tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיר, עורך דין במקצועו, נבחר ברוב של 47.2% לראשות העירייה בשנת 2013 והחליף את ראש העיר הקודם נאדר סרסור.
במהלך כהונתו ייעלה העירייה את גביית הארנונה מ-52% בשנת 2012 ל-82% בשנת 2014, דבר שהפך את העיר לאחת הרשויות הערביות היחידות שהצליחו להגיע לאיזון תקציבי.
במהלך כהונתו הוקם בעיר לראשונה גם מרכז יזמות להיי-טק.
באופן תקדימי, מינה את קובי אלון למנכ"ל העירייה - לראשונה מנכ"ל יהודי לעירייה ערבית בישראל, ולאחריו מינה שני מנכ"לים יהודים נוספים - אייל קנץ ופז הירשמן.
במהלך כהונתו, בשנת 2015, נערך לראשונה ביקור של נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בכפר, לרגל אירוע הזיכרון לציון 58 שנים לטבח כפר קאסם.
ב-2018 נבחר לקדנציה שנייה בראשות העיר לאחר שהשיג רוב של 54.74% (7,570 קולות) מול המועמד אשרף עיסא.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה בישראל ועל רקע נתוני התחולאה בעיר שהוגדרה כ'אדומה', פעל בשיתוף עם פרויקטור הקורונה רוני גמזו לכתיבת ויישום תוכנית להורדת מספר הנדבקים בעיר.
לאחר פיגוע הדריסה של שלושה שוטרי מג"ב בעיר בדצמבר 2022 השתתף בדיר בהלווית המחבל - אולם בדבריו לתקשורת הדגיש כי עשה כן כחלק ממאמציו לשמור על הסדר הציבורי ולמנוע התפרעויות, בתיאום עם המשטרה ו"לא מתוך הזדהות עם המעשה".
בשנת 2024 לא התמודד בבחירות, ובמקומו נבחר לתפקיד הייתם טאהא.
עאהד רחאל (נולד ב-28 במאי 1971) הוא ראש מועצה אזורית אל-בטוף משנת 2018 וראש פורום ראשי רשויות בדואיות בצפון.
רחאל שירת 20 שנה בצה"ל ובמשטרת ישראל.
שירת בתפקיד סייר בתחנת מעלה אדומים.
בפברואר 2002 ביצע בדיקה של רכב חשוד שהתברר כרכב גנוב וממולכד, בפעולה זו נהרג שותפו אחמד מזאריב ושניהם עוטרו בשנת 2003 בעיטור המופת על שבמעשיהם פעלו באומץ לב הראוי לשמש מופת.
רחאל תושב הכפר רומת אל-הייב ובשנת 2018 נבחר אחרי שני סבבי בחירות לראש המועצה האזורית אל-בטוף.
בשנת 2024 נבחר לכהונה שנייה.
רחאל עומד בראש פורום ראשי הרשויות הבדואיות בצפון ותחת הנהגתו הורחב הפורום בשנת 2020 משמונה רשויות המקומיות ל-21 יישובים המורכבים משמונה הרשויות המקוריות ובנוסף להן 13 יישובים השייכים למועצות אזוריות בצפון.
עאטף גריפאת הוא ראש המועצה המקומית זרזיר.
נולד למוחמד ואמנה וגדל ביישוב בית זרזיר שבגליל התחתון.
הרביעי מבין חמישה אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי ערב אלגריפאת ובתיכון מקיף "עמל" זרזיר.
לאחר מכן היה מפקד מחלקה סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה בגדוד 890. ועשה תפקידי הדרכה שונים בבסיס הדרכה.
בשנים 1989–1992 פיקד על יחידת הסיור המדברית 585 בדרום.
בשנת 2005 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בשנת 2006 הקים את חברת האבטחה הדסק הישראלי לביטחון ושמירה בע"מ הפועלת באזור חיפה והצפון.
בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 30.76% ועלה לסיבוב שני מול אמיר מזאריב בו ניצח עם 55.25% לעומת 44.75% למזאריב.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לקדנציה נוספת מול שישה מועמדים.
זכה ל-24.66% מהקולות ולא עלה לסיבוב שני.
בשנים 2018—2024 חזר לנהל את חברת האבטחה שבבעלותו.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול מוחמד ג'ואמיס חסן הייב וראש המועצה המכהן אמיר מזאריב.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה גריפאת ל-31.68% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול חסן הייב שזכה ל-32.71% מהקולות.
בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 55.39% מהקולות לעומת 44.61% לחסן הייב.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת דרבי שברמת אפעל.
הוא נשוי לאפתח'אר ואב לחמישה.
עאטף אבו סייף הוא סופר ופוליטיקאי פלסטיני.
ספריו תורגמו לשפות שונות, וכתביו פורסמו בין השאר בניו יורק טיימס, בגרדיאן וב.
הוא כיהן כדובר הפת"ח וכשר התרבות ברשות הפלסטינית מאז 2019.
אבו סייף נולד במחנה הפליטים ג'באליה ברצועת עזה.
הוא למד באוניברסיטת ביר זית וב, ולאחר מכן המשיך בלימודיו לקבל תואר דוקטור מ בפירנצה.
הוא מלמד מדע המדינה באוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
ב-5 בפברואר 2018, ועדת המידע, התרבות והאידאולוגיה של פת"ח הזמינה אותו לכהן בתפקיד הדובר.
בתקופה שבין 13 באפריל 2019 ל-31 במרץ 2024 כיהן אבו סייף בתפקיד שר התרבות ברשות הפלסטינית.
במרץ 2019 פרסמה סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא תמונות בהן נראה אבו סייף - בתקופת כהונתו כדובר הפת"ח - כשהוא חבול וחבוש, לבוש בבגדים מוכתמים בדם ושוכב על מיטת בית חולים.
לפי הדיווח בוואפא, הוא הוכה בזמן שחמאס תקף עיתונאים ומפגינים שיצאו לרחובות עזה כדי לדרוש תנאי חיים טובים יותר.
פציעתו של אבו סייף החריפה את היחסים בין הפת"ח ובין חמאס.
מאז הופעת הבכורה שלו בספרות בסוף שנות ה-90, כתב אבו סייף מספר רומנים ואוספים קצרים.
בנוסף לכך פרסם שני קובצי סיפורים קצרים: הכל רגיל וסיפורים מזמן עזה.
אבו סייף ערך גם אוסף של סיפורים קצרים מעזה בשם "ספר עזה", הכולל גם אחד מהסיפורים הקצרים שלו.
התיאור שלו על מבצע צוק איתן פורסם באנגלית תחת הכותרת The Drone Eats With Me: Diaries from a City Under Fire, עם הקדמה מאת נועם חומסקי.
קטעים מהיומנים הופיעו בעיתונות מערבית, ובין השאר בגרדיאן ובניו יורק טיימס.
קטעים מיומנו של אבו סייף שנכתבו בעת ביקור בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל פורסמו בניו יורק טיימס ובמגזין סלייט, ויצאו לאור במרץ 2024 תחת הכותרת 'אל תסתכל שמאלה'.
היומן הוא תיעוד על פי עדי ראייה של 75 הימים הראשונים במלחמה; 45 ימים בביתו שבצפון רצועת עזה, ועוד 30 ימים באוהל, לאחר שנאלץ לעבור לדרום רצועת עזה.
בעבר ספג אבו סייף ביקורת על תרגום ספריו לעברית והצהיר כי הדבר נעשה ללא ידיעתו.
אבו סייף מרבה לבקר ולתקוף את ישראל.
בנוסף, הוא מנסה לעורר מודעות לסוגיה הפלסטינית בתחומי מדינת ישראל, ובין השאר אמר בעת ביקור באום אל-פחם: "אנחנו בוחנים במיוחד להעמיק את שיתוף הפעולה בין הרשויות המקומיות והמוסדות בתוך הפנים הפלסטיני (שטח ישראל) וחותרים לשיתוף פעולה עם עיריית אום אל-פחם".
בשנת 2020 תקף את מאבקה של ישראל בזמר מוחמד עסאף, בעקבות פרסום שירים שהביעו תמיכה במעשי טרור, וטען כי מדובר בקמפיין במסגרת "החתירה והמלחמה נגד האומנות והתרבות הפלסטינית".
אבו סייף ציין, כי עסאף מבטא את קולו של העם הפלסטיני "הנאנק תחת הדיכוי של הכיבוש".
בכנס בינלאומי במקסיקו ב-2022 האשים: "ישראל, שכובשת את ארצנו, היא גנבת העתיקות הגדולה בהיסטוריה.
היא גונבת את המורשת, העתיקות והנכסים ההיסטוריים שלנו", והוסיף: "בעוד אנו, כקהילה בינלאומית, נאבקים בסחר הבלתי חוקי ברכוש תרבותי, דבר לא נעשה כדי להילחם בטרור ישראלי ובגניבה מאורגנת של עתיקות ורכוש תרבותי".
במאמר שפרסם באותה שנה, תקף גם את בריטניה על סיועה להקמת מדינת ישראל, וכתב בין השאר: "ייתכן שחוץ מהתנועה הציונית וכנופיותיה, שהפכו למדינה, שום מדינה או גורם לא פשע נגד עמנו יותר מאשר בריטניה.
ייתכן גם שאחד הליקויים העיקריים במאבק הלאומי הפלסטיני הוא העובדה שלא העמדנו את בריטניה לדין הלכה למעשה על פשעיה נגד עמנו.
נכון שהתנועה הציונית היא זו שרצחה וגירשה את עמנו, אך היא עשתה זאת הודות לסיוע חסר תקדים בהיסטוריה: בריטניה תפסה את עמנו בגרון, הובילה אותו בכוח לבית המטבחיים של הציונות, הניחה את ראשו על משטח השחיטה והגישה לשוחט את הסכין".
עאהד פאיק עאטף בסיסו (בערבית عاهد فايق عاطف بسيسو; נולד ב-2 בפברואר 1955), המכונה גם אבו פאיק , הוא אדריכל פלסטיני, המכהן מאז מרץ 2024 כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלת מוסטפא.
בסיסו נולד ברצועת עזה בשנת 1955 בתקופת הממשל המצרי ברצועה.
אחיו הוא עאטף בסיסו, שעמד בראש שירות המודיעין הצבאי של אש"ף וחוסל על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ב ב-1992.
