tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 1969/1970 בליגה הלאומית שיחק בשורות יפו והשתתף ב-4 משחקי ליגה.
מכבי יפו אשר אומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה השנייה, ובסיומה פרש מעודד ממשחק פעיל.
בין השנים 1971–1973 אימן אברהם מעודד את קבוצות הנערים במכבי יפו ועם חניכיו נמנה אלי שכטר.
לאחר פרישתו מעולם הכדורגל ניהל מעודד אולם סנוקר ובהמשך ניהל חנות רהיטים שנקראה "מרפדיית כושי" בדרום תל אביב.
ב-30 בספטמבר 1987 חש ברע והובהל לבית החולים וולפסון, ובבית החולים לקה בדום לב והלך לעולמו.
הובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
מנישואיו הראשונים היה אב לבת ומנישואיו השניים היה אב לבן ולבת.
בנו טל מעודד הלך לעולמו ב-1994 ממחלה ממארת.
משחקי מכבי אירופה, ליון, 1963: מדליית זהב
אברהם מרדכי חריזמן (11 במרץ 1884, רוסיה – 8 בנובמבר 1978, ישראל) היה סופר, מתרגם ועורך ישראלי.
חריזמן נולד בי"ד באדר תרמ"ד, 11 במרץ 1884 בעיירה אושלמיר (פלך ווהלין, רוסיה) במשפחה חסידית.
נתייתם בילדותו מאמו ולמד תורה מפי אביו ומפי מורים פרטיים.
"גדלתי בתוגה מעצם ילדותי", סיפר, "ויצאתי מן הדכדוך בהשפעת היער הגדול וקונצרטי הצפרדעים עם יקיצת האביב".
בתום לימודיו היה מורה בבסרביה.
ב־1906 עלה לארץ־ישראל עם חלוצי העלייה השנייה והיה פועל במושבות יהודה והגליל.
ב־1916 התחיל לפרסם שירים וסיפורים בעיתון "הפועל הצעיר".
חריזמן מיקד את כתיבתו בתולדות המושבות הראשונות ובחיי החלוצים וילדיהם.
תרגם את "ילדי היערות" למיין ריד (1924) ומסיפורי צ'חוב, קופרין וטולסטוי.
ארכיונו הופקד במכון גנזים של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל.
לרגל הפקדת ארכיונו ב"גנזים" פרסם המכון מכתב מאת משה סמילנסקי, ובכתב ידו, שכתב לחריזמן בשנת 1949.
מחנה יהודה (בסדרת "לנער" - חוברת כ"ו, הוצאת אמנות, 1933)
מעשה ברועה ערבי (1933) (תורגם לערבית)
הירשלי אוסטרופולר: אמצאותיו ותעלוליו, בדיחותיו והלצותיו, תולדותיו והרפתקאותיו (ישראל: למען הספר, תרצ"א)
גיבורי כפר־תבור הקטנים (הוצאת אמנות, 1933) (תורגם לפולנית)
סודו של רוטשילד: או, הסב ונכדו.
צלילי גאלה (ירושלים: התחדשות, תרצ"ז)
אור מאופל (תל אביב: יזרעאל, 1938) — עלייתם של יהודי תימן, מאבקם בתלאות והצלחתם בהעלאת זיק אנושי בלב רוצח ערבי
פני הראי"ה (מוציא לאור לא ידוע, תרצ"ח) - על אברהם יצחק הכהן קוק
עין גנים (הוצאת אמנות, 1941)
הגחלילית: אגדת בראשית (הוצאת אור לעם, 1943)
גבורת ראשונים (ההסתדרות הציונית בסיוע מוסד הרב קוק, 1947) — תולדות פתח־תקוה ובוניה
נחשוני החולה (1958) — סיפורה של יסוד־המעלה
, מאת , תרגום ואחרית דבר: א.מ.
יוצר אדם (1943) - ספר הדרכה מינית
האהבה מבראשית עד ימינו (בצירוף 24 תמונות נבחרות ו-355 פתגמי אהבה) (ירושלים: אור, 1952)
ערך את האנתולוגיה "פעמי הגאולה" (ירושלים: התחדשות, 1938).
אוריאל אופק: לקסיקון אופק לספרות ילדים.
אברהם משה לוּנְץ (בכתיב לועזי: Abraham Moses Luncz; (כ"ה בכסלו תרט"ו, 16 בדצמבר 1854 – ב' באייר תרע"ח, 14 באפריל 1918) היה תלמיד חכם, סופר, מו"ל, עסקן, עיתונאי חוקר ארץ ישראל וגאוגרף ארצישראלי ממוצא ליטאי.
נחשב כראשון חוקרי ארץ ישראל בתקופה המודרנית.
אביו הרב צבי היה דיין.
מילדותו הצטיין בישיבה בכישרונות מרובים.
עלה ארצה עם הוריו ב-1869. למד בירושלים בישיבת עץ חיים.
בעודו עלם צעיר השיאוהו הוריו אשה, דבורה ריטובסקי, בתו של הרב יעקב עקיבא ריטובסקי.
השתלם גם בלימודי חול וקרא בספרות ההשכלה, ובשל כך הקנאים בירושלים רדפוהו, עד שהוכרח לברוח עם אשתו ולהתיישב בעיר צפת.
כששב לירושלים, נאלץ להתפרנס כמלמד בדוחק רב.
בד בבד למד וחקר הרבה, ביקר בספריות החשובות בירושלים, ובמסע בגליל עורר בו את הרעיון להתמסר לחקירת ארץ ישראל.
לונץ וישראל דב פרומקין ייסדו את הספרייה על שם משה מונטיפיורי, הספרייה הציבורית הראשונה בירושלים, שנסגרה כעבור זמן קצר.
ב-1873 התחיל לפרסם מאמרים בעיתונו של פרומקין, "חבצלת", ובהם מתח ביקורת קשה על שיטת החלוקה ועל הגבאים הממונים עליה.
עם זאת נחלץ להגנה על קהילת ירושלים מפני התקפותיו של ההיסטוריון היינריך גרץ.
לונץ היה מהמשתתפים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
לאחר שפרסם כמה מאמרים על נושאים גאוגרפיים כתב לונץ ב-1876 את ספרו "נתיבות ציון וירושלים", ובשנת 1891 פרסם מורה דרך ראשון לירושלים בשפה העברית, וזאת בעקבות מורי הדרך הלועזיים הרבים על ארץ ישראל שנדפסו באותה עת עם התגברות זרם התיירים והמבקרים בארץ הקדושה.
מאז ועד סוף ימיו המשיך את מחקריו בגאוגרפיה של ארץ ישראל, והשתמש למטרה זו גם בספריות של מוסדות נוצריים, דבר בלתי רגיל בירושלים דאז.
לונץ היה מורה בבי"ס למל בירושלים והדריך את טיול בי"ס הראשון בא"י יחד עם עמיתיו המורים וביניהם דוד ילין.
המסע נערך ליריחו וים המלח ובעקבותיו תיאר לונץ את הטיול במבט עיניו של נער דמיוני בשם יואש.
ראייתו לקתה כשהיה בן 23 והוא נסע לווינה ולפריז לשם ריפוי, אך מאמצי הרופאים עלו בתוהו, והוא התעוור כעבור שנתיים.
בסיועו של פרץ סמולנסקין פרסם לונץ בווינה ב-1882 את הכרך הראשון של "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל".
על שנתון זה עבד עד יום מותו, והוציא לאור במרוצת השנים 12 כרכים נוספים, שנדפסו בירושלים בבית דפוס של לונץ עצמו, ששכן מ-1900 בשכונת עזרת ישראל בפינת רחוב יפו.
משנת 1895 ועד שנת 1915 פרסם מדי שנה גם את "לוח ארץ ישראל", מעין אלמנך ספרותי.
ב-1903 הוציא לאור את ספרם של ר' ישראל מסלנט, ר' יצחק ליפקין ור' זאב וולף ליפקין, "ספר חוט המשולש בסוגיות ושמעתיות...
שואל ומשיב...בסברות ישרות אדמו"ר ר' ישראל ליפקין, אדמו"ר ר' זאב וולף ליפקין, ר' יצחק ליפקין", בעריכתו של חיים יהושע קסובסקי.
באותה שנה עזר לחיים יהושע קסובסקי לחבר ולהוציא לאור את ספרו "מבשרת ירושלים: פירוש קצר על פי הפשט וציונים לתלמוד ירושלמי".
ב-1904 (תרס"ה), הוציא לאור "אוסף שירים לילדים", שסודרו על ידי דוד ילין, וחיים אריה זוטא.
הוא נפגש עם הכהן הגדול של השומרונים, ושאלו על הלכות השומרונים, התפתחותם, וקשריהם עם היהודים, ואף שכתב שיחה זאת.
הוא ההדיר מספר חיבורים על מצוות התלויות בארץ, בתוספת הערות משלו, כגון את "כפתור ופרח" לר' אשתורי הפרחי, את "פאת השולחן" לר' ישראל משקלוב; ואת ספר מחקר א"י "תבואות הארץ" לר' יהוסף שווארץ.
כן הוציא לאור, בשלושת הכרכים של "המעמר", תעודות ומאמרים על חקר הארץ.
עטרת עבודתו הייתה הגהת התלמוד הירושלמי מהטעויות והשגיאות שנשתבש בהן.
לשם כך ביקר בספריות גדולות באירופה.
לונץ התחיל להוציא לאור מהדורה חדשה של התלמוד הירושלמי על-פי דפוסים וכתבי-יד קדומים, עם פירושו וציוני מקורות, והספיק להוציא לאור את מסכתות ירושלמי ברכות, פאה, דמאי, כלאים, ושביעית.
הראי"ה קוק כינה את מפעלו הנ"ל: "אוצר יקר, חמדת תנובת ארץ חמדתנו, והיה זה לנו לאבן פינה ואבן למוסדות לתחיית אור ישראל על אדמת קודש".
לונץ היה חבר בוועד הלשון העברית, וייסד בית חינוך לעיוורים בירושלים.
כן ערך את השירון הראשון "כינור ציון", ובו חמישים שירים לאומיים על העם, הארץ והגעגועים לציון.
בעקבות פרסום השירון הוא נשפט על ידי השלטון העות'מאני באשמת עידוד למרד, ובסופו של דבר נקנס, ספריו הוחרמו ובית הדפוס שבבעלותו נסגר.
