרת.
אש מיתמרת מכותלי המקדש, וטיטוס צופה בה ומחווה בידו תנועה של דחייה ושלילה; כפי שמתואר אצל יוספוס פלאביוס, שלדבריו טיטוס התנגד לשריפת המקדש, מה שרוב ככל החוקרים חלוקים עליו בזה.
נמצא במוזיאון ישראל בירושלים, ישראל.
"חורבן בית המקדש בירושלים" (The Destruction of the Temple at Jerusalem) – ציור מאת ניקולא פוסן (1637), שמן על קנבס, 147 × 198.5 ס"מ.
בציור מתואר חורבן בית המקדש השני, שריפתו וביזתו, בניצוחו של טיטוס.
מכל עבר נראים יהודים פצועים והרוגים.
נמצא במוזיאון לתולדות האמנות בווינה, אוסטריה.
"חורבן ירושלים על ידי טיטוס" (The Destruction of Jerusalem by Titus) – ציור מאת וילהלם פון קולבאך (1846), שמן על קנבס, 585 × 705 ס"מ.
הציור מתאר באופן אלגורי את חורבן ירושלים, בהתאם למורשת הנוצרית.
במרכז נראה הכוהן הגדול דוקר את עצמו למוות, בעוד שהוא מוקף באישה וילדים נואשים, כמו עוד משפחות נוספות סביבו.
הכוהן הגדול מסמל את הברית הישנה.
כך גם נראה משמאל היהודי הנודד, נמלט רדוף שדים לגלות נצרית.
בפינה הימנית נראה טיטוס מתקרב בראש צבאו.
בגובה הציור, וכן בצדו הימני, נראים דמויות מלאכים.
מלאכים אלו נראים מְגִנִּים על הכנסייה הקדומה הנוצרית, שנראית מגיחה מתוך ההרס.
נמצא במוזיאון פינקוטק החדש במינכן, גרמניה.
"המצור והשמדת ירושלים על ידי הרומאים בפיקודו של טיטוס, 70" (The Siege and Destruction of Jerusalem by the Romans Under the Command of Titus, 70) – ציור מאת דייוויד רוברטס (1850), שמן על קנבס, 136 × 197 ס"מ.
בציור נראית ירושלים על חומותיה והמקדש שבתוכה, כשהם נתונים במצור, נחל קדרון לפנים, ופינה הימנית התחתונה נראים חיילי הלגיון הרומאי, כשבחזית המחנה עומדים הקשתים.
מהעיר עולים אש ועשן המאדימים ומחשיכים את פני השמיים ואת העיר וסביבתה.
"חורבן מקדש ירושלים" (The Destruction of the Temple of Jerusalem) – ציור מאת פרנצ'סקו אייץ (1867), שמן על בד, 183 × 252 ס"מ.
בציור נראים מראות הטבח בשטח המקדש, באזור מזבח החיצון.
מעל גגו מושלכים יהודים על רצפת העזרה, וסביבותיו מונחים גופות של הרוגים ופצועים.
בתוך המהומה נראים חיילי הלגיון בוזזים את המנורה.
העזרה והלשכות אפופים עשן שרפה.
המנורה המופיעה בשער טיטוס נחשבת כאחד המייצגים הבולטים של ביזת בית המקדש.
משם העותקה לייצוגים רבים אחרים, ומהמפורסמים שבהם הוא סמל מדינת ישראל.
המקור העיקרי של מאורעות המצור הוא מיוספוס פלאביוס, בספרו "מלחמת היהודים".
מקורות אחרים מאוחרים מתבססים לרוב על דבריו, תוך הפעלת ביקורת או השוואות מול מקורות אחרים מהתקופה או סמוך לה, מממצאים ארכאולוגיים, מהכרת דפוסי הפעולה ועוד.
כמו היסטוריונים גדולים אחרים בעולם היווני והרומי, גם יוספוס עצמו נדרש לאמינותו שלו כהיסטוריון.
משום כך הצהיר הצהרות רמות על אמינות כתביו וחתירתו לחקר האמת, הכוללות גם דברי שבח על עצמו.
הצהרות אלו מלמדות שהוא היה דווקא ער לאפשרות שעלולים להתקיפו בעניין זה.
כתיבת ההיסטוריה של הורדוס הייתה משולבת ברקע ההיסטוריוגרפיה ההלניסטית והרומית, ובנושא זה אמינותו ודיוקו הם ברמה גבוהה, וחיבוריו לפעמים משלימים פרטים החסרים בהיסטוריוגרפיה זו.
בסקירותיו הוא משלב גם מידע יהודי פנימי, שנשאב ממקורות עממיים ומידע אישי, שאמנם לא תמיד ניתן לזהות את מקורו, אך פעמים רבות הוא מתאים למסורות תלמודיות, מה שמראה שהוא לא היה מנותק ממסורות והלכי רוח שרווחו בציבור.
תרומתו העיקרית היא בעריכת המידע, בכתיבתו הרטורית והפתטית המוסיפה לקוראים ממד של פרשנות אישית, העצמה דרמטית של הסיפורים, שכתוב נאומים והעברת מסרים לאומיים ותאולוגיים.
יוסף מציין כי רבים כתבו ספרים על מלחמת היהודים עם הרומאים, אך טוען כנגדם כי לא ביקרו במקומות בהם התרחשה אלא רק כתבו דברים על פי שמועה וללא בושה קראו להם בשם "היסטוריה".
הוא רואה בנוכחותו באירועים נקודת זכות היות שכתב רק על מה שראו עיניו ומה ששמע מיד ראשונה, עניין שנחשב בזמנו כאחד התנאים ההכרחיים להיחשב כהיסטוריון טוב.
תוקידידס כתב על כך לראשונה, וממשיכיו אחריו.
וכך מעיד יוספוס: "אולם אני כתבתי על המלחמה כולה ועל כל מאורעותיה בפני עצמם ספר אמת, כי ראו עיני את כל המעשים בהיותי ראש צבא האנשים הנקראים בקרבנו בשם הגליליים".
הוא מוסיף שגם לאחר מכן, כאשר היה שבוי מלחמה ונשלח עם טיטוס למצור על ירושלים, היה בעצמו עד לאירועים ולא נעלם שום דבר מידיעתו: הוא כתב את שראו עיניו במחנה הרומאים ואת דבריהם של הבורחים מירושלים שמע בעצמו.
הוא מספר כי העניק את הספר בתחילה לאספסיאנוס וטיטוס, אך לאחר מכן גם ליהודים רבים "משכילים בחכמה יוונית", שהעידו, לטענתו, כי הקפיד לכתוב את האמת ולא היו שותקים אם היה מסלף או מעלים עובדות, בין אם בשגגה או מתוך רצון למצוא חן בעיני זרים.
עם זאת, יוסף מגלה כי ספרו קיבל גם ביקורת קשה מאנשים אחדים, שאף לעגו לו באומרם שהוא "כדמות ספר-חינוך לתינוקות של בית הספר", וטוען כי מדובר ב"שטנה מוזרה ודיבה רעה".
הוא מוסיף וטוען שאפילו אם יאמרו הסופרים המבקרים כי גם הם קראו את ספרי הזיכרונות של הקיסרים, הרי לא יכלו לדעת, כמוהו, את כל הפרטים על האירועים שקרו, הן אצל הרומאים והן אצל היהודים.
אותם ספרי זיכרונות הם הקומנטרים הקיסריים (ההיפוֹמְנֶמָטָה).
ייתכן ומדובר בספר זיכרונות שכתב אספסיאנוס, אולם סביר יותר שמדובר בדוחו"ת-שדה של המפקדים הצבאיים.
יוסף טוען כי גם אם מבקריו טוענים שקראו את הקומנטרים של המפקדים, הרי לא הכירו לעומק את הצד שנגדו המפקדים נלחמו – היהודים.
