tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התבליטים (Effigy) נוצרו על ידי הפסל הגרמני ריינהולד בגאס, שהשלים גם את הסרקופגים הניצבים על הקירות הצדדיים של חדר המזבח ומכילים את שרידיהם של הנסיכים זיגיסמונד (1864–1866) וואלדמאר (1868–1879), שנולדו לזוג המלכותי אך מתו בגיל צעיר.
הם הועברו למאוזוליאום מכנסיית השלום.
ארונו של "המלך החייל" פרידריך וילהלם הראשון הוצב על מדרגות המזבח ב-1991. לאחר מותו הוא נקבר בכנסיית גארניסון שאינה קיימת יותר, והארון שלו הועבר זמן קצר לפני סוף מלחמת העולם השנייה, בדומה לבנו פרידריך הגדול.
עד 1953 שכן הארמון באליזבתקירכה שבמארבורג, ועד 1991 בטירת הוהנצולרן שבבאדן-וירטמברג.
סרקופג השיש השחור המקורי נהרס ב-1945, והנוכחי הוא העתק מנחושת.
תבליט השיש בחלק הדרומי של הארקדה הוא ככל הנראה העבודה האחרונה של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך, והוא מתאר את משה רבנו מתפלל ונשען על אהרון הכהן וחור.
במקביל לארקדה הדרומית נמצא הקלויסטר עם מרפסת היילסברון, שהיא היציאה לגני מארלי שבהם שוכנת הכנסייה.
המרפסת היא העתק של מרפסת רומית בקלויסטר שבעיירה היילסברון בפרנקוניה.
האדריכל לודוויג פרדיננד הסה שהה שם במסע לימודי ב-1828, והמרפסת תפסה את תשומת לבו.
הוא הורה לאומן הברלינאי טוביאס פיילנר לחקות את הכניסה באמצעות טרקוטה אדומה, אך פרידריך וילהלם הרביעית דחה את תוכניתו של הסה.
עם זאת, הוא הורה לבנות את המרפסת שנתיים לאחר מותו של המלך.
המקור מקלויסטר היילסברון הובא למוזיאון הלאומי בנירנברג, ובשלהי מלחמת העולם השנייה כמעט ונהרס.
אחת ממטרותיו של פרידריך וילהלם הרביעי בהקמת החלק המזרחי של הפארק הייתה ליצור חיבור בינו לבין העיר הסמוכה.
בגני מארלי גן המטבח של פרידריך וילהלם הראשון היה מקום מנוחה ונופש.
האדריכל פטר יוזף לנה הקים את קבוצת המבנים בתוך פארק עם שני גנים נפרדים.
גן השלום, השוכן בגבול עם העיר בצד המזרחי, נשתל עם קבוצות קטנות של עצים ושיחים ובמרכזו ניצבת "בריכת השלום", המשתרעת בצד הצפוני ובצד המזרחי של הכנסייה.
גני מארלי, המשתרעים על פני 30 דונם, צמודים לכנסייה מצידה המערבי.
השילוב בין השתילה החסכונית במקום של עצים ושיחים, המרפסות, ערוגות הפרחים והפסלים, מחזקים את דימויו הרומנטי של המקום.
כנסיית ויס היא כנסייה בסגנון הרוקוקו שנבנתה באמצע המאה ה-18 על ידי יוהאן בפטיסט ודומיניקוס צימרמן.
הכנסייה ממוקמת בוויס (Wies) שבעיירה שטיינגאדן, למרגלות הרי האלפים בדרום מדינת בווריה, גרמניה.
הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1983.
בשנת 1738 נפוצה שמועה ולפיה נראו דמעות הזולגות מפסל עץ של ישו במנזר שטיינגאדן.
השמועה יצרה גל צליינות למקום, ובשנת 1740 נבנתה כנסייה קטנה לאחסון הפסל המופלא.
הצליינים יחסו לפסל תכונות של ריפוי מחלות שונות והשמועות בדבר הניסים הרפואיים המתחוללים במקום גרמו לגידול משמעותי בתנועת עולי הרגל למקום.
עד מהרה התברר כי המבנה צר מלהכיל את המוני עולי הרגל ולכן הוחלט במנזר שטיינגאדן, לבנות מקדש מקומי ראוי לפסל.
המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1745-1754. העיצוב הפנימי עשיר ועמוס בפרטים אומנותיים וכולל ציורי קיר ועבודות סטוקו בסגנון הרוקוקו והבארוק על פי "אסכולת וסוברונר" (Wessobrunner School).
במגדל הצמוד הותקנו 4 פעמונים אשר מאפשרים השמעת מנגינות בסגנון התקופה.
בשנים 1985-1991 עבר המבנה שיפוץ יסודי ומקיף בעלות של כ-7 מיליון יורו (במחירי 2009), ומגיעים אליה כמיליון מבקרים מדי שנה.
כנסיית המדונה של טא' פינו (מלטית Santwarju tal-Madonna ta' Pinu; אנגלית Sanctuary of the Blessed Virgin of Ta' Pinu) היא כנסייה קתולית מבודדת באי גוזו שבמלטה, השוכנת על שלוחה בגובה של 100 מטרים, כשלושה קילומטרים צפונית-מערבית לעיר ויקטוריה וכחצי קילומטר ממזרח לכפר ארב (Għarb) שבתחומו היא נמצאת.
הכנסייה מוכרת כ"כנסייה לאומית" (National Shrine), והיא אתר צלינות פופולרי ואחת הכנסיות החשובות במדינה.
באתר נצבה בעבר קפלה קטנה שמועד בנייתה אינו ידוע, אך היא תועדה בכתובים במחצית השנייה של המאה ה-16. מצבה של הקפלה, אשר נודעה בשם "קפלת האצילים", היה בכי רע, והבישוף של מלטה הורה על הריסתה.
לפי המסורת, כאשר הכה הפועל הראשון במבנה כדי להורסו, ידו נשברה.
הדבר נתפרש כאות משמים, והקפלה נותרה על כנה.
היא נרכשה על ידי אדם בשם פיליפינו גאוצ'י (Filippino Gauċi), ובחיבה פינו (Pinu).
משמו נגזר שמה של הקפלה, שמשמעותו במלטזית "של פינו".
גאוצ'י מימן את תחזוקתה ושיפוצה של הקפלה ב-1611, הקים בה מזבח אבן ב-1619, והזמין את ציור עליית הבתולה הנמצא בה עד היום.
ב-22 ביוני 1883 שמעה רווקה כפריה מקומית בשם קרמני גרימה (Karmni Grima) קול בחולפה ליד הקפלה.
הקול שבקע מהמבנה הזמין אותה להיכנס אליו, וכאשר נכנסה פנימה, הבינה כי מקורו בציורה של הבתולה.
הבתולה ציוותה על גרימה לדקלם שלוש פעמים את המילים "אווה מריה" (Ave Maria - "שלום מרים"), לזכר שלושת הימים בהם שהתה אם האלוהים בקברה טרם עלתה למרומים.
זמן-מה לאחר מכן חלתה גרימה ורותקה למיטתה למשך שנה.
היא ספרה על האירוע לידידה פרנצ'סקו פורטלי (Francesco Portelli), אשר סיפר לה כי חווה חוויה דומה.
מיד לאחר מכן נרפאה אימו החולה של פורטלי באורח נס, ושמה של הקפלה התפרסם.
כשלושים שנה לאחר מכן הוחלט להקים באתר כנסייה חדשה.
ב-30 במאי 1920 החלה הקמת המבנה החדש, והכנסייה הוקדשה ב-31 באוגוסט 1932. ב-1935 האפיפיור פיוס האחד עשר העניק לכנסייה מעמד של בזיליקה מינורית, והקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר), הורה להכתיר את ראשה של הבתולה בציור בכתר.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני פקד את הכנסייה, עת ביקר במלטה ב-26 במאי 1990. הוא קיים מיסה בחזית הכנסייה ועיטר את ציורה של הבתולה בחמישה כוכבי זהב.
כנסיית טא' פינו יוצאת דופן בסגנון הכנסייתי האדריכלי המקובל במלטה.
היא הוקמה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, בצורת צלב הנושא כיפה.
לצידה מגדל פעמונים צר בסגנון איטלקי שגובהו 61 מטרים.
בראש המגדל, בכל אחד מצדדיו, קבועים שעון ומעליו חלון טריפורי, וצריח מחודד ניצב בקצהו.
חלק מהקפלה הקודמת, ובה קברה של גרימה, שולב באפסיס שמאחורי מזבח הכנסייה החדשה.
מעל המזבח, מוגן על ידי וילונות בגווני כחול וזהב, תלוי ציורה של הבתולה.
חלקה המודרני של הכנסייה מעוצב בפשטות כמעט פרוטסטנטית, וקירותיו החשופים עומדים בניגוד לעושר העיטורים בכנסיותיה האחרות של המדינה.
מתחת לכיפה פסל גדול של הבתולה, ובכנסייה שישה פסיפסים ו-76 חלונות שבהם קבועים ויטראז'ים.
ממזרח לכנסייה ומול חזיתה, מטפס שביל אל שיאה של גבעת טא' אמאר (Ta Għammar) שגובהה 182 מטרים, ולאורכו פסלי שיש בגודל טבעי, המנציחים את תחנות הצלב לפי הכתובים.
בראש הגבעה נצבת קפלה קטנה.
כנסיית הרועה הטוב היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית השוכנת במרכזה של העיר יריחו.
הכנסייה הוקמה בשנים 1924–1925 על ידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, והיא משמשת ככנסיית הרובע עבור הקהילה הקתולית הקטנה של העיר, המונה כ-200 איש (כנסייה אורתודוקסית סמוכה משמשת קהילה בת 250 איש נוספים).
הכנסייה מנציחה בשמה את ישו הרועה הטוב, אשר עשה ביריחו שני ניסים.
בראשון השיב את מאור עיניו של ברטימי (ברטימיוס) העיוור אשר ישב לצד הדרך וקיבץ נדבות:
בנס השני גאל ישו את זכאוס המוכס העשיר, והשיבו מדרכו הרעה:
לפי המסורת, ביריחו ניצב עץ השקמה עליו טיפס זכי כדי לצפות בישו.