בנו בכורו, ד"ר יעקב לינץ (לונץ), תרגם את הספר בת ירושלים הקטנה של מרים הרי.
הוא חתום על התרגום בפסבדונים יעקב אסיא.
בן נוסף, מתתיהו לונץ היה לבנקאי ואיש ציבור.
נכדו (בנו של מתתיהו) שנקרא על שמו, הוא תא"ל רמי לונץ.
בתו חנה לונץ בולוטין, כתבה ספר על חייו מאיר נתיבות ירושלים - חיי אברהם משה לונץ, (תרט"ו-תרע"ח, 1918-1854), שיצא לאור בהוצאת אחיעבר, תשכ"ח / 1968 וסייעה לו לעלות על הכתב את מחקריו הרבים לאחר שהלה התעוור.
נפטר בירושלים ונקבר בהר הזיתים.
על שמו קרוי מדרחוב לונץ במרכז ירושלים, רחוב בתל אביב ורחוב בחיפה.
מורה דרך בארץ ישראל וסוריה
חבר את הספר "מורה דרך בארץ ישראל וסוריה", כאשר על העטיפה הושמט השם סוריה.
הספר נועד להיות מעין מדריך "בדקר" עבור הקורא העברי.
בעמוד הראשון של הספר הוא כותב על מטרת כתיבתו:
אלי שילר, מהוצאת הספרים "אריאל", הוציא הדפסה חדשה של הספר ביוני 1979. הוא כותב כי לונץ קיווה כי המדריך אשר יופץ בקרב תושבי הארץ והבאים אליה יוכל לסייע לו מהבחינה הכספית, לאחר המצוקה אליה הוא נקלע: "ברם תוחלתו נכזבה...
ואף כי הכל גמרו הלל על המדריך, לא הייתה השעה כשרה למכירתו בעותקים לאלפים".
בפועל הסיבה הייתה שהשלטון העות'מאני סגר את נמל יפו בפני העולים מרוסיה ומרומניה, ולונץ כותב:
גצל קרסל (עורך), נתיבות ציון וירושלים: מבחר מאמרי אברהם משה לונץ, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק - (כולל מבוא היסטורי)
מורה דרך בארץ ישראל וסוריה, לתועלת העולים לראות אותה ...
מתכונת וקורות ארץ אבותינו ויושביה, מצבם ומצב המושבות אשר נוסדו בה, ירושלים: הוצאת אברהם משה לונץ, תרנ"א-1891.
פרחי ארץ הקדושה, פרחים טבעיים מאוספים מהמקומות היותר קדושים בארץ הקדש.
בלוית תכונת, קורות ומצב המקומות על פי החקירות, ירושלים: הוצאת אברהם משה לונץ, תר"ע-1910.
תלמוד ירושלמי (סדר זרעים, כרך ראשון), ירושלים תרס"ז - תרע"ד
כותל מערבי של הר בית אלוקינו: מהותו, תכונתו וזכרונותיו, ירושלים תרנ"ב-1892.
דורך פאלעסטינא, תרנ"א-1891 - ספריית אוניברסיטת חיפה
אברהם משה קליין (באוקראינית: Абрахам Мозес Кляйн, באנגלית ובצרפתית: Abraham Moses Klein או בקיצור A.M.
Klein; 14 בפברואר 1909 – 20 באוגוסט 1972) היה משורר יהודי-קנדי שכתב באנגלית.
ממייסדי הענף של שירה יהודית-קנדית באנגלית.
חיבר גם יצירות פרוזה ועסק בכתיבה עיתונאית ובפעילות ציבורית.
אברהם משה קליין נולד בשנת 1909 ברטנה שבאוקראינה.
היגר כתינוק עם משפחתו האורתודוקסית, כנראה בשנת 1910, והמשפחה השתקעה במונטריאול.
הוא למד בבית ספר קנדי, במקביל ללימודי יהדות שקיבל מאביו וממורים יהודיים פרטיים.
סיים את בית הספר היסודי ואת התיכון בשנת 1922, ובשנת 1925 החל לימודיו באוניברסיטת מקגיל בכלכלה ובמדע המדינה.
בראשית שנות השלושים החל לפרסם משיריו בכתבי עת ספרותיים במונטריאול, ואף ייסד וערך עם צעירים אחרים כתבי עת ספרותיים קצרי ימים.
קליין הצטרף לתנועת סטודנטים יהודים וציונים, ואף ערך את ביטאונה, ופרסם בו מיצירותיו הראשונות.
בשנת 1934 סיים לימודי משפטים והצטרף כשותף למשרד עורכי דין.
במקביל היה נשיא תנועת הצעירים הציוניים בקנדה.
משנת 1938 ואילך פרסם קליין שירים וסיפורים, מאמרים, מסות, ביקורת ועוד בעיתונות הקנדית-יהודית ושמו החל להתפרסם בציבור היהודי.
בשנת 1940 יצא לאור ספר שיריו הראשון של קליין, ובשנת 1945 התמנה למשורר תושב באוניברסיטת מקגיל.
החל משנת 1946 החלו להתפרסם גם יצירות הפרוזה שלו, מאמריו ומסותיו, וזכו לפרסום נרחב בקנדה ובארצות הברית.
לאחר הקמת מדינת ישראל ביקר בה ב-1949, וכתב שורה של כתבות אוהדות על ישראל ועל התנועה הציונית בעיתונות הקנדית, וכן נובלה בשם "המגילה השנייה" שנושאה הקמת מדינת ישראל.
קליין זכה לשורה של כיבודים ופרסים ספרותיים נחשבים בקנדה.
החל משנות החמישים יצאו ספריו בהוצאות ספרים גדולות ומכובדות בארצות הברית.
בשל מחלה וניסיונות התאבדות פרש מהחיים הציבוריים הרבה קודם זמנו.
שירתו של א"מ קליין לא תורגמה לעברית.
על שמו של קליין מוענק מדי שנה פרס לשירה, מטעם אגודת הסופרים של קוויבק.
לאונרד כהן, בן מונטריאול, הושפע מקליין והביע את הערצתו לשירתו בכמה שירים.
אברהם מרדכי פְּיוּרקוֹ (בכתיב שנהג בזמנו: פיורקָא; ברוסית: Пюрко באנגלית: Abraham Mordechai Piurko; 1853, לומז'ה, פולין הקונגרסאית – 1933, גראייבו, הרפובליקה הפולנית השנייה) היה סופר עברי, סופר ילדים, עורך, בעל בית דפוס ומו"ל.
מחלוצי ספרות ועיתונות הילדים והנוער העברית.
בנו הוא הסופר חיים פיורקו.
אברהם מרדכי פיורקו נולד ב-15 בפברואר 1853 בעיר הפלך לומז'ה למשפחה יהודית של בעלי מלאכה.
למד בילדותו ב"חדר" מסורתי, ובד בבד רכש השכלה חיצונית וחילונית, עברית וכללית.
בשנת 1875, בהיותו איש צעיר, עזב את עירו והשתקע בעיירה הסמוכה גראייבו.
כמה שנים היה סוחר זעיר, מורה, פקיד ומלמד.
פיורקו הקים בית דפוס עברי, תחילה כדי להדפיס את הספרים הרבים שכתב הוא עצמו, ואחר כך גם הדפיס בו מספרי אחרים.
בשנת תרנ"ג פרסם בהוצאת שולדברג בוורשה סדרה ראשונה מסוגה: 11 "ספרי ילדים למקרא ולשעשועים".
בשנת תרנ"ט (ראשית 1899) ייסד וערך את שבועון הילדים העברי המפורסם "גן שעשועים" ("מכתב עתי לחנוך לספרות ולמדעים שונים: לנערי בני ישראל"), שהיה עיתון הילדים העברי הראשון שראה אור מחוץ לארץ ישראל.
עיתון זה, שהופיע בעיר הקרובה ליק שמעבר לגבול, בפרוסיה המזרחית שבגרמניה (שם נדפס גם העיתון העברי הראשון, "המגיד"), שימש במה ראשונה לפרסום דבריהם של סופרים עבריים ידועים, כגון יעקב פיכמן, דוד שמעוני, צבי שארפשטיין ואחרים.
בנוסף כתב לעיתוני ילדים יידיים באודסה, בסנקט פטרבורג ובוורשה.
הוא פרסם את זיכרונותיו על אודות סופרים עבריים ויידיים ביומון הוורשאי "היינט".
בשנים תרפ"ח–תרצ"ב (1928–1931) ערך והוציא לאור את הירחון למדעי היהדות "בית המדרש החדש".
פיורקו היה רב-גוני מאוד בכתיבתו, וטיפח את ספרות הילדים העברית בפולין בכל ענפיה.
הוא ערך והוציא שבועונים ומקראות לילדי ישראל, כתב סיפורים ופואמות מקראיות, כתב משלים וסיפורי מופת, הביא מכתמים וחרוזי שיר, ואפילו טיפח את הדקדוק העברי.
בת יפתח: שיר חרוזי בשש מחלקות, ליק: רודאלף זיעבערג, תרל"ג.
ראוים הדברים למי שאמרם, ורשה: דפוס י' אלאפין, 1880. (פירוש למדרש)
בו שלשה ספרים א) מכתבי משפחה ב) מכתבי רעים ג) מכתבי מסחר כולל מאה וחמשים מכתבים ..., ורשה: דפוס נתן שריפטגיססער, תרמ"ב.
נטעי נעמנים: כולל מאה ספורים יפים ונעימים לקוחים ממיטב חכמי החנוך והפדגוגיא בשפות העמים ונעתקים ללשון הקודש ..., ורשה: אלעקסאנדער גינז, תרמ"ג.
נטעי נעמנים: הוצאה חדשה בשלש מחלקות ...
א) חמשים ספורים קטנים; ב) מאה ספורים ומשלי מוסר...
לקוחים ממיטב חכמי הזמן והפדגגיה בשפות העמים נעתקים ללשון ספרי הקודש; ג) שמונים וחמשה ספורים בשיר, מכתמים ושירים...
מהם אריגינאלים ומהם נעתקים משפת העמים, ורשה: מ"י האלטער, תר"ן.
יכיל שאלות ותשובות על סדר כתבי הקדש לנסות בהן התלמידים בדברי ימי ישראל אשר בכתבי קדשנו ..., ורשה: אלעכסאנדער גינז, תרמ"ד.
