tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים קטן שטח גידול עצי הזית בכ-60%, עקב נטישת כרמים, סלילת כבישים ותשתיות וגידול בשטח הבנוי על חשבון האזור הכפרי.
בשנים 2011–2012 גודלו בישראל 9,000 טונות של זיתים למאכל והופקו 7,500 טונות של שמן זית.
באותה עת עמדה הצריכה השנתית בישראל על 20,500 טונות של זיתים למאכל ו-15,000 טונות של שמן זית.
יצוא זיתים למאכל עמד על 1,000 טונות.
באוקטובר 2013 נצפו עצי זית חולים רבים באזור פוליה שבדרום איטליה.
בדיקות מעבדתיות הראו כי המקור לתחלואה היו חיידקי Xylella fastidiosa מתת-המין pauca, אשר גרמו לירידה חדה בתנובת העצים, ולהם עדיפות ברורה לאקלים חם ששורר באזור אגן הים התיכון.
באפריל 2015 התפשטה המחלה לנפת לצ'ה ולאזורים אחרים של פוליה.
ביולי 2015 התפשטה המחלה לקורסיקה ובאוקטובר 2015 נצפתה ליד ניס שבצרפת.
בדיקות המעבדה הראו כי הפעם הגורם לתחלואה היו חיידקי X.
בינואר 2017 בודדו חיידקי X.
fastidiosa באיים מיורקה ואיביזה וביוני אותה השנה בחצי האי האיברי ובמיוחד בגואדאלסט שבנפת אליקנטה.
המחלה, לה גורמים חיידקי X.
fastidiosa בזית האירופאי, נקראת OQDS (Olive quick decline syndrome – תסמונת קריסת זית מהירה) גורמת לקמילה ולהתייבשות העצים וגורמת, בסופו של הדבר, לקריסה ולמוות.
ב-2017 כבר נכחה המחלה בכל אזור הים התיכון.
האזור הנגוע בדרום איטליה השתרע על פני יותר מ–100 ק"מ, נפגעו בו רובם המכריע של כרמי הזיתים, בתי בד נסגרו אחרי מאות שנות פעילות וחלקים שלמים מהאזור הכפרי הפכו למדבר.
הרשויות באירופה החלו ביישום תוכניות לבלימת המחלה, הכוללת עקירת עצים נגועים, אך תושבים רבים מוחים נגדה ואינם משתפים פעולה.
מקורו של הזית הוא בזית הבר, שהיה בעל פרי קטן.
ביות הזית נעשה לפני כ-6,000 שנה, במהלך התקופה הכלקוליתית.
חוקרים בתחום סוברים כי העדויות לכך הם באתרים ארכאולוגיים מצפון לים המלח ובאזור השומרון.
בכתביו של הירונימוס, אחד מאבות הכנסייה, נמסר כי "אין הזית צומח במצרים.
אלא היקר ביותר נשלח מאפרים כי ארצו עשירה ביותר בארצות השמן".
מאוחר יותר הביאו אותו סוחרים פיניקים מהמזרח התיכון ליוון, ספרד וארצות נוספות באגן הים התיכון.
חקר אבקנים מאובנים מהכנרת ומאגמים אחרים באגן הים התיכון העלה עלייה פתאומית באחוז אבקני הזית מכלל האבקנים בכנרת כ-7,000 שנים לפני זמננו ובאגם החולה כ-6,500 שנים לפני זמננו.
עלייה פתאומית זו מוסברת בהתחלת ביות הזית.
באזור האיגאי נצפתה עלייה דומה בתקופה מאוחרת יותר, באלף החמישי לפני הספירה.
גידול הזיתים בארץ ישראל היה ענף חקלאות עיקרי, כאשר רוב היבול שימש להפקת שמן זית.
ביישוב היהודי שלפני הקמת מדינת ישראל לא היה גידול הזיתים ענף חקלאי בולט, אולם בכמה מן המושבות הוותיקות כראש פינה, זכרון יעקב, פתח תקווה וכפר תבור גידלו זיתים.
קביעת גילם של עצי זית עתיקים היא קשה כי שיטת הטבעות אינה מתאימה.
לרוב יש לעץ כמה גזעים וחלקם חלולים; לעיתים המרכז רקוב.
עץ זית עתיק בכפר בשעלה שמצפון לביירות נחקר וגילו מוערך ב-1,100 שנה.
הוא שופע חורים ובקיעים שבהם יכול ילד להסתתר.
גילו של עץ זה הוערך בעזרת פחמן 14.
זיהוי אוכלוסיות של זית הבר בישראל
זית הבר הוא האב הקדום של עצי הזית המתורבתים שאנו מכירים כיום.
מחקר ישראלי גילה שתי אוכלוסיות נדירות של זית בר מקורי באזור אדמית ועתלית.
חשיבות התגלית נובעת מכך שברוב אזורי הים התיכון קשה להבחין בין זיתי בר אמיתיים לבין עצי זית שהתפראו מזנים מתורבתים במהלך אלפי שנות חקלאות.
החוקרים השתמשו בכלים גנטיים מתקדמים כדי לאפיין את העצים, ומצאו כי מיקומם המיוחד של העצים וחשיפתם לרוחות ים עזות עזרו לשמור על הרכבם הגנטי המקורי על ידי מניעת האבקה מעצי זית מתורבתים.
עם זאת, באזור עתלית נמצאה השפעה מסוימת של זני תרבות על העצים הקרובים לשטחים חקלאיים.
המחקר מדגיש את החשיבות בשימור אוכלוסיות אלה, שכן הן מהוות מאגר גנטי ייחודי באזור שנחשב לערש תרבות הזית העולמי, ומציע דרכים לשלב בין פיתוח לשימור המורשת הבוטנית הייחודית.
העץ נחשב לאיכותי וקשה ומשמש להסקה, נגרות לרהיטים וגילוף לנוי.
הפרי משמש למאכל לאחר שהזיתים עברו כבישה, להפקת שמן זית למאכל - מטרת הגידול העיקרית של הזית האירופי, ולהפקת שמן זית לסיכה ולמאור.
שמן זית מכיל חומצות שומן בריאות – שומן חד בלתי רווי ושומן רב בלתי רווי, וכן אומגה 3 ואומגה 6 שמאזנים תהליכי דלקת בגוף, ואומגה 9 שמשפיעה על רמות הכולסטרול.
בנוסף יש בשמן הזית ויטמין E וויטמין K.
ברפואה עממית מייחסים לזית תכונות רבות.
מים שבושלו בהם עלי זית, טובים להורדת רמות הסוכר בקרב חולי סוכרת.
בסיפור תיבת נח, היונה אשר שלח נח לבדוק הקלו המים, שבה כשהיא מחזיקה במקורה עלה של עץ זית, וכך מבשרת את סוף המבול.
סמל זה, בשינוי קל (יונה עם ענף זית במקום עלה), הפך לסמל השלום.
מאז, הזית מופיע בסמלים בעולם כגון סמלה של מדינת ישראל וסמל האומות המאוחדות.
בישראל, רחוב "הזית" הוא שם הרחוב הנפוץ ביותר – ב-124 עיריות ורשויות מקומיות קיים רחוב בשם זה (נכון לשנת 2006).
במהלך חגיגות ה-120 לקק"ל, נערכה תחרות לבחירת "העץ הלאומי של ישראל", ולשלב הסופי עלו שבעה מינים.
הזית זכה בכמעט 33% מהקולות, ונבחר ל"עץ הלאומי".
הזית מוזכר פעמים רבות בתנ"ך והוא אחד משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל, וממנו ניתן להביא ביכורים.
כך לדוגמה הזית הוא הצמח הראשון אליו פנו במשל יותם, דבר המעיד על חשיבותו הרבה.
שמן הזית שימש בעבודת בית המקדש, להדלקת נרות המנורה, ועבור מנחות.
ושואלים חז"ל: "מה ראה ירמיה למשול אבותינו כזית?
– אלא כל המשקין מתערבים זה בזה והשמן אינו מתערב אלא עומד, כך ישראל אינם מתערבים עם אומות העולם".
ביהדות הזית מסמל גם כסמל לפריון ושפע, וכלשון הכתוב "בניך כשתילי זיתים".
יש המחזיקים בארנקם עלה של זית כסגולה למזל.
ברכת הזית היא בורא פרי העץ, ואם אכל כזית, ברכתו האחרונה היא ברכת מעין שלוש.
ברכה על זית קודמת על ברכת פירות עץ אחרים בשל היותה חלק משבעת המינים.
לפי הגמרא אכילת זיתים היא אחד מהדברים הגורמים לשכחה.
לעומת זאת שמן זית גורם לזיכרון.
ולכן יש נוהגים לאכול זיתים ביחד עם שמן זית.
מידת "כזית" משמשת כמידת נפח או משקל מינימלית בהלכה.
עץ הזית מייצג באמנות היהודית-ישראלית את הלאומיות המתחדשת שבאה לביטוי בהיאחזות באדמה.
לדוגמה, בציורו של ראובן רובין "נוף בגליל" 1924–1925 בא לביטוי הרצון להיאחזות בארץ באמצעות עצי הזית.
זישה לנדוי (לנדאו) (בכתיב יידי: זישא (זישע) לאַנדוי; בכתיב לועזי: Zisha (Zishe) Landau (Landoy); 1889, פלוצק, פולין - 16 בינואר 1937, ניו יורק) היה סופר, מחזאי, מתרגם ומשורר יידיש אמריקאי יליד פולין.
לנדוי, יליד פלוצק, היגר לארצות הברית בשנת 1906, בגיל 18. בניו יורק היה בין מייסדי חבורת סופרי היידיש "די יונגע" ("הצעירים") שיריו הראשונים נדפסו בעיתון הפופולרי "פארווערטס".
מחזהו 'הציפור הכחולה' (ביידיש: 'דער בלויער נאכטיגאל'), הוצג פעמים רבות בשנות ה-20 בפני קהלים גדולים דוברי יידיש.
זישא לנדוי היה יוצר מפורסם בשנות ה-20 וה-30. קהל קוראיו כלל את יהודי אמריקה, מזרח אירופה וארגנטינה.
הוא היה מיודד עם אבא שטולצנברג.
לנדוי כתב ספרי שירה ביידיש, ותרגם ליידיש מספרות העולם.
בין השאר תרגם יצירות של איוון גונצ'רוב, ברנרד קלרמן ועוד.