הקומנטרים הללו נזכרים בחיבוריו של יוסף שלוש פעמים.
אין ספק שהם היו לנגד עיניו, במיוחד בעת כתיבת "מלחמת היהודים", אם כי בספר זה אין הוא מזכיר אותם כלל.
על אף תפקידו הבולט של יוסף בן מתתיהו במרד היהודי ברומאים וחשיבותו כעד ראייה לאירועים, אין סימן להשפעתו על הכתבים ההיסטוריוגרפיים שהגיעו לידינו מאותה תקופה ואין אפילו רמז לכך שההיסטוריונים מהמאה ה-2, טקיטוס ואפיאנוס מאלכסנדריה (שכלל לא הזכיר את המרד הגדול בספריו) הכירו את חיבוריו.
סווטוניוס, בן זמנם, ודיו קסיוס המעט מאוחר יותר אמנם מזכירים את נפילתו בשבי ונבואתו לאספסיאנוס, אולם מאופן דבריהם עולה כי הם כלל לא קראו את ספריו וכך גם בעלי המקורות שעליהם הסתמכו.
עד לזמנו של פורפיריוס (המאה ה-3), שבהתפלמסו עם הנצרות ציטט מ"קדמוניות היהודים", הפגנים היחידים שידוע כי קראו את חיבוריו היו פטרוניו: הקיסרים ואפאפרודיטוס.
האחרים היו יהודים או נוצרים כמו אוריגנס וטטיאנוס (המאה ה-2).
אוסביוס (מאבות הכנסייה, מאות 3–4 לספירה), לעומת זאת, מצטט ממנו רבות, תוך שהוא מדגיש את מעלת חיבוריו ואף מוסיף לציין כי יוספוס היה המפורסם ביותר בין היהודים בתקופתו, לא רק בין בני עמו, אלא גם בין הרומאים, כך שזכה להצבת פסל לכבודו ברומא וספריו הוערכו כראויים למקום בספרייה בעיר.
פטרוס קומסטור בן המאה ה-12, מחבר ספר הלימוד ההיסטורי הנפוץ ביותר בימי הביניים Historia Scholastica ("היסטוריה לימודית"), השתמש בכתבי יוספוס כמקור עיקרי.
כתבי בן-מתתיהו, כיתר הספרות היהודית בשפה היוונית שחוברה טרם וסביב החורבן, לא שומרה על ידי המסורת הרבנית שהכלילה יצירות בעברית וארמית בלבד (מצדו, יוספוס לא הזכיר כלל בספריו את בית הלל ובית שמאי).
מגע ראשון בין הספרות הרבנית ליצירתו אירע רק במאה העשירית, באיטליה, עם חיבור "ספר יוסיפון" ששאב מכתביו אך התאים את החומר לתפישה הרבנית, תוך שינויים נרחבים: לדוגמה, קנאי מצדה הוצגו כנופלים בקרב ולא כמתאבדים.
בין היתר, הביא "ספר יוסיפון" לראשונה את דמותו של יהודה המכבי, לאחר מאות שנים בהן נזכר רק בנצרות.
עם גל החילון הגדול של המאה ה-19, פנו סופרים יהודים מודרניים ישירות לבן-מתתיהו.
ב-1862 יצא התרגום הראשון שלו לעברית, "מלחמות היהודים" לקלמן שולמן.
ההיסטוריוגרפיה הציונית גילתה עניין עז ביוספוס והעלתה אפיזודות שכוחות כמו ההתאבדות במצדה לדרגת מיתוס מכונן.
ספריו של בן מתתיהו משמשים כיום למקור העיקרי של ההיסטוריה היהודית בתקופה זו.
חשיבות מיוחדת ניתנת לו לחקר כתות בית שני ובמיוחד הצדוקים והאיסיים, שהידיעות אודותיהם מחוץ לספר זה הן קלושות ביותר.
בנוסף, בספר "קדמוניות היהודים" ישנה התייחסות לישו וליוחנן המטביל, אם כי הסברה המקובלת היא כי הספר עבר עריכה נוצרית, ולא ברור מה מהדברים נכתב במקור .
תיאורו את הטריומף ברומא לציון הניצחון על היהודים הוא התיאור המפורט ביותר של מצעד ניצחון רומי בכל הספרות הקלאסית.
ישנן השגות באשר לעובדות מסוימות בספריו, בטענה שבן מתתיהו ביקש להחמיא לקיסרים הפלאביים שבקרבם ישב ולהציג את ההתנגדות לרומא כחסרת תועלת וכנובעת מדמגוגיה של המורדים החותרים מתחת לשלטון היהודי השוחר שלום.
כמו כן הועלו נגדו טענות שיחסו למורדים היהודים הוא מגמתי וששאיפתו המרכזית היא להפריך את הטענה שהוא בגד בעם היהודי.
יש המציינים כי בחנופתו לקיסרים הפלאביים ולשלטון הרומי הריהו מגמתי וסובייקטיבי.
כך בהתאם שוללים את תיאוריו ויחסו השלילי לכוחות המורדים, אותם הוא מציג במחרחרי ריב וכסכסכנים ופלגנים שאינם מסוגלים לחיות יחד באחדות, מלבד האשמות אחרות טקטיות, מוסריות ודתיות.
מבקריו של יוספוס רואים את גישתו זו כמי שמנסה לחפות על בגידתו העמוקה בעמו, התייצבותו לשורות האויבים עד מסירת מידע מודיעיני חשוב מתוך שורות הכוח היהודי המובס.
תיאורי הארץ אצל יוספוס די מדויקים.
המחקר הארכאולוגי גילה מספר מכובד של ממצאים אשר מאששים את תיאוריו של יוספוס, אך גם מספר ממצאים אשר סותרים את דבריו – לדוגמה, סיפורו המפורט אודות מצדה, אשר ישנם חוקרים החולקים על מהימנותו ההיסטורית.
המחקר הארכאולוגי יוצא גם נשכר מהבחנתו של יוספוס וציונו המדויק יחסית של הטופוגרפיה, אשר לא השתנתה מאז תקופתו באופן ניכר, ועל כן מאפשרת לחופרים להבין את המפה אותה מצייר יוספוס.
המצור על ויקסבורג , אשר נערך בין 18 במאי ל-4 ביולי 1863, היה השלב האחרון של מערכת ויקסבורג אשר התרחשה בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
מייג'ור גנרל יוליסס גרנט מן האיחוד וארמיית הטנסי שלו צלחו את המיסיסיפי ודחקו בסדרת תמרונים את ארמיית המיסיסיפי של הקונפדרציה בראשות לוטננט גנרל ג'ון ק' פמברטון אל עמדות הגנה סביב עיר המבצר ויקסבורג .
עיר המבצר ויקסבורג הייתה המאחז החשוב האחרון של הקונפדרציה על נהר המיסיסיפי; לכן, נפילתה בידי האיחוד השלימה את החלק השני של התוכנית האסטרטגית של האיחוד - תוכנית אנקונדה למצור ימי על הקונפדרציה.
לאחר ששתי התקפות גדולות (ב-19 ו-22 במאי) על ביצורי הקונפדרציה נהדפו תוך ספיגת אבדות כבידות, החליט גרנט להטיל מצור על העיר, החל ב-25 במאי.
ללא תגבורת, אספקה שנגמרה כמעט כליל, ולאחר שהחזיקו מעמד יותר מ-40 יום, נכנעו המגינים ב-4 ביולי.
סיומה המוצלח של מערכת ויקסבורג פגע ביכולתה של הקונפדרציה להמשיך במאמץ המלחמה שלה.
מספר היסטוריונים – לדוגמה: מייקל באלארד – טוענים שהקרב המכריע במערכה היה קרב צ'מפיון היל, משום שניצחון כוחות האיחוד בקרב, הפך את הניצחון במצור שבא בעקבותיו לבלתי נמנע.