(ספר שאלות ותשובות ללימוד התנ"ך)
שאלות ותשובות על סדר כתבי הקדש לנסות בהן התלמידים בדברי ימי ישראל ..., הוצאה שנייה בהוספות ותקונים רבים, גראייבו: דפוס ח' פיורקא, תרס"ב.
השכלה מדֻמה: ספור מחיי עמנו, ורשה: לעווין-עפשטיין, תרמ"ז.
סדרת "סיפורי ילדים למקרא ולשעשועים לילדי ישראל", ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ג:
"ערום ראה רעה ונסתר: ספור בימי אחאב מלך ישראל";
"מצא אשה מצא טוב: ספור ימי הבית השני (יסודתו באגדות התלמוד)";
"חלום אמת: ספור בימי שבת בני ישראל בארץ מצרים (יסודתו בהגדה קדמנית)";
"חכמת שלמה: ספור בימי שלמה ...
"חיים ואהבה: ספור בימי שלמה בן דוד מלך ישראל";
"דם נקי: ספור בימי הבית השני";
"דורש משפט: ספור מימי ההוה";
"אחרית רשע: ספור בימי המלך שאול מלך ישראל";
"אוד מצל מאש: ספור בימי גלות בבל".
שבט סופר השלם ...: חלק ראשון כולל מאה וחמשים מכתבים על כל עניין וחפץ ...
והחלק השני כולל מכתבים ומכתמים שירים ואמרי נועם מאבירי סופרים אשר נאספו ונסדרו ..., ורשה: ב' טורש, תרנ"ד.
ילקוט הרעים: שש מאות מאמרים בדרך שיר ובחרוזים יכילו כל השמות, הפעלים והמלות השוים במבטאם ומשונים בכתיבתם ..., ורשה: האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ד.
לתלמידי בתי הספר אלף פעלים נבחרים לצין הוראתם בנינם וגזרתם ...
להתרגל ..., ורשה: האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ח.
(ספר ללימוד הלשון) (ראה אור במהדורות נוספות)
הלכות פסוקות להורים ולמורים לחנוך לילד על פי דרכו על פי דעת חז"ל ודעת חכמי הפדגוגיה ...; אספוֹ ולִקטוֹ ...
אברהם מרדכי פיורקא ..., גראייבו: חיים פיורקא, תרס"ב.
לוחות הפעלים החדש: דוגמות דרכי הפעלים, נטיותיהם ותמונותיהם ...; ערכוֹ בסדר חדש ...
אברהם מרדכי פיורקא, פייטרקוב: מרדכי צעדערבוים, תרס"ג.
ספר לוחות הפעלים המתֻקן: כולל דוגמות דרכי הפעלים, נטיותיהם ותמונותיהם השונות, על פי שנוי כל הבניינים והגזרות והאופנים הרבים והשונים הנמצאים בכתבי הקדש.
גם לוח כנויי הפעלים; ערכוֹ וסִדרוֹ בסדר חדש ...
אברהם מרדכי פיורקא, הוצאה חדשה בהוספות רבות ותקונים, גראייבו: דפוס פיורקא, תרס"ו 1905.
בית ספר עברי החדש: או, המדבר בלשון עמו: ספר למתחילים ..., וילנה: דפוס ראָם, תרס"ג.
דרך הקֹדש: באור חדש לתורה, נביאים וכתובים: על דרך הפשט וחכמת הלשון, דרכי הלשון והמקרא, מנהגי סופרים קדמונים, חקירות במשפטי השפה ושרשים, הבדל לשונות נרדפים, הארות והערות, הוספות ותקונים בתרגומים ובדברי המפרשים הראשונים והאחרונים ...''', 2 כרכים, ירושלים: מקור, תש"ם.
אברהם נגב (1923 – 2004) היה ארכאולוג ישראלי, מומחה בנושא ההתיישבות במדבר והנבטים.
אברהם נגב (אייזנברג) נולד בשנת 1923 בעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס), ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. בשנים הראשונות חי בתל אביב ובקיבוץ גבעת השלושה ובסיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה שלווה הצטרף לקיבוץ רביבים והיה בין העולים לנגב בשנת 1943. כבר אז נהג לבקר בחלוצה הסמוכה.
ב-1947 נישא למשוררת רחל נגב.
נולדו להם שתי בנות: אילת וענת.
הוא נפצע ביוני 1948 במסגרת תפקידו ב"הגנה", ואיבד את ידו הימנית.
לאחר מכן נשלח בשליחות חינוכית לדרום אמריקה.
בשנת 1953 החל ללמוד ארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך לארכאולוגיה ולימודים קלאסיים, ובהמשך קיבל תואר דוקטור.
הוא נתמנה למרצה לארכאולוגיה קלאסית בשנת 1963 ובהמשך התמנה לפרופסור חבר.
בשנים 1959–1961 ניהל חפירות נרחבות בעבדת ושחזור המקום, ולאחר מכן בקיסריה, ממשית, וחלוצה.
הוא נקבר בקיבוץ רביבים, שבו חי עד 1948.
אברהם נגב, ערי הנבטים בנגב, אריאל כתב עת לידיעת ארץ-ישראל, 1988.
אברהם נגב, אדוני המדבר, תולדות הנבטים וממלכתם, כתר, 1983.
אברהם נגב, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, הספרייה לחינוך חברתי, משרד החינוך, תשכ"ח-1968.
מדריך יום-יום באתרים ובשמורות - 365 אתרים ארכאולוגיים ושמורות טבע בישראל, הוצאת בית ההוצאה הירושלמי.
אברהם נְגוּסֶה (נולד ב-10 בפברואר 1958) הוא שגריר ישראל באתיופיה.
בעברו היה חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד ויו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
במקצועו, הוא עובד סוציאלי ומשפטן.
נגוסה נולד בכפר במחוז צפון גונדר שבאתיופיה.
הוא למד בתיכון פסילדס שבגונדר, עיר הבירה של המחוז ולאחר מכן עבד בבית יתומים בעיר שמומן על ידי גופי צדקה נוצריים וטיפל בילדים שאיבדו את הוריהם במהלך מלחמת האזרחים האתיופית.
הוא עלה ארצה בשנת 1985 במסגרת מבצע משה.
עבד במשך שנים רבות במחלקת הרווחה של עיריית ירושלים.
כיהן כיו"ר נציגות הארגונים של עולי אתיופיה בישראל במשך מספר קדנציות וממקימי איגוד הסטודנטים למען יוצאי אתיופיה בישראל.
נגוסה היה בין מקדמי העלאת 55,000 מבני הפלאשמורה על אף התנגדות הממשלה לכך.
במסגרת מאבקו להעלאת הפלשמורה ואיחוד משפחות עולים שנקרעו בין אתיופיה לישראל, ייסד ושימש בין השנים 1994–2015 כמנכ"ל עמותת "מכנף דרום לציון" - עמותה לעלייה וקליטה של יהודי אתיופיה, כמו כן הוא ממייסדי ופעילי הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה.
את מאבקו בתחום העלייה המשיך גם כחבר הכנסת.
פעיל לאורך השנים בשילוב עולי אתיופיה בחינוך הממלכתי דתי, נאבק בקהילה ובממסד למען החינוך הדתי ובמיוחד למען קליטת אלפי ילדי העולים במוסדות הפנימיתיים של הישיבות התיכוניות והאולפנות.
כפעיל מפלגת הליכוד קידם נגוסה את חוק הייצוג ההולם בשירות הציבורי של בני הקהילה האתיופית ואת חוק השידור הציבורי בשפה האמהרית אשר הוביל להקמת ערוץ הטלוויזיה האתיופי הישראלי, IETV.
הוא ממקימי ומנהלי "הפרויקט הלאומי", פרויקט משותף לממשלת ישראל, לסוכנות היהודית ולקהילות היהודיות בארצות הברית להצלחת קליטת עולי אתיופיה בישראל.
נגוסה בעל תואר ראשון במשפטים LLB מהמרכז האקדמי שערי משפט; בעל תואר ראשון ותואר שני בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית; בעל תואר שני ביזמות וחדשנות מאוניברסיטת סווינבורן לטכנולוגיה שcאוסטרליה ובעל תואר שלישי בחינוך באוניברסיטת סאסקס שבאנגליה.
במשאל מתפקדי הליכוד (2005) הקים נגוסה מטה להמרצת עולי אתיופיה מקרב חברי הליכוד להתנגד לתוכנית ההתנתקות.
נגוסה היה יו"ר מפלגת "עתיד אחד" בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006. המפלגה חרתה על דגלה את נושא החינוך בראש ולאחריו את העלייה והקליטה.
היא זכתה ל-14,000 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 הוצב במקום השמיני ברשימת הבית היהודי, אך הרשימה זכתה רק בשלושה מנדטים.
בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב במקום ה-48 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו מטעם הליכוד.
בבחירות לעיריית ירושלים ב-2013 הוצב במקום לא ריאלי ברשימת "הליכוד ביתנו" בהנהגת משה ליאון למועצת העיר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 התמודד על מקום ברשימת הליכוד, הוצב במקום ה-27 השמור לעולה חדש, נבחר לכנסת ומונה ליו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
זמן קצר לאחר בחירתו לחבר הכנסת, טרם מינויי לתפקיד יו"ר ועדה, תועד סרטון הווידאו בו נצפה שוטר מכה את החייל דמאס פקדה.
למחרת המקרה נפגש נגוסה עם דמאס פקדה ועורר מהומה ציבורית בנושא כאשר טען כי התנהגות השוטרים היא אכזרית.
בעקבות הפגנות יוצאי אתיופיה ובעקבות האירוע, יזם נגוסה את "חוק דמאס פיקדה" לתיעוד מעצרים, שהוא תיקון לחוק העונשין, אולם החוק טרם עבר עקב התנגדות המשרד לביטחון פנים.
כחודש לאחר הפגנות יוצאי אתיופיה, קרא נגוסה ליועמ"ש לחזור בו מההחלטה לסגור את התיק שנפתח כנגד השוטר שהכה את דמאס פקדה.
במרץ 2016 הכריז יחד עם חבר הכנסת דודי אמסלם שימנעו מלהצביע במליאת הכנסת עד שימצא תקציב ליישום הבאת "יוצאי זרע ישראל" מאתיופיה בהתאם להחלטת הממשלה, עוד בשנת 2016. עקב כך הממשלה איבדה את הרוב הפרלמנטרי של 61 חברי הכנסת עליו נשענה.