כנסיית יוסף הקדוש היא כנסייה קתולית השייכת למסדר הכרמליתי, אשר שוכנת בשדרות המגינים 78 במושבה הגרמנית בחיפה.
סמוך לכנסייה המוקדשת ליוסף הקדוש, שוכנים בית-הספר "כרמל" ומשרדי הרובע הלטיני בעיר.
הכנסייה הלטינית הראשונה בחיפה הייתה כנסיית אליהו הנביא בכיכר חמרה.
היא נחנכה בשנת 1867 ויכלה להכיל כ-400 מתפללים.
במלחמת העצמאות נפגעה הכנסייה, והנזירים הכרמליטים קבעו את מרכזם במבנה בית הספר הסלזיאני בעיר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הצליחה הקהילה לאסוף כסף להקמת מבנה כנסייה חדש, וזה תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, ונחנך ב-1961, שנה לאחר מותו.
כנסיית יוסף הקדוש היא המבנה האחרון שתכנן ברלוצי בארץ הקודש.
למבנה הנדמה לתיבה הוענקה חזית מלבנית.
הוא עשוי מציפוי אבן בהיר, שבו נקבעו אבנים בגוון חום בהיר היוצרות צורת צלב לטיני.
במרכזו של הצלב קבוע חלון ויטראז' עגול, ובבסיסו ניצבת דלת הכניסה לכנסייה.
על הדלת נראה תבליט מרכזי המתאר את המשפחה הקדושה, ובכל אחד משני צדדיו שלוש סצנות מחייו של יוסף הקדוש: משמאל נראים נישואיו למרים, הבשורה ולידת ישו; ומימין הבריחה למצרים, יוסף וישו בנגריה ומות יוסף.
אולם הכנסייה עשוי מחלל בודד ופונה לכיוון צפון-צפון-מזרח.
האולם מעוצב בגוונים פסטלים ובצבעים חמים ועיצובו מודרני.
חלונות ויטראז' בקירות הצד מחדירים אור אל האולם, ומתחת להם נראה תיאור של 14 תחנות הצלב.
עמודים בגווני ורוד המסודרים לאורך קירות האולם תומכים בחמש קשתות הנושאות בתורן את התקרה, ואלמנט הקשת מופיע גם על הקיר הצפוני שמאחורי המזבח.
בקיר זה פתח מקושת המוביל אל חלל המשך צר ונמוך מהאולם, הנושא תקרת קמרון חבית.
משני צדדיו של הפתח תלויים שני פסיפסים המתארים את יוסף אוחז בישו התינוק בנוכחות מרים (משמאל), ואת הבתולה והילד (מימין).
אל חלל ההמשך מוליכות שלוש מדרגות רוחביות שמשני צידיו חלונות, הצבוע בגווני צהוב המובלט על ידי אור השמש החודר דרך החלונות.
בקצהו, מתחת למוטיב נוסף של קשת, קבוע קרוסיפיקס גדול.
הצלב עשוי מלוחות צבעוניים מרובעים ומלבניים, וקווי המתאר שלו חורגים מצורתו של צלב מסורתי.
בחלון העגול שמעל דלת הכניסה קבוע מעשה ויטראז' מודרני שבו נראה דג, סמלו של ישו, והכיתוב "ΙΧΘΥΣ" ביוונית, היינו "דג".
בוויטראז' זה וביצירות אמנות נוספות באולם, דוגמת הפסיפס שעל חזית המזבח ופסיפס הבתולה והילד שמימין לו, חוזר ומופיע מוטיב השמש.
מבנה בית הספר הלטיני "כרמל" קדם למבנה הכנסייה והוא צמוד לה ממזרח.
המבנה בן שתי הקומות עשוי אבן, והוא נושא קומה שלישית קטנה יותר שמעליה גג רעפים.
מעל הכניסה, מתחת לגמלון קטן, קבוע פסיפס של הבתולה, ובלונטה שמעליו נראה סמלו של המסדר הכרמליטי.
מעל הגמלון, בקומה השלישית, בתוך חלון ביפורי, שני פסיפסים נוספים שבהם שב וחוזר מוטיב השמש.
בית הספר מנוהל על ידי הנזירים הכרמליתים.
כנסיית יוחנן הקדוש היא כנסייה אנגליקנית ("אוונגלית אפיסקופלית") הנמצאת בשכונת וואדי ניסנאס, ברחוב יוחנן הקדוש פינת רחוב חורי בעיר התחתית שבחיפה.
היא נושאת את שמו של יוחנן כותב הבשורה.
המבנה הוקם בסגנון התחייה הגותית בשנת 1935 בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
חזיתו מחולקת לשלושה אגפים - אגף תווך בן שתי קומות, ושני אגפי צד בני שלוש קומות כל אחד.
על האגף הצפוני ניצב מגדל פעמונים נושא צריח מחודד.
בתקופה שבין מלחמות העולם מספר המאמינים האנגליקנים בחיפה הגיע ל 1,200 לרבות בריטים שעבדו בארץ ישראל.
אחרי מלחמת העצמאות והנכבה נשארו 150..מאז מספרם גדל.
הכנסייה משמשת בימי חול את בית הספר היסודי הכולל גם גן ילדים השוכן במתחם, ושהוקם
אחרי פתיחתו מחדש ב-1950 הוא נוהל עד 1965 על ידי ראש העדה דאז, הכומר רפיק פרח..
כיום לומדים בו כ-500 תלמידים ערבים - נוצרים, מוסלמים ודרוזים ו- 60% מתקציבו מכוסה על ידי הממשלה.
בימי חגים ובאירועים מיוחדים הכנסייה משמשת עת בני העדה האנגליקנית "האוונגלית אפיסקופלית".
היא מארחת גם קונצרטים שונים למוזיקה קלאסית, ג'אז וכו', למשל באירועים של החג של החגים.
העוגב שבכנסייה נבנה ב-1914 על ידי בונה העוגבים האנגלי ג'יימס בינס מברמלי, על יד לידס.
הוא עוצב בסגנון העוגבים של אדוארד שולצה מגרמניה שנהנו מהערכה רבה בצפון אנגליה.
במשך הזמן, ללא תחזוקה ראויה, העוגב נפגע והוצא משימוש.
הוא תוקן ב-1999 על ידי מומחה העוגבים הישראלי גדעון שמיר.
כנסיית גבירתנו מלפני טין או בקיצור כנסיית טין (בצ'כית: Kostel Matky Boží před Týnem) היא כנסיית רובע קתולית בכיכר עיר העתיקה של פראג, שבצ'כיה.
היא מהווה מבנה דומיננטי בעיר העתיקה, צריחי הכנסייה מזדקפים לגובה של 80 מטר.
במאה ה-11 נבנתה הכנסייה בסגנון האדריכלות הרומנסקית עבור הסוחרים הזרים שבאו לאזור.
בשנת 1256 נבנתה כנסייה חדשה במקום, הפעם בסגנון גותי.
הבנייה של הכנסייה הנוכחית החלה במאה ה-14 בסגנון גותי מאוחר תחת השפעה של מאתיאס מאראס ופטר פארלר.
בתחילת המאה ה-15 הבנייה כמעט הושלמה ורק הצריחים והגג היו חסרים.
הכנסייה הייתה בשליטת ההוסיטים לזמן מה והייתה גם מקום מושבו של הארכיבישוף של פראג.
הגג הושלם ב-1450 והצריח הצפוני זמן קצר לאחר מכן.
פסל של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה ששלט באותו זמן הוצב על הגג מתחת לגביע ענקי - סמלם של ההוסיטים.
המגדל הדרומי הושלם רק ב-1511. בשנת 1626, לאחר קרב ההר הלבן, פסלו של ייז'י מפודבראדי והגביע הענק הוסרו מהכנסייה והוחלפו בפסלה של מריה הקדושה עם הילה מזהב מעליה שנוצקה מהגביע שהומס.
ב-1679 הכנסייה נפגעה על ידי ברק והשריפה שפרצה בעקבות זאת כילתה את הקמרונות העתיקים והייחודיים; לאחר מכן הוחלפו לקמרונות בארוק רגילים.
עבודות שיפוץ, רסטורציה ושימור נערכו בשנים 1876–1895 ובשנים 1973–1995. עבודות שחזור ושיפוץ פנים הכנסייה נערכות אף עד היום.
הכניסה הדרומית היא דוגמה לאדריכלות גותית, שפוסלה עם תבליט המתאר את הצליבה.
הכניסה הראשית ממוקמת בצד המערבי של הכנסייה דרך מעבר צר בין המבנים מלפני הכנסייה מצד כיכר העיר העתיקה.
מזבח הבארוק המוקדם בעל ציור משנת 1649
בכנסייה ניצב העוגב העתיק ביותר בפראג.
הוא נבנה בסביבות 1673 והוא אחד מהעוגבים המייצגים ביותר של המאה ה-17 בכל אירופה.
האסטרונום הדני המפורסם טיכו ברהה, שעבד עבור הקיסר רודולף השני, נקבר בכנסייה בשנת 1601.
כנסיית ישו הקדושה (Sei Iesu Kai, 聖イエス会) היא כנסייה יפנית עצמאית, אשר נוסדה על ידי האב טקג'י אוצוקי (Ōtsuki Takeji, 大槻武二) בשנת 1946. כנסיית ישו הקדושה היא השלישית בגודלה מתוך הכנסיות שנוסדו ביפן.
כנסיית ישו הקדושה הוקמה על ידי האב טקג'י אוצוקי, שהחל את דרכו בנצרות בכנסיית יפן הקדושה של ג'וג'י נקאדה, אך לאחר הארה רוחנית שחווה ב-1938, שינה את עיקרי אמונתו והחליט להקים קהילה חדשה.
הקבוצה, שבימיה הראשונים מנתה כשלושים מאמינים.
החלה את דרכה בנאגנו, משם עברה במהרה להירושימה, ולבסוף מצאה את מקום משכנה הסופי בקיוטו ב-1949. הכנסייה משרתת את "אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל", הידועה גם בשם "בית שלום יפן".
עיקרי האמונה של כנסיית ישו הקדושה כוללים תפילה למען התקומה הרוחנית של ישראל, שלום ירושלים וביאת המשיח.
בכך ממשיכה הכנסייה החדשה את עיקרון אמונתו של נקאדה בהכרת תפקידם החשוב של היהודים ושל ישראל בחזרתו של ישו.