בעקבות נפילת ויקסבורג (ביחד עם כניעת פּוֹרט האדסון ב-9 ביולי) הושלמה השתלטות כוחות האיחוד על נהר המיסיסיפי לכל אורכו.
כניעת כוחות הקונפדרציה ב-4 ביולי, נחשבת לעיתים, ביחד עם התבוסה שנחל גנרל רוברט א.
לי בקרב גטיסברג מידיו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד ונסיגתו שהחלה באותו יום, כנקודת המפנה במלחמה.
שליטת האיחוד בנהר המיסיסיפי בודדה את המדינות ארקנסו, לואיזיאנה וטקסס משאר חלקי הקונפדרציה, וניתקה את קווי התקשורת אל כוחות הקונפדרציה בזירה הטרנס-מיסיסיפית עד תום המלחמה.
לאחר שצלח את המיסיסיפי בברואינסבורג אשר מדרום לוויקסבורג והתקדם לצפון מזרח, ניצח גרנט בקרבות בפורט גיבסון וריימונד, וכבש את ג'קסון בירת מדינת מיסיסיפי ב-14 במאי.
ניסיונו של פמברטון לבלום את התקדמות צבאו של גרנט מערבה לעבר וויקסבורג נכשל, לאחר שצבאו הובס בקרבות צ'מפיון היל (16 במאי) וגשר נהר ביג בלאק (17 במאי), אשר עלו לו באובדן יותר ממחצית הכוח עימו יצא לקראת גרנט (שלוש דיוויזיות).
פמברטון ידע שהגיס של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן התכונן לאגף אותו מצפון; הברירה הייתה בין נסיגה לבין הופעת הגיס של שרמן בעורפו.
פמברטון שרף את הגשרים על נהר ביג בלאק ונסוג אל תוך ביצורי העיר ויקסבורג, בעודו אוסף בדרכו כל דבר אכיל - בהמות ויבולים.
כוחות הקונפדרציה פינו את המוצבים בהיינס בלאף, אשר שלטו על נהר יאזו, ואלה נתפסו על ידי כוחות הפרשים של הגיס של שרמן ב-19 במאי.
מאותו רגע ספינות האיחוד לא היו צריכות לעבור על פני סוללות התותחים של ויקסבורג ויכלו לעגון במעלה נהר יאזו על מנת להוביל אספקה ישירות לכוחותיו של גרנט.
קווי האספקה של גרנט התקצרו משמעותית; אספקה ישירה דרך נהר יאזו במקום הנתיב הקודם שעבר דרך לואיזיאנה, חצה את המיסיסיפי בגרנד גולף או ברואינסבורג ואז פנה בחזרה צפונה.
פמברטון ציפה, שגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, אשר פיקד על כוחות הקונפדרציה במערב, יגיע לעזרתו, אולם תקוותו נכזבה.
כוחות גדולים של האיחוד צעדו לעבר ויקסבורג במטרה לכבוש אותה, תיקנו את הגשרים על נהר ביג בלאק בדרכם, וחצו אותו ב-18 במאי.
בוויקסבורג נשארו שתי דיוויזיות טריות שלא ראו עדיין קרב, ועשרת אלפים ניצולים מהדיוויזיות איתן יצא פמברטון למערכה נגד גרנט.
ג'ונסטון שלח הודעה לפקודו, גנרל פמברטון, וביקש ממנו להקריב את העיר ולהציל את צבאו.
אולם פמברטון סרב, מכיוון שהוראה זו הייתה מנוגדת להוראת ג'פרסון דייוויס, המפקד העליון של כוחות הקונפדרציה - "להגן על ויקסבורג בכל מחיר".
(פמברטון, במקור מצפון ארצות הברית, חשש כנראה גם מגינוי ציבורי אם ינטוש את ויקסבורג.)
הארמייה של טנסי בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס גרנט כללה במצור חמישה גייסות:
גיס IX, בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון פארק;
גיס XIII, בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון א' מקלירננד;
גיס XV, בפיקוד מייג'ור גנרל ויליאם שרמן;
גיס XVI (חלקי), בפיקוד מייג'ור גנרל קאדוואלדר וושברן;
גיס XVII, בפיקוד מייג'ור גנרל ג'יימס מק'פרסון.
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד לוטננט גנרל ג'ון ק' פמברטון, בתוך קווי המגננה של ויקסבורג, כללה ארבע דיוויזיות בפיקוד:
מייג'ור גנרל קארטר ל' סטיבנסון;
מייג'ור גנרל ג'ון ה' פורני;
מייג'ור גנרל מרטין ל' סמית';
מייג'ור גנרל ג'ון ס' בואן.
כאשר נסוג פמברטון אל תוך ביצורי ויקסבורג עמדו לרשותו 18,500 חיילים סדירים בלבד.
גרנט הביא עמו יותר מ-35,500 חיילים, וכוחות נוספים היו בדרכם אליו.
אולם תוואי הקרקע והביצורים החזקים, שהוקמו סביב העיר, איזנו את היתרון המספרי של צבא הצפון, והפכו את קווי ההגנה של צבא הקונפדרציה לבלתי חדירים כמעט.
אורכו של קו המגננה סביב ויקסבורג היה כ-6.5 מייל (10.4 קילומטר), והוא התבסס על שורת גבעות ותלים תלולים, עליהם נדרש הצד התוקף לטפס תחת אש.
מערך ההגנה כלל שרשרת מוצבים ומצדיות בנקודות שולטות, שחוברו בסוללות עפר ותעלות קשר.
לכל אורך קו ההגנה היו פזורות עמדות תותחים רבות ועמדות ירי ממוגנות.
הניסיונות לכבוש בסערה את וויקסבורג
המתקפה הראשונה – 19 במאי
גרנט רצה לתקוף את כוחות הקונפדרציה, שהחזיקו במתחם המבוצר של וויקסבורג, לפני שיספיקו להתארגן להגנה, והורה על ביצוע התקפה מיידית על מוצב סטוקייד ב-19 במאי.
הכוח התוקף מהגיס של שרמן נתקל בקשיים רבים בהתקרבות למוצב תחת אש רובים וארטילריה עזה של המגינים, בריגדת הרגלים ה-36 ממיסיסיפי, בפיקוד בריגדיר גנרל לואיס הברט.
התוקפים היו צריכים לחצות ערוץ עמוק, שהיה חסום באבטי, ואחריו תעלת מגן שעומקה כ-1.8 מטר ורוחבה כ-2.4 מטרים, ורק אז לתקוף את סוללות המגן של המוצב שגובהן היה כ-5 מטרים.
ניסיון התקיפה הראשון נהדף בקלות.
גרנט הורה על ריכוך ארטילרי, ובשעה 2 אחרי הצהריים יצאה הדיוויזיה של פרנסיס בלייר מהגיס של שרמן למתקפה נוספת, אולם רק חיילים מעטים הצליחו להגיע עד לתעלת המגן מתחת למוצב.
ההתקפה התמוטטה תוך חילופים של מטחי אש רובים וידוי רימוני יד מצד לצד.
כישלון ההתקפה פגע במוראל חיילי האיחוד, וערער את הביטחון שצברו לאחר רצף ההצלחות, שנחלו במהלך המערכה שקדמה למצור.
הם ספגו אבדות ניכרות - 157 הרוגים, 777 פצועים, ו-8 נעדרים - בעוד המגינים ספגו פחות מ-200 נפגעים.
חיילי הקונפדרציה, אשר רק לפני מספר ימים נסוגו מוכים משדה הקרב, מצאו שוב את הכוח להילחם.
גרנט תכנן לערוך התקפה נוספת ב-22 במאי, אולם הפעם הכין אותה באופן יסודי יותר.