החרם הסתיים לאחר כחודש בסיכום עם השניים על העלאת 1300 מבני הקהילות במהלך השנה.
נגוסה עמד בראש השדולה לקידום יחסי ישראל-אפריקה, במסגרת זאת קיים פגישות עם פוליטיקאים וחברי פרלמנט אפריקנים.
במסגרת זאת פעל נגוסה גם לשלב את יוצאי אתיופיה במערך הדיפלומטיה הישראלית.
בזמן הבחירות לכנסת ה-21 הגיע למקום ה-49 ולא נכנס לכנסת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ירד נגוסה למקום ה-50 ברשימת הליכוד.
בדצמבר 2023 החליטה ממשלת ישראל למנות את נגוסה לשגריר ישראל באתיופיה.
ב-6 ביולי 2024 אישרה אתיופיה את מינויו של נגוסה לשגריר במדינה ונגוסה מונה לתפקיד.
נגוסה מתגורר בשכונת פסגת זאב בירושלים.
הרב אברהם משה באב"ד (כ"ב בכסלו תרס"ט, 16 בדצמבר 1908 - י"א בניסן תשכ"ו, 1 באפריל 1966) היה רבה של סנדרלנד שבאנגליה וחסיד בעלזא.
נולד לטויבא ולרב יוסף דב רבה של טויסט ואב"ד במיקוליניץ, מצאצאי הרב העשיל מקראקא.
למד אצל דודו וגיסו, הרב דוד מנחם מאניש באב"ד, רבה של טרנופול, מחבר שו"ת חבצלת השרון.
בא' בניסן תרצ"ו נישא לחיה, בתו של קרובו רבי ישראל אריה מרגליות מפרמישלן-לונדון, והקים את ביתו בלונדון.
בשנת תרצ"ח התמנה לעמוד בראש ישיבת "אור ישראל" בלונדון.
בשנת תש"ב התמנה לרב קהילת עדת ישראל בעיר.
בשנת תש"ז נתמנה לרבה של סנדרלנד, משרה שבה נשא עד פטירתו.
במשך עשרות שנים היה פעיל הרב באב"ד בתנועת אגודת ישראל.
בתרצ"ז השתתף בכנסייה הגדולה במרינבד.
הוא פרסם מאמרים רבים בעתונות החרדית, ופעל עבור החינוך העצמאי.
לרב באב"ד נולדו בת ובן:
בילא ברכה רבינוביץ אשת האדמו"ר בן-ציון רבינוביץ מביאלא, נפטרה בכ"ט באייר ה'תשנ"ה.
הרב יוסף דב באב"ד, רב קהילת חסידי בעלזא בלונדון, חתנו של רבי אברהם דוד הורוביץ משטרסבורג.
אברהם נומה (1947 – 18 בינואר 2026) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת הפועל באר שבע בשנות ה-60 וה-70, וזכה איתה בשתי אליפויות.
בשנת 1968 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל.
אברהם נומה נולד בעיראק לסלים ונזימה נומה, עלה לארץ עם משפחתו באפריל 1951 והתגורר בבאר שבע.
נומה החל לשחק כילד בליגות העירוניות מיסודו של אהרון בן יעקב ועלה לשורות הקבוצה הבוגרת ב-1964 בעת שהיה בן 17. ברוב הקריירה שלו שיחק כחלוץ ולעיתים רחוקות שיחק גם בעמדות נוספות כגון קשר ימני.
בעונת המשחקים 1966/1968, גברה קבוצתו של נומה, הפועל באר שבע,
פעמיים על קבוצת מכבי תל אביב שזכתה באליפות.
במשחק השני (משחק חוץ), שנערך לעיני כ-6000 צופים באצטדיון המכביה בתל אביב ושהסתיים בתוצאה של 0:3 היה זה נומה שפתח במסכת השערים.
בסיום עונה זו, שהייתה העונה הארוכה בתולדות הליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה, הוא זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל.
שנה לאחר מכן (1968/1969), למרות שקבוצתו החלשה סיימה במקום 14, מקום אחד לפני ירידה לליגה הארצית, הוא סיים במקום הרביעי.
במהלך שנות ה-70 סיים נומה במספר עונות כמלך השערים של הפועל באר שבע.
בסיום עונת 1972/1973 הוא הבקיע שלושער במשחק הביתי האחרון לעונה זו, נגד קבוצת מכבי חיפה, שהסתיים בניצחון קבוצתו 2:4. היה שותף לשתי האליפויות בהן זכתה הפועל באר שבע (1974/1975 ו-1975/1976.)
במשך כל העונה (1976/1977) שלאחר שתי האליפויות, נעדר נומה בשל פציעה קשה וקבוצתו סיימה במקום 13, מקום אחד לפני ירידה לליגה הארצית.
במהלך עונת 1978/1979 עבר לקבוצת בית"ר באר שבע, ובה סיים את הקריירה.
בסך הכל שיחק נומה 15 עונות במדי הפועל באר שבע והבקיע 64 שערים בליגה העליונה.
נומה בלט במהירותו, בניידותו במחצית הקדמית של המגרש, באתלטיות וביכולת הניתור והנגיחה שלו.
נחשב גם כ"שחקן נשמה" שנהג לעיתים להלהיב את האוהדים ולעיתים להתעמת עם חבריו על המגרש ואף עם אוהדים שהקניטו אותו.
לאחר הפרישה החל נומה בקריירת אימון במחלקות נוער במספר מוסדות בבאר שבע.
אברהם נוריאל (מרץ 1931 – דצמבר 1992) היה חוקר יהדות ופרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
נוריאל נולד בברלין בשנת 1931, בן ליצחק וגיטל.
למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1975 סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה בנושא "משנתו הפילוסופית של ר' אברהם בן שם טוב ביבגו".
עמד בראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
היה חבר בהגנה בהנהגת בני-עקיבא ונמנה עם מייסדי תנועת נאמני תורה ועבודה.
נפטר בירושלים בשנת 1992 ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי למנוחה, אב לשלושה, אבישג, יואל וורד.
גלוי וסמוי בפילוסופיה היהודית בימי הביניים, הוצאת מאגנס, 2000
דת ומדע - קובץ מאמרים למורה, 1980, עורך, המרכז לתוכניות לימודים, החינוך והתרבות, אגף החינוך הדתי, ירושלים
משנתו הפילוסופית של ר' אברהם בן שם טוב ביבגו, 1975
"הרצון האלוהי במורה נבוכים", בתוך תרביץ
"משלים ולא נתפרש שהם משל במורה הנבוכים", דעת 25
אברהם נחום שְטֶנְצְל (בכתיב יידי: שטענצעל, שטענצל; Stencl; 9 במאי 1897, צ'לדז – 28 בינואר 1983, יד בשבט תשמ"ג, לונדון) היה סופר ומשורר יידי.
שטנצל נולד בצ'לדז שבדרום-מערב פולין בשנת 1897. למד בתחילה בחדר ולאחר מכן בישיבה בסוסנוביץ, שם היה אחיו שלמה שטענציל רב וראש ישיבה.
אביו היה דיין עיר צלדז, הרב חיים דוב שטענצל, ואימו הייתה פראדיל גיננדיל לבית שוייצר.
השניים שמרו איתו על קשר לאורך חייהם דרך מאות אגרות ששיגרו אליו לברלין ולאחר מכן לאנגליה על מנת לנסות להשאיר אותו קרוב לדת.
בנעוריו, שטנצל התחיל לקרוא ספרים ביידיש ולכתוב שירה המושפעת ממשוררים כמו אברהם רייזן ומוריס רוזנפלד.
שטנצל עזב את ביתו ב-1917 והצטרף לקבוצה של "החלוץ".
בסוף 1918 הוא קיבל צו גיוס לצבא הרוסי, ובהסכמת אביו עזב מיד את פולין.
ב-1919 נסע להולנד, שם שהה עד 1921. בשנה זו היגר לגרמניה – בתחילה ללייפציג ואחרי כן לברלין.
שטנצל כתב כתריסר ספרים וחוברות המלאים בשירים אקזיסטנציאליסטיים ובעלי נופך מיסטי, עבד בעבודות מזדמנות וחי בעוני.
עם זאת, תרגומיו לגרמנית זכו לשבחים של תומאס מאן, ארנולד צווייג והעיתונות הגרמנית.
שטנצל ניהל רומן עם אלזה לסקר-שילר, שהייתה מבוגרת ממנו ב־28 שנים ונהגה לכנות אותו "חמיד".
בשיר שהקדישה לו, היא כינתה אותו גם "משורר הז'ארגון".
השניים גם עמדו בקשר עם אורי צבי גרינברג, שבהמשך החליף את היידיש בעברית והפך למשורר חשוב בארץ-ישראל.
אינטלקטואלים נוספים עמם שטנצל עמד בקשר במסגרת חייו הבוהמיים ברפובליקת ויימאר כללו סופרים כמו בעל-מחשבות, פרנץ קפקא, ואת אהובתו של קפקא דורה דיאמנט.
רבים מהם היו מבקרים קבועים כמוהו, ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café).
שטנצל נעצר ועונה על ידי הגסטפו ב-1936, אך שוחרר ונמלט לאנגליה.
שם התיישב בלונדון, בתחילה בהמפסטד ואחר כך בווייטצ'אפל.
שם נפגש שוב עם דורה דיאמנט.
בלונדון, הוא ייסד חוג ספרותי שבו דנו בבעיות פוליטיות וספרותיות ובשירה ביידיש שנקרא ליטערארישע שבת נאכמיטאג.
כמו כן ערך מ-1946 עד 1981 את כתב העת לשון און לעבּן ("לשון וחיים"), והיה דמות מרכזית בקהילת היידיש בעיר.
שטנצל לא הותיר אחריו ילדים.
שטנצל פרסם בנוסף לשירה גם סיפורים, מאמרים על ספרות, מחזה אחד וזיכרונות.
את רוב יצירתו השירית פרסם בכתב העת בעריכתו "לשון און לעבן".
שטנצל תורגם לעברית לראשונה בשנת 1935, על-ידי דב סדן, שתרגם כמה מישיריו עבור עיתון דבר.
אחד משירים אלו, בלדה על זקנה מלקטת אוכמניות, תורגם מחדש בתור הבלדה על הסבתא מוכרת האוכמניות בשנת 2023, אחרי שנים ארוכות בהן כתביו של שטנצל נשכחו בישראל.
