tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת כהונתו של פרידריק המילטון-טמפל- בלקווד כמושל, נוספו למבנה אולם הנשפים, ומגרש טניס מקורה, בקצה המערבי של המבנה, מצפון ומדרום לאולם הכניסה למבנה.
בתקופת כהונתו של גילברט אליוט-מוריי-קינינמאונד, בשנת 1899 נבנה אגף מינטו מזרחית למבנה.
הרחבות אלה נועדו כולן להיות תחליף זמני, שנועד להתאים את המבנה הזמני עד שיבנה בית הממשלה הרשמי.
בתקופת כהונתו של אלברט גריי, רוזן גריי הרביעי נבנה חדר העבודה של המושל, בקצה המזרחי של אגף מונוק, תוך התאמה למבנה המעגלי במערב הוילה.
השיפוץ העיקרי שנעשה במבנה, נערך בשנת 1913. במסגרת שיפוץ זה נבנתה החזית הנוכחית של המבנה, ויצירת חזית אחידה לאולם הנשפים ול"אולם האוהל" ("the Tent Room").
חזית זו תוכננה על ידי האדריכל דייוויד אווארט אשר שימש כאדריכל הראשי של הדומיניון.
במסגרת תוספת זו נבנה חדר קבלה עשוי שיש לבן, שעוטר בשטיחים אדומים.
כמו כן נבנתה מרכזיית טלפונים, חדרים לעוזרים, וחדר כניסה מקורה (Porte-cochere).
מזרחית לאולם האוהל נבנתה הגלריה הארוכה ("The Long Gallery "), וכן הורחב חדר האוכל המרכזי.
שנה לאחר מכן נבנה גמלון שעליו הסמל המלכותי של קנדה (הסמל הגדול ביותר בחבר העמים הבריטי).
בקיץ 2007 שופץ חזית המבנה.
באחוזת רידו מוצגות יצירות אמנות רבות שנוצרו בקנדה.
רהיטי המבנה עוצבו על ידי מעצבי רהיטים קנדיים.
בעת כניסת המושלים הכלליים הראשונים למבנה, נרכשו רהיטים מיוצרים רהיטים מקומיים כגון ז'אק היי מטורונטו, ג'יימס תומפסון ממונטריאול וויליאם דראם מקוויבק סיטי.
רהיטים אלה היו ברובם בסגנון ויקטוריאני, עם השפעות רוקוקו.
עד שנות ה-60, נהגו המושלים הכלליים להחליף את הריהוט עם הגיעם לתפקיד.
כל רעיית מושל דאגה להתאמת הריהוט וקישוטי המבנה לטעמה האישי, והגלריה הלאומית של קנדה דאגה (ועדיין דואגת) להשאיל לאחוזה יצירות אמנות על מנת להתאימם לעיצוב המבנה.
מאז כהונתו של וינסנט מאסיי, רשות העבודות הציבוריות ושירותי הממשלה של קנדה אחראית לשיפוץ המבנה ולעיצובו.
באחוזה מוצגות יצירות של אמנים קנדיים ובהם לורן האריס, אמילי קאר, ז'אן פול למייו, וביל רייד.
החלק היחיד מאחוזת רידו שהיה שייך לוילה מקקיי הוא חדר קבלת הפנים שבקומה הראשונה, והחדרים המלכותיים שמעליהם.
חדרים אלה היו ממוקמים באגף החזית המעוגל של וילה מקקיי.
החדרים בקומה הראשונה היו חדרי אירוח, ולאחר הרחבתם הפכו לחדר קבלת פנים, והחדרים בקומה השנייה שימשו כחדר ההסבה, ולימים הפכו לחדר השינה של המלכה.
באולם הנשפים נערכים הארוחות הרשמים, טקסי מתן תוארי הכבוד והפרסים, השבעת חברי ממשלה והאמנת דיפלומטים.
האולם מעוטר בנברשת בדולח ווטרפורד שניתנה כמתנת ממשלת בריטניה לרגל יום ויקטוריה בשנת 1951, לאות תודה על עזרתה של קנדה במלחמת העולם השנייה.
בחדר האוכל מוצג סט כלי כסף שניתן בהשאלה מארמון בקינגהאם.
באולם הכניסה ישנו חלון ויטראז' המנציח את יובל ה-40 למלכותה של המלכה אליזבת.
חלון זה מציג את הסמל המלכותי של קנדה במרכז, וסביבו את סמלי הפרובינציות והטריטוריות, וכן את סמלי שבעת המושלים הכלליים הראשונים.
אגף מונוק שנבנה בין השנים 1865- 1866 מכיל את חדרי המגורים של המשנה למלך, וכן חדרי אירוח וחדרי הסבה.
באגף זה נמצא חדר פאולין ונייר (Pauline Vanier), בו נערכים פגישות בלתי רשמיות בין המושל לראשי מדינות מבקרים.
בחדר זה מוצגים יצירות אמנות של אמנים קנדיים, וריהוט שיוצר על ידי אמני ריהוט קנדיים.
חדר זה עוצב על ידי פאולין ונייר מחדר עישון שהיה במקום (והיה מצופה בעץ אורן, והכיל רהיטים מקוויבק).
חדר ההסבה הגדול משמש למפגש אורחים לפני אירועים וארוחות רשמיות.
עד שנת 1901 נקרא החדר בשם "הסלון האדום" (Red Salon).
בשנת 1901 שופץ החדר ועוצב בסגנון בארוק אדוארדיאני.
ארוחות רשמיות לראשי מדינות קטנות מוגשות בחדר האוכל הגדול (ארוחות רשמיות בסדר גודל גדול יותר מוגשות באולם הנשפים).
חדר זה מסוגל להכיל 42 סועדים סביב שולחן האוכל.
החדר שופץ בשנת 1909 בסגנון אדוארדיאני.
החדר עוצב מחדש בשנות ה-40.
כל אחד מחדרי השינה בקומה העליונה נקרא על שם אחד מהמושלים שכיהנו בעבר.
בתקופת כהונתו של מיצ'נל כמושל נבנתה במבנה קפלה המשמשת לטקסים אנגליקנים וקתוליים במקביל.
ב-2 ביולי 1967 נערכה בקפלה טקס תפילה בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
עד שנת 2005 כללה הספרייה רק כ-25% מהספרים זוכי הפרס, אולם ביוזמת המושלת הכללית אדריאן קלרקסון נאספו יתרת הספרים, וכיום הספרייה היא הספרייה היחידה המחזיקה את כל הספרים הזוכים.
סביב מבנה האחוזה משתרעים גנים ששטחים 0.36 קמ"ר, אותם מקיפה גדר שאורכה 2,500 מטרים.
הגנים מעוצבים בסגנון טבעי (סגנון אנגלי), וכוללים מדשאות רחבות וחורשות.
הגנים מחולקים לחמישה אזורים: יער הכניסה למבנה, המדשאות (ה"מדו"), אזור "ערבת הסוכר", חווה ובה ערוגות ירקות ותבלינים, וגני הפרחים הרשמיים.
בעת כהונתם של המושלים הראשונים שימשו הגנים את משפחת המושל למשחקי ספורט, וכללו אגם החלקה על קרח, ומגרשי טניס.
מאז שנת 1866 ועד ימינו נוהגים לשחק בגני האחוזה בחודשי הקיץ קריקט.
ליידי בינג הקימה בגנים גן סלעים ובריכת השתקפות, ובשנת 1997 הוצב בגן עמוד טוטם שהובא מקולומביה הבריטית ואינוקשוק לרגל "יום המסורות האבוריג'יניות הלאומי".
כיום נערכים בגנים אירועים רשמיים וקבלות פנים.
מוצרים שגודלו בגני האחוזה (ירקות, פירות ותבלינים) שימשו ועדיין משמשים במטבחי האחוזה.
נוהגים לייצר באחוזה סירופ מייפל מעצי האדר הגדלים בשטחיה.
בעבר נהגה האחוזה לגדל עדרי בקר ומיספוא לעדרים אלה.
על פי המסורת, כל אורח רשמי המבקר באחוזה מתבקש לטעת בה עץ.
במהלך השנים ניטעה חורשה ובה למעלה מ-100 עצים שלצידם מצוינים שמות הנוטעים, ובהם אליזבת בווס-ליון, דיאנה, נסיכת ויילס, צ'ארלס, נסיך ויילס, המלך ג'ורג' החמישי ומספר עצים שניטעו על ידי המלכה אליזבת השנייה בביקוריה.
כמו כן ניטעו עצים על די ג'ון פיצג'רלד קנדי, ג'קלין קנדי אונסיס, ריצ'רד ניקסון, ביל קלינטון, קופי ענאן, בוריס ילצין וולדימיר פוטין.
בגני האחוזה פסלים רבים שניתנו במתנה לאחוזה.
אחוזת שמואל (מכונה בקיצור "אחוזה" בהגייה במלעיל) היא שכונה ותיקה ומרכזו של רובע המגורים "רמות הכרמל" בחיפה, השוכן על קו פרשת המים של רכס הכרמל.
מספר התושבים בשכונה נכון לשנת 2015 הוא 41,870 שהם כ-15% מכלל תושבי העיר.
תחילתה של אחוזה כמושבה חקלאית מחוץ לעיר, אך עד מהרה הפכה לפרוור.
חברת "אחוזת הרברט סמואל" הוקמה ברומניה ב-1920. החברה שמה לה למטרה להקים שכונה במתכונת של עיר גנים על הכרמל.
תחילה נקראה החברה 'ידידיה' אולם במהרה שונה שמה לכבודו של הנציב העליון הראשון, סר הרברט סמואל.
תוכנית-האב לשכונה הוכנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ריכרד קאופמן ורכישת הקרקעות נעשתה על ידי חברת הכשרת היישוב בשנת 1922 – 3,114 דונם ששולמו בתשלומים למשך שנתיים.
כבר ב-1924 נסללו רחובותיה הראשיים של אחוזה (הרחובות סיני, מוריה, חורב).
אבן הפינה לשכונה הונחה ב-1925 ונבנו בה מבנים מעטים על ידי עולים שבאו מרומניה.
מים הובאו לשכונה החדשה מנחל אחוזה.
בית הבראה תוכנן (ונבנה) ב-1926 על ידי ההסתדרות, ושנה אחר כך הוקם בית הספר הראשון על הרכס - "אחוזה זיכרון יוסף".
עיקר התפתחותה של השכונה התרחש במהלך שנות ה-30, על ידי עולי גרמניה מהעלייה החמישית.
