tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודעי הייתה כלת פרס ראש הממשלה לפעילות התנדבותית לשנת 1999. בשנת 2004 הוענק למיכל תואר הכבוד "יקירת תל אביב" על תרומתה ופעילותה בעיר תל אביב.
מודעי פרסמה את הספר "יומנה של מלכת יופי", בהוצאת "לאישה" 1953.
בתה הבכורה, הראלה, נהרגה בתאונת דרכים ב-1979. פרס מפקד גלי צה"ל מוענק בטקס שמתקיים מדי שנה לזכרה של הבת ששירתה כמפיקה בתחנת הרדיו הצבאית.
בנה, בועז מודעי, הוא דיפלומט בכיר בשירות החוץ הישראלי שכיהן בתפקיד שגריר ישראל באירלנד.
היא קבורה בבית הקברות נחלת יצחק לצד בעלה יצחק מודעי
מיכל מירון שקד (13 ביולי 1957 - 19 במאי 2007) הייתה עיתונאית שפעלה בתחומי העיתונות, הטלוויזיה והאינטרנט.
מיכל מירון שקד נולדה ב-13 ביולי 1957 בירושלים.
את דרכה בכתיבה החלה כילדה בעיתון דבר לילדים.
בשנת 1978 החלה לכתוב בעיתון מעריב במקביל ללימודיה באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות ה-80 החלה לעבוד במקומון "ירושלים", וכתבה בו את מדור "העיניים של מיכל".
לאחר מכן עברה לכתוב במקומון הירושלמי "כל העיר", ובעיתון "ידיעות אחרונות".
ב-1985 עברה להתגורר בניו יורק ככתבת השבועון "כותרת ראשית", בו כתבה טור בשם "מכתב מניו יורק".
לאחר שראיינה את מייסד המגזין "פנטהאוז" בוב גוצ'יונה עבור "כותרת ראשית", הוא הציע לה תפקיד ככתבת במגזין ובעיתון "ספין".
היא השתמשה בשם מישל מיירון שכתבה שם.
במסגרת עבודה זו חשפה את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשת קו 300. לאחר סגירת "כותרת ראשית" ב-1988, עברה לעבוד ככתבת העיתון "חדשות" בניו יורק.
ב-1992 שבה לישראל והחלה לכתוב טור יומי בעיתון מעריב.
ב-1993 הגישה בערוץ 2 את תוכנית השיחות הלילית "בין הסדינים", שעסקה בבעיות זוגיות ומיניות, ונחשבה לתוכנית הסקס הראשונה בטלוויזיה.
התוכנית ספגה ביקורות קשות והורדה מהמסך, ומירון שקד אמרה על כך כי ""פתאום גיליתי שאני מלכת הפרובוקציות זה עצבן, כי התוכנית בעצם הקדימה את זמנה".
ב-1994 כתבה את הספר "אם תיגע בי אני אצרח" שעסק בגילוי עריות ונפרשה בו מערכת יחסים קשה בין אב לבתו, הכוללת התעללות.
עם פרסומו עורר הספר סערה באמצעי התקשורת, והועלו השערות האם הספר מבוסס על חומרים אישיים.
לאחר שאישרה בריאיון עיתונאי כי הספר הוא אוטוביוגרפי, נפגע מכך אביה, אשר הכחיש את האשמותיה הכלולות בספר, וניתק את הקשר עמה.
ב-1998 שימשה למשך תקופה של שנה כדוברת רשות השידור.
בסוף שנות ה-90, כתבה במגזין האתר וואלה, וב-2000 הקימה וניהלה את האתר המגזיני "Iwomen", שקהל היעד שלו הוא נשים.
בשנותיה האחרונות הייתה פעילה במיוחד בשיח הנשי והפמיניסטי בישראל.
מירון שקד התגוררה בשנות חייה האחרונות ביישוב עין חמד שליד ירושלים.
היא הייתה נשואה לאריק שקד ולהם שני בנים תאומים.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-19 במאי 2007 ונטמנה בקיבוץ מעלה החמישה.
אם תיגע בי אני אצרח (ירושלים: כתר, 1994)
ענדתי עגילים כחולים (ירושלים: 2011)
הרב מִיכְל יהודה ליפקוביץ (כסלו ה'תרע"ד, דצמבר 1913 – כ"ו בסיוון ה'תשע"א, 27 ביוני 2011) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וממנהיגי הציבור הליטאי.
נולד בוולוז'ין לרב משה דוד ולחיה ליפקוביץ.
אביו היה בן 60 כשנישא לאמו.
בנוסף שכר לו אביו מלמדים פרטיים שמימן ממשכורתו הדלה.
בגיל שתים עשרה נסע ללמוד בישיבה הקטנה בלידא.
את בר המצווה חגג עם חבריו בישיבה, בלי הוריו שהיו בוולוז'ין.
כעבור זמן נסע לווילנה ללמוד בישיבת רמיילס אצל ראש הישיבה הרב שלמה היימן, שאותו החשיב כמורו ורבו.
לימים הוציא את שיעוריו לאור בספר "חידושי רבי שלמה".
כעבור שלוש שנים שב לביתו בוולוז'ין.
בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל הודות לסרטיפיקטים שהשיג אחיו הגדול אריה לייב, שעלה ב-1924. למד בישיבת חברון בירושלים והיה מקורב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא, לרב אהרון כהן ולמשגיח הרב יהודה לייב חסמן.
בתקופת לימודיו בישיבת חברון התקרב לרב איסר זלמן מלצר, השתתף בשיעוריו בסדר קדשים ואף קבע עמו סדר לימוד שבועי.
כעבור זמן התקרב אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ("החזון איש") והיה מתלמידיו.
בל"ג בעומר ה'ת"ש (1940) נישא לחוה אסתר גרשונוביץ (נפטרה בט"ז בתשרי ה'תשע"ח, 6 באוקטובר 2017), בתו של הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, ראש ישיבת תפארת ציון בבני ברק.
השדכן היה החזון איש, אשר אף הובילו לחופה.
מיד לאחר נישואיו התמנה לכהן כר"מ בישיבת תפארת ציון.
בין תלמידיו בישיבה: הרב חיים קניבסקי, הרב נסים קרליץ, הרב מאיר צבי ברגמן והרב דב צבי קרלנשטיין.
במקביל למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה ובכולל חזון איש (שנקרא אז "כולל זיכרון מאיר").
באותה תקופה ייסד שיעור מיוחד לבעלי בתים תורניים בבית מדרשו של החזון איש.
לעיתים היה החזון איש מקשיב לשיעוריו בהנאה.
לאחר פטירת החזון איש עבר השיעור להתקיים בביתו של אחד המשתתפים והוא נמשך כחמישים שנה ברציפות.
בתחילת שנות ה-50 ייסד הרב יוסף שלמה כהנמן את ישיבת פוניבז' לצעירים (גילאי 13–17) והוא מינה את הרב ליפקוביץ לעמוד בראשה, יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
הרב ליפקוביץ מסר בה שיעורים במשך כשישים שנה והעמיד אלפי תלמידים, בהם רבנים, ראשי ישיבות ותלמידי חכמים מפורסמים.
בסוף שנת תשס"ט (2009) הפסיק את אמירת שיעוריו בישיבה בשל חולשתו.
בשנותיו הראשונות כראש ישיבת פוניבז' לצעירים הקים כולל ללימוד סדר טהרות בימי שישי ושבת.
בין חברי הכולל היו גדולי תורה נודעים, בהם הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך רוזנברג והרב משה דויטש, מתלמידי החזון איש ומחבר הספר "זיו הים".
בשנת תשנ"ח (1998) יסד רשת כוללים ארצית ללימוד סדר טהרות בראשות נכדו הרב יצחק קורלנסקי.
נפטר ביום שלישי, כ"ו בסיוון ה'תשע"א (28 ביוני 2011), יום השנה לפטירת חותנו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ.
ההלוויה נערכה ביום פטירתו בבני ברק והיא נעה מביתו שברחוב וילקומירר אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' והשתתפו בה על פי ההערכות כ-100,000 אנשים.
בצוואתו ציווה שיספידוהו רק שני בניו וכן ביקש להימנע מלתאר אותו בתארים "גאון" ו"צדיק".
כמו כן ביקש שלא להוציא ספר זיכרון לזכרו, שכן הדבר גורם לביטול תורה.
כאשר הוקמה מפלגת דגל התורה על ידי הרב אלעזר מנחם שך צורף הרב ליפקוביץ למועצת גדולי התורה של המפלגה.
השפעתו הייתה רבה בתחום החינוך והישיבות.
ראשי ישיבות רבים נועצו בו, והוא שימש נשיא של מספר ישיבות ומוסדות תורה.
בשנותיו האחרונות יצאו לאור מספר ספרים שלו המכילים שיחות מוסר, הדרכות והנהגות לבני הישיבות.
הרב ליפקוביץ נחשב כממשיך הקו ההשקפתי של הרב שך.
כאשר הוקם בית מדרש במודיעין עילית על שמו של הרב שך - "אבי עזרי", שיגר הרב ליפקוביץ מכתב לבני הקהילה ובו כתב:
הרב ליפקוביץ דגל בשמירה קפדנית של המסורת בכל ענייני החינוך וההשקפה התורנית.
התנגד להקמת מכללות אקדמיות לחרדים.
נאבק נגד התערבות משרד החינוך בתכני הלימוד במוסדות הלימוד החרדיים, בין השאר על ידי תוכנית הליבה ומבחני המיצ"ב.
לשם כך אף יזם כינוס מיוחד של מועצת גדולי התורה אשר קיבלה החלטה חד-משמעית על עצמאות החינוך בבתי הספר החרדיים.
יצא נגד השבועונים החרדיים, וכתב כי הם "מכשילים את הרבים בלשון הרע וליצנות, ולחינוך הילדים הוא סם המוות".