עם זאת, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בזמן הקמתה של מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, ולאור הלכי הרוח הפציפיסטיים ביפן, הובילו את הכנסייה לנטוש את האלמנטים הלאומנים בדוקטרינה של נקאדה ולשים דגש רב יותר במקומם על ערכים של שלום ואי-אלימות.
ב-1962 נפגשו לראשונה חברי הקהילה והאב אוצוקי שבראשה עם ישראלי, טוביה בלומנטל, ששהה באזור באותה התקופה בעקבות לימודי הדוקטורט שלו לכלכלה באוניברסיטת אוסקה.
מהמפגש הראשוני הזה התהדק הקשר בין חברי הקהילה לישראל ומאז החלו אלה לשלוח מתנדבים לקיבוצי ישראל, לעבוד וללמוד עברית.
ב-1970 הקים בנו של אב הקהילה, אוצ'וקי מאזורו את מקהלת השחר (ביפנית: shinonome ;dawn) ששרה שירים יפניים ועבריים כאחד.
שנה לאחר מכן הגיעה המקהלה לראשונה לישראל להופיע ב-1971. באותה השנה גם הוקם בית הארחה לישראלים, בסמוך לכנסייה בקיוטו, בשם "בית שלום".
מאז נוצרו בתי הארחה נוספים בערים אחרות ברחבי יפן בהם יכולים ישראלים לשהות עד לשלושה ימים ללא תשלום.
בשנת 1992 הקים אוצוקי את אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים - "מזרע".
ב-1995 הוקם מרכז חינוך לזכר 1.5 מיליון הילדים היהודיים שנספו בשואה (Holocaust Education Center).
בפברואר 1998 העניקה ישראל לאב אוצוקי את התואר נאמן ירושלים, לאות כבוד והערכה לפעילותו ותפילותיו למען המדינה.
אגודת בית שלום סייעה בהקמת גן יפני בפארק יצחק רבין.
כנסיית השילוש הקדוש בעיר סטרטפורד על נהר אייבון במחוז ווריקשייר שבבריטניה היא כנסייה אנגליקנית, הידועה כמקום הטבלתו ומקום קבורתו של המחזאי והמשורר האנגלי ויליאם שייקספיר.
מבנה הכנסייה הוקם בשנת 1210 באתר בו עמד מנזר סקסוני.
הכנסייה, הניצבת על גדת הנהר אייבון, היא המבנה העתיק ביותר בסטרטפורד.
מבנה הכנסייה בנוי בתבנית של צלב לטיני, שממפגש שתי זרועותיו מתנשא צריח מרובע ועליו גג מחודד.
בכנסייה מצויים מספר חלונות ויטראז' שנוצרו בימי הביניים ובהם מראות קדושים תנ"כיים וקדושים אנגלים.
לוח מזבח האבן בכנסייה, שנוצר לפני תקופת הרפורמציה, נטמן תחת רצפת הכנסייה, התגלה מחדש בתקופה הוויקטוריאנית והושב למקומו.
בכנסייה מצוי עוגב שנוצר בשנת 1841.
מדי שנה מבקרים בכנסייה כ-200 אלף איש.
ויליאם שייקספיר נטבל לנצרות בכנסייה ב-26 באפריל 1564. הוא נקבר בה ב-25 באפריל 1616, יומיים לאחר מותו.
במהלך ילדותו בעיר ולאחר שעזב את העיר ושב לגור בה ביקר בכנסייה מדי שבוע.
לצידו קבורות אשתו אן האת'אווי, שנפטרה שבע שנים אחריו, ובתם הבכורה סוזנה.
מצבת הקבורה של שייקספיר קבועה בקיר בצד מקום קברו.
המצבה חרותה באבן ובמרכזה מוצגת בה דמותו של שייקספיר (אחת משתיים בלבד שנוצרו והמוחזקות כמציגות את מראהו באמינות) צבועה בצבעים חיים, כשהיא מחזיקה נוצת כתיבה בידה האחת ופיסת נייר בידה האחרת.
שני עמודים משני צידי הדמות נושאים אנטבלטורה ועליה שלט יוחסין נושא גולגולת ומשני צידיו דמויות סמליות.
מתחת לדמות חרותה כתובת בלטינית ובאנגלית.
המצבה נבנתה במועד כלשהו לפני 1623, שוקמה במאה ה-18 ונצבעה מאז מספר פעמים.
על גבי קברו של שייקספיר חרותה כתובת מחורזת המזהירה מפני הוצאת שרידיו של שייקספיר מן הקבר.
על פי ספרו של לארקין דאנטון הרתיעה כתובת זו מהוצאת גופת שייקספיר לבדיקה ומהעברתה לקבורה בכנסיית וסטמינסטר.
עם זאת בדיקת הקבר באמצעות מכ"ם חודר קרקע העלתה שגולגולתו של שייקספיר הוצאה ממנו.
כנסיית יוחנן המטביל שבגלסטונברי בסאמרסט באנגליה נבנתה במאה ה-15 ותוארה כ"אחת מכנסיות הקהילה השאפתניות ביותר בסאמרסט".
היא מוגדרת כבניין רשום מדרגה I.
הכנסייה הנוכחית החליפה כנסייה קדומה יותר.
אף שהעדות המתועדת המוקדמת ביותר לקיומה של כנסייה על שם יוחנן המטביל היא משלהי המאה ה-12, עדות אחרות נוטה להציע שכנסייה הייתה קיימת באתר זה במועד מוקדם יותר משמעותית.
על פי האגדה הכנסייה המקורית נבנתה על ידי דאנסטן הקדוש במאה העשירית.
חפירות שנערכו בספינה חשפו יסודות של מגדל מרכזי גדול שייתכן שהוא מהתקופה הסקסונית, וארקדה נורמנית מאוחרת יותר על פי תוכנית זהה לתוכנית הקיימת.
מגדל מרכזי שרד עד המאה ה-15, אבל משערים שהוא התמוטט, ואז הכנסייה נבנתה מחדש.
בספינה המשנית הצפונית יש שריד מהמאה ה-12 בדמות קפלת סנט קתרין (Saint Katherine's Chapel).
ביוני 1685, במהלך מרד מונמות' השתמשו החיילים של מונמות' בכנסייה כמחסה.
תועדו גם ארבעה מקרים בין 1800 ל-1804 ששבויי מלחמה צרפתיים נכלאו בכנסייה למשך הלילה, כנראה בדרכם למחנה השבויים.
בשנים 1856-1857 הכנסייה שופצה והותקנו בה מושבים חדשים בתכנון האדריכל ג'ורג' גילברט סקוט בעלות של 3,000 ליש"ט, והמאפיינים הגותיים שלה הודגשו מחדש.
עיצוב הכנסייה תואם לחלוטין לסגנון האדריכלות הידוע בכינוי סגנון גותי אנגלי ניצב.
הכנסייה נבנתה באבן דולטינג,, אבן מהיישוב סטריט (Street stone) ואבן מקומית מגלסנטונברי טור (Tor burr), ומתוכננת בצורת צלב שבו ספינה עם ספינות משניות (סיטראות) וקומת תאורה ברוחב שבעה מפרצים.
בתוך הכנסייה יש ארבעה קברים מהמאה ה-15 בסגנון תיבת מסע, כמה ויטראז'ים מהמאה ה-15 בבית המקהלה, בגדי כמורה מימי הביניים ושידה ביתית מסביב שנת 1500 שהייתה פעם במנזר ויטהאם צ'רטרהאוז (Witham Charterhouse), של חברי מסדר הקרטוזיאנים.
בחזית המגדל יש שני תגליפים גדולים, "מדונה עם ילד" ו"ישו קם לתחייה" – עבודות מ-1945 של ארנסט בלנסדורף (Ernst Blensdorf), פסל גרמני שנמלט מהמשטר הנאצי ב-1935 והתיישב בסאמרסט.
בקצה המערבי של הספינה פועלת חנות המגישה גם משקאות קלים וחטיפים.
המגדל המערבי כולל תמיכות משוכללות, פנלים ושינות.
המגדל מתנשא לגובה של 41 מטרים, והוא המגדל השני בגובהו בין הכנסיות הקהילתיות של סאמרסט.
במהלך המאה ה-15 החליף המגדל הנוכחי שבקצה המערבי של הכנסייה מגדל מרכזי.
נטען שהמגדל היווה השראה לכמה מגדלים אחרים, כולל המגדל של הכנסייה הקהילתית בנורתיגטון (Northington) בהמפשייר.
מערכת פעמונים קיימת בכנסיית יוחנן המטביל מ-1403. הפעמון העתיק ביותר הקיים הוכן במקור ב-1612 וחקוקה עליו הכתובת "אני משמיע צליל לזמן את החולים להכות על חטא בתקווה לחיים כאשר הנשימה נגמרת".
פעמון זה נוצק מחדש ב-1992. הצלצול של ששת הפעמונים הוגדל לצלצול של שמונה ב-1878. הפעמון הגדול ביותר, הטנור, שוקל 712 קילוגרם והקטן ביותר הטרבל, שוקל כ-250 קילוגרם.
בחצר הכנסייה צומח עוזרר חד-גלעיני, עץ המכונה דרדר גלסטונברי (Crataegus Monogyna praecox באנגלית Glastonbury Thorn).
ענף פורח מעץ זה נשלח למלכה בכל חג מולד.
בסוף הסמסטר מתאספים הילדים מגן הילדים של הכנסייה סביב העץ בחצר כנסיית יוחנן המטביל.
הם שרים שירי חג מולד, כולל אחד שנכתב במיוחד לאירוע, והתלמיד המבוגר ביותר מתכבד לחתוך ענף מדרדר גלסטונברי שנלקח אז ללונדון ומוצג להוד מלכותה, המלכה.
המבוך של שלוש מאות שנים, השוכן קרוב לשער הכניסה לכנסייה, הוכן ב-2007, במטרה להנציח את קבלת האמנה מאן, מלכת בריטניה ב-1705 שהכירה בגלסטונברי כעיירה.
זהו מבוך דשא בעיצוב הקלאסי של שבעה מעגלים.
גבולות המבוך מסומנים באבן ליאס כחולה, שהיא האבן המקומית המצויה בגלסטונברי טור.
