tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב אברהם פונטרימולי (ה'תר"א - י"ח בתמוז ה'תרנ"א, 1841 - 24 ביולי 1891) היה רב, פרשן תפילה ומנהג, פוסק, מחנך, ובעל בית דפוס באזמיר שבטורקיה במאה ה-19.
נולד באיזמיר לרבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר ובנו של רבי חייא פונטרימולי בעל ספר צפיחת בדבש, וללאה, בתו של רבי יהושע אברהם קריספין, רבה של איזמיר.
למד תורה בישיבת בית הלוי מתוך מחסור ומצוקה ומבחרות נודע כמתמיד גדול.
עבר יסורין קשים בחייו, וביתו, ובו ארגז עם כתביו הרבים של אביו נשרף.
רבי אברהם פאלאג'י מתאר אותו: .
נפטר בליל י"ח בתמוז ה'תרנ"א.
גיסו רבי שמואל פרץ הספידו.
בנו הבכור היה נסים אהרן, המכונה בכור פונטרימולי, שנפטר בעודו צעיר בט"ו בשבט התרמ"א, בהלווייתו הספידו אביו.
הגן על מנהג הזיארה, ההשתטחות על קברי צדיקים, ותקף בחריפות את אלה שהתנגדו לו.
אשר לאברהם (אזמיר 1887) - על הלכות פסח והגדה של פסח, שיר השירים, תקון הגשם, פרקי אבות וליקוטים.
חנוך לנער ב' חלקים (אזמיר תרכ"ב, אזמיר תרל"ב) - כולל סדר חנוכת הבית, מוסר על סדר התורה ועל סדר ימות השנה ול"עתים מזומנים" ומעשיות.
חלק א' נדפס בהסכמת הרב חיים פאלאג'י, וחלק ב' בהסכמות של ר' יהושע שלמה ארדיט, ר' אברהם פאלאג'י, וכן בהסכמת אבי המחבר .
עבד אברהם (אזמיר ה'תרמ"א) - ביאורים על סליחות ותפילות לימים נוראים עם סדר העבודה, דרוש להספד, חידושים ושקלא וטריא מאביו, מחבר ספר פתח הדביר.
לספר הסכמה מרבי אברהם פאלאג'י.
תעצומות לעם (אזמיר ה'תרל"ו) - ארבעה פרקי מוסר לפורים בלאדינו.
נכתב בעילום שמו, אך זוהה בידי חוקרים כשל פונטרימולי.
אור במושבותם (אזמיר ה'תרל"ו) - כולל דיני פסח בלאדינו, הגדה של פסח עם פירוש בלאדינו ודיני ספירת העומר.
נכתב בעילום שם אך זוהה כשל פונטרימולי.
קונטרס רפואת הנפש (אזמיר ה'תר"ן) - על איסור ביאת גויה בלאדינו, המזהיר את העוברים על האיסור מפני פגיעה בבריאותם ובבריאות הסובבים אותם.
נדפס ללא שער או שם מחבר, וזוהה כשל פונטרימולי.
הרב אברהם פינטו (הקטן) (ה'תקמ"ב, 1782 - ח' סיוון ה'תקצ"ד, 1834) היה פוסק הלכה ודרשן, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במאה התשע עשרה.
נצר לשושלת דיינים במרקש מראשית המאה השמונה עשרה.
נולד במרקש, לאביו רבי יעקב פינטו שהיה מדייני העיר.
סבו היה הרב אברהם פינטו בעל ה'מר דרור'.
וכדי להבדילו מסבו, כינה את עצמו "הקטן".
קרוב לגיל חמש עשרה, החל לעסוק בכתיבת חיבורים תורניים, והרצה את כתביו לפני חכמי העיר.
כיהן כדיין בבית הדין בעיר שבראשות הרב אברהם אסולין.
לאחר פטירתו של האחרון בשנת ה'תקצ"ב, רבי אברהם התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר תחתיו עד לפטירתו.
חברי בית דינו היו רבי דוד חיים צבאח, רבי מימון פינטו, רבי אלעזר חזן.
בית דינו התכתב עם יתר חכמי מרוקו, כדוגמת חכמי טיטואן, מקנס וצפרו.
עוד בחייו כתב המשורר רבי יעקב אלכבאש, שיר לכבודו.
נפטר במרקש בח' סיוון ה'תקצ"ד.
גיסו, רבי רפאל מסעוד אבן מוחא הספידו.
מוזכר בפיוטים לכבוד חכמי מערה במראכש.
ידועים מבניו: רבי משה שהיה דיין במראכש, ורבי יעקב שהיה מחכמי העיר.
חידושים על הש"ס - על מסכתות בבא קמא, פסחים, גיטין, חולין, בכתב יד.
ביאורי פסוקים ומאמרים - בכתב יד.
פני אברהם - על הגדה של פסח.
חידושים על השולחן ערוך -.
חלק אבן העזר וחושן משפט.
פסקי דין - מקבץ מהם נדפסו בספר 'תורת מראכש' - תשובות חכמי מראכש, פי ישרים תשפ"א.
ומהם נדפסו בשו"ת רבי דוד צבאח.
אברהם פוּרְטַדוֹ (נכתב גם: פורטאדו) (Furtado; 30 ביולי 1756 – 29 בינואר 1817) היה בנקאי, איל ספנות, פוליטיקאי ומדינאי יהודי-צרפתי.
נמנה כחבר אספת המעמדות והמפלגה הז'ירונדינית, ממנהיגי היהודים הליברלים בצרפת.
שימש כמזכיר הסנהדרין של פריז.
בהשקפה דתית-לאומית הוא דגל בגישת בני דת משה.
אברהם פורטדו נולד בלונדון למשפחת אנוסים שמוצאה מליסבון.
אביו נהרג קודם לכן ברעידת האדמה בליסבון, ואמו, שהייתה אז הרה, נדרה כי אם תינצל תשוב ליהדות.
רעידת משנה יצרה בעבורה פתח חילוץ, והיא עברה ללונדון, שם נולד בנה אברהם.
היה מתלמידי הפילוסוף הצרפתי וולטר.
משה אנסהיים היה מורה ילדיו, ולמד עמהם בבית אביהם.
לפרנסתו עסק פורטדו בבנקאות וכן בביטוח ימי, בבאיון ובבורדו.
פורטדו היה בן הקהילה היהודית-ספרדית של בורדו, שהייתה קהילה גדולה ועשירה והורכבה ממגורשי ספרד ופורטוגל.
יהודים אלו נטו יותר להתערות בחברה הנוצרית המקומית, מבחינה כלכלית, לשונית, אזרחית ותרבותית.
פורטדו היה מראשי הקהילה ומהתקיפים שבה.
בשנת 1787 מונה לדובר הקהילה היהודית בבורדו.
בעת המהפכה הצרפתית היה חבר באספת המעמדות, והשתייך למפלגת הז'ירונדינים.
בני הקהילה היהודית-ספרדית בצרפת היו פחות מתבדלים מאחיהם היהודים האשכנזים, ובמאות הראשונות לישיבתם בצרפת אף ראו את עצמם כ"נוצרים חדשים".
בני קהילת בורדו כינו את עצמם "האומה הפורטוגזית" (או "האומה היהודית הפורטוגזית").
עם התקיים "ועדת מַאלְזֶרְבְּ" (1788) בראשות גיום-כרטיין דה למויניון דה מאלזרב שתפקידה היה לבחון את מצב היהודים, שלחה הקהילה שליחים אל הוועדה שהתכנסה בארמון ורסאי, וכן - מאוחר יותר - אל האספה המכוננת הלאומית (1789) שבה התקבלה הצהרת זכויות האדם והאזרח.
הקהילה היהודית-ספרדית של בורדו ראתה את עצמה נבדלת מהיהודים האשכנזים שבצרפת, והשתדלה ביותר להבהיר זאת לחברי הוועדה.
לשליחי הקהילה נבחרו מספר אישים בעלי מעמד מרכזי, ובהם אברהם פורטדו, דוד גראדיס , סרף בר ועוד.
פורטדו מונה גם לחבר המשלחת לאספה המכוננת הלאומית, אך סירב להשתתף בה.
בסופו של דבר, בינואר 1790, לאחר דיונים ארוכים והגשת בקשות רבות, קיבלה האספה את ההצעה להעניק שוויון זכויות ומעמד "אזרח פעיל" ליהודים הפורטוגזים, הספרדים ובני אביניון.
היהודים האשכנזים בצרפת, שהיו בדלנים יותר בתרבותם ושפתם (באותה העת דיברו ביידיש), נותרו מופלים לרעה בשלב זה, תוך שהמשלחת הספרדית מתנערת מכך במופגן.
רק כשנתיים לאחר מכן (סוף ספטמבר 1791, וחודש ומחצה לאחר מכן עם חתימה מלכותית) ניתן שוויון זכויות לכלל יהודי צרפת.
ב-1790 הוא נבחר כחבר בעיריית בורדו, ושימש גם כסגן ראש הקהילה הפורטוגזית (הקהילה היהודית של יוצאי פורטוגל) בעיר.
בשלב מסוים הוא מונה לסגן ראש העיר וגזבר העירייה בבורדו.
עם כינוסה של אספת הנכבדים, ביוזמתו של נפוליאון בונאפרטה, בשנת 1806, היה פורטדו מהצירים הבולטים באספה.
הוא עמד בראש הדרישה לקיים את הבחירות לתפקידי יושב הראש והמזכירים שנקבעו על פי הממשלה ביום השבת - במועדן ולא לדחותן, בטענה כי זו הזדמנות להוכיח לקיסר שהיהדות ממושמעת לחוקי הממשלה, לעומת השמרנים בראשות בר יצחק בר (מחותנו של סרף בר) ורי"ד זינצהיים שהתנגדו בתוקף לקיום הבחירות ביום השבת.
לבסוף הושגה פשרה לפיה שומרי הדת יכתבו את פתקי ההצבעה לפני השבת.
רבים מאנשי האספה ראו חובה רבה במילוי רצון הממשל, על פני מחויבותם הדתית.
בבחירות שנערכו נבחר פורטדו לנשיא האספה בתמיכתם העיקרית של הצירים ה"נאורים", פורטדו קיבל 62 קולות לעומת 24 לנציג השמרנים בר יצחק בר.
