tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהמשיך להיות מעורב בחיים הציבוריים, החלה בריאותו של נורת'ן להתדרדר.
ככול שמאמציו לטיפוח שיתוף הפעולה הגזעי דעכו, עלה כוחה של הגזענות הרדיקלית.
זמן קצר לאחר השתתפותו בוועדת קידום האדם והדת בניו יורק, פרש נורת'ן בהאמינו שהוא עשה דיו עבור האל ועבור ג'ורג'יה.
ויליאם נורת'ן נפטר באטלנטה ב-25 במרץ 1913. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
ויליאם הנרי מקמסטר היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דקוטה הדרומית בשנים 1911–1916, כחבר הסנאט שלה בשנים 1913–1916, כסגן מושל המדינה בשנים 1917–1921, כמושל דקוטה הדרומית העשירי בשנים 1921–1925 וכסנאטור מטעמה בשנים 1925–1931.
ויליאם מקמסטר נולד בעיירה טיקוניק שבאיווה כבנם של סמואל ושרה (לבית וודסאם) מקמסטר.
לאחר מות האב ב-1880, עברה המשפחה לסו סיטי שבאיווה, ובנעוריו הוא סייע לפרנסת המשפחה כשעבד בחלוקת עיתון מקומי.
ב-1899 סיים מקמסטר את לימודיו בבית הספר התיכון של סו סיטי.
הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בקולג' בלויט.
ב-1899 היה מקמסטר מאמן הפוטבול הראשי של אוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש.
מקמסטר עבר לעיירה גייוויל שבדקוטה הדרומית, שם הוא עבד בקופאי בבנק המקומי.
ב-1910 הוא נבחר לבית הנבחרים של דקוטה הדרומית מטעם מחוז יאנקטון.
ב-1916 התמודד מקמסטר לתפקיד סגן מושל דקוטה הדרומית.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית הוא ניצח את עמיתו לסנאט, א.
מילר, ואת חבר בית הנבחרים המדינתי לשעבר ט.
אווריט, ובבחירות הכלליות את מועמד המפלגה הדמוקרטית, הסנאטור המדינתי אנדרו ס.
אנדרסון, כאשר גרף 55 אחוזים מהקולות.
בבחירות של 1918 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד כאשר גרף 52 אחוזים מהקולות מול 27 האחוזים של מועמד הליגה הבלתי-מפלגתית א.
פאטנם, ו-20 האחוזים של המועמד הדמוקרטי סי.
ב-1920, כאשר העדיף המושל פיטר נורבק להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית ולא להתמודד לתקופת כהונה נוספת כמושל, התמודד מקמסטר בבחירות כדי לרשת אותו.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא ניצח את ריצ'רד א.
ריצ'רדס, ובבחירות הכלליות ניצבו מולו מועמד הליגה הבלתי-מפלגתית מארק פ.
בייטס, ומועמד הדמוקרטים ויליאם ו.
הוא ניצל את הפיצול בשורות יריביו וזכה בניצחון גורף של 56 אחוזים מהקולות.
ב-1922 התמודד מקמסטר על תקופת כהונה שנייה כמושל, ואף על פי שמולו ניצב פיצול דומה בשורות יריביו, הוא זכה בניצחון צמוד יותר כאשר גרף 45 אחוזים בלבד מהקולות.
כמושל, דאג מקמסטר לעדכון חוקי המס המדינתיים, דאג לאשראי בערבות המדינה, ונאבק בהצלחה נגד גובהם של המיסים על דלקים.
ב-1924 דחה מקמסטר אפשרות של התמודדות לתקופת כהונה שלישית כמושל, ותחת זאת התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח את הסנאטור המכהן, תומאס סטרלינג בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, וזכה ברוב של 44 אחוזים בבחירות הכלליות מול מועמד הדמוקרטים יוליסס סימפסון גרנט צ'רי ומול כמה מועמדים עצמאיים.
בבחירות לכהונה שנייה בסנאט ב-1930 הוא נוצח בהפרש קל על ידי המושל ויליאם בולו.
לאחר פרישתו שימש מקמסטר בתפקיד ניהולי בבנק דיקסון הלאומי באילינוי.
ויליאם מקמסטר נפטר בדיקסון ב־14 בספטמבר 1968, בגיל 91. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
ויליאם מקרירי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממרילנד.
מקרירי נולד ב-1750 במחוז אלסטר שבממלכת אירלנד, קיבל השכלה מוגבלת והיגר לארצות הברית בצעירותו, שם התמקם במרילנד ועסק בחקלאות.
הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השמיני ולשני הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1803 עד 3 במרץ 1809. בקונגרס כיהן מקרירי כיו"ר ועדת המסחר.
לאחר כהונתו בקונגרס, חידש את עיסוקיו בחקלאות, וכן כיהן כחבר הסנאט של מרילנד מספטמבר 1811 ועד מותו בביתו הכפרי, "קלובר היל", ליד רייסטרסטאון, מחוז בולטימור, מרילנד ב-8 במרץ 1814.
ויליאם מתיוס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
מתיוס נולד ב-26 באפריל 1755 במחוז ססיל שבפרובינציית מרילנד, כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז ססיל בשנים 1778, 1780 ו-1782–1786. מ-1786 עד 1789 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
מאוחר יותר נבחר לייצג את מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעםהמפלגה הפדרליסטית לקונגרס החמישי, וכיהן מ-4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1799. בתפקיד זה קדם לו וגם החליף אותו חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית גבריאל כריסטי.
הוא מת בערך ב-1808 ונקבר בבית הקברות של משפחתו במחוז ססיל.
ויליאם נורת' היה חייל ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ויליאם נורת' נולד בפמקוויד שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס (כיום במיין), לג'ון נורת' ואליזבת פיטסון ב-1755. ג'ון היה מהגר אירי ואליזבת ילידת בוסטון.
היו לו שני אחים למחצה מנישואיו הקודמים של אביו לאליזבת לואיס, ג'וזף ומרי נורת'.
אביו, קפטן ג'ון נורת', היה סגן מפקד פורט פרדריק בין השנים 1744 ו-1756, ואחראי על פורט סנט ג'ורג' מ-1756 עד 1763. הוא גם מונה לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות עבור המחוז בשנת 1760.
לאחר מות אביו בשנת 1763, עבר נורת' צפונה עם אמו לבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
שם למד בבית הספר הלטיני של בוסטון בצפון בוסטון בין 1764 ל-1770. בהיותו בבוסטון, עבד נורת' במשרד של סוחר, ושהה שם עד שהנמל הצפוני נסגר על ידי הבריטים בסתיו 1774.
הוא נכנס לצבא הקונטיננטלי ב-1775 ושירת תחת בנדיקט ארנולד במשלחת האומללה לקנדה באותה שנה.
אף על פי שהוא התנדב, הוא כנראה היה חולה מכדי להשתתף.
ב-9 במאי 1776, הוא הוסמך כלוטננט משנה בפלוגתו של קפטן ג'ון גיל בגדוד ארטילריית הרכבת של קולונל תומאס קרפט.
לאחר מכן מונה במאי 1777 כקפטן ברגימנט ה-16 של מסצ'וסטס של קולונל הנרי ג'קסון, איתו השתתף בקרב מונמות'.
ב-1778 פגש את הברון שטויבן, ובשנה שלאחר מכן מונה לעוזרו, וסייע לו רבות בהחדרת שיטת המשמעת שלו בצבא היבשתי.
מאוחר יותר הוא ליווה את שטויבן לווירג'יניה, והיה נוכח בכניעת קורנווליס ובמצור על יורקטאון.
בהתבסס על המלצת הברון, נורת' מונה למפקח הכוחות תחת הגנרל הנרי נוקס בשנת 1784.
נורת' מונה על פי חוק הקונגרס למייג'ור ברגימנט השני של ארצות הברית ב-20 באוקטובר 1786. רגימנט זה צורף לצבא באופן זמני בתגובה להתקוממות של דניאל שייז בחקלאים בעלי חוב במסצ'וסטס.
לאחר המלחמה השתקע בדואנסבורג, ניו יורק, שם התחתן.
ב-19 ביולי 1798 מונה לשליש גנרל של צבא ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל.
במרץ 1799, לאחר שמונה חודשים של שירות לא פעיל, מינה אותו הקונגרס כעוזר המפקח הכללי.
כמפקח כללי, אלכסנדר המילטון, שעבד בצמוד לנורת' במהלך מלחמת העצמאות, ביקש ממנו לאחר מכן לשמש כראש המטה שלו.
שם סייע בניסיונו של המילטון לחדש ולחזק את הצבא.
נורת' החל בעדכון של התקנות הכלליות של הצבא בחורף 1799–1800 לפני שהקונגרס ביטל את מינויים שלו ושל קציני מטה אחרים, שכן המתיחות עם צרפת פחתה במאי.
במרץ 1812 מונה שוב לתפקיד שליש-גנרל של הצבא, אך סירב.
ייתכן שהוא דחה בשל התנגדות מפלגתו למלחמה, שהייתה חזקה במיוחד במדינת הולדתו, ניו יורק.
ג'ורג' וושינגטון כלל את נורת' "בין הקצינים החכמים והפעילים ביותר של הצבא האמריקני" במכתב שהציע גברים למינוי צבאי.
סיזר ראסל, טוראי אפרו-אמריקאי ברגימנט הרביעי של מסצ'וסטס, שירת כמשרתו האישי של נורת' בזמן שהיה עוזרו של הברון שטויבן.
מערכת יחסים עם הברון שטויבן
נורת' ועמיתו, קפטן בנג'מין ווקר, אומצו רשמית על ידי שטויבן והפכו ליורשיו.
כמה היסטוריונים מאמינים ש"יחסים רגשיים עזים יוצאי דופן" אלה ובהתחשב בהתנהגותו המוקדמת יותר של שטויבן, הוצע שזה נבע מאופיו לולא היו.
עם זאת, בהתבסס על התיעוד ההיסטורי המוגבל, אי אפשר להוכיח.