המבוך תוכנן ועוצב על ידי סיג לונגרן (Sig Lonegren), סופר מקומי.
הקמת המבוך התעכבה בשל בעיות שונות הקשורות באיתור המקום המתאים.
לכנסייה יש מסורת מוזיקלית איתנה וקשרים קרובים עם קתדרלת ולס הסמוכה.
צ'ארלס סיידנהאם רוס (Charles Sydenham Ross), הכומר האחראי על הכנסייה בין 1865 ל-1893, יזם הקמת מקהלה שחבריה עטויים גלימות ותהלוכות בכנסייה.
כיום מורכבת מקהלת כנסיית יוחנן המטביל מקבוצה גדולה של מבוגרים וצעירים תחת ניהולו של דרק דורי, נגן עוגב ומנצח מקהלות.
המקהלה היא ברמה המאפשרת לה לשיר דרך קבע בקתדרלות של אקסטר, סולסברי, הרפורד וולס.
בעזרת בית הספר של קתדרלת ולס ונגן העוגב של קתדרלת ולס הייתה הכנסייה יכולה להציע מלגה שבה כל שנה נגן עוגב מתחיל ממונה לעבוד עם מנהל המוזיקה על מנת לרכוש ניסיון בתוך כנסיית הקהילה.
כנסיית השילוש הקדוש היא כנסייה אורתודוקסית קטנה, הממוקמת בסמוך לתחנת המחקר הרוסית בלינגסהאוזן (Bellingshausen) באי המלך ג'ורג', אחד מאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים לאנטארקטיקה.
היא אחת משמונה כנסיות הממוקמות באנטארקטיקה.
היוזמה להקמת הכנסייה באה לעולם בשנות התשעים על ידי הארגון הרוסי Temple for Antarctica (Храм – Антарктиде) ומומנה מכספי תרומות שנאספו מרחבי רוסיה.
בתחרות לתכנון הכנסייה זכו האדריכלים אניסיפירוב, ריבאק ושמידט (P.I.
הכנסייה תוכננה כמבנה בגובה של 15 מטר המעוצב בסגנון רוסי מסורתי ובה מקום לשלושים מתפללים.
היא נבנתה ברוסיה מעץ אורן סיבירי ולאחר מכן פורקה והובלה באונייה מקלינינגרד לאי המלך ג'ורג', שם נבנתה בנקודה גבוהה ליד חוף הים על ידי אנשי צוות תחנת המחקר בלינגסהאוזן.
האיקונוסטאזיס של הכנסייה עוטרה על ידי ציירים מהעיר פאלק (Palekh).
הכנסייה נחנכה ב-15 בפברואר 2004 על ידי בישוף העיר סרגייב פוסד (Sergiyev Posad) הסמוכה למוסקבה ואב המנזר לאוורת השילוש-סרגייב השוכן באותה העיר.
בכנסייה מוצבים בכל עת כומר אחד או שניים מלאוורת השילוש-סרגייב, אשר התנדבו לשרת באנטארקטיקה ומוחלפים בתפקידם מדי שנה.
הכמרים מעניקים שירותי דת לצוות תחנת המחקר הרוסית, לאנשי צוות של תחנות מחקר אחרות באנטארקטיקה ולתיירים.
לטובת המבקרים מאמריקה הלטינית נערכים בכנסייה מעת לעת טקסים בספרדית.
בעת שאינם עסוקים בעבודתם בכנסייה מסייעים הכמרים באחזקת תחנת המחקר הרוסית.
בינואר 2007 נערכה בכנסייה חתונה.
בשנת 2016 ביקר בכנסייה הפטריארך קיריל הראשון של מוסקבה, ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
כנסיית השליחים הקדושים או אתר הקבורה האימפריאלי (פוליאנדריון Polyándreion) הייתה כנסייה של הנצרות אורתודוקסית בקונסטנטינופול שהייתה בירת האימפריה הביזנטית.
הכנסייה נבנתה בשלבים החל מהמאה הרביעית וקיסרי האימפריה הבאים הוסיפו שיפורים ומבנים נוספים במהלך שלטונם והכנסייה הייתה השנייה בגודלה, ושנייה בחשיבותה אחרי כנסיית הגיה סופיה.
עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפכה הכנסייה למושבו של הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול ולאחר 3 שנים נזנחה, בשנת 1461 נהרס המבנה ובמקומו נבנה מסגד פטיה.
אבן הפינה של כנסיית השליחים הונחה על ידי קונסטנטינוס "הגדול" קיסר האימפריה הרומית כחלק מתהליך ייסוד העיר קונסטנטינופוליס ב-11 במאי 330, על האתר בו עמדה העיר היוונית ביזנטיון.
יש מחקר ענף העוסק בעיר ומחקרים רבים הדנים בשאלה של ייסוד העיר, מניעיו של קונסטנטינוס וההשלכות של המפעל.
סיבה אפשרית נוספת הייתה הרצון להתחיל את התקופה הנוצרית של האימפריה הרומית במרחק מרומא שהייתה מרכז פולחן וסמל של עבודת אלילים.
המקורות הרומאיים בני התקופה לא מפרטים את הסיבות והנסיבות לבניית קונסטנטינופוליס אך מדגישים כי ההחלטה הייתה של קונסטנטינוס, ההחלטה הייתה פתאומית והתקבלה לאחר הניצחון על ליקיניוס ולפי דברי ההיסטוריונים הרומאיים נעשתה בעקבות פקודה אלוהית.
בנובמבר 324 נערכו בביזנטיון טקסים להקדשת האתר והעבודה החלה בקדחתנות תוך שוד רחב היקף של מקדשים ומבנים מכל רחבי האימפריה.
שליחיו של קונסטנטינוס שדדו שערים, קישוטים ועיטורים, פסלים וחפצי אומנות ואלו שולבו במבני הציבור הרבים בעיר החדשה שכללו מספר בזיליקות מפוארות וגדולות ממדים שהמפורסמת שבהן הגיה סופיה, ובזיליקת השליחים הקדושים.
העיר תוכננה להיקרות רומא החדשה אך בשנת 326 היא קיבלה את השם קונסטנטינופוליס על מנת לשרת את הצד המנהלתי נבנה בעיר פורום שצורתו אובלית ובו הוצב פסל של קונסטנטינוס על עמוד אבן פורפיר ששדרה רחבה הובילה ממנו אל כיכר מרכזית ובסמוך אליה הארמון.
קונסטנטינוס גם בנה לעצמו מאוזוליאום שבו לצד הסרקופג שיועד עבורו הוצבו במעגל 12 סרקופגים עבור השליחים.
מהכנסייה המקורית לא נותר שריד ומעט מאוד ידוע על המבנה מעבר לעובדה הוא נבנה בצורת צלב.
תוכנית זאת הייתה חדשנית ובעקבותיה נבנו מספר כנסיות נוספות ברחבי האימפריה ובהן כנסיית שמעון סטיליטס שנבנתה בצורת מתומן שממנו קורנות ארבע בזיליקות הפונות אל ארבע רוחות השמיים.
בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית נהרס המבנה המקורי ובמקומו נבנתה כנסייה חדשה ומפוארת במיוחד שתוכננה על ידי האדריכלים איזדור ממילטוס ואנת'מיוס מטראלס שבאותה תקופה גם תכננו את הבניה מחדש של ההגיה סופיה.
שרידי הקדושים והקיסר קונסטנטינוס זכו לקבורה מחודשת בכנסייה ויוסטיניאנוס שילב מאוזולאום עבורו ועבור משפחתו באגף הצפוני של המבנה.
גם מבנה זה עוצב כצלב ענק שעליו הוצבו 5 כיפות, אחת בכל זרוע של הצלב ואחת מעל מפגש הזרועות.
הזרוע המערבית הייתה ארוכה יותר משאר הזרועות ובה היה האטריום - החלל המרכזי.
מאחר שמהמבנה הביזנטי לא נותר שריד פרטים האדריכליים של המבנה לא ידועים.
מקור ספרותי ביזנטי מהמאה העשירית מתאר מבנה הכיפות שעבר שינוי משמעותי בסוף המאה העשירית ובכיפותיו נקרעו חלונות בעוד הכיפה המרכזית הוגדלה.
במהלך 700 השנים שלאחר מכן שימשה הכנסייה כאתר קבורה מרכזי לקיסרי האימפריה הביזנטית ואתר קבורה לאנשי הדת החשובים של הכנסייה האורתודוקסית.
בשנת 874 הרחיב בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית את מבנה הכנסייה וערך שיפוצים נרחבים במבנה הקיים ולאחר מכן העביר אל הכנסייה את שרידיו של ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול ומקום קבורתו הפך למרכז פולחן שנתי בו השתתף הקיסר ואנשי חצרו.
במהלך מסע הצלב הרביעי כבש צבא צלבני ששכלל צי מוונציה, צלבנים ממערב אירופה ומורדים ביזנטים את קונסטנטינופול ב־12 באפריל 1204 הם בזזו את העיר במשך שלושה ימים, שבמהלכם נהרסו או נגנבו הרבה עבודות יווניות ורומיות עתיקות לרבות אלו שנשמרו בהארמון הגדול של קונסטנטינופול.
הצלבנים חיללו את המקומות הקדושים באופן שיטתי ובברוטליות, בעיקר על מנת להעביר שרידי קדושים למדינות אירופה.
כנסיית השליחים לא ניצלה מידי הבוזזים והם פרצו לקברי הקיסרים בחיפוש אחרי זהב ואבני חן.
עם חזרת השלטון על העיר לידי הביזנטים הקים מיכאל השמיני פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית פסל של המלאך מיכאל לציון האירוע הדרמטי והטראומטי.
ירידת האימפריה הביאה גם לירידת קרנה של הכנסייה והנוסע האיטלקי כריסטופורו בונדלמונטי (Cristoforo Buondelmonti) מתאר בכתביו את הכנסייה בעזובה בשנת 1420
בשנת 1453 נפלה קונסטנטינופול לידי הצבא של האימפריה העות'מאנית הצבא הטורקי פרץ לעיר והבוזזים לא פסחו על מוסדות הדת, פרצו למנזרים ולכנסיות וגם לאיה סופיה.