כתשובה לנאום האיומים של הרוזן דה מולה, אמר פורטדו בנאומו בכינוס האספה כי "האספה נכונה בכל לב לסייע להגשמת מחשבותיו הנדיבות של הקיסר, כדי לבטל בה לא שגיאה אחת ולדחות לא דעה משובשת אחת בלבד".
עם כינוס הסנהדרין של פריז ב-1807 מונה פורטדו למזכיר הסנהדרין, וגם שם היה מראשי המדברים, יחד עם דוד גראדיס .
פורטדו ועוד מספר נאורים פנו לשרי הממשל, בקובלנה על ששלוש המשרות החשובות ביותר בסנהדרין (נשיא ושני סגניו) ניתנו לרבנים, אך הוברר להם כי נפוליאון בחר בהרכב זה בדווקא, כי לשוות לסנהדרין אופי דתי מובהק.
גם בהרכב הסנהדרין הוביל את העמדה ה"נאורה".
פורטדו תמך בהיטמעות מוחלטת של יהודי צרפת בין האוכלוסייה הכללית.
לפי ההיסטוריון שמעון דובנוב, נציגי המחוזות ה"גרמניים" (חבל הריין ואלזס), חשדו בו מפני שהוא היה "צרפתי יותר מאשר יהודי".
פורטדו נחשב לעם הארץ, והם אמרו עליו בלעג שהוא יודע את כתבי הקודש מתוך כתבי הפלסתר של וולטר.
על אף כל זאת, הוא נבחר לראשות האספה מכיוון שהיה לו ניסיון מדיני וכישרון נאום.
ההיסטוריון צבי היינריך גרץ כתב כי .
עם נפילתו של נפוליאון לאחר קרב ווטרלו בשנת 1815, ותחילת הרסטורציה הצרפתית, הצטרף פורטדו למחנה המלוכנים, אך נמנע מפעילות פוליטית.
אחותו רבקה מנדז פורטדו - נישאה לבנימין ד'יזראלי.
בנם אייזק ד'יזראלי - מלומד וסופר יהודי-בריטי.
בנו בנימין ד'יזראלי - ראש ממשלת בריטניה.
על שמו נקרא רחוב (Rue Furtado) בעיר מגוריו בורדו.
אברהם פלסנר היה מתמטיקאי יהודי-סובייטי.
פלסנר נולד ב-13 בפברואר 1900, למשפחה יהודית בלודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום בפולין).
הוא למד בבית ספר תיכון שבו שפות ההוראה היו: ברוסית, גרמנית ופולנית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטת גיסן, שם למד אצל לודוויג שלזינגר ופרידריך אנגל.
הוא גם למד באוניברסיטת גטינגן ובברלין.
בשנת 1922 הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת גיסן.
יחד עם המתמטיקאי הגרמני קורט הנסל הוא ערך את אוסף עבודותיו של לאופולד קרונקר.
לאחר סיום לימודי דוקטורט פלסנר עבד במרבורג שם פרסם מאמר ובו ניסח את מה שמכונה "משפט פלסנר" (Plessner's theorem).
המשפט עוסק בהתנהגות פונקציות מרומורפיות בגבול האליפסה.
פלסנר הגיש את ההביליטציה שלו, שהיא דרגת פוסט-דוקטורט הדרושה לקבלת משרת הוראה באוניברסיטה גרמנית, לפקולטה באוניברסיטת גיסן.
עבודתו נדחתה כיוון שהיה אזרח פולני.
לאחר שלא התקבל לעבודה באוניברסיטת גיסן הוא עבר למוסקבה והצטרף לקבוצת המחקר של ניקולאי ניקולאביץ' לוזין באוניברסיטת מוסקבה.
אף על פי שעזב את גרמניה לפני שחוקק חוק ההסמכה ב-1933, יש חוקרים הרואים בו מהגר יהודי מגרמניה הנאצית; התפתחותו המקצועית נפגעה מאנטישמיות והוא לא הצליח לחזור לגרמניה, בניגוד למהגרים לא-יהודים מוקדמים כמו אברהרד הופ ווילהלם מאייר.
חוקר אחד כתב כי במקרה של פלסנר "דאגה ביחס להיעדר אזרחות גרמנית היה מסווה ליחס אנטישמי".
ב-1939 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
הוא גם מילא תפקיד במכון המתמטי של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ב-1949 הוא פוטר משני התפקידים במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות.
חוקרים רואים בפלסנר מייסד אסכולת מוסקבה של ניתוח פונקציונלי.
בשנות חייו האחרונות התמודד עם בעיות כלכליות ובריאותיות.
הוא נפטר ב-18 באפריל 1961 במוסקבה.
רבי אברהם פּוֹלַק (כ"ב באייר ה'תרפ"ט, 1 ביוני 1929 – ג' בסיוון ה'תשפ"ד, 9 ביוני 2024) היה משגיח ישיבת סלבודקה בבני ברק, ונשיא עמותת אהל שרה לבעלי מוגבלויות.
נולד בכ"ב באייר ה'תרפ"ט ברומניה לרב חיים שאול וטליה פולק.
בתחילת שנת ה'תש"ז עלה לישראל לבדו בסירת דייגים בחופי בולגריה.
נישא לתמר ספראי - שולמן (נפטרה בשנת ה'תשע"א, 2011) בתו של הרב אהרן צבי אחיו של ראש ישיבת סלבודקה רבי מרדכי שולמן.
בשנת ה'תשי"ט החל לשמש כמשגיח בישיבת סלבודקה.
בשנים האחרונות לחייו סבל מבעיות רפואיות, ובג' סיוון ה'תשפ"ד, נפטר בבית החולים מעייני הישועה.
אברהם פינטר (תש"ט, 1949–י"ט בניסן תש"פ, 13 באפריל 2020) היה רב אנגלי ודמות מובילה בקהילה החרדית בסטמפורד היל, לונדון.
פינטר היה גם פוליטיקאי בממשל המקומי שכיהן כחבר במועצת רובע האקני מטעם הלייבור, נבחר בשנים 1982 (בה ניצח את המועמד טוני בלייר ו-1986).
הרב פינטר ייצג את האינטרסים החרדיים בפורום היהודי בלונדון.
בשנת 2014 דורג על ידי הג'ואיש כרוניקל במקום ה-32 ברשימת היהודים הבריטים המשפיעים שלהם.
הוא ניהל את בית הספר היסודי לבנות "יסודות התורה", תפקיד בו זכה לשבחים רבים.
הוריו של הרב פינטר היו הרב שמואל שמעלקא פינטר, שהגיע ללונדון מווינה בשנת 1938 כנער, ואשתו גיטל מרגוליס, בתו של הרבי מפרמישלאן.
הוא נולד בבית הוריו בסטמפורד היל בשנת 1949 והיו לו שלושה אחים ושתי אחיות.
הרב פינטר דאג רבות לרווחת הקהילה החרדית בלונדון על כל גווניה, וכן לכל יהודי שביקש את עזרתו, וכן לצרכיה הרוחניים.
ביולי 2018, יחד עם 67 רבנים נוספים, חתם על מכתב פתוח למנהיג מפלגת הלייבור הבריטית דאז, ג'רמי קורבין, ובו ביקש כי ההגדרה המלאה של אנטישמיות שנוסחה על ידי כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה (IHRA) תיכלל בקוד ההתנהגות של המפלגה.
פינטר נישא לגיטל רחל בק בשנת תשל"א (1971).
נולדו להם שני בנים וחמש בנות.
הרב ישראל פינטער, חתן הרב מטעטש בורו פארק, גר בארצות הברית.
הרב חיים פינטער מלונדון, חתן ר' גרשון האגר רב בית המדרש "בית ישכר דוב" בגולדרס גרין, לונדון.
הרב שלמה קוטיינר, רב בית המדרש יסוד העבודה סלונים בלונדון.
הרב מנחם וינברג, בן הרב משה בצלאל ראש ישיבת סוכטשוב, גר בירושלים.
הרב בנימין הלברשטאם, בן הרבי מגארליץ, גר בלונדון.
הרב אהרן שוחט, בן הרבי מקארלין סטולין, גר בירושלים.
הרב אשר יוסף בורנשטיין, בן הרבי מסוכטשוב, גר בלונדון.
הרב פינטר נפטר בלונדון מנגיף הקורונה ב-13 באפריל 2020. ב"אינדיפנדנט" נכתב כי פינטר .
לאחר מותו, תואר על ידי ועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה כ"דמות אהובה מאוד ברחבי הקהילה, בניית גשרים בין קבוצות שונות של יהודים, הממשלה והחברה הבריטית הרחבה".
רבים מכל קשתות הציבור האנגלי, היהודי והלא יהודי, ביכו את מותו.
בינואר 2022 הוכרז על הקמת ארגון חדש, פינטר טראסט , על שמו של הרב המנוח.
בראשו עומד הרב אברהם שוגרמן, ומטרתו לשפר את התפיסה הציבורית כלפי יהודים חרדים בבריטניה.
אברהם הלוי פרכטנברג (1855 – י"ד בתמוז ה'תרפ"ז, 14 ביולי 1927) היה חזן, מנחה מקהלה ומלחין בעל שם בפולין וברוסיה המזרחית, ולאחר מכן בארצות הברית.
נולד בקמניץ-פודולסק שבאוקראינה בשנת 1855 לחיים לייב פרכטנברג, שהיה בעל מנגן מוכשר אך לא עסק בכך לפרנסתו.
בגיל תשע החל לשיר, ושלחו אותו לחזן הרשלה פילנו (הערשעלע פילענו), שם שר בימים הנוראים.
בגיל שש עשרה עברה משפחתו לעיר טרנופול שבגליציה.
שם למד חזנות ושירה אצל החזן ירוחם בלינדמן (הידוע גם כ"ירוחם הקטן"), וגם למד לקרוא תווים, ואף חיבר זיכרונות עליו.
משם נסע ללמברג ללמוד אצל ברוך שור, ושם שהה במשך שנתיים.
לאחר מכן עבר ללמוד אצל יעקב בכמן במשך כשנה וחצי, ולאחר מכן נסע לצ'רנוביץ, שם נישא.
פרכטנברג שימש כמנצח מקהלה לחזנים חשובים מתקופתו, ביניהם:
חזן ירוחם בלינדמן (הידוע גם כ"ירוחם הקטן") – מורהו ומנטורו (2 שנים)
ניסי בלזר, ברוך שור (2 שנים) ויעקב בכמן (שנה וחצי)
היה אחד מהחזנים–מלחינים־מנצחים הבולטים במזרח אירופה, היה חזן בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, ואחר כך ב-1894 בגאלאץ, זלוטשוב, ב-1901 בפשמישל.