נערכו סיורים מקיפים, תוכנן ריכוך ארטילרי, והיחידות המובילות צוידו בסולמות על מנת לטפס על סוללות המוצבים של הדרום.
גרנט לא רצה מצור ארוך, ולכן תכנן לתקוף את ביצורי וויקסבורג עם כל כוחותיו לאורך חזית רחבה.
למרות הדיפת ההתקפה ב-19 במאי, היו חיילי האיחוד במצב רוח מרומם.
חייל אחד, שראה את גרנט חולף לידו, העיר: "קרקרים" ("Hardtack").
לאחר זמן קצר צעקו כל חיילי האיחוד בסביבה: "קרקרים!
גרנט פנה בקור רוח אל החיילים והסביר להם שקווי האספקה מנהר יאזו נפתחו, ותוך זמן קצר יקבלו את כל צורכיהם; הצעקות התחלפו בשאגות שמחה.
חיילי האיחוד קיבלו קרקרים, שעועית, וקפה בערב 21 במאי, והכל ציפו שויקסבורג תיפול למחרת.
המתקפה השנייה – 22 במאי
כוחות האיחוד הפגיזו את וויקסבורג לאורך כל הלילה שקדם להתקפה.
בהרעשה הארטילרית השתתפו 220 תותחי שדה ועוד כ-100 תותחים ימיים משייטת הספינות מחופות השריון של אדמירל דייוויד ד.
ההפגזה לא גרמה נזק משמעותי לביצורים, אולם פגעה קשות במוראל אזרחי הקונפדרציה הנצורים.
ב-22 במאי עם שחר החל ריכוך ארטילרי מאסיבי של עמדות הדרום, שארך ארבע שעות, ולאחריו, ב-10 בבוקר, פתחו כוחות האיחוד במתקפה לרוחב חזית של כחמישה קילומטר.
הגיס של שרמן תקף שוב במורד דרך בית הקברות, בהובלת יחידה בת 150 מתנדבים אשר נשאו סולמות ולוחות על מנת לטפס על הסוללות ולגשר על התעלות (כינויה של היחידה היה "תקווה נואשת" – Forlorn Hope – כיוון שסיכויי ההשרדות בה היו נמוכים במיוחד).
אחריה, ערוכות בטור עמוק של גדודים, היו הדיוויזיות של בלייר ובריגדיר גנרל ג'יימס טאטל, אשר קיוו להבקיע את מערך ההגנה באמצעות ריכוז כוחות חזקים בחזית צרה.
הכוחות התוקפים נהדפו על ידי מטחים כבדים של אש רובים.
הבריגדות של הקולונלים ג'יילס סמית' וקילבי סמית' הגיעו עד מאה מטרים ממוצב גרינ'ס (Green's Redan), בפאתים הדרומיים של מוצב סטוקייד, והנחיתו אש כבדה אל תוך קווי הקונפדרציה, אולם ללא הועיל.
הדיוויזיה של טאטל המתינה לתורה להתקיף, אולם לא קיבלה הזדמנות להתקדם.
באגף ימין של שרמן, הדיוויזיה של בריגדיר גנרל פרדריק סטיל העבירה את שעות הבוקר בניסיונות להגיע לעמדות הזינוק שלה דרך יובל של נהר מינט ספרינג באיו.
על הגיס של מקפירסון הוטל לתקוף במרכז החזית, לאורך דרך ג'קסון.
באגף ימין של מקפירסון, הבריגדה של בריגדיר גנרל תומאס א.ג.
רנסום התקדמה עד מרחק מאה מטרים מקווי הקונפדרציה, אולם נאלצה לעצור כדי להימנע מחשיפה לאש אגפית מכיוון מוצב גרינ'ס.
באגף שמאל של מקפירסון הוטל על הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'ון א.
לוגן לתקוף את מוצב לואיזיאנה ה-3 ואת המוצב "הגדול".
הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'ון א.
סמית' הגיעה עד למרגלות סוללות המגן של מוצב לואיזיאנה ה-3 (3rd LA Redan) אולם רותקה למקומה, תחת מטחי רימוני יד, עד החשיכה, ואז נסוגה לעמדות המוצא שלה.
הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'ון ד.
סטבנסון התקדמה בשני טורים אל המוצב "הגדול", אולם התקפתה נכשלה מכיוון שהסולמות שהביאו היו קצרים מדי מכדי לטפס על סוללות המוצב.
הדיוויזיה של בריגדיר גנרל איזק קווינבי התקדמה כמה מאות מטרים, אך המשך תנועתה עוכב למשך שעות, בעוד מפקדיה עסקו בדיונים מבולבלים על אופן הפעולה.
באגף שמאל של האיחוד, התקדם הגיס של מקלירננד לאורך דרך בולדווין פרי ולצד מסית הרכבת של דרום מיסיסיפי.
על הדיוויזיה של בריגדיר גנרל יוג'ין קאר הוטל לכבוש את מוצב פסי הרכבת ואת מוצב טקסס ה-2; על הדיוויזיה של בריגדיר גנרל פיטר אוסטרהאוס הוטל לכבוש את המבצר המרובע.
חייליו של קאר הצליחו לחדור למוצב טקסס ה-2 ובקשו תגבורת, אולם למקלירננד לא היו עתודות לצורך ניצול הצלחה.
כוחות הקונפדרציה החישו תגבורת למקום ובלמו את הפריצה.
ב-11 בבוקר כבר היה ברור שלא תושג פריצה, ושההתקפות של שרמן ומקפירסון כשלו.
בדיוק אז, קיבל גרנט הודעה ממקלירננד שהוא בקרב קשה מול המגינים, שהמגינים מהקונפדרציה מקבלים תגבורות, ושהוא מבקש פעולת הסחה מאגף ימין שלו על ידי הגיס של מקפירסון על מנת להקטין את הלחץ עליו.
בתחילה, סירב גרנט לבקשה והורה למקלירננד להשתמש בעתודה שלו על מנת לתגבר את הכוחות בחזית; גרנט היה תחת הרושם שמקלירננד לא השתמש בכל כוחותיו בעוד שמקפירסון כן, אף על פי שההפך היה נכון.
מקלירננד שלח עוד הודעה שהייתה מטעה בחלקה, בה השתמע שהוא כבש את שני המוצבים בגיזרתו – "דגל הכוכבים והפסים מתנוסס מעליהם." – ושמאמץ נוסף לאורך קו החזית יעניק ניצחון לצבא האיחוד.
ההודעה הייתה מטעה מכיוון שכוחותיו אכן הניפו את הדגלים בפאתי היעדים, אולם לא השיגו כל פריצה ממשית.
גרנט הגיב באיפוק וחוסר אמון למשמע ההודעה, אך הראה אותה לשרמן, שהורה לגיס שלו לתקוף שוב.
גרנט, לאחר ששקל שוב, הורה למקפירסון לשלוח את הדיוויזיה של קווינבי לעזרתו של מקלירננד.
שרמן הורה על שתי התקפות נוספות.
בשעה 14:15 תקפו ג'יילס סמית' ורנסום ונהדפו מיידית.
בגזרה של מקפירסון עשתה הדיוויזיה של לוגן מאמץ נוסף להתקדם במורד דרך ג'קסון בשעה 14:00 לערך, אולם ספגה אבדות כבידות וההתקפה בוטלה.
מקלירננד, מתוגבר בדיוויזיה של קווינבי, תקף שוב גם הוא, אולם ללא הצלחה.
עם רדת הלילה שכח הקרב, וכוחות האיחוד המרותקים באש בפאתי היעדים נסוגו לאחור.
אבדות האיחוד היו 502 הרוגים, 2550 פצועים, ו-147 נעדרים; מפולגים בערך שווה בשווה בין שלושת הגייסות.