חלק ניכר משיחותיו ומכתביו עוסק בחובה לשמור על "החינוך הטהור", ללא שום ויתורים ופשרות.
בצוואתו ציווה על בני ביתו "לחזק את חינוך הבנים והבנות על טהרת הקודש".
בפרשת עמנואל הביע עמדה בלתי מתפשרת נגד החלטת בג"ץ.
הוא הורה להורי תלמידות בית הספר בית יעקב בעמנואל שלא להיכנע לבג"ץ גם במחיר של הליכה לכלא.
כשבאה קבוצת ההורים אל ביתו לקבל את ברכתו לפני הליכתם לכלא, השמיע באוזניהם דברי עידוד ותמיכה.
בעקבות החלטת הממשלה לקצץ בתקציב החינוך העצמאי הורה לכמה אילי הון יהודים ממעריציו לתמוך בחינוך העצמאי ואף כינס בביתו ישיבה מיוחדת של נדיבים למטרה זו.
התנגד להקמת הנח"ל החרדי, וכמו כן התנגד לחוק טל ולכל צורה של שירות צבאי או אזרחי.
בשנת 2009 כתב מכתב, אליו הצטרפו הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי, ובו קבעו שהמצטרף לשירות לאומי אזרחי "מחריב בזה את עצמו ואת צביון ביתו ועתיד חינוך ילדיו".
בשנת 2011 הצטרף למכתב גם הרב שמואל אוירבך והוא פורסם בעיתון יתד נאמן, ימים מעטים טרם פטירתו של הרב ליפקוביץ.
למה אתם לא הולכים לרוסיה או לאיטליה".
פירש גם אסונות נוספים כמסר ליהודים להיטיב דרכיהם.
ישנה חשיבות לכך שהאב ילמד תורה עם בנו, לא רק משום מצוות "ושננתם לבניך", אלא גם לצורך יצירת קשר ביניהם.
כתוצאה מכך הבן נוח יותר לקבל את דברי אביו בתחומים נוספים.
לימוד זה צריך להתקיים מתוך אהבה ולא מתוך כפייה.
על האב לשמוע את דברי בנו בסבלנות ובמאור פנים.
יש לשבח את הבן על סברה יפה שהוא אומר, כדי להאהיב עליו את הלימוד ולהמריץ אותו לעמול בתורה.
יש להוכיח את הבן בנחת ומתוך אהבה, כדי שהבן יחוש שהדבר נובע מגודל אהבתו של אביו, שרוצה בטובתו.
אין לצעוק ולהעניש ילד שמדבר בחוצפה או בכעס, אלא יש לומר לו בנחת ומתוך אהבה שכך הוא מפסיד את המעלות הטובות.
דורנו חלש, ולכן צריך להשתמש בעיקר ב"ימין מקרבת" ולא ב"שמאל דוחה".
מאותה סיבה, כאשר האב נוכח שהבן אינו יודע את הסוגיה שלמד בתלמוד תורה או בישיבה - אין לכעוס עליו ולתת לו הרגשה שהוא אינו יודע, אלא יש ללמוד עמו את הדברים תוך מתן הרגשה טובה, כגון בעזרת אמירה "מן הסתם התכוונת לכך וכך".
המפתח להצלחה בחינוך הילדים הוא תפילה בדמעות.
אין להלחיץ מדי את הילד, אך גם לא לפנקו יתר על המידה ולאפשר לו חופשיות יתר.
ההורים חייבים לנהוג בסמכותיות, כדי שהילדים יהיו חייבים לשמוע להם גם בדברים שאינם נראים בעיניהם.
ישנה חשיבות רבה לדוגמה האישית.
כאשר הבן רואה את אביו לומד תורה ומקפיד בקיום מצוות הדבר משפיע עליו יותר מתוכחות.
היה נשוי לחוה אסתר (לבית גרשונוביץ).
הרב משה דוד - משגיח בישיבות באר יעקב ומשכנות התורה, ר"מ בישיבת בית דוד ורב בית הכנסת היכל משה בבני ברק.
חתנו של הרב מרדכי אלתר זליבנסקי.
הרב אברהם יצחק - ר"מ בישיבת בית מדרש עליון וחתנו של הרב בן ציון פלמן.
בתו - אשת הרב בנימין ביינוש קורלנסקי, ר"מ בישיבת פוניבז' לצעירים (נפטר בז' סיון תשס"ו).
חותנם של הרב יצחק שאול קניבסקי (בנו של הרב חיים קניבסקי) והרב אליעזר שטיינמן, ראש ישיבה באשדוד (נכדם של הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי).
בתו - אשת הרב בנימין דוד אלישיב, ראש כולל תפארת בחורים ומחבר ספר יד בנימין ובנו של הרב יוסף שלום אלישיב.
בתו - אשת הרב משה אליהו שוורץ, ר"מ בישיבת מאור יצחק - חמד.
אחותו יהודית (נפטרה בשנת ה'תשפ"ב בגיל 100) הייתה נשואה לרב שמואל הכהן רוזובסקי, ראש כולל ללימוד סדר קדשים בביתו של הרב שמואל סלנט בעיר העתיקה ומחבר הספר "אמרות שמואל".
עמק השער - ביאורים והערות על ספר "המקח והממכר" לרב האי גאון, שני כרכים, חלק א ירושלים ה'תש"ט, חלק ב-ה'תשכ"ז.
מנחת יהודה - על מסכתות קידושין, גיטין, בבא קמא (ה'תשס"ו), בבא מציעא ובבא בתרא, סדר קדשים (ה'תש"ע), וסדר זרעים (עם עניינים בש"ס ומכתבי תורה, ה'תשס"ח)
אמרי דעת - שיחות ומכתבים, בני ברק, חלק א' ה'תשנ"ט, חלק ב' ה'תשס"ג
דרכי החיים - הדרכות בדרכי החיים של תורה ויסודות החינוך בימינו
מדי שבוע יוצאים שני עלוני שבת עם דברי תורתו: דובב שפתיים (משנת ה'תשע"ג), ופניני דעת בהוצאת "כולל טהרות" שהוקם על ידו.
מיכל זמיר (נולדה ב-28 בספטמבר 1964) היא סופרת, עורכת ועיתונאית ישראלית.
זמיר נולדה בצהלה, בת לרינה ולצבי זמיר, לימים אלוף פיקוד הדרום וראש המוסד.
שירתה בצה"ל כפקידה במכללה לפיקוד ולמטה.
למדה באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בספרות עברית ופילוסופיה כללית ותואר שני בחוג לספרות עברית.
נושא התזה שלה היה "שיח האהבה כשיח הפוליטי ביצירתו של י.י.
זינגר" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור דוד רוסקיס מהסמינר התאולוגי היהודי.
היא לימדה מספר שנים ספרות יידיש באוניברסיטת תל אביב.
הייתה בעלת טור "עשר תחנות תרבות" בעיתון "מעריב", כתבה ביקורות ספרים במוסף הספרים של העיתון "הארץ".
עבדה כמגיהה, עובדת כעורכת בהוצאות שונות והעבירה סדנאות כתיבה.
שניים מספריה תורגמו לגרמנית בתרגומה של רות אחלמה.
זמיר גרושה ואם לבת, בת-זוגו של העיתונאי ומנחה הטלוויזיה ירון לונדון.
אחיה, דני זמיר, הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות ברחובות.
הספר 12 פגישות הוא נובלה ארוטית.
על רקע נישואיה המתפרקים פורשת לילי, אישה נאה בת ארבעים, רצף של עלילות מיניות באוזני הפסיכיאטר שלה, אליו היא משתוקקת בכל גופה ומאודה.
מעשה הסיפר הפתייני חושף את גישתה הטוטאלית של לילי ליחסי מין כשיקוף של כל הרוחני שבאדם.
ספינת הבנות (תל אביב: חרגול, תשס"ה 2005): פקידה בשירות חובה בפו"ם, המכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה של צה"ל, מתארת את שתי שנות שירותה הצבאי, מזווית ראייתן של החיילות בנות-בלי-שם המשמנות בגופן את מכונת המלחמה הישראלית.
היא לכודה בלבו של הכיעור הצה"לי, כשהיא נקרעת בין הרצון לשרת ולציית לבין תשוקתה התמימה לאהבה ויופי.
מתקנים ואטרקציות (תל אביב: חרגול ועם עובד, תשס"ח 2008).
שנה בחייה של שכונה ישראלית ותיקה שהוקמה בעשור הראשון למדינה לאנשי צבא קבע ומשפחותיהם.
בישראל של היום נעשתה השכונה מחוז חפץ נדל"ני של אנשי האליטה החדשה, נציגיו של האלפיון העליון.
חילופי האוכלוסין מעמתים זו מול זו שתי מערכות ערכים.
במרכזו של הרומן דמותו של גבי חייק, מתווך נדל"ן המיטיב לקרוא את המציאות המתהווה.
עסקאותיו הנפתלות ואהבתו להיללי, בת לוותיקי השכונה, עומדים במרכזו של הרומן.
לשניים סוד משותף בעברם הלובש ופושט צורה בהוויה התרבותית והכלכלית המתחדשת.
ראה אור בהוצאת כתר באוגוסט 2012.
ראה אור בהוצאת כתר (הסדרה הקטנה), 2018.
רומן אוטופיקשן, המספרת היא בתו של ראש המוסד, ותהליך התבגרותה מקביל לשקיעתו של העולם שאליו נולדה, זה של האליטות הישנות.
הרומן משתרע ברווח שבין שכונת צהלה לבין תל אביב – יעד הבריחה.
ראה אור בהוצאת ספרי אחוזת בית, 2025.
מיכל חזון (נולדה ב-2 ביוני 1961) היא סופרת, תסריטאית ומשוררת ישראלית.