בסיסו למד אדריכלות באוניברסיטת קהיר וקיבל ממנה תואר ראשון.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של , התאגיד הבנקאי הפלסטיני, אגודת הידידות היוונית-פלסטינית, חברת עמאר, חברת ההנדסה לבטון וחומרי בניין, חברת מסדר וחבר האספה הכללית של קרן ההשקעות הפלסטינית.
בנוסף להיותו יו"ר אגודת אנשי העסקים הפלסטינים בנפת עזה, יו"ר מועצת הדיור הפלסטינית בעזה ויו"ר מועצת המנהלים של הקרן הפלסטינית לפיתוח.
מאוחר יותר הוא ייסד ועמד בראש משרד הייעוץ להנדסת בית.
הוא חבר בוועדת פרס יאסר ערפאת המוענק על ידי .
ב-7 בפברואר 2018 מונה לחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
ב-28 במרץ 2024 אישר נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הרכב השרים של הממשלה ה-19 בראשות מוחמד מוסטפא.
ב־31 במרץ 2024 הושבע בסיסו לתפקיד שר העבודות הציבוריות והשיכון באל-בירה.
עָאישָה א-דִבּס היא פעילה חברתית סורית ומאז דצמבר 2024 מכהנת בתפקי ראש משרד לענייני נשים בממשלת המעבר הסורית.
היא אישה הראשונה שמילאה תפקיד רשמי בממשל הסורי החדש שהוקם לאחר נפילת משטר אל-אסד.
היא בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת דמשק.
במשך שנים הייתה פעילה בתחום זכויות הנשים ונאלצה לעזוב את סוריה.
היא המשיכה את פעילותה החברתית בקרב קהילות פליטים סוריים בטורקיה ובדצמבר 2024 חזרה לדמשק לאחר 14 שנות גלות.
ב-22 בדצמבר 2024 מונתה לראש משרד ענייני הנשים בממשלת המעבר הסורית, שהוקמה על ידי פארוק א-שרע.
המשרד, שהוקם לראשונה, נועד לקדם את שילוב הנשים במוסדות הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים של סוריה החדשה וא-דבס הצהירה כי בכוונתה לגייס נשים מכל המחוזות והעדות בסוריה.
א-דבס התחייבה לתמוך ולהעניק סיוע פסיכולוגי, משפטי ובריאותי, לכל הנשים שהיו כלואות ועצורות, בתקופת המשטר הקודם.
בסוף דצמבר 2024 עוררה א-דבס סערה ציבורית בעקבות דבריה בריאיון לערוץ TRT בערבית, שבו הביעה התנגדות לשיתוף פעולה עם ארגוני נשים שאינם מסכימים עם "המודל הסורי" החדש, המבוסס על השריעה האסלאמית.
בין היתר היא טענה כי ארגוני חברה אזרחית אחראים לעלייה בשיעור הגירושין באידליב.
דבריה ספגו ביקורת חריפה מצד פעילים ופעילות לזכויות נשים, בטענה שעמדותיה מצמצמות את חופש הבחירה של נשים ומסיגות את סוריה לאחור, מבחינת שוויון מגדרי.
היו שראו בדבריה חיזוק לטענה שממשלת המעבר נתונה להשפעת ארגון תחריר א-שאם והאידאולוגיה דתית - שמרנית שלו.
ודבריה עוררו סערה ציבורית, כולל קריאות לפיטוריה.
עאטף פאיק עאטף בסיסו היה פקיד פלסטיני וראש המודיעין של אש"ף שנחשד במעורבות בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, הקים עם אבו איאד בתחילת 1968 את מנגנון המעקב המהפכני בביירות.
חיסולו בפריז מיוחס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
עאטף נולד באוגוסט 1948 בעזה, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה האמריקאית בביירות ולאחר מכן הצטרף לפת"ח בגיל 17. בשנת 1969 שלח אותו אבו איאד לצפון לבנון, שם נפגש עם , מבכירי אש"ף, ששלח אותו לקורס צבאי בבסיס אל-מונטאר ליד העיר טרטוס בסוריה.
לאחר סיום הקורס הוא הפך לחבר במועצה המהפכנית של פת"ח, והחל להיות מעורב בפעילות הביטחונית של אש"ף.
במסגרת פעילותו, הוא עבד בצמוד לעלי חסן סלאמה, שחוסל על ידי 'המוסד' בינואר 1979 בביירות, ולאבו איאד, שנרצח ב-1991 בתוניס על ידי אחד משומרי ראשו.
עאטף החליף את אבו איאד בתפקידו כמספר 2 במודיעין הפלסטיני, במסגרת זו היה אחראי על הקשר עם שירותי ביון זרים.
הוא נחשד במעורבות בחטיפת הספורטאים באולימפיאדת מינכן 1972, ועל פי הפרסומים היה ברשימה השחורה שאושרה על ידי גולדה מאיר במסגרת מבצע זעם האל.
בסיסו התגורר בתוניסיה עם אשתו דימה סבא ושלושת ילדיהם, ומדי פעם נסע לגרמניה או למדינות אחרות באירופה, כחלק מפעילותו.
ביוני 1992 הגיע לצרפת, מתוך מטרה לתאם הזמנת רכב שנשלח על ידי גיסו באמצעות נמל מרסיי.
הוא חוסל על ידי מתנקשים במלון מרידיאן בפריז ב-1992 ונקבר בבית הקברות הפלסטיני ב, תוניסיה.
נטען כי המוסד עמד מאחורי החיסול, אך עלו גם טענות כי הארגון המתחרה של אבו נידאל היה אחראי לחיסול.
זה היה מקרה ההתנקשות השביעי בבכיר באש"ף בפריז.
אחיו, עאהד בסיסו, מכהן כשר העבודות הציבוריות והשיכון בממשלת מוסטפא.
בשנת 2018 התחוללה סערה כאשר נחשף כי ג'רמי קורבין, שהיה באותה תקופה מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית, השתתף בטקס על קברו של בסיסו.
קורבין הכחיש בתחילה, אך בהמשך נחשפה תמונתו בטקס.
עאטפה רג'בי סהאלה (בפרסית: عاطفه رجبی سهاله; 21 בספטמבר 1987 – 15 באוגוסט 2004) הייתה נערה איראנית מהעיירה נקה, מחוז מאזנדראן, שהוצאה להורג שבוע לאחר שנגזר עליה גזר דין מוות בידי חאג'י רזאאי, נשיא בית המשפט בנקה, באשמת ניאוף ופשעים נגד צניעות לאחר שנאנסה שוב ושוב.
סהאלה נולדה בנקה, ומשפחתה עברה למשהד זמן קצר לאחר לידתה.
כשהייתה ילדה קטנה, הוריה התגרשו ואמה נישאה בשנית.
אמה נהרגה בתאונת דרכים כשסהאלה הייתה בת חמש.
בערך באותו זמן, אחיה הצעיר טבע לפי הדיווחים בנהר.
אביה הפך למכור לסמים, והיא נאלצה לטפל בסבה ובסבתה בני השמונים.
למרות תשומת ליבה לצרכיהם, דווח שהם התעלמו ממנה במידה רבה.
היא תוארה כ"ילדה פעילה ואינטליגנטית".
סהאלה הורשעה בזנות לפי סעיף 221 של הקוד הפלילי האיראני (פשע נגד צניעות) כשהייתה בת 13. בעקבות פשיטת משטרה, היא התגלתה לבדה במכונית עם נער.
היא נכלאה וקיבלה 100 מלקות.
בעודה בכלא, קרוביה טענו שהיא עונתה ונאנסה על ידי סוהרים.
היא אמרה לסבתה שהיא יכולה ללכת רק על ארבע בגלל הכאב.
בשנים הבאות היא נעצרה פעמיים נוספות בגין פשעים נגד צניעות, ושתי ההרשעות נענשו בהלקאה ובמאסר.
לפי סעיף 136 של הקוד הפלילי האיראני, הרשעה רביעית בפשע hadd שעבורו בוצע העונש שלוש פעמים קודמות מביאה לעונש מוות.
ההרשעה הרביעית החלה במאי 2003, כאשר סהאלה נעצרה בביתה והואשמה בניאוף ובחוסר מוסריות.
הרשויות הציגו דוח שלטענתן תמך בהאשמות נגד סהאלה, אך החתימות היחידות על הדוח היו של שוטרים ורשויות מקומיות אחרות.
השופט שעמד בראש המשפט היה חאג'י רזאאי.
לאחר שרזאאי חקר את סהאלה, היא הודתה שנאנסה על ידי עלי דראבי, לשעבר חבר המשמרות המהפכה האסלאמית נשוי בן 51 שהפך לנהג מונית.
סהאלה נאנסה שוב ושוב על ידי דראבי במשך שלוש השנים הקודמות.
כאשר סהאלה הבינה שהיא מפסידה את המקרה שלה, היא הסירה את החיג'אב שלה, מעשה שנתפס כזלזול בבית משפט חמור, וטענה שדראבי צריך להיענש, לא היא.
היא הסירה את נעליה והשליכה אותן לעבר השופט.
רזאאי גזר על סהאלה גזר דין מוות.
עורך דינה ערער לבית המשפט העליון של איראן בטהרן, שם הפסק אושר עקב הודאתה של סהאלה ושלוש הרשעות קודמות בעבירות דומות.
לפי BBC, המסמכים שהוצגו לבית המשפט העליון לערעורים תיארו אותה כבת 22, אך תעודת הלידה ותעודת המוות שלה קבעו שהייתה בת 16 עד הצהיר כי "השופט רק הסתכל על גופה [של סהאלה], בגלל המבנה הגופני המפותח...
והכריז עליה כבת 22", ואביה טוען כי "לא השופט ואפילו לא עורך הדין שמונה לסהאלה על ידי בית המשפט עשו דבר כדי לברר את גילה האמיתי".
היא נתלתה מעגורן בנקה ב-15 באוגוסט 2004.
לאחר הוצאתה להורג של סהאלה, דיווחו כלי תקשורת איראנים שהשופט רזאאי ומספר חברי מיליציה, כולל קפטן זביהי וקפטן מולאאי, נעצרו על ידי משרד המודיעין.