אבדות הקונפדרציה לא דווחו ישירות, אך מוערכות בפחות מ-500. גרנט האשים את ההודעות המטעות של מקלירננד בחלק מן האבדות הקשות של הקרב באותו יום, בכך שגרם לעוד התקפות חסרות תוחלת.
בכך נוסף עוד נדבך ליריבות והאיבה בין גרנט ליריבו הגנרל הפוליטיקאי מקלירננד, יריבות אשר החלה מיד עם תחילת מערכת ויקסבורג והגיעה לסיום רק עם העברתו של מקלירננד מתפקידו מאוחר יותר במהלך המצור.
ההיסטוריון שלבי פוט כתב שגרנט "לא התחרט על ביצוע ההתקפות; הוא רק התחרט על כך שהן נכשלו." גרנט הסביר מאוחר יותר שחייליו אשר היו מלאי ביטחון לאחר רצף ההצלחות לא היו מוכנים לפעולות מצור אלמלא נערכו הניסיונות לכבוש את ויקסבורג בהסתערות.
ב-25 במאי יצאה פקודה מיוחדת מספר 140 מאת גרנט: "מפקדי הגייסות יחלו מיידית בהתשה של האויב בגישות הרגילות.
רצוי להימנע מאובדן חיים במהלך פעולות ההתשה עד אשר תכבש ויקסבורג, וחיל המצב יתפס.
יש לנצל כל יתרון טבעי בתוואי השטח על מנת לכרות מנהרות, לחפור שוחות, ולקדם סוללות ארטילריה.
…" גרנט כתב בזיכרונותיו, "כעת הייתי נחוש לבצע מצור רגיל – 'לחנות יותר מהאויב,' למעשה, ולא לגרום לאבדות נוספות."
חיילי האיחוד החלו להתחפר, ובנו מערכת מסועפת של תעלות אשר הקיפה את העיר והתקרבה יותר ויותר אל קווי הביצורים של הקונפדרציה.
עם גבם אל נהר המיסיסיפי בו שטו ספינות התותחים של האיחוד, החיילים והאזרחים בוויקסבורג היו לכודים.
פמברטון היה נחוש להגן על הקטע שלו מנהר המיסיסיפי כמה זמן שידרש, בתקווה לקבל ישועה מג'ונסטון או כל מקור אחר.
בעיה חדשה ניצבה בפני המגינים.
המתים והפצועים מצבאו של גרנט היו מוטלים כבר שלושה ימים (או שישה, מההתקפה הראשונה) בחום הקיץ של מיסיסיפי.
הגוויות המוטלות למרגלות המוצבים העלו צחנה והתעוותו באופן גרוטסקי, וצעקות הפצועים לעזרה ולמים פילחו את האוויר.
גרנט לא ביקש הפסקת אש לפינוי הנפגעים כיוון שחשב שזו תהיה הפגנת חולשה.
בבוקר 25 במאי נשבר פמברטון וביקש הפסקת אש.
גרנט התרצה, וב-25 במאי ב-18:00 חיילי הקונפדרציה נצרו את נשקם למשך שעתיים וחצי.
בעוד חוליות פינוי של האיחוד חילצו את ההרוגים והפצועים, התערבבו החיילים משני הצדדים, שוחחו וסחרו בטבק וקפה, כאילו המלחמה אינה קיימת לרגע.
לאחר הפסקת האש החל צבאו של גרנט למלא את טבעת המצור סביב ויקסבורג שאורכה היה כ-20 קילומטר.
במהרה התברר שגם עם 50,000 חיילים יתקשה צבא האיחוד להקיף את קווי ההגנה של הקונפדרציה באופן מספק.
פמברטון היה אומנם פסימי לגבי סיכויי ההימלטות של חיל המצב מן המצור, אך באותו זמן היו עדיין דרכים הפונות דרומה מוויקסבורג אשר כמעט שלא נשמרו על ידי כוחות האיחוד.
גרנט קיבל עזרה ממייג'ור גנרל הנרי האלק, הגנרל המפקד של צבאות האיחוד.
האלק החל להחיש תגבורות מכוחות האיחוד במערב על מנת למלא אחר בקשותיו של גרנט להשלים ולעבות את טבעת המצור.
עד אמצע יוני תוגבר גרנט בעוד שש דיוויזיות נוסף לעשר שהיו לו בתחילת המצור.
בסוף מאי ותחילת יוני הגיעו שלוש דיוויזיות מממפיס, מאורגנות כגיס בפיקוד מייג'ור גנרל קאדוואלדר וושבורן; דיוויזיה אחת נשלחה להאריך את קווי המצור לכיוון דרום, שתי הדיוויזיות הנוספות נשלחו מזרחה להגן על הגשרים על נהר ביג בלאק מפני התקפה של ג'ונסטון.
דיוויזיה בפיקוד פרנק הרון הגיעה ממיזורי ב-11 ביוני, ונשלחה להשלים את כיתור ויקסבורג מדרום עד הנהר.
ב-14 ביוני הגיעו ממחלקת אוהיו עוד שתי דיוויזיות מאוגדות לגיס בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון פארק, וגם הם נשלחו לעבות את קווי ההגנה לכיוון מזרח.
כעת היו לגרנט 77,000 חיילים, פרוסים בשני קווים: תשע דיוויזיות פונות לעבר ויקסבורג ומכתרות אותה מצפון לדרום, ושבע דיוויזיות פונות מזרחה ומגנות מפני התקפה אפשרית מצידו של ג'ונסטון.
בניסיון לנתק את קווי האספקה של גרנט, תקף ב-7 ביוני כוח של הקונפדרציה מלואיזיאנה, בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון ג' ווקר, את בסיס האספקה והלוגיסטיקה של האיחוד במיליקנ'ס בנד, כ-24 קילומטר (15 מייל) במעלה המיסיסיפי (צפונה) מוויקסבורג, בגדה המערבית.
בסיס זה נשמר בעיקר על ידי לוחמים שחורים, רובם עבדים משוחררים ומגויסים טריים, אשר היו מצוידים בנשק נחות.
חיילי האיחוד נלחמו בגבורה, ולבסוף הדפו את התוקפים בסיוע אש מספינות תותחים.
מחיר הניצחון היה כבד: 652 נפגעים לאיחוד ו-185 נפגעים לקונפדרציה.
משמעות ההפסד במילקנ'ס בנד הייתה שלא תבוא ישועה לחייל המצב בוויקסבורג מאת כוחות הקונפדרציה ממערב למיסיסיפי, אלא רק מג'ונסטון ממזרח.
פמברטון היה לכוד בוויקסבורג עם הרבה תחמושת אבל מעט אוכל.
התזונה הלקויה החלה לתת את אותותיה בחיילי הקונפדרציה.
בסוף יוני כבר היו מחצית מהם חולים או מאושפזים.
צפדינה, מלריה, דיזנטריה, שלשול, ומחלות אחרות דיללו את שורותיהם.
ככל שהתמשך המצור נעלמו הכלבים, החמורים והסוסים מרחובות ויקסבורג.
ביסקוויט אחד וכמה חתיכות בייקון מעופשות הייתה המנה היומית של חייל.
בלית ברירה נאלצו חלק מהנצורים המורעבים לאכול עור של נעליים.
במהלך המצור, ירו ספינות התותחים של האיחוד יותר מ-22,000 פגזים אל תוך העיר, והארטילריה של צבא היבשה ירתה אף יותר.
ככל שהתמשכו ההפגזות הפכו בתי המגורים בוויקסבורג לעיי חורבות.
התושבים חפרו מערות בגבעות והסתתרו בהם במהלך ההפגזות.
יותר מ-500 מערות מקלט נחפרו בגבעות החימר הצהוב של ויקסבורג, וחלקן אף צוידו בריהוט, שטיחים ותמונות, בניסיון לעשותן מקום נוח לשהות בו.