יעקב גלאטשטיין כתב עליו: "כל מהות כתיבתו של שטנצל היא פזרנות ולא בחירה, אבל בתוך השפע שלו יש מדי פעם מה לבחור".
און דו ביסט גאט, לייפציג, 1924 (ואתה הוא אלוהים)
אין אויפגיין (פון חלוצים לעבן), לייפציג, 1924 (בצמיחה: מחיי החלוצים – מחזה)
פישערדארף, ברלין, 1933 (כפר דייגים)
מזל טלה, ברלין, 1935 (שירים על נושאים תנ"כיים)
מענדעלע מוכר ספרים, ברלין, 1936 (מנדלי מוכר ספרים)
לאנדאנער סאנעטן, לונדון, 1937 (סונֶטות לונדוניות)
סוף זומער פערזן אין א ווייטשעפל-געסל, לונדון, 1937
איבער אייראפעאישער קונסט: די דייטשע גאטיק און אימפרעסיאניזם אינ'ם ליכט פון דער אייראפעאישער קונסט: דעם ביישטייער פון יידן צו דער קונסט, לונדון, 1938 (על אמנות אירופית: הגוטיקה הגרמנית והאימפרסיוניזם לאור האמנות האירופית: תרומתם של היהודים לאמנות)
האקן-קרייץ , לונדון, 1938 (צלב הקרס)
לאנדאן-ליריק, לונדון, 1940 (ליריקה לונדונית)
יידישקייט און קולטור, לונדון, 1943 (יהדות ותרבות)
ירושלים: לידער, באלאדעס און פאעמעס, לונדון, 1948 (ירושלים: שירים, בלדות ופואמות)
גלות און גאולה, לונדון, 1958
ווייטשעפל שטעטל דבריטן, לונדון, 1961
משה מאץ; יאשקע בעל-מום און דער פרעסער (משה מאץ, ישקה בעל מום והזללן – סיפורים)
רבי אברהם מתתיהו פרידמן (כ"ה בכסלו ה'תר"ח 3 בדצמבר 1847 – כ"א בתמוז ה'תרצ"ג 15 ביולי 1933), הידוע גם בכינוי "הצדיק משטפנשט" היה האדמו"ר השני משטפנשט.
רבי אברהם מתתיהו פרידמן נולד בנר ראשון של חנוכה, כ"ה בכסלו תר"ח (3 בדצמבר 1847), לרבי מנחם נחום פרידמן, האדמו"ר הראשון משטפנשט.
נקרא על שם סבו רבי אברהם המלאך ומתתיהו החשמונאי.
לאחר מות אביו, הוכתר בגיל 20. כאדמו"ר והנהיג את חסידות שטפנשט במשך 64 שנים.
רבי אברהם מתתיהו היה ידוע בתואר "הצדיק משטפנשט" ובכינוי הרומני "Marele Rabin din Stefanesti" (הרב הגדול משטפנשט).
נחשב כקדוש, אליו פנו יהודים ושאינם להתייעצות ולקבלת ברכה.
שמו נקשר באגדות על ניסים וריפוי חולים.
רבי אברהם מתתיהו היה נשוי בזיווג ראשון לבתו של הרב יחיאל רובין מקולבסוב (או יצחק רייך), בנו (או חתנו) של האדמו"ר אשר ישעיה רובין מרופשיץ, ובזיווג שני לשרה ציפורה, בתו של דודו רבי יוסף מונזון (חתנו של ישראל מרוז'ין).
נפטר בכ"א בתמוז תרצ"ג מבלי שהשאיר אחריו צאצאים.
אחיינו, רבי מנחם נחום פרידמן רב העיר איצקאן, היה אמור לרשת את מקומו, אך נפטר לבסוף חודש לפניו.
היו לו תלמידים בולטים, ביניהם רבי חיים זנוויל אברמוביץ', האדמו"ר מריבניץ.
חסידיו הקימו בית כנסת בצפת שפעל עד לשנת ה'תשט"ו, כיום פועלים מוסדות שטפנשט לשימור המורשת.
לאחר מותו, הוקמה על ידי רב העיר שטפנשט הרב יוסף ברייאר "ישיבת בית אברהם" לזכרו, אשר פעלה עד השואה.
קברו ברומניה שימש מוקד עליה לרגל עד שנעקר בשנת 1968 לישראל ונקבר מחדש בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
רחובות על שמו קיימים בשכונות רמת שלמה בירושלים, רמת בית שמש א' בבית שמש, קריית גת ואלעד.
אברהם משה בונהרד מפשיסחה (תק"ס, 1800 - א' בטבת תקפ"ט, 7 בדצמבר 1828) היה בנו של רבי שמחה בונם מפשיסחה, ומנהיג לחלק מחסידי פשיסחה לאחר פטירת אביו.
בנם של רבי שמחה בונם ורבקה.
נישא לבריינדל בתו של רבי שמואל רפאל'ס מיוזפוב, חתנו של היהודי הקדוש מפשיסחה.
עוד בחיי אביו התרכזה סביבו קבוצת חסידים.
אביו הפליג בשבחו ואמר שנשמתו מקורה במקום עליון.
רבי אברהם משה התבלט בעבודתו באמירת תהילים.
הוא היה נוהג לומר תהילים במאמץ רב, והיה מזיע ולפעמים אף יורק דם עד שהרופאים אסרו עליו לומר תהילים והוא החל לשמוע מאחרים פרקי תהילים.
לאחר פטירת אביו, התפלגה החצר.
חלק קיבלו את רבי מנחם מנדל מטומשוב (קוצק) לאדמו"ר, וחלקם, בהם רבי יצחק מוורקא, רבי פייבל מגריצא ורבי יעקב אריה מרדזימין, קיבלו את רבי אברהם משה לאדמו"ר.
רבי אברהם משה ניסה למנוע את הפילוג אך נחל כישלון.
הוא סירב בהתחלה ליטול את האדמו"רות באמרו שגופו חלש ולא יכול להחזיק את משא האדמו"רות, וחפץ שרבי יצחק מוורקא יכהן, אך לבסוף נעתר ללחצי החסידים.
כפי שחשש, לאחר שנתיים ממינויו, נפטר והוא פחות מגיל 30 בדרכו מוורשה לפשיסחה, בעיירה ביאלה-רבסקה.
בנו היה רבי צבי מרדכי, חתנו של רבי יצחק מוורקא.
בסוף ימיו הסכים לקבל אליו חסידים.
בתו שרה האדעל נישאה לרבי פישל בן רבי יצחק ממקוב, נינו של ר' חייקל מאמדור.
הרב אברהם מַשְֹכִּיל לְאֵיתָן (נכתב גם משכילאיתן, וכן משכיללאיתן, משכיל איתן; בהגייה האשכנזית המקורית: "מַסְכִּילֵיסוֹן"; ברוסית: Маскилейсон; בפולנית: Maskilejson; באנגלית: Maskileyson, Maskileison; תקמ"ח, 1788 – י"ח בתמוז תר"ח, 1848) היה תלמיד חכם ורב ברוסיה הלבנה, מחבר הספר "משכיל לאיתן" ואבי השושלת בשם זה.
בנם של חיה והרב יהודה לייב יפה, אב"ד חוטימסק שליד אמצ'יסלב שבפלך מוהילב שברוסיה (רוסיה הלבנה).
נישא לחנה דינה, בת אריה-לֵייבּ, למדן וסוחר, שהתגורר בראדושקביץ' שבפלך מינסק ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
לאחר נישואיו התגורר בעיירת חותנו, ראדשקוביץ'.
כעבור תקופה עבר להרדוק הסמוכה לוולוז'ין, כדי לשמש שם ברבנות.
לאחר כמה שנים עזב את רבנותו ועבר להתגורר במינסק, שם שימש כמו"ץ.
בשנת תקע"ח (1818) יצא בווילנה ספרו "משכיל לאיתן", ששמו היה לימים לשם משפחתו ושם משפחת צאצאיו.
הרב אהרן משכיל לאיתן, עסק בהוצאת ספרי אביו.
בסוף ספרו של אביו "באר אברהם" מודפסים מעט מחידושי תורתו.
בנו הוא הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן.
קלמן קלונימוס משכיל לאיתן, סוחר, סייע להוצאת ספרו של אביו "באר אברהם".
הרב יהודה לייב משכיל לאיתן, שימש כרב בעיר פּלֶשצֶניץ, פלך מינסק.
משכיל לאיתן – על סדר מועד וקדשים.
אהבת איתן - על העין יעקב.
נדפס מסביב לעין יעקב, וילנה ה'תרפ"ג
מצפה איתן – על הש"ס.
נדפס לראשונה בסוף כרכי הש"ס בדפוס זיטומיר ה'תרכ"א ונדפס שנית עם תוספת מכתב ידו בש"ס וילנא.
יד אברהם – על סדר מועד וקדשים
מקור חכמה - על הרמב"ם.
יד אברהם – על השולחן ערוך
הרב אברהם משה פינגרהוט (י' בחשוון ה'תרס"ט, 4 בנובמבר 1908, טורק, פולין - א' באייר ה'תשכ"ב, 1962, פריז, צרפת) היה הרב הראשי לקהילת יהודי אלג'יר, הרב של חיל הים הצרפתי, אביר לגיון הכבוד של צרפת, סגן יושב ראש בית הדין הרבני בפריז, מחנך ופוסק.
הזדהה עם פעילות המזרחי והפועל המזרחי.
נולד ב־4 בנובמבר 1908, לר' יצחק מאיר הלוי, מחסידי גור הידועים בעיר טורק שבווייוודה פולין גדול.
אביו שלח אותו ללמוד בישיבות פולין וליטא: לומז'ה, ראדום וסלובודקה ואף זמן קצר בישיבתו של החפץ חיים.
לאחר שהוסמך להוראה, בגיל צעיר למדי, כיהן כרב בצרפת, ואף לתקופה קצרה כרב בפורטוגל, במקביל לרבנותו קיים פעילות ציבורית רבה, וגילה עניין רב ביהדות צפון אפריקה ומנהגיה.
בהיותו כבן 27 תכנן לעלות לארץ ישראל, ובדרך החליט לסור לאלג'יריה ומרוקו, כדי לעמוד על הבעיות שאיתן מתמודדים יהודי צפון אפריקה, ולהתרשם מקרוב.