בעקבות תלונות רצופות שהגישה משפחתה של סהאלה, ולחץ בינלאומי כבד על הוצאתה להורג והאופן שבו השופט טיפל בצורה בלתי ראויה בתיק, בית המשפט העליון של איראן הוציא צו לחון את סהאלה לאחר מותה.
סיפורה של סהאלה היה נושא לסרט תיעודי של BBC שהופק על ידי Wild Pictures בשנת 2006. מוניקה גרנזי ואראש סהאמי עבדו בסתר כדי לתעד את המקרה.
זה גם היה נושא לתוכנית Discovery Times באורך של שעה בשם Execution in Iran.
חשבונות רשתות חברתיות אנטי-מוסלמיים טענו שהיא הוצאה להורג "כי דיווחה שנאנסה.
לפי חוק השריעה, אונס נחשב ל'יחסי מין מחוץ לנישואין', וזה פשע שדינו מוות".
אין חוק בקוד הפלילי האיראני המאפשר לשופט להוציא להורג אישה על היותה מקורבן אונס.
עם זאת, אם אישה מורשעת בהפרת חוק הזנות לפי סעיף 221 של הקוד הפלילי האיראני, בארבע הזדמנויות נפרדות, אזי העונש הוא עונש מוות לפי סעיף 136 של הקוד הפלילי האיראני.
כפי שמוסבר להלן, השאלה האם מדובר בזנות או באונס מוכרעת אך ורק על ידי השופט המוקצה לתיק.
לפי החוק האיראני, אונס נחשב לפשע ציבורי נגד זכויות הפרט והחברה, הדורש חקירה פעילה.
אונס מוכח כמעט באופן בלעדי באמצעות עיקרון משפטי המכונה elm-e qazi, או 'ידיעת השופט'.
עיקרון זה מאפשר לשופט להגיע להרשעה על בסיס הוודאות שהושגה ממגוון רחב של ראיות, כולל דוחות רפואיים משפטיים, DNA, חקירות משטרה ועדות הקורבן.
אם השופט מגיע לוודאות זו, העבריין הגברי מורשע באונס והעונש הקבוע hadd הוא הוצאה להורג.
כפי שמוסבר במאמרים שצוטטו, הבעיה במערכת זו היא ששיקול הדעת נתון אך ורק בידי שופט, כך שאם יש לך שופט לא הוגן, האישה לא תזכה לצדק.
האשמת אונס שנכשלה אינה מביאה אוטומטית לעונש של המאשימה; התוצאה הנפוצה ביותר היא ביטול התיק.
אישה יכולה להיענש אם הוגש נגדה אישום נפרד של הפצת האשמה שקרית ביודעין (qazf) והוכח, שהעונש עליו הוא 80 מלקות.
עארה הוא כפר ערבי מוסלמי בדרום רמות מנשה, מצפון לכביש 65, בין כפר קרע לערערה.
משנת 1985 הכפר הוא חלק מהמועצה המקומית ערערה.
מקור השם כנראה בתל הסמוך ליישוב, המזוהה עם מקום בשם "עירון" המופיע בכתובת מצרית קדומה; שמו הערבי של נחל עירון הוא כשם הכפר – "ואדי עארה".
במפקד האוכלוסין של 1931 היו בכפר 673 תושבים, ו-115 בתים נושבים.
"כפר שכן ובן חורג לערערה.
עוד לפני המאורעות עברו עליו התפתחות עשירה.
נרכשו שני טרקטורים לעיבוד רוב אדמותיו (בבעלותם של שנים מאנשי הכפר .( מים מופקים על ידי משאבות מבארות המקום.
עתה בונים טחנת קמח גדולה, שתשמש את כל הסביבה הקרובה.
תהליך של קאפיטליזציה עובר על הכפר.
רבים השטחים האינטנסיביים: עצי־פרי, טומבק וירקות.
מקורות המים העומדים לרשות הכפר מנבאים לו עתידות."
בשנת 1958 נסלל כביש מן הכפר לכביש 65.
על פי נתוני שנת 2004, התגוררו בכפר כ-4,600 איש, כולם מוסלמים.
עאפפ (במצרית עתיקה: ꜥꜣpp) או בשמו היווני אפופיס, הוא אל מצרי שמיוצג כנחש אדום (במצרים העתיקה אדום נחשב סמל הרוע משום שהזכיר את צבע האדמה בעת בצורת) עצום ממדים השוכן במרומים החשוכים ומחכה לספינת רע (ושאר האלים) כדי לתקוף.
הוא מייצג את טרום הבריאה, אי הקיום, הכלום הלא מוגדר, הרשע והתוהו ובוהו (הכאוס).
על פי המיתולוגיה המצרית, מדי ערב גברו עליו האלים כדי שרע, אל השמש, יוכל לזרוח בבוקר (ח'פרי – אל השמש הזורחת).
ואולם המצרים האמינו שהאלים לעולם לא יצליחו להכריע את אפופיס סופית, ולכן הם נאלצים כל לילה לגבור עליו מחדש.
על אפופיס ידוע מכתבים שנמצאו בין היתר בעיר תבאי (נא אמון), בהם עאפפ מוזכר כאויבו המושבע של רע והוא תוקף בשעה השביעית (ייתכן שהכוונה לשער השביעי).
בגרסה אחרת של סיפור חצייתו של רע את השאול עאפפ נצפה בידי רע מעבר לשער השני מוכנע בידי שנים עשר אלי הדגן, ובשער החמישי רע עד לגופתו של עאפפ, ממנה צצים ראשי קורבנותיו, אותם מחייה רע.
מאחורי השער התשיעי עקב רע בהכנות של אלת העקרב – סרקת, האל אוסיריס (אוסיר), גב האדמה ועוד עשרים אלים (ביניהם סת) להשמדתו של עאפפ.
מעבר לשער העשירי נצפה עאפפ מלופף שלשלאות בידי האלים.
בסיפורים אחרים, בהם מתוארת חציית הדואת (השאול המצרי, עולם המתים) בידי רע והאלים שבספינתו מוזכר עאפפ, תמיד כאויבו של רע.
עאפפ מוזכר גם בכתבים מתקופת הביניים השנייה, בה הייתה יריבות פוליטית בין שליטים מצריים ושליטים ממוצא לא מצרי.
עאפפ הוא שם אדון הכאוס, אשר נלחם נגד המאעת (סדר) בכל יום בשעה בה ספינתו של רע עושה את מסעה.
לפני שרע עלה לשמיים ופרש, הוא נתן לבסתת להילחם בעאפפ.
על שם אל זה נקרא האסטרואיד אפופיס, שמסלולו סמוך למסלולו של כדור הארץ, והוא עתיד להתקרב מאוד לכדור הארץ בשנים 2029 ו-2036.
עאליי היא עיירת נופש בנפת עאליי בהר הלבנון בלבנון.
העיירה שוכנת ברום 913 עד 1,000 מטרים מעל פני הים, כ-17 קילומטר דרומית-מזרחית לביירות ולא הרחק מבחמדון.
מקור השם עאליי בשפה הארמית ופירושו "מקום גבוה", היות שהעיירה יושבת בנוף הררי.
בעיירה שורר אקלים ים תיכוני ומזג האוויר הוא כבשאר הכפרים והעיירות בהר הלבנון; החורף מושלג וגשום (כמות המשקעים השנתית הממוצעת בהר הלבנון היא כ-1,500 מ"מ) ואילו בקיץ מזג האוויר חמים ונוח, לכן יש ועאליי מכונה "כלת הקיץ".
אוכלוסייתה של עאליי מורכבת מדרוזים ומנוצרים מרונים ואורתודוקסים.
עשירים רבים מהעולם הערבי, ובעיקר ממדינות המפרץ הפרסי, מחזיקים בבתי קיץ בעיירה, ומספר התושבים בה משתנה לקראת הקיץ, אם כי הנהירה ההמונית של עשירים מוסלמים לעיירה בקיץ אינה משפיעה דמוגרפית על הרכב האוכלוסייה.
בעבר התקיימה בעאליי קהילה יהודית, שעברה עם הדרוזים מדיר אל-קמר לאחר שאלו החלו נוטשים את העיירה בשנת 1860 בעקבות הטבח בנוצריי הר הלבנון והתערבות צרפת בסכסוך הדרוזי-נוצרי באזור.
בתקופת השלטון העות'מאני על לבנון הייתה עאליי תחנת מעבר לרכבת שפעלה בהר הלבנון בין השנים 1892–1895 וקישרה את ביירות ודמשק.
כמו כן, שכן בעיירה בית הקיץ של המושל העות'מאני בהר הלבנון.
עאליי נחשבת לאחד ממוקדי התיירות הפופולריים בלבנון ובמזרח התיכון כולו, ומושכת אליה המוני תיירים מדי שנה.
במקום שפע של מלונות, מסעדות, אתרי קניות ואטרקציות תיירותיות.
בנוסף לכך, במזרח העיר קזינו ומספר רב של פאבים, מועדונים, וחיי לילה משגשגים.
הפרנסה העיקרית של תושבי העיירה היא מהתיירות.
מאז שנת 2001 מתבצעות בעיירה פעולות לשחזור ושימור אתריה העתיקים, ביניהם שדרת השוק הערבי העתיק, הרחוב הראשי בעיירה.
עאסם אבו שקרה היה אמן פלסטיני-ישראלי שנולד באום אל-פחם למשפחה מוסלמית.
אבו שקרה התעסק במדיום הציור ועבר בשנת 1982 לתל אביב כדי ללמוד בבית הספר לאמנות קלישר.
אבו שקרה נודע בציורי הצבר שלו שנהפכו לדימוי חוזר ואובססיבי ביצירתו.
הדימוי הטעון כורך יחד היבטים לאומיים ואישיים: טרגיות של גורל הפלסטינים שנותקו מאדמתם מ-1948, וגורלו האישי של האמן שחלה בסרטן בשנת 1988. עאסם אבו שקרה ניפטר בשנת 1990 בגיל 28.
נולד באום אל-פחם, בנם של סלאח ורוקאיה אבו שקרה.
הוא בן שביעי מתוך תשעה אחים, בהם ראאד סלאח ושני קציני משטרה.
למד בתיכון בעפולה ובשנת 1982 עבר לגור בתל אביב.
אבו שקרה למד בבית ספר יסודי באום אל-פחם ובשנות התיכון שלו עבר ללמוד בבית ספר בעפולה.