אף אחת מיצירותיו לא תורגמה לעברית.
דער בלויער נאכטיגאל: פיעסע, ניו יורק: 1923.
חציית הרי אלפים על ידי חניבעל
לוקיוס אמיליוס פאולוס 215 לפנה"ס קרב נולה השני
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס 213 לפנה"ס אפרי (Apri) חוזרת לברית עם רומא לאחר תבוסה בידי פאביוס מאקסימוס המשך המצור על סירקוסאי פאביוס מאקסימוס
אפיוס קלאודיוס פולכר 211 לפנה"ס קרב קאפואה השני מסיים את המצור על קאפואה בניצחון רומאי קרב באיטיס מסיים את הנוכחות הרומאית בהיספניה סיום המלחמה בסיציליה בניצחון רומאי
קרב נומיסטרו סקיפיוס אפריקנוס מגיע להיספניה פשיטות רומיות על אפריקה
פובליוס סמפרוניוס טוביטיאנוס 203 לפנה"ס קרב עמק הפו
קרב אחרון בשערי קרוטון בין הרומאים לקרתגים קרב אוטיקה
זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה הייתה זירת הלחימה העיקרית במסגרת המערכה הצבאית בין קרתגו לרפובליקה הרומית.
הלחימה בזירה זו נמשכה 15 שנים, החל מפלישת צבאו של חניבעל לחצי האי האפניני (איטליה של היום) בשנת 218 לפנה"ס, ועד לפינוי חצי האי על ידי צבאותיהם של חניבעל ומאגו ברקה, בשנת 203 לפנה"ס.
ניתן לחלק את הלחימה בזירת חצי האי האפניני לשני שלבים עיקריים:
בשלב הראשון (218–216 לפנה"ס) הייתה היוזמה האסטרטגית בידיו של חניבעל.
שלב זה, שהחל עם פלישתו של חניבעל לחצי האי האפניני, התאפיין בשורת ניצחונות בקרבות גדולים מול צבאות רומיים, ניצחונות ששיאם היה בקרב קאנאי, ובמעבר חלק מבעלות בריתה של רומא בחצי האי לצידו של חניבעל.
בשלב השני של המלחמה (215–203 לפנה"ס) עברה היוזמה בהדרגה לידי הצד הרומאי, שהצליח להשתלט מחדש על רוב שטח חצי האי האפניני ולדחוק את צבאו של חניבעל לאזור מצומצם בחלקו הדרומי.
שלב זה נפתח עם ההתאוששות של רומא מהתבוסה בקרב קאנאי; הוא מתאפיין בהיעדר קרבות גדולים בין הצדדים היריבים, ובאימוץ אסטרטגיה של התשה על ידי ההנהגה הרומאית.
שלב זה הסתיים כשצבא קרתגו פינה את מאחזו בחצי האי האפניני בעקבות נחיתת צבאו של סקיפיו אפריקנוס בצפון אפריקה.
למרות כישלון ניסיונו של חניבעל להכניע את רומא באמצעות פלישת צבאו לחצי האי האפניני, הוא הצליח להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולרתק את הכוחות העיקריים של הצבא הרומאי ללחימה נגדו במשך 15 שנה.
חלק מהחוקרים המודרניים נטו לאמץ את טענת המקורות העתיקים, לפיה תוכננה המלחמה הפונית השנייה בידי בני משפחת ברקה כמלחמת נקם נגד רומא החל משנת 238 לפנה"ס, לאחר שהרפובליקה הרומית אילצה את קרתגו למסור לידיה את סרדיניה בתום מלחמת שכירי החרב.
ההיסטוריון תאודור מומזן סבר שזו הייתה הסיבה לפלישתו של חמלקרת ברקה להיספניה, שנועדה להעניק לקרתגו קרש קפיצה לפלישה לחצי האי האפניני.
כמו כן הוא סבר שתוכנית זו היא היא שעמדה מאחורי החלטתו של חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס לתקוף את סגונטום.
אולם דעה זו היא בעייתית, שכן נראה שקרתגו לא התכוננה כלל למלחמה ולא פיתחה כלל את הצי שלה, שהיה הסיבה העיקרית לכישלונה במלחמה הפונית הראשונה.
כך, עם פרוץ המלחמה היו לרומא 220 ספינות מלחמה בעוד לקרתגו היו רק 100. כמו כן, עד הרגע האחרון ניסו שני הצדדים לפתור את הסכסוך בדרכים דיפלומטיות.
עם פרוץ המלחמה שלחו הרומאים ארבעה לגיונות להיספניה בפיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו כדי להביס את חניבעל.
בפני חניבעל עמדו שתי אפשרויות.
הראשונה הייתה להישאר בהיספניה ולהילחם שם נגד הרומאים, כפי שעשה אביו בסיציליה במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
האפשרות השנייה הייתה להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולפלוש לחצי האי האפניני.
צבאו של סקיפיו לא היה גדול, ובהתחשב בכך שחניבעל נמצא בשטח שהיה מוכר לו היטב, כשלצידו שבטים בעלי ברית מהם יכול היה לגייס לוחמים נוספים, סביר להניח שאילו היה נשאר בהיספניה, יכול היה להביס את הצבא הרומאי שנשלח נגדו.
עם זאת, מצביא מוכשר כחניבעל בוודאי למד היטב את לקחי המלחמה הפונית הראשונה.
במלחמה זו זכו הקרתגים בלא מעט ניצחונות בקרבות נגד כוחות צבא וצי רומיים, אולם הרומאים תמיד הצליחו לגייס כוחות נוספים והניצחון הסופי במלחמה היה שלהם.
לפיכך, לדעת חלק מהחוקרים, חניבעל סבר שהדרך המהירה ביותר לכפות על רומא להסכים לסיום המלחמה בתנאים נוחים לקרתגו, תהיה באמצעות פלישה לאיטליה ויצירת איום ישיר על רומא גופא.
חניבעל ציפה שהשבטים הגאליים בצפון חצי האי האפניני (מצפון לנהר הפו) יתקוממו נגד הרומאים ויחברו לצבאו, וחשב שניתן יהיה לגייס גם את תמיכתם של חלק מהערים והשבטים באיטליה, שמאסו בשלטון הרומאי.
ייתכן שהוא אף חזה מראש אפשרות ליצירת ברית צבאית עם מוקדון נגד רומא.
כמו כן, חניבעל הפריז מן הסתם באמונתו ביכולותיו שלו כמצביא ומדינאי.
בהתחשב בתנאים אלו, הרי שההחלטה לפלוש לחצי האי האפניני נראית כהחלטה נכונה.
עם זאת, חלק מהחוקרים מבקרים את החלטתו של חניבעל לפלוש לאיטליה, וטוענים שהוא יצא למלחמה נגד רומא עם תוכנית אחת בלבד: קרב הכרעה שבעקבותיו תיכנע רומא.
ייתכן שתוכנית זו הושפעה מהלקחים של העימותים הצבאיים הקודמים בין קרתגו לבין רומא.
אולם משהתברר לחניבעל לאחר קרב קאנאי שתוכנית זו לא התממשה, ושהרומאים אינם מוכנים לנהל משא ומתן למרות תבוסתם בקרב, לא הייתה לו אסטרטגיה חלופית.
לכן הוא נגרר, בניגוד לרצונו, למלחמת התשה מתמשכת (בה יכלו הרומאים להביא לידי ביטוי את המשאבים העדיפים שעמדו לרשותם) וצעד "למעלה ולמטה בחצי הדרומי של חצי האי", בניסיון עקר לנתק את רומא מבעלות בריתה באיטליה.
דקסטר הויס (Hoyos) במאמרו משנת 1983, "Hannibal: What Kind of Genius", ממשיל את חניבעל בשלב השני של המערכה לאדם המחזיק זאב באוזניו.
הוא יכול להמשיך להחזיק בו, אולם לא יכול להכריעו או להרפות ממנו, כלומר לבצע נסיגה.
הלחימה בזירה האפנינית התאפיינה בחלק גדול מהזמן, בניסיונות של הצדדים היריבים להשתלט על ערים.
באותה תקופה, היה מקובל להפעיל שתי טקטיקות עיקריות בעת תקיפת יעד מבוצר: הסתערות עם סולמות, מגדלי מצור ואילי ניגוח, או הטלת מצור ממושך, שנועד להכניע את העיר בעזרת הרעבה ומניעת גישה למשאבים.
הרומאים אף פעלו בצורה ייחודית, במסגרתה הלגיונרים הסתדרו במבנה טסטודו צפוף שהגן עליהם מפני החצים וכלי ההטלה של האויב, ובצורה זו התקרבו לחומות העיר.
בנוסף, ירי מכלי ארטילריה קטנים יותר - סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא אפשר למגנים להתגונן באופן יעיל.
במקרים שטקטיקת ההסתערות נכשלה, התוקפים היו עוברים בדרך כלל לניהול לוחמת מצור.
המצור היה מתנהל לרוב בטקטיקת "כיתור", במסגרתה היו מכתרים את העיר, חוסמים את דרכי הגישה אליה, ומונעים ממנה אספקה עד לכניעתה.
בכל הקשור ללוחמת מצור, סבל חניבעל מנחיתות, כיוון שצבאו לא היה מצויד בכלי מצור, ולכן הוא נשען על הסיוע של בני בריתו באיטליה, או על ייצור האמצעים הדרושים לכיבוש ערים (מגדלי מצור, אילי ניגוח וכלי ארטילריה) במקום.
חניבעל הבין היטב, שצבאו לא מסוגל לנצח לבדו במלחמה נגד הרומאים.
לאחר קרב קאנאי הוא שלח את אחיו מאגו ברקה אל קרתגו בבקשה לקבל תגבורת.
על פי ההיסטוריונים העתיקים, התגבורת נמנעה ממנו בשל התנגדות אויביו הפוליטיים בהנהגת חנו הגדול.
עם זאת, במבט לאחור נראה שגם אם רצתה בכך, קרתגו הייתה מתקשה לספק לו סיוע משמעותי, משום שהנתיב הקצר ביותר מקרתגו לאיטליה, בדרך הים, היה חסום על ידי הצי הרומי, ששלט בימים.
ציי מלחמה עתיקים לא יכלו לשהות בים ללא הפסקה לאורך זמן, אולם הרומאים החזיקו בנמלים ובבסיסים באיטליה, סיציליה, קורסיקה וסרדיניה, כך שהאגן המערבי של הים התיכון היה נתון לפיקוחם.