בשנת 1936 (ה'תרצ"ו), ביקשו ממנו ראשי הקהילה באלג'יר לשמש כרב הקהילה, והוא קיבל עליו את המשרה.
באלג'יר, חידש הרב פינגרהוט את ישיבת עץ חיים.
הוא מונה על ידי הרב הראשי של אלג'יריה, הרב משה אייזנבט, למשנה לרב הראשי ותפקידי בית הדין הוטלו בעיקר עליו, אף על פי שבתחילה שימש רק כמזכיר בית הדין.
בשנת ה'תש"ב נפתח התיכון היהודי על שם הרמב"ם והוא החל ללמד בו עניינו יהדות.
בשנת ה'תש"ח ייסד את בית המדרש לרבנים באלג'יר, ולימד בו גמרא.
הרב פינגרהוט השקיע רבות בענייני טהרת המשפחה וכתב חוברת בצרפתית על כך, יחד עם פרופסור נוצרי שלמד עמו רפואה.
במלחמת העולם השנייה שימש כמתורגמן של חייל לגיון הזרים הצרפתי וכרב צבאי ב.
בשנת ה'תש"ט קיבל אזרחות צבאית, וארבע שנים לאחר כמן מונה באופן רשמי לרבה של אלג'יר.
בשנת ה'תשט"ז מונה לרב הצבאי של חיל הים.
במשך זמן רב היה חבר בוועד המרכזי של קרן קיימת לישראל באלג'יריה.
לאחר הקמת המדינה השתתף במספר קונגרסים, ושימש כסגן נשיא הפדרציה הציונית באלג'יריה.
הרב פינגרהוט נאבק בשנות ה-50 למען העלאת יהודי צפון אפריקה לישראל.
בשנת תשט"ו ביקר בישראל אצל הראשון לציון, הרב יצחק ניסים, והתכתב איתו בנושא בעיית ההתבוללות לאחר הביקור.
בשנת ה'תשי"ז מונה לסגן יושב ראש בית הדין הרבני הגדול בפריז.
הרב פינגרהוט היה אחראי על הוצאת גופות היהודים ממחנה ההשמדה ברגן-בלזן.
ב-14 בפברואר 1961 הוענק לו מממשלת צרפת התואר אביר לגיון הכבוד בשל פעולות למען צרפת ויהודיה.
בשבתו בצרפת התמודד עם בעיית ההתבוללות הקשה והביע את עמדתו שהמדיניות הנכונה היא לגייר את בנות הזוג של היהודים המתבוללים, למרות מצבן הרוחני הקשה של המשפחות.
בנושא זה היה במחלוקת עם ידידו, הרב רחמים נאהורי, שהתנגד לגיור, משום שלדעתו הדבר מעודד התבוללות, ועוד ש"לא שמענו שאחר כך שומרת טהרת המשפחה וטובלת לנדתה כדת, ומי יכוף אותה לזה הרי הבעל היהודי פורק ממנו עול מצוות".
השנים פנו לראשון לציון, הרב יצחק ניסים, בבקשה שיחווה דעתו ויכריע בין הצדדים.
הרב ניסים הציע שישבו יחד וינסו לגבש כללים ומתווה מוסכם לגיור שיהיה מקובל על הצדדים השונים, אך מבלי לנעול דלת בפני הגרים.
בפסק דין שכתב עם בית הדין בצרפת כתב שנכון לגייר קטנים ממשפחות כאלה גם אם האם הנוכרית איננה מעוניינת להתגייר בעצמה ותאכיל את בנה מאכלות אסורות, משום ש'קטן אוכל נבלות אין בית דין מצווין להפרישו', אך טוב להשפיע על ההורים לחנך את הילד ליהדות.
יזם את הרעיון לנטוע יער בישראל על שם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שנחנך כשנה לאחר פטירתו.
על פי צוואתו הובא ארונו לישראל בה' באייר, ונקבר בהר המנוחות, בהלווייתו השתתפו הראשון לציון הרב יצחק ניסים, הרב אליעזר וולדינברג, שר הדתות זרח ורהפטיג, ואחרים.
לאחר פטירתו בשנת ה'תשכ"ד, הוציאו חברת רבנים מצרפת מקבץ בתורתו:
שו"ת הרב אברהם משה פינגרהוט ז"ל - על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
הרב אברהם נח גרבוז (י"ב בשבט ה'תרצ"ג, 8 בפברואר 1933 – ט"ו בסיוון ה'תשפ"ד, 20 ביוני 2024) היה ראש כולל הר אפרים, מחבר סדרת הספרים מנחת אברהם.
נולד בירושלים בשכונת בתי נייטין לרב אפרים זאב גרבוז, מראשי ישיבת אהל תורה ומחבר הספרים הר אפרים, ולבילא מרים בת הרב אברהם נח פאליי.
למד בישיבת חברון ואחר כך היה מתלמידיו הראשונים של רבי יוסף דב סולובייצ'יק.
בתקופת לימודיו אצל הרב סולובייצ'יק, למד גם מפי אביו הרב מבריסק.
נשא את שרה בתו של הרב בן ציון ברוק, מתלמידי הסבא מנובהרדוק, שייסד והקים את ישיבת נובהרדוק בירושלים.
לאחר נישואיו התמנה על ידי חמיו לכהן כראש ישיבת נובהרדוק, במשרתו זו שימש עד פטירתו של חמיו; בין תלמידיו באותן שנים: הרב ראובן אלבז חבר מועצת חכמי התורה.
לאחר פטירת חמיו הקים את כולל הר אפרים בו הוא מסר את שיעוריו, במקביל מסר שיעורים בסדר קדשים לקבוצות מישיבת חברון, מישיבתו של הרב משולם דוד סולובייצ'יק, וכן בכולל פוניבז', בכולל של ישיבת מיר בירושלים, ובכולל עטרת שלמה במודיעין עילית.
הרב גרבוז הוא מחבר סדרת הספרים "מנחת אברהם" על מסכתות מסדר קדשים וכן על מסכת יומא שענייניה שייכים לסדר קדשים.
ספר נוסף בסדרה זו כולל ביאורים וחידושים על תורת כהנים, ונכון לשנת 2015 יצאו ממנו לאור שלושה כרכים על פרשת ויקרא, וכן בשנת 2025 יצאו לזכרו שני מדורי זיכרון במאסף התורני ישורון (כרכים מ"ח מ"ט).
בנו הרב בנימין גרבוז, משמש כדיין בבית דינו של הגאון רבי ניסים קרליץ ומו"צ בשכונת אור החיים בבני ברק ור"מ בישיבת ברסלב ב"ב
בנו הרב צבי גרבוז, ר"מ בישיבת סלבודקה (בני ברק), מחבר הספרים "אור יקרות"
בנו הרב אפרים זאב גרבוז, ר"מ בישיבת "מאור התורה", מחבר ספר "שדה אפרים".בערב חג השבועות תשפב מונה לראש ישיבת "הנגב שכר שכיר" להחליף את גיסו הרב צבי יהודה גרשונוביץ שנפטר
בנו הרב איתמר גרבוז, ראש ישיבת ארחות תורה, מחבר הספרים "משנת השבת", "שחיטת חולין" ו"משנת טהרות".
חתנו של הרב גרשון אדלשטיין.
בנו הרב אריה גרבוז, ר"מ בישיבת מיר מודיעין עילית, מחבר הספרים "ביאורי עניינים".
חתנו של הרב ישראל מאיר וייס.
מנחת אברהם על תורת כהנים (ג' חלקים)
מנחת אברהם על מסכת זבחים (ג' חלקים), מסכת מנחות (ב' חלקים), מסכת בכורות, מסכת יומא (ג' חלקים), מסכת תמורה
אברהם נוֹבֶרשטרן (ביידיש: נאווערשטערן; נולד ב-1951) הוא חוקר יידיש ישראלי, פרופסור אמריטוס בקתדרה ליידיש ע"ש יוסף ואידה ברמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ראש התוכנית ליידיש באוניברסיטה, וכן מנהל בית שלום עליכם ומשמש בשנים מסוימות (יחד עם פרופ' חנה וירט-נשר) כמנהל האקדמי של תוכנית הקיץ הבינלאומית ליידיש המתקיימת באוניברסיטת תל אביב.
אברהם נוברשטרן נולד ב-1951 בארגנטינה למהגרים מפולין.
התחנך בבית ספר יידי ע"ש שלום עליכם, ובסמינר למורים ליד הקהילה בבירה בואנוס איירס, שם למד בין היתר אצל המורה הידוע ליידיש שמואל רוז'נסקי.
בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על עבודתו אודות היצירה המוקדמת של סופר היידיש דוד ברגלסון בהדרכתו של פרופ' חנא שמרוק.
פרסם מאמרים על ספרות ותרבות יידיש ב"די גאלדענע קייט", "הספרות", Prooftexts וכתבי עת אחרים.
ב-1983 ארגן תערוכה בספרייה הלאומית בירושלים על חייו ויצירתו של המשורר אברהם סוצקבר וכתב את הקטלוג הנלווה ביידיש ובעברית.
פרסם גם ביבליוגרפיה על אברהם סוצקבר, וכן עבודות על יצירתו.
שימש מרצה אורח באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטאות שונות בארצות הברית.
החל משנת 1998 הוא מנהל את בית שלום עליכם.
בשנת 2005 התמנה למנהל האקדמי של "תוכנית הקיץ הבינלאומית ליידיש" באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2013 הוא מכהן כפרופ' ב"קתדרה ליידיש על שם יוסף ואידה ברמן".
בשנת 2018 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים, על פעילותו יוצאת הדופן המשלבת הישגים מחקריים ופעילות ציבורית בקידומה של היידיש ותרבותה.
לאן: זרמים חדשים בקרב יהודי מזרח אירופה.
הספר כולל סקירה מקיפה של ספרות יידיש המודרנית של יהודי מזרח אירופה בסוף המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים.
הספר משמש כחיבור יסוד בקורסים של תרבות היידיש המודרנית.
קסם הדמדומים, אפוקליפסה ומשיחיות בספרות יידיש, הוצאת מאגנס, 2003, עוסק ביצירות שנכתבו בספרות יידיש סביב דמויות משיחיות ועיצבו תמונות אפוקליפטיות שונות על "סוף העולם".