עקב מצוקה חברתית הוא ביקש לחזור לביתו שבאום אל-פחם.
"תמיד זה היה כך: הרצון הזה לחזור למקום המוגן והמוכר", סיפר אבו שקרה בראיון שהעניק לרונית מטלון לקראת פתיחת תערוכת היחיד השנייה שלו ב-1989.
ב-1982 הוא עבר לתל אביב ובשנים 1982–1986 למד אמנות בבית הספר "קלישר" והושפע מהאמן והמורה דוד ריב.
במהלך הקריירה הציג מספר תערוכות יחיד וזכה במלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל.
במהלך לימודיו, בעקבות קשיים כלכליים, שיכן אותו מנהל בית הספר צבי בן דב, בחדר שבחלל בית הספר.
"כמעט לא יצאתי במשך שנה וחצי מהחדר הקטן הזה עם הטרפנטין.
אני לא חושב שזה בא רק מחוסר ברירה.
בחרתי בזה." אבו שקרה מספר.
בראשית דרכו, כשהגיע ללמוד בקלישר, צייר אבו שקרה את נופי הכפר וסצנות מהווי כפרי: נשים עטויות כאפיה עם תינוקות על זרועותיהן ומוטיבים דומים.
בהמשך החליט לוותר אבו שקרה על הסצנות הנרטיביות המסמלות את הבעיה הלאומית והתחיל להתעניין בשיח הצבר בעציץ.
במאמרה של טלי תמיר "צל הזרות: על ציוריו של עאסם אבו שקרה" היא כותבת: "שיח צבר זה מנותק מן המשוכות הסבוכות, הפראיות, שהופיעו בציורי נוף מוקדמים שלו, אל תוך עציץ מוקטן, המונח על אדן חלון תל אביבי." וממשיכה: "שיח הצבר בעציץ מסמל את מצב האנומליה, את גזילת השייכות הטבעית לנוף."
במהלך לימודיו בקלישר הושפע אבו שקרה משלושה אמנים: אורי שטטנר שעזר לאבו שקרה לפתח את שפתו הציורית ושימוש בצבע; משה קופפרמן שהשפיע עליו בכיוון של תמצות מונוכרמי ואקספרסיבי.; ודוד ריב שהיה מורו בשנה האחרונה ללימודיו.
ריב השפיע השפעה מכרעת על ציורו של אבו שקרה שספג ממנו את הנטייה להשטחה.
גם הציור המודרניסטי של המאה ה-20 השפיע על אבו שקרה שממנו הפנים את מחויבותו המוסרית של האמן לערכים אנושיים וראה באמנות סוג של אחריות חברתית.
סגנונו האקספרסיוניסטי של אבו שקרה שואב השראתו מהאקספרסיוניזם הגרמני המוקדם והמאוחר.
ב-1986 עם תום לימודיו, עבד אבו שקרה בבית דפוס ומאוחר יותר כעוזר הוראה וכמורה לרישום בבית הספר שבו למד.
ב-1988 הציג אבו שקרה את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריית ראפ בתל אביב.
"הייתי בחיפושים אחרי איזושהי אותנטיות ישראלית, ומצאתי אותה אצל עאסם.
ישראליות אמיתית, שורשית", סיפר בעל הגלריה, איתן הלל, בכתבה של עמנואל בר-קדמא ב-"ידיעות אחרונות" (1994).
ב-1989 זכה אבו שקרה בפרס קרן תרבות אמריקה-ישראל, והציג תערוכת יחיד נוספת בגלריית ראפ.
בשנתיים האחרונות לחייו, מתוך מודעות לזמן הקצר העומד לרשותו, התמקד אבו שקרה בציור הצבר בעציץ.
הוא תמך באחיינו כרים אבו שקרה שהיה צייר צעיר.
בשנת 1990 נפטר ממחלת הסרטן והוא בן 29. לאחר מותו נערכה תערוכה של יצירותיו במוזיאון ישראל.
תערוכה גדולה נוספת הוצגה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בשנת 1994. בשנת 2008 הוקדשה תערוכה ליצירותיו בגלריית גולקונדה.
בעבור אבו שקרה הצבר סימל בראש ובראשונה את הפלסטיני שחי בישראל טרם הקמת המדינה.
רולנד פורר, שאצר תערוכה של ציורי אבו שקרה בשנת 2008 בגלריית גולקונדה בתל אביב הסביר: "הצבר הוא חלק בלתי נפרד מהתרבות הפלסטינית שאנחנו 'השאלנו' מהם, ממש כשם ש'השאלנו' את עצי הזית.
זה סמל וחלק יומיומי מהחיים הפלסטיניים שמשמש להם, בין היתר, כדי לסמן גבולות של חלקות אדמה.
יש לצבר תכונות ייחודיות לו.
הוא עקשן ושורד וגם אם מנסים לחתוך או לשרש אותו, הוא יחזור לצמוח מחדש, ימשיך ויתרבה.
אבו שקרה החזיר את הצבר שנוכס על ידי הישראלים בחזרה לעם הפלסטיני.
הוא מראה את הצבר עקור משורש במקומות שאינם טבעיים לו, אבל מצד שני אפשר לראות אותו גם גאה כמו בציור 'משוכת הצבר' שבו הוא פורח בכל תפארתו".
ביצירה "משוכת הצבר" מתואר הצבר בעציץ, כמו ייחור שנקצץ מסביבתו הטבעית והוכנס אל הבית פנימה.
הצבר אולף, בוית, וצומצם לגבולות ברורים שהוגדרו לו מראש, ממש כפי שהפלסטיני, לתפיסתו של אבו שקרה, בוית, אולף וצומצם על יד התרבות היהודית השלטת.
דימוי הצבר של אבו שקרה הוא ביקורת שקטה ומעודנת על מצבו של הפלסטיני במדינת ישראל.
על פי האוצר פורר "המסרים הפוליטיים לא עוברים בבוטות אלא באלגנטיות כמו מים שקטים שחודרים עמוק ונכנסים לנשמה."
ציוריו נטענים במשמעויות פוליטיות ואקזיסטנציאליות כאחד: "הצבר של אבו שקרה מטפורי לחוויה קיומית [...] של מי שמוקף קוצים, של מי שעומד למות באיבו של מי שחווה אובדן".
אך יש כאלו הרואים בה ביקורת מעודנת מידי.
פריד אבו שקרה, בן דודו של האמן, אמן גם הוא ומנהל הגלריה לאמנות באום אל-פחם: "הציור של עאסם מאוד מתון, מאוד מנומס, מאוד אינטליגנטי, אקטואלי ופילוסופי.
זו לא אמנות בוטה או מתגרה.
להביא ציורים של ערבי שמצייר קקטוס מול קטסטרופות שמתנהלות לידינו, נראה לי מאוד שטחי.
אני משוכנע שיש מאחורי זה כוונות טובות, אבל זה סוג של הצטדקות (...) כדי להזיז משהו, נדרשת אמנות צועקת, מתריסה.
עסאם לא היה אמן פוליטי, הוא היה יוצר גדול וכישרוני שהתעסק בנושאים חברתיים".
דימוי הצבר בעציץ המופיע בעבודותיו של עאסם אבו שקרה הוא אחד הדימויים הפלסטיניים הבודדים שנכנסו לקאנון האמנות הישראלית.
דימוי הצבר עמד במרכז תערוכות היחיד שהציג אבו שקרה בגלריה ראפ בתל–אביב עד מותו בטרם עת, בגיל 29.
במקביל לעבודות הצבר בעציץ, צייר אבו שקרה על בדים גדולי-ממדיים סדרה שונה לחלוטין של עבודות שבמרכזה שיחי צבר.
מול הטבע הדומם, הצבר בעציץ, המאולף, המבוית והמצומצם, מעמיד אבו שקרה את דימוי הצבר הפלסטיני, דימוי צמחי, מסועף, מאיים וחסר גבולות.
בעבודה ללא כותרת, 1988, נראים עיגולים רבים היוצרים סבך של שיחי צבר, השיחים משתלטים על כל הבד וכמו מאיימים לפרוץ אל מחוץ למסגרת הציור.
מוטיב נוסף בעבודתו הוא המטוס, המבטא עוצמה והתגברות טכנולוגית לצד קונוטציות שליליות של הפצצות חסרות הבחנה.
בדומה לציירים פלסטינים אחרים, הוא גם הרבה לצייר את נופי הארץ.
הדימוי הטעון של הצבר שממחיש את האלימות כלפי הפלסטינים ומצוקת חייו של האמן ניכרים בציור "דיוקן עצמי עם עניבה", 1988. בקטלוג התערוכה גברים בשמש נכתב כי:" העניבה המייצגת את התרבות האירופית הגבוהה, החנוטה, מופיעה כאן כמשקולת, כגוף זר.
העניבה חותכת את ראשו של האמן, פניו מסומנים בשלושה עיגולים, שתי עיניים ופה פעור כבצעקה.
פניו כמעט נטמעים ברקע, נדחסים פנימה על-ידי המסגור הכפול והמונוכרומיות הזהה.
גוף האמן מופיע כטורסו שידיו נכרתו.
זהו דיוקן המשמיע קול זעקה ונאחז בעניבה היוצאת אל מחוץ לפריים כבספק חבל הצלה, ספק חבל תלייה.
הדיוקן מבטא את הקונפליקטים של זהות וזרות אשר ליוו את אבו שקרה בימי חייו הקצרים."
ב-1994 נפתחה תערוכה רטרוספקטיבית לאבו שקרה במוזיאון תל אביב לאמנות שאצרה אלן גינתון.
ב-2009 הוצגו עבודותיו של אבו שקרה כחלק מתערוכה קבוצתית, "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח-כפר בירעים.
ב-2013, שני עשורים מאז פטירתו של עאסם אבו שקרה, מוצגת תערוכת יחיד של האמן בגלריית שלוש לאמנות עכשווית.
במקביל לתערוכה הושק הספר "Asim Abu Shaqra" שערכה נירה יצחק ב-2013 ובו מוצגת עשייתו האמנותית של אבו שקרה ושלושה כותבים/ות שמביאים נקודות מבט שונות על המיתוס של אבו שקרה.
המלכה עאליה בהאא א-דין טוקאן הייתה אשתו השלישית של חוסיין, מלך ירדן.