הסולטאן שלח משמר מיוחד לשמור על מבנים מסוימים, כדי שבירתו העתידית לא תהיה לעיר חורבות.
גם על כנסיית השליחים, אותה ייעד להיות למרכז הפולחן הנוצרי (במקום איה סופיה שהפכה למסגד), שם משמר שמנע את הפגיעה בה.
העות'מאנים נהגו במתינות בנוצרים של קונסטנטינופול, מינו פטריארך חדש, את גנדיוס סכולריוס והעניקו להם אוטונומיה דתית רחבה.
כנסיית השליחים הקדושים הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של הכנסייה האורתודוקסית אך בשנת 1456 הועבר המרכז לכנסיית מריה הקדושה פמקריסטוס .
בשנת 1462 נהרסה הכנסייה ובמקומה הוקם המסגד הכחול שנבנה בין השנים 1609 עד 1616 בפקודת הסולטאן אהמט הראשון, על שמו קרוי המסגד, ובו מקום קבורתו.
כנסיית ישו הפועל וגבירתנו מלורד (ספרדית Iglesia de Cristo Obrero y Nuestra Señora de Lourdes) הידועה גם ככנסיית אסטסיון אטלנטידה (Iglesia de Estación Atlántida) היא כנסיית רובע קתולית באסטסיון אטלנטידה , אורוגוואי.
הכנסייה תוכננה על ידי אלדיו דיאסטה ונבנתה בין השנים 1958–1960, ובשנת 2021 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
אסטסיון אטלנטידה נוסדה ב-1911 כפרבר מרוחק של מונטווידאו, השוכן כ-45 ק"מ מזרחה לה.
במקום הוקמה קפלה צנועה בשנת 1942, ועד מהרה הורגש הצורך בהקמת כנסייה של ממש שתשרת את אוכלוסיית היישוב.
לשם כך נתרמה חלקת אדמה ב-1957, ואלדיו דיאסטה מונה לאדריכל ומפקח הבנייה.
בהשפעת הסגנון האיטלקי הימי-ביניימי, דיאסטה תכנן את המתחם ככיכר שבה ניצבים בנפרד זה מזה שלושה יסודות - הכנסייה, מגדל הפעמונים והבפטיסטריום התת-קרקעי - וביניהם משתרעים משטחי דשא.
הבנייה נמשכה שנתיים, בין השנים 1958–1960, והכנסייה הוקדשה בטרם הושלמה.
נוסף על שלושת המבנים שבמתחם, ב-1962 הוקם מבנה נוסף שנועד לשמש כבית הרובע, אולם הוא לא שימש לייעודו מעולם ולא נבנה בידי דיאסטה, וב-1965 פורק ותחתיו הוקמו בית ספר קתולי ומבני מגורים.
בעשור הראשון לקיומו המבנה לא תוחזק כראוי ואף נפל קורבן לוונדליזם במספר הזדמנויות.
לאחר תקופה של התדרדרות המבנה שופץ, בעיקר בשל התערבותו של בנו של דיאסטה, אדריכל בעצמו; והמתחם החל זוכה בתשומת לב.
הוא התפרסם בספרים ובכתבי עת מקצועיים ברמה עולמית, והחל זוכה בביקורים של אנשי מקצוע - אדריכלים, מהנדסים וסטודנטים - כמו גם של הקהל הרחב.
ב-1997 זכתה הכנסייה במעמד של מונומנט היסטורי ומגדל הפעמונים זכה במעמד דומה ב-2018. בשנת 2021 הוכרז המתחם כאתר מורשת עולמית.
עיצוב הכנסייה הושפע ממחסנים שקורו בקמרונות, מבנים שדוגמתם תכנן והקים דיאסטה בעבר, אך בפרויקט זה הוא כלל פתרונות חדשניים דוגמת קירות גליים והשימוש בקרמיקה מחוזקת (Reinforced ceramic).
לכנסייה ספינה בודדת, והיא דומה למלבן באורך של 33 מטרים, ברוחב של 16 מטרים ובגובה של 7 מטרים.
הקירות כמו גם התקרה בנויים בצורת גלים מאוזנים ומאונכים, היוצרים תקרת קמרונות שנחה על קירות גליים מסוגננים.
החומר בו נעשה שימוש הוא לבנים מחוזקות בפלדה.
בחלקם העליון של קירות הצד, חלונות מלבניים קטנים עם זכוכית צבועה מאפשרים חדירה של אור טבעי לכיוון המזבח, ובחזית המבנה קבועים חלונות שוהם (אוניקס) המאירים את חלל הכנסייה.
פנים הכנסייה מרוהט בפשטות וקיר המקיף את המזבח יוצר חלל המשמש כחדר תשמישי הקדושה.
הבפטיסטריום הוקם בנפרד מהכנסייה כמבנה תת-קרקעי שהגישה אליו היא באמצעות פרוזדור תת-קרקעי מתוך הכנסייה או מחוצה לה.
קוטרו 4.52 מטרים וגובהו של 2.26 מטרים, ומעליו נחה כיפה שבה קבוע אוקולוס המאפשר קרינת אור טבעי על אגן הטבילה.
מגדל הפעמונים הושפע ממגדל מים שדיאסטה תכנן בעבר.
הוא ניצב בנפרד מהכנסייה מימין לכניסה אליה, וגם הוא עשוי מלבנים.
גובהו 15 מטרים וקוטרו 2.80 מטרים, ובתוכו מוביל גרם מדרגות לולייניות אל הפעמון.
כנסיית יוחנן הקדוש (בארמנית: Սուրբ Յովհաննէս Եկեղեցի) היא כנסייה עזובה של הכנסייה הקתולית הארמנית.
היא ממוקמת ליד היישוב סוהרול , כ-25 קילומטר מצפון-מערב לעיר תבריז, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
הכנסייה נבנתה במאה ה-5 או ה-6, ונהרסה בהמשך.
ב-1840 היא הוקמה מחדש מלבנים על יסודות המבנה הישן על ידי סמסון מקינצב (Самсо́н Я́ковлевич Маки́нцев), גנרל ממוצא רוסי אשר שירת את השושלת הקאג'ארית.
בשנת 1968 נוספה הכנסייה לרשימת אתרי המורשת הלאומיים של איראן.
בשנת 2020 נערכו בה עבודות שימור.
כנסיית הרובע המאוחדת הראשונה היא קהילה אוניברסילית אוניטריאנית ב, מסצ'וסטס, שהוקמה ככנסיית הרובע של קווינסי בשנת 1639. בניין הכנסייה הנוכחי נבנה בשנת 1828 על ידי חוטב האבנים הנודע אבנר ג'וי מבוסטון, ועוצבה על ידי .
הבניין נכנס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-30 בדצמבר 1970, בשל הקשר שלו עם משפחת אדמס, שמימנה את בנייתו ושחבריה המשמעותיים ביותר קבורים בכנסייה.
הכנסייה נקראת גם כנסיית הנשיאים, מכיוון ששניים מנשיאי ארצות הברית, ג'ון אדמס וג'ון קווינסי אדמס, קבורים בכנסייה יחד עם נשותיהם, אביגייל אדמס ולואיזה אדמס.
הארבעה קבורים מתחת לכנסייה בקריפטה משפחתית.
מקום מושבם בכנסייה, מספר 54, מסומן בלוח וסרט.
הקהילה התכנסה לראשונה בשנת 1636 כסניף של הכנסייה בבוסטון, והפכה לכנסייה עצמאית בשנת 1639. זו הייתה כנסייה קהילתית פוריטנית כאשר הוקמה לראשונה, אך מאז אמצע המאה ה-18 היא אוניטריאנית.
בניין הכנסייה הנוכחי בנוי מגרניט שנחצב במקום.
חזית הכנסייה נתמכת על ידי ארבעה עמודי גרניט מונוליטיים, כשכל עמוד בגובה 7.6 מטר ומשקלו מוערך ב-25 טון.
מעל החזית הראשית מתנשא מגדל דו-שלבי, חלקו התחתון מוארך ולא מעוטר, והוא בעל לוחות שעון מכל צד, ומעליו כיפה פתוחה עם שמונה עמודים.
נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס מימן את בניית הכנסייה באמצעות תרומת קרקע, ועיקר הגרניט הגיע מהמחצבה של משפחת אדמס.
עם זאת, העמודים הם ממחצבה מקומית אחרת, שכן מחצבתה של משפחת אדמס לא הייתה עמוקה מספיק עבור עמוד בגובה מלא.
הפעמון המקורי שלו נוצק על ידי פול רוויר, אך הותך ונוצק מחדש מכיוון שלא היה חזק מספיק כדי לשמש כאזעקת אש.
התקרה הכיפתית מייצגת שעונית מוקפת בלוטוסים.
מקום קבורתם של משפחת אדמס
ג'ון אדמס ובנו, ג'ון קווינסי אדמס, יחד עם הגברות הראשונות שלהם, אביגייל אדמס ולואיזה אדמס, קבורים בכספת משפחתית במרתף הכנסייה.
רק כנסייה אחת נוספת בארצות הברית מכילה קבר נשיאותי: הקתדרלה הלאומית של וושינגטון בוושינגטון די.
שבה קבורים שרידי הנשיא וודרו וילסון והגברת הראשונה אדית בולינג וילסון.
כנסיית ואל-דה-גראס היא כנסייה קתולית ברובע ה-5 של פריז.
הכנסייה נבנתה כחלק ממנזר מלכותי על ידי מלכת צרפת אן מאוסטריה, כדי לחגוג את הולדת בנה, לואי ה-14 ב-1638. הבנייה החלה ב-1645 בניהולו של האדריכל פרנסואה מנסאר, נמשכה על ידי ז'אק למרסייה והושלמה ב-1665 על ידי גבריאל לה דוק.
במהלך המהפכה הצרפתית המנזר והכנסייה הפכו לבית חולים ואל-דה-גראס, שנסגר ב-1979. הכנסייה צמודה לדיוקסיה של הצבא הצרפתי ופתוחה למבקרים בשעות מוגדרות.
כיפת הכנסייה הבארוקית היא ציון דרך בקו הרקיע של פריז.
אתר הכנסייה, מדרום למרכז פריז, היה נכס מלכותי מאז המאה ה-13. בתחילת המאה ה-16 הוא נרכש על ידי דוכס בורבון, שבנה שם טירה קטנה, שקיבלה את השם Hotel de Petit-Bourbon.