כאן גר העם היהודי, ספרות יידיש בארצות הברית, הוצאת מאגנס, 2015 חיבור מקיף על יצירות היסוד של ספרות יידיש בארצות הברית, מחזות, רומנים, סיפורים קצרים ושירים שנכתבו לאורך כמאה שנה החל מסוף המאה התשע עשרה ועד לפטירתו של יצחק בשביס-זינגר.
יאבדו שמים וארץ: שירת האפוקליפסה היידית, משה לייב האלפרן, א' ליילס, פרץ מארקיש, ה' לייוויק, תרגם מיידיש, עידו בסוק; ערך והוסיף אחרית-דבר אברהם נוברשטרן
עלילות נעורים: אוטוביוגרפיות של בני נוער יהודים מפולין בין שתי מלחמות העולם, מבחר מבוא והקדמות, עדו בסוק; עריכה אברהם נוברשטרן, תל אביב תשע"ב.
הספר כולל עשרים אוטוביוגרפיות של נוער יהודי בפולין בשנים שלפני השואה ומגולל פרשיות חיים מרתקות ומגוונות.
הרב אברהם משה באב"ד מגורה הומורה (ה'תר"ס, 1900 - י"א באב ה'תש"ם, 24 ביולי 1980) היה רב וראש ישיבה חסידי בבוקובינה ובישראל.
נולד בגורה הומורולוי (גורה הומורה) שבדרום בוקובינה, צפון רומניה; לרב המקומי מנחם מנדל באב"ד, חסיד טשורטקוב שנודע כתלמיד חכם ועמד בקשרי מכתבים הלכתיים עם גדולי דורו.
בילדותו למד מפי אביו ובהמשך נסע ללמוד אצל הרב מאיר אריק מטרנוב והיה לתלמידו המובהק.
הוא התכתב עם רבו זה בדברי תורה גם לאחר ששב לעיירת הולדתו.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תר"ץ התמנה תחתיו כרב הקהילה היהודית-החסידית בגורה הומורה.
בחודש אלול ה'תרצ"ב, 1932, נישא למישקט בת הרב אליעזר ניסן הורוביץ מצפת, שהייתה יתומה מאב ובתו החורגת של האדמו"ר מוויז'ניץ הרב ישראל הגר (ה"אהבת ישראל").
לאחר נישואיו שב לעיירת הולדתו והיה מעורב בחיים הציבוריים היהודיים בה.
במסגרת רבנותו בעיירה זו שהייתה גם עיירת נופש, בא בקשרים עם רבים מרבני בוקובינה ורומניה כולה, שנפשו בעיירה.
רוב הקהילה היהודית בגורה הומורה של שנות ה-30 הייתה חילונית, ובניהם של רבים מאנשי הקהילה הדתית עזבו את הקהילה.
כדי לנסות ולשמר את הצעירים בתוך הקהילה, הקים הרב באב"ד את "הקן החסידי" שבו ניהל שיחות ומסיבות מדי ערב עבור כלל הציבור.
בימי מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה היה בטרנסניסטריה, ובגטו דז'ורין עם גיסו הרב ברוך הגר מסירט.
הוא למד אז עם אחיינו הצעיר משה הגר ועם הרב יוסף נפתלי שטרן.
עם תום המלחמה, לאחר תקופה קצרה שעשה בעיירה בבסרביה, חזר לגורה הומורה וכונן מחדש את קהילתו.
בשנת ה'תש"ח, 1948, ניסה לעלות לארץ ישראל אך הוגלה לקפריסין, ושימש כרב במחנה המעצר בקפריסין.
לאחר קום המדינה, עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
הוא נקשר לרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש") וניהל עם אשתו מוסד לבנות ניצולות השואה תחת חסותו של החזון איש.
בראשית שנות ה-50 עבר לגור ביפו והיה לרבה של שכונת גבעת עלייה.
בסביבות תשי"ב, 1952 התמנה לתקופה לראש ישיבת "יחל ישראל" של חסידות סרט ויז'ניץ בראשות גיסו האדמו"ר הרב ברוך הגר.
לעת זקנתו, בשנת 1976 עבר לגור בירושלים, בשכונת מאה שערים.
הוא נפטר בי"א באב ה'תש"ם, 24 ביולי 1980, ונקבר לפי צוואתו בבית הקברות החדש שלמרגלות בית הקברות העתיק בצפת.
אברהם (אייבי) נאמן (13 במרץ 1933 – 7 בפברואר 2018) היה עורך דין ישראלי, בעליו ומייסדו של אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל.
יזם נדל"ן, שהקים בין השאר את אזורי חן, מגדלי נאמן ומתחמים ב"גוש הגדול" בצפון מערב תל אביב.
חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1982), יו"ר מרכז בית"ר, משנה ליו"ר ההתאחדות לכדורגל (1969–1973), יו"ר חברת הבנייה רסקו (1981–1984), קונסול כבוד של סרביה ומונטנגרו בישראל, יו"ר הליגה לידידות ישראל –ספרד (1972–1979), ממקימי מרכז פרס לשלום ויו"ר אגודת ידידי מרכז רפואי רעות.
בצעירותו היה לוחם האצ"ל ובנובמבר 2005 היה בקבוצת אנשי שמעון פרס, שהצטרפו למפלגת קדימה לאחר שהוקמה על ידי אריאל שרון.
כשפרס הוצב במקום השני ברשימת מועמדי המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הוצב נאמן במקום של כבוד, ה-110 ברשימה.
נאמן נולד ב-1933, בתל אביב, בנם הבכור (מתוך שלושה) של חנה פרומה לבית אלתר יפה (דור שישי בארץ ישראל) ומיכאל מאיר (דור עשירי בארץ ישראל) נאמן.
אבות אבותיו של אביו הגיעו לארץ ישראל ב-1776, מהונגריה וליטא.
אביו היה בצעירותו מראשוני תנועת הצה"ר, מזכירו של זאב ז'בוטינסקי ולאחר מכן חבר האצ"ל.
מפקדת ה"דלק", יחידת המודיעין של האצ"ל שכנה במשרדו.
לימים הפך האב לאיש נדל"ן, שעסק בגאולת קרקע — קנה קרקעות מערבים.
האם עבדה בשקם הבריטי ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
נאמן גויס לאצ"ל כבר בגיל 13 על ידי אבא שרצר, מפקד ה"דלק" וסגנו יגאל גריפל.
בגיל 14, בשנת 1947 הועבר לגדוד 20 (גדוד הנוער של האצ"ל) תחת פיקודו של פסח פוני ועסק בהדבקת כרוזים במרכז ת"א.
הוא אף נורה במסגרת פעילותו זו על ידי שוטר בריטי ונפצע באורח קל.
בגיל 15 היה אחראי על מחסן נשק קל ליד בית הספר אליאנס עד שבוע לאחר המתקפה על יפו.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר קורס מפקדי בית"ר ברמת רזיאל.
שיחק בצעירותו בקבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב, עד שהחל ללמוד באוניברסיטה.
סיים לימודי הסמכה במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה אצל עו"ד מיכאל כספי והוסמך ללשכת עורכי הדין בישראל ב-1957. הקים משרד עורכי דין בתל אביב, שהפך למשרד מוביל בתחום המסחרי ותחום הנדל"ן.
עסק בייזום פרויקטים במקרקעין, שהידועים בהם היו פרויקט "אזורי חן" הקרוי על שם אמו חנה נאמן ומגדלי נאמן בתל אביב, אשר את אבן הפינה להם הניח שמעון פרס ב-1998. שימש כאחד ממנהלי "הגוש הגדול" והיה מזכיר המנהלים.
תכנן אלפי יחידות דיור מעבר לירקון, בעקבות היותו אדריכל ההסכם עם מדינת ישראל לפינוי שדה דב.
שימש כחבר בוועדה המייעצת לבנק ישראל ב-1982. כיהן כיו"ר מרכז בית"ר, משנה ליו"ר ההתאחדות בכדורגל בין השנים 1969–1973, יו"ר הליגה לידידות ישראל–ספרד בין השנים 1972–1979, יו"ר חברת הבניה רסקו בשנים 1981–1984, קונסול כבוד של סרביה ומונטנגרו בישראל, ויו"ר אגודת ידידי מרכז רפואי רעות.
את שמעון פרס הכיר בתחילת שנות ה־90, כשהדיור הממשלתי שכר עבור ראש הממשלה לשעבר משרד במגדל אמות משפט בתל אביב, שנאמן חכר לשם השבחתו.
מאז הם הפכו לידידים ובמסגרת זו היה נאמן בין השאר גם ממקימי מרכז פרס לשלום וכשפרס הצטרף לקדימה, הלך עימו גם נאמן.
שתי נשותיו הראשונות נפטרו מסרטן ובעת פטירתו, גם כן מסרטן, היה נשוי בשלישית, לדליה.
גר כל ימיו בתל אביב והיו לו שני ילדים, בן ובת, שניהם עורכי דין.
נפטר ב-7 בפברואר 2018 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
אַבְרָהָם נוֹחַם (נולד ב-8 בפברואר 1923) הוא צייר ופסל ישראלי.
נושאי מרבית ציוריו הם ישראליים-לאומיים ויהודיים.
נוחם מציג את ציוריו ופסליו במוזיאון – גלריה "מסר התנ"ך", אשר ביישוב עלמון – ענתות, ליד ירושלים.
אברהם נוֹחַם נולד בשנת 1923 בירושלים.
אברהם הוא הבכור בין 8 אחים ואחיות, במשפחתו דיברו בשפת הלדינו.
נוחם עבר מבחני בגרות אקסטרניים ואחריהם המשיך ללימודים בסמינר לחינוך ולאחר מכן באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה והמזרח התיכון.
הוא עסק בהוראה ובניהול בית ספר לעולים במעברת תלפיות.
בזמן לימודיו ולאחר מכן עבד בעבודות שונות בפקידות ובסטטיסטיקה.
נוחם היה מעורב במסגרת פעילות ארגונית ורעיונית מפלגת פועלי ארץ ישראל- מפא"י וכך גויס לארגון ההגנה ב-1945 ועם תחילת ההתקפות של הערבים שירת שלוש שנים כחובש צבאי, רובן כחובש גדודי.
במלחמת העצמאות נלחם בקרבות בירושלים ובסביבתה.