לאחר מותו של הברון שטויבן, חילק נורת' את הרכוש שהוריש לו בין חבריו הצבאיים.
נורת' קרא לשניים מששת ילדיו על שם הברון, פרדריק ויליאם סטיובן נורת' וויליאם אוגוסטוס סטיובן נורת'.
כפדרליסט חזק, תמך נורת' תמך בחוקי הזרים וההמרדה ובמאמצים אחרים נגד האופוזיציה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בנוסף, תמך בהקמת צבא זמני, בעקבות פרוץ המלחמה המדומה עם צרפת.
הוא היה חבר בוועדת תעלת אירי הראשונה, מ-1810 עד 1816.
נורת' היה נציב ומנהל של חברת Great Western Turnpike אשר הוקמה על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק ב-15 במרץ 1799. הוא הוזמן לבנות כביש מאולבני לעמק הדובדבנים.
ב-14 באוקטובר 1787, נשא נורת' לאישה את מרי דואן (נולדה ב-1762), בתו של ג'יימס דואן (1733–1797), ראש עיריית ניו יורק ה-44 ושופט מחוזי במחוז ניו יורק, שמונה על ידי ג'ורג' וושינגטון.
הוצע כי נורת' ובנג'מין ווקר ניהלו מערכת יחסים רומנטית, אבל כמו עם הברון, קשה להיות בטוח בזה.
אף על פי כן, ולמרות התנגשות בין 1811 ל-1813, ווקר נשאר החבר הכי אינטימי של נורת' עד מותם.
ווקר שימש כסנדק של בתו של נורת' אדליה בהטבלתה.
בית הגנרל ויליאם נורת' נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1987.
גנרל נורת' היה חבר מקורי באגודת הסינסינטי.
הוא מת ב-3 בינואר 1836 בעיר ניו יורק, ונקבר בקריפטה מתחת לכנסיית ישו האפיסקופלית בדואנסבורג.
ויליאם קינג סבסטיאן היה פוליטיקאי, שופט ועורך דין אמריקאי מארקנסו.
הוא ייצג את ארקנסו כחבר הסנאט של ארצות הברית, מ-1848 עד 1861. סבסטיאן פרש מהסנאט בתחילת מלחמת האזרחים ולאחר מכן הודח רשמית על ידי הסנאט.
הוא לא נטל חלק פעיל בממשלת הקונפדרציה והוחזר לתפקידו באמצעות החלטה שהתקבלה לאחר מותו ב-1877.
סבסטיאן נולד בסנטרוויל, טנסי, ב-12 ביוני 1812. בסביבות שנת 1834 השלים את לימודיו בקולג' קולומביה בטנסי, והחל ללמוד משפטים.
בשנת 1835 עבר לטריטוריית ארקנסו, שם התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בהלנה שבארקנסו.
מאוחר יותר הפך לבעלים של מטעי כותנה.
בין השנים 1835 ל-1837 כיהן כתובע, ולאחר מכן כיהן כשופט בית המשפט המחוזי בין השנים 1840 ל-1843, אז מונה לשופט חבר בבית המשפט העליון של ארקנסו.
בשנת 1846 מונה לחבר בסנאט של ארקנסו, וכיהן כנשיאו עד 1847. בנוסף, באותה שנה כיהן כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1848, לאחר מותו של צ'סטר אשלי, מונה סבסטיאן כחבר הסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן נבחר לתפקיד זה בזכות עצמו.
הוא נבחר מחדש ב-1853 וב-1859. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש ועדת התעשייה וכחבר בוועדה לענייני האינדיאנים.
הוא תמך בתוכניותיו של מפקח ענייני הילידים בקליפורניה ונבדה, אדוארד פיצג'רלד ביל, להקים סדרת שמורות אינדיאנים בקליפורניה, בהן יוצבו מוצבים צבאיים על אדמות בבעלות ממשלתית.
הרעיון היה שהאינדיאנים יתמכו בעצמם באמצעות חקלאות.
השמורה הראשונה מבין אלה, שמורת סבסטיאן, נקראה על שמו.
כשפרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, "לא התפטר, כפי שעשו כל שאר הסנאטורים הדרומיים מלבד אנדרו ג'ונסון, אלא נותר צופה עצוב וחסר אונים באירועים".
ביולי 1861 הוא הודח מתפקידו בשל חשד לתמיכתו בקונפדרציה.
סבסטיאן עזב את הסנאט וחזר להלנה, שם התגורר ועבד כעורך דין במהלך המלחמה.
לאחר שכוחות פדרליים כבשו את הלנה, עבר לממפיס, טנסי, בשנת 1864, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא נפטר שם ב-20 במאי 1865 ונקבר בבית קברות משפחתי פרטי במחוז פיליפס.
מחוז סבסטיאן בארקנסו נקרא על שמו.
בשנת 1877 ביטל הסנאט את החלטת ההדחה שהתקבלה נגד סבסטיאן, ובהתאם לכך שולמו לילדיו פיצויים שהגיעו להם.
ויליאם מרמדוק קוואנו כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר הסנאט של ארצות הברית ממדינת ארקנסו.
ויליאם מרמדוק קוואנו נולד ליד יוטאו שבאלבמה ב-3 במרץ 1866. קוואנו למד בבתי ספר ציבוריים בקנטקי והשלים את לימודיו במכון הצבאי של קנטקי בפארמדיל, קנטקי ב-1885.
קוואנו עבר לליטל רוק, ארקנסו, שם עבד ככתב עיתון ומאוחר יותר כעורך ומנהל העיתון Arkansas Gazette.
קוואנו נכנס לאחר מכן לפוליטיקה ונבחר לשריף וגובה מיסים של מחוז פלאסקי, ארקנסו, שם שירת בין השנים 1896 ל-1900. לאחר מכן כיהן כשופט מחוזי וכשופט צוואות בין השנים 1900 עד 1904. לאחר מכן הפנה את תשומת ליבו לעסקים והחל בקריירה מגוונת בבנקאות, רכבות קלות ואספקת גז.
מ-1912 עד 1915 שימש כחבר בוועדה הלאומית הדמוקרטית.
קוואנו נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'ף דייוויס.
הוא כיהן בסנאט מ-29 בינואר עד 3 במרץ 1913. מאוחר יותר שימש כמנהל האגודה לנתיבי מים עמוקים מהאגמים למפרץ.
הוא כיהן כנשיא ההתאחדות הדרומית, אחת מהליגות המשניות העיקריות של הבייסבול המקצועי, משנת 1903 ועד מותו.
ויליאם מרמדוק קוואנו מת בליטל רוק, ארקנסו ב-21 בפברואר 1915, ונקבר בבית הקברות של אוקלנד בליטל רוק.
ויליאם קייסי מרלנד (באנגלית: William Casey Marland; היה פוליטיקאי אמריקאי מוירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-24 של מדינתו בשנים 1949–1952, וכמושל וירג'יניה המערבית ה-24 בשנים 1953–1957.
מרלנד נודע בשל ניסיונותיו הראשונים להטיל מיסים על חברות שדלדלו את משאבי הטבע של המדינה, במיוחד פחם, וכמי שהוביל את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר בתקופת פעילותה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, כאשר מושלים אחרים ממדינות הדרום התנגדו אליו.
בערוב ימיו הוא נחשף לעין הציבור פעם נוספת כאשר גילתה אותו עיתונאית בשיקגו כשהוא עובד כנהג מונית.
מרלנד הגיב לפרסום השלילי הזה כאשר הוא פרסם הצהרה פומבית בעיתונות בנוגע להחלמתו מאלכוהוליזם, וציין שעבודתו החדשה והצנועה סייעה לו להתאושש.
ויליאם מרלנד נולד בעיר ג'ונסטון סיטי שבאילינוי, כבנם של ג'וזף וסלי מרלנד, מנהל עבודה בענף הכרייה, ושל מוד קייסי מרלנד.
כאשר הוא היה בן שבע, עברה משפחתו לעיירת הכורים גלן רוג'רס שבמחוז ויומינג שבווירג'יניה המערבית.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כלוטננט בצי ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט, ושירת בסך הכול ארבע שנים.
הוא למד באוניברסיטת אלבמה, שם הוא היה כוכב נבחרת הפוטבול של המוסד, וב-1947 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-1942 נשא מרלנד לאישה את ולרי אלן, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
בווירג'יניה המערבית, מונה מרלנד כעוזר משפטי לשופט הפדרלי בן מור, ובאוגוסט 1948 הוא מונה כעוזר התובע הכללי של וירג'יניה המערבית.
כאשר התפטר התובע הכללי הקודם, אירה ג'.
פרטלו, בדצמבר 1949, מונה מרלנד כמחליפו, ובנובמבר 1950 הוא נבחר רשמית לתפקיד.
בינואר 1952 הודיע מרלנד על התפטרותו מתפקיד התובע הכללי כדי להתמודד על תפקיד מושל וירג'יניה המערבית מאוחר יותר באותה שנה.
בבחירות למשרת המושל של 1952 הביס מרלנד את הסנאטור לשעבר ראש הולט בהפרש של 3 אחוזים מהקולות.
כמושל, קידם מרלנד את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר, את הרחבת הפארקים המדינתיים ומתקני פנאי נוספים, שיפר את מצב האבטלה ואת חוקי הפיצויים לעובדים, והוביל תוכנית לפיתוח תעשייתית.
מרלנד התמודד ב-1956 בבחירות מיוחדות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא נוצח על ידי הסנאטור לשעבר צ'פמן ריברקומב.
ב-1958 הוא התמודד בבחירות מיוחדות נוספת לסנאט, ונוצח על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'נינגס רנדולף.
לאחר הפסדו השני בבחירות לסנאט, עבד מרלנד כעורך דין, ובסופו של דבר עבר להתגורר במטרופולין של שיקגו.
מצבי הדחק שהיו מנת חלקו של מרלנד גרמו לפיתוח האלכוהוליזם אצלו.