חפירת המחילות הקנתה לעיר את הכינוי "כפר כלבי הערבה" אצל חיילי האיחוד.
למרות האש העזה שהונחתה על העיר במהלך המצור, ידוע על פחות מתריסר אזרחים שנהרגו במהלך המצור.
אחת הפעולות של גרנט במהלך המצור הייתה ליישב את החשבון עם יריבו מקלירננד.
ב-30 במאי פרסם גנרל מקלירננד הודעה מלאה שבחים עצמיים לחייליו, בה יחס לעצמו את מרב האחריות לניצחון ההולך ובא.
ההודעה התפרסמה בעיתונות בצפון, בניגוד להוראות הפיקוד העליון בצבא האיחוד.
גרנט חיכה שישה חודשים למעידה כזו, מאז התנגשו השניים בתחילת המערכה סביב קרב ארקנסו פוסט.
הוא קיבל אישור לשחרר את מקלירננד מתפקידו עוד בינואר 1863 אולם חיכה להתגרות ברורה מצידו של מקלירננד.
גרנט העביר לבסוף את מקלירננד מתפקידו ב-18 ביוני.
הוא הכין את מהלכו בקפידה כה רבה עד שלמקלירננד לא נותר מענה.
הפיקוד על הגיס ה-13 ניתן למייג'ור גנרל אדוארד אורד, אשר החלים מפציעה שספג בקרב גשר האטצ'י.
במאי 1864 קיבל מקלירננד פיקוד על יחידה בטקסס המרוחקת.
שינוי פיקודי נוסף נעשה ב-22 ביוני.
בנוסף לפמברטון בחזית, גרנט היה חייב לשים לב לכוחות הקונפדרציה בפיקוד ג'וזף א' ג'ונסטון אשר היו בעורפו.
בתחילת המצור הוא הציב שתי דיווזיות ככוח חיפוי: דיוויזיה אחת בקרבת הגשר על נהר ביג בלאק, ודיוויזיה נוספת סיירה צפונה יותר עד מכניקסבורג.
עד 10 ביוני גיס IX תחת מייג'ור גנרל ג'ון פארק הועבר אל גרנט.
גיס זה הפך לגרעין של כוח משימה מיוחד שתפקידו היה למנוע מג'ונסטון, אשר אסף את כוחותיו בקנטון, מלהפריע למצור.
שרמן קיבל את הפיקוד על כוח משימה זה, ובריגדיר גנרל פרדריק סטיל קיבל את הפיקוד על הגיס ה-XV.
ג'ונסטון החל לבסוף לנוע על מנת לעזור לפמברטון והגיע לנהר ביג בלאק ב-1 ביולי, אולם דחה את המתקפה על שרמן בכמה ימים.
אז כבר היה מאוחר מדי בשביל לסייע לחיל המצב בוויקסבורג, וג'ונסטון נסוג לג'קסון.
בסופו של דבר רדף שרמן אחרי ג'ונסטון וכבש מחדש את ג'קסון ב-17 ביולי.
לאורך כל המצור עסקו כוחות האיחוד והקונפדרציה בלואיזיאנה שממערב לנהר מיסיסיפי בפעולות סיוע למאמץ המרכזי שהתחולל ממזרח לנהר.
ב-9 במאי קיבל לוטננט גנרל אדמונד קירבי סמית', מפקד הזירה הטרנס-מיסיסיפית של הקונפדרציה, טלגרף מפמברטון אשר ביקש ממנו לפעול כנגד קווי האספקה והתקשורת של גרנט במעלה נהר המיסיסיפי.
באותה עת היו לגרנט בסיסי אספקה חשובים במיליקנ'ס בנד, יאנג'ס פוינט ואגם פרובידנס, כולם בגדה המערבית של המיסיסיפי בתחום אחריותו של קירבי סמית'; אולם הוא לא הבין את חשיבות וחומרת המצב שבו נמצא פמברטון.
רק ביוני החליט קירבי סמית' לפעול על פי בקשתו של פמברטון, והורה למייג'ור גנרל ריצ'רד טיילור "לעשות משהו" לטובת חיל המצב בוויקסבורג.
טיילור, מפקד מחוז מערב לואיזיאנה, הגה תוכנית בת שלושה מאמצים לתקיפת שלושת מצבורי האספקה של גרנט, אולם שלושתם נכשלו (ראה קרב מיליקנ'ס בנד, קרב יאנג'ס פוינט, קרב אגם פרובידנס).
התקפותיו של טיילור היגיעו מאוחר מדי בכל מקרה, כיוון שביוני קווי האספקה של גרנט הוסטו כבר אל עבר נהר יאזו והסתיימו בהיינס בלאף, ובסיסים אלה היו לא יותר מבסיסי הדרכה משניים.
בתגובה לפעילות הגוברת של כוחות הקונפדרציה בלואיזיאנה ממערב למיסיסיפי החליט גרנט להפנות כוחות מחפירות ויקסבורג אל מעבר לנהר.
הנוכחות שם של הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'ון ג' ווקר גרמה לדאגה מיוחדת, מכיוון שהיא הייתה עלולה להתפתח לפעולה שתסייע לחייל המצב של ויקסבורג להימלט מערבה.
מכיוון שכך, נשלחו חטיבת המרינס של מיסיסיפי בפיקוד אלפרד ו' אֶלֶט, וחטיבה בפיקוד ג'וסף א' מוֹאוֶור מהגיס של שרמן לעבר מיליקנ'ס בנד.
מואוור ואלט שיתפו פעולה כנגד הדיוויזיה של ווקר, שהייתה ממוקמת ליד ריצ'מונד, לואיזיאנה.
ריצ'מונד הייתה גם מקור אספקה חשוב וסיפקה לוויקסבורג מזון מלואיזיאנה.
ב-15 ביוני הביסו אלט ומואוור את וולקר והרסו את ריצ'מונד, לואיזיאנה.
חייליו של אלט חזרו לדה-סוטו פוינט, לשון היבשה שמול ויקסבורג, ובנו שם סוללה ארטילרית שמטרתה הייתה להשמיד בית יציקה וסדנה שמיחזרה תחמושת של האיחוד שנורתה אל תוך ויקסבורג.
העבודות החלו ב-19 ביוני, ובמהלכן הוצב תותח פארוט 20-פאונד בתוך צריח עשוי מברזל פסי רכבת.
בית היציקה הושמד ב-25 ביוני, וביום למחרת התווסף עוד תותח לסוללה, שהמשיכה להטריד את המגינים עד כניעת חייל המצב.
פעולה נוספת בלואיזיאנה התרחשה בגודריץ' לאנדינג, ב-29 ביוני.
חיילי הקונפדרציה תקפו מטע ובסיס הדרכה של האיחוד לעבדים משוחררים.
חיילי הקונפדרציה הרסו את המטע ותפסו כמאה שבויים, לפני שנהדפו על ידי חייליו של אלט.
פשיטות כאלה של הקונפדרציה המשיכו להטריד ולגרום נזק, אולם לא היה בהם כדי לשנות את גורל המערכה.
בשלב מאוחר של המצור חפרו חיילי האיחוד מנהרה אל מתחת למוצב לואיזיאנה ה-3, ומילאו את המכרה ב-1000 קילוגרמים של אבק שרפה.
ב-25 ביוני אחר הצהריים פוצץ המכרה; ההתפוצצות פרקה את חזית המוצב ויצרה מכתש ברוחב 12 מטר ועומק 4 מטר.
מיד לאחר הפיצוץ, עוד בטרם התפזר העשן, הסתערו חיילים מהדיוויזיה של לוגן מהגיס ה-XVII אל תוך המכתש והציבו על שפתו את דגל הפסים והכוכבים.