באמצע אותו עשור נסלל כביש רופין, שחיבר את כיכר אליזבט עם הדר הכרמל.
ב-1948 השתלטו כוחות "ההגנה" על "מחנה הלגיון" והוקם בו גדוד צנחנים ראשון.
מאוחר יותר, הוסב המקום לפנימייה הצבאית לפיקוד.
אחוזה שלאחר קום המדינה התפתחה כאזור המשמר במשהו את צביונו השקט, הקלאסי והיציב-יחסית מבחינת מחירי הנדל"ן.
המהמורות הכלכליות והחברתיות שעברו על העיר חיפה בשני העשורים שסביב מִפנה המאה ה-21, פסחו במידה ניכרת על הרובע.
רובע אחוזה נמשך לאורך גב ההר, כאשר שיפוליו הצפוניים-מזרחיים צופים על מפרץ חיפה והדרומיים-מערביים על מישור חוף הכרמל.
גובהו נע בין 200 מ' ל-250 מ' מעל פני הים, וגבולותיו הם כרמליה וכרמל מרכזי מצפון, עמק רושמיה ממזרח, רמת גולדה ורמת אלמוגי מדרום, ובמערב יוצר מצוק הכרמל גבול טבעי שרק דרך פרויד חוצה אותו.
ציר התחבורה המרכזי של אחוזה הוא שדרות מוריה והמשכה רחוב חורב ושדרות אבא חושי (כביש 672).
כיכר חורב, שבלב אחוזה הוותיקה, מקשרת את עורקי התחבורה מארבעה כיוונים, והיא מהצמתים הסואנים בחיפה.
בלב השכונה קניון קטן בשם "מרכז חורב", שמעליו מרכז רפואי.
במערב השכונה נמצא בית החולים כרמל.
בדרומהּ שוכן קמפוס בית בירם ומצפון, כיכר דוד הכהן (על שם דוד הכהן, כיכר הידועה גם בשם "כיכר ספר") שסמוך אליה נמצאים מקומות בילוי רבים.
השכונות שקמו מסביב לאחוזה הוותיקה מונות את:
רמת בגין נבנתה על שיפוליו הדרום-מערביים של הרכס, דרומית לכיכר חורב.
השכונה, הקרויה על שמו של מנחם בגין שנפטר סמוך לסיום שלבי בנייתה, גובלת בצפון ברחוב חורב, במזרח ברמת גולדה, בדרום באפיק נחל עובדיה, ובמערב בערוץ נחל עמירם שמעבר לו שוכנת רמת אשכול.
המבנה הראשון בשכונה נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה, המשמש היום את בית האבות "משען כרמל" ברחוב אידר, תוכנן על ידי ריכרד קאופמן ונבנה על ידי ד"ר וילהלם יהודה בודנהיימר (1890–1955), ובראשיתו שימש כ"סנטוריום כרמל" (או "סנטוריום בודנהיימר") וכפנסיון.
בשנות ה-40 נבנו קרוב לסנטוריום מספר בתי מגורים צמודי קרקע.
מאז המשיכה השכונה להתפתח עד ראשית שנות ה-80, אז הופסקה הבנייה עקב מחסור בקרקעות לבנייה.
בשכונה גרות בעיקר משפחות צעירות ממעמד כלכלי בינוני עד גבוה.
בשכונה בית ספר יסודי ("נופים"), שני בתי כנסת, גרעין תורני ומרכז לחקר כתבי הרמב"ם המשמש ככולל אברכים.
שכונה שתחילתה בשנות התשעים של המאה ה-20. בליבה אתר צבאי לשעבר המכונה "פלנורד".
גובלת מצפון בשכונת רמות רמז, ממערב ברוממה החדשה וממזרחה, רמת אלון.
השכונה קרויה על שמו של ראש עיריית חיפה לשעבר יוסף אלמוגי (שימש כראש העירייה 1974–1975).
אתרים בשכונה: כיכר "חתני פרס נובל", גן "ארבע הבנות", כיכר "יצחק שפירא", בית הכנסת "מאור יהודה", גן "מצפה זייד".
ידועה יותר בשם גבעת העיזים - שכונה חדשה שאמורה לכלול כ-1,800 יחידות דיור.
לפני תקופת המנדט הקרקע הייתה שייכת למשפחת כיאט, משפחה ערבית נוצרית.
בשנת 1934 בתקופת המנדט הבריטי הקרקע הוצאה למכירה ונקנתה על ידי לקוחות פרטיים.
תוכנית לבניית שכונת רמת שמיר אושרה בפברואר 2022.
רוממה מחולקת לשני חלקים: רוממה הישנה ורוממה החדשה (שנקראת גם "רמת בן-גוריון").
ביניהן חוצצת דרך פיק"א, המקשרת את מרכז אחוזה עם נווה שאנן.
רוממה הישנה, הצפונית, החלה את דרכה בשנות ה-20 כ"אדמת רושמיה", פותחה על ידי "הכשרת היישוב" וב-1946 נבנו שיכוניה הראשונים.
בשכונה נמצא היכל הספורט רוממה, והאתר הארכאולוגי ראש מיה שבו שרידי מצודה.
ברוממה החדשה, שנבנתה מדרום בסוף שנות ה-60, שוכן המרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש", ורבי-קומות רבים, לצד בנייה נמוכה בגבעת אורנים.
רמת אשכול, הקרויה על שם ראש הממשלה השלישי של ישראל, הוקמה בשנות ה-80 ממערב לאחוזה לצד דרך פרויד היורדת אל הים.
תכנונה נועד לשמש פתרון למחסור בשטחים למגורים עבור המעמד הבינוני-גבוה שעלה בשנים אלה אל הרכס.
לצורך הקמתה נוצל מנחת תעופה בריטי שהוקם בעת מלחמת העולם השנייה כחלק מתוכנית המבצר האחרון וכן "גולחה" כיפת הר מיוערת.
שטחה של רמת אשכול כ-900 דונם, ובה 1,147 יחידות דיור שבהן גרים כ-4,000 תושבים, שחלק ניכר מהם עובדים בפארק מת"ם הסמוך.
מדובר בשכונה של בתים צמודי קרקע, עד שלוש קומות, שמבנה מורדות הכרמל יוצר בהם את האפשרות לחצרות ומרפסות גן.
חלק ניכר מהמבנים הם קוטג'ים ווילות.
לשכונה שני רחובות ראשיים ומספר סמטאות קטנות, חלקן ללא מוצא.
יש לה גם שתי כניסות ושלוחה קטנה נוספת מהעבר השני של הכביש.
בשכונה מתגוררים תושבים מהמעמד הגבוה.
השכונה מאופיינת בבנייה נמוכה עם טיח לבן וגגות רעפים אדומים.
במרכז השכונה גן עם שבילים המסתעפים ממנו.
בשכונה בית כנסת "רמת אשכול" לו שני אולמות תפילה (בנוסח אשכנז ונוסח עדות המזרח) וכן שני גני ילדים עירוניים.
אדמות השכונה נרכשו ממשפחת שמבור, והיא הוקמה בשנות ה-40 על ידי בעלי קרקעות פרטיים מהמעמד הבינוני-גבוה, חלקם מיוצאי גרמניה; ובנוסף משפחות רקנאטי, עופר ודנקנר.
שמבור תחומה בין כיכר דוד הכהן (כיכר קריית-ספר) ונחל אזוב בדרום לכרמליה בצפון, בין שדרות מוריה במזרח ומצוק ההר ממערב, וכוללת אחדים מהרחובות היקרים ביותר בחיפה.
כאן נמצא בית יד לבנים.
שדרות הנדיב, בהן רוב המבנים הם בני שלוש קומות, 3 עד 6 דירות מרווחות למבנה, הוכרזו כרחוב לשימור.
ורדיה היא מהחדשות בשכונות חיפה, ועל פי החלוקה של העירייה משתייכת לרובע הכרמל.
זוהי אחת משכונות ציר חורב, והיא גובלת במרכז אחוזה, ברמת אלמוגי וברוממה החדשה.
בקצה הדרומי, במקום בו מסתיימת אחוזה, ממוקם סניף בית הספר הריאלי "בית בירם", שבו פועלת גם השלוחה החיפאית של האוניברסיטה הפתוחה.
השכונה היא משכנה של הפנימייה הצבאית לפיקוד.
בית הספר אחוזה זיכרון יוסף - הוקם ב-1927 (במקור כבית הספר על שם גצלר) על ידי יוסף סגל, שהגיע לשכונה ב-1926 לאחר שקנה את אדמותיו עוד בהיותו ברומניה.
היום לומדים במוסד ילדי רמת אשכול ואחוזה הוותיקה.
בית הספר קרוי על שם נדבן יהודי רומני שתרם את הכסף לבנייתו ששמו היה יוסף, ולא על שם מייסדו ומנהלו הראשון.
בית הנחושת - ב-1934 נבנה בית נחושת על ידי משפחת טוכלר, ברחוב תל מאנה 20.
בית הספר הריאלי - ב-1937 הוקם סניף אחוזה של בית הספר הריאלי והוקם שבט צופים, שבט כרמל, נוסף לשבט "משוטטי בכרמל" הקיים.
נמצאים בשכונה גן הילדים של הריאלי וחטיבת כיתות היסוד, כשחטיבת הכיתות התיכוניות (ז'-ט') מצויה בשטח השיפוט של שכונת רוממה, אף ששתי החטיבות מחוברות ביניהן.
אחוזת ילדים - פנימיית ויצו הוקמה ב-1939 על מגרש שנתרם לטובת כך על ידי גדליהו וילבושביץ לזכר אשתו צילה.
המוסד נקרא בתחילה "הקייטנה הארצית על שם שרה וילבושביץ".
לפנימייה הובאו ילדים מניצולי אסון הפאטריה.
ב-1942 החל לנהל את המקום בנימין יונס ולמקום הצטרפו ילדים שהוריהם התגייסו לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
המקום משמש כפנימייה טיפולית לילדים ונערים הלוקים בבעיות התנהגותיות או הפרעות רגשיות או נפשיות.
בית חולים כרמל (הישן) - הוקם ב-1945 ברחוב חורב 2, בבניין שתוכנן, ככל הנראה, כבית מלון, אך שימש כבית עולי גרמניה של הע"ג (התאחדות עולי גרמניה).
בעת הבנייה תוכנן במקום גם סליק גדול שהיה שייך ל"הגנה".
בית החולים עבר למשכנו החדש יחסית בקצה המערבי של השכונה.
תימנעה היה מוסד אשפוז בחורב 7 לילדים שחלו בשפעת או שמישהו ממשפחתם חלה בה.
