tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שייק שאק זכתה לביקורת על כך שניצלה פרצה בכללים של תוכנית סיוע לעסקים קטנים על מנת לקבל סיוע כספי שנועד לסייע לעסקים קטנים בתקופה של מגפת הקורונה.
החברה מפעילה 189 מסעדות בארצות הברית, אך מעסיקה רק כ-45 עובדים בכל מסעדה.
מנכ"ל שייק שאק, רנדי גארוטי, אמר אז שהיא תחזיר את 10 מיליון הדולר שקיבלה כדי ש"מסעדות שהכי זקוקות להם יוכלו לקבל אותם עכשיו".
ביוני 2020, ארגוני משטרה האשימו עובדים במסעדה של הרשת במנהטן תחתית בהרעלת שני שוטרים באקונומיקה לאחר שדיווחו שלשייק שלהם יש טעם מוזר.
חקירת משטרה לא מצאה אשמה של הרשת, והיא נוקתה מעבירה.
הרשת קבעה מאוחר יותר כי ייתכן שהטעם המוזר של המשקאות נגרם מניקוי לקוי של מכונת מילקשייק.
שייק ממאדו דיאבאטה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת וולפסברג מהבונדסליגה האוסטרית.
דיאבאטה גדל במחלקת הנוער של בואקה בחוף השנהב, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה.
ב-4 ביוני 2023 הושאל למכבי יפו מהליגה הלאומית למשך עונת 2023/2024. הוא ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, וב-6 בפברואר 2024 הסתיימה השאלתו והוא חתם בקבוצת וולפסברג מהבונדסליגה האוסטרית על חוזה לשלוש שנים וחצי.
שיינה רבקה לוי היא כדורגלנית אמריקאית-ישראלית המשחקת בעמדת המגן.
לוי, ילידת ארצות הברית, שיחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
לוי שיחקה בתיכון בקבוצת "נורת' סיילם טייגרס" של נורת' סיילם.
במסגרת לימודיה בקולג', שיחקה בקבוצת "רוצ'סטר ילו-ג'אקטס" (אוניברסיטת רוצ'סטר) בין השנים 2015 ל-2018. במהלך תקופה זו כבשה שני שערים ובישלה שער אחד ב-67 הופעות במדי הקבוצה.
לוי זומנה לנבחרת ישראל בכדורגל נשים, וערכה הופעות במדיה במהלך מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים 2019.
לוי היא ילידת ברוסטר (ניו יורק), אך הייתה זכאית לייצג את ישראל בזכות סביה מצד אמה.
שיירת יחיעם הייתה שיירת אספקה של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות שיצאה ב-27 במרץ 1948 מנהריה לקיבוץ יחיעם שהיה מנותק.
השיירה נקלעה למארב, והותקפה על ידי כנופיות וכפריים ערבים בסמוך לכאברי.
בהתקפה על השיירה נהרגו 47 אנשים.
קיבוץ יחיעם עלה לקרקע בנובמבר 1946, באזור מבודד בין כאברי לתרשיחא, מדרום לנחל געתון.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נוצרה בעיית אספקה של מזון, מים, כלי נשק, תחמושת וכן חומרי בניין לביצורים לצורך עמידת הנקודה בפני התקפות הערבים.
בחורף 1947–1948 התנהלה התחבורה מנהריה ליחיעם בשיירות קטנות, שעברו בסביבה ערבית (בעיקר באזור כאברי), על רקע סכנה ביטחונית לתנועה יהודית בכביש.
ב-20 בינואר 1948, הותקף משוריין באזור, במהלך התקפה גדולה על יחיעם, ושישה נוטרים נהרגו.
אף על פי שההתקפה של סוף ינואר נהדפה על ידי המגינים, מצבה של יחיעם היה קשה עקב בידודה והמספר הקטן של מגיניה.
תוואי הכביש מנהריה לכברי (בימינו כביש 89) היה שונה מאוד באותה תקופה.
הוא היה מפותל עקב התפרסותו הרחבה של הכפר כאברי, ושוחד ששולם למתכנני הכביש על מנת להרחיק את הכביש מחלקות חקלאיות מסוימות (לכן דבק בכביש הכינוי: דרך הבקשיש).
באזור הגליל המערבי היה באותו זמן סיכום על קיום תנועה יהודית בכבישי הגליל המערבי תמורת תיקון צינור המים לעכו וקיום תנועה ערבית באזור נהריה.
אולם הסכם זה לא היה על דעת אדיב שישכלי, שהיה מפקד גדוד ירמוך השני בצבא ההצלה באזור.
למפקדה בשבי ציון הגיעו ידיעות וסימנים שצפוי מארב לשיירות על הכביש.
המידע המדויק ביותר היה של מודיע מכפר א-סמריה שהתריע במדויק על מארב שצפוי באותו היום שבו ישתתפו כאלף ערבים.
למרות כל האזהרות, החליט בן עמי פכטר, שהיה מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי ומפקד המרחב, להוציא את השיירה ליחיעם, בשל מצבה הקשה של הנקודה.
עם זאת, אבטחת השיירה אורגנה בהנחה שההסכם על אי הפרעה הדדית לא יכובד.