בעת כהונתו כמושל הוטחו כנגדו האשמות על ידי יורשו בתפקיד ססיל אנדרווד, על כך שנהג לשתות בלשכתו בשעות בלתי ראויות במהלך יום העבודה.
בראשית שנות ה-60 ויתר מרלנד על הרגל השתייה.
אך הוא לא זכה לחיות את חייו באופן פרטי.
שנים מספר לאחר החלמתו מהאלכוהוליזם, הוא זוהה על ידי עיתונאית השיקגו דיילי ניוז, מרג'רי מקאלהני.
מרלנד אישר שהוא עבד כנהג מונית מאז אוגוסט 1962, וב-12 במרץ 1965 פרסם העיתון ידיעה בלעדית, עם ידיעות נוספות ביום המחרת.
הסיפור זכה לתשומת לב ברמה הלאומית.
ביודעו שהסיפור עתיד להתפרסם, ומתוך דאגה לנזק שייגרם בשל כך למשפחתו, כינס מרלנד מסיבת עיתונאים ודיבר בכנות על האלכוהוליזם שבו הוא לקה, על האופן בו הוא התגבר עליו, ועל הסיבות שהביאוהו לעבוד כנהג מונית: לשמור על רמת שאפתנות שאולי תרמה לנגע השתייה בו הוא לקה.
כתוצאה מכך השתפר מזלו באופן דרמטי.
עד מהרה הוא הוזמן להופיע בתוכנית הטלוויזיה של ג'ק פאר , ונשכר לנהל חברה למרוצי סוסים בווירג'יניה המערבית.
זמן קצר לאחר מכן אובחן אצל מרלנד סרטן הלבלב.
ויליאם מרלנד נפטר ממחלתו בביתו שבברינגטון, אילינוי ב-26 בנובמבר 1965. רעייתו נפטרה ב-1977. הוא נטמן בבית הקברות של לייקון, אילינוי.
ויליאם פייף נולנד היה פוליטיקאי אמריקאי ומו"ל עיתונות.
חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בשנים 1945–1959. הוא היה מנהיג הרוב בסנאט בין אוגוסט 1953 לינואר 1955, לאחר מותו של רוברט טאפט, והיה הרפובליקני האחרון שכיהן בתפקיד זה עד הווארד בייקר בשנת 1981.
נולנד נחשב לאחד מבין האנשים החזקים ביותר בסנאט, ובעל השפעה רבה על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
הוא קבע סדרי עדיפויות ותקציבים למדיניות ארצות הברית במלחמה הקרה, לרבות עמדות כלפי וייטנאם, טאיוואן (פורמוזה), סין, קוריאה וברית נאט"ו.
הוא התנגד לשליחת כוחות אמריקאיים להודו-סין הצרפתית וביקר בחריפות את סין הקומוניסטית בהנהגת מאו דזה-דונג.
נואלנד ייצג את הזרם הימני של המפלגה הרפובליקנית, וסבר שחלק ממדיניותו של הנשיא דווייט אייזנהאואר הייתה ליברלית מדי.
לאחר שהרפובליקנים איבדו את הרוב בבחירות 1954, כיהן נואלנד כמנהיג המיעוט עד 1959. הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. בשנת 1958 הפסיד בבחירות לתפקיד מושל קליפורניה.
לאחר מכן ירש את אביו, , בתפקיד העורך הראשי והמו"ל של עיתון "אוקלנד טריביון".
נואלנד נולד ב-26 ביוני 1908 בעיר אלמידה שבקליפורניה.
אביו, , כיהן אז כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
סבו, ג'וזף נולנד האב, עשה את הונו בתעשיית העץ.
אמו, אלינור פייף נולנד, מתה כחודש לאחר לידתו, ואשתו השנייה של אביו, אמלין וסט, גידלה אותו כבנה.
כבר בגיל 12 נאם נולנד באירועי הבחירות של הרפובליקנים וערך קמפיין בעד וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
בגיל 19 התחתן, בגיל 25 נבחר לאספה המדינתית של קליפורניה, בגיל 37 נכנס לסנאט, ובגיל 41 כבר היה סב.
בשנת 1929 השלים נולנד תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נולנד נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1932. מהיציע הוא צפה במשלחת של קליפורניה שכללה את אביו, ארל וורן, לואי ב.
הנציגים בחרו מחדש את הנשיא הרברט הובר ואת סגן הנשיא צ'ארלס קרטיס.
הוא נבחר לאספה המדינתית של קליפורניה בשנת 1932 ולסנאט המדינתי בשנת 1934. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה המבצעת של המפלגה הרפובליקנית הארצית בשנים 1940–1942, והיה פעיל בקמפיין לנשיאות של ונדל וילקי.
ב-1942 גויס לצבא ארצות הברית ושירת במלחמת העולם השנייה, תחילה כחייל פשוט ובהמשך כקצין בדרגת מייג'ור.
הוא השתתף בפעילות צבאית בצרפת, בלגיה וגרמניה, ושירת בענייני מנהל אזרחי ויחסי ציבור.
לאחר מותו של הסנאטור הוותיק היירם ג'ונסון, מינה המושל ארל וורן את נולנד במקומו באוגוסט 1945. נולנד נבחר מחדש בבחירות מיוחדות ולאחר מכן לתקופת כהונה מלאה.
בסנאט נודע כביקורתי כלפי ממשל הארי טרומן, במיוחד בעניין "אובדן סין" לקומוניזם ובמלחמת קוריאה.
אף שהיה לעיתים חלוק על הנשיא אייזנהאואר, תמך ברוב יוזמותיו.
בשל עמדתו התקיפה נגד סין הקומוניסטית, כונה לעיתים "הסנאטור מפורמוזה" (כינוי לטאיוואן).
בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1948 נשא נולנד את נאום ההצגה של המועמד ארל וורן לתפקיד סגן הנשיא, ונראה על הבמה לצד מועמד המפלגה לנשיאות, תומאס דיואי.
בבחירות המקדימות ביוני 1952 נולנד נקט בשיטה הנקראת "רישום כפול", כלומר הוא התמודד בו־זמנית הן על מועמדות המפלגה הרפובליקנית והן על מועמדות המפלגה הדמוקרטית.
הוא קיבל 2.5 מיליון קולות לעומת 750 אלף בלבד ליריבו הדמוקרטי, , וזכה בשתי המועמדויות גם יחד.
בבחירות הכלליות התמודד מול מועמד עצמאי אחד בלבד, שכינה את עצמו "פרוגרסיבי עצמאי", וניצח ניצחון סוחף עם 88% מהקולות, כשהוא מנצח ב־57 מתוך 58 מחוזות קליפורניה.
הוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית לשנת 1952 התכנסה בשיקגו.
שני המועמדים המרכזיים היו הגנרל דווייט אייזנהאואר והסנאטור רוברט טאפט מאוהיו.
ב־8 ביולי 1952 שאל טאפט את נולנד אם הוא מעוניין להיות מועמד לסגנות הנשיא.
לבסוף זכה אייזנהאואר במועמדות לנשיאות, ובחר בריצ'רד ניקסון, שכיהן אז כסנאטור הזוטר מקליפורניה, כבן זוגו למרוץ.
ב־23 בספטמבר 1952 נשא ניקסון את "נאום הצ'קרס" (Checkers speech), שנועד להשיב על טענות כי החזיק קרן סודית של תרומות פוליטיות מאנשי עסקים.
(לפי הדיווחים, נולנד העיר לאחר הנאום: "נאלצתי להצטלם עם הנבל המלוכלך הזה כשהוא בוכה על כתפי!") יועציו של אייזנהאואר פנו אז לנולנד ושכנעו אותו לטוס מהוואי ולהצטרף אליו, כדי שיוכל לשמש כמועמד חלופי לסגנות הנשיא במקרה הצורך.
אולם לאחר שהתברר שאהדת הציבור נותרה עם ניקסון, החליט אייזנהאואר להשאיר את ניקסון במרוץ לצדו ברשימת הבחירות הרפובליקנית לשנת 1952.
בשנים 1953–1955 כיהן כמנהיג הרוב בסנאט (ולאחר מכן כמנהיג המיעוט עד 1959).
יריבו הפוליטי הראשי היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית בסנאט, לינדון ג'ונסון, אך ביניהם שררו יחסי עבודה טובים.
שניהם ניסו להגביל את כוחו של הפיליבסטר בסנאט.
יחד יזמו את חוק זכויות האזרח של 1957 – החוק הראשון מסוגו מאז תקופת השיקום – אולם נוסחו המרוכך גרם לנואלנד לבכות מרוב אכזבה לאחר אישורו.
נולנד גם נודע באיפוקו כלפי ג'וזף מקארתי, אך לבסוף גינה אותו כשזה תקף את מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס.
ב-1958 החליט נולנד לא להתמודד שוב לסנאט, אלא להתמודד למשרת מושל קליפורניה.
הוא התמודד מול המושל המכהן , ובמהלך הבחירות יזמו השניים "החלפה גדולה" – נולנד יתמודד לתפקיד המושל ואילו נייט יתמודד על מושב הסנאט.
מהלך זה התברר ככישלון: נולנד הובס בבחירות בידי התובע הכללי הדמוקרטי ביותר ממיליון קולות, מה שסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
תבוסתו של נוולנד כמעט מחקה לחלוטין את סיכויי הבחירות שלו להיות מועמד מפלגתו בבחירות לנשיאות ב-1960.
הוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1964, שנערכה שוב ב־Cow Palace שבסן פרנסיסקו, בחרה את בארי גולדווטר למועמד לנשיאות.
נולנד תמך בצמד גולדווטר־מילר ונאם בשמו של הסנאטור מאריזונה ברחבי המדינה.
נולנד היה ראש המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה באופן רשמי משנת 1959 ועד 1967, אז העביר את ההנהגה למושל החדש, רונלד רייגן.
בבחירות למשרת מושל קליפורניה בשנת 1966 רץ רייגן על בסיס מסר של "חוק וסדר", בעוד שנולנד ויריבו הוותיק במפלגה, ריצ'רד ניקסון, פעלו מאחורי הקלעים ללא ליאות.