ב‑1901 היגר לארצות הברית, והחל לכהן כחזן ובמאי מקהלה בבתי כנסת נחשבים באיסט סייד של ניו יורק וברוקלין.
היה ידוע בקול בס לירי מתוק, אך עם מעבר העדפת סגנונות חזנות של טנורים בקרב הקהילות היהודיות בארצות הברית, פנה לתפקיד של מנצח מקהלות.
אמנם רק בארצות הברית החל ללמוד תאוריית מוזיקה באופן פורמלי, כבר בטרנופול ובגליציה נודע כאחד מגדולי מלחיני המוזיקה הליטורגית של תקופתו.
בשנת 1968 רכשה מוסד הכשרת חזנים של ישיבה יוניברסיטי את אוסף כתבי היד של פרכטנברג ממוריס ליידנר.
מבחר מכתביו הבלתי־פורסמים בוצעו בקונצרט שהתקיים במסגרת המוסד ביום 19 בדצמבר 1968.
נישאה לשינדל רוזנשטרייך, ונולדו להם שתי בנים, ובת אחת
בנו, האנתרופולוג חיים לייב (ליאו)
בנו, משה, נפל מהחלון, ונפטר י"ב בניסן תרע"א.
בתו, לאה נישאה להחזן ישראל (איזידור) זומר.
אברהם (אייב) פיינברג (1908 – 5 בדצמבר 1998) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, פילנתרופ ופעיל ציוני.
אברהם פיינברג נולד וגדל בברונקס.
למד משפטים לתואר ראשון באוניברסיטת פורדהם והשלים תואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1936. בהמשך השלים גם תואר דוקטור.
פיינברג נולד למשפחה שעסקה בטקסטיל, דור שני בארצות הברית.
כנער סייע לאביו בעסקי ייצור גרבי ניילון שלו, אך לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים, החל, יחד עם גיסו, בהרחבת העסק המשפחתי, בין השאר בהשקעות בנדל"ן ובבנקאות.
אחר כך הצטרף להקמת בנק ההשקעות "אמריקן טראסט", שרוב מניותיו הוחזקו בידי בנק "סוויס-ישראל טרייד בנק" שהוקם על ידי ממשלת ישראל ב-1950. לימים נחשף כי הקמת בנק "סוויס-ישראל" נועדה, בין היתר, לסייע בהעברות הכספים ובמימון של פעילות "המוסד" ברחבי העולם.
בשנת 1966 עמד בראש הקבוצה שקיבלה זיכיון מחברת קוקה-קולה להקים מפעל בישראל.
זאת לאחר לחץ כבד שהפעילה יהדות ארצות הברית עקב טענות כי החברה נכנעה לחרם הערבי, לאחר שנסוגה מהסכמתה לתת זיכיון להקמת מפעל בישראל.
החברה הכחישה כניעה לחרם וטענה שההחלטה הייתה בגלל שהשוק בישראל קטן ולא כלכלי.
במרץ 1967 הודיעה הקבוצה שהמפעל יוקם בבני ברק, בניית המפעל, בשם "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים", החלה באוגוסט 1967⁩ והוא החל לפעול במרץ 1968. משקה הקולה הפך תוך זמן קצר למוצר מצליח ופופולרי בישראל, שגרף רווחים גדולים.
פיינברג החליט להעניק למנהלים הבכירים בחברה עמיאל (עמי) בראון ומוזי ורטהיים 10% ממניות החברה.
בהמשך שימש ורטהיים כנציגו של פיינברג בישראל בעסקים נוספים שבהם היה מעורב.
השותפים הנוספים להקמת מפעל קוקה-קולה היו: קבוצת משקיעים בראשות זכיין יהודי של קוקה-קולה ממיאמי שהיו בבעלותו 16 מפעלים לייצור המשקה ו"החברה הישראלית המרכזית למסחר ולהשקעות" בראשות איש העסקים אברהם פרידמן.
"החברה הישראלית המרכזית" החזיקה גם במניות הבנקים "אמריקן טראסט" ו-"סוויס-ישראל".
והחזיקה בשליש ממניות "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים"; מאחר שהייתה חברה ציבורית הייתה אמורה "החברה המרכזית הישראלית" לפרסם נתונים על רווחיות פעילות "קוקה-קולה" בדוחות הכספיים שלה, שאר בעלי המניות סירבו וב-1972 רכשו את החזקתה.
בשנות ה-80 פרץ סכסוך בין פיינברג ושאר המשקיעים שהאשימו אותו במעילה.
הוא רכש את חלקם של שאר בעלי המניות למעט מוזי ורטהיים.
בשנת 1970 הוביל קבוצה של משקיעים שהקימה את מלון הילטון ירושלים.
ההשקעה גררה ביקורת ציבורית על כך ש-60% מעלות הפרויקט מומנה בהלוואה ממשלתית.
סכסוך שפרץ בין המשקיעים במלון הוביל לפירוק השותפות ומכירתו לחברת "ירדן השקעות".
בשנת 1995 היה שותף לרכישת גרעין השליטה של בנק המזרחי, יחד עם מוזי ורטהיים וקבוצת האחים עופר, במסגרת הליך ההפרטה של הבנק.
הקבוצה רכשה תחילה כ-26% מהמניות ובשנת 1997 רכשה 25% נוספים.
אברהם פיינברג נפטר ב-5 בדצמבר 1998.
לאחר מותו המשיכו תחילה יורשיו להחזיק במניותיו בחברה המרכזית למשקאות ובבנק המזרחי, אך ב-2001 מכרו אותם למוזי ורטהיים.
החל משנת 1939 היה פעיל ב בארצות הברית, ב-1947 הקים ושימש כנשיא ארגון "אמריקאים למען ארגון ההגנה", שעסק בגיוס כספים ורכישת נשק עבור ארגון "ההגנה".
בשנת 1950 היה בין יזמי הקמת מפעל הבונדס וכיהן במשך 17 שנים כנשיא הארגון.
בשנת 1947 הצטרף פיינברג לדירקטוריון מכון ויצמן למדע, אחר כך היה יושב ראש "הוועדה האמריקנית למען מכון ויצמן" וב-1971 מונה ליו"ר חבר הנאמנים של המכון, ושימש בתפקיד עד 1976. ב-1966 נחנכה "מדרשת פיינברג" במכון ויצמן למדע על שמו.
ב-2024 החליט המכון למחוק את שמו משם המדרשה, ושמה שונה לבית הספר למחקר - מכון ויצמן למדע.
בארצות הברית תרם לאוניברסיטת ברנדייס והיה יו"ר חבר הנאמנים שלה בעת שהעניקה תואר דוקטור לשם כבוד לדוד בן-גוריון.
הרב אברהם צוקרמן (ח' בחשוון ה'תרע"ו, 2 באוקטובר 1915 – ט"ז בחשוון ה'תשע"ד, 20 באוקטובר 2013) היה ראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה וראש מרכז ישיבות בני עקיבא.
אברהם צוקרמן נולד בעיירה לבדוב שבליטא (השליטה בעיירה התחלפה לאורך השנים בין גרמניה, פולין וברית המועצות), לנחמיה וגיטל, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עד גיל אחת עשרה התחנך בבית ספר תרבות היהודי המקומי, בו שולבו לימודי קודש ולימודי חול.
בגיל אחת עשרה וחצי נסע ללמוד בישיבה באושמנה ששייכת לזרם ישיבות המוסר הליטאיות, וכך כל הישיבות בהן למד בהמשך.
לאחר שנה עבר לישיבה בראקוב, ולאחר כשנה שם נסע ללמוד בישיבה בלידא.
הוא עזב את הישיבה לאחר זמן קצר ונסע ללמוד בישיבת בית יוסף בפינסק, אחת מבנותיה של ישיבת נובהרדוק, מישיבות תנועת המוסר.
בפינסק למד תורה מפי הרב יעקב ישראל קניבסקי, המכונה ה"סטייפלר" ומפי הרב שמואל וינטרוב.
בישיבה בפינסק, על אף תנאי המחיה הקשים, שהה שנתיים רצופות, חזר לביתו לחודשיים, ושוב נסע לישיבה לשנתיים רצופות.
בזכות לימודיו בישיבה, קיבל אישור עלייה לארץ ישראל (סרטיפיקט).
הוא מימש את האישור, ובל"ג בעומר תרצ"ו (1936) הגיע לארץ ישראל, לנמל חיפה.
מאז לא עזב הרב את ישראל, וחגג בכל שנה את יום עלייתו.
כמו כן, התנגד ליציאה מארץ ישראל, אפילו למסע לפולין.
עם הגיעו לישראל, נסע לבני ברק, ללמוד בישיבת בית יוסף.
להפתעתו פגש בישיבה את רבו מפינסק, הסטייפלר, שעלה אף הוא לארץ ישראל.
בדיוק שנה לאחר עלייתו לארץ ישראל, בל"ג בעומר תרצ"ז, ראה הרב צוקרמן את הרב משה צבי נריה לראשונה כשהוא נואם בתהלוכה של בני עקיבא בבני ברק.
הרב נריה ביקש ממנו שישוחח עם חניכים בסניף בני עקיבא במקום, וכך נקשר הרב צוקרמן לתנועה.
אחרי שנתיים של לימוד בישיבה בבני ברק, פנו אליו מהישיבה התיכונית "היישוב החדש" בתל אביב בבקשה שיצטרף לקבוצת אברכים מבוגרים הלומדים בישיבה, והוא מילא תפקיד זה כשנה.
לאחר שנה בישיבת היישוב החדש, בשנת 1939, פנו אליו מבני עקיבא בבקשה שירכז את סניפי הצפון של התנועה.
הרב צוקרמן עבר לחיפה, וחילק את השבוע שלו במעבר בין הסניפים.
בחורף ה'ת"ש (1940) הוקמה הישיבה בכפר הרא"ה.
למהלך זה היה שותף הרב צוקרמן, שהיה פעיל בתנועה.
לישיבה הגיעו 13 בחורים, והרב נריה היה הר"מ שלהם.
כשהגיעה קבוצה נוספת בי' באייר, הגיע הרב צוקרמן על מנת להיות להם ר"מ.