היא ידועה בעיקר בגין סדרת קלטות הילדים שכתבה ללחניה של נורית הירש, "דיג דיג דוג" ו"פים פם פה".
חזון נולדה בכפר סבא וגדלה בתל אביב: את שנות ילדותה העבירה חזון בשכונת הדר יוסף, ובשנת 1970 עברה עם משפחתה לשכונת נווה אביבים.
כבר בילדותה פרסמה שירים בעיתוני ילדים ונוער, בעיקר בהארץ שלנו.
בשנת 1974 זכתה בפרס בתחרות כתיבת שירים "השלום שלי" מטעם נשיא המדינה, אפרים קציר, בשם "השלום שלי" כאשר הגיע נשיא מצרים אנואר סאדאת לביקורו ההיסטורי בישראל הוא קיבל את ספר השירים במתנה.
בשנות השמונים נסעה לארצות הברית בעקבות משפחתה, בשהותה שם כתבה באנגלית סיפורים קצרים שהתפרסמו בעיתון הקולג' המקומי וסדרת דרמה למפיק פרטי ששודרה בכבלים בקנדה.
בסוף שנות השמונים חזרה לישראל והחלה לכתוב לעיתונים שונים, ביניהם מעריב, את וחדשות ושירי ילדים בידיעות אחרונות.
בשנים אלו אף כתבה שירים לזמרים מבוגרים, כמו מרגלית צנעני, רון שובל, שימי תבורי, יואב יצחק ואביבה אבידן.
בשנת 1992 יזמה ואף כתבה את מילות השירים לקלטת הווידאו לילדים "דיג דיג דוג", ללחנים של נורית הירש.
קלטת זו היוותה נקודת מפנה ביצירה לשירי ילדים בישראל מאז.
הקלטת, בכיכובם של דליק ווליניץ ושרון שחל, הכילה שירי הפעלה מקוריים.
הקלטת זכתה להצלחה חסרת תקדים ונחשבת לקלאסיקה בתחום שירי הילדים הישראלים.
לדיג דיג דוג באו שלוש קלטות המשך: "עוד דיג דיג דוג", "דיג דיג דוג השלישי" ו"דיג דיג דוג - שלוש ארבע לעבודה".
בשנת 1994 יצא שיר "הקפה של גברת אושר".
בשנת 1999 יצרו השתיים את הקלטת המצליחה "פים פם פה", בכיכובם של טוביה צפיר וסופי צדקה, שהפך מיד לרב מכר.
בשנת 2002 יצאה קלטת נוספת: "פים פם פה בארמון הקסמים" בכיכובם של סופי צדקה ואלונה טל.
בשנת 2005 יצאה קלטת בכיכובו של שייקה לוי בשם "במבוני אין כמוני".
בעקבות הקלטות אף מועלות עד היום הצגות ילדים בשם זה.
בשנת 2000 התחילה חזון לעבוד בטלוויזיה בערוץ 2, ערוץ הופ!, וערוץ הילדים.
במסגרת עבודתה יצרה סדרות מקוריות רבות לילדים ונוער.
בד בבד החלה לכתוב להיטים לזמרים באנגלית, חלקם אף זכו בפרסים בתחרויות לכתיבה בחו"ל (אחד מהם Song of the Year - VH1).
כיום עוסקת חזון בכתיבת סדרות מקוריות באנגלית לערוץ בייבי, וממשיכה בכתיבת ספרים לילדים ונוער ותמלילים לזמרים.
בשנת 2016 זכתה בפרס אקו"ם למפעל חיים על כתיבה לילדים ובפרס הספריות לספרות ילדים לשנת 2016 מטעם מרכז הספר והספריות על ספרה "שירלי שמש מנצחת", כרך מסדרת ספריה "שירלי", שזכו לפופולריות רבה.
בתה הבכורה יעלי מאובחנת כאוטיסטית, והיוותה השראה עבורה לכתיבתה לילדים.
עולם קטן - שירי ילדים מסביב לעולם בגרסה עברית, 1994 (קלטת וידאו, DVD בשנת 2002)
הטנטנים בארץ הצבעים, הטנטנים בארץ הגדלים, 1997 (קלטת וידאו, DVD בשנת 2002) - לחנים של קובי אשרת, בכיכובה של חני נחמיאס
פים פם פה, 1999 (קלטת וידאו, DVD בשנת 2002) - בכיכובם של סופי צדקה וטוביה צפיר
פים פם פה בארמון הקסמים, 2002 (קלטת וידאו, DVD) - בכיכובם של סופי צדקה, אלונה טל וזיו מאיר
במבוני אין כמוני, 2005 (DVD) - מחזמר לילדים
איני מיני מו מטיילים בספר האנגלית, 2008 (DVD, תקליטור וחוברת צביעה) - תסריטאית ומילות השירים.
סופי טופי, 2001-2002 - תוכנית טלוויזיה לילדים בערוץ 2 (בשידורי רשת).
בין סופי הציירת (סופי צדקה) לטופי התנין (גליה ישי) נרקמת ידידות מיוחדת במינה, הם עוברים חוויות משותפות ומספרים סיפורים על חפצים שגילו ועל מקומות בעולם, בהם סופי ביקרה.
איפצ'י ודיפצ'י, 2002 - סדרת טלוויזיה בערוץ 2 (בשידורי קשת).
בילי בם בם (תוכנית אנימציה) - סדרת הפעלה לפעוטות.
קורותיהם של האחים השובבים בילי ובם בם.
יערה מסתדרת לא רע, הוצאת מעריב - הד ארצי, 1988
שירלי שמש הגדולה מכולם, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2010
שירלי שמש מנצחת, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2012
יפתח המוצלח, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2012
בית הסודות , הוצאת ידיעות ספרים, 2014
אתי הדבונית הבלשית והתעלומה המתוקה, הוצאת כנרת, 2014
שירלי שמש חוזרת, הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2014
החיים המושלמים שלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016
הרוח במגירה, הוצאת ידיעות ספרים, 2018
מיכל (מיקי) מוכתר דניאל-עורי (נולדה ב-25 ביוני 1981) היא שחקנית, מדבבת, וקומיקאית ישראלית.
ידועה בשם הבמה והדמות שלה ככוכבת הילדים מיקי מה נישמיקי.
מוכתר נולדה בשנת 1981 לאבינועם ואילנה מוכתר, כבת בכורה ולה שלושה אחים קטנים.
החלה את דרכה כרקדנית בפסטיגלים בשנים 1995, 1998 ו-2000. היא למדה משחק בבית הספר למשחק בית צבי וסיימה בהצטיינות.
בין תפקידיה של מוכתר היו הכבשה שושנה ב"מותק של פסטיבל 3" ובקלטות הילדים "הכבשה שושנה וחברים" ו"הכבשה שושנה בגן האותיות", הבובה פסטי ב"פסטיבל שירי ילדים 2008", וקופיקו בספין אוף "קופיקו חוקי הג'ונגל".
כמו כן שיחקה בסרט "חבורת ראש כרוב" המבוסס על שירי קובי אשרת ובעונה השנייה של "קופיקו".
לקראת אמצע 2011, מוכתר הוחלפה בידי ליאור דטאוקר בדיבוב העונה השלישית של קופיקו.
בתיאטרון שיחקה מוכתר במחזמר "אבניו Q", יחד עם מיכל ינאי ועידן אלתרמן, במחזמר "הרפתקאות דורה והפיראטים" בתפקיד מפת האוצר ובהצגה "הענק וגנו הקסום" עם גלית גיאת וגדי רבינוביץ'.
מוכתר השתתפה גם במופע של יובל המבולבל, "כוכב המשאלות".
ב-2011 שיחקה בפרק בקומדיית המצבים לנוער "השועלים" של yes, בתור שיילי.
מוכתר עסקה בדיבוב באולפני אלרום ודיבבה את איזבלה גרסיה שפירו ב"פיניאס ופרב", את פיל נפיל בסרטי "פו הדב", את צ'אקה ואת גברת פלאקו מולגואקו ב"בית הספר לקיסר המתחיל" ואת מירטל המייללת ב"הארי פוטר וגביע האש".
בנוסף, היא דיבבה בסדרות הטלוויזיה "אלרגי למפלצות", "טרוליות", "כוח G", "אמריקן דרגון", "בלשי הטבע", "רובי גלום", "עילי מכבה האש", "טוטלי ספייס", "הכלב והחתולה: המרדף המטורף" ועוד.
החל מאפריל 2011 היא מגלמת את כוכבת הילדים "מיקי".
ביולי 2011 הוציאה DVD, ובמקביל העלתה מופע עמו הופיעה ברחבי ישראל.
בחנוכה של אותה שנה כיכבה במופע "גיבורי האור" לצד יובל המבולבל ודוד חיים.
בחנוכה בשנת 2012 עלתה הצגת ההמשך "גיבורי האור 2 - הרפתקה בחלל", שגם בה השתתפה.
ב-29 בפברואר 2012 השתתפה במחזמר רב משתתפים המבוסס על שירי ה-DVD הראשון והשני שלה.
ביולי של אותה שנה יצא דיסק נוסף של מיקי בשם "מיקי בחופשה".
ביולי 2013 יצאה סדרה חדשה "מיקי בפארק השעשועים" שכתב אלון גור אריה וביים קובי מחט.
בדצמבר של אותה שנה השתתפה מוכתר בהצגה חדשה בשם "הגיבורים" לצד דוד חיים, רועי עוז (בתפקיד רוי בוי) וליאור דטאוקר (בתפקיד קופיקו).
בשנת 2014 השתתפה מוכתר בהצגה חדשה בשם "גיבורי האור הדור הבא" לצד ליאור דטאוקר (קופיקו) ולצד רועי עוז (רוי בוי).