מאמציהם סייעו לרייגן לזכות בשני שלישים מקולות הבוחרים בבחירות המקדימות, שבהן התמודד מול ג'ורג' כריסטופר, ראש העיר המתון לשעבר של סן פרנסיסקו.
התנופה מניצחונו של רייגן בבחירות המקדימות נמשכה גם לבחירות הכלליות, שבהן הביס את המושל הדמוקרטי המכהן, , בניצחון סוחף.
לאחר תבוסתו חזר נולנד לעיתון "אוקלנד טריביון", שהיה בבעלות משפחתו.
בשנת 1966, לאחר מות אביו, הפך לנשיא, עורך ומו"ל העיתון.
הוא שמר על קו מערכת רפובליקני מובהק, אך ניסה להוסיף איזון מסוים בעמודי החדשות.
בתקופתו התמודד העיתון עם ירידה בתפוצה ועם שינויים חברתיים דרמטיים באזור המפרץ, ובהם תנועת זכויות האזרח והפנתרים השחורים.
בשנת 1973 הציע פרס של 100,000 דולר על לכידת רוצחי מרכוס פוסטר, מעשה שעורר פחד לחייו לאחר אירועים של חטיפות ורציחות מצד קבוצת ה-SLA.
ביום השנה ה-100 לעיתון "אוקלנד טריביון", בפברואר 1974, נשא נולנד נאום חגיגי שבו אמר:
נולנד היה נשוי להלן דייוויס הריק משנת 1926 עד 1972, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר גירושיהם נישא לאן דיקסון, אך הנישואים הסתיימו במהרה.
ב-23 בפברואר 1974 נמצא מת בבית הקיץ שלו ליד גורנוויל, קליפורניה, לאחר שירה בעצמו.
הוא היה שקוע בחובות הימורים עצומים שהסתכמו בכמעט מיליון דולר (בערכים של ימינו – מעל 5.7 מיליון דולר).
שרידיו נטמנו בבית העלמין מאונטיין וויו באוקלנד, קליפורניה, לצד אשתו הראשונה ובני משפחתה.
ויליאם ואן אמברג סאליבן היה חבר בית הנבחרים וסנאטור מטעם מדינת מיסיסיפי.
סאליבן נולד ב-18 בדצמבר 1857 ליד העיר וינונה שבמדינת מיסיסיפי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים במחוז פנולה, ולאחר מכן באוניברסיטת מיסיסיפי שבעיר אוקספורד.
בשנת 1875 השלים את לימודיו באוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל, טנסי, ובאותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר אוסטין.
בשנת 1877 עבר לעיר אוקספורד, כיהן כחבר מועצת העיר, ונבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס ה־55).
הוא כיהן בתפקידו מ־4 במרץ 1897 ועד 31 במאי 1898, אז התפטר לאחר שמונה לסנאט של ארצות הברית.
סאליבן מונה ולאחר מכן נבחר רשמית לסנאט כדי למלא את מקומו של אדוארד וולת'ול, שנפטר.
הוא כיהן כסנאטור מ־31 במאי 1898 ועד 3 במרץ 1901, אך לא התמודד לבחירה מחדש.
ב־8 בספטמבר 1908 הנהיג סאליבן אספסוף שביצע לינץ' באדם שחור בשם נלס פטון, שהואשם ברצח אישה לבנה.
יום לאחר מכן צוטט סאליבן באומרו:
לאחר מכן פרש מעסקים והתיישב בוושינגטון הבירה.
סאליבן נפטר ב-21 במרץ 1918 בעיר אוקספורד, ונקבר בבית העלמין סנט פיטר'ס.
ויליאם סטנלי ג'בונס היה כלכלן ולוגיקן בריטי.
ג'בונס נולד בליברפול שבאנגליה, כבן לסוחר כלי ברזל.
הוא התמחה בלימודי כימיה ומדעי הטבע באוניברסיטת לונדון, ובין השנים 1854–1859 שימש בוחן מתכות במִטבעה החדשה בסידני שבאוסטרליה.
בשנת 1859 שב ללונדון ופנה ללימודי פילוסופיה, תורת ההיגיון וכלכלה מדינית, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1862. בשנת 1866 התמנה לפרופסור לפילוסופיה, לתורת ההיגיון ולכלכלה מדינית באוניברסיטת מנצ'סטר, ובשנת 1876 הפך לפרופסור לכלכלה מדינית באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1880 פרש מן ההוראה האקדמית כדי להקדיש את כל מרצו למחקר.
בשנות השלושים המאוחרות של חייו החלה בריאותו להתערער, ובגיל 47 טבע בים.
תרומתו העיקרית של ג'בונס לכלכלה העיונית היא פיתוחה של תורת התועלת השוּלית.
תורה זו, שהדגישה את הביקוש למצרך כקובע העיקרי של מחירו, הייתה מנוגדת לתורת הכלכלה הקלאסית, שתלתה את מחיר המצרך בכמות העבודה המופעלת בייצורו.
ג'בונס הביא אפוא לשינוי ערכים מעמיק במחשבה הכלכלית באנגליה, והיה אף הכלכלן הבריטי הראשון שהשתמש בשיטות מתמטיות: "ברור שתורת הכלכלה, אם ברצוני שתהיה מדע בכלל, חייבת להיות מדע מתמטי", כתב ג'בונס.
"כשם שתאוריה מושלמת של כמעט כל מדע אחר כרוכה בשימוש במתמטיקה, כך גם לא תהיה ברשותנו תאוריה מושלמת של הכלכלה ללא עזרתה."
תרומתו של ג'בונס התבטאה גם בתחום הכלכלה השימושית: הוא בדק את השפעת גילוי הזהב בקליפורניה על רמת המחירים, ביצע תחזיות כלכליות שאותן מכר לבתי עסק וניתח את ההשפעה של ירידת הפריון במכרות הפחם בבריטניה על המשק הבריטי.
בעקבות עבודתו האחרונה נתמנתה ועדה מלכותית לחקירת מלאי הפחם במדינה, ושמו של ג'בונס התפרסם ברבים.
ג'בונס טבע את המונח אפקט הריבאונד , המוכר גם כהפרדוקס של ג'בונס, הגורס כי כאשר מוטמע פיתוח טכנולוגי המייעל את השימוש באנרגיה, הכמות הכוללת שנצרכת מהמשאב אינה יורדת ודווקא עולה, וזאת בניגוד לציפיות.
הסיבה לכך היא שהייעול מביא להוזלת מחיר המשאב שמביא להגדלה בביקוש ובצריכה.
מבחינה מאקרו-כלכלית, הייעול לא פותר את בעיית המחסור במשאב, אלא רק מחמיר אותה.
ויליאם קלרק סטיירון היה סופר אמריקאי.
ידוע ביותר בשל ספריו "וידויו של נאט טרנר" (1967), השנוי במחלוקת, העוסק במרד העבדים בווירג'יניה ב-1831, אשר זיכה את סטיירון בפרס פוליצר ו"בחירתה של סופי" (1979) העוסק בנושא השואה, שעובד לסרט מצליח בכיכובה של מריל סטריפ.
סטיירון סבל ממחלת הדיכאון לה נתן ביטוי ספרותי בספרו "חשיכה נראית" (1990).
סטיירון נולד בעיירה ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה, לא רחוק מן המקום שבו הניף נאט טרנר את נס המרד נגד העבדות, מרד שהיווה השראה ליצירתו המפורסמת ביותר של סטיירון, גם אם השנויה ביותר במחלוקת.
על אף שמשפחתו מצד אביו הייתה בעברה בעלת עבדים, מצד אמו היה צאצא למשפחה מצפון ארצות הברית, בעלת מסורת ליברלית.
רקע משפחתי זה העניק לסטיירון פרספקטיבה רחבה על בעיית הגזע בארצות הברית.
ילדותו של סטיירון הייתה קשה.
אביו, שהיה מהנדס במספנה, סבל מדיכאון קליני, מחלה שתתקוף אף את סטיירון עצמו, ואמו מתה מסרטן בטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים.
סטיירון הצעיר, בעל האופי המרדני, נשלח לשורה של פנימיות.
עם סיום בית הספר התיכון, נרשם סטיירון למכללת דוידסון, אך לבסוף נשר על מנת להצטרף למארינס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים את שירותו בדרגת לויטננט (דרגת קצונה המקבילה לסגן בצה"ל), אך לא הספיק להשתתף בקרבות.
לאחר השחרור החל סטיירון בלימודים באוניברסיטת דיוק, וסיים תואר ראשון.
אז פרסם את יצירתו הראשונה, סיפור קצר, המושפע מאוד מויליאם פוקנר, שהופיע באנתולוגיה של יצירות סטודנטים.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1947, החל סטיירון לעבוד כעורך בבית ההוצאה לאור מקגרו-היל בניו יורק.
סטיירון תיעד לימים את הייסורים שנגרמו לו בעבודה זו בפסקאות אוטוביוגרפיות ב"בחירתה של סופי".
לאחר שהצליח לגרום למעסיקיו לפטרו, החל לכתוב את ספרו הראשון.
שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר, סיפורה של משפחה בלתי מתפקדת מווירג'יניה, ששיאה בהתאבדות של אישה צעירה.
הספר "לשכב בחשיכה" (1951) קיבל ביקורות נלהבות, אך אז גויס סטיירון להילחם במלחמת קוריאה, ונמנע ממנו לקדם את הקריירה הספרותית שלו.
בשנת 1952 שוחרר בשל בעיה בעינו, ופרסם את הנובלה המלחמתית "המצעד הארוך" בשנת 1953.
סטיירון עבר להתגורר בפריז, שם התיידד עם רומן גארי, ג'ורג' פלימפטון, פיטר מתיסן, ג'יימס ג'ונס, אירווין שו ואחרים.
קבוצה זו ייסדה את המגזין הספרותי "פריס רוויו" ב-1953. בעת ביקור ברומא חידש את היכרותו עם משוררת צעירה בשם רוז בורגונדר, והשניים נישאו ב-1953, ונותרו נשואים עד למותו של סטיירון.