את המוסד הקים הסניף החיפאי של "הליגה למלחמה בשפעת" בראשות ד"ר זאב וינשל (אביהם של אברהם וינשל ויעקב וינשל) בשנות ה-30. שמו של המוסד הוא תרגום של המילה Preventorium – מוסדות שהיו נפוצים בתחילת המאה ה-20 (אחד הראשונים שבהם הוקם על ידי נתן שטראוס בניו ג'רזי).
הצריף השוודי - הטכניון, שביקש למשוך אליו אנשי סגל מחו"ל, הקים למענם ב-1950 שיכון מיוחד, בנוי צריפים שוודיים, מול הצטלבות הרחובות חורב וגבעת דאונס של היום.
מלון שולמית, שברחוב קריית ספר (סמוך לכיכר דוד הכהן, המכונה "כיכר ספר"), נבנה ב-1961 על ידי משפחת בלוך.
במלון שכן ציור קיר של מרדכי גומפל שנראה גם לצופים שעמדו מחוץ למלון.
בשנת 2010 נהרס המלון לשם בניית בניין מגורים ויצירת האמנות הועברה למשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
בית הכנסת "אליהו הנביא" - משמש כבית הכנסת הראשי של אחוזה, ובו מעביר רב אחוזה את שיעורי התורה בשבת אחר הצהריים.
מתחת לבית הכנסת מצוי סניף "כרמל" של בני עקיבא.
בית ספר אהוד הוקם בשנת הלימודים 4–1963.
סנטוריום בורוכוב – בית הבראה עממי.
שכן על הכרמל במערב שכונת אחוזה.
גן ידידיה מנציח את פרשת ידידיה סגל.
ידידיה, בנו של יוסף סגל, היה הבן הראשון של השכונה.
בהיותו איש אצ"ל נתפס על ידי אנשי ההגנה אחרי אירועי בתי הזיקוק בינואר 1948. מכאן נחלקות הדעות.
ההגנה טענה שסגל ברח משביו ואילו חבריו טענו שנרצח על ידי שוביו.
גופתו נמצאה על יד הכפר טירה, (טירת כרמל).
בשנת חצי היובל למדינה נחנך הגן בין הרחובות אהוד ויותם.
בית יד לבנים - לזכר חללי מערכות ישראל.
באחורי קולנוע מוריה, לזכר שלושים בני הכרמל שנפלו במלחמת העצמאות.
האנדרטה לחללי שכונת אחוזה בחיפה - בהצטלבות הרחובות מאפו ומיכ"ל.
"גן דניאל", על שמו של .
בין דרך פיק"א והרחובות שיקמה ודקר.
"חורשת הבנים" ואנדרטה בראש מיה, לזכר הנופלים בני שכונת רוממה.
"גן הלוחם" בשדרות סיני, לזכרו של .
אנדרטה וגן משחקים ברחוב מרגלית, לזכר .
אנדרטה בפינת רחוב וולפסון, לזכר .
אחוזת לנגה היא בית אחוזה הממוקם במרכז זכרון יעקב, ברחוב הברושים.
הוא נבנה בתחילת המאה ה-20 על ידי הזוג ניטה (בנטוויץ') ומיכאל לנגה.
אחרי שהיה נטוש במשך שנים, שופץ הבית ב-2013.
אביה של ניטה, הרברט בנטוויץ' (שם המשפחה הוא כנראה גלגול השם "בן טוב-איש" או "בן-דב"), היה משפטן אנגלי שהחל את עבודתו בשירות משה מונטיפיורי, ואצלו נתוודע לראשונה לרעיון יישוב ארץ ישראל.
במשך הזמן נעשה לעסקן ציוני נלהב.
הוא היה עורך הדין של התנועה הציונית ולימים היה בין מנסחי הצהרת בלפור.
בשנת 1897 הוא ביקר בארץ ישראל והתאהב בארץ בייחוד בנופי הכרמל.
בשובו לביתו בלונדון, החליט לקרוא לאחוזת הקיץ של המשפחה שבקנט בשם "חצר כרמל" (Carmelcourt).
לימים נקרא גם בית האחוזה בזכרון יעקב בשם זה.
הזוג בנטוויץ' הביאו לעולם אחד-עשר ילדים שגודלו באווירה ציונית ומוזיקלית.
תלמה בנטוויץ', הבת התשיעית לזוג, היא תלמה ילין, צ'לנית ומלחינה בעלת שם עולמי.
ב-1884, כ-11 שנים קודם להולדתה של תלמה, נולדה ניטה בנטוויץ'.
בשנת 1910 נישאה ניטה למיכאל לנגה, בן למשפחת סוחרים עשירה בגרמניה אשר הגיע לאנגליה כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
במסעם בירח הדבש, הגיעו בני הזוג לארץ ישראל והתאהבו בה.
בשובם לאנגליה החליטו לבנות את ביתם בזכרון יעקב.
עוד לפני שהושלמה בניית הבית, עברו בני הזוג לנגה לחיות בזכרון יעקב ויצרו קשרים חמים עם משפחות אהרונסון, יפה ולוויטה, מן המשפחות הבולטות במושבה.
לימים התחתן אחיה של ניטה, יוסף בנטוויץ', עם שרה, בתו של ד"ר הלל יפה.
ניטה למדה כיצד לגדל ירקות מאהרון אהרונסון, שהיה אגרונום בעל שם, ורקמה תוכניות לפיתוח המושבה ולרווחתה.
עם הצטרפות טורקיה למלחמת העולם הראשונה נצטוו אזרחי "מדינות האויב" (ובתוכן בריטניה), לעזוב מיד את ארץ ישראל.
הזוג עזב את הארץ בדצמבר 1914. מיכאל התנדב לשרת בצבא אנגליה וניטה נרשמה ללימודי חקלאות.
לאחר המלחמה שבו הזוג לביתם בזכרון יעקב, וניטה תכננה להקים על חלק מאדמת האחוזה חוות לימוד חקלאית לבנות, אולם תוכניתה לא יצאה לפועל.
ניטה נפטרה בגיל 38 ב-ט"ז בשבט תרפ"ב (פברואר 1922).
בחלק מהמקורות כתוב שמתה ממחלה לאחר שיום לפני כן לקחה חלק בנטיעות ט"ו בשבט הגשום במושבה זכרון יעקב.
מיכאל התאבד כעבור שלוש שנים, ב-24 באוגוסט 1925. הם קבורים בבית הקברות בזכרון יעקב.
לצדם נקברה אחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שנפטרה ב-31 באוקטובר 1954.
בשנת 1912 רכשו הזוג לנגה שבעים ושבעה דונם של אדמת טרשים בגבעה סמוכה לזכרון יעקב ומשקיפה עליה.
כחמישים פועלים הועסקו בבניית הבית, נטיעת הגן ופריצת הדרך למקום.
בין הפועלים היה גם דוד רמז.
הזוג קרא למקום חצר הכרמל, כשם אחוזת הקיץ של המשפחה בקנט.
כאשר עזב הזוג את הארץ בזמן מלחמת העולם, שימש הבית כמרכז תרבות לקצינים טורקים וגרמנים.
בשנת 1919 חזרו השניים ארצה וגילו כי כל הרכוש שהיה במקום נעלם.
הם שיקמו את הגן והרחיבו את בית האחוזה.
המקום התחבב על מנהיגי היישוב ורבים מהם חזרו ופקדו אותו, ובהם הרברט סמואל (שהיה דוד-אשתו של אחיה של ניטה, נורמן בנטוויץ'), מנחם אוסישקין, חיים ויצמן, הנרייטה סאלד ואחרים, אשר נהנו מהאווירה המיוחדת בו ומהכנסת האורחים.
לאחר מות הזוג לנגה, עבר המקום בירושה לאחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שגרה עם משפחתה בארצות הברית.
ליליאן עברה להתגורר באחוזה עם משפחתה לאחר שבעלה ישראל פרידלנדר נרצח ב-1920 באוקראינה בעת שהיה בשליחות של הג'וינט.
שנה לאחר מותו של מיכאל, בשנת 1926, החליטה ליליאן להעניק ל"חצר כרמל" צביון מיוחד ולהפוך את האחוזה הפרטית לאתר רב-ייעודי, שישמש לא רק מעון משפחתי, אלא גם בית ספר חקלאי ומעין 'גן עדן' לאמנים.
האחוזה המשיכה להיות ביתה הרשמי של משפחת פרידלנדר-בנטוויץ' והייתה פתוחה תמיד לאורחים, במיוחד בימי חג.
בשנת 1929 עלה ראש המשפחה, הרברט בנטוויץ' בן ה-73, לארץ ישראל.
הוא התגורר ב"חצר כרמל" בזכרון יעקב עד לפטירתו בשנת 1932.
בהמשך חזרה ליליאן פרידלנדר עם בנה דניאל לניו יורק, והשכירה את "חצר כרמל" לדורה שוורץ, יהודייה אוסטרית, צמחונית אדוקה, לתקופה של "15 שנה לפחות".
שוורץ הקימה במקום מרכז בריאות צמחוני.
במהלך השנים הרחיבה שוורץ את מרכז הבריאות בשמונה דונמים ובנתה עליהם בתים קטנים, שנועדו למגורי האורחים.
בשנת 1969 נסגר מרכז הבריאות.
ביולי 2000 קיבלה האוניברסיטה הפתוחה, בלא תמורה (1 ש"ח), זכות חכירה על אחוזת לנגה.
האחוזה הוכרזה כאתר מורשת לאומית והוחל בשיפוץ המקום.
בית דניאל והמבנים סביבו שופצו אך המבנה המרכזי והמקורי בלב האחוזה, נכון לשנת 2019, עדיין עומד נטוש.
בית המגורים הוא בית אבן דו-קומתי הבנוי בסגנון מזרחי.
במרכזו יש שער רחב שבשיא הקשת שלו חקוקה שנת בנייתו - תרע"ד.
מאחוריו נמצא מבנה נוסף ששימש למגורי העובדים ובו גם מחסנים ואורוות, בהן הוחזקו הכרכרות המשפחתיות.
במקום מגרש טניס ישן ששימש את דרי האחוזה.
בתוך הבית יש שריד למתג ישן שבו הותקן הטלפון הראשון בארץ ישראל, שמספרו 1.
בגן אחוזת לנגה נמצא ספסל אבן ועליו חקוקה הכתובת: .