הצי הקרתגני היה אחד הציים החזקים ביותר בעולם העתיק.
בניגוד לצבא היבשה הקרתגני, הוא היה מורכב ברובו מאזרחי קרתגו, ולא משכירי חרב.
אולם אובדן מרבית הבסיסים הימיים של קרתגו מחוץ לחופי צפון אפריקה, שנפלו לידי הרומאים לאחר המלחמה הפונית הראשונה, והשימוש היעיל שעשו הרומאים בגשרי השתלטות (ה"עורב") במהלך התנגשויות ימיות עם הצי הקרתגני, העניקו עדיפות גדולה לצי הרומאי.
הקרתגים הכירו בכך, ובמהלך המלחמה נערכו אך מעט קרבות ימיים.
חניבעל, שהבין שהשליטה הרומאית בים מונעת ממנו לקבל תגבורות מהבית, ניסה תמיד להשתלט על ערי חוף, שדרכן יוכל אולי לקבל תגבורות קטנות.
למרות זאת, בקרתגו לא יכלו לספק לו עזרה רבה, מכיוון שהכוחות היו דרושים בשאר הזירות.
בפועל, חניבעל קיבל סיוע משמעותי מקרתגו בדרך הים רק במקרה אחד, זמן קצר לאחר קרב קאנאי, כאשר בומילקר הצליח להנחית ארבעת-אלפים פרשים נומידים, ארבעים פילים ואספקה בנמל לוקרי.
בנוסף, בשלבי הסיום של המלחמה הפונית השנייה, הצליח מאגו ברקה, אחיו של חניבעל, לנחות באזור ליגוריה עם כוח משמעותי.
דרך נוספת שבה אולי יכלו הקרתגנים לספק סיוע לחניבעל, הייתה דרך היבשה.
אולם מסעו של חניבעל לאיטליה דרך היספניה גאליה והרי האלפים, הוכיח שמדובר בדרך קשה מאוד.
כמו כן, במסגרת הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייה, הרומאים השתלטו על דרום-מזרח היספניה ועל אזור הפירנאים, עובדה שמנעה אפשרות של מסע כזה.
רק בשנת 207 לפנה"ס, הצליח עזרובעל ברקה לחמוק מהצבא הרומאי בהיספניה, ולהגיע אל חצי האי האפניני בדרך היבשה.
כמו כן, בקרתגו אמנם ניסו לעורר מרידות אנטי-רומאיות בסרדיניה ולבצע פשיטות על סיציליה, אולם ניסיונות אלו הסתיימו ללא הישגים מבחינת חניבעל, ועד סוף המלחמה הסיוע שקיבל מהבית היה מועט.
מסיבה זו ניסה חניבעל להשיג את תמיכתם של בעלי ברית חיצוניים, מוקדון וסירקוסאי, שיכלו אולי להעניק לו סיוע כזה, וגם להעסיק את הרומאים בזירות נוספות כדי לגרום להם לדלל את כוחותיהם בחצי האי.
תוכנית זו הצליחה מעט מאוד, הרומאים הצליחו לעורר את הליגה האיטולית ופולייס נוספת ביוון ההלניסטית נגד מוקדון, כך שפיליפוס החמישי, מלך מוקדון לא היה יכול לסייע לבן בריתו.
הרומאים הציבו שני לגיונות בסיציליה, והצליחו לאחר סדרת קרבות לכבוש את סירקוסאי.
בשלב הראשון של המערכה, האמין חניבעל שרומא תיכנע, או לפחות תאלץ לקבל הסכם שלום בתנאים הנוחים לקרתגו, לאחר שצבאה יובס במספר קרבות מכריעים.
אולם לאחר קרב קאנאי, סירבו הרומאים להיכנע והמשיכו להיאבק אף על פי שמצבם היה קשה.
חניבעל, שבלאו הכי לא היה יכול במצבו להטיל מצור על רומא, הסתמך מעתה ואילך בעיקר על אסטרטגיה, שנועדה להעביר לצידו את בעלות הברית האיטלקיות של רומא, ולנתק את הקשר בינן לבין רומא.
הרומאים שלטו על ערים רבות באיטליה שתושביהן נטרו לה טינה.
ערים אלו יכלו לספק לחניבעל אספקה ונשק, וכן להעניק לו מקלט בעונת החורף.
חניבעל ידע לנצל רגשות איבה נגד הרומאים וסכסוכים פוליטיים בין הערים, ודאג להדגיש שוב ושוב שמלחמתו מכוונת כלפי רומא ולא כלפי שאר העמים יושבי חצי האי.
הוא שחרר לחופשי שבויים, שהשתייכו לחיילות העזר שגויסו מקרב בעלות הברית האיטלקיות, בעוד שאת השבויים הרומאים מכר לעבדות.
בערים שכבש הוא ביטל את המיסים שגבו הרומאים וגבה מיסים נמוכים יותר, אם כי דרש נאמנות מוחלטת וכן אספקה וציוד.
בפועל, התוצאה שהשיג הייתה דלה יותר מהמצופה, ועל אף שמספר ערים חשובות הצטרפו אליו, הרי שרבות מהן לא הצטרפו אליו והוא נדרש לכבוש אותן בכוח הנשק.
עם זאת, חניבעל הצליח להחזיק מעמד בחצי האי במשך כ-15 שנים, כשהרומאים אינם מצליחים לגרש אותו משם.
בסופו של דבר הוא נסוג, לא בגלל תבוסה, אלא כדי להגן על מולדתו שהותקפה בידי צבא רומאי נוסף בפיקודו של סקיפיו אפריקנוס.
חולשות אלו הודגמו כאשר הצבא הרומי נלחם בשבטים גאלים בהרי צפון איטליה.
מרבית החיילים בצבא קרתגו היו שכירי חרב זרים, ורק הקצונה וחלק מחיל הפרשים באו מקרב אזרחי קרתגו.
הקרתגנים גייסו לרוב ללא הבחנה את כל אלו שביקשו להתגייס לצבאם.
אחת הסיבות לכך שחניבעל נחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה, היא יכולתו לשלוט על המרכיבים המגוונים של צבאו בכוח אישיותו, לנצל את היתרונות של כל אחד מהם, ולהפוך אותם לצבא מלוכד וממושמע.
לא ידוע על מרידות בצבאו.
בתחילת מסעו של חניבעל לאיטליה, צבאו הורכב בעיקר מחיילים שגויסו מהיספניה.
הרגלים האיבריים נערכו לקרב במבנה צפוף בצמוד אחד לשני.
מרכיבים חשובים נוספים בצבא הקרתגי היו הקלעים הבליארים, וכן החיילים הלובים.
אלו האחרונים היו מוגנים בשריון עור כבד, וכן כידוני הטלה, חרבות קצרות ומגנים קלים.
בהמשך שולבו חיילים גאלים בצבא.
חניבעל נחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה.
הוא ניתח את טקטיקת השדה הרומית ואת חולשותיה, ואימן את חייליו בהתאם.
בשל העובדה שצבאו היה מרובה עממים, לא הייתה לצבא זה טקטיקת שדה אחידה, וחניבעל ידע לנצל את היתרונות הגלומים בכל סוגי החיילים שלו.
שליטתו בהם הייתה ללא רבב, ולמרות השפות המרובות שלהם ומנהגיהם השונים, הוא הצליח ליצור מהם צבא אחיד היודע להילחם כאיש אחד ונאמן לקרתגו.
חייליו לא בגדו בו גם בשעות הקשות ביותר, ומקרי העריקה בצבאו היו נדירים ביותר.
חניבעל ידע לפעול בצורה מקורית ולא שגרתית, שיטת הפעולה החביבה עליו הייתה הצבת מארבים לכוחות הרומיים.
הוא היה בין המצביאים הראשונים בהיסטוריה שעשו שימוש יעיל במודיעין צבאי.
הוא היה מראיין בעצמו שבויי מלחמה כדי לשאוב מהם מידע על כוחות האויב ועל מפקדי הצבא הרומי נגדם לחם, והיה טומן מארבים מוצלחים ומשמיד יחידות רומיות שלמות.
חניבעל ניתח את אחת החולשות העיקריות של הצבא הרומי - חיל הפרשים, והבין עד מהרה שזוהי הזרוע הפחות חזקה של הצבא הרומי, ומולם הציב את הפרשים הנומידים וההיספנים המעולים שלו.
קרבות בין פרשים רומים לפרשים מצבאו של חניבעל, הסתיימו בדרך כלל בניצחון קרתגי.
הטקטיקה החביבה על חניבעל הייתה איגוף.
במסגרת שיטה זו, היה חיל הרגלים הקרתגי, הנחות מחיל הרגלים הרומאי, מעכב במרכז את הכוח הרומי העיקרי, בעוד הפרשים היו מביסים את הפרשים הרומיים שהיו מוצבים באגפים, ולאחר מכן תוקפים את המאניפולוס הרומאי מעורפו.
במלחמה זו היה הפיקוד העליון בידי חניבעל ותחתיו שרתו מפקדים זוטרים.
פיקד על הכוח כולו והשתתף במרבית הקרבות.מאגוMago קרב טרביה
קרב קאסילינום (216 לפנה"ס)גנרל ממוצא נומידי, מפקד חיל הפרשים.
חצה את האלפים כדי לסייע לאחיו באיטליה אולם הובס ונהרג בקרב מטאורוס.חניבעל מונומאכוסHannibal מסע חניבעל לאיטליה
המצור על סגונטום נמשך זמן רב בהרבה מכפי שחניבעל תכנן (בין שמונה לתשעה חודשים), מה שאפשר לרומאים להתארגן היטב.
שני לגיונות רומיים, מתוגברים בחילות עזר מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה, נשלחו תחת פיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו (אביו של סקיפיו אפריקנוס) אל מאסיליה (בעיר מרסיי המודרנית), משם היו אמורים לתגבר את הכוחות הרומיים בצפון חצי האי האיברי ולתקוף את צבאו של חניבעל.
שני לגיונות מתוגברים נוספים תחת פיקודו של טיבריוס סמפרוניוס לונגוס נשלחו אל ליליבאיום ( במרסלה המודרנית) שבסיציליה, כדי לתקוף משם את החוף הצפון אפריקני ואת קרתגו עצמה.
אולם חניבעל בחר לפעול בדרך בלתי צפויה.