התנסויותיו של סטיירון מחוץ לארצות הברית השפיעו על יצירת הספר "שרוף בית זה" בשנת 1960, שעסק בחיי אינטלקטואלים אמריקנים בריביירה הצרפתית.
הספר התקבל בביקורות מעורבות, וחלק מן המבקרים טענו כי מדובר במלודרמה וכי המבנה הספרותי אינו מהודק דיו.
סטיירון נפגע מהביקורות שאותן ספג ספרו "שרוף בית זה", ובמשך שנים עסק במחקר לכתיבת ספרו הבא, זכרונותיה הפיקטיביים של דמות אמיתית בשם נאט טרנר, מנהיגו שחום העור של מרד עבדים בווירג'יניה בשנת 1831, מרד שנכשל והסתיים בתלייתם הפומבית של טרנר ושישה עשר מאנשיו.
כאשר יצא "הווידויים של נאט טרנר" לאור, ספג ביקורת מצד מבקרים אפרו-אמריקאים, בשל היותו תיאור סטריאוטיפי של שחור עור, וכי סטיירון הלבן, שמשפחתו הייתה בעלת עבדים, אינו יכול לכתוב בגוף ראשון את סיפורו של טרנר, העבד השחור.
במיוחד הייתה שנויה במחלוקת פסקה בה מפנטז טרנר על אונס של אישה לבנה.
כמה מהמבקרים טענו כי פסקה זו היא חזרה מסוכנת על צידוק דרומי מסורתי לביצוע לינץ'.
מבקרים רבים אחרים טענו כי על אף פגמיו, טרנר נותר דמות חזקה, אהודה והרואית במהלך כל היצירה.
על אף המחלוקת הפכה היצירה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה, ובשנת 1968 הביא הספר לזכייתו של סטיירון בפרס פוליצר.
ספרו הבא של סטיירון, "בחירתה של סופי" (1979) עסק בניצולת שואה לא יהודייה.
בחירה זו בעיסוק בשואה דרך עיניו של קורבן שאינו יהודי עוררה אף היא מחלוקת.
הספר, המתאר משולש אהבים בין סופי, אהובה היהודי המבריק נתן, ומעריצה הצעיר סטינגו, הפך לרב-מכר, אך עורר מחלוקת דומה לזו שעורר הספר "וידויו של נאט טרנר", שכן נטען כי סטיירון אינו בעל היכולת להבין את ניצולי השואה, ולהעביר את חוויותיהם בצורה אותנטית.
ב-1982 יצאה לאור גרסה קולנועית, בבימויו של אלאן ג'יי פאקולה ובכיכובה של מריל סטריפ, שזכתה בחמישה פרסי אוסקר.
הייתה זו יצירתו הבדיונית האחרונה של סטיירון.
בשנת 1985, עת היה בשיא הצלחתו הספרותית, לקה סטיירון בהתקף חמור של מחלת הדיכאון, ואף אושפז.
התקף זה הביא לכתיבת ספרו "חשיכה נראית" (1990), שבו התמודד עם מחלתו באומץ ובכנות.
בין יצירותיו האחרות מחזה בשם "In the Clap Shack" שעלה על הבמה בשנת 1973, ואוסף של מאמרים בשם "This Quiet Dust" שיצא לאור בשנת 1982.
בנוסף ליצירותיו הספרותיות היה סטיירון גם פעיל פוליטי.
סטיירון היה ליברל בדעותיו, ובין היתר היה פעיל לזכויות היהודים בברית המועצות.
בשנת 2000 ערך ביקור בקובה ביחד עם גבריאל גרסיה מרקס וארתור מילר, במהלכו נפגש עם פידל קסטרו.
לטענתו, לא היה הביקור פוליטי, אלא נועד לעמוד מגוף ראשון על המצב בקובה, ולהביע התנגדות לבידודה.
סטיירון מת מדלקת ריאות ב-1 בנובמבר 2006.
חשיכה נראית, תרגם יהודה מלצר, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995.
בחירתה של סופי, תרגום חיים איזק, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
המסע הארוך, תרגם אביב מלצר, הוצאת אדם, 1983.
הווידויים של נאט טרנר, מאנגלית ג.
ויליאם הנרי סיוארד האב היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 1861 ל-1869, ולפני כן כיהן כמושל ניו יורק וכסנאטור מטעמה.
סיוארד התנגד נחרצות להתפשטות העבדות בארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת האזרחים האמריקנית, והיה דמות בולטת במפלגה הרפובליקנית בשנות התפתחותה, וזכה לשבחים על פועלו למען האיחוד כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
סיוארד ניהל משא ומתן על אמנת ארצות הברית לרכישת טריטוריית אלסקה.
סיוארד נולד בשנת 1801 בעיירה שבניו יורק, שם אביו עבד כחקלאי ובעלים של עבדים.
סיוארד הוסמך כעורך דין ועבר להתגורר בעיר .
ב-1830 נבחר לסנאט של ניו יורק מטעם המפלגה האנטי-מאסונית.
ארבע שנים אחר כך, הפך למועמד לתפקיד מושל ניו יורק מטעם המפלגה הוויגית.
סיוארד נכשל בכך, אך ב-1838 נבחר לתפקיד, וב-1840 נבחר לקדנציה שנייה של שנתיים.
במהלך כהונתו כמושל חתם על מספר חוקים שקידמו את זכויות האפרו-אמריקאים, והבטיח להקים חבר מושבעים משפטי לעבדים נמלטים במדינה.
החקיקה הגנה על התנועה לביטול העבדות, וסיוארד ניצל את עמדתו כדי להתערב במקרים של אפרו-אמריקאים משוחררים ששועבדו בדרום ארצות הברית.
לאחר שנים רבות בהן עסק בעריכת דין באובורן, נבחר על ידי בית המחוקקים של ניו יורק לסנאט של ארצות הברית ב-1849. עמדותיו והתבטאויותיו הפרובוקטיביות של סיוארד נגד העבדות גרמו לשנאתו בדרום ארצות הברית.
סיוארד נבחר מחדש לסנאט ב-1855, הצטרף למפלגה הרפובליקנית, והיה לאחת מהדמויות המובילות בה.
כשהתקרבו הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860, נחשב סיוארד למועמדה המוביל של המפלגה לנשיאות.
אך כמה גורמים, כולל התנגדותו הקולנית לעבדות, תמיכתו במהגרים ובקתולים וקשריו עם , גרמו לכך שאברהם לינקולן זכה להיות מועמד המפלגה לנשיאות.
אף על פי שהיה פגוע קשות מהפסדו, הוא פעל למען לינקולן, שמינה אותו למזכיר המדינה של ארצות הברית.
סיוארד עשה כמיטב יכולתו כדי למנוע ממדינות דרום ארצות הברית לעזוב אותה.
על אף שנכשל, הוא פעל בכל לבו לטובת האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
עמדתו הנחרצת נגד התערבותן של מעצמות זרות במהלך המלחמה סייעה, בין השאר, למנוע מהממלכה המאוחדת ומצרפת להכיר הכרה דיפלומטית בקונפדרציה.
סיוארד נכח באירוע של רצח לינקולן, ובנס הצליח להימנע מפגיעה על ידי שותפו של ג'ון וילקס בות'.
סיוארד המשיך לכהן כמזכיר המדינה במהלך תקופת נשיאותו של אנדרו ג'ונסון, שהחליף את לינקולן בתפקידו.
באותה העת הוא סייע לג'קסון להינצל ממשפט ההדחה שלו, וכן ניהל את מרבית המשא ומתן באשר לרכישת אלסקה, שאף נקראה על שמו.
קארל שורץ תיאר את סיוארד כ"מי שמתעלם מדעת הקהל במקום להתנהל לפיה ללא עוררין".
סיוארד נולד ב-16 במאי 1801, לקהילה קטנה בעיירה פלורידה שבמחוז אורנג' במדינת ניו יורק.
סיוארד היה הבן הרביעי של סמואל סיוארד ושל רעייתו מארי סיוארד.
אביו היה בעל אדמות עשיר ובעל עבדים במדינת ניו יורק; העבדות לא בוטלה במלואה במדינה עד שנת 1827. הכפר פלורידה, הממוקם במרחק של כ-100 קילומטר מניו יורק ומערבית לנהר הדסון, היה כפר פרוורי קטן ומיושב בדלילות.
באותו הכפר רכש סיוארד הצעיר את השכלתו, ובנוסף לכך הוא פקד את בית הספר שבעיר המחוז גושן.
בגיל 15 נשלח סיוארד ל בסקנקטדי שבניו יורק.
סיוארד הצטיין בלימודיו ונבחר לפי בטא קפא.
חברו ללימודים של סיוארד היה , לימים שגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן ושותפו המשפטי והפוליטי לכל חייו.
סיוארד חזר לסקנקטדי, אך עד מהרה עזב את היוניון קולג' יחד עם סטודנט נוסף בשם אלווה וילסון.
השניים עלו על ספינה שהפליגה לג'ורג'יה, שם הוצע לוילסון לעבוד כרקטור או כמנהל אקדמיה באזור הכפרי של במדינה.
לבסוף, בחר וילסון לעבוד בבית ספר אחר, ועזב את סיוארד.
כשהיה בן 17 רואיין סיוארד, וכישוריו הוגדרו סבירים.
הוא הפך למתנגד חריף לעבדות בארצות הברית, לאחר שראה את התנאים הקשים בהם עבדו העבדים בג'ורג'יה.
לאחר סיום לימודיו עבד כעורך כדין, אך חדל מכך כשנבחר לסנאט של ניו יורק ולבסוף נבחר למושל המדינה.
כמושל, הוביל סיוארד מדיניות מתקדמת יחסית לתקופה, שכללה שיקום אסירים והשקעה מורחבת בחינוך, שכללה את הרעיון של הקמת בתי ספר למהגרים בהם ילמדו התלמידים בשפתם.