ביולי 2015 יצאה סדרה חדשה בשם "מיקי בספארי".
באותה שנה הופיעה שוב במופע "גיבורי האור משימה מהשקמה".
בפסח 2016 השתתפה בהצגה "אקסטרים על גלגלים".
בקיץ של אותה שנה יצאה סדרה חדשה בשם "המסעדה של מיקי".
בספטמבר של אותה שנה עלתה הצגה "שלגייה ושבעת הגמדים" בכיכוב מוכתר בליווי בית הספר למחול של לימור שולב.
בחנוכה של אותה שנה השתתפה מוכתר בהצגה חדשה בשם "גיבורי האור עושים ניסים ונפלאות" לצד ליאור דטאוקר (קופיקו) ולצד רועי עוז (רוי בוי).
ב-13 בנובמבר 2017 התארחה בסדרת הילדים החדשה "המלון של פיני".
ב-28 ביוני 2018 עלתה סדרת הילדים החדשה שלה "מיקי בקרקס" ב-yesVOD kids.
ביולי נכנסה לבית "האח הגדול" למופע קצר עם דיירי הבית.
בחנוכה של אותה שנה השתתפה מוכתר בהצגה "עולם האגדות" לצד ליאור דטאוקר (קופיקו) ולצד רועי עוז (רוי בוי), לינור אברג'יל, לביא קגן (קוגומלו), קובי פרץ ונתן נתנזון.
בשנת 2022 שיחקה במחזמר פרי עטה המבוסס על הסיפור "הבית של יעל".
בשנת 2023 שיחקה את שלגיה במחזמר המבוסס על האגדה "שלגיה ושבעת הגמדים".
בשנת 2026 היא כיכבה במחזמר משלה המבוסס על האגדה "מלכת אסתר ומרדכי הגיבור" לצד שרון מלכי-שמש, רוי אוז (רוי בוי) ונתן נתנסון.
ב-4 במרץ 1996 נפטר בפתאומיות אחיה השני תום בגיל שש לאחר התפוצצות עורק בגזע המוח.
במאי 2013 שודרה כתבה על התמודדותה עם סרטן בלוטת התריס ממנו החלימה.
מוכתר נשואה למפיק אריק עורי המבוגר ממנה ב-15 שנים, ולהם בת ובן.
בנובמבר 2021 חשפה אחרי 15 שנים שעברה תקיפה מינית על ידי אמרגן מוכר.
מיכל לִיפּסוֹן (Lipson; נולדה ב-1970) היא פיזיקאית ישראלית-אמריקאית המתמחה בננופוטוניקה ובאופטיקה של סיליקון.
הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת קורנל בבית הספר להנדסת חשמל ומחשבים וחברה במכון קבלי לננו-מדע בקורנל.
היא נבחרה בשנת 2010 לעמיתת קרן מקארתור.
בשנת 2014 עברה לאוניברסיטת קולומביה.
אביה, פרופ' ראובן עופר, היה חבר סגל בפקולטה לפיזיקה.
ב-1978, עת היו מירב עופר ואחותה התאומה מירב עופר בנות שמונה, עברה המשפחה לברזיל.
אחרי שסיימה שתי שנות לימודים כתלמידה לתואר ראשון במכון לפיזיקה של אוניברסיטת סאו פאולו, קיבלה ליפסון תואר ראשון בפיזיקה מהטכניון ב-1992. היא המשיכה ללימודי הדוקטורט בטכניון, אותו קיבלה ב-1998, העבודה עסקה במצבים של מיקרו-מהודים אופטיים מוליכים למחצה בהנחית פרופ' אלישע כהן.
אחרי-כן שהתה שנתיים בפוסט-דוקטורט אצל פרופסור ליונל קימרלינג ב-MIT, שלאחריו קיבלה משרה באוניברסיטת קורנל ב-2001.
בשנת 2015 היא קיבלה תואר פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
ליפסון ידועה במיוחד בשל עבודתה על פיתוח התקני סיליקון אופטיים, במטרה להשתמש באור כתחליף למוליך חשמלי בשבבים.
היא פרסמה את מאמרה הראשון בנושא ב-2004. מאמר חשוב נוסף שלה התפרסם ב-2006.
היא עובדת גם על פיתוח של "גלימת ההסוואה" האופטית, כלומר הסתרה של אובייקטים על ידי שליטה באור.
וזכתה בפרס לחוקר הצעיר מטעם הקרן הלאומית למדע (National Science Foundation) (NSF).
עבודתה התפרסמה ב-Nature, Nature Photonics וכתבי עת נוספים.
נבחרה לסגן נשיא אגודת אופטיקה (לשעבר האגודה לאופטיקה) ולנשיא האגודה ב-2023. החל מ-2014 ובמשך שנים רבות צוינה על ידי תומפסון-רויטרס במאיון העליון של החוקרים המצוטטים ביותר בתחום הפיזיקה.
ליפסון פרסמה 45 פטנטים והשתתפה בכתיבת יותר מ-250 מאמרים מדעיים.
מיכל טיקוצ'ינסקי (נולדה בט' באדר תשכ"ט, 26 בפברואר 1969) היא דיקנית הסטודנטים במכללה האקדמית הרצוג, עוסקת בהוראת תלמוד והלכה.
נולדה בבני ברק לשלום (אחיו של דב כהנא) ורות כהנא.
למדה משפטים לתואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן ותלמוד במכון התלמודי העיוני במת"ן - מכון תורני לנשים.
בעבודת הדוקטורט שלה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן חקרה את יסודות השיטה הלמדנית של רבי יוסף באב"ד, מחבר "מנחת חינוך".
בשנת 2003 החלה ללמד גמרא והלכה בבית מורשה וב-2006 מונתה לראש בית המדרש לנשים בבית מורשה.
ב-2015 החלה ללמד ולשמש בתפקיד ניהולי במכללה האקדמית הרצוג.
עוד מלמדת במרכז האקדמי שלם ובמדרשת מגדל עוז.
בעבר לימדה טיקוצ'ינסקי במכללת אפרתה.
כן שימשה כעורכת דין ובמקביל עסקה בפעילות חינוכית בארץ, ובחו"ל - בקהילה היהודית באנטוורפן.
כותבת טור שבועי בעלון השבת שבתון.
נשואה לרב יקיר טיקוצ'ינסקי, ראש אולפנה בבית שמש, ואם לשבעה ילדים.
משפטיך למדני: ניצני הלמדנות המשפטית בספר 'מנחת חינוך' ואצל מחברו ר' יוסף באב"ד, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר - הפקולטה למשפטים - האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2020
קראתי בכל לב: קריאות בפרשת השבוע, מגיד, 2022
קונטרס הספקות: מתודה מגמה ומשמעות, שנתון המשפט העברי כה (2008), עמ' 1-44
האשה מטבלת את האישה: טבילת אישה לגרות בפני בת דין, אקדמות כא (2008), עמ' 65-82
אחריות משותפת - עיון בסוגיית שניים שעשאוה, אקדמות כג (2009), עמ' 161-180
על הרפורמה בקרקעות המדינה - מבט הלכתי, אקדמות כד (2010), עמ' 19-37
'חברותיי, נברך': תגובה לשאלת צירופן של נשים לזימון בחוג המשפחה, אקדמות כו (2011), עמ' 33-39
גדולה מסך חלקיה: צניעות כעקרון יסוד (תגובה לנדב שנרב), אקדמות כט (שבט, 2014), עמ' 77-69
מאמרים הלכתיים בנושאי טבילה וכיסוי ראש, מגזין גלויה, תש"ף
מיכל רכטר לֶוִיט (נולדה ב-28 במרץ 1950) היא מאיירת, מעצבת גרפית וציירת ישראלית, זוכת ציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן־יצחק.
מיכל לויט נולדה בתל אביב כבתם הבכורה של האדריכל יעקב רכטר ואשתו הראשונה שרה שפיר, אחות למוזיקאי יוני רכטר.
בילדותה עסקה בספורט ובבלט והחלה להתעניין בציור בגיל 14. בתיכון למדה בבית ספר של ויצו.
בתום שירותה הצבאי למדה איור באקדמיה בצלאל.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד בהוצאת מסדה, שם איירה ספרי ילדים ועיצבה עטיפות לספרי מדע בדיוני ולספרי פרוזה ("שומר אמונים" המופתי מאת אריה קרישק ועוד;).
בשנת 1974 איירה לויט את עטיפת האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות" של ההרכב שבו היה חבר אחיה, יוני רכטר.
בעקבותיה עיצבה עטיפות רבות לאלבומים ישראליים, ביניהם לאלבומיו של רכטר – "באופן קבוע וחד פעמי", "הכבש השישה עשר", "העיקר זה הרומנטיקה" ו"עוד סיפור"; גידי גוב – "40:06"; יהודית רביץ – "גלוי ונעלם"; מאחורי הצלילים 1984, "צליל מכוון" ועוד.
בשנת 2000, לאחר שנים של איור ועיצוב, שינתה כיוון ולמדה ציור פיגורטיבי ב"סדנא לציור ורישום ירושלים" בניהולו של הצייר ישראל הירשברג.
ב-5 במרץ 2011 נפתחה תערוכת היחיד של מיכל רכטר לויט בשם "הכתם שלי" בגלריה של קיבוץ גבעת חיים איחוד.
בתערוכה הציגה ציורי שמן של דיוקנאות, נופים וטבע דומם.
ב-24 בנובמבר אותה שנה נפתחה תערוכת היחיד של מיכל רכטר לויט בשם "בין הגלוי לנסתר" בגלריה של בית האמנים בתל אביב.
ב-2014 ערכה תערוכת יחיד בגלריה לשלום בגבעת חביבה.
ב-2016 ערכה תערוכת יחיד, "קופסה שחורה" בגלריה מקום לאמנות בתל אביב.