הוא לא המתין להגעת צבאו של סקיפיו להיספניה, אלא הקדים אותו ויצא במסע מזורז עם צבאו לפלוש לחצי האי האפניני בדרך היבשה, ולהעביר את המלחמה לשטח האויב.
לפי המקורות הרומיים, כלל צבאו של חניבעל בערך 120,000 חיילים רגליים, 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים.
הוא שלח כ-20 אלף חיילים רגליים ו-2,000 פרשים לצפון אפריקה כדי להגן על קרתגו מתקיפה רומית, וכוח בסדר גודל דומה נשאר בהיספניה תחת פיקודו של אחיו עזרובעל.
כמו כן הותיר חניבעל בהיספניה צי קטן ובערך 20 פילים.
שאר הצבא נועד לצאת למסע המלחמה לאיטליה.
העיר סגונטום הופקדה בידי מושל קרתגי בשם בוסטאר, וחניבעל הפקיד בידיו בני ערובה שלקח מכל מנהיגי השבטים האיבריים.
לחניבעל היה מודיעין מדויק באשר למקומות שבהם הוא עומד לעבור, מאחר שבתקופה שבין שתי המלחמות הפוניות שוטטו סוחרים קרתגים באופן חופשי בחצי האי האפניני, מה שאפשר לחניבעל לשתול מרגלים בקרב שבטי הגאלים בגאליה ובעמק הפו.
במהלך חורף 218/219 לפנה"ס שחרר חניבעל את חייליו ההיספניים לבתיהם, ובאביב שנת 218 לפנה"ס גייס שוב את צבאו ויצא למסע לאיטליה.
הוא השתלט על צפון היספניה (שעל פי אמנת האברו הייתה מחוץ לתחום השלטון הקרתגי), ועם 40,000 רגלים ו-12,000 פרשים בערך, חצה את הרי הפירנאים המפרידים בין היספניה לגאליה (היום צרפת).
סקיפיו קיבל ידיעות על כך שחניבעל חצה את הפירנאים, אולם סבר שחניבעל רוצה להילחם נגד צבאו בגאליה במקום בהיספניה.
סקיפיו חנה סמוך לשפך נהר הרון.
הוא סבר שהנוכחות של מספר רב של שבטים גאלים עוינים באזור, תעכב את הגעת צבאו של חניבעל לנהר, ולכן לא מיהר לקראתו.
אולם חניבעל פעל במהירות מפתיעה.
הוא שיחד שבטים אחדים וכפה ברית על אחרים, וצבאו הגיע תוך זמן קצר אל גדתו המערבית של הנהר.
קואליציה של שבטים גאליים ניסתה לחסום את דרכו ולמנוע ממנו לחצות את הנהר, אולם הוא הביס אותם בקרב נהר הרון, וצבאו צלח את הנהר.
לאחר מכן הגיעה אל המחנה הקרתגי קבוצת ראשי שבטים שהיו בקשר עם חניבעל עוד לפני שפתח במסע לאיטליה, ובראשם ראש שבט בשם מאגילוס.
חניבעל הציג אותו בפני חייליו, ולאחר מכן נאם בפניהם, שיבח אותם על גבורתם וסיפר להם לראשונה על תוכניתו השאפתנית לפלוש לאיטליה.
הוא שלח כוח של 500 פרשים נומידיים לאתר את מיקומו של הצבא הרומאי.
הפרשים נתקלו בכוח סיור רומאי שנשלח למטרות דומות בידי סקיפיו, הובסו ונסוגו חזרה אל המחנה.
הפרשים הרומאים שדלקו אחריהם השקיפו מרחוק על המחנה הקרתגי, ודיווחו על ממצאיהם לסקיפיו.
סקיפיו הופתע, אולם ארגן במהירות את צבאו והחל לשוט עמו במעלה נהר הרון בתקווה לחסום את דרכו של חניבעל ולכפות עליו קרב.
חניבעל, שלא היה מעוניין בעימות עם צבאו של סקיפיו, המשיך להתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב וסקיפיו הבין שלא יוכל להדביק את צבאו.
בספטמבר, החל צבאו של חניבעל לחצות את הרי האלפים, שהפרידו בין גאליה (צרפת של ימינו) לבין האזור שהרומאים כינו גאליה קיסאלפינה (איטליה מצפון לנהר הפו), עם 38,000 רגליים ו-8,000 פרשים.
כצפוי, התברר שמדובר במשימה קשה ביותר.
חייליו האפריקאים של חניבעל, שהיו רגילים לתנאי אקלים חמים, סבלו קשות מהקור והשלג.
הפילים חלו כולם, והורגש מחסור כבד במזון.
אולם מכשול גדול יותר היה ההתקפות של האלוברוגים, שבט גאלי עוין ששכן באזור דרכו עבר צבאו של חניבעל.
הוא הצליח אך בקושי לגבור על התנגדותם ולהגיע אל פסגת ההרים.
פוליביוס מציין שחניבעל הגיע אל פסגות ההרים בזמן ש"תקופת השקיעה עם בוקר של הפליאדות כבר הגיעה ושלג כיסה את פסגות ההר", מה שרומז על 7 או 9 בנובמבר.
צבאו של חניבעל החל בירידה מההרים, שהייתה קשה לא פחות מההעפלה עליהם.
הדרך הייתה צרה, מכוסה סלעים שלג וקרח, ובמקרה אחד חניבעל הורה לחייליו לפלס דרך תוך שימוש בנוזלים חמים שהותזו על המכשולים שחסמו את המעבר כדי לפורר את הסלעים.
חציית האלפים ארכה שישה-עשר יום ובסופם הגיע צבאו המותש של חניבעל אל אדמת איטליה עם 20,000 רגלים, 6,000 פרשים, ומספר לא ברור של פילים.
כאשר צבאו המוחלש והתשוש הגיע לבסוף למרגלות הרי האלפים, עמדו בפני חניבעל שתי משימות עיקריות: הראשונה הייתה לדאוג למזון ומנוחה עבור חייליו, והשנייה הייתה לגייס לצידו במהירות בעלי ברית, כיוון שבשלב זה הגיע צבאו בקושי לממדי צבא קונסולרי ממוצע.
את שתי הבעיות ניתן היה לפתור באמצעות השבטים הגאליים, ששכנו באזור שמצפון לנהר פו.
השבטים הגאלים החזקים ביותר ששכנו באזור באותה תקופה היו הבויים, האינסוברים והטאורינים.
כאשר הגיע חניבעל לאזור, הסתכסכו האינסוברים, שהיו בעלי בריתו, עם הטאורינים.
חניבעל התערב לטובת האינסוברים, הטיל מצור על בירתם של הטאורינים (טורינו), ולאחר שלושה ימים של מצור כבש אותה וטבח בתושביה.
הייתה זו תצוגה מחושבת של אכזריות, שנועדה להטיל מורא על השבטים האחרים באזור ואכן חלק מהשבטים הצטרפו אליו אולם מרביתם חששו מהרומאים והעדיפו להישאר נייטרליים.
מספר שבטים אף שרתו כחיילות עזר בצבא הרומאי.
סקיפיו קיבל בינתיים ידיעות על כך שצבאו של חניבעל הגיע לצפון איטליה.
הוא הופתע מכך שחניבעל הצליח לחצות את הרי האלפים ואף להכניע את הטאורינים, אולם גם חניבעל היה מבולבל, שכן לא ציפה שמצביא רומאי ינטוש את הלגיונות שלו בגאליה ויחזור לאיטליה, ולא ידע מה גודלו של הצבא שעמד לרשות סקיפיו.
סקיפיו העריך שהצבא הקרתגי חלש ומותש מאוד בעקבות תלאות המסע דרך האלפים, כפי שניתן להבין ממשפט מתוך נאום שההיסטוריון ליוויוס שם בפיו: "יִרְאתי היחידה היא שכאשר תלחמו [נגד הצבא הקרתגי] יתגלה כי האלפים הם אלו שכבשו את חניבעל", ולכן לא חשש להתעמת איתו.
בפני חניבעל עמדה אפשרות להתחמק מקרב, בחירה שנראתה נכונה לאור מצבם הירוד של חייליו, אולם החליט להילחם משום שידע שניצחון מרשים יעודד את השבטים הגאליים להצטרף אליו, וכן משום שבלאו הכי היה חייב לחבור אל כוחות האינסוברים והבויים שהבטיחו לו סיוע, מהלך שבהכרח היה מפגיש אותו עם צבאו של סקיפיו.
כולם הסכימו פה אחד, חניבעל הטיל גורל והזוכים נאבקו זה בזה עד שאחד מהם הרג את השני וזכה בחירותו ובמתנות.
לאחר המחזה קם חניבעל והסביר לחיילים את אשר רצה להמשיל להם, מצבם דומה למצבם של השבויים, לא נותרה בפניהם כל ברירה, אם ילחמו יהיה להם כל עושרה של רומא, אולם לסגת אי אפשר.
למחרת צעד חניבעל כדי להיפגש עם הבויים, בעוד סקיפיו צעד כדי למצוא אותו.
סקיפיו חצה את נהר הפו ואת נהר טיקינוס (בשמו המודרני טיצ'ינו), ובאזור פאביה נפגשו כוחות החלוץ של הצבאות היריבים.
לחניבעל היה יתרון קל בפרשים, ובקרב טיקינוס הובסו הרומאים, סקיפיו עצמו נפצע וניצל רק הודות לבנו (לימים סקיפיו אפריקנוס).
לאחר הקרב נסוגו הרומאים אל מעבר לנהר פו.
חניבעל רצה לדלוק אחריהם, אך הרומאים הרסו את הגשרים ולקח זמן עד שנמצא מקום שבו יכלו המהנדסים הקרתגים לבנות גשר חדש.
קרב טיקינוס היה התנגשות קטנה ובלתי חשובה, ויש שאינם מחשיבים אותו כקרב של ממש.
אולם למרות זאת, הקרב זעזע את הרומאים, שנוכחו לדעת שצבאו של חניבעל אינו חלש כפי שחשבו.
סקיפיו ואנשיו נסוגו לעבר נהר הטרביה (יובל של נהר פו) והתבצרו במושבה הרומאית פלנקטיה (פיאצ'נצה).
חניבעל כבש את העיר קלאסטידיום, שהיוותה בסיס אספקה רומאי חשוב, ונע לכיוון מחנהו של סקיפיו על נהר הטרביה.