אחרי שסיים את לימודיו, סיוארד בילה את שתי השנים הבאות שלו בגושן ובעיר ניו יורק.
ב-1822 עבר סיוארד את הבחינה המסמיכה אותו כעורך דין.
סיוארד יכול היה להמשיך את עבודתו בעיר גושן, אך הוא החליט במקום זאת לעבוד במזרח מדינת ניו יורק.
סיוארד התיישב במחוז קיוגה שבמדינת ניו יורק, הנמצאת במרחק של כ-300 קילומטר מגושן.
מי שסייע לו בלימודי המשפטים היה השופט בדימוס אלייג'ה מילר.
בתו של אלייג'ה מילר, פרנסס אדלין מילר, למדה באותה כיתה עם אחותו של סיוארד בבית הספר להשכלת נשים שייסדה אמה וילארד.
השניים הכירו ונישאו ב-20 באוקטובר 1824. לזוג היו שישה ילדים: אוגוסטוס הנרי סיוארד (1826–1876); פרדריק ויליאם סיוארד (1830–1915), שהיה סגן מזכיר המדינה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית; קורנליה סיוארד (1836–1837); ויליאם הנרי סיוארד הבן (1839–1920), שהיה מפקד בצבא בזמן מלחמת האזרחים; אוליב רייזלי סיוארד (1841–1908), שאומצה; ופרנסס אדליין סיוארד (1844–1866).
בשנת נישואיו, ב-1824, בטיילו יחד עם אשתו למפלי ניאגרה עבר סיוארד ברוצ'סטר, שם נפגע אחד מגלגלי הכרכרה שלו.
למרבה מזלו, הלה פגש במו"ל העיתונים המקומי תורלו ויד, שבא לעזור לו ולתקן את התקלה בגלגל.
ויד וסיוארד החלו להתיידד והתקרבו זה לזה בשנים הבאות.
דבר שתרם להתיידדות שלהם הייתה העובדה שהם החזיקו בדעות משותפות באשר לשיפור התשתיות במדינת ניו יורק, לרבות תעלות וכבישים.
ויד הפך לבעל ברית של סיוארד בזירה הפוליטית.
חרף הסיוע של ויד לקריירה הפוליטית של סיוארד, הטענות שלפיהן סיוארד נשלט יותר מדי על ידי ויד הזיקו בהמשך למועמדותו של סיוארד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860.
מיד עם התיישבותו בעיירה אוברון שבמחוז קיוגרה, החל סיוארד להיות מעורב בפוליטיקה.
בעת ההיא, המערכת הפוליטית הושפעה עקב היווצרותן של מפלגות רבות חדשות.
במדינת ניו יורק היו שני מחנות פוליטיים עיקריים, האחד - של תומכי הנשיא מרטין ואן ביורן, והשני של המתנגדים לו.
קודם להיבחרו לתפקיד הנשיא, החזיק ואן ביורן במשרות ציבוריות רבות.
תחילה תמך סיוארד בעוצרות שהוחלה בבריטניה, אך החל מ-1824 הוא הביע את התנגדותו כלפיה, בנמקו כי העוצרות הפכה את בריטניה למדינה מושחתת.
ב-1826 הוא חבר למתנגדיהם של קבוצת הבונים החופשיים, לאחר שבאותה שנה נמצא מת אחד מחברי האגודה, שהתכוון, לכאורה, להדליף את סודותיה.
עקב רדיפתם של הבונים החופשיים אחרי מתנגדיהם, לרבות נשיא ארצות הברית לשעבר אנדרו ג'קסון, כשזה נבחר לנשיאות ב-1828 הלה החל להתנגד להם באופן פעיל.
בשלהי 1827 מינה דוויט קלינטון, מושל ניו יורק, את סיוארד לתפקיד שופט בניו יורק.
עם זאת, עקב התנגדותו של סיוארד לנשיא ג'קסון, הלה לא נבחר כחבר בסנאט של ניו יורק.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1828 הביע סיוארד תמיכה בהיבחרו מחדש של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
סיוארד נבחר לבית הנבחרים מטעם מחנה המתנגדים לבונים החופשיים, אך פרש שעה שראה כי הקרב מול יריביו הפוליטיים חסר סיכוי.
ב-1829 ניסה סיוארד את מזלו שנית בהתמודדותו בבחירות לאספת הנבחרים של מדינת ניו יורק.
עם זאת, גם בפעם זו הוא לא הצליח לקבל את התפקיד.
ב-1830, בעזרת תמיכתו של ויד, הצליח סיוארד לקבל משרה נוספת באחד מבתי המשפט במדינת ניו יורק שבעיר אלבני.
הוא זכה בתפקיד בהפרש של כאלפיים קולות.
סנאטור בניו יורק ומועמד למושל המדינה
בינואר 1831 הושבע סיוארד כסנאטור בסנאט של ניו יורק.
ויליאם סיוארד נפרד מאשתו פרנסס ומילדיהם, שנותרו במחוז קיוגה.
סיוארד המשיך להיות עמם בקשר באמצעות שליחת מכתבים.
סיוארד סיפר להם, בין השאר, על פגישותיו עם סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ארון בר, שחזר לעסוק בעריכת דין בניו יורק עקב הדו-קרב שלו עם אלכסנדר המילטון והריגתו של המילטון על ידי בר.
בעת כהונתו של סיוארד כסנאטור, החזיקה המפלגה הדמוקרטית ברוב המושבים בסנאט.
סיוארד ומפלגתו התחברו עם המפלגה הדמוקרטית כדי לבצע רפורמה בחוקי העונשין.
במהלך כהונתו כסנאטור, סיוארד נסע רבות, וביקר מנהיגים רבים שהתנגדו לנשיא ארצות הברית בימים ההם אנדרו ג'קסון, כולל נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון קווינסי אדמס.
הוא גם ליווה את אביו למסעו באירופה, שם נפגשו עם פוליטיקאים.
סיוארד קיווה שחברי המפלגה האנטי-מאסונית יבחרו בשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מקלין כמועמד המפלגה לנשיאות נגד ג'קסון בבחירות לנשיאות ב-1832, אך התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר ויליאם וירט נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר ניצחונו של ג'קסון, רבים ממתנגדיו האמינו כי נחוצה חזית מאוחדת כדי להביס את המפלגה הדמוקרטית, והמפלגה הוויגית נוצרה בהדרגה.
אנשי המפלגה הוויגית האמינו כי דרושה חקיקה לפיתוח ארצות הברית, והתנגדו לפעולותיו החד-צדדיות של ג'קסון כנשיא, שאותן ראו כאימפריאליות.
רבים מאנשי המפלגה האנטי-מאסונית, כולל ויד וסיוארד, הצטרפו למפלגה הוויגית.
כהכנה לבחירות ב-1834, נפגשו אנשי המפלגה הוויגית של ניו יורק ביוטיקה כדי לקבוע את מועמד המפלגה לתפקיד מושל ניו יורק.
המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית, ויליאם מרסי, זכה לסיכויים גבוהים יותר להיבחר מחדש, ומעטים מאנשי המפלגה הוויגית הבולטים היו להוטים לנהל קמפיין שככל הנראה יאבד.
אשתו ואביו של סיוארד רצו שיפרוש מהפוליטיקה כדי להגדיל את הכנסתו מעיסוקו בעריכת דין.
ויד דחק בו להיבחר מחדש לסנאט בניו יורק.
אף על פי כן, חוסר הרצון של אחרים להתמודד על תפקיד המושל גרמה לסיוארד להופיע כמועמד מרכזי.
ויד השיג את ניצחונו של סיוארד בוועידת יוטיקה.
הבחירות נסובו בנושאים לאומיים, ובעיקר מדיניותו של הנשיא ג'קסון.
סיוארד הובס בבחירות בכ-11,000 קולות.
ויד כתב שאנשי המפלגה הוויגית הוכרעו על ידי הצבעות בלתי חוקיות.
לאחר שהובס בבחירות לתפקיד המושל בניו יורק וכהונתו בסנאט בניו יורק הסתיימה, חזר סיוארד לאובורן ועסק שנית במשפטים בתחילת 1835. באותה שנה, יצאו סיוארד ורעייתו למסע ממושך, והרחיקו דרומה עד לווירג'יניה.
שם הם התקבלו בסבר פנים יפות על ידי התושבים המקומיים.
בשנה שלאחר מכן, מונה סיוארד לסוכן של הבעלים החדשים של , שהחזיקה בשטחי אדמה גדולים במערב ניו יורק.
הבעלים החדשים נתפסו כפחות סלחניים מהקודמים, מה שעלול היה ליצור אי שקט בחברה.
כאשר זה אכן קרה, הם שכרו את סיוארד, שהיה פופולרי במערב ניו יורק, בתקווה לפתור את המחלוקת.
סיוארד הצליח, וכשהחל , הוא שכנע את הבעלים להימנע מעיקולים במידת האפשר.
ב-1836 נבחר מרטין ואן ביורן לתפקיד נשיא ארצות הברית.
מיד לאחר השבעתו נוצר משבר כלכלי בארצות הברית.
סיוארד החליט שלא לרוץ לתפקיד המושל ב-1836, אלא לעשות זאת שנתיים מאוחר יותר, ב-1838. זאת, מתוך אמונה שלפיה עקב המשבר הכלכלי תתערער הפופולריות של הדמוקרטים.
כך הוא תכנן לזכות בתפקיד המושל מטעם המפלגה היריבה.
חברים אחרים במפלגה הוויגית תמכו במינוי הזה אף הם.
ויד הצליח לשכנע פעילים במפלגה הוויגית כך שיתמכו במינויו של סיוארד כנציגה של מפלגתם בבחירות לתפקיד המושל.
בבחירות, יריבו העיקר של סיוארד היה ויליאם מרסי, והנושא העיקרי שעמד בבסיס הבחירות היה המשבר הכלכלי.
הוויגים טענו כי הדמוקרטים הם אלה שאחראים למשבר.