הרב פעל להכנסת לימודי חול תיכוניים לישיבה, חרף התנגדותו של הרב נריה לעניין.
לשיטתו, חובתו ההלכתית של אב ללמד את בנו אומנות, חלה על לימוד לימודי חול המאפשרים הוצאת תעודת בגרות.
יתרה מזו, הרב צוקרמן אף עודד את תלמידיו להוציא תארים אוניברסיטאיים, מתוך ראייה כי בימינו נדרש תואר אקדמי לשם רכישת מקצוע.
לצד תפקידו כמנהל הישיבה בכפר הרא"ה, כיהן הרב צוקרמן כראש המכינה לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל (לימים, ישיבת בני עקיבא גבעת שמואל).
לאחר פטירת הרב נריה (1995) מונה לראש הישיבה בכפר הרא"ה, והרבנים פתחיה נריה (בנו של הרב משה צבי נריה) ומאיר צוקרמן (בנו של הרב צוקרמן) כיהנו זמן מה כסגני ראש הישיבה.
בשנת ה'תש"ע הועבר ניהול הישיבה למרכז ישיבות בני עקיבא.
בהמשך נסגרה הישיבה לזמן קצר ונפתחה מחדש בשנת ה'תשע"ג.
הרב צוקרמן שימש כיו"ר ישיבות בני עקיבא עד שלימים מונה הרב חיים דרוקמן ליושב ראש מרכז ישיבות בני עקיבא, והרב צוקרמן נשא בתואר ראש ישיבות בני עקיבא.
בנוסף לכך כיהן הרב עד ליום מותו כיו"ר העמותה של ישיבות ואולפנות שונות כגון ישיבת בני עקיבא נתניה, אולפנת בני עקיבא רעות ועוד.
הרב צוקרמן הוצב במקום האחרון הסמלי ברשימת הבית היהודי במערכות הבחירות לכנסת השמונה עשרה (מקום 34) והתשע עשרה (מקום 80).
הרב אברהם צוקרמן היה בין אחרוני תלמידי ישיבת נובהרדוק.
הוא אושפז שלושה ימים לפני מותו בבית החולים הלל יפה בחדרה, לאחריהם נלקח לביתו בכפר הרא"ה שם נפטר בט"ז בחשוון ה'תשע"ד, 20 באוקטובר 2013, בגיל 98. הובא למנוחות בבית העלמין של כפר הרא"ה.
הרב צוקרמן הותיר אחריו את אשתו, רבקה, שלוש בנות ושני בנים.
בתו בלהה נשואה לרב מרדכי גרינברג נשיא ישיבת כרם ביבנה.
בתו שרה הייתה נשואה לרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי, ממייסדי ישיבת בני צבי בבית אל.
נכדו הוא העיתונאי שלמה פיוטרקובסקי.
נכד אחר הוא הרב עקיבא צוקרמן, המכהן כרב קיבוץ עין הנצי"ב.
אחיו הבכור, הרב שלום צוקרמן, רבה של קדימה ומרבני בני ברק.
אחייניתו היא הרבנית יפה מגנס, רעייתו של הרב יהושע מגנס, מרבני ישיבת מרכז הרב.
אחותו שרה, נישאה לרב שלמה צוקרמן, ראש הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה וכפר הנוער בן יקיר.
שיח רב – בירורי סוגיות חינוכיות, תש"ע
לוחות אבן – על פרשיות השבוע, שני כרכים, תשע"א
יום ליום יביע – פרקי התבוננות לראשית השנה, תש"ע
אברהם צבי אידלסון (לעיתים אידלזון, לעיתים בן-יהודה) (Abraham Zevi (Zebi) Idelsohn; תרמ"ב, 1882 – י"ז באב תרצ"ח, 1938) היה מוזיקולוג יהודי-גרמני, אתנומוזיקולוג, חזן, מלחין ומורה למוזיקה.
ידוע כמוזיקולוג וכמורה של המלחין, הפזמונאי, והחזן משה נתנזון אשר צאצאיו טוענים כי הוא – ולא אידלסון – חיבר את מילות השיר "הבה נגילה".
אברהם צבי אידלסון (אידלזון; Abraham Zvi Idelsohn) נולד ב-1882 בלטביה, ובצעירותו היגר לגרמניה, שם למד מוזיקולוגיה.
ב-1906 עלה אידלסון לארץ ישראל, ישב בירושלים ועסק בחקר המוזיקה היהודית.
האיסוף והתיעוד של המוזיקה נעשה בעבודת שדה בעזרת רישום בתווים והקלטות במכשירי הקלטה.
אידלסון התמקד במוזיקה של הקהילות הספרדיות, כנראה מכיוון שהכיר כבר את המוזיקה של הקהילות האשכנזיות מאירופה.
אידלסון לימד שירה ונגינה בבתי-ספר של חברת עזרה ובבית היתומים הספרדי.
ב-1921 יצא את הארץ ללייפציג ולברלין, ומשנת 1922 היה למרצה לליטורגיה ומוזיקה יהודית וכפרופסור לעברית בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ארצות הברית, שם השתקע.
את תוצאות מחקריו פרסם אידלסון בחיבורו החשוב והעיקרי "אוצר נגינות ישראל", שיצא לאור בעשרה כרכים בהמשכים בין 1914 לבין 1933 בשפות עברית גרמנית ואנגלית.
הכרך הראשון יצא בירושלים, חמשת הכרכים הבאים יצאו בהוצאת בנימין הרץ בברלין ובהמשך חמישה כרכים יצאו בהוצאת היברו יוניון קולג' בסינסינטי.
"אוצר נגינות ישראל" הכיל אוסף מהזמר היהודי מכל העדות, ובהתאם חולק לכרכים (לפי סדרם): תימן, בבל, פרס, בוכרה ודגיסטן, ספרדי המזרח, מרוקו, גרמניה במאה ה-18, דרום גרמניה, מזרח-אירופה: מוזיקה ליטורגית, מוזיקה עממית וניגוני חסידים.
האופרה העברית הראשונה שהוצגה, "יפתח", נכתבה על ידי אידלסון.
היא הועלתה על הבמה בירושלים ב-1922.
אידלסון נפטר בדרום אפריקה בשנת 1938.
אוצר נגינות ישראל (או Thesaurus of Jewish Music או Hebräisch-Orientalischer Melodienschatz) – רישומי תווים של מוזיקה יהודית מעדות שונות; רוב הכרכים כוללים מבואות מפורטים על העדות, המוזיקה שלהן והבטים תרבותיים אחרים.
על אף שבמשך עשרות שנים הושמעו שיריו בתחנות הרדיו הישראליות, יצא אלבום הסולו הראשון שלו לאור רק לאחר פטירתו בגיל 50 כתוצאה מהתקף לב.
פררה נולד כאחד משני בניהם של אהרן ואסתר פררה.
גדל בירושלים בשכונת "אבו בסל" (כיום שכונת שערי ירושלים), הסמוכה למתחם הישן של בית החולים שערי צדק.
בשכונה ספרדית ירושלמית מסורתית זו ובבית סבתו, ספג פררה את ערכי שירת הקודש, תפילה פיוטים, ושירה בשפת הלאדינו – אותם שר והקליט כעבור שנים.
אביו, אהרן פררה (1912–1948), יליד ירושלים, היה חבר במחתרת לח"י ועבד כנהג אוטובוס.
פררה למד ב"בית הספר בית הכרם" (בית הספר היסודי של שכונת בית הכרם) שם למד גם מוזיקה, ובעיקר שירי מולדת.
אביו, , שהיה נהג אוטובוס בקואופרטיב "המקשר", היה מנוסעי האוטובוס (לא הנהג) עם 78 הנרצחים היהודים ב-13 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות של ישראל, בהתקפה הערבית על שיירת הדסה.
השיירה יצאה ממרכז ירושלים היהודית בדרכה להר הצופים הנצור, בין כלי הרכב בשיירה היו גם שני אוטובוסים משוריינים של ה"המקשר".
עם הירצחו של האב הוכה הבית במשבר נפשי וכלכלי.
פררה ברח לא פעם מן המציאות הקשה, בעזרת אסקפיזם וביקורים תכופים באולמות הקולנוע, שם הוצגו סרטים מוזיקליים מובחרים מתוכם גילה לראשונה מה הוא מחזמר.
עם גיוסו לצה"ל לא חשב על שירות בלהקה צבאית ולא העלה בדעתו שיש אפשרות כזו.
כחייל שר את השיר "מלגנייה" בתוכנית הרדיו החיה "תיבת נח" בגלי צה"ל.
איש הרדיו הוותיק, מרדכי פרימן, האזין לתוכנית ועודד את פררה לשיר יחד עם צמד הזמרים בני אמדורסקי וישראל גוריון.
השלישייה החלה להופיע בירושלים במועדוני הסטודנטים.
כשהחליטו אמדורסקי וגוריון "לרדת" לתל אביב פררה נשאר בירושלים.
הוא עבד לפרנסתו כמכונאי במוסך קואופרטיב "המקשר" בירושלים, ובמקביל למד שירה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
גם כשהוצעה לו מלגת לימודים ב"לה סקאלה" במילאנו העדיף להישאר בעירו ירושלים.
עם סיום הקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים נהג ב-8 ביוני 1967 באוטובוס הראשון של קו 9 המחודש להר הצופים.
פררה שר שירים בעברית וגם בשפות אחרות עם חברי להקת "התבלינים" והשתתף בהקלטות פומביות של תוכניות רדיו שונות בקול ישראל (במיוחד בהקלטות המדור לפולקלור), וכן בהופעות בקיבוצים ובפני חיילים.
בשנת 1965 ב"פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי תשכ"ה" שר פררה שני שירים: הראשון "רזי ליל" והשני "רקפות", שהיה אחד השירים שעמדו במבחן הזמן מאז.
לאחר מכן היה חבר בשלישיית "השמרנים" לצד מיכאל גיטלין וסולון סימינוביץ'.
בשנת 1972 הוא שיחק במחזמר "אל תקרא לי שחור" העוסק באפליית האפרו-אמריקאים בארצות הברית, לצידם של רותי נבון, עוזי פוקס, דודו זר ועוד.
פררה הושמע בתחנות הרדיו הישראליות לעיתים תכופות, בעיקר בשנות השישים והשבעים.
ההקלטות שלו היו בתקליטיהם של הרכבים שונים בהם הוא השתתף ובסלילי הקלטה מתוכניות שונות.