הסנאט הזעיק את הקונסול השני, טיבריוס סמפרוניוס לונגוס, מסיציליה, וצבאו של האחרון הגיע לצפון איטליה בנובמבר.
היה זה סוף שנת 218 לפנה"ס, ושנת הכהונה של סקיפיו וסמפרוניוס כקונסולים עמדה להיגמר.
סמפרוניוס היה להוט לזכות בניצחון על חניבעל שיאפשר לו לזכות בכהונה שנה נוספת.
סקיפיו הפצוע, לעומת זאת, רצה לתת לחייליו לנוח במהלך החורף ולתקוף באביב, אולם באותו זמן זכו פרשיו של סמפרוניוס בניצחון זעום על קבוצת פרשים של חניבעל שבזזה שטחים גאליים.
הניצחון הלהיב את סמפרוניוס, שרצה לצאת למערכה מהר ככל האפשר.
מכיוון שסקיפיו היה פצוע, הייתה הסמכות המלאה בידי סמפרוניוס, שתכנן לצאת לקרב כבר למחרת ההתנגשות.
חניבעל ניצל עד תום את להיטות אויבו, וגרר אותו למלכודת מתוחכמת על נהר הטרביה: בדצמבר נפגשו הצבאות בקרב טרביה, שנערך על פי התנאים של חניבעל.
הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ, והרומאים איבדו במהלכו 26–32 אלף חיילים.
לאחר הניצחון נהרו כמעט כל שבטי הגאלים של עמק הפו להצטרף לצבאו של חניבעל, פרט לשבט הקנומאנים, וחיזקו מאוד את כוחו.
החבירה עם השבטים הגאליים איפשרה לחניבעל להניח לצבאו לנוח במשך החורף.
הרומאים הבינו שהגנה על עמק הפו אינה אפשרית יותר, והחליטו למנוע מחניבעל לחדור למרכז איטליה ולאיים על רומא עצמה.
כצפוי, סמפרוניוס וסקיפיו לא נבחרו שוב לקונסולים, ובמקומם נבחרו כקונסולים של שנת 217 לפנה"ס גאיוס סרוויליוס גמינוס וגאיוס פלאמיניוס נפוס.
סרוויליוס קיבל את הפיקוד על שארית צבאו של סקיפיו באזור ארימיניום (רימיני), ואילו פלאמיניוס קיבל תחת פיקודו את שארית צבאו של סמפרוניוס באזור ארטיום (ארצו).
הצבא הרומאי תוגבר בארבעה לגיונות חדשים, כדי לפצות על האבדות שספג בקרב טרביה.
משני מקומות אלו ניתן היה לפעול בקלות נגד חניבעל, כאשר בכל דרך בה ינוע מעמק הפו אל מרכז איטליה, הוא ילכד בין שני הצבאות.
מיד לאחר שהתפנו מעברי האפנינים משלג, פלש חניבעל מבולוניה דרך מעבר קולינה אל אטרוריה.
פלאמיניוס הופתע, ופנה דרומה כדי להגן על רומא עצמה.
חניבעל עקב אחריו וניסה לגרור אותו להילחם בקרב על ידי ביזת האזור.
יועציו של פלאמיניוס דחקו בו להמתין לכוח של סרוויליוס שאמור לחבור אליו, אולם פלאמיניוס רצה לזכות בכל התהילה לבדו, ועם צבאו בן ה-40,000 איש תכנן להציב מארב לחניבעל בארטיום.
חניבעל ניחש את כוונות אויבו, עקף אותו והמשיך קדימה.
חניבעל רצה להתחמק מפלאמיניוס, ועל כן הצעיד את חייליו במהירות רצחנית.
בשל הצעידה המאומצת חלו רבים מחייליו של חניבעל ואף הוא עצמו לקה בדלקת קשה בעינו, כאשר קיצרו את הדרך באזור ביצות בפירנצה, אולם הוא סירב לעצור כדי לטפל בחולים.
כאשר נודע לפלאמיניוס שחניבעל עקף אותו ודבר לא מפריד בינו לבין רומא, מיהר לרדוף אחריו.
חניבעל ארב לו באגם טראסימנו, והשמיד את צבאו בקרב טראסימנוס.
כ-15,000 רומאים כולל פלאמיניוס עצמו נהרגו.
6,000 לוחמים רומאים הצליחו להימלט משדה הקרב ומצאו מקלט בכפר אטרוסקי סמוך.
חניבעל שלח את מהרבעל בראש כוח פרשים ללכוד אותם.
מהרבעל הקיף את הכפר והרומאים נכנעו לאחר שהובטח להם שלא יפגעו בהם.
חניבעל כינס את כולם והודיע להם שמהרבעל לא היה מוסמך להבטיח להם את חייהם בשמו.
הוא כלא את השבויים הרומאים, בעוד את בעלי בריתם שחרר לבתיהם באומרו שהוא בא להילחם ברומאים ולא באיטלקים.
בדרך זו קיווה למשוך אחריו את בעלי בריתם של הרומאים.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מתאר את שאירע ברומא לאחר קרב טראסימנוס:
הקונסול השני סרוויליוס לא ידע על המפלה ורצה להגיע אל פלאמיניוס במהירות האפשרית.
הוא שלח אליו את גאיוס קנטיניוס עם כמה אלפי פרשים אל אגם טראסימנוס.
מרגליו של חניבעל סיפרו לו על כך, והוא שלח את מהרבעל עם יחידת פרשים כדי לעצור אותו.
מקום ההתנגשות אינו נזכר במקורות, אולם ההיסטוריון בן זמננו ג'ון לייזנבי (John Lazenby) מעריך שהיא נערכה באזור אסיזי.
לטענת ליוויוס ופוליביוס, בהתנגשות הראשונה נהרגו כמחצית מהפרשים הרומאים וביום שלמחרת נשבו כולם, אם כי אפיאנוס טוען ש-3,000 נהרגו, 800 נלקחו בשבי והשאר נמלטו.
קרב זעיר זה זעזע את רומא המזועזעת בלאו הכי והוחלט למנות דיקטטור.
למשרה אחראית זו נבחר פאביוס מאקסימוס.
חניבעל חצה את אומבריה ופיקנום ללא הפרעה.
הוא בחר שלא לעלות על רומא, כיוון שלא היו עמו מכונות מצור וחייליו נזקקו למנוחה.
כעבור עשרה ימים מקרב טראסימנוס, הגיע אל חופי הים האדריאטי.
היה זה אזור פורה למדי.
חניבעל הניח לחייליו לבזוז ולרצוח בערים שעבר בהן, משום שהיה חייב לפצות אותם אחרי כל התלאות שעברו.
חניבעל נתן לחייליו זמן לנוח ודאג שיטפלו בסוסים החולים.
הוא גם דאג להשיג לחייליו נשק חדש מהשלל שנלקח מהרומאים.
מכיוון שחנה על החוף, הוא גם הצליח להעביר ידיעות לקרתגו על ניצחונותיו.
ידיעות אלו התקבלו בהתלהבות בקרתגו, שכן במקביל, התנהלה המערכה בהיספניה לרעת קרתגו.
לאחר מכן התקדם חניבעל אל איאפיגה (בפוליה המודרנית).
אזור זה היה מחולק בין שלושה שבטים: הדאוניים, הפאוקטיים והמסאפיים.
חניבעל פלש אל ארץ הדאוניים, והשחית באופן שיטתי את האזור שסביב המושבה הרומאית לוקריה (בלוצ'רה המודרנית).
לאחר מכן הוא קבע את בסיסו באיאפיגה, ופעל כדי להביא את כולה תחת שליטתו.
ליוויוס טוען שחניבעל נכשל בכיבוש העיר ספולטום (Spoletum), אולם סופרים אחרים אינם מזכירים את המאורע ולכן סביר יותר להניח שהקרב על ספולטום היה לא יותר מפשיטה קטנה שערך אחד מקציניו של חניבעל.
פאביוס, הדיקטטור החדש, הבין בינתיים שחייליו עתירי הניסיון של חניבעל עדיפים על החיילים הרומאים בקרב.
הוא החליט להימנע מכל קרב ישיר עם חניבעל, ולנצל את היתרונות שהיו לרומאים: אספקה בלתי מוגבלת ומספר חיילים גדול.
כדי להחליש את חניבעל הוא החליט לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה ולדאוג שלחניבעל לא תהיה אספקה.
הוא יצא עם ארבעה לגיונות יחד עם המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס, וחנה באיקאי (בטרויה המודרנית), מרחק של שישה קילומטרים ממחנהו של חניבעל.
כאשר שמע חניבעל על כך, מיהר והוציא את חייליו מחוץ למחנה, אולם משראה שהרומאים לא יוצאים לקרב החזיר את חייליו.
פאביוס עקב מאז תמיד אחרי חניבעל, ומכיוון שנהנה מאספקה בלתי מוגבלת, לא התיר לחייליו לעצור ולאסוף מזון.
הוא עשה זאת כדי שכל החיילים יישארו מלוכדים כגוף אחד.
מכיוון שהכיר היטב את האזור, הוא תמיד תפס את העמדות הנוחות לפני שחניבעל הגיע אליהם, ולקח בשבי או הרג חיילים של חניבעל שיצאו מהמחנה לאסוף צידה.
טקטיקה זו זכתה לכינוי "האסטרטגיה הפביאנית", ועל אף שהוכיחה עצמה כיעילה, ברומא היא נחשבה לפחדנות.
החיילים, ובייחוד המגיסטר אקוויטום מינוקיוס, לחצו שוב ושוב על פאביוס לצאת לקרב, וכאשר סירב, זכה לכינוי "מורו של חניבעל".
חניבעל ניסה להתגרות בפאביוס על ידי כך שפלש לקמפניה ופשט על הערים סביב המושבה הרומית בנבנטום (ב-בנוונטו המודרנית).
על פי פוליביוס, חניבעל לכד עיר בשם "ונוסיה" (Venosia).
מיקומה של עיר זו אינו ידוע.
ליוויוס מזכיר שחניבעל כבש עיר אחרת בשם "טלסיה" (Telesia), שנמצאה כ-36 ק"מ מבנבנטום.
חניבעל שראה זאת, החליט לפשוט על אזור "אגר פלרנוס", שהיה מקום פורה ועשיר.
חניבעל הסיק שגם אם פאביוס לא יתקוף, לפחות בעלות הברית של רומא יבינו שרומא אינה יכולה לספק להם הגנה ויערקו לצד שלו.