ב־20 במאי 2023 נפתחה תערוכת יחיד שלה "בין שמיים וארץ" אותה אצרה לאה בר סלע בגלריית מרווח בקיבוץ הרדוף.
התערוכה התמקדה במגזרות נייר שצמחו למיצב.
בנוסף כללה התערוכה סרט ומספר ציורי שמן.
2024 - ענני אוקטובר, גלריה לאמנות גבעת חיים
2023 - בין שמיים וארץ, גלריה מירווח, הרדוף
2020 -- רחוב לורנס, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב
2019 – הכד של חנה, קיר אמן, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב
2016 – קופסה שחורה, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב
2014 – בארבע עיניים, גלריה בגבעת חביבה
2011 – בין הגלוי לנסתר, בית האמנים, תל אביב
2011 – הכתם שלי, גלריה בקיבוץ גבעת חיים
1997 – מיכל רכטר לויט, ציורים, גלריה בעיקר איור נווה צדק, תל אביב
1996 – מיכל רכטר לויט, ציור, גלריה נלי אמן, תל אביב
2025 - כנפי רוח, מרכז תרבות תאו, הרצליה
2021 -- סדר קוטן, הגלריה בגבעת חיים
2014 – אני מכאן, גלריה בגבעת חביבה
2015 – הסלון, במסגרת 'מנופים', גלריה הקוביה, ירושלים
2015 – Summer Time, מקום לאמנות, תל אביב
2015 – Twilight Zone, גלריה עינגא, תל אביב
2015 – מכירה פומבית, גלריה מונטפיורי, תל אביב
2015 – נקודת זכות, תערוכת הרוח הישראלית, מוזיאון הרצלילינבלום, תל אביב
2016 – "הקתדרלה שלי", קיר אמן X 9 מקום לאמנות קריית המלאכה תל אביב
2017 – "שתיקה", קיר אמן מקום לאמנות קריית המלאכה תל אביב
2017 – נקודת זכות, תערוכת הרוח הישראלית,
2017 – תערוכת מכירה למען ספרית לוינסקי בבית בנימיני
2019 – דיוקן אם, בית האמנים תל אביב
2019 – אמנות לכל כיס, הגלריה לשלום גבעת חביבה.
מיכל לוי (נולדה ב-14 בפברואר 1979) היא שחקנית ישראלית.
לוי נולדה וגדלה בכפר סבא, ובגיל 18 עברה לתל אביב.
בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל ולאחר שחרורה למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
לוי השתתפה בהצגות רבות בתיאטרון.
בתיאטרון גשר: "נישואי פיגארו", "מדיאה" ו"שאריות של אהבה".
בתיאטרון בית ליסין "מקווה", "סופ"ש עם טום", "תקלה קלה", "פרינסס מרי 7", "33 וריאציות", "שם פרטי", "האמת" וכיום ב"האבא".
בנוסף, משחקת כיום ב"מכתבי אהבה" בבית אריאלה.
בפרינג': "נרקיסים" ומופע אימפרוביזציה: "פותחים פה לשפן".
בשנת 2001 דיבבה את נאוקו יאמדה-ג'ונס ב"ספיידרמן ללא גבולות".
בשנת 2005 גילמה את יסמין אביעד בסדרת הטלוויזיה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2006 גילמה את יעל בסרט הטלוויזיה "ברונו מאוהב".
בשנת 2007 גילמה את הדס בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים", ואת דוראל בסדרת הדרמה "משמורת", בערוץ 2.
בשנת 2008 גילמה את שמחה בסרטו של רשף לוי, "איים אבודים".
באותה שנה גילמה את סיגל בסדרת המתח של ערוץ 10, "האמת העירומה".
בשנת 2010 גילמה דמויות שונות בסדרת המערכונים של ערוץ 2, "אין להם מושג".
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה של yes "בלו נטלי" בתפקיד שירלי הגואל.
ב-2013 שבה לשחק בעונה השנייה.
בשנת 2015 שיחקה בסדרה הקומית של ערוץ 2 "פרודים" של הזכיינית "רשת".
ובאותה שנה שיחקה בעונה השלישית של סדרת הנוער "החממה", בתפקיד נינה.
ב-2016שיחקה בסדרת המתח "נעלמים" בניקלודיאון, בתפקיד רותי קליין, אימם של אמה ואלון, גיבורי הסדרה.
ב-2018 השתתפה בסדרה "ויקי ואני", בתפקיד בת-אל מטלון.
ב-2019 שיחקה בסדרה "בת אל הבתולה", בתפקיד איריס אלימלך.
באותה שנה שיחקה גם בסרט "מחילה", בתפקיד אתי.
ב-2020 שיחקה בסדרה "ספיידרז", בתפקיד נעמי גודמן.
ב-2021 שיחקה את אתי, אמו של אלי, בסדרה "בני אור".
ב-2022 שיחקה את שרון אמה החורגת של דנה בסדרה "שומקום".
באותה שנה החלה לשחק בסדרה "שלי הכובשת" בתפקיד אלינור, אמה של שלי.
לוי אם לבת ושני בנים.
היא מתגוררת עם בן זוגה בבית יהושע.
הייתה נשואה בעבר נישואים פיקטיביים לאביעד קיסוס.
מיכל מרטיקן (בסלובקית: Michal Martikán; נולד ב-18 במאי 1979 בליפטובסקי מיקולש) הוא חותר קאנו סלובקי, המתחרה במסלול עקלתון.
מרטיקן הוכתר ארבע פעמים כאלוף העולם, פעמיים כאלוף אולימפי וארבע פעמים כאלוף אירופה.
מרטיקן השתלב בצמרת חותרי הקאנו העולמית כבר כנער.
בגיל 16 ניצח לראשונה בתחרות במסגרת גביע העולם, ובאותה שנה (1995) גם זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בנוטינגהאם.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הדהים כשזכה במדליית הזהב והוא בן 17 בלבד.
הייתה זו גם המדליה האולימפית הראשונה עבור סלובקיה, ששלוש שנים קודם לכן נפרדה מצ'כיה, עם פירוק צ'כוסלובקיה.
ב-1997 הוכתר לראשונה גם כאלוף העולם, באליפות העולם שנערכה בטרס קורואס שבברזיל.
ב-1998 לא הצליח לזכות באליפות אירופה שנערכה ברודניצה נאד לאבם שבצ'כיה, והסתפק במדליית הכסף, כסגנו של הצ'כי דוד ינצ'אר.
גם באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי ב-1999 לא הצליח לזכות בתואר, וזכה במדליית הארד.
באולימפיאדת סידני (2000) איבד גם את התואר האולימפי, לטובת הצרפתי טוני אסטאנגה, וזכה במדליית הכסף.
המשחקים סימנו את ראשית היריבות בין השניים על הבכורה העולמית, יריבות שנמשכה לאורך העשור הראשון של המאה ה-21.
ב-2002 הצליח מרטיקן להשיב לעצמו את תואר אלוף העולם, לאחר חמש שנים, בתחרות שנערכה בבור-סן-מוריס.
באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בברטיסלאבה שוב נכשל במאבק על התואר, ואף לא עמד על הפודיום.
באליפות העולם שנערכה באאוגסבורג ב-2003 הוכתר בפעם השלישית, והשנייה ברציפות, כאלוף העולם.
ככזה הגיע לאולימפיאדת אתונה (2004), בה גם נשא את דגל סלובקיה בטקס הפתיחה.
עם זאת, גם באתונה הפסיד לאסטאנגה, והסתפק במדליית הכסף.
תוצאה זו הושגה לאחר החלטה שנויה במחלוקת של השופטים להענישו בשתי שניות, החלטה שבזכותה ניצח אסטאנגה, בהפרש של 12 מאיות השנייה.
באליפות העולם שנערכה בפנרית' ב-2005 איבד את תוארו, וזכה במדליית ארד.
באליפות הבאה, שנערכה בפראג ב-2006 זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם גם באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בל'ארז'נטייר-לה-בסה.
בשנת 2007 זכה בפעם הרביעית באליפות העולם, בפוז דו איגואסו.
באותה שנה נערכה אליפות אירופה בעיר הולדתו, ליפטובסקי מיקולאש, ולראשונה הצליח לזכות גם בתואר זה.
באליפות אירופה שנערכה בקרקוב ב-2008 זכה פעם נוספת בתואר.
באותה שנה הצליח גם לגבור על אסטאנגה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וזכה בתואר האולימפי 12 שנים לאחר שעשה זאת לראשונה.
בכך היה לחותר הקאנו הראשון בהיסטוריה שזוכה בארבע מדליות אולימפיות בסלאלום.
באליפות אירופה שנערכה בנוטינגהאם ב-2009 זכה בתואר בפעם השלישית ברציפות, אך הפסיד לאסטאנגה באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי, והסתפק במדליית הכסף.
בשנת 2010 שחזר את הישגיו: הוא זכה באליפות אירופה שנערכה בברטיסלאבה (בפעם הרביעית ברציפות), ובמדליית הכסף באליפות העולם שנערכה בליובליאנה, שוב כסגנו של אסטאנגה.
באליפות העולם שנערכה ב-2011 בברטיסלאבה ובאליפות אירופה שנערכה ב-2012 לא הצליח כלל להתברג בין שלושת הראשונים.
באולימפיאדת לונדון (2012) איבד מרטיקן שוב את תוארו לאסטאנגה, והסתפק במדליית ארד, המדליה האולימפית החמישית שלו.
בשנת 1997 היה מרטיקן מעורב בתאונת דרכים בה פגע בהולך רגל והרגו.
הוא הועמד לדין בגין הריגה, לאחר שנמצא כי נסע במהירות גבוהה מהמהירות המותרת, ועד לתחילת המשפט שלו נשלל רישיון הנהיגה שלו.