כיוון שלא היה זה מקובל שמועמדים ינהלו את מסע הבחירות שלהם בעצמם, הותיר סיוארד לוויד את ניהול מרביתו של הקמפיין.
בסופו של דבר, ניצח סיוארד בבחירות בהפרש של כעשרת אלפים קולות.
ניצחונו של סיוארד היה ציון דרך עבור המפלגה הוויגית, כיוון שזו הצליחה להשתלט על משרת המושל במדינת ניו יורק.
ב-1 בינואר 1839 הושבע ויליאם סיוארד לתפקיד המושל במדינת ניו יורק.
במסגרת כהונתו כמושל, הביע סיוארד את תמיכתו בהגירה לאזורים לא מיושבים בארצות הברית כדי לנצל את המשאבים המקומיים המצויים שם.
הוא תמך אף בהענקת חופש דת למהגרים החדשים שפקדו את חופי ניו יורק באותן שנים.
באותה העת, בתי הספר הציבוריים במדינת ניו יורק נוהלו על ידי פרוטסטנטים והשתמשו בכתבי קודש פרוטסטנטיים, לרבות תרגום המלך ג'יימס.
סיוארד טען כי מערכת החינוך היוותה מחסום עבור בני המהגרים שביקשו לרכוש השכלה, ולפיכך הוא פעל כדי לשנותה.
באופן זה רכש סיוארד את אהדתם של המהגרים כלפיו, אך עורר טינה בקרב תושבי הארץ הוותיקים.
מתנגדיו היו אלה שהובילו, בסופו של דבר, להפסדו בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ב-1860.
על אף שרוב החברים באספת הנבחרים בניו יורק הגיעו מהמפלגה הוויגית, שבה היה חבר סיוארד, לא היה לה רוב בסנאט של ניו יורק.
הדמוקרטים סירבו לשתף פעולה עם סיוארד ועם מפלגתו ברוב התחומים שבהם הוא ביקש לפעול.
לפיכך, התקשה סיוארד לממש את רצונותיו כמושל.
משום כך, סיוארד קיווה שמפלגתו תזכה בבחירות הפרלמנטריות במדינת ניו יורק ב-1839 ותוכל להשיג רוב בשני הבתים, כדי שתינתן לו יד חופשית לפעול במדינה.
הנשיא ואן ביורן, שהגיע מהמפלגה הדמוקרטית היריבה, פעל כדי למנוע מסיוארד לממש את רצונותיו.
חרף מאמציו של ביורן, הוויגים זכו בבחירות אלה ברוב בשני בתי הנבחרים.
במהלך מסע הבחירות ב-1839 נפגש סיוארד לראשונה עם הנרי קליי, פגישה שהייתה תחילתה של הקשר ארוך השנים בין שני האישים.
מיד לאחר הבחירות, אירעה במזרח מדינת ניו יורק התקוממות של איכרים אריסים נגד הפטרונים שלהם.
האיכרים טענו כי הפטרונים לא שילמו להם די הצורך.
סיוארד שלח כוחות חמושים כדי לדכא את המרידה, תוך שהוא מבטיח למתיישבים כי אם אלה יניחו את נשקם, הוא יוכל לחוקק בבית הנבחרים חוקים שיטיבו איתם.
האיכרים נרגעו וחייליו של סיוארד חזרו על עקבותיהם, אך הלה כשל בניסיונתיו לחוקק את החוקים המדוברים.
בספטמבר 1839 נתפסה ספינה שהגיעה מווירג'יניה לחופי ניו יורק ובה עבד אפרו-אמריקאי נמלט.
וירג'ינה דרשה את החזרתו של העבד לבעליו, וכן היא דרשה את מאסרם של שלושה אפרו-אמריקאיים חופשיים שהיו על סיפון הספינה, שלטענתה, סייעו לעבד להימלט.
סיוארד סירב לבקשתה זו של וירג'יניה, ובתגובה, וירג'יניה אסרה על כל סחר בינה לבין ניו יורק.
בתמיכתו של סיוארד, העבירה ניו יורק חוקים המגינים על עבדים נמלטים.
אחד החוקים הבטיח לעבדים נמלטים את הזכות למשפט הוגן, כדי לדון בשאלה האם הם היו עבדים.
חוק נוסף סייע לאפרו-אמריקאים חופשיים שנחטפו ונעשו לעבדים.
סיוארד וואן ביורן הועמדו מחדש בבחירות ב-1840 - סיוארד לתפקיד המושל בניו יורק וואן ביורן לתפקיד נשיא ארצות הברית.
סיוארד לא השתתף בוועידה הלאומית של המפלגה הוויגית בדצמבר 1839 שנערכה בהאריסברג, פנסילבניה, אך ויד הציג את מועמדותו של סיוארד בשמו.
הם היו נחושים לתמוך בגנרל וינפילד סקוט בבחירות לנשיאות, אך כאשר ויד הגיע למסקנה שסקוט לא יוכל לנצח בבחירות, העביר את תמיכת ניו יורק למועמד ויליאם הנרי הריסון.
בסופו של דבר, הלה זכה בבחירות.
פעולה זו עוררה סערה בקרב תומכיו של הנרי קליי.
אחד התומכים של סקוט, שהגיע ממדינת קנטקי, כתב ב-1847 שהוא מצפה לראות את סיוארד ושותפיו נענשים על הונאת קנטקי ב-1840.
במהלך כהונתו השנייה כמושל, סיוארד התעסק במשפטו של אלכסנדר מקלאויד, שהיה מעורב בפרשיית הספינה קרוליין.
במסגרת פרשה זו, חצו מספר קנדים את נהר הניאגרה למדינת ניו יורק והטביעו את הספינה קרוליין.
בספינה זו עשה שימוש המהפכן ויליאם ליון מקנזי, שמרד באותם הימים בממשלה הקנדית.
מקלאויד נעצר עקב מעורבותו בפרשה, אך הנרי טמפל, שר החוץ הבריטי, דרש את שחרורו.
מקלאויד, ששירת בצבא הקנדי, לא יכול היה להיות אחראי על פעולות שבוצעו בעקבות פקודה שהוטלה על החיילים.
על אף שממשל ואן ביורן הסכים כי מקלאויד צריך להישפט על הפשעים שביצע, יורשו בתפקיד ג'ון טיילר התנגד לכך, ודרבן להסיר את האישומים שהוטלו נגדו.
סדרת מכתבים הועברו בין המושל סיוארד לבין מזכיר המדינה האמריקאי דניאל ובסטר כדי לקבוע את עונשו של מקלאויד.
עד 1841, עבדים שישהו במדינת ניו יורק למעלה מתשעה חודשים יוכרו כאנשים חופשיים.
באותה שנה חתם סיוארד על צו שלפיו עבד שיגיע למדינת ניו יורק יוכר כחופשי באופן אוטומטי.
סיוארד חתם אף על צו שלפיו לילדים במדינת ניו יורק יתאפשר לקבל חינוך ציבורי, אך לרשויות המקומיות יתאפשר לקבוע בעצמן את התכנים בבתי הספר.
בין הכהונה כמושל ניו יורק לכהונתו כסנאטור
כמושל, נקלע סיוארד לחובות כספיים רבים כיוון שהוא לא היה יכול לפרוע את התחייבותו מרכישת חברת הקרקע.
בעת שעזב את תפקידו כמושל, הוא חויב לשלם 200 אלף דולר דולר.
סיוארד לא נטש את הפוליטיקה ואירח את הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס בביתו ב-1843.
באותה העת התמודדו של אישים מרכזיים על הנהגתה של המפלגה הדמוקרטית.
האחד היה הנשיא לשעבר ג'ון טיילר, שהיה חבר במפלגה הוויגית.
השני היה הסנאטור הנרי קליי.
הנושאים שעמדו על הפרק במהלך מערכת הבחירות לראשות המפלגה הוויגית היו, בין השאר, השאלה האם להקים מחדש את הבנק הלאומי האמריקאי.
ב-1840 נקרא סיוארד להיות מועמדה לנשיאות של מפלגת החירות האמריקאית קיצרת היומין.
סיוארד סירב להצעה והודיע על תמיכתו בבחירות לנשיאות בהנרי קליי, ראשה החדש של המפלגה הוויגית.
הלה הובס על ידי המועמד הדמוקרטי באותן בחירות, ג'יימס פולק.
במהלך כהונתו של פולק כנשיא ארצות הברית אירעה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
סיוארד התנגד למלחמה, בטענה שמחיר הדמים לא הצדיק את השטח שקיבלה ארצות הברית ממקסיקו לאחר המלחמה.
כמתנגד לעבדות, הוא אף הוסיף וטען כי כל מטרתה של המלחמה היא הרחבתה של העבדות לאותם השטחים שהשיגה ארצות הברית.
סיוארד כיהן בסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק מ-1849 עד 1861. ב-1849 זכה במושב מטעם המפלגה הוויגית והפך למנהיג הוויגים שהתנגדו לעבדות.
כמו כן היה חברו של הנשיא זאכרי טיילור ונמנה עם תומכיו כאשר האחרון רץ לנשיאות, ואף אמר עליו שהוא "האצילי והנעים באדם".
כחלק מאמונתו, התנגד סיוארד לחוק העבד הנמלט 1850, ואף הגן בבית המשפט על עבדים שנמלטו.
הוא האמין כי קיים "חוק עליון", חזק מחוקת ארצות הברית, שגורס כי העבדות אינה צודקת מבחינה מוסרית, והשתמש בחוק זה כהצדקה לכך שהגן על נמלטים ולתמיכתו בחוק חירות הפרט.
ב-1850 הצביע סיוארד נגד פשרת 1850 וטען בנאומו כי אם העבדות לא תבוטל, אמריקה תיסחף למלחמת אזרחים.
עם ירידת קרנה של המפלגה הוויגית, הצטרף סיוארד למפלגה הרפובליקנית ונבחר פעם נוספת לכהן כסנאטור מטעם ניו יורק.
בתקופה זו התמתנו דעותיו והוא הפך מזוהה פחות מבעבר עם הקבוצה בקונגרס שנודעה כ"רפובליקנים רדיקלים".