הוא אסף כמות גדולה מאוד של שלל, ורצה להביא אותו אל מקום שבו יוכל לאחסן אותו לקראת החורף המתקרב.
הוא טעה בדרכו חזרה, ופאביוס לא עמד בפיתוי וניסה לארוב לו בקרב אגר פלרנוס.
חניבעל הצליח להתחמק מהמלכודת של פאביוס בדרך מקורית ולא צפויה, הוא שיגר עדר שוורים על החיילים הרומאיים.
המאורע הכפיש לחלוטין את שמו של פאביוס ברומא.
חניבעל ניצל זאת, וכדי להגביר את הזעם על פאביוס, הורה לחייליו לשרוף את כל האדמות הרומאיות שייתקלו בהן פרט לאדמותיו של פאביוס, ואף העמיד עליהן שומרים כדי שלא יגנבו מהן דבר.
במקביל, הסכים פאביוס לעשות הסכם החלפת שבויים עם חניבעל.
על פי ההסכם, כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים.
לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט, שכעס על ההסכם, סירב לשלוח את הסכום לפדיונם.
בלית ברירה שלח פאביוס את בנו לרומא כדי שימכור את קרקעותיו ובכסף הזה פדה את השבויים.
חניבעל חיפש מקלט לחורף של שנת 217 לפנה"ס.
לצורך כך הוא בחר בעיר גרוניום (Geronium) באזור מוליזה של ימינו.
לאחר שנכשל משא ומתן עם התושבים, הטיל עליה חניבעל מצור וכבש אותה.
הוא הרג את התושבים, אולם השאיר על כנם את הבתים והחומות כי תכנן להשתמש בהם.
הוא הקים מחנה מול העיר, ושלח בכל יום שני שלישים מהצבא לאסוף תבואה ושליש אחד השאיר לשמירה.
בינתיים פאביוס נקרא חזרה לרומא, על פי המקורות לצורך תפקידים דתיים, אולם ככל הנראה יזם את חזרתו כדי לשמור על מעמדו הפוליטי בעיר.
הוא הותיר את מינוקיוס כמפקד בשטח, והורה לו לא לתקוף בשום מחיר.
אולם מינוקיוס לא שעה להזהרות הדיקטטור ותכנן לתקוף את מחנהו של חניבעל.
חניבעל ראה את מינוקיוס ומיהר לעבור אל גבעה סמוכה עם מרבית הצבא.
בהדרגה הורה חניבעל לחייליו לחזור וללקט תבואה, שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה.
מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים והורה להם לא לקחת שבויים.
את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל, שהתגונן בקושי.
הוא ניצל רק הודות לסיוע מהיר שהביא עזרובעל, ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו.
אולם למרות זאת, אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות.
חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום, ומאז נזהר יותר באיסוף התבואה.
כששמע הניצחון הזעום הגיע לרומא, שררה שמחה גדולה בעיר, שכן היה זה הניצחון הראשון מאז הגיע חניבעל לאיטליה.
קרנו של פאביוס הלכה וירדה בעוד קרנו של מינוקיוס עלתה.
הוחלט למנות אותו כ"דיקטטור עמית", דבר שלא נעשה מעולם ברומא.
הוא דרש בתחילה מפאביוס שהם יתחלפו בפיקוד לסירוגין, אולם פאביוס סירב ונתן למינוקיוס לפקד על שני לגיונות ועל חילות העזר של בעלי הברית, בעוד הוא עצמו פיקד על שני לגיונות נוספים.
הם חנו במרחק של חצי קילומטר זה מזה.
חניבעל תחקר את שבוייו ולמד להכיר את אופיו של מינוקיוס.
הוא תכנן להציב לו מלכודת באופן הבא: בין המחנה של חניבעל לזה של מינוקיוס הפרידה תלולית, שהיוותה עמדה אסטרטגית חשובה.
חניבעל תכנן לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס ימנע ממנו לעשות זאת.
על כן החביא רבים מחייליו באזור התלולית, ושלח אחרים כביכול לכבוש אותה.
מינוקיוס שראה זאת, מיהר לתקוף, אולם אז חייליו של חניבעל זינקו מן המארב.
חייליו של מינוקיוס פנו לסגת, אולם פרשיו של חניבעל טבחו בהם ללא רחם.
פאביוס השקיף כל העת בדאגה על הנעשה ולבסוף הורה לחייליו להצטרף למערכה.
בלית ברירה, הורה חניבעל לחייליו לסגת.
הוא חזר אל המחנה וגם הרומאים עשו כמוהו.
לאחר הקרב ביצר חניבעל את מחנהו, והעביר את החורף בשקט.
עם הגיע האביב של שנת 216 לפנה"ס, התפטרו פאביוס ומינוקיוס ממשרותיהם, וכקונסולים של אותה שנה נבחרו לוקיוס אמיליוס פאולוס וגאיוס טרנטיוס וארו.
סרוויליוס ומרקוס רגולוס התמנו לפרו קונסולים, וההוראה שקיבלו הייתה להתגרות בצבאו של חניבעל אך לא לתקוף אותו ישירות.
חניבעל מצידו עזב את גרוניום וכבש את מצודת קאנאי, ששכנה במיקום אסטרטגי והוא מצא בה גם אספקה בשפע.
הסנאט הרומי החליט לנטוש את אסטרטגיית ההתשה של פאביוס ולחתור לקרב הכרעה נגד צבאו במטרה להשמיד אותו לחלוטין.
לפי התיאור של ליוויוס ופולביוס, מבין שני הקונסולים הרומיים, וארו היה הלהוט לכך ביותר.
לפי פוליביוס, הצבא הרומאי כלל 8 לגיונות ועוד 8 לגיונות של בעלי הברית, סה"כ 80,000 רגלים ו-6,000 פרשים, בעוד שלפי ליוויוס, הוא כלל 4 לגיונות ועוד 4 של בעלי הברית, שתוגברו מעט וכללו 49,000 רגלים ו-6,000 פרשים.
מרבית החוקרים מאמצים את הערכתו של פוליביוס ביחס לגודלו של הצבא הרומאי.
צבאו של חניבעל כלל ערב הקרב בערך 40,000 רגלים ו-10,000 פרשים, לאחר שגודלו תפח הודות לגאלים מצפון איטליה, שהצטרפו אליו לאחר הניצחון בקרב טראסימנוס.
הקרב נערך ככל הנראה באזור הנהר אופידוס (בשמו המודרני אופנטו) ב-2 באוגוסט 216 לפנה"ס.
פוליביוס וליוויוס טוענים שווארו חסר הניסיון הצבאי פיקד באותו יום על הצבא, אולם ככל הנראה ההוראה לצאת לקרב הגיעה בלאו הכי מהסנאט, כך שלדבר אין חשיבות רבה.
הקרב נפתח בהסתערות הפרשים של חניבעל, בפיקוד עזרובעל ומהרבעל, שהוצבו בשני האגפים של צבאו, על כנפות הפרשים של הצבא הרומאי.
במקביל, החלו הלגיונות הרומיים במרכז, לתקוף את חיל הרגלים הקרתגי, שנערך בצורת חצי סהר שקדקודו פונה כלפי הצבא הרומאי.
היתרון המספרי של הרומאים ואיכות כלי נשקם גרמו לכך, שהרגלים קלי החימוש של חניבעל שניצבו מולם, נדחקו בהדרגה לאחור עד שכיוון חצי הסהר התהפך, והמערך הקרתגי במרכז היה קרוב לשבירה.
בשלב זה פתחו הרגלים הכבדים של חניבעל, שכללו בעיקר חיילים לוביים חמושים היטב, והוצבו באגפים של הרגלים הקלים במרכז, בהסתערות על האגפים של הלגיונות הרומיים, שנחשפו עקב התקדמותם לעומק המערך הקרתגי.
ההסתערות הבלתי צפויה, שנפתחה בהטלת מטח של רמחים, גרמה לבלבול ולכאוס בשורות הלגיונות הרומיים.
בשלב זה הצטרפו למתקפה גם פרשיו של חניבעל, שחזרו לשדה הקרב לאחר שסיימו להביס את כנפות הפרשים הרומיים, תקפו את חיל הרגלים הרומי מעורפו והשלימו את כיתור הצבא הרומאי.
מה שהתרחש בהמשך דמה יותר לטבח מאשר לקרב.
החיילים הרומיים, שנדחקו לתוך שטח צר והותקפו מכל העברים, לא יכלו לתמרן בגלל הצפיפות הרבה, ונטבחו ללא רחם.
בין 50 אלף ל-70 אלף רומאים נהרגו בקרב, ביניהם כמה מאויביו המושבעים של חניבעל: מינוקיוס, הדיקטטור לשעבר, פאולוס, הקונסול השני של אותה שנה, וכן 80 סנטורים ו-29 טריבונים צבאיים.
הניצחון המכריע של חניבעל בקרב, על אף הנחיתות המספרית הניכרת של צבאו, והטקטיקה המבריקה בה השתמש במהלך הקרב, היקנו לו מקום של כבוד בקרב המצביאים הגדולים בהיסטוריה.
לאחר הקרב, חלק מהמצביאים הקרתגים ובראשם מהרבעל, יעצו לחניבעל ללכוד את רומא חסרת המגן בהתקפה מהירה, תוך ניצול מהירות התנועה של פרשיו.
אולם בצעד שנותר שנוי במחלוקת עד ימינו, חניבעל סרב.
לא ברור מדוע סירב חניבעל לתקוף את רומא לאחר שעיקר צבאה הושמד בשדה הקרב והעיר נותרה חסרת הגנה כמעט.
ייתכן שהסיבה נעוצב בכך שצבאו ספג אף הוא אבדות כבדות במהלך קרב קאנאי (כ-8,000 הרוגים ומספר לא ידוע של פצועים) ונזקק לזמן להתאוששות.
החוקר ג'ון שין (John Shean) מעריך שמחסור בציוד מצור ובאספקה אילץ את חניבעל לעשות זאת, בעוד הנס דלבריק טוען שמחסור בכוח אדם והצורך של חניבעל להותיר חילות מצב בנקודות שונות, הם אלו שמנעו זאת ממנו.
לדעת אדריאן גולדסוורת'י, העובדה שחניבעל סירב לתקוף את רומא מעידה שהוא לא תכנן להרוס את העיר, אלא רק לאלץ אותה לחתום על הסכם שלום נוח לקרתגו.