צמוד לאחוזת לנגה הקימה ליליאן פרידלנדר בשנת 1938 את בית דניאל לאומנות ומוזיקה, לזכר בנה דניאל שמת בגיל 18. עם הזמן הוקמו במקום בית רות (1938), בית הסופרים (1951) ובית ליליאן (1968).
אחוזת סיטון דלאוואל היא בית כפר רשום מדרגה I הנמצא בין הכפרים סיטון סלויס וסיטון דלאוול השוכנים בנורת'מברלנד שבאנגליה.
האחוזה תוכננה ב-1718 על ידי האדריכל סר ג'ון ואנברו, עבור האדמירל ג'ורג' דלאוואל.
עם השלמת הבנייה בשנת 1728, לא היו עוד ואנברו ודלאוואל בין החיים.
לאחר מכן עברה האחוזה בין שורה של יורשים שהתגוררו בה לפרק זמן קצר כל אחד.
משפחת דלאוואל החזיקה בבעלותה את האחוזה עוד מתקופת הכיבוש הנורמני.
אדמירל ג'ורג' דלאוואל, שעשה את הונו בעת ששירת בצי המלכותי, רכש אותה מקרוב משפחה מרושש.
ב-1718 הוא הזמין את שירותיו של האדריכל ג'ון ואנברו, ובתחילה רצה להפוך את בית האחוזה המקורי למודרני יותר ולשפרו.
אולם, כשביקר ואנברו לראשונה באתר חש כי אין ביכולתו לבצע זאת, וייעץ לאדמירל להרוס את הכל מלבד הקפלה העתיקה שליד הבית.
העבודות הסתיימו ב-1728, חמש שנים לאחר מות האדמירל ושנתיים לאחר מותו של ואנברו, כך שהאחוזה הייתה הבית האחרון שהוא תכנן והיא נחשבת ליצירתו הטובה ביותר.
כשהושלמה הבנייה עברה האחוזה בירושה לאחיינו של האדמירל פרנסיס, והוא עבר לגור בה מיד.
אולם, ב-1822 נחרב החלק המרכזי של הבית בגלל שרפה, ככל הנראה בגלל כמה קאקים שקיננו בארובה.
הבית שוקם באופן חלקי בין 1862 ל-1863, אך נותר שומם.
אותות השרפה נראו היטב באולם הגדול, שגובהו המקורי היה 9.1 מטרים והיה פתוח לאוויר עם קירות מושחרים ופסלי מוזה.
עבודות שיקום נוספות בוצעו ב-1959 בעקבות פרסום ספר מטעם הלורד לוטננט של מחוז נורת'מברלנד לכבוד הכתרת המלכה אליזבת השנייה.
למרות זאת הבית נותר שומם עד שנות ה-80, אז נכנס לגור באגף המערבי אדוארד דלאוואל הנרי אסטליי, ברון הסטינגס ה-22. האחוזה הפכה לביתו הקבוע עד שמת ב-2007.
ב-1 בספטמבר 2008 הגישה הקרן הלאומית הצעה בגובה 6.3 מיליון לירות שטרלינג על מנת להעביר לחזקתה את האחוזה למטרות שימור, ביחד עם הגנים והאדמות.
בדצמבר 2009 הודיעה הקרן כי הצעתה התקבלה.
אחוזת סיטון דלאוואל היא יצירתו האחרונה של ואנברו, ונחשבת ליצירת המופת הגדולה ביותר בקריירה האדריכלית שלו; בתקופה זו של הקריירה שלו הוא היה מומחה בעל שם בסגנון בארוק אנגלי, אותו שכלל בהשוואה לסגנון הבארוק היבשתי של טירת הווארד או ארמון בלנהיים המקושט והנוקשה.
חלק ניכר מהקישוטים באחוזה היו מוסווים.
לצללית של הבית הייתה חשיבות זהה למראה הפנימי שלו.
התפיסה העיצובית של ואנברו בבואו לתכנן את האחוזה הייתה דומה למה שיישם בטירת הווארד ובארמון בלנהיים: חלק המרכזי, המכיל את חדרי המדינה והחדרים העיקריים, ומשני צדדיו אגפים.
האגפים מחוברים לחלק המרכזי באמצעות מעברים שבהם שלושה פתחים עם משקוף קשתי, ומעל כל אחד מאלה נמצא גמלון.
מכל צד יש שבעה פתחים קשתיים של חלונות הנמצאים מעל הארקדה שבקומת הקרקע.
בחלק המרכזי היו שני מגדלים עם מעקות וצריחונים.
באגף המערבי נמצאים חדרים משניים וחדרי שירותים.
הוא נפגע בשרפה הראשונה אך שוחזר לצורתו המקורית, והמאפיינים הבולטים שלו הם קולונדה גדולה ומטבח עם קמרונות.
האגף המזרחי מכיל את האורווה, שהיא חדר גדול בעיצוב ארמון, עם תאים ואבוסים תואמים.
בין שתי הכנפיים הייתה חצר גדולה שאורכה 55 מטרים ורוחבה 46.5 מטרים.
הצד החיצוני של הבית הוא עדיין דוגמה טובה לסגנון הבארוק האנגלי, אך החלק הפנימי של חדרי המדינה לא שוקם מאז השרפה.
סיטון דלאוואל היה אחד מהבתים היחידים שוואנברו בנה ללא שיתוף פעולה עם ניקולס הוקסמור.
ואנברו, שהיה בשלהי הקריירה שלו, לא התחשב עוד בכללי האדריכלות של הדור הקודם.
האבן הכפרית שימשה לבניית כל חזית הבית, כולל חזית הכניסה, וזוג העמודים התאומים תמך בלא יותר מקרניז אבן.
לעמודים לא היה ייעוד כלשהו מבחינה מבנית, והם נוצרו מתוך מטרה ליצור שילוב של כח ועוצמה, אך גם של קישוט עדין.
חזית הגן היא בעלת יחסים מושלמים ומראה נוקשה במקצת, ובמרכזה נמצא פורטיקו בעל ארבעה עמודים שמעליהם מרפסת.
הקישוט בחזית זו מבוסס על מעקה פשוט המסתיר את קו המתאר של הגג, וארובות המוסוות כקצה מחודד (Finial) במעקות של המגדלים הנמוכים.
בפארק האחוזה, המשתרע על שטח של 1.6 קילומטר רבוע, נמצא מאוזוליאום אבן עם כיפה מצופה בעופרת ופורטיקו הנשען על מונוליתים גדולים.
מבנה זה הוקם על ידי לורד דלאוואל לזכר בנו היחיד ג'ון, שמת ב-1775 בגיל 20. בפארק נמצא גם אורנז'רי (חממת הדרים), שמעליו קבוצות של פסלים וכרובים; אחד מהפסלים האלה מתאר את דמותו של דוד המלך עם קלע ריק מעל גופתו של גוליית.
אחוזת מגד הוקמה בשנת 1928 על גבעה ממזרח לחדרה והחליפה לאורך שנות קיומה שמות רבים וייעודים רבים.
היא נקראה בין השאר - "חוות ברין", "חוות מגד", "תל מגדים", "משק ילדים", "גבעת נאה" ועוד שמות שונים אשר התחלפו בהתאם ליעודה המשתנה.
בין תפקודיה, החווה שמשה מבנה החברה שהקימה את היישוב מגד (שהתמזג עם פרדס חנה), בית ספר חקלאי, מוסד לקליטת ילדים שעולים לישראל בלא הוריהם ובית חולים לחולי נפש.
האחוזה הוקמה על ידי ד"ר זאב ברין בכספי משקיעים יהודים, בשנת 1929 על גבעה ממזרח לחדרה.
האחוזה שימשה כבסיס לניהול מטעי הדר על שטח של כ-700 דונם.
היא תוכננה על ידי האדריכל יוחנן רטנר מהטכניון, אשר דאג להקיפה בגדר בטון לצורך הגנה מהתקפות ערביי האזור.
בכניסה לאחוזה הוקמה בריכת השקיה לפרדסים.
באחוזה עצמה התגוררו הזוג ברין וילדיהם, אלפרד קאופמן אשר ניהל את החברה, גדעון מיכלזון – המנהל בפועל, והפועלים.
בשנת 1933, ערב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הגיעו לארץ ישראל רבים מן המשקיעים היהודים בעלי המניות, על מנת לממש את זכותם על הקרקע.
המשקיעים הקימו את היישוב מגד, ששכן למרגלות גבעת האחוזה מצפון.
את השם "מגד" הציע ש"י עגנון – גיסו של ד"ר ברין.
ד"ר ברין יזם את הקמת בית האריזה לפרי הדר אפא"י (אגודת פירות ארץ ישראל) שמוקם מדרום לפרדסים.
בשנת 1939, היישוב התמזג עם פרדס חנה ומאז הוא מהווה את "שכונת מגד" בעיר.
בשנים 1934–1936, שכן באחוזה, באופן זמני, בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה עד השלמת מבני הקבע שלו בפרדס חנה.
ד"ר ברין חזר לחדרה והקים בה את "אחוזת עמיר" – משק חקלאי מגוון.
ברין חדל לתחזק את אחוזת מגד ומכר אותו.
חוות ברין הנטושה הוצאה למכירה ונקנתה על ידי גב' קלייר ויימרסהיימר – אלמנה עם שלושה ילדים.
כאשר הגיעה קלר לפרדס חנה ושמעה שבית האחוזה במגד עומד למכירה החליטה לקנות את האחוזה ולהשמישה כמוסד לילדים חוסים שנקרא "משק ילדים".
ורסהיימר ניהלה עוד בגרמניה, טרם עלייתם לארץ, מוסד דומה - לנדשולהיים הרלינגן.
היא לא ניהלה בפועל את משק הילדים אך פקחה על הנעשה והתגוררה באחוזה עם שלושת ילדיה.
לקראת סוף שנות ה-30 גבר הלחץ להעלות ילדים יהודיים מגרמניה לארץ.
ורסהיימר פנתה לממשלת המנדט עם רשימת ילדים יהודים שביקשה להביא למשק הילדים וקיבלה 12 סרטיפיקטים להעלאת ילדים יהודיים מגרמניה, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
המוסד המשיך בפעילותו עד שעבר לנהריה בתחילת ספטמבר 1944. האחוזה נמכרה אז לויצו ונפתח בו בית ילדים לילדים בגילאי 3-10. מוסד זה המשיך לפעול עד תחילת שנות החמישים.
בשנת 1954 הקים אברהם נאה באחוזה בית חולים ל"חולי נפש וחולי עצבים" אשר נקרא "גבעת נאה".
בית החולים קיבל תקציבים ממשרד הבריאות.