בשנת 1621 המלכהבת התשע עשרה אן מאוסטריה, שהייתה נשואה למלך לואי ה-13, רכשה את האחוזה ואת הטירה, מתוך כוונה למצוא מקלט הרחק מהרעש והתככים של בית המלוכה.
היא הפכה את הפטיט-בורבון למנזר עבור קהילה של אחיות בנדיקטניות ממנזר ואל-פרופונדה, ובשנת 1634 החלה בבניית כנסייה ומנזר חדשים גדולים בהרבה.
הפרויקט התקדם לאט, כי חינה של אן סר מעיני לואי ה-13, בעיקר לאחר שלא הצליחה להעמיד לו יורש.
היא ניהלה התכתבות חשאית עם משפחתה בספרד, ועם החצר המלכותית של אנגליה ובית לוריין.
התככים שלה התגלו עד מהרה על ידי ראש הממשלה, הקרדינל רישלייה, והתכתבויותיה היו במעקב.
המלך גם אסר עליה לזמן מה לבקר במנזר.
אבל בשנת 1638, בגיל שלושים ושבע, לאחר עשרים ושתיים שנות נישואים, נכנסה להריון עם לואי ה-14, ועם לידתו הכל השתנה עבור המלכה.
הקרדינל רישלייה מת ב-1642, ולואי ה-13 מת כמה חודשים לאחר מכן.
בשנת 1643 הפכה אן למלכה-עוצרת לבנה בן הארבע.
כהכרת תודה על לידתו, אן המשיכה בבניית הכנסייה והמנזר שנבנו לחלוטין מחדש, "כדי לא לחסוך בהוצאות וכדי להשאיר חותם נצחי של אדיקותה".
האבן הראשונה הונחה בשנת 1645 על ידי הילד לואי בן השבע.
אן מינתה את פרנסואה מנסאר כאדריכל הפרויקט, אך מנסאר עזב לאחר שנה בלבד מחוסר הסכמה לגבי היקף הפרויקט ועלותו.
את מקומו של מנסאר תפס תחילה ז'אק למרסייה, ולאחר מכן פייר לה מואט.
הכנסייה הושלמה בשנת 1665 על ידי גבריאל לה דוק.
לאחר לידת נכדה הראשון, פרשה אן למנזר ואל-דה-גראס, שם מתה כעבור חמש שנים בשנת 1666.
במהלך המהפכה הצרפתית ב-1793 גורשו הבנדיקטינים מהמנזר, הוועידה הלאומית הורתה על הפיכתו של המנזר לבית חולים צבאי.
הסמלים המלכותיים נמחקו, אך מהמנזר נחסך גורלם של כמה מהמנזרים הסמוכים, כמו אלה של האורסולינים והפיילאנטינים שנהרסו לחלוטין.
עם פירוק המנזר בשנת 1790, הוסרו רהיטיו יחד עם העוגב.
הבלדאצ'ין (-חופת המזבח) השתמר, אך המזבח הגבוה הועבר לטיפולם של הפטיס-אוגוסטינים, והדמויות הקטנות של גן המולד של הבלדאצ'ין הותקנו בכנסיית סן-רוק .
הכנסייה שוחזרה בשנים 19–1818 וב-1827. השליטה בכנסייה הוחזרה לדיוקסיה הקתולית.
המזבח הגבוה נבנה מחדש בהוראת נפוליאון השלישי על ידי ויקטור רופריך-רוברט.
בשנת 1979 הועבר בית החולים למקום אחר.
כיום, מלבד כנסייה, מתחם המנזר הישן מכיל את המוזיאון והספרייה של שירותי הבריאות הצבאיים, בית הספר של ואל-דה-גראס ומשרדי צוות בית החולים.
עיצוב הכנסייה נוצר בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש, אשר גם בה יש חזית עם עמודים וגמלון מלפנים וכיפה מאחור.
תוכנית הכנסייה היא צלב לטיני (עם רגל ארוכה).
הכנסייה צמודה לשאר המבנים של המנזר הישן, אך נבדלת מהם בגובה החזית ובכיפתה המרשימה.
חזית הכנסייה החדשה קיבלה השראה גם מכנסיית הגסו ברומא (1584) שנחשבת לחזית הבארוק הראשונה.
האכסדרה של הכנסייה נתמכת על ידי עמודים קורינתיים, וחזית הכנסייה מעוטרת במונוגרמות AL (אנה מאוסטריה ולואי ה-13) ובסמל המלכותי.
הארכיטרב נושא את הכתובת "Jesu.
Nascenti, Virginique Matri" (לישוע הרך הנולד, והאם הבתולה), המפלס העליון נתמך על ידי תומכות מתעקלות מאבן ועמודים קורינתיים.
הכיפה הייתה פרי עבודתו של האדריכל המלכותי ז'אק למרסייה, שמונה להוביל את הפרויקט לאחר שמנסאר נקלע לעימותים עם המלכה סביב העיצוב והתקציב.
גובה הכיפה ארבעים מטרים, והייתה הכיפה הגבוהה ביותר בפריז בעת בנייתה, טרם איבדה את ההובלה לכיפת הפנתיאון (60 מטרים) וכיפת האינווליד (107 מטרים), להם היוותה השראה.
הכיפה עוצבה לפי דגם כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא והייתה מכוסה בעופרת מקושטת.
מעל הכיפה נמצא הקמפניל (-מגדל הפעמונים) ובראשו צלב.
דפנות הכיפה מחולקות על ידי קונטרפורטים, או תומכות, שביניהם החלונות, בעלי גמלונים מעוגלים ומשולשים לסירוגין.
מעליהם עיטורים של מדליונים, הפלר-דה-ליס המלכותי וראשי התיבות 'L' ו-'A' המייצגים כאמור את לואי ואן.
פנים הכנסייה מואר, ומעוטר בשילוב הרמוני של קלאסיקה צרפתית ואלמנטים מהבארוק האיטלקי.
עיטורו הושפע מבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, במיוחד הבלדאצ'ינו שעוצב על ידי האדריכל והפסל האיטלקי הבארוק ג'ובאני לורנצו ברניני.
ברניני ביקר בואל-דה-גרייס, וכינה אותו "הפלא של איל-דה-פרנס".
שורות של עמודים קלאסיים עם כותרות קורינתיות יוצרות את הקשתות המעוגלות משני צידי הספינה.
שולי הספינה מעוטרים בכבודת ביצירות פיסול אלגורי שנעשו על ידי האחים פרנסואה אנגייה (1604–1669) מישל אנגייה (1612–1686), ופיליפ דה בויסטר (1595-1688).
פסלגים תאולוגיים מקושטים מופיעים בספינה על גבי הספנדרלים ובפנים הקשתות.
הבלדאצ'ין, החופה מעל המזבח הראשי במקהלה, הוא אחד המאפיינים המובהקים של הכנסייה.
הוא תוכנן על ידי האדריכל גבריאל לה דוק, בהשראת הבלדצין של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, שתוכנן על ידי ברניני.
הוא מורכב משישה עמודים מתפתלים של שיש שחור עם ורידים לבנים, מעוטרים בזהב, ובהם קבוצת מלאכים מגולפים ומוזהבים מעשה ידי הפסל מישל אנגייה.
העתק של בלדאצ'ין ואל-דה-גראס נמצא בכנסיית Saint-François de Sales בנויוויל, קוויבק .
בחלק הפנימי של הכיפה מוצגת יצירת האמנות הידועה ביותר בכנסייה.
פרסקו שתהליך יצירתו ארך ארבעה עשר חודשים על ידי פייר מיניאר.
הוא מתאר "תהילה שמימית" ומכיל יותר ממאתיים דמויות, כולל נביאים, קדושים, אנוסים, אבות הכנסייה וכמה אישים מוכרים, כולל פטרוניתו, המלכה אן מאוסטריה.
כנסיית מריה מגדלנה היא כנסייה רוסית השוכנת על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים.
היא מוקדשת למרים המגדלית, שלפי המסורת הנוצרית הייתה תלמידתו של ישו שהלכה אחריו בדרכו לצליבה, והייתה הראשונה לראותו לאחר שקם לתחייה.
מרים המגדלית מתוארת בברית החדשה כתומכת מרכזית בישו, ונודעה כ"שליחת השליחים" (apostolorum apostola).
על־פי ספרי הבשורה, היא הייתה אחת מהנשים שנכחו בצליבתו של ישו ובקימתו לתחייה.
יום חגה של מרים חל ב־22 ביולי, בכנסייה הקתולית, בכנסייה האורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית.
מאמצע המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה מילאו צליינים רוסים רבים את ירושלים, עקב האדרת ירושלים בכנסייה הרוסית המהווה חלק מהזרם המזרחי אורתודוקסי בנצרות.
שיקולים מדיניים ודתיים של הצאר אלכסנדר השני, ששאף להרחיב את גבולות ההשפעה הרוסית, הביאו אותו להקים ב-1860 בירושלים שמחוץ לחומות את מגרש הרוסים ולהגדיל את זרם הצליינים אליה.
בשנת 1881 הקים הצאר את החברה האימפריאלית הפרבוסלאבית הרוסית בארץ-ישראל כסוכנות לרכישת קרקעות ונכסים בארץ ישראל, וזו רכשה בה אלפי דונמים.
לפעילות מדינית ודתית זו לא היה אח ורע בהיקפה בין מעצמות אירופה האחרות.
החברה רכשה חלקת אדמה גדולה במורדות הר הזיתים, בין השטחים שעליהם נבנו לימים כנסיית כל העמים וכנסיית דומינוס פלוויט.
לחלקת אדמה זו לא נודעה חשיבות מיוחדת בכתבים הנוצריים, אך בגן הכנסייה התגלה גרם מדרגות המיוחס לימי ישו, עליו צעד על פי המסורת בצאתו מבית לזרוס לירושלים.
גרם מדרגות זה היווה חלק מדרך שהובילה משער האריות לנחל קדרון ומשם אל פסגת הר הזיתים.
היא מוזכרת ברשימה לטינית משנת 808 המתארת את הכנסיות בירושלים.