עאליה בהאא א-דין טוקאן נולדה ב-25 בדצמבר 1948 בקהיר למשפחה פלסטינית משכם.
משפחת טוקאן קשרה קשרים טובים עם בית המלוכה הירדני עוד מתקופת המנדט הבריטי.
אחד מקרובי משפחתה של עאליה, אחמד טוקאן, שימש כראש ממשלת ירדן בשנת 1970. אביה, בהאא א-דין טוקאן, שימש כשגריר ירדן במצרים בשעת לידתה, ולאחר מכן שימש כשגריר בארצות הברית, איטליה, טורקיה ובריטניה.
עאליה נדדה יחד עם משפחתה בהתאם לשליחות אביה והתחנכה במוסדות מערביים.
לאחר מכן למדה מדעי המדינה באוניברסיטה בשיקגו.
בשנת 1971 חזרה עאליה להתגורר בירדן, ועבדה בחברת התעופה הירדנית (לימים רויאל ג'ורדניאן).
בספטמבר 1972 נתבקשה באופן פרטי בידי המלך לארגן פסטיבל סקי מים בעקבה.
ב-22 בדצמבר 1972 נישאו עאליה וחוסיין בטקס פרטי, ועאליה הוכתרה למלכה עאליה אל-חוסיין.
נישואי חוסיין ועאליה אירעו חודשים ספורים לאחר גירושיו של המלך מאשתו השנייה מונא אל-חוסיין.
ייתכן כי להיכרותו של חוסיין עם עאליה היה חלק בגירושין.
האיא התחתנה עם השייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום, שליט דובאי וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות.
כמו כן אימצו השניים ב-1976 ילדה פלסטינית יתומה בשם עביר (ילידת 1972).
עאליה נחשבה למלכה פופולרית בדעת הקהל, ונישואיה עם המלך חוסיין נחשבו למוצלחים.
היא הרבתה בפעילויות צדקה וסעד, בייחוד בעזרה לבתי יתומים.
ב-1974 תמכה במתן זכות בחירה לנשים בממלכה.
ב-9 בפברואר 1977 נהרגה המלכה בהתרסקות מסוק בעמאן שבירדן בדרך לדרום הממלכה, בדרכה למשימת פיקוח על אזורים נידחים.
על שמה נקרא נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה.
כחצי שנה לאחר מותה נישא חוסיין בפעם הרביעית למלכה נור.
עאנין הוא כפר פלסטיני בקצה הצפון־מערבי של השומרון, ממזרח (מעבר לקו הירוק) לאום אל-פחם, בגובה של כ 490 מ' מעל פני הים.
הכפר שייך למועצה המקומית יעבד שבמחוז ג'נין, של הרשות הפלסטינית.
על פי וילנאי, יש סברה ששם המקום משמר את השם בית עניא שמוזכר אצל אבסביוס במאה הרביעית: "וכפר בית עניא רחוקה מקיסריה 15 מילין לצד מזרח, יושבת בהר.
אומרים שיש שם מרחצאות מרפא".
יש המזהים את הכפר עם היישוב הקדום עננין, הנזכר בכתובת רחוב התלמודית כאחת העיירות היהודיות בתחום סבסטיה לעניין מצוות התלויות בארץ.
תושבי המקום סבורים שהשם מגיע מהמלה הסוּרית עָאנִים (عانيم) שמשמעותה מעיינות מים.
לכפר עאנין היו קרקעות ממערב לכפר שהופרדו בעקבות הסכם שביתת הנשק ב-1949.
הגידול העיקרי הוא עצי זית ויש בכפר שני בתי בד מודרניים.
בכפר ובסביבתו יש 8 מעיינות מים: עין אל-זייתונה, עין אל-חרובה, עין פאדי, עין אום אל-דויוק, עין קמר, עין צוריק, עין אל-נבע ועין אל-סופרה.
בעבר עבדו תושבים רבים בישראל ובעיקר בעיר אום אל-פחם הסמוכה.
ב 2003 נבנתה גדר ההפרדה והדבר השפיע לרעה על כלכלת הכפר.
לצורך בניית הגדר הופקו אדמות (אין נתונים) חלק מהאדמות נשארו מחוץ לגדר והגישה אליהן מצריכה היתר ותיאום מיוחד עם צה"ל.
בכפר שני מסגדים וכן מקאם שיח רדון (מבטאים רדואן).
התושבים אינם יודעים מיהו האיש ומה מקור השם.
המקאם הוא מבנה מרובע שעל גגו כיפה עגולה והוא בנוי מעל מערה עם פתח מסותת.
הסופר איברהים זעארור (إبراهيم زعرور), יליד 1939, נולד בכפר וכיום חי בעמאן .
פרופסור איברהים מחמוד חליל (إبراهيم محمود إبراهيم خليل ) יליד 1948, מרצה באוניברסיטת עמאן.
חבר ועד אגודת הסופרים הירדנית.
עאקיר (בערבית عاقر, תעתיק: עָאקֶר.
נכתב גם עקיר ולעיתים מופיע בתור עג'ר), היה כפר ערבי בשפלת יהודה, כ-5 קילומטרים דרומית לרחובות וכ-2 קילומטרים מערבית למזכרת בתיה, בגובה 60 מטר מעל פני הים.
במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש, תושביו עזבו אותו, ולאחר המלחמה לא הורשו לחזור.
שרידי הכפר נמצאים היום בתחום קריית עקרון.
על פי סקר הכפרים שבוצע בשנת 1945, מספר התושבים בכפר היה 2,480, שטח הכפר היה 15,825 דונם טורקי מתוכם, 11,322 דונם בבעלות ערבית, 3,222 דונם בבעלות יהודית ו-1,282 דונם בבעלות ציבורית.
באוקטובר 1883 נרכשו על ידי הברון היהודי אדמונד דה רוטשילד מפריז 2,660 דונם קרקע חקלאית מהכפר הערבי ואותה עיבדו 11 עולים מן העיירה פבלובקה שבבלארוס.
העולים שעברו קודם לכן הכשרה חקלאית במקוה ישראל שכרו להם מגורים בכפר, ולאחר שהצטרפו אליהם בני משפחתם הקימו על אדמות הברון את הבתים הראשונים של המושבה עקרון.
מאוחר יותר שונה שמה של עקרון למזכרת בתיה.
במהלך השנים, מהקמת המושבה ועד מלחמת העצמאות, היו יחסי שכנות טובה בין המושבה ובין הכפר, רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בעאקיר.
במהלך המרד הערבי הגדול אירעו מספר תקריות בעאקיר אשר טופלו על ידי הצבא הבריטי בפשיטות על הכפר ובהריסת בתים.
בכפר פעלו שני בתי ספר יסודיים – בית הספר לבנים, שהוקם ב-1921, ובית ספר לבנות.
כמו כן היו לכפר שני מסגדים.
בשנת 1941 הקימו הבריטים דרומית לכפר את RAF Aqir, שהיה שדה התעופה הצבאי הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ ישראל (כיום בסיס חיל האוויר תל נוף).
במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכה למזכרת בתיה, לחולדה ולעבר כביש מסמיה-לטרון (כיום מקטע של כביש 3).
בתחילת המלחמה נמנעו ערביי עאקיר מלתקוף את התחבורה היהודית שעברה בכפר.
ב-10 בפברואר נחסמה הדרך בכפר לתנועה יהודית.
באמצע פברואר נורו יריות מכיוון הכפר אל מזכרת בתיה וקו הטלפון למזכרת בתיה נותק.
נוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה.
במהלך מבצע כיתור ב-5 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי ותושביו נכנעו ומסרו את נשקם.
אולם אנשי המודיעין של ההגנה סברו ש-100 הרובים שנמסרו היו רק חלק מהנשק של הכפר ועל כן נלקחו 8 בני ערובה עד למסירת כל הנשק.
פעילות ההגנה הופרעה על ידי כח של הצבא הבריטי, אולם עם עזיבתו חודשו המגעים עם אנשי הכפר שהבטיחו למסור את שאר הנשק למחרת היום.
באותו לילה עזבו כמעט כל תושבי הכפר ליבנא ולמע'אר.
כאשר נכנסו למקום חיילי גבעתי מצאו רק כ-30 ערבים ואלו גורשו לכיוון שאר אנשי הכפר שנמלטו.
הגירוש זכה למחאות של אנשי מפ"ם אשר במשך שנים קיימה קשרים עם אנשי שמאל בעקיר.
ביולי 1948 הכפר כבר היה נטוש.
בהמשך עברו תושבי הכפר לעיירה איסדוד (היום באזור המושבים שדה עוזיהו ובית עזרא), משם למג'דל (היום אשקלון) ועם סיום המלחמה, לרצועת עזה.
עוד בימי מלחמת העצמאות בחודש נובמבר 1948, יושבו עולים חדשים שהגיעו מארצות שונות בבתי הכפר.
ראשונים להתיישב היו 60 משפחות מבולגריה, אליהם נתווספו עולים מתימן ובמידה פחותה מהונגריה, רומניה, פולין, מרוקו וארצות אחרות.
בינואר 1949 הוקם בדרום הכפר, המושב בית אלעזרי שנקרא בתחילה "עקיר החדשה".
בשנת 1950 הוקצו חלק מאדמות הכפר להרחבת כפר ביל"ו.
בהמשך הוקמו בסמוך לכפר מעברות שנקראו "מעברת עקיר", שקלטה עולים מעיראק ו"עקיר החדשה".
היישוב בכפר עצמו, בו יושבו עולים חדשים, נקרא "כפר עקרון".
בשנים 1953 ו-1958 צורפו "מעברת עקיר" ו"עקיר החדשה" לכפר עקרון.
בשנת 1963 שונה שם היישוב לקריית עקרון.
עאליה בנת עלי (בערבית - عالية بنت علي بن حسين; 1911 - 21 בדצמבר 1950) הייתה המלכה האם של עיראק.
עאליה הייתה בתו השנייה של עלי בן חוסיין מחיג'אז, בן השושלת ההאשמית שהיה מלך חג'אז לתקופה קצרה בשנת 1924 ובראשית 1925 ולאחר מכן בילה את ימיו כגולה בבגדאד אצל אחיו, פייסל הראשון, מלך עיראק.