בית החולים נסגר בשנת 1973. לאחר שנסגר בית החולים, השם "גבעת נאה" נותר שמה של תחנת האוטובוס הקרובה למקום.
כיום משמש המקום כגן אירועים.
אחוזת מיינדורף (Майендорф) המכונה לעיתים גם טירת מיינדורף, היא מעון ממלכתי רשמי ברוסיה המשמש כמעון הנופש של נשיא רוסיה, ושוכן באזור רובליובקה, בכפר בארוויחה במחוז מוסקבה.
המעון נבנה עבור הברונים מיינדורף בסגנון של ארמון צרפתי.
לאחר מהפכת אוקטובר התגורר ולדימיר לנין בטירה, וב-1935 נבנה מרכז נופש והבראה של ממשלת ברית המועצות, שבו נחו מיכאיל בולגאקוב, סרגיי קורוליוב ויורי גגארין.
בתקופת מלחמת המולדת הגדולה, המעון שימש כבית חולים צבאי.
בפארק שלצד המעון היה בית עלמין צבאי שמאוחר יותר הוצבה בו אנדרטה ופסלו של יבגני ווּצ'טיץ', לזכר קרב סטלינגרד.
כיום המעון שייך לנשיא רוסיה, ומשמש את הנשיא בעת פגישתו עם מנהיגים זרים ובדיונים עם מנהיגי המפלגות בפרלמנט.
כך למשל בנובמבר 2008 נחתם במקום "הסכם מיינדורף", הסכם בין ארמניה ואזרבייג'ן על סיום הסכסוך על נגורנו קרבאך.
אָחוֹת קְטַנָּה הוא פיוט שפותח את תפילות ראש השנה ומושר בעיקר על ידי קהילות הספרדים ורוב קהילות החסידים המתפללים בנוסח ספרד, אך מודפס גם במחזורים אשכנזיים.
הפיוט חובר על ידי הרב והמקובל אברהם חזן מגירונה, בן חבורתו של הרמב"ן מהמאה ה-13, שרמז את שמו באקרוסטיכון בראש בתי הפיוט.
הפיוט מתאר את מצבה השפל של כנסת ישראל, שמכונה בבית הראשון "אחות קטנה", כאשר היא נמצאת בגלות, והציפייה שלה לגאולה ולישועה.
כל בתי הפיוט מסתיימים בשורה "תכלה שנה וקללותיה" מלבד הבית האחרון, בו ניתן ביטוי לאמונה ולשמחה בבוא הגאולה ("חזקו וגילו כי שוד גמר") והוא מסתיים במילים "תחל שנה וברכותיה".
הדבר בא לידי ביטוי גם בנגינה, שבהרבה מן הקהילות משתנית בבית זה למנגינה מיוחדת יותר, הנותנת משקל מיוחד למילים אלו.
לרוב נהוג שאת המילים החוזרות בסוף הבתים אומר כל הקהל ביחד.
הפיוט נאמר עם שקיעת החמה בערב הראשון של ראש השנה, כאשר השנה הקודמת מסתיימת ומתחילה שנה חדשה.
בחלק מהמחזורים הודפס הבית הרביעי המתחיל במילים "הקם משפלות לראש ממלכת" באותיות קטנות ובמחזורים אחרים הוא לא הודפס כלל מחשש שמילותיו יתפרשו כרצון למרוד בשלטון.
אחוזת פלייבוי (ידועה גם כ"אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית") היא אחוזתו של מייסד המגזין פלייבוי יו הפנר.
האחוזה ממוקמת באזור הידוע כ"הרי הולמבי" שבלוס אנג'לס, קליפורניה, בקרבת מקום לשכונת בוורלי הילס.
האחוזה נודעה כבר בשנות ה-70 בזמן שפורסמו ברחבי העיתונות האמריקאית שלל מסיבות הראווה של הפנר.
האחוזה משתרעת על פני שטח של 21,987 מטרים רבועים.
היא נבנתה בעבור לואיס ד.
סתאת'ם, מהנדס, ממציא ומעריץ נלהב של משחק השח-מט.
בשנת 1971 רכש יו הפנר את האחוזה בסכום של 1.1 מיליון דולר (שווה ערך ל-5.5 מיליוני דולרים כיום).
נכון לשנת 2012 האחוזה מוערכת בשווי של 54 מיליוני דולרים.
מעבר לרכישתה, הושקעו בה למעלה מ-15 מיליוני דולרים בעבור שיפוצים והרחבות.
באחוזה יש 22 חדרי שינה, מרתף יין, חדר משחקים, גן חיות, כלוב ציפורים ענקי (הכולל גם בית קברות לציפורים), מזרקת מים, מגרש טניס, ואזור רחצה הכולל בריכת שחייה, סאונה, פטיו, אגם מים מלאכותי ובית רחצה מחומם.
החדר היחידי שאינו בשימוש באחוזה הוא "סוויטת אלביס פרסלי".
במשך שנים רבות ניסו אנשים רבים, וביניהם ספורטאים מפורסמים, מוזיקאים ושחקני קולנוע, ללון בסוויטה, אך כולם נענו בשלילה מפי הפנר.
בראיון שהעניק בשנת 2007 לאחת מרשתות הטלוויזיה, התוודה הפנר כי השימוש האחרון בסוויטה נעשה על ידי אלביס פרסלי עצמו, עם לא פחות משמונה בנות שונות.
הוא אף הוסיף "כן, אלביס אהב בנות.
האחוזה הצמודה לאחוזת פלייבוי, היא אחוזת ראי שנבנתה בשנת 1975. הפנר רכש את השטח הצמוד לאחוזה ובנה בה אחוזת ראי, כלומר, זהה לאחוזת פלייבוי, שם מתגוררים אשתו, קימברלי קונרד, וילדיו.
הפנר וקונרד נישאו בשנת 1989 ונפרדו בשנת 1998. לפי ה"וולסטריט ג'ורנל", העמידו הפנר וקונרד את בית הראי למכירה בעבור 28 מיליוני דולרים.
בשנת 2002, רכש הפנר את האחוזה ממול ביתו, ל"מפגשי שעשועים", לפי דבריו.
מאחר שהאחוזה בה מתגורר הפנר נקראת במלואה "אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית", נשאל הפנר אם ישנה אחוזה במזרח ארצות הברית.
האחוזה המקורית, הנה אחוזה בת 70 אשר נבנתה בשנת 1899 בעבור רופא ידוע.
היא נקנתה בשנת 1959 על ידי הפנר.
האחוזה המקורית ממוקמת בשיקגו וכתובתה היא 1340 ברחוב סטייט הידוע של שיקגו.
במהלך שנות ה-70' חילק הפנר את זמנו בין שתי האחוזות עד שלבסוף השתקע באחוזה שבלוס אנג'לס.
על דלת האחוזה המקורית נכתב בלטינית הביטוי- "אם אתה לא מתנענע, אל תצלצל".
לאורך השנים, מארחת האחוזה במערב ארצות הברית אירועים רבים וביניהם אירועי צדקה שונים, לרבות תחרות הפוקר השנתית לידוענים, אירועי ההתרמה לפרויקט לגליזציה למריחואנה, ואירוע צדקה בולט במיוחד הוא האירוע השנתי למען ילדים אוטיסטים.
בפברואר 2011, 123 אנשים התלוננו בגין חום ותשישות לאחר שנועדו באחד מהכנסים באחוזת פלייבוי.
אפידמיולוגים משירות הבריאותי הציבורי של לוס אנג'לס דיווחו על ממצאיהם לפיהם המחלה התפשטה באמצעות שהייה משותפת בג'קוזי של מים חמים, שם נמצאו חיידקים אשר גורמים למחלת הלגיונרים.
אחוזת פאוורסקורט היא אחוזה המשתרעת על שטח של 3.4 קילומטר רבוע באנישקרי במחוז ויקלו, במזרח אירלנד.
היא כוללת מבנה בסגנון פלאדיאני וגנים מטופחים שמאחוריהם נשקף הר הסוכר של ויקלו.
בסמוך לבית ממוקם מגרש גולף.
כיום האחוזה פתוחה לקהל הרחב והמבנה שבה משמש כמרכז קניות יוקרתי.
הבית נבנה במאה ה-13 כטירה.
המקום נקרא על שם בעליו הראשון, אדם בשם לה פואר, שאינגלז את שמו לפאוור.
למיקום הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא חולש על הגישה לנהרות חשובים.
לבית שלוש קומות ובו לפחות 68 חדרים, חדרי הכניסה מוקמו בקומה הראשונה ולא בקומת הקרקע כפי שהיה מקובל.
אל הבית הובילה שדרת עצי אשור ארוכה.
במאה ה-18 שונה הבית לחלוטין על ידי הארכיטקט הגרמני ריצ'רד קאסלס, העבודה נמשכה בין השנים 1731 ועד 1741.
מרווין ווינגפילד שהיה הויקונט השביעי של פאוורסקורט, ירש בשנת 1844, בגיל 8 את התואר ואת האחוזה שכללה שטח של 200 קילומטר מרובע.
בהגיעו לגיל 21 החל מרווין לשפץ את הבית ולהקים גנים.
הקמת הגנים נמשכה 20 שנה והסתיימה ב-1880.
בשנת 1974 נהרס הבית בשריפה, הוא שוחזר בשנת 1996. שני חדרים בלבד מהאחוזה נשתמרו כפי ששימשו את בעלי הבית והם פתוחים לציבור.
בשאר הבית ממוקמות חנויות שונות.
בשנת 2011 הועבר אל הבית מוזיאון ארמון טרה של הילדות.
המוזיאון מציג בובות, מינאטורות, צעצועים היסטוריים ובתי בובות שהבולט בהם הוא ארמון טרה, אחד מבתי הבובות הגדולים בעולם, המשתווה ברמתו עם טירת הפיות במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו ובית הבובות של המלכה מרי בטירת וינדזור.
הגנים תוכננו בהשראתם של גני ורסאי, גני ארמון שנברון וטירת שיכצינגן ליד היידלברג, לאחר שביקר בהם פאוורסקורט.
מפלי פאוורסקורט וסביבתם שייכים גם הם לאחוזה, אף על פי שהם לא מחוברים אליה ישירות.
גובהם 121 מטרים והם המפלים הגבוהים באירלנד.
ב-1858 יסד הוויקונט השביעי של פווארסקורט פארק איילים מסביב למפלים.
לפארק הובאו איילי סיקה שנפוצו מאז באירלנד.
המפלים מרוחקים מאנישקרי כשבעה קילומטרים.