אף על פי כן, נתפס מרטיקן זמן קצר לאחר מכן כשהוא נוהג.
להפרת תנאי השחרור שלו היו יכולות להיות השלכות על תוצאות המשפט, ואולם בהחלטה שנויה במחלוקת החליט נשיא סלובקיה רודולף שוסטר לחון אותו.
ההליכים המשפטיים הופסקו, והוא שוחרר.
מֶיכְל יצחק רבינוביץ' (22 ביוני 1879, א' בתמוז תרל"ט – 17 בנובמבר 1948, ט"ו בחשוון תש"ט) היה סופר, עיתונאי, מו"ל ופעיל ציוני.
חבר הנשיאות והמזכיר של הוועד הלאומי ליהודי רוסיה הלבנה במינסק.
משתתף קבוע בכתבי העת "הצפירה", "המליץ" ו"טורים".
פעיל בחברת "מקיצי נרדמים" ובעל בית המסחר לספרים "דרום" ברחוב בן-יהודה בירושלים, ששימש גם כבית הוצאה לאור.
רבינוביץ נולד במיר שברוסיה (כיום בתחומי בלארוס) למשפחה דתית, אביו היה הרב יעקב גרשון ואמו הייתה אסתר לובה לבית זקהם.
אחיו מרדכי לייב רובין היה אף הוא רב ולימים ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
כאשר עבר האב לכהן כרב בעיירה שורווילישוק שליד קובנה (כיום בליטא), עברה המשפחה לשם.
רבינוביץ' למד בחדר, בישיבת טלז ובישיבת סלובודקה, הוכר כעילוי והוסמך לרבנות בגיל צעיר.
בהיותו כבן 18 נתפס לרעיון הציוני והיה מבין ראשוני המצטרפים לתנועה הציונית.
בשנת 1890 החל לפרסם בעיתונים "הצפירה", "הזמן", "די וועלט" ו"המליץ".
לאחר שנשא לאישה את שרה בת מאיר היילפרין ממינסק, שהיה בעל בית מסחר לספרי קודש, עבר לעיר זו והחל לעסוק במסחר ספרים.
חנותם של רבינוביץ' וחמיו התמקדה בספרות עברית לאורך כל הדורות והפכה למרכז אינטלקטואלי.
במקביל עסק בפעילות ציבורית, תרבותית וחינוכית ציונית.
בעת מלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד העזרה לפליטים יהודים שנמלטו לאזור מאוקראינה.
בשלוש השנים שבין מהפכת מרץ 1917 לסיום מלחמת האזרחים ברוסיה פעל בגלוי כחבר המרכז הציוני לרוסיה הלבנה, חבר הנשיאות ומזכיר הקהילה, לאחר מכן עבר לכהן בתפקיד באורח סמוי.
כמו כן ערך עד 1918 את העיתון היומי הציוני "דער יוד" ותיאם את מאמצי העלייה של תנועת "החלוץ", בתחילה בגלוי ולאחר מכן באופן סמוי.
ב-1921, לאחר שהעיסוק בפעילות עסקנית גלויה הפך מסוכן, החל להרצות בסמינר למורים עבריים במינסק ולאחר מכן בבית המדרש הממשלתי (מטעם המשטר הסובייטי) למורים ידיים.
בגין פעילותו הציונית, נאסר שלוש פעמים.
ב-1925, לאחר פטירתה של אשתו, עלה לארץ ישראל עם שלוש בנותיו והתיישב בירושלים.
יחד עמו הצליח להביא לירושלים את אוצר ספריו, בהם כתבי יד וספרים נדירים.
ספרים אלה היוו את הבסיס לבית המסחר לספרים עתיקים וחדשים "דרום" שפתח ברחוב בן יהודה.
שם החנות נקבע לפי המימרא "הרוצה להחכים ידרים" ().
החנות שימשה בית ועד לסופרים ולחכמים.
היה פעיל בחברת "מקיצי נרדמים" וסייע להוצאת ספריה, שחלקם ראו אור בהוצאת בית המסחר "דרום".
בית המסחר נהרס בפיגוע ברחוב בן-יהודה ולא שוקם.
בארץ ישראל המשיך לכתוב ולפרסם.
היה חבר כתב העת "טורים" ופרסם גם ב"היינט" ובעיתונים נוספים בארץ ובעולם היהודי-ציוני באירופה.
בין פעילויותיו הציבוריות היה פעיל בוועד לעזרת ציוני רוסיה, חבר ההנהלה ומנהל בנק הלוואה וחסכון ירושלים (1934-1935), נשיא לשכת ירושלים של "בני ברית" וחבר הוועד הפועל של הלשכה הגדולה לארץ-ישראל, כיהן כנציג החינוך הכללי בוועד החינוך של ההנהלה הציונית, היה חבר מפלגת הציונים הכלליים.
רבינוביץ' היה דמות חינוכית מוכרת בירושלים, בין היתר נתן שיעור קבוע ברמב"ם בשבתות בבית הכנסת ישורון והרצה ברדיו "קול ירושלים" בנושאים רבים.
פרסם מעט, בעיקר מחקרים קצרים, הערות לספרות עברית עתיקה ופרקי פולקלור של יהודי תחום המושב וזכרונות.
לאחר מותו כונסו כתביו על ידי ישראל הלפרין.
אוסף עם פרטיו האישיים נמצא במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית
מיכל חמו לוטם (נולדה ב-1 באוגוסט 1964) היא רופאה, מרצה, סופרת, יזמת ופעילה חברתית ישראלית.
מנכ"לית מייסדת של ארגון "אושיה - נשים מובילות בריאות" וכיהנה כסגנית נשיא לחדשנות במרכז הרפואי שיבא.
מייסדת ארגון "בטרם - המרכז הלאומי לבטיחות ולבריאות ילדים".
כיהנה כמנכל"ית אלכא ומנהלת האגף להתנדבות ופילנתרופיה בג'וינט ישראל, ושותפה להקמת ארגונים רבים כגון עמותת מידות, עמותת NPTech, עיגול לטובה, קליניקה פלוס ותנועת נשים עושות שלום.
לוטם מרצה בנושאי ניהול, מנהיגות ועתידנות רפואית על במות בישראל ומחוצה לה, ופרסמה שני ספרים, להקפיא את הזמן, בהוצאת עולם חדש, ומנהיגות 3.0, בהוצאת מטר.
בתם הבכורה של אברהם חמו, קצין משטרה ומאמן נבחרת ישראל בכדורסל, ומירה פרידמן חמו, אשת חינוך וחברה.
למדה בכיתת מחוננים, קפצה כיתה, ובגיל 17 סיימה בהצטיינות את לימודי בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
שירתה בצה"ל כקצינת ניהול במחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה).
סיימה בהצטיינות לימודי רפואה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, והשלימה בהצטיינות תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1991. התחילה התמחות ברפואת ילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים, אך לא השלימה אותה.
לוטם היא בוגרת בית הספר מנדל למנהיגות חינוכית במכון מנדל למנהיגות, ובוגרת אלכא (לימים חלק מן המכון למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל).
בין השנים 2003–2008 לימדה באוניברסיטת חיפה, כחברת סגל בבית הספר לבריאות הציבור.
בשנת 2017 פורסם ספרה "להקפיא את הזמן" בהוצאת "עולם חדש" מבית חרגול.
באפריל 2020 יצא לאור ספרה "מנהיגות 3.0 - על ניהול, בניית צוותים ואושר בעולם ממהר".
נשואה לד"ר צחי לוטם, רופא ילדים, ולהם חמישה ילדים.
בספטמבר 1995 ייסדה את ארגון בטרם - המרכז הלאומי לבטיחות ולבריאות ילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
במהלך שנות פעילותו של הארגון ניצלו חייהם של מאות ילדים - שיעור תמותת הילדים ירד ב-29% בשנים 1995–2003 על פי נתוני היפגעות ילדים בישראל - דו"ח בטרם לשנת 2008. על הקמת הארגון והישגיו קיבלה ד"ר חמו-לוטם פרס מיוחד מראש הממשלה אהוד אולמרט לרגל שנת ה-60 למדינת ישראל.
'בטרם' זכה לפרסים רבים, בהם אות מידות לאפקטיביות, ואות הנשיא למתנדב.
בנוסף, שימשה יו"ר הוועדה הלאומית לבטיחות ומניעת היפגעות בילדים, יו"ר הפורום הלאומי לבטיחות ילדים, חברה וממייסדי המועצה הלאומית לבטיחות בית ופנאי במשרד הבריאות, מייסדת וחברת הוועדה הבין משרדית לקביעת נוהלי בטיחות למוסדות חינוך לגיל הרך, ויו"ר ועדה מטעם שירותי בריאות כללית להתוויות מדיניות ואסטרטגיה בנושא בטיחות ילדים.
כן כיהנה כחברת המועצה הלאומית לבריאות הילד ופדיאטריה, וכחברה במועצה הלאומית לקידום בריאות במשרד הבריאות.
מכון אלכא והאגף להתנדבות בג'וינט ישראל
בשנת 1993 הצטרפה למכון מנדל למנהיגות והחלה את התמחותה במנהיגות ובהובלת שינויים כעמיתה במכון ובוגרת בית הספר למנהיגות חינוכית.
בשלהי שנת 2008 מונתה למנכ"לית אלכא ומנהלת האגף לפילנתרופיה והתנדבות בג'וינט ישראל.
בשנת 2010 הקימה מתוך אלכא את מכון אלכא למנהיגות וממשל, בשיתוף מנהיגים ישראלים ובינלאומיים.
המכון מכשיר ויוצר שיתופי פעולה בין אנשי ממשל וסגל בכיר, מנהיגות מתנדבת בחברה האזרחית, וראשי רשויות.