לאחר מותו של פייסל, בספטמבר 1933 התארסה עאליה לבנו, בן דודה ראזי, מלך עיראק,, וזאת כפי הנראה מלחץ פוליטי.
השניים נישאו לאחר תקופה קצרה ב-25 בינואר 1934. ב-2 במאי 1935 נולד לזוג בנם פייסל.
ב-1939 מת ראזי בתאונת דרכים ופייסל ירש את כסאו.
מכיוון שפייסל הצעיר היה אך בן ארבע כאשר מת אביו, מונה אחיה של עאליה, עבד אל-אילה, כעוצר ועאליה שימשה כמלכה האם.
ב-21 בדצמבר 1950 מתה לאחר מאבק במחלת סרטן הרחם ב-1958 נרצח פייסל במהפכה שהוביל עבד אל-כרים קאסם מבלי שהספיק להינשא, ומכיוון שכך הייתה עאליה מלכתה האחרונה של עיראק.
עאישה (עיסמת בנת איסמאעיל באשא בן מוחמד כאשף) תיימור הייתה סופרת ומשוררת פמיניסטית.
תיימור הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה הערבית-המצרית והביעה צורך בשיפור משמעותי במעמדן וביחס אליהן.
תיימור נולדה בשנת 1840 באחד מארמוני דרב סעאדה (درب سعادة), אחת משכונות א-דרב אל-אחמר (الدرب الأحمر) המיוחד למעמד האריסטוקרטי בקהיר שבמצרים, לאם ממוצא צ'רקסי (מאהתאב האנים) ולאבא ממוצא כורדי (איסמאעיל תיימור), ששימש כקצין בפיקודו של מוחמד עלי מוחד עלי באשא, והיה נציג מחוזו של מוחמד תאופיק באשא (יורש העצר דאז).
אביה של עאישה מת בגיל 33 שנה ואמה מתה בשנת 1868.
משפחתה של תיימור הייתה משפחה משכילה.
אחיה החורג אחמד תיימור באשא, היה הוגה וחוקר ידוע וגם בניו מוחמד ומחמוד התפרסמו כסופרים.
עאישה התחתנה בהיותה בת 15 שנים (1855) עם אלשריף מחמוד ביק בן עבדאללה אפנדי אלאיסלאמבולי פקיד במשכנו של הסולטאן המאיון.
מאז היא התמקדה בקריאה ושירה במקהלה ואת מרבית זמנה היא השקיעה בעבודות הבית.
עאישה ילדה שתי בנות ובן אחד.
הבת הבכורה שמה תאוחידה ולבנה קראו מחמוד.
עאישה הטיבה לחנך את בניה והשקיעה בכך את מרב זמנה.
הבת תאוחידה הייתה אחראית על ניהול משק הבית, אך היא מתה במפתיע טרם מלאו לה 18 שנים.
מותה של תאוחידה השפיעה רבות על עאישה אשר הרגישה צער וייגון רבים.
היא הזניחה את הקריאה והשירה והתאבלה על תאוחידה שבע שנים רצופות עד אשר לקתה במחלת עיניים.
לאורך כל התקופה הזו המשפחה לא הפסיקה לתמוך בעאישה והפצירו בה להתאושש מהאובדן של הבת, שהייתה ליד ימינה ובתה הבכורה.
באותה תקופה כתיבת ספרות על ידי נשים לא הייתה מקובלת חברתית.
אמה של עאישה הביעה התנגדות רבה לכך ואילו עאישה העדיפה את הכתיבה והספרות על פני העיסוק ברקמה.
לרוב היא ניסתה להכריחה להשתתף איתן בחוגי רקמה, אך עאישה סלדה מחוגים כאלה ככל, שאמה התעקשה.
אביה של עאישה שם לב לעניין הרב שלה בספרות וכתיבה לכן הוא תמך בה ובקש מאמה כי תיתן לה ללמוד ולקרוא כפי שהיא רוצה.
תיימור הביעה עניין רב בקריאה, כשאביה שם לב לנטייה שלה לספרות הקפיד להביא לה את מיטב המורים והמורות כדי ללמדה שירה, ספרות ומדעי השירה הערבית בשפה הטורקית, הפרסית והערבית.
אחד מחשובי המורים שלה היה אבראהים אפנדי מואנס אשר הקפיד ללמדה את הקוראן, יסודות הכתב והשריעה, המורה השני הוא ח'ליל אפנדי רגאאי אשר התמקד בלימודי הפונולוגיה והשפה הפרסית.
לאחר פטירת בעלה עאישה המשיכה ללמוד אצל שתי מורות– פאטמה אלאזהריה וסתיתה אלטבלאויה - אשר התמחו במדעי השירה עד אשר התפתחה רבות בתחום הזה.
לאחר שתיימור השלימה את לימודי הקוראן, היא החלה להתמקד בספרות ובמיוחד ספרי השירה.
ההשקעה הרבה שלה שהחלה בגיל צעיר הביא לכך השירה שהיא כתבה הייתה ברמה גבוהה מאוד והפכה את עאישה לשם מפורסם באותה העת בשירה, בספרות ומדעי השירה הערבית.
באותה העת אביה הוא זה, שליווה אותה בהמשך הלמידה שלה, כיוון שלא רצה כי תהיה בחברת גברים.
הם התמקדו בכתיבת שני ספרים מפורסים, הראשון הוא שאהנאמה והשני הוא מסנאווי.
שירתה של תיימור נחלקת לחמשה סוגים: שירי אהבה, שירה מסורתית, שירה דתית, שירה משפחתית ושירי שבח.
מה שמאפיין את שירתה של תיימור היה הרגש העז והאמיתי.
בפרט היו אלה שירי הפתוס (הספד), שהיוו את מרבית שיריה והושפעו רבות ממאורעות חייה, במיוחד מותה של בתה הבכורה, תאוחידה.
באשר לשירי האהבה שהיא כתבה, הם נכתבו לשם תרגול סוג שירה זה.
תיימור כתבה שירה בשפה (ערבית) וטורקית וגם בשפה פרסית, רמת הכתיבה שלה בשפות השונות היו ראויים להערכה רבה.
עאישה פרסמה בעיתון "אלאאדאב" (الاداب) ובעיתון "אלמואיאד" (المؤيد) מספר מאמרים בהם התנגדה לדעותיו של קאסם אמין אשר יצא נגד הרעלה שעטו הנשים.
עאישה הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה והביעה צורך בתנופה משמעותית במעמדן והיחס אליהן.
אחד מספריה המפורסמים היה "מיראאת אלתאמול פי אלאומור" (مرآة التأمل في الامور) בו היא קראה לגברים שלצד יישום זכותם בהנהגה והאחריות למשפחה עליהם להמשיך לשמור ולכבד את השנים ולמלא את חובותיהם כלפי נשותיהם.
במישור הכתיבה הנשית לתיאטרון, שהיווה תופעה תרבותית חשובה בתחילת המאה העשרים, תיימור נחשבת לאחת הכותבות הבולטות ביותר באותה תקופה ואשר התמקדה בענייני הנשים, תקוותיה והמחסומים בדרכה.
כתיבה זו החלה בתקופה בה העיסוק הציבורי בענייני תרבותית היה נחלתם של גברים בלבד.
באותה תקופה רק גברים הורשו ללמוד ולעבוד מחוץ לבית.
בכך, הכתיבה הספרותית לתיאטרון, שהפיקה תיימור היוותה במה בה היא מביאה את רעיונותיה והאמונה שלה בכל מה, שקשור לעולמה של האישה והקשר שלה עם ההגבר.
השפעה של כתיבה זו התעצמה כאשר היא הועלתה על במת התיאטרון.
תיימור נחשבה לאחת המנהיגות בתנועה הנשית בעולם הערבי.
היא בחרה בשני תחומי עבודה חשובים: הכתיבה בעיתונאים, שאפשרה לה להגיע למספר רב של קוראים והשפיעה על דעת הקהל.
התחום השני היה כתיבת הסיפור שאז היה תחום חדש בתרבות הערבית.
תיימור פרסמה את כל היצירות שלה בשמה האמיתית בעת שמרבית הנשים אשר כתבו השתמשו בשמות בדויים.
ולכן בשנת 1908 איחוד הנשים הערביות התחיל קמפיין אשר עודד נשים ערביות לפרסם את הספרים והמאמרים שלהם בשמן האמיתי והדגיש כי האסלאם הרשה זאת ואף עודד אותו.
בשנת 1898 תיימור לקתה במחלה במוח, אשר נמשכה לאורך 4 שנים.
היא נקברה בבית קברות המשפחה בקהיר.
נתאאיג אלאחואל פי אלאקואל ואלאפעאל, ספר בשפה הערבית, כלל סיפורי מסורת בשיטה תחבירית, יצא לאור בשנת 1888. (نتائج الأحوال في الأقوال والأفعال).
מיראאת אלתאמול פי אלאומור, נכתב בשפה הערבית, יצא לאור בשנת 1893.(مرآة التأمل في الامور).
חיליאת אלטיראז, ספר שכלל אוסף שיריה בשפה הערבית.
שקופה (דיוואן עיסמאת), ספר שכלל אוסף שיריה בשפה הטורקית, כלל שירים אשר כתבה על בתה המנוחה תאוחידה.
אללקאא בעד אלשתאת, לא ידוע המוציא לאור ובאיזה שנה.
עאישה ראתב הייתה משפטנית מצרית, השרה השנייה והשגרירה הראשונה בתולדות מצרים.
עאישה ראתב נולדה ב-1928 בקהיר.
היא סיימה לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת קהיר בשנת 1949 ואחר כך עברה לפריז שבצרפת לצורך השלמת לימודיה, שם הצטיינה.
סיימה לימודי תואר ראשון במשפט ציבורי בהצטיינות בשנת 1950. בשנת 1955 סיימה את לימודיה לדוקטורט במשפטים באוניברסיטת קהיר.
ראתב הייתה האישה הראשונה שהתמנתה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קהיר.
ראתב הייתה מרצה במשפט הבינלאומי, וכיהנה בתפקיד ראש המחלקה למשפט הבינלאומי באוניברסיטת קהיר.
אחד ממחקריה עסק בנושא "חוקיות המאבק הפלשתינאי".