חיילי הקונפדרציה תקפו את הפרצה הצרה, וקרב קשה התלקח סביב השליטה במכתש ונמשך אל תוך הלילה והבוקר שלמחרת.
בבוקר החליט גרנט שההזדמנות לפריצה חלפה, והורה למקפירסון מפקד גיס XVII להסיג את חייליו לקו חפירות חדש.
בניסיון הפריצה נהרגו 34 ונפצעו 209 חיילי איחוד; מהקונפדרציה נהרגו 21 ונפצעו 73 חיילים.
מהמכתש שנוצר חפרו חיילי ההנדסה הקרבית של האיחוד מנהרה נוספת לכיוון דרום ומילאו אותה ב-800 ק"ג אבק שרפה.
המכרה הנוסף פוצץ ב-1 ביולי אולם לא באה אחריו הסתערות רגלית.
ביומיים שלאחר מכן המשיכו חיילי הנדסה קרבית של האיחוד במאמצים להרחיב את הפרצה, אולם האירועים ב-4 ביולי ייתרו כל צורך בהתקפות נוספות.
ב-3 ביולי שלח פמברטון אל גרנט מכתב המבקש הפסקת אש לצורך משא ומתן על תנאי כניעה.
גרנט, כפי שעשה בפורט דונלדסון, דרש בתחילה כניעה ללא תנאי.
גרנט שקל את עמדתו שוב, כיוון שלא רצה להאכיל 30,000 חיילי קונפדרציה רעבים במחנות שבויים; כמו כן, העברת 30,000 שבויים למחנות בצפון הייתה עלולה להעסיק את צבאו ואת צי ספינות הנהר שלו במשך חודשים, בעוד שהוא היה זקוק להם למהלכיו הבאים.
במקום כניעה ללא תנאי, הוא הציע שחרור על תנאי לכל השבויים.
בהתחשב במצבם העגום, שבורים ומורעבים, הוא לא ציפה שהם ילחמו שוב; הוא קיווה שהם ישובו לביתיהם ויפיצו את קלון התבוסה ברחבי הקונפדרציה.
פמברטון וחייל המצב שלו נכנעו רשמית ב-4 ביולי.
חוזה הכניעה נחתם ליד עץ אלון עתיק, "אשר נהפך היסטורי עקב האירוע." בזיכרונותיו מתאר גרנט את גורלו של עץ חסר מזל זה:
פמברטון קיווה, לא בלי סיבה, שכניעה ב-4 ביולי, יום העצמאות האמריקאי, תזכה אותו ביחס רך יותר מאת המנצחים.
חיילי האיחוד אשר נכנסו לוויקסבורג הפגינו יחס הגון לחיילים והאזרחים המורעבים והביאו איתם מנות קרב, פרצו למחסני הספסרים, וחילקו אוכל ואספקה.
הידיעות על נפילת ויקסבורג התפשטו לכל עבר, והיגיעו לפורט האדסון, המבצר האחרון של הקונפדרציה על המיסיסיפי, ב-7 ביולי.
מבצר פורט האדסון היה נתון במצור מאז 22 במאי 7500 מגיניו מוקפים בכ-30,000 חיילי איחוד ושייטת ספינות תותחים.
הידיעה על נפילת ויקסבורג הספיקה כדי לשכנע את מפקד המבצר לבקש תנאי כניעה, והמבצר נכנע ב-9 ביולי באותם תנאים כמו חייל המצב בוויקסבורג.
כעת היה המיסיסיפי בשליטת האיחוד החל מקהיר, אילינוי, ועד חוף המפרץ.
אבדות האיחוד במצור היו 4,865 הרוגים ופצועים, ושל הקונפדרציה 32,697 (3,202 הרוגים ופצועים, ו-29,495 שבויים שקיבלו שחרור על תנאי).
במהלך מערכת ויקסבורג, החל מ-29 במרץ, נהרגו ונפצעו 10,142 חיילי איחוד ו-9,091 חיילי קונפדרציה.
בנוסף לשבויים, מסר פמברטון לגרנט כ-172 תותחים ו-50,000 רובים.
הניצחון האסטרטגי במערכת ויקסבורג, שהיגיע לשיא בכניעת העיר ויקסבורג לאחר מצור ממושך, היה נקודת מפנה במלחמה ואבן דרך חשובה בניצחון האיחוד במלחמה כולה.
ניצחון זה גם הבטיח את מקומו של גרנט כאחד הגנרלים המהוללים בהיסטוריה הצבאית, וסלל את דרכו לפיקוד על צבאות הזירה המערבית במערכת צ'טנוגה.
פרשנים רבים מסכימים עם קביעתו של גרנט:
מסורת עממית טוענת שחגיגות 4 ביולי (יום העצמאות) הוחרמו בוויקסבורג עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריון מייקל באלארד טוען שהסיפור מוגזם, וייתכן שהוא נובע מאופי ציון יום העצמאות בדרום באותה תקופה, שהתאפיין באירועים משפחתיים ופיקניקים, ולא בחגיגות מאורגנות ברמת העיר, המחוז, או המדינה.
שדה הקרב סביב ויקסבורג מתוחזק כיום על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, כחלק מהפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג (Vicksburg National Military Park).
הפארק, אשר ממוקם בוויקסבורג, מיסיסיפי, ודלתא, לואיזיאנה (מעברו השני של נהר המיסיסיפי), מנציח גם את מערכת ויקסבורג שהובילה למצור.
הפארק מכיל מבצרים משוחזרים, 1,325 מונומנטים ונקודות ציון, כ-32 ק"מ של שוחות וביצורים, דרך נוף סלולה בת 26 ק"מ, ומסלול טיול רגלי בן כ-20 ק"מ.
המצור על יודפת היה מצור שנערך במהלך המרד הגדול על העיר יודפת שבגליל התחתון, על ידי הצבא הרומאי.
המצור נפתח בכ"א באייר, ג'תתכ"ז, 24 במאי 67 לספירה, כאשר כוחות גדולים של הצבא הרומאי בפיקודו של אספסיאנוס הקיפו את העיר והשתמשו באסטרטגיית מצור רומאית קלאסית שלא צלחה, עקב שימוש היהודים הנצורים בפיקודו של יוסף בן מתתיהו בלוחמת גרילה ובתחבולות מזדמנות.
העיר הוכנעה לאחר כשישה שבועות מצור, בא' בתמוז, ג'תתכ"ז, כאשר השתמשו הרומאים בתחבולה לא שגרתית של החדרת חיילים מעבר לחומות בשעת לילה, על מנת שיפתחו להם את שערי העיר מבפנים.
מפקד המרד בגליל, יוסף בן מתתיהו, שהיה בתוך העיר בזמן המצור ופיקד עליה, נכנע לידי הרומאים לאחר סיום הכיבוש, ומכאן ואילך פעל למענם בדרכים שונות.
נפילתה של יודפת, החשובה בערי הגליל, סימנה את תחילת סופו של המרד הגדול בגליל, לאחר מכן, התמקדו הרומאים בירושלים, ופתחו את המצור על ירושלים.
לאחר שפרץ המרד הגדול בט"ו באב, ג'תתכ"ו (66 לספירה), אסף קסטיוס גאלוס צבא של כ-30,000 חיילים שהורכב מלגיונות רומאיים ומצבאות קטנים ששלחו אליו מלכים מקומיים הכפופים לרומא.
צבאו של גאלוס כבש מספר ערים, ולאחר שהתחלק לשניים, נע במקביל במישור החוף ובגליל, תוך שהוא זורע הרס רב בכל מקום שאליו הגיע.
לאחר שהכניע את הגליל ומישור החוף, עלה צבאו של גאלוס לירושלים, ולמרות שספג אבדות קשות בדרכו דרך בית חורון, הצליח לקרב את צבאו לירושלים, להקיף אותה, ולפתוח עליה במצור.