עם זאת, הכנסייה שוכנת באתר שאינו נושא מסורת עתיקה לאיזשהו אירוע ספציפי הקשור לישו, לאמו, לתלמידיו או להתגבשות הנצרות, כמקובל בכנסיות ידועות אחרות בירושלים ובמתחם העיר העתיקה.
נראה כי עצם מיקומה בהר הזיתים, המקודש לנצרות, הקנה לה חשיבות דתית.
השטח נקנה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי ואחיו כדי לבנות כנסייה לכבוד אימם הצארית מריה אלכסנדרה (במקורה נסיכה גרמנית), שמריה מגדלנה הייתה הקדושה הפטרונית שלה.
כנסיית מריה מגדלנה תוכננה על ידי האדריכל הרוסי גריים.
סגנון בנייתה משקף את הכנסיות הרוסיות במאות ה-15–17. ייחודה הוא בכיפות המצופות זהב טהור דמויות הבצל, המזכירות את כנסיות הקרמלין במוסקבה.
כיפות אלו העניקו לה את שמה העממי 'כנסיית הבצלים'.
הקדשת הכנסייה למרים המגדלית, אינה קשורה אף היא בכל מסורת הקושרת את דמותה דווקא לאתר זה.
נראה כי השם שנבחר נועד לרמוז בעיקר לשמה של מריה אלכסנדרובה, אמו של הצאר אלכסנדר השלישי.
לטקס חנוכת הכנסייה ב-1888 נשלחו הנסיכה יליזבטה פיודורובנה, ובעלה סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וראש החברה הפרבוסלבית בארץ ישראל.
הזוג הוסיף לבנות מבני דת וצליינות בירושלים, ובהם חצר סרגיי.
כנסיית מריה מגדלנה בולטת על סביבותיה בשל גודלה וכיפותיה הזהובות.
למרות זאת, חלקה הפנימי צנוע למדי ומעוטר בתמשיחי קיר פשוטים וריהוט מינימלי.
ארבעה ציורים של מרים המגדלית מעטרים את צידי פנים הצריח.
על קיר החזית המזרחי של הכנסייה מתוארת מרים המגדלית העומדת בפני הקיסר הרומי טיבריוס ובידיה ביצה אדומה (המסרת מספרת שמרים פגשה בקיסר וסיפרה לו אודות ישו וניסיו.
הקיסר לא האמין ואז חל נס.
הביצה שהביאה לו כמנחה הפכה אדומה).
שלושת הציורים הנוספים מתארים את ישו פוגש במרים במגדלא, מרים נותרת לצד הצלב ומרים פוגשת ראשונה את ישו לאחר תחייתו.
הציורים הם פרי מכחולו של הצייר אלכסנדר איוואנוב, גדול ציירי רוסיה במאה ה-19, והוא הוזמן במיוחד על ידי הנסיכה יליזבטה עבור הכנסייה.
בקופסאות הרליקטים המוצגות ניתן למצוא גם את עצמותיה של מרים המגדלית.
איקונין של קדושה זקנה המופיע בכל הכנסיות הרוסיות הוא האיקונין של סנט מטריונה ממוסקבה.
מלפני הבמה בחלקה הימני נמצא גם איקונין של מרים, אם ישו, הנקרא 'הודיגיטריה' (Hodigitria), לו מיוחסות סגולות לחולל נסים (ריפוי וזליגת דמעות מור מעיניה).
מקור האיקונין הוא בלבנון במאה ה-16, שם ניצל משריפה, והועבר לירושלים לריפוי חולים רבים ממגפת החולירה.
על פי המסורת, האיקונין הובא לירושלים על ידי אליאס הארכיבישוף של לבנון בשנות ה-30, ששמע בשלושה חלומות שונים את קולה של מרים המורה לו להפקיד את האיקונין בידי מריה אם מנזר מריה מגדלנה.
בתחומי הכנסייה קבורות שלוש נשים: האחת היא הנסיכה יליזבטה, שנרצחה במהלך המהפכה בשנת 1918 על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הרוסית).
עקב היותה אהודה על העם הרוסי ועושת חסדים, לקחו אותה חיילי הצבא הלבן עימם בנסיגתם מזרחה וקברו אותה בבייג'ינג שבסין.
בהוראת אחותה ויקטוריה הוצאו עצמותיה ב-1920 והועברו לירושלים כדי להגשים את הבקשה שהעלתה בעת חניכת הכנסייה בירושלים, להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים.
בקשתה כובדה, ואחרי מסע ארוך בארון מתים הגיעה גופתה לכנסייה, בה היא מוצגת עד היום בתוך ארון זכוכית מימין לבמה ומעליו שרידי חפציה האישיים.
האישה השנייה הקבורה בכנסייה היא ברברה, בת לווייתה של יליזבטה, שנרצחה אף היא בידי אנשי הצ'קה.
גופתה מוצגת בארון זכוכית זהה ליליזבטה משמאל לבמה.
האישה השלישית הקבורה בכנסייה היא הנסיכה אליס, נסיכת באטנברג, אמו של פיליפ, בעלה של אליזבת השנייה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 היא שהתה במנזר הסמוך לכנסייה והביעה את רצונה להיקבר ליד קרובתה יליזבטה.
היא נפטרה בשנת 1969, ועצמותיה הועברו לקריפטה של הכנסייה בשנת 1988. הנסיכה אליס הוכרזה לאחר מותה כחסידת אומות העולם.
מלך בריטניה, צ'ארלס השלישי אף נטע עץ על שמה בשדירת חסידי אומות העולם במוזיאון יד ושם בירושלים.
בשנת 1934 נוסף בשטח הכנסייה מבנה נוסף המשמש כמנזר, ובו פועלות כ-30 נזירות בנות לאומים שונים.
במורד החצר, מתחת ליסודות הכנסייה, מצויה מערה.
המסורת המקומית מזהה במערה זו את המקום בו נרדמו פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי, שליוו את ישו לגת שמנים (המסורת הקתולית מזהה מערה זו במערת הבגידה הסמוכה).
במקום הוקמה כנסייה קטנה, בה נערכות תפילות ערב.
במערה מצוי איקונין המתאר את ישו מתפלל על "סלע היגון" שבגת שמנים.
סמוך לגדר הכנסייה הצפונית מצוי חלק מסלע (חלקו שני מצוי מעבר לגדר, על המדרכה) המיוחס עוד מן התקופה הביזנטית למקום עליו ניצב תומאס המפקפק בעת עלייתה של מריה, אם ישו, לשמיים ועליו קיבל ממנה את חגורתה.
הסיפור מיוחס לספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "עזיבתה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות.
תומאס לא הגיע כיוון שהיה בהודו.
סביב מיטתה האזינו השליחים לדבריה ולאחר תרדמת המוות שלה, קברוה בגת שמנים.
תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד על סלע סמוך קברה ראה את גופה נלקח לשמיים.
הוא פרץ בבכי ותפילה וביקש נחמה, ומרים זרקה מהשמים את חגורתה שמיד זכתה להערצת כל השליחים.
מול שער הכניסה הראשי לכנסייה, בתוך הגדר המקיפה את מתחם גת שמנים, ניצב עמוד אבן עתיק שמקורו לא ידוע, הנקרא 'עמוד הבגידה' או 'עמוד הנשיקה'.
עמוד זה מסמל את המקום בו נישק יהודה איש קריות את ישו, וכך הסגירו לחיילים הרומאיים, על פי המתואר בהבשורה על-פי מרקוס בברית החדשה:
כנסיית כל העמים (איטלקית Chiesa di tutte le Nazioni) היא כנסייה פרנציסקנית השוכנת בגת שמנים שבנחל קדרון, על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים.
שמה הרשמי הוא כנסיית היגון (Chiesa dell'Agonia), אולם היות שהוקמה בכספי תרומות שנאספו מרחבי העולם הקתולי, היא זכתה לשם "כנסיית כל האומות" או "כנסיית כל העמים".
הכנסייה הוקמה בשנים 1919–1924 בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי.
מדי יום פוקדים אותה כ-5,000 מבקרים.
הכנסייה שוכנת בשטח הגן בגת שמנים, שבו על-פי המסורת הנוצרית התפלל ישו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים בידי יהודה איש קריות.
בכנסייה שוכן "סלע היגון" שעליו התפלל ישו את תפילתו:
ב-1920, שנה לאחר תחילת העבודות, נחשפו עמוד וקטע פסיפס מהכנסייה הביזנטית, ועבודות ההקמה פסקו עד שנת 1922. עם סיום המחקר הארכאולוגי, שנוהל על ידי גאודנציו אורפלי, שונו תוכניות הכנסייה והיא הושלמה והוקדשה ב-1924.
הכנסייה נבנתה בדמות בזיליקה בעלת שלוש ספינות, ובקצה כל אחת מהן נקבע אפסיס.
האפסיס של הספינה המרכזית היה גדול משני האחרים, ומאפיין כנסייתי זה הוא המוקדם ביותר המוכר בארץ ישראל.
אורכה של הכנסייה היה 25.1 מטרים ורוחבה עמד על 16.35 מטרים.
בין הספינות ניצבו שתי שורות בנות שבעה עמודים כל אחת.
קוטרם של העמודים עמד על 51 ס"מ, וראשיהם עוצבו בדמות כותרות קורינתיות.
בסיסיהם נחצבו באבן גיר וברובם נמצאו באתרם בעת חשיפת המבנה.
תקרת הכנסייה הייתה עשויה עץ כמקובל בכנסיות הביזנטיות.
עובי קירותיו החיצוניים של המבנה היה 60 ס"מ, נתון נחות מהמקובל בבנייה הביזנטית.
בגלל שיפוע המדרון חצבו בוני הכנסייה את צידה המזרחי בסלע ההר, ובנו מבני תמך מתחת למבואה שבצידה המערבי.
מאפיין ייחודי של המבואה הוא שנכלל בה מאגר מים, ואשר ניזון מתעלת ניקוז שהובילה מצידה המזרחי של הכנסייה לאורך קירותיה הצדדים.
במרכזו של האפסיס המרכזי בלט קטע מ"סלע היגון" לגובה של 35 ס"מ מעל רצפת המבנה, ואשר עוצב כך שיתאים לצורתו המתעגלת של האפסיס.
הסלע השתרע מערבה אל חלל המעבר המרכזי בכנסייה.