האחוזה שימשה נוף רקע לצילומי סרטים וקליפים.
הסרט בארי לינדון של הבמאי סטנלי קובריק צולם בבית האחוזה בשנת 1974 לפני השריפה בבית.
גרסת 2002 של הרוזן ממונטה כריסטו צולמה במקום.
גרסת 2000 של דייוויד קופרפילד צולמה באחוזה.
קליפים של להקת Celtic Woman צולמו בגנים.
אחוזת נפתלי היה יישוב קטן של פאג"י שהתקיים בקרבת קיבוץ לביא בעשור הראשון של מדינת ישראל.
היישוב הוקם בל"ג בעומר תש"ט (מאי 1949) על קרקעות שנרכשו על ידי יוסף לוי חגיז, ותוכנן להכיל 200 נחלות.
היישוב הכיל תושבים מעטים, אשר התפצלו לשני תת-יישובים: 'ארץ נפתלי' ותדח"ץ (תורה, דת, חסד, צדקה) שבהמשך שונה שמה ל"חילה".
בתדח"ץ התגוררו ארבע משפחות והם הוצרכו להביא אנשים מבחוץ על מנת להשלים מניין.
בשנת 1952 נקנס חגיז על מכירת 500 דונם מהקרקעות ליהודים מארצות הברית, ללא היתר משר האוצר.
בנובמבר 1953 נחנכו במקום שני בתי אבן בני שתי קומות, בטקס בהשתתפות רבני טבריה, הרב אשר זאב ורנר והרב רפאל קוק.
באותה שונה שונה שם המקום מ"ארץ נפתלי" ל"אחוזת נפתלי", מכיוון שדוד בן-גוריון לא רצה שישתמע שהיישוב הוא מדינה בתוך מדינה.
לקראת סוף שנות ה-50 עזבו את היישוב רוב תושביו.
המשפחה הבודדת שנותרה במקום עברה בהמשך גם היא.
במשך מספר שנים התקיים במקום מוסד חינוכי, שגם הוא ננטש.
קרקעות היישוב נמסרו לעיבוד לקיבוץ לביא ולבית רימון.
בתחילת שנות ה-80, נהרסו הבתים במקום כדי למנוע היאחזות בדואים.
רב אחונאי בן פפא הכהן - היה הגאון ה-12 בשלשלת הגאונים אשר כיהנו בישיבת סורא שבבבל.
לפי שינויי הגרסאות של אגרת רב שרירא גאון, יש סוברים ששמו הוא יהודאי בן אחונאי בן הונא ואביו הוא רב אחונאי בן הונא, ששימש אחריו בגאונות ישיבת סורא.
רב אחונאי הכהן שימש כגאון למשך שמונה שנים משנת ד'תקכ"א עד שנת ד'תקכ"ט (761-769).
אחורני-זימים (שם מדעי: Opisthobranchia, נקראים בעברית גם אחור-זימאים או חינניות-ים) היא תת-מחלקה במחלקת החלזונות.
היא כוללת בעיקר "חלזונות ערומים" החיים בים.
פירוש שמה הוא 'בעלי זימים הקבועים בירכתי הגוף'.
האחור-זימאים נחשבים לבעלי חיים יפים, צבעונים וססגוניים במיוחד ומכאן השם העברי "חינניות-ים".
אחורני-זימים הם חלזונות ים שבהם הזימים נמצאים בחלק האחורי של הגוף.
כמו כל החלזונות, כאשר הם צעירים מאוד חל תהליך של הסתובבות בשק הקרביים בו הזימים עוברים לחלק הקדמי של הגוף, אך כאשר הם מתבגרים קצת חל היפוך נוסף והזימים חוזרים לחלק האחורי של הגוף.
החוקרים סבורים שתהליך הסתובבות כפול זה נבע מאורח החיים של האחורני-זימים הראשונים שהיו בעלי חיים מתחפרים שחיו בקרקעית הים.
במקרה זה, אם פתח הזימים היה ממוקם בקדמת הגוף, במהלך תהליך ההתחפרות חול היה חודר לזימים וסותם את מערכת הנשימה.
מאותה סיבה גם התפתחו אונות רחבות סביב הרגל.
המאפיין הבולט ביותר של האחור-זימאים הוא קונכייה מנוונת, בדומה לחשופיות.
הקונכייה התנוונה לקונכייה קטנה מאוד המכוסה בגלימה ובאונות הצד של הרגל.
מאחר שהקונכייה איבדה את חשיבות הביטחונית כמבנה קשיח המספק הגנה עצמית לחילזון, האחור-זימאים עברו להגנה מבוססת-כימיה: הפרשת חומרי רעל, חומצות (כגון חומצה גופרתית חריפה) או ארס קטלני.
חלקן גם יורות תאי צריבה.
כדי להזהיר את הטורפים הימיים שלפניהם בעל חיים ארסי ורעיל שמוטב שלא ינסו לטרוף, הם פיתחו צבעי אזהרה בולטים, דבר המקנה להם את מראם הססגוני.
האחור-זימאים הם הרמאפרודיטיים, כמו השבלולים, כלומר: כל פרט הוא בעל מערכת רבייה הן של זכר והן של נקבה.
אחוזת פוריה (נקראת גם חוות פוריה) הייתה התיישבות שהוקמה בשנת 1910 ברכס פוריה על ידי חברת אחוזת סנט לואיס.
מבני האחוזה השוכנים ביישוב פוריה עילית, הוכרזו כאתר מורשת בישראל.
שמעון גולדמן הגיע מלונדון בשנת 1898 במטרה לנהל את המושבה בני יהודה.
ההתיישבות במקום זכתה להצלחה חלקית בלבד ובשנת 1902 חזר גולדמן ללונדון, משם היגר לסנט לואיס בארצות הברית.
הקשיים שחווה גולדמן במושבה בני יהודה, הביאו אותו לאימוץ רעיון של הקמת אחוזות שיתבססו על הונם של המתיישבים לעתיד.
המתיישבים יגייסו כסף שישמש לפיתוח המקום והכנתו, וכאשר המשק החקלאי יהיה מוכן, יוכל מתיישב-הקבע להשתקע באחוזה ולמצוא שם מיד את פרנסתו.
הד"ר ארתור רופין שעמד בראש המשרד הארצישראלי, פיתח את הרעיון וגיבש תוכנית מעשית להקמת "חברות אחוזה", ועשה לה תעמולה בכתב ובעל-פה.
בסוף שנת 1908 נוסדה על ידי גולדמן, חברת האחוזה הראשונה: "אחוזת סנט לואיס".
באותה תקופה הוקמו "חברות אחוזה" נוספות, שהקימו אחוזות בכפר אוריה, בכרכור, במגדל, ברוחמה ובשרונה.
הקמת פוריה והתפתחותה עד שנת 1915
באוקטובר 1910 קנתה חברת "אחוזת סנט לואיס" מחברת יק"א, שטח של 3545 דונם מאדמות "דלייקה-סהו".
אדמות אלו נמצאו במקום שבו נמצאת היום פוריה עילית.
החברה החליטה לכנות את המקום בשם "פוריה", שמשמעותו : מלא פרי.
המקום נבחר בגלל מחיר הקרקע הנמוך יחסית, הנוף המקסים, האקלים הממוזג יחסית לעמק הירדן וכמות המשקעים הגדולה יותר מאשר בעמק הירדן.
ביוני 1911 התחילה העבודה במקום שכללה: ניקוי השטח, בניית הבתים הראשונים, הקמת מכלאות לבהמות ונטיעת עצי שקד מצוי וזיתים.
העבודה בוצעה על ידי פועלים יהודים וערבים תחת ניהולו של מנהל העבודה אליהו איזראעליט ובפיקוחו של שמעון גולדמן.
באמצע שנת 1915 הגיעה אחוזת פוריה לשיא פריחתה, וניטעו בה 2,200 דונם של שקדים וזיתים, מתוך 2,500 דונם שהיו ראויים לעיבוד.
הקמת האחוזה יצרה חידוש בנוף הגליל התחתון המזרחי, הן מהבחינה הגאוגרפית והן מההיבט הלאומי.
עד הקמת החווה התקיימו ברמת פוריה ובבקעת יבנאל מאהלים של בדווים מהשבט ערב א-דלייקה, החל מקיץ 1911 הוקמה האחוזה שבה מבנים למגורי משפחות גולדמן ואיזראעליט וכן שני מבנים נוספים למגורים של פועלי החווה.
מסביב לחצר הגדולה הוקמה חומה ודירות נוספות של שני חדרים עבור הפועלים, נבנו בחלק הפנימי של החומה.
כמו כן הוקמו במקום: מטבח וחדר אוכל, רפתות ומחסנים.
לעיבוד השטחים נדרשו פועלים רבים, וכבר בשנתיים הראשונות עבדו בה חמישים פועלים.
הפועלים היו : אנשי העלייה השנייה, עולים מתימן, בני "היישוב הישן" וכן פועלים ערבים.
פרצו סכסוכים בין הפועלים להנהלת האחוזה עקב היחס לו זכו הפועלים ודרישת החלוצים לשמירת העיקרון של "העבודה העברית".
בעקבות שביתות פועלים והלחץ שהפעילו הפועלים העבריים, הופסקה העסקת הפועלים הערבים.
מכיוון שבאחוזה התפתחה קהילה גדולה של פועלים, נבחרה פוריה לארח את הוועידה החמישית של "הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל" שנערכה בין ה-14 ל-12 במרץ 1914. ראשונת הפועלות בפוריה, רבקה מחנימית, הועסקה בהתחלה בעבודות משק בית ומטבח, ולאחר מאבקים עם המנהל, זכתה לצאת לעבוד בשדה עם שאר הפועלים.
בהמשך, השתייכה לקבוצה שהקימה את "תנועת הפועלות", ואירחה בפוריה את "ועידת הפועלות הרביעית" שנערכה בחג השבועות של שנת 1917. שמירה עברית ליוותה את עבודת האדמה ואת בנייני האחוזה.
השומר הראשון היה מנחם פיזם מטבריה.
בהמשך, הועברה השמירה לידי חברי אגודת השומר.
בפוריה הוקמה ספריה, והמורה אלתר ברנשטיין לימד את התלמידים המעטים עד קיץ 1914. לאחר סגירת בית הספר, הילדים למדו ביבנאל, והלכו ברגל מדי יום מרחק של חמישה קילומטרים בכל כיוון.
בתקופה זו היה צפוי שהמטעים יתחילו להניב והמשק החקלאי היה אמור לאפשר לבעלים מסנט לואיס, לעלות לאחוזה ולהתפרנס בכבוד.
אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, התעוררו קשיים רבים שהביאו בסופו של דבר לנטישת המקום.
הפסקת התשלומים של חברי האגודה - בעת המלחמה הפסיקו רוב חברי האגודה את תשלומיהם בגלל ירידה ביכולת הכספית שלהם וגם מכיוון שלא רצו להשקיע במקום שעתידו לא ברור.
כמו כן, כספים ששולמו לא הגיעו לבנק אפ"ק, בשל ניתוקה של ארץ ישראל בזמן המלחמה.
נזקי טבע - בשנת 1915 הייתה בארץ ישראל מכת ארבה ובמטעי השקדים נתגלתה מגפת "קפנודיס השקד" (חיפושית הגורמת נזק לעצים).
הטיפולים שנדרשו לטיפול במטעים לא בוצעו עקב חוסר אמצעים וכוח אדם.
בחורף 1916 היה מטע פוריה משובש ביבלית, ועקב הגשמים הרבים התעכב הטיפול באדמת המטע.
אספקת המים - אספקת המים התבססה על הובלתם בעגלות מבורות המים ביבנאל.
מחיר ההובלה התייקר, ובנוסף, לעיתים קרובות נסתמו בורות המים.
פעולות הצבא הטורקי - במהלך המלחמה הצבא החרים מהאזרחים, סוסים לפעילויות הצבא.
כמו כן האחוזה נאלצה לשלוח עגלונים ועגלות לעבודות סוכרה וכן נדרשו תשלומי בקשיש לאנשי צבא ולפקידי הממשל הטורקי.
ירידת מחירים - בשנים 1919–1920 ירדו מחירי השקדים באירופה.
מכירת היבול החקלאי לא יכלה לכסות את ההוצאות הגדולות, ולכן פוטרו פועלים רבים ונלקחו הלוואות גדולות.
המצב הכלכלי של האחוזה לא אפשר את החזרת החובות.
הקשיים הרבים והתסכול ממצב האחוזה ערערו את בריאותו של גולדמן שנפטר בגיל 49 בשנת 1918. אליהו איזראעליט פרש מתפקידו וקיבל תפקיד כמדריך חקלאי בקריית ענבים.
בשנים 1920–1921 עלו לפוריה 12 משפחות של בעלי האחוזה מארצות הברית, אשר קיוו להתיישב במקום ולהציל את השקעתם.
העולים הגיעו לאחוזה נטושה ומוזנחת ומצב המטעים היה ירוד.
חלק מהמטעים הראה סימני חיים ולכן העולים לא איבדו את התקווה להתיישב במקום.
העולים ביקשו לקבל שטרי בעלות על הקרקע, אולם הוסבר להם שהאדמות משועבדות לבנק שהלווה כספים לעיבוד השדות.
עקב הבעיות החמורות, חלק מהעולים ויתר מיד וחזר לארצות הברית, אבל חלק מהעולים נשאר בפוריה מתוך רצון לנסות להציל את השקעותיהם.
יצחק כבשנה ממושבת כנרת הוזמן לנהל את עבודת השיקום, ושוב האחוזה התעוררה לחיים מחודשים.
אולם, לחברי האחוזה התברר תוך זמן קצר, שחסרים להם אמצעים כספיים לעיבוד המטעים והם התקשו להסתגל לתנאי העבודה הקשים.
בנוסף, במאורעות 1921 בעת התנגשות עם ערבים, נהרג יצחק קמין, בנו של אחד המתיישבים .
בשנת 1922 שוב נפגעו עצי השקד מחיפושית הקפנודיס.
הכספים שהביאו המשפחות ירדו לטמיון ומרבית חברי האחוזה עזבו את המקום וחזרו לארצות הברית.
עם עזיבת חברי האחוזה, המחלקה להתיישבות ניסתה ליישב במקום קבוצות מאורגנות של פועלים בשנים 1921–1923. אולם בעלי החוב לקחו מן המתיישבים את היבול, לצורך כיסוי חובות האחוזה, ולכן גם קבוצות אלה עזבו את המקום.
במשך השנים הבאות האחוזה הוזנחה והתפוררה.
לאחר מאורעות 1929 עזב אחרון המתיישבים את פוריה והשטח עבר לרשות בנק אפ"ק, שבו מושכנה האדמה.
בשנות השלושים הראשונות, השתלטו בדווים ופלאחים מן הגליל התחתון, על אדמות פוריה הנטושות, ועסקו בעיבודן באופן חלקי.
במאורעות 1936 נשרפה פוריה על ידי פורעים ערבים, ושרידי המטעים הושחתו.
במהלך שנת 1938 החליטה "התאחדות האכרים בגליל התחתון", להחיות את הנקודה.
איכרי המושבות מהאזור החלו בעיבוד אדמות פוריה, ולאחר זמן מסרו אותן לאנשי קבוצת "אלומות".
פריחה מחודשת: אחוזת פוריה בשנות הארבעים
בשנת 1937 הוקם במוסד החינוכי בן שמן גרעין של ילידי הארץ, חניכים מתנועת הנוער העובד.
הגרעין התארגן כקבוצה להתיישבות ובתאריך 1 במאי 1937, השתכנה הקבוצה במחנה שהוקם במושבה זכרון יעקב.
במהלך שהותם במקום התאספו חברי הקבוצה על גבעה ובחרו לקבוצתם את השם: "אלומות".
בסתיו 1940 הקבוצה עלתה לפוריה והתמקמה בבניינים הישנים וההרוסים של האחוזה.
פיק"א הבטיחה לבנות עבור הקבוצה נקודת יישוב חדשה.
לא הושקעו מאמצים לשיפור המקום, כי ברור היה שזו נקודה ארעית, והקיבוץ יעבור למקום קבע מסודר.
הקבוצה קיבלה 3,000 דונם לעיבוד חקלאי, וחלק מהחברים עבדו כשכירים ביישובי הסביבה ובעבודת בנייה עבור המשטרה הבריטית.
המציאות במקום הייתה קשה מאד: גם בחורף השני לא היה אף בית מגורים שלם שיכול היה לשמש כמחסה מהגשם, היה חוסר בתנאים בסיסיים של שירותים ומקלחת, לא היו מחסנים לבגדים ולתבואה חקלאית, היה חוסר בכלים חקלאיים.
בנוסף היו קשיים רבים שמקורם היה ביחסי אנוש לא תקינים.
ניסיון רציני לשיפור המצב היה בקליטת גרעין "גבע" בשנת 1942 שבין חבריו היה שמעון פרס.
אחרי 3 שנים הייתה התפתחות במקום: הקבוצה הקימה מפעל קטן לעיבוד צמר כבשים, הוקמו צריפים למגורים, הוקמו בתי הבראה בצפת ובטבריה שהעסיקו 14 עובדים.
בתי ההבראה שימשו מקור פרנסה עיקרי, אבל ההתלכדות החברתית נפגעה מכיוון שהעובדים שהו זמן רב מחוץ לקיבוץ והתרגלו לתנאי שיכון משופרים וכן קיבלו כספים לכיסוי ההוצאות למחיה מחוץ לקיבוץ.
בנובמבר 1946 עברה הקבוצה ליישוב הקבע שלה, ליד ביתניה עילית, במרחק 2 קילומטרים מדרום לאחוזה.
גלריית תמונות של קבוצת אלומות
בנובמבר 1946 התיישבה במקום הכשרה מגויסת מהפלמ"ח – מחלקה ח' מפלוגה ה' של הגדוד השני.
הקבוצה החדשה החליפה את קבוצת אלומות שעברה ליישוב הקבע שלה.
הקבוצה הגיעה ממשמר השרון לפוריה ב־10 בנובמבר 1946. הקבוצה הראשונה מנתה 15 חברים, ו-20 חברים נוספים הגיעו למקום בסוף החודש.
חברי אלומות לקחו מהמקום את כל הציוד, מלבד שני צריפים שנשארו במקום עד ליום פירוק הקבוצה.
בימים הראשונים חברי הקבוצה עסקו בשיפוץ המקום והכשרתו למגורים.
החל מחודש דצמבר 1946, הקבוצה עסקה בעבודת ייעור בקבלנות עבור קק"ל.
עבודה זו נמשכה במשך כל תקופת הפעילות בפוריה.
לא כל החברים עסקו בעבודת הייעור, והחברים מצאו עבודות מכניסות נוספות: עבודת חוץ בקיבוצי עמק הירדן ויבנאל, עבודה בתחנת הכוח בנהריים, לול תרנגולות, מכירת אבנים, כריכייה, עבודות בקבלנות לפרויקטים של מקורות וקק"ל, עדר כבשים.
באפריל 1947 הקבוצה קיבלה תגבור של 20 בנים ובנות, חניכי עליית הנוער מבולגריה, ובסוף 1947 הצטרפה קבוצה נוספת של 5 עולים ממצרים.
לאחר החלטת האו"ם לחלוקת ארץ ישראל ב-29 בנובמבר 1947, פרצו קרבות בארץ ומרבית חברי הקבוצה גויסו מחדש לפלמ"ח או לצה"ל.
3 מחברי הקבוצה נפלו בקרבות : דני קזין, עמנואל מימון, סטוצקי יעקב.
בקיץ 1948 הצטרפה למקום קבוצה נוספת של 22 חברים, עולים מרומניה שעברו הכשרה בקיבוץ מעלה החמישה.
בסתין של שנת 1948 הקבוצה קיבלה שטחים גדולים לעיבוד חקלאי, ונזרעו בהם: חיטה, שעורה, בקיה ושיבולת-שועל, והשדות הניבו יבול רב.
אבל, לפתע, בקיץ 1949 הגיעו לביקור במקום אברהם הרצפלד ופעילים נוספים ממחלקת ההתיישבות שהודיעו לקבוצה על ההחלטה שעליהם לעזוב את המקום.
לחברים לא נמסר הסבר ברור להחלטה, והסברה היא שהמקום יועד עבור המיזם של ישראל טייבר להקמת עיר קיט ומרפא בהר פוריה.
מבתי האחוזה נותרו ארבעה בלבד.
הבית הצפוני-מזרחי היה ביתו של המייסד שמעון גולדמן.
הבתים הוקפו בגדר ומיועדים לשימור.
גלריית תמונות של קבוצת התנועה המאוחדת פוריה
בשנת 1950 נפטר ישראל טייבר ותוכניותיו לא מומשו.
בשנת 1953 הוקמה אכסניית הנוער ובית ההארחה – פוריה, על ידי בני משפחתו.