אלבום הסולו הראשון יצא לאור רק אחרי פטירתו בטרם עת בגיל 50 מהתקף לב, בשנת 1984. רחוב בשכונת הולילנד בירושלים נקרא על שמו.
בנו, אהרון פררה, הוא זמר, עורך ומנחה טלוויזיה ורדיו בכאן גימל של תאגיד השידור הישראלי.
הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט (ה'תקע"ג, 1813, ביאליסטוק – ג' באלול ה'תרכ"ח, 1868, קניגסברג) היה רב ופוסק הלכה ב.
נודע בחיבורו "פתחי תשובה" על יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
נולד לרב יעקב אייזנשטט בביאליסטוק שבאימפריה הרוסית בשנת 1813 (ה'תקע"ג), שהיה מצאצאי רבי מאיר אייזנשטט, מחבר שו"ת "פנים מאירות".
נישא בגיל 15 לינטא רייזל, בתו של יהודה ליב הכהן מגרודנה והתגורר עמה בביאליסטוק.
אשתו עסקה במסחר וניהלה חנות של מוצרי נייר ומכשירי כתיבה, בעוד שהוא עסק בתורה בבית מדרשו של רבי יחיאל נעכעס עם הרב שמואל הלוי (מחבר הספר "בגדי ישע") והרב גרשון חן טוב (בעל "מנחה חדשה").
לקוחות החנות העיקריים היו מוסדות השלטון בעיר.
כעבור כמה שנים כאשר עברו מוסדות השלטון לגרודנה עברו בני הזוג בעקבותיהם, אולם שם לא צלחו עסקיהם ועל מנת לפרנס את משפחתו קיבל הרב אייזנשטט משרת דיינות בעיר במשך מספר שנים.
בשנת 1836 (ה'תקצ"ו) נבחר לשמש כרבה של בריסטוביץ שבפלך גרודנה.
משם עבר לכהן כרב באוטיאן שבמחוז קובנה.
בחורף תרכ"ח יצא לקניגסברג שעל חוף הים הבלטי כדי להתרפא.
נפטר שם בג' באלול באותה השנה (1868).
נקבר שם בין הרב יהודה אשכנזי מטיקטין, מחבר "באר היטב", לבין בעל "הכתב והקבלה", הרב יעקב צבי מקלנבורג.
רבי אברהם צבי נטל עליו ללקט פסקי הלכה מתוך ספרות השו"ת ולערכם לפי סדר השולחן ערוך.
בהקדמתו לחלק "יורה דעה" הוא מעיד כי עבר על 180 ספרי שו"ת ובספרו הוא מביא את מסקנותיהם בקיצור רב.
מבין הספרים שהוא מרבה לציין אליהם, נמנים שו"ת נודע ביהודה, שו"ת חתם סופר, חוות דעת, וכרתי ופלתי.
את חיבורו על יורה דעה החל בהיותו בגיל שמונה עשרה בעת שבתו בביאליסטוק.
הוא סיים את המלאכה לאחר ארבע שנים.
עקב גילו הצעיר חשש המחבר להוציא את ספרו ההלכתי, אולם לאחר שנלחם במחלה קשה והיה חשש לחייו גמר בדעתו להדפיס את ספרו על מנת שלא יאבדו הכתבים לאחר מותו.
הספר, שנקרא "פתחי תשובה" עוסק בחלקי השולחן ערוך: יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט, לאחר שעל חלק האורח חיים כבר נערך ספר דומה על ידי האחים רבי חיים מרדכי מרגליות ורבי אפרים זלמן מרגליות, בשם "שערי תשובה".
לראשונה נדפס הספר על חלק יורה דעה בווילנא שנת תקצ"ו (1836), ופעם שנייה בז'יטומיר תרי"ב (1852) עם תיקוני הצנזורה ועם הוספות מאת המחבר בסוגריים מרובעים.
חלק אבן העזר יצא לאור בשנת 1861, בעיר יוהנסבורג שבפרוסיה, ולאחר מותו, יצא החלק השלישי, על חושן משפט, בשנת 1871 בווילנא.
מאז נדפס הספר ברוב מהדורות השולחן ערוך.
בדור שאחר מכן חיבר רבי ישראל איסרלין מווילנא "פתחי תשובה" גם על חלק אורח חיים, ובו ליקט תשובות ופסקים שלא הובאו ב"שערי תשובה".
ביטוי למרכזיותו של החיבור בפסיקת ההלכה בהווה ניתן למצוא בכך שחלקים מהחיבור מהווים מרכיב בחומר הלימוד הנדרש עבור בחינות ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל, בנושאים הכלולים בחלק יורה דעה של השולחן ערוך, יחד עם שני נושאי הכלים המרכזיים של השולחן ערוך - שפתי כהן וטורי זהב.
בנוסף הוציא ספר נחלת צבי על שולחן ערוך יורה דעה וחושן משפט.
ספרו על חושן משפט הודפס לצד השולחן ערוך במספר מהדורות.
בנו, הרב בנימין המכונה "ר' בנימין הצדיק", חידושיו ותשובותיו נאספו לספר "משאת בנימין"
בתו, מושה - אמו של לאון רבינוביץ
אברהם צרפתי , יהודי-מרוקאי, היה פוליטיקאי, חבר במפלגה הקומוניסטית (קדימה) ואופוזיציונר לחסן השני.
בשל מלחמתו נגד הקולוניאליזם ובעד הדמוקרטיה במרוקו היה נתון במאסר במשך 17 שנה, והוגלה ל-8 שנים ממרוקו.
צרפתי נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1926 למשפחה יהודית-מרוקאית שמוצאה בטנג'יר.
את דרכו הפוליטית החל ב-1944 כשהצטרף למפלגה הקומוניסטית המרוקאית, ועם הגיעו לצרפת שנה לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת.
כשחזר למרוקו, עם סיום לימודיו בשנת 1949 במכון להנדסת מכרות ("École des Mines") בפריז, שם הוסמך כמהנדס מכרות.
השלטון הצרפתי הממושך על מרוקו קומם אותם.
פעילותו סיכנה את חייו פעמים רבות.
הוא נעצר ונכלא על ידי הרשויות הצרפתיות בעקבות מאבקו האנטי-קולוניאליסטי.
צרפתי שב לפריז, אז כבר היה נשוי ואב לבן.
כשמרוקו קיבלה את עצמאותה ב-1956, צרפתי חזר למדינה וקיבל משרה כמהנדס במשרד הכלכלה, שם עבד כמנהל במחלקה לפיתוח מרבצי הפוספטים של מרוקו.
ב-1960 צרפתי הזדהה עם שביתת כורים ודחק במהנדסים ובהנהלה לתמוך בשביתה.
במקביל עזבה אשתו את הבית ואת מרוקו ושבה לצרפת.
הבן מוריס, היה אז בן 13, בחר להישאר איתו.
הוא החל לעבוד כמורה, והקדיש את רוב זמנו לפעילות פוליטית במפלגה הקומוניסטית.
קומוניזם לא היה מחוץ לחוק במרוקו באותן השנים, אך היה כפוף לשני איסורים חמורים: האיסור להתנגד למלוכה של מרוקו, וכתוצאה מכך המפלגה הקומוניסטית במרוקו הייתה היחידה בעולם שתמכה במונרכיה ובאסלאם (מקור הסמכות של בית המלוכה); והאיסור לתמוך במחתרת חזית פוליסריו שנלחמה על עצמאותה של סהרה המערבית.
צרפתי חיפש דרכים חדשות לביטוי דעותיו הפוליטיות ובשנת 1970 הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית והקים עם חבריו, המשורר עבד אל־טיף להבי , ציון אסירו וריימונד בן־נעים את מפלגת "אלא אלאימאם" (קדימה) .
מפלגת "אלא אלאימאם" תמכה בחזית פוליסריו והתנגדה לשלטון בית המלוכה.
עוד קודם להקמת המפלגה עסקה הקבוצה גם בהוצאה לאור של כתב־עת ספרותי-פוליטי "סופה" שזכה לפופולריות בין סטודנטים ותלמידי תיכון.
בשנת 1972 הוא נעצר, עונה קשות אך שוחרר לאחר מספר חודשים.
לאחר השחרור ירד צרפתי למחתרת עם חברו עבד אללטיף זרואל.
שם הוא פגש במי שתהיה לאשתו, כריסטין דור, שעזרה לשניהם.
במשך שנתיים הוא הצליח להסתתר ולהימלט מפני השלטונות.
כשלא הצליחו לעלות על עקבותיו עצרו את שני האנשים הקרובים לו ביותר: בנו מוריס ואחותו אוולין.
מוריס, אז בן 19, הוחזק כבן ערובה בתחנת המשטרה.
לאחר מכן סיפר שעונה עינויים קשים.
אוולין, שבריאותה הייתה רופפת, עונתה תשעה ימים.
היא סירבה לגלות את מקום מחבואו ושוחררה.
באוגוסט 1974 מצאו אותם, ושוב עברו עינויים.
המשטרה המרוקנית שמרה את דבר מעצרו בסוד, ובמשך חודשים רבים הוחזק במעצר מבודד ועונה.
בדו"ח של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל (שאימצה אותו כ"אסיר מצפון"), נכתב "שהוחזק במאסר במשך יותר משנה, ללא משפט וללא כתב אישום, ועונה באופן האכזרי ביותר".
צרפתי הובא למשפט רק ב-1977, יחד עם עוד 178 עצירים.
הוא נדון למאסר עולם בעוון "קשירת קשר על מנת לפגוע בביטחון המדינה".
צרפתי ריצה את עונשו בכלא באל-קניטרה.
במשך ארבע שנים הוא הוחזק בבידוד או כבול בשלשלאות, בתא זעיר שאורכו מטר וחצי ורוחבו 1.2 מטר, שהנורה בו דולקת 24 שעות ביממה.
ב-1984 נדון בנו מוריס למאסר של שנתיים.
ב-1986 קיבל צרפתי אישור, בהתערבותה של רעיית נשיא צרפת, דניאל מיטראן, להינשא לכריסטין דור-ז'וואן, שפעלה במשך השנים לשפר את תנאיו בכלא.
לאחר קמפיין ארוך של לחץ בינלאומי, שוחרר מהכלא בספטמבר 1991, לאחר 17 שנה.