המבחן האמיתי הראשון לעקרונות בהם האמינה ועליהם הגנה היה כאשר צורפה ל"וועדת המאה" (لجنة المئة) - אספה מכוננת המפתחת את החוקה, שכשמה מספר חבריה 100: 50 מהם חברי פרלמנט ו-50 אינם, לכנס הלאומי עם תחילת כהונת הנשיא אנואר סאדאת.
היא נבחרה כחברת הוועדה המרכזית שדנה בסעיפי החוקה לשנת 1971, וכאשר רוב קולות חברי הוועדה המרכזית תמכו בהרחבת והעמקת סמכויות נשיא המדינה, ד"ר ראתב התנגדה לכך בנוכחות הנשיא סאדאת עצמו.
למרות ביקורתה על הרחבת סמכויות נשיא המדינה, בחר בה אנואר סאדאת כשרה לענייני הרווחה בשנת 1971.
לאחר מכן נבחרה ד"ר ראתב לחברה בוועדה המרכזית בארגון אל-איתיחאד אל-אשתראכי (الاتحاد الاشتراكي), השתתפה בכנס הכללי, וריכזה את סעיפי החוקה הבעייתיים בהתייעצות עם עמיתיה האקדמיים.
לאחר שחזרה ראתב מפריז, היא הביעה עמדות בעד שוויון לנשים במערכת המשפט המצרית, ומחתה על כך שאין אף אישה בתפקיד שופטת במצרים.
היא עתרה בפני מועצת המדינה בבקשה למנות אותה לשופטת במדינה, לאור העובדה שכישוריה והשכלתה עודפים על אלו של רבים מהשופטים.
הייתה זו העתירה הראשונה בהיסטוריה המודרנית של מצרים.
לאחר שבקשתה להתמנות לשופטת נדחתה, היא ערערה על ההחלטה בפני הממשלה.
ד"ר עבד אל-רזאק אל-סנהורי (عبد الرازق السنهوري), ראש ממשלת מצרים דאז, פסק שאין הוראה הקובעת מניעה חוקתית, דתית או משפטית למינוי אישה לתפקיד שיפוטי; עם זאת, דחיית בקשתה להתמנות לשופטת נבעה מאי התאמתה לתפקיד לפי הערכת המדינה, אשר מסמכותה להחליט על העיתוי המתאים למינוי אישה לשופטת.
מאבקה של ראתב להתמנות לשופטת היה נקודת ציון שהניעה נשים רבות ללכת בדרכה.
מאז הגישה את בקשתה להתמנות לשופטת, ניגשו מספר רב של עורכות דין וביקשו להצטרף לרשות השיפוטית, אך גם בקשותיהן נדחו על ידי המועצה העליונה לשופטים, לפעמים ללא ציון סיבה ולעיתים תוך ציון היות המועמדת אישה כסיבה המרכזית לדחיית הבקשה.
לאחר שעברו 50 שנה מהבעת הרצון הראשונית והמקורית של ראתב למינוי אישה במערכת השיפוטית, אכן נתמנתה תהאני אל-גבאלי (تهاني الجبالي) לשופטת המצרית הראשונה.
עם מינויה ציינה אל-גבאלי ביחס לד"ר ראתב: "דומני שזכיתי לפירות מאבקה".
ב-12 בנובמבר 1971 מינה הנשיא אנואר סאדאת את ראתב לשרה לעניינים חברתיים וביטחון סוציאלי, תפקיד בו החזיקה במשך שבע שנים.
בכך הייתה האישה השנייה שנתמנתה לתפקיד שרה במצרים.
ראתב התנתה את הסכמתה לקבלת התפקיד בכך שתמשיך ללמד את תלמידיה באוניברסיטה עד לסוף שנת הלימודים, ושתחזור ללמד באוניברסיטה לאחר סיום כהונתה כשרה.
במהלך כהונתה התנגדה ראתב לחוק הפתיחות הכלכלית.
במשך כהונתה כשרת הרווחה התאפיינה תקופתה בחקיקת חוקים לזכויות סוציאליות וזכויות האישה.
לד"ר ראתב היה ניסיון של 30 שנה בפעילות הפוליטית בתקופתם של הנשיא גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת.
ראתב תמכה בתכנון המשפחה והזהירה מקצב הגידול הגבוה באוכלוסיית מצרים.
בינואר 1977 התעמתה ראתב עם סאדאת בנושא עמדתו כלפי "מחאת הלחם", הידועה גם בשם "מהפכת הרעבים" (ثورة الجياع).
היא ראתה אותן כמחאות לגיטימיות והתנגדה לכל העלאה של המחירים, בעוד סאדאת ראה בהן מאבק של גנבים.
בשנת 1979 מונתה ראתב לשגרירה הראשונה בתולדות מצרים, בדנמרק, תפקיד שמילאה במשך שנתיים.
בשנת 1981 התמנתה לשגרירת מצרים בגרמניה, עד שנת 1984.
כשהיה אנואר סאדאת בחיים התנגדה ראתב להסכמי קמפ דייוויד, אך כעבור שנים תמכה בהם וציינה כי לנשיא סאדאת הייתה ראייה לטווח ארוך.
עאישה ראתב הלכה לעולמה בשנת 2013 מדום לב, בגיל 85.
הפרט והמשפט הבינלאומי - الفرد والقانون الدولي.
ההתארגנות הדיפלומטי והקונסולארי- التنظيم الدبلوماسيّ والقنصليّ.
התאוריה המודרניים הנייטרלית - النظرية المعاصرة للحياد..
יחסים בינלאומיים - العلاقات الدولية.
ההתארגנות הבינלאומית - التنظيم الدولي.
החוק הציפורי הבינלאומי - القانون الدولي العام.
בשנת 1995 קיבלה את פרס הוקרת המדינה במדעי הסוציולוגיה מהמועצה העליונה לתרבות במצרים.
עאפיה סידיקי (באורדו: عافیہ صدیقی, נולדה ב-2 במרץ 1972 בקראצ'י, פקיסטן) היא פעילת טרור פקיסטנית מרצה כיום עונש מאסר בארצות הברית, לאחר שהורשעה ב-2010 בתקיפה וניסיון לרצח של אמריקניים ששירתו באפגניסטן.
בעלת דוקטורט במדעי המוח מאוניברסיטת ברנדייס שבארצות הברית.
סידיקי היגרה לארצות הברית ב-1990 כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת יוסטון, לאחר מכן עברה ל-MIT והשלימה שם תואר בביולוגיה.
בהמשך, היא למדה קוגניציה ומדעי המוח בברנדייס, שם קיבלה דוקטורט ב-2001. בסוף 2002, במהלך מלחמת אפגניסטן, היא חזרה לפקיסטן.
בשנת 2003, במהלך חקירת ח'אלד שיח' מוחמד, אחד ממובילי פיגועי 11 בספטמבר, נמסר שמה כשליחה ואשת כספים של אל-קאעידה, וה-FBI הוסיף אותה לרשימת המבוקשים.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר פרצה מלחמת אפגניסטן שבעקבותיה חזרה סידיקי לפקיסטן בתחילת 2003. במרץ 2003 ח'אלד שיח' מוחמד, המתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר, מסר בחקירתו את שמה כשליחה ואשת כספים של אל-קאעידה, והיא נוספה לרשימת המבוקשים לחקירה של ה-FBI.
סידיקי ירדה למחתרת יחד עם שלושת ילדיה, עד למעצרה בראזני שבדרום אפגניסטן ב-17 ביולי 2008 על ידי המשטרה האפגנית.
כשנעצרה היו ברשותה מסמכים ורשימות על הכנת חומרי חבלה, וכן מכלי נתרן ציאניד.
למחרת ירתה לעבר אנשי צבא ו-FBI, באמצעות רובה שהושאר ללא השגחה על ידי אחד החוקרים, אשר השיבו אש וירו בה.
סידיקי הוטסה על ידי ה-FBI לניו יורק והואשמה בבית משפט בסעיפי תקיפה וניסיון לרצח של אזרחים אמריקניים בתחנת המשטרה בראזני, אפגניסטן.
המשפט החל בספטמבר 2008, וסידיקי הכחישה את המיוחס לה.
ב-3 בפברואר 2010, לאחר 18 חודשים במעצר, היא נשפטה והורשעה, ונגזרו עליה מאוחר יותר באותה שנה 86 שנות מאסר.
בפקיסטן הפכה סידיקי לסמל לאומי כקורבן השיטה האמריקנית, וטענתה לחפות זכתה לתמיכה מפוליטיקאים מכל הקשת הפוליטית, מאיסלאמיסטים, ומהתקשורת הפקיסטנית.
במרץ 2010, אחרי הרשעתה, הן ראש הממשלה יוסוף רזא גילאני והן מנהיג האופוזיציה נוואז שריף התחייבו לפעול לשחרורה.
עאמר פאשה באסים ח'אמש היה גנרל ירדני בכיר ששימש כיועץ לחוסיין, מלך ירדן, וכרמטכ"ל הכוחות המזוינים של ירדן בתקופת מלחמת ההתשה.
עאמר ח'אמש נולד בעיר סלט שבאמירות עבר הירדן הצעירה, בשנת 1924. אביו היה שופט.
הוא התגייס לצבא, ועבר הכשרה בבריטניה.
הוא הפך לטייס הקרב הירדני הראשון, ולמד בבית הספר למנהיגות של הצבא האמריקני, בפורט לוונוורת' בשנת 1958. הוא חזר לירדן ולחם במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה מונה בידי המלך לרמטכ"ל, הוא כיהן בתפקידו זה במהלך מלחמת ההתשה ופעולת כראמה.
בשנת 1988, מונה כשר בפרלמנט הירדני, הוא פרש מחיים פוליטיים בשנת 2000. לאחר מכן חי בעמאן עד מותו בשנת 2010 בגיל 85. נערכה לו הלוויה מפוארת, ששודרה בכל רחבי המזרח התיכון.
עאלי קאפו (בפרסית: عالی قاپو- "השער הרם") הוא ארמון מפואר בעיר אספהאן שבאיראן.
הארמון ממוקם בצד המערבי של מיידאן-י אמאם, הכיכר המרכזית ההיסטורית של העיר.
הארמון הוקם בתחילת המאה ה-17, על בסיסו של מבנה קודם מהמאה ה-15, על ידי עבאס שאה הראשון כחלק ממאמציו להקנות אופי מלכותי לעיר אספהאן בה קבע את הבירה החדשה של האימפריה הפרסית.