עם זאת, מבקריו של חניבעל טוענים, שהיה לו סיכוי לכבוש את רומא בהתקפה מהירה, תוך ניצול הפאניקה שהתבוסה עוררה בקרב הציבור ברומא, והעובדה ששדרת הפיקוד הרומאית השתבשה לחלוטין עקב אובדן רוב הפיקוד הבכיר של הצבא בשדה הקרב.
לאחר קרב קאנאי, בילה חניבעל זמן מסוים באיסוף השלל ובהכרעת כיסי התנגדות רומאיים אחרונים.
וארו עצמו נמלט מהקרב עם שבעים פרשים בלבד.
כוח רומאי גדול יותר, שכלל מעל 2,000 לגיונרים, נמלט לעיר קנוסיום (קאנוסה המודרנית).
מפקדיהם, שסברו שהקיץ הקץ על רומא, תכננו להימלט מחצי האי דרך הים.
המזימה נמנעה הודות ליוזמתו של סקיפיו הצעיר, שארגן את חבירת הכוח אל מחנהו של וארו שחזר מובס אל רומא.
חניבעל בילה כמה ימים במנוחה, ולאחר מכן, מכיוון שהיה זקוק לכסף, ניסה לארגן את פדיונם של השבויים הרומאיים שבידיו.
הוא שלח עשרה מנכבדי השבויים אל העיר, והללו התחייבו לחזור למחנה הקרתגי בלי קשר לתוצאות המשא ומתן.
כמו כן שלח את אחד מקציניו, קרתאלו, בניסיון להגיע להסכם כניעה הוגן, אולם הסנאט סירב אפילו לדון על אפשרות כזו, וקרתאלו הצטווה לעזוב את רומא מיד.
צעד אמיץ זה נחשב במחקר המודרני, למעשה שהציל את רומא בשעת משבר.
הסנאט אף סירב לפדות את השבויים, בטענה שהללו בגדו בחובתם כחיילים.
הרומאים החלו לנקוט בצעדים מעשיים כדי לשקם את העיר.
אשמת הכישלון הוטלה על שתי בתולות וסטליות שסרחו.
נשים נשואות הצטוו לא לצאת מבתיהן כדי לקונן על אחיהן בעליהן ובניהן שנהרגו, והקינות הוגבלו לזמנים ולמקומות מסוימים.
גיל הגיוס הונמך ל-17, ופושעים ועבדים קיבלו רשות לפדות עצמם ולהתגייס לצבא.
כלי הנשק הוצאו ממקדשי האלים והחיילים החדשים חומשו בהם.
מרקוס יוניוס פארה מונה כדיקטטור באופן זמני.
המטרה העיקרית של הצבא הקרתגי כעת, הייתה למצוא בסיסים לחורף, וכן לפתור את בעיית האספקה.
חניבעל עזב את פוליה ופלש למחוז קמפניה.
משקרב החורף, הגיע לשערי העיר החשובה נולה.
חניבעל תכנן לכבוש אותה בהסתערות פתע, אולם מצא את העיר מוכנה היטב למצור.
הוא ידע שמחסור באספקה והחורף המתקרב לא יתנו לו להטיל מצור יעיל על העיר, על כן נסוג וחיפש מקום לחייליו לחורף.
העיר העשירה קפואה פתחה בפני הקרתגים את שעריה, וחניבעל נפגש עם נכבדי העיר וכרת עמם ברית הוגנת, על פיה הורשתה קפואה לשמור על חוקיה ומנהגיה, ובניה היו פטורים משירות בצבאו של חניבעל.
חניבעל קבע את מחנהו בהר טיפאטה סמוך לקפואה, והורה לחייליו לשלם בכסף מלא על משתאות מזון או כלי נשק, אף על פי שצבאו החזיק למעשה בעיר.
חניבעל המשיך לנסות להעביר לצידו את הערים המקומיות.
הוא תקף את נאפולי, וחיל המצב הרומאי שלה הובס מול חומות העיר.
עם זאת, הסנאט המקומי עמד באומץ בהתקפה, וחניבעל ויתר.
חניבעל השיג פיצוי בכך שלכד בהסתערות את הערים נוקריה (Nuceria) ואקרי (Acerrae).
במקורות מתואר טבח נוקריה בתושבי הערים שנמלטו בהמוניהם, אולם חוקרים מודרניים דוחים את הסיפור וסוברים שמדובר בתעמולה רומית.
במקביל, תקף חניבעל את העיר החשובה קאסילינום, ששכנה על גבול פוליה-קמפניה.
הרומאים היו נחושים למנוע את נפילת העיר, והדיקטטור פארה יצא בראש צבא אליה.
חניבעל הביס את הצבא הרומאי בשערי העיר, מה שאפשר לו להטיל עליה מצור יעיל.
העיר הורעבה קשות, וכל מאמצי הרומאים להעביר אליה סיוע נכשלו.
בסוף נובמבר או בתחילת דצמבר נכנעה העיר והסכימה לקבל אליה חיל מצב קרתגי.
במקביל, הותקפה פאטאליה (Petelia) בידי כוח קרתגי שכלל גם המוני מתנדבים מקומיים טריים.
מנהיגי העיר פנו לסנאט, אולם הלה הודה שאין ביכולתו לעשות דבר.
כעבור עשרה חודשים, לאחר שלא נותר עוד מזון בעיר, נכנעו התושבים.
הרומאים מצדם, החליטו להמשיך מעתה ואילך עם שיטת האסטרטגיה הפביאנית.
פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, שלח משלחת רשמית לדון עמו על ברית אנטי-רומאית.
ברית כזו הייתה בדיוק מה שחניבעל היה צריך: פיליפוס היה יכול לספק לחניבעל כוחות רעננים שקרתגו התקשתה לספק לו.
תנאי ההסכם שנחתם קבעו כי המלך יכין צי גדול בן כמאתיים אניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו בבלקן.
עם זאת, הרומאים הפעילו על פיליפוס לחץ כבד והתוכנית נדחתה לשנה הבאה.
כמו כן, גם בסרדיניה החלו המקומיים לגלות עצבנות כלפי השלטון הרומאי, ובהיספניה החלו שני אחיו של חניבעל להשיב מלחמה נגד האחים סקיפיו.
הרומאים מצאו עצמם נאבקים בארבע זירות בו זמנית (איטליה, סרדיניה, היספניה, הבלקן), וחניבעל היה יכול לקוות שבקרוב מאוד יאלצו לבקש כניעה.
כקונסולים של שנת 215 לפנה"ס נבחרו מרקוס קלאודיוס מרקלוס וטיבריוס סמפרוניוס גרקכוס.
מרקלוס חנה בנולה, וגרקכוס חנה בעיירות בקמפניה.
חניבעל חנה בהר טיפאטה, לא רחוק מקפואה.
שני הקונסולים החליטו לבצע פשיטות על כפרי השבטים הנאמנים לחניבעל, במטרה להתיש אותם ולגרום להם לחזור לברית עם הרומאים.
גרקכוס ביצע פשיטה על כפריהם של שבטים הנאמנים לחניבעל.
חניבעל האמין שגרקכוס עדיין בוזז ויקל עליו לתפוס אותו, אולם גרקכוס נמלט לקומאי והתבצר בה.
חניבעל נסוג לטיפאטה וחזר עם מגדלי מצור, אולם לאחר קרב קצר נסוג חזרה לטיפאטה.
בהמשך הגיעה תלונה נוספת אל חניבעל מפי בעלי בריתו, שמרקלוס משחית את אדמותיהם.
חניבעל תקף את נולה, מבצרו של מרקלוס, אולם מרקלוס התגונן היטב, הוציא להורג את כל מי שלא היה נאמן לרומא, וביצע גיחות נועזות על החיילים הקרתגיים.
לכך הצטרף גשם כבד שהקשה עליהם.
חניבעל איבד כמה אלפי חיילים בעוד אבדות הרומאים הסתכמו במאות ספורות בלבד.
בנוסף על כך, בקרב זה קרה לחניבעל מה שלא אירע לו עד אז אלא פעמים מעטות בלבד במהלך המערכה באיטליה.
כמה מאות פרשים נומידיים ואיברים ערקו אל הרומאים תמורת הבטחה לאדמה.
חניבעל נסוג חזרה לאפוליה, והקים כוח מיוחד שכלל בעיקר מגויסים טריים משבט הברוטיים.
כמפקדם מינה חניבעל את חנו בן בומילקר, והורה לו לנסות לתפוס את ערי יוון הגדולה.
ערים אלו היו למעשה מושבות יווניות בשליטת רומא, שהמרירות בהן נגד הרומאים הייתה רבה.
עם זאת, התברר שהיוונים חששו יותר מדי מהרומאים, והצלחותיו של חנו היו מועטות.
הוא ניסה את מזלו ברגיום, אולם נכשל.
לאחר מכן נע לכיוון לוקרי, שתושביה החלו להימלט בהמוניהם.
כוח פרשים קרתגי בפיקודו של מצביא בשם חמלקרת, פתח במרדף אחרי הנמלטים, והצליח להניס אותם חזרה אל בין החומות.
חנו הצליח להגיע למשא ומתן עם הלוקרים, על פיו העיר לא תיבזז ולא תיפגע, ובתמורה יקבלו הקרתגים שימוש חופשי בנמל החשוב של לוקרי.
אולם הברוטים, שמלכתחילה הצטרפו אל חניבעל במטרה לשדוד ולבזוז, התאכזבו מכך.
בתגובה הם תקפו את נמל קרוטון בלי לבקש אישור מהמפקדים הקרתגיים, וזאת במטרה שהשלל יהיה שלהם בלבד.
קרוטון הייתה עיר עשירה ששכן בה מקדש מפורסם של יונו.
חניבעל ידע שביזת עיר כזו תבאיש את ריחו בעיני שאר הערים, ועל כן הורה לחנו לפנות את נכבדי התושבים ובראשם אדם בשם אריסטומאכוס אל לוקרי, ולהתיר לברוטים לשדוד באופן מפוקח את האחוזות הריקות.
כקונסולים של שנת 214 לפנה"ס נבחרו מאקסימוס (פעם רביעית בחייו) ומרקלוס (פעם שלישית בחייו).