מיד לאחר השחרור נשללה ממנו אזרחותו המרוקאית והוא יצא לגלות בצרפת יחד עם אשתו, שם הרצה באוניברסיטאות פריז על "זהות הדמוקרטיה במדינות ערב".
בספטמבר 1999, 8 שנים אחרי שיצא צרפתי לגלות, יצא צו מלכותי מיוחד אשר התיר לו לחזור למרוקו ולקבל בחזרה את דרכונו ואת כל זכויותיו.
הוצאת הצו התאפשרה בזכות לחץ מתמשך של ארגוני זכויות אדם, ושינויים פוליטיים שאירעו במרוקו (מות המלך חסן השני והעלייה לשלטון של בנו, המלך מוחמד השישי).
הוא התקבל כגיבור לאומי, צמרת השלטון באה לברך אותו בנמל התעופה, כולל ראש הממשלה, עבד א-רחמאן אל-יוספי.
בספטמבר 2000 הוא מונה, באישורו של המלך, ליועץ מיוחד למשרד הממשלתי לחיפושי נפט.
בחודש נובמבר 2010 מת צרפתי בעיר מרקש שבמרוקו.
צרפתי היה אנטי-ציוני נלהב, עד כדי כך שהכריז כי לציונות אין שום קשר ליהדות.
התנגד לחוק השבות ותמך בהקמת מדינה פלסטינית.
יתר על כן, הוא קבע כי ליהודים אין זכות על פלסטין, ובמיוחד לא על ירושלים ועל הכותל המערבי.
הוא הוביל מספר הפגנות לתמיכה ב, במיוחד במהלך תקיפות אוויריות ישראליות על עזה, וקבע כי ירושלים היא בירת פלסטין וכי לישראלים אין זכות עליה.
ב-2006 הגיש תביעה לבית המשפט הגבוה במרוקו נגד שר הביטחון, עמיר פרץ, בגין ביצוע פשעי מלחמה בזמן מלחמת לבנון השנייה, זאת בהסתמך על העובדה שפרץ היה עדיין רשום כאזרח מרוקו.
פעל יחד עם שני אנשי רוח ופעילי שמאל מרוקאים-יהודים נוספים: אדמונד עמרן אלמליח והמשורר ציון אסידון למען הקמת מדינה פלסטינית.
אברהם צבי (הרמן) מוסקוביץ (תרכ"ט, 1869 – ליל פורים ה'תרע"ו, 1916) היה ציר בקונגרס הציוני והרופא השני של המושבה רחובות.
הוא נספה בתאונה בעת מילוי תפקידו.
מוסקוביץ נולד בעיר בראילה שברומניה.
למד רפואה בווינה, ובשנת 1894 סיים את לימודיו, שב לבראילה ופתח שם מרפאה.
בשנת 1896 הפך לציוני בעקבות פרסום ספרו של הרצל "מדינת היהודים", והחל לעסוק בפעילות ציונית.
בשנת 1898 נשלח כציר לקונגרס הציוני השני בבזל.
בהמשך לקח חלק בקונגרסים נוספים, התיידד עם הרצל ועם ארתור רופין, ונבחר לוועד הפועל הציוני.
בשנת 1909 החליט לעלות לישראל.
לקראת עלייתו נסע לאוניברסיטת היידלברג להשתלמות ברפואה טרופית.
לאחר שהרופא הראשון של רחובות, ד"ר יהודה לייב פוחובסקי התפטר מתפקידו מאימת אביו של ילד ערבי שנפטר, הציע לו ארתור רופין את המשרה.
ד"ר מוסקוביץ נענה ובפברואר 1910 הגיע עם משפחתו לרחובות.
בבוקר היה מקבל חולים, ואחר הצהרים היה עורך ביקורי בית רכוב על חמור.
כל התושבים, ובייחוד הילדים, נדרשו להגיע למרפאה באופן סדיר לקבלת טיפות עיניים נגד גרענת.
כולם הכירו אותו כד"ר מוסקוביץ; את שמו הפרטי לא ידע איש במושבה.
ב-1912 היה ממייסדי האגודה המדיצינית העברית ביפו, שהייתה גרעין ראשון של ההסתדרות הרפואית בארץ ישראל.
ד"ר מוסקוביץ היה חסיד של פעילות גופנית, וארגן חגיגות שהיו נערכות ברחובות מדי שנה בפסח.
חגיגות אלה כללו תחרויות ספורט - ריצה, רכיבה על סוסים, קליעה, היאבקות בסגנון קלאסי, הרמת משקולות ועוד.
ב-1913 השתתפו בחגיגות גם ספורטאים יהודים מחוץ לארץ וד"ר מוסקוביץ ארגן גם תערוכה חקלאית שבה בלטו תעשיית היין, כוורת הדבורים של ראובן לרר מנס ציונה ותוצרת חקלאית של חקלאי רחובות והר-טוב.
חגיגות אלה הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ולא חודשו עוד ברחובות.
ביום סוער וגשום בפורים שנת תרע"ו (1916), בשעות אחר הצהרים, נקרא באמצעות שליח, עגלון ערבי, לטפל בפועל השוכב קודח מחום בבן שמן.
ד"ר מוסקוביץ יצא בגשם שוטף ובדרכים משובשות לבן שמן.
הוא טיפל בחולה והצליח לייצב את מצבו.
אף על פי שהשעה הייתה שתיים לפנות בוקר סירב ד"ר מוסקוביץ לבקשתה של האחות להישאר ללון בבן שמן ולחזור לרחובות בבוקר.
ברחובות חיכה לו חולה קשה נוסף ולא אבה לאחר ולסכן את חייו של החולה.
בחושך ובגשם שוטף יצא ד"ר מוסקוביץ בעגלה לכיוון רחובות.
בין בן שמן לרחובות היה עליהם לחצות נחל עמוק שהוא יובל של נחל איילון.
העגלון חשב שיוכל לחצות את הנחל כפי שעשה מספר שעות קודם, אולם כעת בגד בהם המזל.
כאשר נכנסה העגלה לנחל הגיעו לפתע גלי מים עזים מההרים והפכו את העגלה.
זרם מים אדיר סחף את העגלה עם הנוסעים והסוסים למרחק רב.
כאשר בושש ד"ר מוסקוביץ לחזור יצאו עם בוקר צעירי רחובות רכובים על סוסים, לחפש את הרופא.
הם מצאו את העגלה ופגרי הסוסים במקום אחד ואת גופתו של הרופא הרחק משם כשהוא נאחז בשיחים.
רק העגלון ניצל וסיפר את אשר קרה.
ד"ר מוסקוביץ נקבר בבית הקברות הישן ברחובות.
ברחובות נקרא רחוב על שמו.
הרב אברהם צבי (הירש) קמאי (בכתיב יידיש: קאֹמאי; ה'תר"ך, 1860 - י"ט בחשון תש"ב, 9 בנובמבר 1941) היה רב העיירה מיר וראש ישיבת מיר.
נספה בשואה יחד עם בני קהילתו.
נולד בשקוד שבליטא, להרב אליהו ברוך קמאי לימים ראש ישיבת מיר ורבה של מיר.
ולרבקה יענטא בתו של הרב חיים זאב יפה רבה של שקוד.
בהיותו מטבעו חלש מבחינה גופנית הוא לא גלה למקום תורה, ואת שנות נעוריו עשה במחיצת אביו הגדול, וממנו למד את תורתו ודרכו בעבודת הבורא.
מסופר עליו כי בתקופה זו בבית אביו היה שוקד על לימודו לילות כימים, עד שכבר בגילו הכירו בו רבים כי עדיו לגדולות.
בשנת תרע"א (1911) כשנפטר רבה של קיידאן, מיד פנו אליו ראשי העדה בבקשה שימלא את מקום רבם.
אך הוא עמד בסירובו לכהן במשרה רבנית אלא אם כן יובטח לו כי משכורתו תהיה גם להבא מעסקו.
רק ארבע שנים ישב הרב קמאי בנחת עד שבשנת תרע"ה (1915) גורשו כל יהודי קיידאן בעקבות עלילה של השלטון הרוסי, וכך נדד גם הרב קמאי לאוקראינה, שם ישב עם משפחתו כשלש שנים, עד שהסתיימה מלחמת העולם הראשונה.
ובסיום המלחמה עזב לפתע את אוקראינה לכיוון מערבה לעיר מינסק, ושם במקרה הוא מצא את אביו שרוע על מיטת חוליו אשר ממנה לא קם וכך עלה בידו להשתתף בהלויית אביו.
מסופר על מפגש זה כי אביו נהג ללמוד מדי יום פרק אחד בפרשת השבוע, אך משום מה החל אביו לקרוא את פרשת אחרי מות, וכשהעיר הבן לאביו ענה אביו כי הוא מודע לכך והמשיך לקרוא.
מיד לאחר פטירת אביו הוא חזר לעיר מיר, כשהוא אוחז ברבנות העיירה כבקשת פרנסי העיר.
בתקופה זו הוא היה מחזק ומסייע לבני העיר ומנחמם מתלאות המלחמה.
בשנת תרפ"א (1921) חזרה ישיבת מיר לעיר והוא ללא שהות החל שוב להפריחה מחדש עד שחזרה להיות הישיבה המובילה בפולין.
לשיעוריו המיוחדים נהרו מאות מטובי הבחורים, מוחו העילוי היה הוגה שיעורים ומהלכים בהיקף נרחב ועמוק עד שלעיתים היו תלמידיו מתקשים לעקוב אחר סדר הדברים, וחידושיו היו לשם דבר כמלאכת מחשבת וכך כבש את לבות השומעים, וכך זכה להעמיד מאות רבות של תלמידים שבנו את עתידם התורני במחיצתו.
הוא היה גם פוסק גדול, ופסקיו היו נר לרגליהם הן של בני העיר והן של בני דורו, את מעלת פסיקותיו ורעיונותיו ניתן ללמוד מכך שכשנפטר החפץ חיים היה הרב חיים עוזר גרודזנסקי מתייעץ עמו בענייני הזמן, ואף מקבל את פסיקותיו.
מרים אשת הרב שמעון לוין - שניהם נרצחו בשואה
טויבא אשת הרב חיים יצחק יהודה קפלן
חנה דינה אשת הרב דב סוקולובסקי
רוב תורתו נשרפה על ידי הנאצים בפלישה אל העיר, ורק מעט מזעיר מחידושיו נדפס בסוף ספר "דברי אליעזר" של גיסו הרב אליעזר יהודה פינקל.