באותן שנים בהן התמחתה במנהיגות וניהול, החלה לפרסם מאמרים מקצועיים באתר מנהיגות ואושר, ובהמשך פורסם ספרה מנהיגות 3.0 בהוצאת מטר.
פעמיים בוגרת תוכנית רפואה אקספוננציאלית של אוניברסיטת הסינגולריטי בשנים 2015 ו-2016; מנטורית באקסלרטור Tech For Good ומלווה יזמי אימפקט; יועצת אסטרטגיה וחדשנות של מכבי שירותי בריאות; מרצה לתלמידי תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת אריאל בתחומי חדשנות ברפואה ובריאות הציבור; ודוברת בכנסים לאומיים ובינלאומיים בנושאי חדשנות רפואית.
בשנת 2015 החלה לכהן כסגנית נשיא לחדשנות של המרכז הרפואי שיבא.
בשנת 2016 החלה להגיש את הפודקאסט ופינת רדיו סטטוס סקופ בכאן תרבות, בנושא חדשנות רפואית.
במקביל החלה לפרסם את ביונד מדיסין, מגזין חדשנות רפואית מקוון.
לוטם מונתה ביולי 2009 על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו כחברה בוועדה המייעצת לראש הממשלה של המועצה הלאומית לכלכלה.
בשנים 2008–2017 כיהנה כחברת ועד מנהל לארגון 'בטרם' לבטיחות ילדים.
כן כיהנה כחברת דירקטוריון בעמותת מידות, המקדמת אפקטיביות של עמותות.
חברה בפורום הנשים הבינלאומי IWF ובפרסונה.
ב-2010 הייתה חברה בוועדה המייעצת לנשיא המדינה למתן "אות הנשיא למתנדב" התש"ע.
בנוסף כיהנה כחברת ועד מנהל בעמותת מנהיגות אזרחית, חברת ועד מנהל בעיגול לטובה (עמותה העוסקת בעידוד נתינה מן הציבור), חברת דירקטוריון ב-NPTech (חברה לתועלת הציבור העוסקת בקידום טכנולוגיות מידע בעמותות).
בשנת 2016 החלה בהקמת אושיה - נשים מובילות בריאות, לקידום הצלחה השפעה ובריאות נשים.
באותה שנה הייתה שותפה להקמת המיזם למיגור העישון (עמותה ציבורית) יחד עם שירה כסלו ואבי ערמוני.
בשנת 2020 הצטרפה כחברה במח"צ לקורונה.
מועצת החרום הציבורית למשבר הקורונה, שהיא התארגנות עצמאית, התנדבותית וא-פוליטית של רופאים, חוקרים ואנשי רווחה מובילים.
מיכל למדני-כהן (נולדה ב-5 בדצמבר 1944) היא אתלטית עבר ישראלית, שמונה פעמים אלופת ישראל (1960 - 1966 ו-1968), שיאנית ישראל, אלופת ושיאנית המכביה (השישית 1961 והשביעית 1965) בקפיצה לגובה.
ייצגה את ישראל באולימפיאדה (טוקיו 1964).
התאמנה בקבוצת הפועל חדרה בהדרכתו של שורה רפפורט.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר לפני רינה גוטסמן ממכבי חיפה (1.40 מטר) וליכטנשטיין מהפועל ראשון לציון (1.35 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בתל אביב בשנת 1961 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.53 מטר, לפני עמליה פרנק מישראל (1.40 מטר) ואנה מריה נורסה מאיטליה (1.40 מטר), שיפור לשיא של אהובה קריביצקי (1.48 מטר).
יום למחרת, במסגרת תחרויות הנוער של המכביה היא שיפרה את השיא הישראלי של קריביצקי בס"מ והעמידה אותו על 1.57 מטר.
באליפות בתי הספר באתלטיקה שנערכה במאי 1962 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.60 מטר.
באליפות הפועל באתלטיקה שנערכה ביוני 1963 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.64 מטר.
באוגוסט 1963 לקתה למדני במחלת כליות והחמיצה את האוניברסיאדה.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט במאי 1964 קבעה למדני בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.65 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) היא סיימה במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר.
בתחרות שנערכה ב-1 במאי 1965 זכתה למדני בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.66 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן ב-31 באוגוסט 1965 זכתה למדני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי ובשיא מכביה חדש חדש של 1.67 מטר ובכך הגנה על תוארה.
שיא ישראלי זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי אורית אברמוביץ' (1.68 מטר).
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכתה למדני במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.64 מטר, אחרי שיאנית העולם והאלופה האולימפית יולנדה באלאש מרומניה (1.75 מטר).
בשנת 1966 נישאה למדני לספורטאי יצחק כהן והחליטה לוותר על השתתפות במשחקי אסיה ובשנת 1967 נולד בנם הבכור.
בשנת 1963 זכתה למדני בתואר ספורטאית השנה של ישראל.
מיכל כהן (נולדה ב-4 בנובמבר 1965) היא אשת חינוך ישראלית, המכהנת כמנכ"לית קרן רש"י משנת 2017 וכיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות מחודש אוגוסט 2021. הייתה מנכ"לית משרד החינוך בין השנים 2013 — 2017.
מיכל כהן בשירתה בצה"ל בגרעין נח"ל בין השנים 1983 – 1986. ב-1991 סיימה את הלימודים לתואר ראשון בחינוך, במכללת דוד ילין, ובשנת 1997 השלימה תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2006–2007, למדה כהן ייעוץ ארגוני למערכות חינוך באוניברסיטת תל אביב והמשיכה בשנת 2010 בבית הספר הגבוה לניהול שבפריז לתעודה בתחום הניהול במגזר הציבורי.
ב-2016 החלה לימודים לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כהן החלה את דרכה החינוכית בשנת 1991 ועד לשנת 2005 היא מילאה שורה של תפקידים חינוכיים, במהלכם מונתה לסגנית-מנהלת בית ספר בפסגת זאב.
בין השנים 2001–2005 שימשה מנהלת בית הספר דקל וילנאי א' במעלה אדומים.
בין השנים 2005–2007, הייתה מפקחת במחוז ירושלים ומנח"י.
בספטמבר 2017 מונתה כהן למנכ"לית קרן רש"י.
באוגוסט 2021 מונתה כהן לתפקיד יו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 2008 הייתה כהן יועצת פדגוגית למנכ"לית משרד החינוך, שלומית עמיחי.
בהמשך, מונתה לסמנכ"לית בכירה למינהל הפדגוגי.
תפקיד נוסף אותו מילאה כהן הוא סמנכ"לית משאבי אנוש במשרד החינוך.
על הישגיה בתחום זה זכתה לפרס המנכ"ל.
בשנת 2010 מונתה לתפקיד סמנכ"לית בכירה במינהל הפדגוגי.
במסגרת תפקידה הייתה שותפה בגיבוש הרפורמה בחטיבה העליונה, "עוז לתמורה" ומונתה על ידי מנכ"ל משרד החינוך באותה עת, ד"ר שמשון שושני, להוביל את ההטמעה של הרפורמה עוז לתמורה ואת הרפורמה בבתי הספר היסודיים, "אופק חדש".
כמו כן, היא הובילה את ההטמעה של המלצות ועדת טרכטנברג, אשר כללו בין היתר את הרפורמה של חוק חינוך חינם לגילאי 3–4 וצהרוניות בגני הילדים.
כהן גם הובילה את מתווה הניהול העצמי, הנהגת מדיניות ניהולית-חינוכית עצמאית והחילה אותו על כלל בתי הספר היסודיים.
לצד אלה, היא מיסדה את השימוש בכלי תכנון למערכת החינוך.
בנובמבר 2013 מונתה על ידי שר החינוך שי פירון, לתפקיד מנכ"לית משרד החינוך.
עם כניסתו של נפתלי בנט למשרד החינוך בשנת 2015, הוא בחר להמשיך את תפקידה של כהן כמנכ"לית.
כהן פרשה מתפקידה במרץ 2017 והוחלפה בידי שמואל אבואב.
כמנהלת המשרד, קידמה כהן עקרונות חינוכיים של שותפות מנהלים ומורים בקבלת ההחלטות של המשרד, הרחבה של האוטונומיה הניהולית והבית ספרית, צמצום פערים באמצעות דיפרנציאציה של התוכניות החינוכיות והרחבת השקיפות של המידע.
בין התוכניות הבולטות שקידמה כהן:
התוכנית המערכתית לקידום למידה משמעותית.
הרחבה והעמקה של האוטונומיה לבתי הספר – ניהול עצמי, גמישות פדגוגית למורים, פיתוח מקצועי
הרחבת השקיפות – הנגשת נתוני מערכת החינוך לכלל הציבור באמצעות מערכת השקיפות.
צמצום פערים באמצעות תוכנית לתקצוב דיפרנציאלי (שינוי יחס הקצאת השעות – יותר שעות לתלמידים מאוכלוסיות חלשות).
הרחבה של המדידה באמצעות שילוב "התמונה החינוכית" אשר כוללת את מרחב העשייה הבית ספרית – הישגים ערכיים לצד הישגים לימודיים.
הטמעה של הרפורמות "עוז לתמורה" ו"אופק חדש".
באוגוסט 2021 נתקבלה החלטת ממשלה על מינוייה ליושבת ראש המועצה הישראלית לתרבות ולאומנות.
מיכל ליברמן (נולדה ב-31 במאי 1995) היא פעמיים ברציפות אלופת ישראל בשחיה במשחה ל-50 מטר גב (2014 ו-2015).
ליברמן גדלה בראש העין ולמדה בתיכון בגין.
היא מתאמנת בקבוצת הפועל עירוני הוד השרון בהדרכתו של זוהר גלילי.
בשנת 2014 התגייסה לצה"ל וזכתה למעמד של ספורטאית מצטיינת.