כמו כן נטל חלק במלחמת קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
נוחם היה נשוי לארינה לבית נגלר, להם נולדו בת, ליאור, ובן, אמיר.
כיום נשוי לבלה לבית קיל, אשר עלתה מריגה, לטביה.
הם הורים לדניאל ומיכאל (בניה של בלה מנישואיה הקודמים, שאותו אימץ), שרילי ונילי.
אברהם נוחם נכנס לתחום האמנות במטרה לנסות להביע השקפת עולם ציונית ויהודית, בצורה אמנותית (ולא רק בכתובים), בפיסול ובעיקר בציור.
תחילה, הוא החליט להתמקצע מבחינה טכנית ולכן בשנים הראשונות יצירתו עסקה במגוון נושאים: נופים, דיוקנאות, טבע ודומם.
בהמשך נושאי הציורים הפכו להיות רוחניים, ציוניים ולאומיים: ירושלים, דמויות תנ"כיות (מאברהם ועד ישעיהו ), דמויות היסטוריות (מהרמב"ם ועד דוד בן-גוריון).
הסגנון האמנותי הוא מעורב ורב תחומי.
פסליו ברובם מציגים ביטויים של זוגיות בסגנון סימבולי מודרני.
מוזיאון – גלריה "מסר התנ"ך"
אברהם נוחם הוא אמן המונע מהשקפת עולם אידאית ולא מתוך צורך כלכלי או מקצועי ולכן יש כיום ברשותו את עבודותיו מארבעים השנים האחרונות, והן מוצגות במוזיאון שהוא ורעייתו, בלה נוחם, הקימו בעלמון ענתות.
אברהם (נוצ'ה) נודלמן (5 באוקטובר 1910 – 1 בפברואר 1985) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ארץ ישראל.
נודלמן נולד בשכונת מנשייה שביפו והחל לשחק כדורגל בקבוצות אלנבי, שהתאחדה ב-1927 עם הפועל תל אביב.
בשנת 1928 זכה עם הפועל תל אביב בגביע ארץ ישראל הראשון לאחר שכבש שער בניצחון 2–0 על מכבי חשמונאי ירושלים במשחק הגמר.
בינואר 1929 היה שותף למסעה של הקבוצה ללבנון וסוריה, ואף כבש את שער הניצחון במשחק מול קבוצת ברדה בדמשק.
נודלמן שיחק בהפועל תל אביב מהקמתה ועד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1938, ובמדי הקבוצה זכה בשלוש אליפויות וארבעה גביעים.
בנוסף היה נודלמן חלק מנבחרת ארץ ישראל ושיחק שלושה משחקים במדיה, שניים מול נבחרת מצרים בשנת 1934, וכבש באחד מהם שער ניחומים בתבוסה 1–7. משחקו האחרון במדי הנבחרת היה מול נבחרת יוון במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938.
לאחר פרישתו הפך נודלמן לפועל בנמל תל אביב, ובמקביל אימן בהפועל קריית שלום, מכבי בת ים והפועל רמת גן.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס נודלמן לצבא הבריטי ושירת בתפקיד נהג.
בהמשך שימש נודלמן כנהג אישי במשרד הביטחון, ואף שיחק בנבחרת המשרד.
אחותו מרים נודלמן נישאה לכדורגלן שלמה פוליאקוב ששיחק עמו בהפועל תל אביב.
נודלמן הוא סבא רבא של הקולנוען דרור נודלמן.
אברהם נוימן (בפולנית: Abraham Neumann; 6 בפברואר 1873 – 4 ביוני 1942) היה צייר וגרפיקאי יהודי-פולני, חבר הזצסיון הווינאי.
נוימן נולד בעיר שֶרְפְּץ, במשפחה יהודית.
אביו היה פקיד של ממשל היערות.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הרוויח כסף בוורשה על ידי הגדלת וצביעת פורטרטים מתצלומים, ולמד בבית הספר לציור.
את לימודיו החל בשנת 1897 באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב בניהולו של יאצק מלצ'בסקי.
הוא למד, בין היתר באולפן של יאן סטניסלבסקי.
בשנת 1900 שהה מספר חודשים בפריז.
בין היתר, בשיעורים באקדמיה ז'וליאן הוא הכיר את אוספי המוזיאונים, ביקר בתערוכה העולמית והעתיק ציורים במוזיאון הלובר.
בדרכו חזרה לביתו ביקר באנגליה, בלגיה, הולנד וגרמניה.
לאחר סיום לימודיו התיישב נוימן לצמיתות בקרקוב, ואז עבר לזאקופנה.
הוא טייל הרבה, כולל לארצות הברית, פעמיים בארץ ישראל (1904, 1926–1927), שם הרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נוימן היה אמן פורה שהתמחה במיוחד בציורי נוף.
הוא נחשב לאחד הנציגים הבולטים של מה שמכונה "בית ספר הנוף" של סטניסלבסקי.
לאחר שהותו בארץ ישראל הועשר נושא עבודתו בנושאים המזרח תיכוניים (במיוחד מבחינה אדריכלית).
הוא צייר גם טבע דומם, פרחים ודיוקנאות.
עבודותיו מורכבות מציורי נופים מהרי הטטרה, קז'ימייז' דולני, בריטני וארץ ישראל.
הוא היה הצייר היהודי הראשון מפולין שנסע לארץ ישראל בשנת 1904, וגם הראשון שנתקל באתגרים שהוצבו שם לציור, כולל סוג האור השונה.
הוא נאבק לפתור בעיות אלה במשך זמן רב, ובמסעו השני לארץ, נושאים מקומיים הפכו למאפיינים קבועים בעבודתו.
הוא השתייך לסניף קרקוב של התאחדות האמנים הפולנית ולאיגוד הציירים והפסלים היהודים בקרקוב.
הוא השתתף בתערוכות "אגודת שטוקה", ערך תערוכות אישיות בקרקוב ולבוב בוורשה, לודז' וברלין.
הוא גם השתתף בתערוכות "הזצסיון הווינאי" וב-1916 השתתף בתערוכות האמנות היהודית בוורשה.
הוא התיידד עם אמנים מובילים רבים בתחילת המאה ה-20, כמו רפאל מלצ'בסקי (בנו של יאצק מלצ'בסקי) ולאון צ'וויסטק.
שמואל הירשנברג יצר פורטרט גדול שלו בשנת 1904.
בשנת 1942 הוכנס אברהם נוימן לגטו קרקוב.
ב-4 ביוני 1942 הוא נורה ונהרג על ידי הגרמנים בפינת הרחובות דברובקי וג'נובה וולה בדרכו לתחבורה שהובילה את יהודי קרקוב למחנה ההשמדה בבֶּלְזֶ'ץ.
מרדכי גבירטיג נורה גם הוא בקבוצה.
אברהם מרדכי שוורץ הוא מלחין, גראמער, מפיק מוזיקלי וזמר-יוצר חסידי אמריקאי.
שוורץ החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחבר במקהלת שירה.
בשנת 2015 הפיק עבור לוי פולקוביץ את אלבום הבכורה שלו אחכה לו.
בשנת 2017 הפיק את האלבום השני של פולקוביץ טוב לי.
בשנת 2017 הוציא את סינגל הבכורה שלו "לאמיר מאכן קידוש", בלחן של שרולי ליפשיץ ובדואט עם שרולי ליפשיץ ויואלי הורוויץ (מנצח מקהלת שירה), השיר זכה להצלחה רבה, ובוצעו לו מספר גרסאות כיסוי בהם על ידי אברהם פריד באלבום פרויקט רילקס עם אברהם פריד.
בשנת 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו כרובים עליונים.
באלבום השתתפו לוי פולקוביץ, וילדי הפלא שלום סאל ושלום בראדט.
בשנת 2020 הוציא את אלבומו א סדר נאכט קומזיץ פארברענג הכולל בעיקר שירי פסח, באלבום השתתפו מקהלת שירה וילד הפלא שלום סאל.
בשנת 2024 הוציא את האלבום 'אפריון' הכולל 16 שירים שהלחין ר' אשר אנשיל פרידמאן.
בדצמבר של אותה שנה הוציא הזמר משה דוד וייסמנדל גרסת כיסוי לשיר הנושא, "אפיריון".
באוקטובר של אותה שנה זכה השיר בתואר "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול פליי ובתואר "שיר השנה החסידי" במצעד המוזיקה של קול חי מיוזיק.
א סדר נאכט קומזיץ פארברענג, 2020
לאמיר מאכן קידוש, עם שרולי ליפשיץ ויואלי הורוויץ, 2017
א יידישע מאמע, עם שלום בראדט ומקהלת שירה, 2019
די הייליגער באשעפער וועט העלפן, 2024
אברהם נוימן (נולד ב-14 ביוני 1949 בישראל) הוא מתמטיקאי ישראלי בתחום תורת המשחקים, פרופסור אמריטוס למתמטיקה במרכז לחקר הרציונליות ובמכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים (2014–2018) כיהן כנשיא הסניף הישראלי של האגודה לתורת המשחקים.
נוימן קיבל תואר ראשון במתמטיקה ב-1970 ותואר שני במתמטיקה ב-1972 מהאוניברסיטה העברית.
עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא "הטווח של מידה וקטורית" והונחתה על ידי יורם לינדנשטראוס.
עבודת הדוקטורט שלו, "ערכים של משחקים עם רצף של שחקנים", הושלמה בהדרכת ישראל אומן ב-1977.
לנוימן היו 12 סטודנטים שהשלימו את הדוקטורט שלהם בהנחייתו, חמשה באוניברסיטת סטוני ברוק ושבעה באוניברסיטה העברית.
נוימן שימש גם כעורך תחום תורת המשחקים בכתב העת Mathematics of Operations Research בין השנים (1987–1993) ובמערכות של העיתונים: משחקים והתנהגות כלכלית (1993–2001) ו-International Journal of Game Theory בשנים (2001–2007).
נוימן זכה באליפות ישראל עד גיל 20 בשחמט ב-1966.
עבודת הדוקטורט שלו זכתה בשני פרסים מטעם האוניברסיטה העברית: פרס אברהם אורבך לתזה מצטיינת במתמטיקה לשנת 1977 ופרס אהרון קציר לשנת 1979 (על עבודת הדוקטורט הטובה ביותר בפקולטות למדעים מדויקים, מתמטיקה, חקלאות ורפואה).
נוימן הוא עמית של האגודה האקונומטרית מאז 1989.