Zvi Bar-On; 13 במאי 1920 – 3 באוגוסט 1996) היה חוקר שואה ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנעוריו היה איש "השומר הצעיר".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מוורשה ונכלא בגטו קובנה, שם היה חבר במחתרת הציונית שהתרכזה בקיבוץ שברחוב מילדוס 7. בראון הוברח מהגטו, כחבר בקבוצת לוחמים חמושים, ליערות רודניקי ליד וילנה שם נלחם כפרטיזן ביערות, בגדוד "מוות לכובשים".
בשלהי המלחמה עוד הספיק לשרת בצבא הסובייטי.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת ורוצלב.
למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון (1952), שני (1957) ותואר דוקטור (תשכ"ד-1964) על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות בפילוסופיה של ימינו בפרספקטיבה היסטורית" (The contemporary theory of categories in historical perspective).
עם סיום התואר השני היה לעוזר הוראה, ועם קבלת תואר הדוקטור התמנה למרצה.
ב-1964 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
ב-1965–1966 היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל.
ב-1970–1 היה מרצה אורח באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
את עיקר השכלתו רכש באוניברסיטה העברית ועסק בה בהוראת הפילוסופיה.
בשנים 1977–1980 שימש כראש החוג לפילוסופיה.
מחקריו עוסקים בפילוסופיה ובתחומים נוספים, בהם השואה.
היה נשוי (1959–1996) לוורדה אסתר לבית גולדברג (נפטרה ב-5 בדצמבר 2010), ולהם שני ילדים, שבעה נכדים ונין.
יסודי מציאות והכרה: רעיון הקאטיגוריות במשנות אריסטו, קאנט, היגל, הארטמאן וויטהד / צבי א' בראון, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ז.
על האפשרות ועל הניתוח המודאלי, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך שלישי, חוברת 1 / מאת צבי א' בראון, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ז.
סוגיית היש: פרקים בניתוח אונטולוגי / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז-1977.
דעת / אברהם צבי בראון, תל אביב: ספרית פועלים, תש"מ.
השיקול הפילוסופי: מושגים וסברם / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
סוגיות ובעלי סוגיות: על פילוסופים ושיקוליהם / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י.ל.
תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה / צבי א' בראון, דב לוין, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב.
עם לכוד בצבת: עיונים בשואה / אברהם צבי בראון, ירושלים: כרמל, תשנ"ה-1995.
מבחר טקסטים פילוסופיים - מפארמנידס עד הוגי ימינו: מקראה באונטולוגיה / ערך והקדים מבואות: אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז.
משבר המדעים האירופיים והפנומנולוגיה הטרנסצנדנטלית / אדמונד הוסרל; תרגם מגרמנית: דוד זינגר; ערך: א' צבי בראון בהשתתפות יעקב גולומב, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו.
ניסיון וחינוך / ג'והן דיואי; תרגום: ר' קליינברגר; עריכה: ע"א סימון; המקורות למדע החנוך / תרגם: א"צ בראון, ירושלים: בית הספר לחנוך של האוניסיטה העברית ומשרד החנוך והתרבות, תש"ך.
אלפרד נורת' וייטהד, מטרות החינוך: ומאמרים אחרים בשאלות החינוך (עברית: א"צ בראון; בעריכת צבי אדר, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות על ידי מנחם ניומן בע"מ, תשי"ח.
הרב אברהם צבי קלוגר (לפעמים נכתב קלוגער ; נולד בג' בסיוון תשכ"ח, 30 במאי 1968) הוא משפיע חסיד ברסלב, ראש קהילת "נזר ישראל" בבית שמש.
נולד בירושלים לשמעון יהושע קלוגר, חסיד צאנז.
נשוי לבתו של מרדכי יהודה הרצל בנו של המשפיע החב"די הרב פנחס הרצל.
אחיו הוא משה מנחם קלוגר, מנהל מוסדות קבר רחל.
למד בבחרותו בישיבת צאנז בנתניה.
לאחר חתונתו התגורר בירושלים ולאחר מכן עבר לבית שמש.
בסביבות שנת תשנ"ה התחיל ללמוד את תורת ברסלב אצל הרב ניסן דוד קיוואק.
במהלך השנים עזב את הכולל והחל ללמוד באופן עצמאי, בעיקר את תורת חב"ד, ברסלב וספרי חסידות כלליים.
במקביל העמיק את ידיעותיו בקבלה.
לאחר שרכש ידיעות רחבות בספרי חסידות החל למסור שיחות בסעודה שלישית בבית הכנסת ברסלב בבית שמש.
בסביבות שנת תש"ס החל למסור שיעורים ושיחות לחסידים.
בסביבות שנת תשס"ד פתח בית מדרש וכולל בבית שמש בשם נזר ישראל.
בקהילה יש כיום כמה מאות חסידים מכל העולם ועוד מאות אוהדים.
מדי ראש השנה נוסע קלוגר עם חסידיו לאומן ומקיים שם מניין עצמאי.
אחד מכותבי שיחותיו הוא תלמידו הסופר הרב ברוך לב.
במשך שנתיים פרסם הרב לב בעיתון המודיע מדור בשם 'דברי חכמים בנחת' ובו שיחות מהרב קלוגר.
המדור נאסף בשני כרכים עם השם הנ"ל.
תורתו של הרב קלוגר נוגעת בין היתר במנוחת הנפש, יציאה ממוסכמות, עשיית המצוות מתוך הרגשה של יחס אב ובן לקדוש ברוך הוא ועם ישראל.
את שיעוריו ניתן לשמוע גם בקול הלשון.
נזר ישראל - ארבעה חלקים, על התורה ועל המועדים.
יחוד ההתבודדות - על מהות ההתבודדות ודרכה.
דברי חכמים בנחת - מאמרים שנתפרסמו תחת שם זה ב"המודיע" - יצאו לאור שני חלקים.
קרבה אל נפשי - הסתכלות והדרכה מעמיקה אל הנפש, להכיר את שורשיה וחלקיה, גליה ומשבריה וסוד שלוותה, ע"פ דרך החסידות והפנימיות.
אותך אבקש - שיעורים לנשים.
ישראל בחירי - סוד הבחירה האלוקית המסורה ביד ישראל, יסודות הבחירה אור שיר השירים, הבחירה בשרשי התורה והדורות.
מאמרי שיר השירים - (מתוך הספר "ישראל בחירי").
אשיחה בחוקיך - שיחות סעודה שלישית.
מלוך - שיחות לראש השנה.
"מרפא לשון" - ב' חלקים, על שמירת הלשון.
"שרביט המלך" - על פורים וד' פרשיות.
"ויושט המלך" - על מגילת אסתר.
"יחוד השבת" - על שבת קודש.
בני בכורי ישראל - שיחות על פסח.
בני בכורי ישראל - הגדה של פסח.
רב חסד - שיעורים בספר סיפורי מעשיות (עד כה שלושה כרכים, עד מעשייה י"ב; מבעל תפילה).
נפלאותיך אשיחה - שיעורים על תורות א, ה, ח - בספה"ק ליקוטי מוהר"ן תניינא, ע"ד הפרדס.
צרופה אמרתך - מאמרים בפרד"ס התורה מיוסדים על עומק פנימיות תורת האריז"ל והחסידות.
פרחה הגפן - עניינים מרתקים על סדר הפרשיות ומועדי השנה.
שילוב נפלא של סוגיות - בנגלה בכל חלקי הש"ס ראשונים ואחרונים.
ביחד עם הארת הדברים - בפנימיות וחסידות עד לעובדא למעשה בעבודת הש"י בדרכי הצדיקים.
הרב אברהם צבי פרלמוטר (1843 – ט' בסיוון ה'תר"צ, 5 ביוני 1930) היה ממנהיגי יהדות פולין בשליש הראשון של המאה ה-20. חבר הסיים הפולני.
בשנת 1861 החל לכהן כרב בכמה קהילות בפולין וב-1886 התמנה לרב העיר ראדום.
ב-1902 עבר לוורשה ונטל שם חלק בהנהגת הקהילה היהודית הגדולה.
בשנת תרס"ה (1905) הדפיס את ספר השו"ת שלו "דמשק אליעזר", אליו צורף קובץ בענייני אגדה בשם "ארץ צבי".
ב־1920 הותקף באופן אנטישמי בעת שנסע ברכבת.
היה ממקימי אגודת ישראל ונבחר מטעמה לסיים הפולני לאחר כינון הרפובליקה הפולנית השנייה.
נפטר בט' בסיוון ה'תר"צ ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה, בסמוך לאוהל בעל ה"חמדת שלמה".
אברהם (אבי) יוסף פרסטר (ז' באדר ה'תשל"ז, 25 בפברואר 1977 – ו' בשבט ה'תשפ"ה, 4 בפברואר 2025) היה עיתונאי, איש רדיו ויועץ משכנתאות חרדי.
בשנת תשע"ד יצא בשאלה, ומאוחר יותר שימש כמנכ"ל ארגון "אהבת קדומים" של חסידות בעלזא.
פרסטר נולד בירושלים לרבי מרדכי וחנה גולדה, משפחה מחסידות בעלז.
אביו, מרדכי פרסטר, כיהן כמנכ"ל ישיבת בעלזא בירושלים וחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם דגל התורה.
למד במוסדות בעלז בירושלים, תל אביב ואשדוד.
בשנים 1998–2000 שימש פרסטר כתחקירן בשבועון משפחה.
לאחר מכן עסק בפעילות הסברה ומסירת הרצאות על המגזר החרדי.
תקופה מסוימת ניהל את בית הכנסת הגדול של בעלז בירושלים.
בשנים 2000–2010 העביר שיעורים בגמרא ובמחשבת ישראל ופעל בתפקידים קבועים בישיבות צאנז בבני ברק ופיטסבורג באשדוד.
בתחילת שנת 2010 הוא התחיל להגיש ולהנחות תוכניות ושידורים חיים ברדיו קול חי.
הוא הנחה את המגזין "הילוך שישי" בימי שישי.
כמו כן הופיע כפרשן לנושאי חרדים בתחנות רדיו ישראליות.
במהלך שנות עבודתו הגיש את "המהדורה המרכזית" ברדיו קול חי ונגע גם בנושאים שהמגזר החרדי נוטה שלא לעסוק בהם.