בשנת 2015 התאמנה בהדרכתם של לאוניד קאופמן, חנן גלעד ולירן וקנין.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.04 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה ליברמן במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.62 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:04.38 דקות) וליה גולדמן (1:04.79 דקות), שתיהן מארצות הברית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:26.12 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.54 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה ליברמן בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 29.87 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (28.51 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (30.32 שניות).
נוסף לכך היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 30.07 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014 זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 28.36 שניות, לפני אור תמיר (29.79 שניות) וענבר מארק מהפועל דולפין נתניה (29.85 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.18 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.29 שניות, לפני אור תמיר מהפועל עמק חפר (30.69 שניות) ואנה וולצ'קוב ממכבי חיפה (30.87 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 29.69 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.16 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 סיימה ליברמן במקום 26 במשחה ל-50 מטר גב (30.32 שניות), פעמיים במקום 31 במשחה ל-50 מטר חופשי (27.46 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב (1:06.41 דקות) ובמקום 32 במשחה ל-50 מטר פרפר (28.67 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט של אותה שנה זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 29.49 שניות, לפני שחר מנחם ממכבי פארק מים רעות (30.11 שניות) ואור תמיר (30.15 שניות) ובכך הגנה על תוארה.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.01 שניות, אחרי קרן זיבנר (27.48 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (28.16 שניות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.69 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.68 דקות.
מיכל להב (נולדה ב-3 באוקטובר 1999) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בין-לאומי לנשים.
אלופת ישראל לנשים לשנת 2016.
בשנת 2016, בגיל 17, רשמה מספר הישגים יוצאי דופן:
זכתה במדליית הארד באליפות העולם לנערות עד גיל 18.
הייתה לאלופת ישראל בשח מהיר.
ייצגה את נבחרת הנשים של ישראל באולימפיאדת השחמט 2016, בהיותה הצעירה ביותר בנבחרת.
זכתה באליפות ישראל בשחמט המשותפת לנערות ונערים עד גיל 18, והייתה לנערה הראשונה בישראל שניצחה באליפות ארצית מעורבת לגיל זה.
השיגה דרגת מועמד בכיר לאמן ואחריה דרגת אמן בין-לאומי לנשים.
זכתה באליפות ישראל לנשים, כשצברה 8.5 נקודות מ-9 אפשריות.
נכון לאוגוסט 2025, להב מדורגת במקום ה-13-12 בין הנשים בישראל לפי מד כושר.
להב למדה לשחק שחמט בגיל 7. מאמנה הראשון היה דמיטרי (דימה) מוטנקו.
זכתה שש פעמים בסגנות אליפות ישראל לבנות בגילאים שונים, החל מגיל 9 (בשנת 2008), בו החלה לשחק שחמט, ועד גיל 16 (באליפות ישראל לבנות עד גיל 16 זכתה במקום שני במשך ארבע שנים ברציפות, החל מהיותה בת 12).
בדצמבר 2013 ייצגה את ישראל באליפות העולם בשחמט לבנות עד גיל 14 שנערכה באל-עין, באבו דאבי, כחלק ממשלחת ישראלית מצומצמת של שחקני נוער מצטיינים (שכללה, בנוסף אליה, בין היתר גם את עומר רשף ואלון מינדלין) שעשתה היסטוריה: בפעם ראשונה ישראל יוצגה בתחרות שחמט במדינה ערבית.
מאמנה בשנים 2013–2018 היה האמן הבין-לאומי שי פורת.
אביה של מיכל, עדי להב, חבר בהנהלת מועדון ראשון לציון (בשורותיו משחקת מיכל בליגה הארצית), יושב ראש עמותת השחמט ראשון לציון וחבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט.
2008 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 9, שנערכה בתל אביב, לאחר שצברה 5 נקודות מ-6 אפשריות.
2011 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 12, שנערכה בפתח תקווה, לאחר שצברה 6 נקודות מ-7 אפשריות.
2012 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 16, שנערכה בפתח תקווה, לאחר שצברה 8 נקודות מ-9 אפשריות.
2013 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 16, שנערכה בפתח תקווה, לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות.
2014 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 16, שנערכה באלקנה, לאחר שצברה 5.5 נקודות מ-7 אפשריות.
2015 - זכתה בסגנות באליפות ישראל לבנות עד גיל 16, שנערכה בראשון לציון, לאחר שצברה 4.5 נקודות מ-6 אפשריות.
2016 - זכתה בסגנות באליפות ראשון לציון, לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות.
2016 - זכתה במקום ראשון באליפות ישראל בשח מהיר לנשים לאחר שצברה 5 נקודות מ-5 אפשריות.
2016 - זכתה במקום ראשון באליפות ישראל המעורבת עד גיל 18, שנערכה בכפר סבא, לאחר שצברה 5.5 נקודות מ-7 אפשריות.
2016 - צברה 3 מ-4 בלוח העתודה (חמישי) של נבחרת הנשים של ישראל באולימפיאדת השחמט 2016, שהתקיימה בבאקו שבאזרבייג'ן.
2016 - זכתה במדליית ארד באליפות העולם לנערות עד גיל 18, שנערכה בחנטי-מנסיסק שברוסיה, לאחר שצברה 8 נקודות מ-11 אפשריות והייתה השחקנית המפתיעה (הדירוג ההתחלתי שלה היה בתחרות היה 24).
2016 - זכתה באליפות ישראל לנשים, שנערכה בטבריה, כשצברה 8.5 נקודות מ-9 אפשריות והפגינה ביצוע תחרותי של מד כושר 2606
2017 - הייתה המצטיינת בליגת הנשים, לאחר שצברה 4 נקודות מ-4 אפשריות בלוח השני של מועדון ראשון לציון, שזכתה באליפות הליגה.
2019 - צברה 4.5 מ-9 בתחרות הבין-לאומית בנתניה עם רמת ביצוע של מעל 2400 והשיגה ציון ראשון לדרגת רב-אמן לנשים.
2019 - סיימה במקום שני משותף באליפות ישראל הפתוחה עם 7 נקודות מ-9 אפשריות יחד עם רבי-האמנים (ואלופי ישראל לשעבר) ויקטור מיכלבסקי וגדי רכליס, חצי נקודה אחרי הזוכה בתחרות רב-אמן תמיר נבאתי, בהקדימה חמישה רבי-אמנים נוספים.
2020 - צברה 6 מ-9 בליגה הארצית והייתה שותפה לעליית קבוצת המשנה של מועדון ראשון לציון לליגה הלאומית.
2021 - עלתה (כממלאת מקום) לגמר אליפות הארץ הפתוחה, בה ביכרה להשתתף על פני אליפות הנשים, וצברה בה 4 נקודות מתוך 9 אפשריות.
אליפויות ישראל בשחמט בשנים: 2016 ו-2018.
מיכל להב ייצגה את ישראל ב-3 אולימפיאדות שחמט
מיכל טראוריג (נולדה ב-27 באפריל 1982) היא עיתונאית, שחקנית ומורה למשחק ישראלית.
מיכל טראוריג נולדה בכפר סבא כבת זקונים למשפחה בת שלושה ילדים.
מיכל טראוריג החלה את עבודתה כשחקנית בשנת 2003, כששיחקה בטלנובלה "משחק החיים".
שלוש שנים אחר כך, שיחקה בסרט "הדברים שמאחורי השמש".
בשנת 2008 שיחקה בסדרה "חשופים", בתפקיד טליה.
ותפקיד אורח בסדרה דני הוליווד בתפקיד מלצרית בבית קפה.
באותה שנה שיחקה גם בסדרת הנוער הנפילים בתפקיד הנפילה הבלונדינית.
בשנת 2004 הנחתה את תוכנית המציאות "המסע המוטרף של פאנטה" בספרד ובצרפת בשיתוף ערוץ 10.
ב-2010 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "טובה תחת טובה" בבימוי ארנון צדוק.
על במות התיאטרון הופיעה בהצגה "בואינג בואינג" (בימוי: לזלי לוטון) של תיאטרון הקאמרי; בתיאטרון בית ליסין ב"פילומנה" (בימוי: רוני פינקוביץ'); במחזה "דפוקים" במסגרת פסטיבל "פותחים מסך" - מחזה אשר זכה בתחרות באותה שנה (בימוי: רוני ניניו) וב"מסיבת הפיג'מות של איתי", בבימוי אבי דור.
מלמדת תיאטרון בבית הספר "גבעולים" ברמת גן ובהתנדבות, משמשת מורה לתיאטרון לנוער במצוקה בתל אביב.
טראוריג היא עיתונאית ועורכת ברשת שוקן.
בעבר היא הייתה כתבת של המגזין "פנאי פלוס", בעלת טור אישי ומבקרת טלוויזיה תרבות ולייף סטייל.
היא כתבה גם במגזין "עיתון תל אביב" מבית ידיעות אחרונות ובאתרים וואלה ונענע.
בן זוגה של טראוריג הוא השף שלומי בן שימול.
השניים הם בעליה של מסעדת "לילות ביירות" בכפר סבא.
היא בת דודה של שדרנית הטלוויזיה איריס קול.
הרב יחיאל מיכל זילבר (נולד בח' בתשרי ה'תש"ד, 7 באוקטובר 1943) הוא ראש ישיבת זוויעהל בירושלים.
בנוסף הוא מגיד שיעור בולט, שיעוריו על דף היומי בתלמוד בבלי מוקלטים במסגרת קול הדף וזוכים לאלפי האזנות.
בעבר היה ראש ישיבת איתרי.
נולד בטבריה למשפחה של חסידי סלונים, ששהו בטבריה מעליית רבי מנחם מנדל מוויטבסק, בצעירותו למד בישיבות סלונים והיה תלמידו של הנתיבות שלום, ובישיבת סלבודקה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בירושלים.