רצפת הכנסייה רוצפה בפסיפסים, ושרידים מהם השתמרו בין העמודים.
קירות הכנסייה כוסו באריחי אמייל וזכוכית.
בראשית המאה ה-12, לאחר אפלה של כ-500 שנים באשר לתולדות המקום, כתבו צליינים כי באתר ניצבת כנסייה קטנה.
ייתכן שזו קמה בתקופת הסובלנות שאפיינה את השלטון הפאטמי במהלך המאה ה-11. ברי שבמחצית המאה ה-12 הוחלפה הכנסייה הקטנה בכנסייה גדולה ממנה ומהכנסייה הביזנטית הקדומה.
לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187 פסקו העדויות אודות הכנסייה, וייתכן שחרבה.
ב-1323 שוב דווח על קיומה של כנסייה במקום, ולכאורה מתיישב דיווח זה עם שני סוגי עמודים שונים שנמצאו באתר.
כנסייה זו, בין אם הייתה הכנסייה הצלבנית המקורית ובין אם הייתה כנסייה אחרת ומאוחרת לה, ניצבה בהריסותיה לכל המאוחר בשנת 1347.
הכנסייה הצלבנית נבנתה לאורך ציר שונה מזה של הכנסייה הביזנטית ושל הכנסייה המודרנית, ו"סלע היגון" נקבר מתחת לקירות פינתה הצפון-מזרחית.
הכנסייה נבנתה מאבני גוויל גדולות ושולבו בה חומרי בניין מהכנסייה הביזנטית בשימוש משני.
קירותיה היו עבים ורוחבם עמד על 2.35 מטרים.
שלושת המעברים בכנסייה הופרדו זה מזה בשתי שורות בנות שלושה עמודים בכל אחת, והעמודים עצמם עוצבו בצורת צלב.
לימים, כאשר שופצה הכנסייה, הוחלפו אלה בעמודים מתומנים.
בקצהו המזרחי של כל מעבר נקבר אפסיס, והאמצעי היה גדול משני האחרים.
אזור המזבח ניצב על בימה מוגבהת בגובה של 63 ס"מ מעל רצפת המבנה, והשתרע על-פני כל שטחו של האפסיס האמצעי וכמחצית משטח המעבר האמצעי.
במרכז הבימה ניצב סלע בגובה של 10 ס"מ, שאורכו 75 ס"מ ורוחבו כ-60 ס"מ.
גם באפסיס הצפוני נותרה פיסת סלע בלתי מעובדת, ושקע באפסיס הדרומי מעיד, אולי, על סלע דומה ששכן גם בו.
הכנסייה רוצפה בפיסות שיש ואבני פסיפס גדולות.
כנסיית כל העמים המודרנית קמה על ציר האורך של הכנסייה הביזנטית, אם כי ממדיה גדולים בהרבה, וקרובים יותר לאלה של הכנסייה הצלבנית.
אבן הפינה הונחה ב-1919 והמשימה שהופקדה בידיו של אנטוניו ברלוצי, הסתיימה ב-1924. בתקרת המבנה ובפסיפס הכותל המזרחי שולבו סמליהן של 16 המדינות שתרומתן סייעה בהקמת הכנסייה, ועם אלה נמנות ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, מקסיקו, איטליה, צרפת, ספרד, אנגליה, בלגיה, קנדה, גרמניה, ארצות הברית, אירלנד, הונגריה, אוסטרליה ופולין.
בשנים 2012–2013 שופצו כל הפסיפסים בתוך מבנה הכנסייה ומחוצה לו.
העבודות שנמשכו 18 חודשים הסתיימו ב-5 בנובמבר 2013, עם הסרת היריעה שכסתה את פסיפס החזית.
העבודות בוצעו בידי אמנים פלסטינים נוצרים ומוסלמים, ומומנו, בין היתר, בידי משמורת ארץ הקודש והקונסוליה האיטלקית בירושלים.
בדצמבר 2020 תושב ירושלים יהודי חרדי נעצר לאחר שניסה להצית את הכנסייה.
בשל אופייה הבינלאומי של הכנסייה, הוחלט להקימה בסגנון הרומי-קלאסי של תקופת ישו.
ברלוצי ביקש להביע במבנה את היגון שפקד את ישו במהלך הייסורים בגן, ועל כן חלל הכנסייה חשוך למחצה, תקרתו נמוכה יחסית ונקבעו בו 11 כיפות נמוכות כנגד 11 השליחים וכיפה גדולה המייצגת את הצלוב.
הצבע השולט בפיסות האלבסטר ששולבו בקירות המבנה הוא סגול, צבע האבלות במסורת הנוצרית, ותקרת הפסיפס זרועת הכוכבים נצבעה בכחול כהה.
סביב הכוכבים המדמים את שמי ליל היגון, שולבו ענפי זית המייצגים את עצי הגן הסמוך.
המסלע הטבעי ששולב בכנסייה הביזנטית המקורית נשמר ושולב לאורך הכותל המזרחי.
אבן הבנייה בגווני אפור-אדמדם הובאה ממחצבות ליפתה ושולבה בקירות המבנה הפנימיים, בעוד שקירותיו החיצוניים עוצבו באבן ורדרדה מאזור בית לחם.
המבנה נחלק לשלושה מעברים זהים בממדיהם, וביניהם שתי שורות עמודים ורודים ודקים, המעניקים לאולם מראה של חלל אחד גדול.
האפסיס הבודד נקבע בקצהו המזרחי של המעבר המרכזי.
שלושה פסיפסים נקבעו על כותל הכנסייה המזרחי - בשמאלי נראית נשיקת הבגידה של יהודה איש קריות, ובימני מתוארת סצנת המעצר ותשובת ישו למבקשיו:
בתווך, באפסיס היחיד, מתואר ישו כורע ברך על "סלע היגון" המדמה מזבח, וממעל נשלחת יד אלוהים כשהיא אוחזת בכתר הניצחון.
בין דמותו של ישו על הארץ ויד האל נראה מלאך היורד משמים כשליח לעזר.
סלע היגון שבאפסיס ובחלק מהמעבר המרכזי, מוקף בגדר ברזל נמוכה המזכירה את כתר הקוצים, ומשולבים בה ענפי זית.
בקדמת הזר שולב גביע וזוג ציפורים המסמלות את אלה המבקשים לחלוק את גביע היגון של ישו.
בשני צדדיו של זר הברזל נראות יונים האחוזות בו כבסבך וראשיהן מורכנים כסמל לקורבן.
בחזית המבנה מבואה רוחבית גדולה המובילה אל חלל הכנסייה דרך דלת בודדת במרכזה.
בדלת, העשויה ארד, נראה עץ החיים העולה וצומח מצלב, וארבעה מענפיו מתעגלים לצדדים ומסתיימים בארבעת סמליהם של המבשרים.
מתחת לכל אחד מהסמלים קבוע נוסח היגון בבשורה התואמת.
מעל הדלת קבועים דברי ישו לשליחים:
היינו, "הישארו כאן ועשו עמי את הלילה".
בלונטה שמעל לכיתוב זה נראים, משמאל לימין, סמל המסדר הפרנציסקני, כי רו וצלב ירושלים.
המבואה נפתחת אל נחל קדרון דרך שלוש קשתות זהות בממדיהן, וביניהן עמודים נושאי כותרות קורינתיות.
פסלי ארבעת המבשרים ניצבים על העמודים שבין הקשתות ובפינות המבנה.
בגמלון הענק שמעל המבואה קבוע פסיפס המתאר את ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם.
ישו נראה לבוש ארגמן, צבע המלכות, לאחר שמסר את ליבו למלאך שמימינו.
שתי קבוצות בני אדם ניצבות משני צדדיו של ישו, אך במרחק מה ממנו כדי להדגיש את בדידותו בעת ייסוריו בגת שמנים.
האנשים שמימין הם בני העם הפשוטים, והם בוכיים ואבלים; ואילו אלה שמשמאל מייצגים את בעלי השררה שלא השכילו להכיר בו ובבשורה (אחד מהם אוחז ספר ועליו המילה "בורות").
ישו מקבל את פניותיהם של כל בני האדם, כפי שמעיד הפסוק שמתחת לסצנה:
על הגג שמעל הגמלון נראים שני איילים ברוח הפסוק:
בין שני האיילים ניצב צלב מעל כדור המייצג את העולם.
מטע הזיתים בגת שמנים צמוד לכנסייה מצפון ומשתרע כיום על-פני שטח של 1,200 מ"ר.
מאחר שלפי המסורת ישו התפלל על "סלע היגון" בתוך הגן, הרי שזה השתרע בתקופתו גם בשטח בו נצבת כיום הכנסייה.
שמונת עצי הזית הנותרים מוקפים בגדר שבה שולבו אלמנטים ביזנטיים.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים הפך השטח לוואקף, ובמאה ה-14 הוא חולק בחומות נמוכות ובשבילים למספר חלקות קטנות.
בשלב כלשהו הפך המקום מוואקף לשטח פרטי, וב-1681, וייתכן שכבר ב-1666, השלימו הפרנציסקנים את רכישת הבעלות בו.
ב-1847 הוקף הגן בחומה גבוהה כדי להגן על העצים, וב-1959 הוחלפה זו בגדר הקיימת.
מחקר של הרשות האיטלקית הלאומית למחקר שפורסם ב-2012 תיארך שלושה משמונת עצי הזית בגן למאה ה-12, התקופה הצלבנית בה שופצו כנסיות רבות בארץ ישראל
העץ בפינת הגן הדרום-מזרחית ניטע על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-1964, בעת שביקר בארץ הקודש.
מאשה הלוי, "יצירת נוף מקודש: כנסיית כל האומות בגת שמנים כמקרה בוחן", מותר, 21, תשע"ד, עמ' 69–80.
כנסיית כל הקדושים שליד המצודה היא כנסייה עתיקה ברחוב בייווארד (Byward) בקרבת מצודת לונדון.
הכנסייה נבנתה בשנת 675 ככנסיית מנזר בארקינג (Barking Abbey) הסקסוני, על יסודות מבנה רומי, וכונתה "כל הקדושים בארקינג" (All Hallows Barking).
שרידי המבנה הרומי נמצאים בקריפטה של הכנסייה.