בעבר הרצה לחניכי קורסים קדם-צבאיים על המגזר החרדי במסגרת סיורים בשכונות החרדיות בהשתתפות חיילות וחיילים שהתגייסו לגלי צה"ל.
ציוני דרך בקריירה הרדיופונית שלו: תחקיר מקיף על הרב ניר בן ארצי, שבו תקף קשות הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר את בן ארצי.
הוא ראיין את הרב אמנון יצחק לאחר שנים שבהן החרים את התקשורת החרדית.
הריאיון גרר תגובות קשות מצד תנועת ש"ס.
בינואר 2018 פרסמו עובדים של העיתון החרדי יום ליום שתבעו את העיתון טענות שפרסטר ערך את העיתון תחת השם "יוסי בן אבו".
הבעלים החדש של העיתון, נעמה עידן, אמרה שהוא ייעץ לה במשך זמן קצר לאחר שקנתה את העיתון.
פרסטר היה נשוי לגולדה זהבה רחל, לבית רוזנשטיין, מחסידות קרעטשניף.
בשנת ה'תשע"ד (2014) יצא בשאלה עם אשתו ושמונת ילדיהם.
ועסק בייעוץ ואבחון נומרולוגי, ובייעוץ משכנתאות ואשראי בירושלים והרצליה.
בהמשך שימש כמנכ"ל ארגון "אהבת קדומים" שמטרתו שמירת הקשר עם נושרי החסידות.
בתו ריקי זכתה באליפות ישראל בהרמת משקולות - עד גיל 17 ביולי 2016.
נפטר ב-ו' שבט ה'תשפ"ה (4 בפברואר 2025) בעקבות אירוע מוחי שעבר כחודש וחצי
אברהם צארום (1878, כסלו ה'תרל"ט – 1942, כ' באב ה'תש"ב), נשיא הכבוד של התאחדות התימנים בארץ-ישראל, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
אברהם צארום נולד לסוחר סעדיה אפרים צארום בכפר עאנד שבמחוז חראז שבתימן בחודש כסלו תרל"ט (1878).
בגיל 15 שלח אותו אביו ללמוד תורה מרבני העיר צנעא בירת תימן.
בשנת תרנ"ד עלה לארץ ישראל, עם כל משפחתו, דרך חוף חודידה.
משפחתו התיישבה בתחילה ביפו ולאחר מכן בירושלים, שם עבד כפועל בנין.
לאחר כמה חודשים עבר לראשון לציון על מנת לעבוד ביקב.
התחתן עם בת-עירו שמחה, וקודם מפועל ייצור למשגיח וטועם יינות.
על אף קידומו ביקב בראשון לציון עלה לירושלים על מנת לשרת את עדתו.
בירושלים בנה את ביתו בשכונת "בית ישראל".
למד מר' סעדיה נהארי את מלאכת סופר סת"ם.
כשפרצה "מלחמת הספרדים והתימנים" וכמה מחכמי התימנים הוכרחו להסתתר מפני רדיפות ומאסרים, מצא הרב שלום אלשיך מחסה בבית אברהם צארום, וכך הכירו חכמי העדה מקרוב את האיש ואת כישרונו והבנתו בענייני צבור, ובשנת ה'תרס"ט, כשהעדה התימנית זכתה בעצמאות, נבחר למזכיר ועד התימנים בירושלים.
הוא טרח לשחרר ראשי-משפחות שנתפסו לצבא, לספק מזון ומרפא לחולים במגפות, ליתומים ואלמנות, וכדומה.
היה חבר בוועד לחלוקת הסיוע במזון ששלחו יהודי אמריקה באוניה "וולקן" והשתתף בפעולות ועד הסיוע האמריקאי המאוחד לעזרת יהודים.
כמו כן הקים בית יתומים בשכונת מחניים.
אחרי כיבוש הארץ על ידי הבריטים נבחר ליו"ר ועד העדה, לחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", לחבר המועצה של ועד העיר ליהודי ירושלים ולאספת הנבחרים כנציג התימנים.
נבחר גם לאספת הנבחרים השנייה והשלישית ולחבר הוועד הלאומי.
השתתף ביסוד התאחדות התימנים בארץ-ישראל ונבחר ליושב ראש הראשון שלה.
יסד את שכונת "מחניים" בירושלים והיה מתושביה הראשונים.
אולם כדי לבנות את ביתו בשכונה נטל הלוואות בריבית גבוהה ולבסוף פשט את הרגל וביתו נמכר בשנת 1931 כדי להחזיר את החוב.
עזר להשיג כלי-עבודה לפועלים מחוסרי אמצעים.
ייסד ובנה את "תלמוד תורה לתימנים" בשכונת הבוכרים בירושלים, וכן נלחם על הכללתו ברשת החינוך הציבורית.
קידם ארגון העובדים התימנים והשתדל בעד השגת עבודות לבני עדתו.
בשנותיו האחרונות נתכבד בתואר נשיא הכבוד של התאחדות התימנים בארץ-ישראל והיה פעיל בוועדות של העדה התימנית בירושלים ובמוסדות ועד הקהילה: במועצה הדתית, בוועדה הסוציאלית, בוועד השחיטה, בוועדה האדמיניסטרטיבית, בארגון להצלת ילדים מחוסרי חינוך, ועוד.
נפטר ביום כ' באב תש"ב בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד אשתו שמחה.
אברהם (רמי) צ'רניאק (13 בספטמבר 1948 – 7 בדצמבר 2013) היה פרופסור לרפואה שהתמחה בכירורגיה הפטוביליארית.
ניהל מחלקות כירורגיות, ערך מחקרים אקדמיים רבים בתחום הרפואה והטיפול בסרטן.
נחשב לאחד הכירורגים המובילים בתחום הכבד-לבלב.
נולד ב-1948 בוורוצלב שבפולין לגניה ופנחס צ'רניאק - פרופסור לרפואה גרעינית וממייסדי הרפואה הגרעינית בעולם.
תחילה גרו במעברות, וכאשר החל אביו לעבוד כרופא בבית החולים הדסה, גרו בירושלים.
בשנת 1951 עברו לתל אביב.
בין 1956 ל-1962 למד בבית הספר היסודי תל חי בתל אביב, ובין 1962 ל-1966 למד בתיכון עירוני א' בתל אביב.
אחותו היא הפרופ' צילה צבס.
התגייס ב-1973 ושירת כרופא צבאי לאחר לימודי רפואה במסגרת העתודה האקדמית.
במלחמת יום כיפור שירת כרופא בגדוד תותחנים על קו התעלה.
בשנת 1974 שירת כרופא גדודי של גדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
בשירותו תפס קו ברמת הגולן ובמעברי המיתלה והשתתף במבצעים רבים של חדירות מאחורי קווי האויב.
שירת 3 שנים כסדיר ועוד שנה בקבע.
בסיום שירותו בנובמבר 1977 מונה לקצין רפואה במפח"ט 623 - חטיבת המילואים (חטיבה 55 של הצנחנים).
במהלך מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 שירת כרופא חטיבתי בדרגת רב-סרן.
בין 1966 ל-1972 הצטרף לעתודה והחל בלימודי הרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף לרפואה למד באוניברסיטה בחוג לסינית.
ב-1972 התחיל סטאז' בבית החולים שיבא בתל השומר אותו סיים בספטמבר 1973. ב-1975 קיבל תואר MD מהאוניברסיטה העברית בירושלים .
בין 1977 ל-1983 התמחה במשך 4.5 שנים בכירורגיה כללית במחלקה לכירורגיה כללית וכירורגיית ילדים בבית החולים שיבא בהנחיית פרופ' איזידור וולפשטיין, ובנוסף בתחומי כירורגיה של כלי דם, חזה ולב, אורתופדיה, אורולוגיה וכירורגיה פלסטית.
ב-1980 עבר את בחינות שלב א' וב-1982 את בחינות שלב ב' בכירורגיה כללית.
באוגוסט 1984 קיבל את התואר מומחה לכירורגיה כללית.
צ'רניאק החליט להשתלם בכירורגיה של הכבד בעקבות מותו של חולה עם טראומת כבד שטופל במחלקה.
עקב כך ב-1984 השתלם במשך שנה באנגליה בכירורגיה של הכבד ודרכי המרה ביחידה לכירורגיה של הכבד בבית החולים המרסמית' שבלונדון , בהנחיית פרופסור לזלי בלומגרט (ממייסדי הכירורגיה ההפטוביליארית העולמית).
ביוני 1985 השתלם במחלקת ההשתלות של בית החולים אדנברוק בקיימברידג' אנגליה בהנחיית סיר רוי קאלן במאי 1985 השתלם במיקרוכירורגיה בבית החולים נורוויק פארק בלונדון.
באפריל 1987 השתלם במחלקה לכירורגיה והשתלות באינזלשפיטל בברן במשך 3 חודשים.
ב-1989 השתלם במחלקה לכירורגיה והשתלות בבית החולים ע"ש המלכה אליזבת בברמינגהאם אנגליה בהנחיית פרופסור פול מקמסטר .
בין 1985 ל-1990 היה רופא ראשי קבוע במחלקה לכירורגיה כללית בשיבא.
ב-1985 שבועיים לאחר שחזר מההשתלמות בכירורגיית כבד בלונדון הטיל עליו מנהל המחלקה כמומחה צעיר לנתח נהג אוטובוס שנפצע קשה מכדור של מחבלים בגדה.
צ'רניאק ביצע ניתוח מורכב של כריתת כבד בטראומה והציל את החולה.
ב-1989 שלחה הנהלת בית החולים שיבא להשתלם בהשתלות כליה בברמינגהאם, ולאחר השתלמות של חצי שנה חזר לבצע השתלות כליה בשיבא והגדיר את הפרוטוקול של בית החולים לטיפול במושתלי כליה.
בין אוקטובר 1990 למרץ 1991 חזר לאנגליה ועבד כרופא ראשי במחלקה לכירורגיה והשתלות בבית החולים ע"ש המלכה אליזבת בברמינגהאם אנגליה.
באפריל 1991 הקים את השירות להשתלות כבד וכליה בבית החולים אינזלשפיטל שבברן בשווייץ, בהנחיית פרופסור בלומגרט.
מינואר 1992 בלומגרט עזב, וצ'רניאק קיבל את הניהול בפועל את המחלקה לכירורגיה באינזלשפיטל.