בין השניים היו חילוקי דעות, שכן מרקלוס החזיק בדעה שיש להילחם בחניבעל בכל אמצעי, בעוד מאקסימוס רצה להמשיך ולהשתמש באסטרטגיה הישנה שלו של אדמה חרוכה.
אולם הכל היו תמימי דעים שרומא נמצאת כעת במלחמה גדולה בכמה חזיתות, ועל כן החלה רומא בהכנות גדולות במסגרתן הוגדל מספר הלגיונות ונבנו ספינות מלחמה חדשות ביוזמת אנשים פרטיים.
חניבעל מצדו נע מקמפניה לפוליה, וחנה ליד אגם אווארנוס (Avernus), רשמית לצורך הקרבת קורבנות, אולם בפועל כדי לרגל אחר הביצורים של העיר פוטואלי.
הוא העמיד פנים שמטרתו היא העיר קומאי, אולם פנה בהפתעה אל פוטואלי, שחיל המצב הרומאי שלה כלל 6,000 איש והייתה בטוחה באופן טבעי בשל תנאי השטח הקשים ובנוסף לכל גם בוצרה היטב.
לאחר שלושה ימי מצור, נסוג חניבעל ועבר לבזוז את סביבותיה של נאפולי.
העיר ניצלה רק הודות להבטחה מצד מספר סנאטורים מנולה, שהבטיחו להסגיר לידיו את העיר.
חניבעל נע לכיוון נולה, אולם הקונסול מרקלוס קיבל ידיעה מוקדמת על הקשר והגיע בזמן כדי לעצור אותו.
במקביל, פאביוס קיבל ידיעה שחנו נע עם צבאו אל בנבנטום (בנוונטו), כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית לנאפולי.
תנועה זו הותירה את העיר קאסילינום ללא הגנה ופאביוס פתח במצור עליה.
במקביל, הפרוקונסול גרקכוס נע עם כוחותיו אל אותו אזור בדיוק, מכיוון לוקריה (Luceria).
לגרקכוס נודע שחנו חונה באזור הנהר קלורה אירפינו (Calore Irpino), כשלושה קילומטרים בלבד ממחנהו של גרקכוס.
גרקכוס הצליח לקבל אישור מיוחד מהסנאט לצאת לקרב, שנראה לכאורה לא שקול בהתחשב בכך שחייליו של גרקכוס היוו מיליציה שכללה בעיקר עריקים, וכן פושעים ועבדים שהובטחה להם חנינה וחירות.
אולם לאחר יום של התכתשות, שכונה קרב בנבנטום, הביסו הרומאים את הקרתגים וחנו נמלט משדה הקרב עם פחות מאלפיים פרשים.
גרקכוס חגג את ניצחונו בבנבנטום ולאחר מכן חזר לרומא.
במקביל נחלו הקרתגים כישלון נוסף כאשר מרקלוס הדף התקפה של חניבעל על נולה.
המצור על קאסילינום לא התנהל לשביעות רצונם של הרומאים.
פאביוס ספג אבדות כבדות וביקש ממרקלוס לבוא לעזרתו.
למזלם של הרומאים, חניבעל איבד עניין בנולה והחל לנוע אל טראנטום (טאראנטו) שבפוליה.
מרקלוס העז להפקיד את נולה בידי 2,000 חיילים ונע במהירות אל קאסלינום עם שאר הכוח.
התגבורת לא שינתה משמעותית את המצב, והעיר נפלה לבסוף בעזרת תחבולה.
לאחר מכן, בתוך כמה ימים לכדו הרומאים סדרת ערים, בקרבות שפרטיהם אינם ידועים: פולפולה, מאלאה, קומפסה, טלסיה, קומפולטריה ואורביטניום.
על פי המקורות, במהלך קרבות אלו איבדו הקרתגים 25,000 איש, מספר מוגזם ככל הנראה.
כמו כן נתפסו 370 עריקים מהצבא הרומי.
הם נשלחו לרומא ושם הוצאו להורג באכזריות.
עם תום השנה ותחילת שנת 213 לפנה"ס, נבחרו כקונסולים קווינטוס פאביוס מקסימוס (בנו של פאביוס הראשון) וגרקכוס (פעם שנייה בחייו).
באותה שנה בחר חניבעל להשתלט על העיר טראנטום, שהייתה נתונה תחת שלטון רומא מאז מלחמת פירוס, והמרירות בה נגד הרומאים הייתה גבוהה.
העיר הייתה (ועודנה) עיר נמל חשובה בפוליה, ועל כן בעלת חשיבות אסטרטגית רבה מבחינת חניבעל.
שני צעירים מבני העיר נפגשו עם חניבעל והגיעו עמו לתנאים שהשביעו את רצון שני הצדדים.
עם זאת, כאשר חניבעל נע אל תוך שטח טראנטום, התברר שבני בריתו אינם חזקים מספיק, והוא שהה באזור תקופה ארוכה.
הרומאים מצדם כבשו חזרה את העיר החשובה אריפי.
השנה כולה עברה ללא התרחשויות מיוחדות למעט פשיטות של שני הצדדים.
בשנת 212 לפנה"ס נבחרו כקונסולים אפיוס קלאודיוס פולכר וקווינטוס פולביוס פלאקוס.
בתחילת השנה הוציאו הרומאים להורג שני בני ערובה שבני טראנטום הפקידו בידיהם.
בעקבות כך, האופוזיציה האנטי-רומאית בטראנטום התחזקה מאוד, ובוגדים מתוך העיר הכניסו פנימה את חניבעל בחשאי.
בעזרת המקומיים, נטבחו לאחר קרב קצר כל החיילים הרומאים בעיר, פרט לאלו שנמלטו אל האקרופוליס.
חניבעל נאם בפני אנשי טראנטום, הציג עצמו כמשחרר משלטונם העריץ של הרומאים, והזכיר להם את העובדה שלאחר קרב טראסמינוס הוא שחרר כמה טראנטינים שנפלו בשבי.
הוא הבטיח לא לגבות מיסים ולא להציב מושל קרתגי בעיר, אולם ככל הנראה הסכימו הטראנטינים בהמשך להתפשר וחניבעל הותיר בעיר חיל מצב תחת פיקודו של קרתאלו.
הקונסולים החדשים החלו להטיל מצור על קאפואה, ובזזו את השדות באזור.
חניבעל שלח את חנו כדי לדאוג לאספקת תבואה סדירה לקפואה.
חנו הגיע מברוטיום ואסף תבואה מבעלות הברית הקמפניות.
הוא חנה בסתר כשלושה קילומטרים מבנבנטום, ושלח משם את התבואה אל קפואה.
הקונסולים קיבלו מידע על כך וחנו בבנבנטום עצמה, מרחק של יום מקפואה, במטרה לארוב לשיירת האספקה של חנו.
התפתח קרב, במהלכו ספגו הקרתגים אבדות כבדות והרומאים בזזו את האספקה.
חניבעל היה אותה תקופה עסוק בהכנעת חיל המצב הרומאי של טראנטום, שהתבצר כאמור באקרופוליס, אולם השתכנע שההגנה על קפואה חשובה יותר.
הקונסולים קיבלו מידע על התקדמות מחנהו של חניבעל, ועל כן הזעיקו את הפרוקונסול גרקכוס, שחנה בלוקאניה.
עם זאת, גרקכוס מת בדרך וצבאו התפזר.
המקורות מוסרים גרסאות רבות בנוגע למותו, על פי חלק מהגרסאות הוא מת בידי קבוצת לוקאנים, שהזעיקו לעזרתם גדוד פרשים קרתגיים.
אולם במחקר המודרני מקובל להאמין שהוא נע עם צבאו מלוקאניה אל קמפניה ובדרך נהרג במארב שיזם חניבעל או אחד מקציניו.
הקונסולים ניסו את כוחם בהתמודדות קצרה עם חניבעל, אולם הובסו והחליטו להתפצל.
פולביוס נסוג אל קומאי וקלאודיוס נסוג אל לוקאניה.
ברומא עצמה, מרקוס קנטיניוס פנולה, שלא החזיק בשום תפקיד רשמי, ביקש מהסנאט אישור לצאת עם 5,000 מתנדבים לקרב מול צבאו של חניבעל.
מבוקשו ניתן לו, ובמהלך מסעו מרומא לקמפניה אף הצטרפו אליו מתנדבים רבים עד שצבאו כלל בסופו של דבר למעלה מ-8,000 איש.
חניבעל נפגש עמו בקרב סילארוס, שכצפוי הסתיים בניצחון קרתגי.
ניצחונו של חניבעל בקרב זה היה מכריע, אולם הסחת הדעת אפשרה לשני הקונסולים להתארגן למצור חדש נגד קפואה.
חניבעל ניצל את ניצחונו ופלש לפוליה.
הוא תקף את מחנהו של הפראיטור גנאיוס פולביוס פלאקוס (אחי הקונסול), ובקרב הרדוניה הנחיל לו תבוסה מוחצת.
הרומאים ניצלו את השתהותו של חניבעל בפוליה והידקו את המצור על קפואה.
חניבעל נע במהירות חזרה לטראנטום והחל להתארגן לקרב.
עם סיום השנה, גנאיוס פולביוס קנטומלוס ופובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס נבחרו כקונסולים של שנת 211 לפנה"ס.
אולם הקונסולים של השנה שעברה, פולביוס פלאקוס וקלאודיוס פולכר, נותרו המפקדים בשטח, ובנו סוללות סביב קפואה במטרה לכתר אותה ולהרעיב אותה.
חניבעל הותיר בברוטיום את כל הציוד הכבד והשלל שלו, ועם חיל רגלים קל ופרשים קלים נע במהירות מטראנטום אל קפואה.
הוא הסתתר מאחורי הר טיפאטה ואז תקף בהפתעה את הצרים.
הרומאים הופתעו וקלאודיוס נפצע קשה במהלך הלחימה, מה ששיבש את שרשרת הפיקוד הרומאית, אולם הרומאים החזיקו מעמד.
חניבעל הבין שלא יוכל לשבור את הצרים על קפואה, והחליט לנסות לאלץ אותם לסגת על ידי איום על רומא עצמה.
הוא הודיע לקפואנים שהוא אינו נוטש אותם באמת, וחמק עם צבאו מקמפניה.
כאמור, אחד הקונסולים היה פצוע, מה שהקל על חניבעל לנוע במהירות דרך סאמניום אל לאטיום, ולהגיע למרחק מצור מרומא עצמה.