אולם תוך זמן קצר, נסוג לחלוטין מירושלים, תוך שהוא סופג אבדות כבידות במהלך נסיגתו, עד הגיעו לאנטיפטריס.
הסיבה לנסיגתו של גאלוס נותרה לא ברורה, ויוסף בן מתתיהו שיער שעקב מחסור חמור במודיעין, איבד גאלוס כל תקווה ללכוד את ירושלים.
ההכנות לקראת בוא צבא רומאי נוסף
לאחר תבוסתו המוחצת של גאלוס, הצטרפו למרד גם המתונים אשר קודם הבסת גאלוס התנגדו למרד, והוכרזו בחירות, שבסיומן השתלטו המתונים על מוקדי הכוח והממשל בירושלים ובגליל וסילקו את הקנאים לעמדות שוליות.
אז מינו שרי צבא שהופקדו על הגנת חבלי הארץ השונים.
כמפקד הגליל מונה יוסף בן מתתיהו.
מאחר שהיה ברור שבמהרה יישלח צבא רומאי חדש, חזק וגדול מקודמו, שקד יוסף במרץ על הגנת הגליל.
בספרו "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", מתאר יוסף את מעשיו, ומונה בין השאר את ביצורן של ערים רבות בגליל, השלטת היררכיה בצבא המורדים המאולתר, ואימון מאומץ בטקטיקות ובדרכי הלוחמה הרומאיות.
באותה עת, עמד מספר החיילים בצבאו של יוסף בגליל, על פי דיווחו, על למעלה מ-60,000 רגליים, 350 רוכבים, 4,500 "שכירי מלחמה", שהיוו כנראה את בסיס הצבא, ו-600 שומרי ראש.
בתקופה שלאחר גירוש צבאו של גאלוס, נאבק יוסף בן מתתיהו פעמים מספר באויבים מקומיים בגליל, ביניהם יוחנן מגוש חלב, אולם כאשר הגיע לבסוף צבא המשלוח הרומאי החדש לקיסריה, מוכן להתקדם לפנים הארץ, הוקהו מלחמות-האחים מעוצמתן, והיהודים החלו להתמקד יותר בכוח הרומאי שאיים ישירות על הגליל.
הצבא הרומאי שנאסף מצפון ומדרום לארץ ישראל, חבר לבסוף בעכו, עם הלגיון החמישי העשירי והחמישה עשר, ויחד עם 23 קוהורטות נוספות, ומספר צבאות קטנים ששלחו מלכים מקומיים לעזרת הרומאים, הגיע למספר של כ-60,000 חיילים, רגליים ורוכבים.
בזמן שנותרו אספסיאנוס וטיטוס בעכו על מנת לארגן ולסדר את הצבא (ועוד לפני כן), החל פלאקידוס לפשוט על הגליל בהתקפות לא מסודרות על כפרים ויישובים קטנים וחסרי הגנה בסיסית, כערים המבוצרות.
כאשר נוכח לראות שפעמים רבות בורחים הלוחמים בו אל הערים הבצורות, החליט לכבוש את יודפת בהתקפת פתע מהירה.
יודפת הייתה העיר החשובה ביותר בגליל, וכיבושה, כך סבר פלאקידוס, יביא במהרה לכניעת יתר ערי הגליל.
אך למגיני יודפת נודע על תוכניתו של פלאקידוס, וכאשר הגיע לשם יחד עם צבאו, המתינו לו הלוחמים מחוץ לחומות, והתקיפו אותו.
הצבא הרומאי נסוג במהירות, ותוצאות הקרב היו קטנות: 7 הרוגים רומאים; 3 יהודים.
פלאקידוס הבין שלא יוכל לכבוש את יודפת במתקפה חזקה ומהירה, ותידרש התקפה ארוכה יותר.
בינתיים, החליט אספסיאנוס לעלות ולכבוש את הגליל בראשונה, ועלה עם כל צבאו לעבר הגליל.
בתחילה, כבש בקלות את גברה שהייתה חסרת הגנה, ערך שם טבח כללי שלא הבדיל בין בחור ומבוגר, ולבסוף, העלה את העיר באש.
כך המשיך ועשה אספסיאנוס בכפרים ובעיירות בסביבתו: העלה באש את הבתים, ומכר את התושבים לעבדים.
בפחדם מצבאו העצום של אספסיאנוס, ברחו רבים מאנשיו של יוסף בן מתתיהו, והימלטותם העצימה את חששותיו מפני הפסדים גורפים גם בהמשך המלחמה.
הוא נמלט לטבריה, ומשם שלח למנהיגות המרד בירושלים מכתב שבו הוא מתאר את הסכנה הנשקפת מצבאו של אספסיאנוס, ומבקש הוראות נוספות.
עם הימשכות פשיטות הצבא הרומאי על הגליל, הבין אספסיאנוס את חשיבותה האסטרטגית של יודפת עבור תושבי הגליל, והחליט לכבוש בעצמו את יודפת.
עד מהרה, החל בהכנות מעשיות לשם כך.
מיקומה הטופוגרפי של יודפת וביצוריה
העיר נבנתה על תל בגובה 419 מ' מעל פני הים, מוקפת בשרשרת פסגות הגבוהות ממנה.
ממזרח ומצפון מזרח מקיף אותה נחל יודפת ויובל שלו מקיף אותה ממערב, מדרום ומצפון מערב.
אלו יוצרים מדרונות תלולים משלושת צידי הגבעה כך שזו נגישה רק מצד צפון, שם נמצא אוכף טופוגרפי המחבר אותה להר מימין.
בהבינו סכנה ברורה זו, ביצר יוסף בן מתתיהו את צידה הזה של העיר, כאשר הוא בונה שם חומה, על מנת לחסום כל ניסיון לעלות דרך הצלע על מנת לכבוש את ההר.
בנוסף, היה ראש הגבעה של יודפת מוקף חומות ומבוצר.
בנוסף לתכונות המבצר הטבעיות של יודפת, ניחנה זו בדבר נוסף: מכיוון שהרים רבים הקיפו את העיר – הסתירו הללו את העיר לחלוטין, כך שאף אדם לא יכול היה לראותה, עד הגיעו אליה.
בי"ז באייר, לאחר שהחליט אספסיאנוס לכבוש את יודפת, שלח חיילים רגליים ופרשים על מנת לתקן וליישר את הדרך, שהייתה בלתי כשירה למעבר הצבא.
לאחר ארבעה ימים של עבודה, פתחו החיילים דרך בפני כל הצבא, ואספסיאנוס התכונן לעלות ליודפת.
ביום שלאחר מכן, בכ"א באייר, החליט יוסף בן מתתיהו, שלא היה מודע לתוכניותיו של אספסיאנוס, להגיע ליודפת מטבריה, על מנת לעודד את אנשיה.
לאחר שעריק יהודי הגיע לאספסיאנוס וסיפר לו על הימצאו של יוסף בן מתתיהו ביודפת, החליט להטיל מצור על העיר עוד באותו יום, על מנת שיוכל גם ללכוד את יוסף בן מתתיהו, שהיה מפקד הגליל כולו.
הוא שלח 1,000 פרשים תחת פיקודם של פלקידוס והדקוריון איבוטויוס, והורה להם להקיף את העיר, על מנת למנוע דרך בריחה מיוסף.
בכ"ב באייר, כבר הגיע אספסיאנוס ליודפת יחד עם כל צבאו.
לאחר מסע של יום היה יכול רק לחזק את המצור, ולהתכונן להתקפה על העיר.
ההתקפות הראשונות, והקמת סוללות המצור
למחרת, החל בהתקפה ישירה על העיר, תוך שהחיילים מנסים לטפס על החומות.
ההתקפה נבלמה לאחר שהיהודים יצאו מהחומות בפתאומיות והתקיפו את הרומאים.