ב-1856, הפסיד סיוארד בבחירות הפנימיות הראשונות שנערכו במפלגה הרפובליקנית למועמד מטעמם לנשיאות לג'ון פרימונט, שבסופו של דבר לא זכה בבחירות לנשיאות.
הוא ציפה להיות מועמד המפלגה ב-1860, אך רבים מחבריה חששו שעברו הרדיקלי ימנע ממנו לזכות בבחירות.
בנוסף לאלו, רדיקלים כמו הוראס גרילי התנגדו למועמדותו בגלל השינוי בעמדותיו.
אף על פי כן, כשנבחר אברהם לינקולן למועמד לנשיאות, תמך בו סיוארד נאמנה.
לינקולן זכה בבחירות לנשיאות ומינה את סיוארד למזכיר המדינה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1869. למרות חשש ראשוני כי לינקולן וסיוארד לא יסתדרו עקב יריבות העבר ביניהם, סיוארד הפך יועצו הקרוב ביותר של לינקולן, ובפועל האדם השני בחשיבותו בממשל לינקולן.
יתרה מכך, השניים אף פיתחו יחסי חברות עמוקים כאשר לינקולן היה מבלה ערבים שלמים בביתו של סיוארד בו היו מנסים לנוח ולהירגע על רקע הלחצים של ניהול המלחמה.
בזמן מלחמת האזרחים הקים סיוארד כוח משטרה חשאית, אשר עצר אלפי אזרחים באשמת חוסר נאמנות.
רוב העצורים היו פעילים בחבלה, ריגול או התססה למרד.
אחדים מהם היו אסירים פוליטיים, שברוב המקרים נעצרו בהוראת מפקדים שהיו נלהבים יתר על המידה.
הממשל לא רצה לערער את מעמדם של אותם מפקדים, ועל כן לא פעל נגדם, על אף שסוגיית האסירים הפוליטיים גרמה בממשל למבוכה.
אזרחים שנעצרו לא זכו לשמוע את סיבת מעצרם, לא התנהלה שום חקירה כנגד המעשה שבגינו עברו על החוק והם לא הועמדו לדין.
סיוארד אף התרברב בפני שגריר בריטניה, לורד לייונס, על כך שבהבל פיו הוא יכול לעצור כל אדם בכל מדינה בארצות הברית.
כמזכיר המדינה יזם סיוארד את רכישת אלסקה, שלבסוף יצאה לפועל עם תשלום $7,200,000 לרוסיה ב-30 במרץ 1867. אחת הסיבות לרכישה הייתה טענתו שארצות הברית חייבת לנוע מערבה.
לאחר הרכישה, כונו אלסקה ורכישתה "קוביית הקרח של סיוארד", "השטות של סיוארד" ובפי אנדרו ג'ונסון "גינת דובי קוטב".
נכון לראשית המאה ה-21, רכישת אלסקה נחגגת ב"יום סיווארד" שחל ביום שני האחרון של חודש מרץ.
בנוסף לרכישת אלסקה, תכנן סיוארד גם את סיפוח איי הבתולה, מפרץ סמנה והשליטה האמריקאית בפנמה, אך את אלו לא אישר הסנאט.
ב-14 באפריל 1865 ניסה לואיס פאוול, שותפו של רוצח לינקולן ג'ון וילקס בות', להתנקש בחייו של סיוארד, באותו הזמן בדיוק בו נורה הנשיא אברהם לינקולן בידי בות'.
פאוול חדר לביתו של סיוארד בטענה שהציג למשרת, ויליאם בל, כי נשלח להביא לסיוארד תרופה.
לאחר שנכנס לבית עלה פאוול במדרגות, שם נתקל בבנו של סיוארד, פרדריק.
הבן אמר לפורץ כי אביו ישן.
פאוול הסתובב והחל לרדת במדרגות, ולפתע הסתובב בחזרה, כיוון את אקדחו לכיוון פרדריק, והחל להכותו בראשו באקדח.
לאחר מכן נכנס פאוול לחדרו של סיוארד ודקר אותו מספר פעמים בפניו ובצווארו.
בנוסף, תקף ופצע את המטפלת, את סמל ג'ורג' רובינסון, שניים נוספים מילדיו של סיוארד, פאני ואוגוסטוס, ושליח, אמריק האנסל, שהגיע בזמן שפאוול נמלט.
בזמן שהותקף, ענד סיוארד משען על צווארו, בשל תאונה שעבר כחודש לפני המקרה.
ככל הנראה, הציל המשען את חייו.
אף על פי כן, נשא סיוארד צלקות על פניו למשך שאר חייו.
ניסיון ההתנקשות הכניס את אשתו ובתו של סיוארד להלם מוחלט וממושך, ולבסוף מתו כתוצאה ממנו.
אשתו, פרנסס, מתה ביוני 1865, ואילו בתו, פאני, מתה באוקטובר 1866.
המתנקש, לואיס פאוול, נתפס והוצא להורג ב-7 ביולי 1865, יחד עם דייוויד הרולד, ג'ורג' אצרודט ומרי סוראט, מעורבים נוספים ברצח לינקולן.
לאחר בחירתו של יוליסס גרנט לנשיא, החליט סיוארד לפרוש.
את שנותיו האחרונות בילה בטיולים ובכתיבה.
הוא נסע מסביב לעולם במשך ארבעה עשר חודשים ויומיים, מיולי 1870 עד ספטמבר 1871.
ב-10 באוקטובר 1872 נפטר ויליאם סיוארד בביתו שבאובורן, ניו יורק, לאחר שסבל מקשיי נשימה.
מילותיו האחרונות הופנו לילדיו והיו: "אהבו זה את זה".
הוא נקבר בבית הקברות פורט היל שבאובורן, לצד אשתו וילדיו.
על מצבתו נכתב "הוא היה נאמן".
בנו, פרדריק, ערך ופרסם את זכרונותיו.
יום החתימה על הסכם הרכישה, חג לאומי במדינת אלסקה, מכונה "יום סיווארד".
דיוקנו של סיוארד הוטבע על סדרת שטרות של 50 דולרים שיצאו בשנת 1891.
באובורן, מקום מגוריו של סיוארד, נקראת על שמו "שדרת סיוארד" (Seward Ave).
בצמוד לשדרה נמצאים שלושה רחובות הקרואים על שם שלושה בני משפחה נוספים שלו: פרנסס, אוגוסטוס ופרדריק.
בנוסף לשדרה, באובורן בית ספר הקרוי על שמו.
ערים הקרויות "סיוארד" לזכרו נמצאות במדינות נברסקה ואלסקה, בה נמצא גם חצי האי סיוארד, אף הוא על שמו.
פסל בדמותו של סיוארד הוצב בכיכר מדיסון שבמנהטן, ניו יורק.
ויליאם סוואלסון היה חייל יהודי בצבא ארצות הברית שעוטר על פעולותיו במלחמת העולם הראשונה במדליית הכבוד.
ויליאם סוואלסון נולד ב-5 באוגוסט 1895, בניוארק ניו ג'רזי.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית בהריסון ניו ג'רזי ושירת כסמל בפלוגה מ' של חטיבת החי"ר ה-312 באוגדה ה-78.
ב 26 באוקטובר 1918 נהרג סמל סוואלסון כשניסה להביא מים לפצוע שזעק לעזרה בקרב בגרנד פרה שבצרפת.
הוא נקבר בבית הקברות האמריקני מיוז-ארגון, צרפת.
לאחר מותו הוענקה לסמל ויליאם סוואלסון מדליית הכבוד על מעשיו בקרב.
סמל סוואלסון ביוזמתו האישית, עזב את עמדתו המוגנת וזחל תחת אש מקלעים כבדה כדי להביא מים לחייל פצוע ששכב בתוך אחד המכתשים בשדה הקרב.
הוא נתן לו את כל המים שהיו במימייתו וזחל חזרה לעמדתו, הוא השיג עוד מים וזחל פעם נוספת לעבר הפצוע אך כדור שנורה מאחד המקלעים פגע בו והרגו.
ויליאם הווארד סטיין היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1972 (במשותף עם סטנפורד מור ולצד כריסטיאן אנפינסן), "על תרומתם להבנה של הקשר בין המבנה הכימי לפעילות הקטליטית של מולקולת הריבונוקלאז".
סטיין נולד, גדל וחי כל ימיו בניו יורק.
הוא היה בנם של זוג יהודים, ביאטריס ססיליה (לבית בורג), פעילה יהודייה אמריקאית למען זכויות הילד ופרד מייקל סטיין, בנקאי יהודי אמריקאי.
למד באוניברסיטת הרווארד בה סיים תואר ראשון בכימיה בשנת 1933. הוא החל את לימודיו בהרווארד לתואר שני בכימיה אורגנית אך לאחר השנה הראשונה עבר לאוניברסיטת קולומביה בה התמחה בביוכימיה.
לאחר סיום הדוקטורט המשיך במחקר במעבדתו של הכימאי מקס ברגמן באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, שם נעשה חלק ניכר מעבודתו החשובה ביותר.
סטנפורד מור הצטרף למעבדה של ברגמן בשנת 1939, שם הוא ושטיין החלו במחקר שהתמקד בחומצות אמינו.
לדברי מור, "במהלך השנים הראשונות של שיתוף הפעולה שלנו, שטיין ואני פיתחנו מערכת של שיתוף פעולה שנמשכה לכל החיים".
עבודתם בתחום זה שובשה עם תחילת מלחמת העולם השנייה, והם נפרדו זמנית כדי לסייע למאמצי המלחמה, כאשר שטיין נשאר עם ברגמן כדי לחקור את ההשפעה בקנה מידה מולקולרי של חומרי שלפוחיות על גוף האדם.
עם זאת, הם החלו לשתף פעולה שוב לאחר שברגמן נפטר בשנת 1944 וניתנה להם הזדמנות ממנהל מכון רוקפלר, הרברט ס.
גאסר, להמשיך את עבודתו של ברגמן על חומצות אמינו.