האכסניה הוקמה לזכרו של ישראל טייבר ולציון פעולותיו.
על הרכס הוקמו שלושה יישובים חדשים: פוריה עילית, כפר עבודה, נוה עובד, וכן הוקם מרכז רפואי אזורי.
אחוזת מקסימוס היא מעונו רשמי של ראש ממשלת יוון מאז 1982. האחוזה ממוקמת במרכז בירת יוון, אתונה, סמוך לכיכר סינטגמה.
האחוזה משמשת כמקום מגוריו הרשמי של ראש הממשלה.
הארמון נמצא ברחוב הרודוטו אטיקוּ, שבו נמצא גם ארמון הנשיאות של נשיא יוון, סמוך למשכן הפרלמנט ההלני והגנים הלאומיים.
הבניין נבנה במקור בשנת 1912 על ידי אלכסנדרוס מיכאלינוס.
לפני בניית האחוזה היה האתר גן הארמון המלכותי.
דימיטריוס מקסימוס, לימים ראש ממשלת יוון (בשנת 1947), השלים את הבנייה והשתקע שם עם משפחתו בתחילת 1920. בין השנים 1944-1941, במהלך כיבושם של הנאצים ביוון, האחוזה שימשה כבית המגורים של האדמירל הגרמני המפקד על הצי הנאצי בים האגאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המבנה לתקופה קצרה כבית המגורים של שגריר ארצות הברית באתונה.
מאז אמצע שנות החמישים עד 1982, האחוזה שימשה מעין חוות אירוח חשובה לנכבדים זרים המבקרים ביוון.
בין המתארחים הידועים באחוזה נמנים המרשל של יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, שהתארח באחוזה ב-1955, וראשת ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ב-1980.
ב-1982, ראש ממשלת יוון אנדראס פפנדראו החליט להעביר את משרד ראש הממשלה לאחוזה (לפני כן, משרד ראש הממשלה היה ממוקם בתוך בניין הפרלמנט ההלני).
אחות בית ספר היא אחות המועסקת בבית ספר או במוסד חינוכי.
תפקידה הוא לקדם בריאות בקרב תלמידי בית הספר, גישור בין תחום החינוך לבריאות, מתן עזרה ראשונה בעת הצורך, ומתן חיסונים.
אחיות בית הספר בדרך כלל מתמחות בתחום של בריאות ציבורית.
בישראל על פי תקנון משרד הבריאות לכל בית ספר יש אחות קבועה המספקת תיאום בין בית הספר לבין שירותי הבריאות השונים המוענקים לתלמידים.
בעבר בכל בית ספר היה באופן קבוע אחות אולם לאחר מהלך הפרטת שירותי אחיות בתי הספר הלך מספרן והצטמצם.
לפי הנחיות משרד החינוך, משרד אחות בית הספר צריך להיות ממוקם בחדר הכניסה במבנה בית הספר ולהכיל ציוד לרבות ארון תרופות, מרחב נעול לאחסון הרשומות הרפואיות ועוד.
בשנת 2007 הופרטו שירותי אחיות בתי הספר בישראל.
בעקבות ההפרטה, שירות זה הועבר לידי האגודה לבריאות הציבור ולאחר מכן לידי חברת נטל"י.
לאורך השנים חלה ירידה במספר האחיות המועסקות במערכת החינוך.
בשנת 2008 היה היחס בין מספר האחיות למספר התלמידים אחת ל-4,000 עד 6,000 תלמידים וזאת על אף שהתקן שנקבע על ידי משרד הבריאות הוא אחות אחת ל-1,500 תלמידים.
בין הסיבות לצמצום תקנים לאחיות בתי ספר במערכת החינוך נכללת צמצום התקציבים להפעלת האחיות.
בעקבות צמצומים אלה יישובים מסוימים בארץ נותרו ללא מענה אחות בית ספר, והשירותים שבאופן מסורתי ניתנו על ידי האחיות הועברו לאחריות גורמים אחרים כגון טיפת חלב.
התקיימה מחלוקת בין משרד האוצר למשרד הבריאות אודות היקף תפקיד האחיות, בעוד משרד הבריאות סבר כי על האחיות למלא תפקיד נרחב ומשמעותי בחיי בית הספר והקהילה, במשרד האוצר סברו כי ניתן להסתפק בתפקיד בהיקף מצומצם לביצוע פעולות מוגדרות בלבד בבית הספר, כגון חיסונים.
ביוני 2023 משרד הבריאות פרסם הנחיות חדשות לפיהן אחיות בתי הספר לא יבצעו בדיקות גדילה, שקילות או חיסונים בבית ספר שבו אין חדר המוקצה לאחות.
ההנחיות הן תוצאה של ביקורת ציבורית בעקבות מקרי ביוש לילדים.
בנוסף, בעקבות מקרה שבו ילד חוסן פעמיים, נוספה הנחיה שלפיה בעת מתן חיסונים תהיה נוכחת בבית ספר האחות הקבועה המשויכת לאותו בית הספר.
הנחיה נוספת שניתנה היא שניתן לחסן גם בחודשי חופשת הקיץ.
אחות קהילה היא אחות העובדת במסגרת רפואה קהילתית.
האחים והאחיות בקהילה עובדים בפריסה ארצית רחבה ועבודתם מאופיינת בליווי המטופלים בכל חייהם ובכל השלבים, דבר המחייב מיומנויות בקידום בריאות, מניעה וטיפול פליאטיבי.
העיסוק של אחיות קהילה כולל עבודה במרפאות ראשוניות וקופות חולים; ייעוץ ומרכזים לבריאות האישה; טיפות חלב ומרכזי ילד.
כמו כן בקהילה מספר רב של תפקידים בכירים ותפקידי ניהול בכל המרפאות: אחות מרכזת תחום קליני (סוכרת, אי-ספיקת לב, פצעים, אונקולוגיה, סטומה, רפואה מונעת ועוד); מרכזת תחום פיתוח מקצועי האחראית על הכשרת האחיות תוך שירות ועל מחקר ומערכות מידע; ומרכזת תחום הבטחת איכות וניהול סיכונים.
בנוסף אחות קהילה עוסקת בהדרכת מטופלים לחינוך וקידום בריאות, בהובלת רפואה מונעת בצעירים ומשפחותיהם ובניהול הטיפול של המטופלים.
לאחיות קהילה יש מידה רבה של אוטונומיה ועצמאות והן מהוות כשליש מכלל האחיות בארץ.
הסיעוד בקהילה החל בשנת 1859 בליברפול, כאשר הסוחר והפילנתרופ ויליאם רת'בון המשיך להעסיק את האחות שטיפלה באשתו הגוססת, כדי שגם אחרים יוכלו ליהנות מטיפולה של האחות.
מר רת'בון ופלורנס נייטינגייל עבדו יחד על מנת לפתח את שירותי האחות.
מר רת'בון ראה שאין מספיק אחיות מיומנות, לכן הקים ומימן בית ספר לסיעוד בליברפול, וכך סייע בהכשרה של אחיות ל-18 מחוזות בעיר.
לפני ה-NHS, מארגני אגודות הסיעוד המחוזיות המקומיות היו אחראים להעסיק את האחיות המחוזיות ולשלם להן את שכרם, לבנות להן בתים לגור ולשלם להן על הוצאות אחרות.
ארגונים אלה התפשטו במהירות בשנים 1860–1870 על פני ערים גדולות ובניהם מנצ'סטר, דרבי, לונדון, גלאזגו ודבלין.
במדינות אלו היה עוני רב וכתוצאה מכך היה ריבוי של מחלות הנגרמות כתוצאה מתת תזונה וחוסר תברואה.
ב-1887 הוקם ה-QNI על ידי תרומה מהמלכה ויקטוריה, שמטרתו הייתה לספק הכשרה, תמיכה, תחזוקה ואספקה של אחיות לעניים החולים.
בתקופה זו מטופלים אשר היו בעלי יכולת לשלם על טיפול האחות שהוענק להם היו נדרשים לשלם, ואילו אלו שלא היה ביכולתם לא נדרשו לשלם.
אחות הקהילה הפכה כמעט לחלק מהמשפחה דבר שהיה חריג ביחס לאנשי מקצוע אחרים בתחום הבריאות.
חינוך בסיסי בנושא בריאות הציבור, כגון חשיבות הניקיון והתברואה, היו חלקים מרכזיים בתפקיד האחות הקהילתית.
בשנת 1947 החל תהליך הכשרה סיעודית גם לגברים.
ב־1948 הושק ה-NHS שפירושו גישה חופשית לסיעוד מחוזי לכל האוכלוסייה.
ב-1968 ה-QNI הפסיק להכשיר אחיות, וב 2007 ה-QNI חזר להכשירן לאחר הפסקה של כ־40 שנה.
בשנים האחרונות תפקיד האחות בקהילה מאוד התרחב והפך מעבודה מגיבה לעבודה יזומה הכוללת הדרכות והכוונה לקידום בריאות.
כמו כן ישנה מגמה של מעבר חולים מאשפוז בבית חולים לאשפוז בית, דבר המשפיע רבות על עבודת האחות בקהילה.
בנוסף ישנן יותר אחיות בקהילה בעלות קורסים על בסיסיים, וכתוצאה מכך הן בעלות ידע רחב ומקצועי יותר בתחומים שונים כגון טיפול בסוכרת וטיפול בפצעים.
כמו כן כתוצאה מהתקדמות בעולם הרפואה, ישנה עליה בתוחלת החיים ובשיעור האוכלוסייה הבוגרת, ויחד עם הזדקנות האוכלוסייה ישנה עליה גם בשיעור המחלות הכרונית דבר שמשפיע רבות על תפקידן של אחות קהילה.
במצב זה לאחות תפקיד מרכזי בטיפולי בית אצל קשישים המרותקים למיטה.
כמו כן, הטיפול בחולים כרוניים תופס חלק משמעותי בעבודת האחות בקהילה ומצריך ביצוע מעקבים והדרכות בהתאם למחלה הכרונית.
לאחות תפקיד חשוב בתקשורת עם המטופל משום שהיא פועלת במישורים שונים: מול המטופל כפרט באופן ספציפי, מול המטופל כחלק ממשפחה, מול קבוצה של חולים הסובלים מאותה בעיה.
תפקיד האחות כולל מניעת חולי, גילוי מוקדם של מחלות וקידום בריאות כמו שהקוד האתי המקצועי מחייב.
עבודת אחיות הקהילה מתחלקת לתחומים שונים, מגיל ילדות עד גיל זקנה.