השם שנקבע לארמונו נבחר כמשקל נגד לשמו של השער הנשגב (Bâb-ı âli) בארמון טופקאפי באיסטנבול, מרכז האימפריה העות'מאנית, שהייתה אז יריבתה של הממלכה הפרסית.
גובהו של הארמון 48 מטר והוא כולל שש קומות שבאחת מהן מרפסת גדולה.
ממרפסת זו היה השאה צופה אל הכיכר ואל האירועים שהתקיימו בה.
בארמון אירח השאה מבקרים ושגרירים זרים שבאו לראות את פניו.
כאן בפעם הראשונה חגג שאה עבאס, את הנורוז (ראש השנה האיראנית).
המבנה מעוטר בדימויים שונים מעולם החי והצומח.
הארמון מוליך אל רובע המגורים המלכותי הספווי שמאחוריו.
עאישה עבד א-רחמאן , הידועה גם בשם בנת א-שאטי (بنت الشاطئ, בעברית: "נערת החוף"), הייתה עיתונאית וסופרת מצרית, פרופסור לספרות, השפה הערבית ופרשנות הקוראן.
האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, האקדמיה המוסלמית בקהיר.
האמינה בשוויון בין נשים לגברים באסלאם, וניסתה להבין ולממש את זכויות האישה המוסלמית דרך פרשנות הקוראן.
עאישה עבד א-רחמאן נולדה במשפחה דתית, בעיר החוף דמיאט שבמצרים ב-1913, אביה היה שיח' אזהרי (שיח' בוגר אוניברסיטת אל-אזהר).
אמה עודדה אותה ועזרה לה להמשיך את לימודיה.
כשהייתה בת חמש, משפחתה עזבה את דמיאט לבלות את חופשת הקיץ בכפר שיברא בח'ום (شبرا بخوم) במחוז אל-מנופיה (المنوفية) - הכפר של סבה, השיח' עלי עבד א-רחמאן (الشيخ علي عبد الرحمن).
בתקופה זאת נכנסה עאישה לכוּתַּאבּ (الكتّاب, מקום ללימוד קוראן ושפה ערבית) אצל השיח' מורסי, ושם למדה את הקוראן בעל-פה.
כשהגיעה לגיל בית ספר, רצתה ללמוד בבית הספר אל-אמיריה (مدرسة الأميرية), אך אביה התנגד, כי לא היה מקובל בתקופתה שבנות של המשאיח' (מוסלמים דתיים בעלי ידע בהלכה האסלאמית) ילמדו בבתי ספר.
הסיבה לכך הייתה שהקולוניאליזם הבריטי לא התייחס לשפה הערבית בבתי הספר כחשובה ובעלת ערך.
הלימודים היו בשפה האנגלית או הצרפתית, ולכן מלומדי אל-אזהר הסתכלו במבט חדשני על בתי ספר ממשלתיים ולא רצו שהבנות שלהם ילמדו בהן, והעדיפו ללמד אותן בבית.
לבסוף הצליחה עאישה ללמוד בבית ספר זה בזכות אמה וסבה (מצד האמא), השיח' מוחמד א-דהמוג'י (الشيخ محمد الدهموجي, 1927), ולעבור את מבחני הגמר בבתי ספר.
היא סיימה את השלב היסודי בבית הספר בשנת 1931, וקיבלה תעודת בגרות בשנת 1932.
לעאישה היו מאבקים שונים בלימודים, בגלל שרוב הבנות בכפרה למדו רק עד לשלב מסוים, בעוד היא המשיכה ללימודים אקדמיים.
היא למדה בפקולטת הספרות באוניברסיטת קהיר וסיימה את התואר הראשון בשפה הערבית וספרות בשנת 1939. בשנת 1941 סיימה את התואר השני בשפה הערבית וספרות.
בשנת 1950 סיימה את הדוקטורט בספרות.
כמו כן, היא לימדה באוניברסיטת ומכללות שונות במדינות ערב.
בין השנים 1939–1942, היא הועסקה כעוזרת הוראה במכללה לאמנויות של אוניברסיטת קהיר.
בין השנים 1943–1944, כיהנה כמפקחת השפה הערבית במשרד החינוך המצרי, ובשנת 1951 קיבלה תפקידים שונים באוניברסיטת עין שמס (جامعة عين شمس).
בשנת 1970 עסקה במחקרים על פרשנות הקוראן באוניברסיטת אל-קרוויין במרוקו, ורוב מחקריה עסקו בלימודי קוראן, פרשנות וחדית'ים (الأحاديث النبوية).
באוניברסיטת קהיר פגשה עאישה במרצה אמין אל-ח'ולי (أمين الخولي) ונישאה לו.
היא למדה ממנו את שיטת "א-תפסיר אל-ביאני" לקוראן (التفسير البياني, סוג של פרשנות הקוראן).
היה שוני בין הרעיונות של אביה ובין אלה של בן זוגה: אביה היה שמרני שהשתייך לסופים, ואילו אמין אל-ח'ולי היה מוג'תאהיד (مجتهد) שניסה להבין את האסלאם דרך השכל והלוגיקה.
עאישה עבד א-רחמאן תמיד דרשה שיהיה לנשים מקום באל-אזהר, גם כסטודנטיות וגם כמרצות.
היא הדריכה סטודנטיות לתואר שני ותלמידות מחקר שלמדו באל-אזהר, והיו לה קשרים טובים עם השיח'ים כל חייה.
היא הייתה האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, והתגובות לכך היו מגוונות: חלק קיבלו אותה בשמחה, וחלק ניסו לשכנע אותה שזה אסור.
היא התעלמה מהתנגדות זו והמשיכה ללמד.
היא שמרה על יחסים טובים עם אל-אזהר.
עאישה עבד א-רחמאן פרסמה את המאמר הראשון שלה בעיתון אל-אהראם בשנת 1936, בשם הבדוי "בנת א-שאטי" ("נערת החוף"), שבעזרתו רצתה להסתיר את זהותה בגלל משפחתה השמרנית.
היא כתבה כמעט 40 ספרים בתחומים שונים: בספרות הערבית, בפרשנות הקוראן, על החיים של הנשים בראשית האסלאם, במיוחד משפחתו של הנביא מוחמד, נשותיו ובנותיו, ונושאים חברתיים עכשוויים כמו יצירת ספרות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, החלה עבד א-רחמאן לכתוב ספרים ומאמרים על השפה הערבית בקוראן.
היא כתבה ספרים אסלאמיים על לימודי הקוראן, כגון: "הקוראן והפרשנות המודרנית" (القرآن والتفسير العصري), "פרשנות והסברים בקוראן" (التفسير البياني للقرآن الكريم), "הדמות האסלאמית" (الشخصية الإسلامية), ו"נשי בית הנביא" (تراجم سيدات بيت النبوة), שכולל חמישה חלקים:
אמו של הנביא מוחמד - אמינה בנת והב
א-רחמאן חקרה טקסטים ספרותיים היסטוריים, כגון: "החיים האנושיים אצל אבו אל-עלאא", 1944 (الحياة الإنسانية عند أبي العلاء), "ערכים חדשים לספרות הערבית העתיקה והחדשה" (قيم جديدة للأدب العربيّ القديم والحديث), "המשוררת הערבייה המודרנית" (الشاعرة العربية المعاصرة), ו"אל-ח'נסאא, המשוררת הערבייה הראשונה אל-סחאבייה" (الخنساء، الشّاعرة العربية الأولى الصحابية).
לא היה קל להבחין לאיזה זרם עאישה עבד א-רחמאן שייכת.
השמרנים המוסלמים התנגדו לדעותיה, אולם אחרים ראו בה שמרנית: היא התנגדה למצב האישה המוסלמית בעולם הערבי, אך במקביל התנגדה גם לעקרונות מעמד האישה המערביים, ורצתה לחזור לקוראן ולרעיונות האסלאמיים.
לטענתה, בתי הספר המערביים במצרים יצרו נשים שמתנגדות לתרבות האסלאמית הערבית שלהן.
לכן יש שני דברים שיצאה נגדם: רמת החינוך הנמוכה והאנאלפביתיות הנפוצה בקרב הנשים המוסלמיות, וגם העירום, הזנות, וכל מה שנוגד את האסלאם.
היא כתבה מאמר בשם "האישה הערבית בימינו", והציגה אותו בכווית בנובמבר 1965. לאחר מכן כתבה מחקר בשם "האישה המוסלמית אתמול והיום", ומחקר נוסף: "מבוא לנושאי האישה המוסלמית בחברות מוסלמיות".
היא ניסתה להפיץ את דעותיה אודות האישה ומעמדה באסלאם, דרך כתבות עיתונאיות, סיפורים, הרצאות ולימודים.
היא דיברה בנושאי העבודה, הלימודים, החופש, השוויון, והרעלה.
הדרך להתקדמות האישה הערבייה בעיני עאישה עבד א-רחמאן:
האישה הערבייה החדשה מוכיחה את עצמה בצורה ישירה, בלי תרומה מהגברים, והיא מממשת את הזכויות שלה.
האישה צריכה לדעת את מקומה בעולם היום, ואת תפקידה, ולשם כך היא צריכה להבין היטב את הדמות של האישה המוסלמית לפי הדת האסלאמית, ותעסוק בשחרור הרעיונות הרווחות לגבי נשים וגברים, במיוחד על החופש והשוויון.
לחזור לקוראן ולרעיונות האסלאמיים לגבי האישה ומעמדה.
א-רחמאן מדגישה את הזכות של האישה לחיות, כזכות טבעית, כמו הגבר, כאשר היא מציינת שזכות זאת אינה ניתנת מהגברים, אלא נולדת איתה.
היא מדגישה גם את חשיבות הלימודים, כזכות טבעית אנושית, שלא קשורה לאישור של וַאלי אלאַמְר (ولي أمر – "אפוטרופוס", "אחראי", "הגבר האחראי על האישה") שלה.
היא מאמינה בשוויון בין גברים לנשים, בזכויות ובחובות, אך עם זאת מציינת שהאישה נשארת אישה, והגבר נשאר גבר.
היא מפרשת את החופש של האישה כהיותה אחראית על מעשיה, ומאמינה שהצניעות והמסורתיות של האישה הן קשורות אליה בלבד, והיא שקובעת אותן.