השיירה יצאה מנהריה ב-27 במרץ 1948 (ט"ז באדר ב' ה'תש"ח) בשעה 14:00, כהמשך לשיירה שהגיעה יום קודם לכן מאזור הקריות לנהריה, ושיירות קטנות שנסעו ביום הקודם ובבוקר אותו יום לאילון, חניתה ומצובה, והגיעו ליעדן ללא אירועים מיוחדים.
הרכב הרביעי היה משאית נושאת אספקה, ובה נהג ולוחם.
הרכב החמישי היה משוריין ליווי ובו 24 לוחמים ואנשי יחיעם.
הרכב השישי היה משאית אספקה ובה נהג ולוחם.
הרכב השביעי היה אוטובוס משוריין, ובו 39 לוחמים מגדוד 21. במשוריין הראשון ובאוטובוס במאסף השיירה היו מכשירי קשר.
השיירה נצפתה סמוך ליציאתה בידי כוחות ערביים ונתקלה במארב של כח ערבי גדול אשר התקיף אותה בשעה 14:25, בסמוך לבית הקברות של הכפר הערבי אל-כאברי.
הכוח הערבי כלל פלוגת מתנדבים מעבר הירדן מגדוד הירמוכ השני, שמפקדו היה אדיב שישכלי, של צבא ההצלה, וכן ערבים מקומיים.
המשוריין פורץ המחסומים שנסע בראש השיירה הצליח לפרוץ סדרה של מחסומים והגיע עד יחיעם, כאשר מפקדו הרוג וכמה מלוחמיו פצועים, אך שאר כלי הרכב נלכדו בכביש הצר עקב התהפכות הרכב השלישי בשיירה, שאף עלה באש ושני אנשיו נהרגו.
מפקד השיירה שהיה במשוריין הראשון, איתן זית, נהרג במארב ירי בסמוך למחסום השלישי שהוצב על דרכה של השיירה.
במהלך ההתקפה הושבת מכשיר הקשר שהיה במשוריין הראשון, ועל כן אבד הקשר עם שאר השיירה.
אחד מאנשי השיירה, ראובן ויצריבר, תיאר את הקרב:
בן עמי פכטר נחלץ מהטנדר שהתהפך יחד עם עוד שלושה לוחמים, והקבוצה הקטנה ניסתה להגיע רגלית לנהריה (לוחם אחד נהרג במקום המארב, ולוחם אחר הסתתר בסבך והגיע לשבי ציון כעבור יומיים), הם נתגלו בבוקר בתל פדכה (כ־2.5 ק"מ מערבית למקום המארב, בסמוך לעין גיח) אך לאחר קרב נהרגו כולם.
אנשי הרכב הרביעי נטשו את המשאית לאחר שנפגעה ונלכדה, והצטרפו לאנשי משוריין הליווי, שהיה הרכב החמישי בשיירה, וניהל קרב יריות במשך כשעה.
בתיאום עם סגן מפקד השיירה שהיה באוטובוס המאסף, משוריין הליווי הסתובב בחזרה לכיוון נהריה.
בדרך נתקל המשוריין בחסימה נוספת שלוותה במארב ירי, ואנשי המשוריין נאלצו לנטוש את הרכב.
הלוחמים הצליחו להגיע לנהריה ברגל, למעט שלושה לוחמים שנפלו מקרב אנשי משוריין הליווי.
הרכב השישי בשיירה נפגע מהירי, עלה באש ושני אנשיו נהרגו.
ברכב השביעי התארגנו הלוחמים להגנה, וניהלו קרב דרך חרכי הירי שהיו קבועים באוטובוס, לאחר שלוחמים שניסו לרדת מהאוטובוס נפגעו מירי.
הלוחמים התארגנו להגנה בתוך האוטובוס עקב התקפה קשה עליהם מטווחים קצרים, אך מרביתם נהרגו בקרב ארוך שארך כתשע שעות.
במהלך הקרב הם שמעו מספר פעמים הוראות בגרמנית שהיו עוצרות את האש הערבית.
היו מציעים להם בעברית משובשת להיכנע, אך הם סירבו, והאש חודשה.
לאחר מספר שעות, הציעו להם להיכנע בפעם האחרונה תוך איום שאם לא ייענו - הערבים יציתו את המשוריין על יושביו.
המגינים שוב סירבו, והערבים החלו להצית את האוטובוס.
חמשת הלוחמים שנותרו בחיים יצאו ממנו, אחד מהניצולים הצליח להגיע ליחיעם, אחד לנהריה, שניים למצובה ואחד נהרג בדרך.
בקרב נפלו 46 לוחמים (כולל לוחמת אחת ששימשה כאלחוטאית) מבין 87 אנשי השיירה, כולם מגדוד 21. הגופות נאספו על ידי כוחות צבא בריטיים ביום למחרת הקרב.
גופות הלוחמים הושחתו והיה קושי בזיהויים, ובסופו של דבר זוהו גופות הנופלים על ידי רבה של נהריה, הרב ד"ר אהרן קלר, בעזרת שיטות קבליות (בדומה לזיהוי חללי שיירת הל"ה על ידי הרב אריה לוין בעזרת "גורל הגר"א").
45 מהלוחמים נקברו בנהריה, ומפקד השיירה שהיה במשוריין הראשון שהבקיע ליחיעם, נקבר ביחיעם.
אבדות הערבים היו שמונה הרוגים ושישה פצועים.
לא ידוע אם מספר זה כולל גם נפגעים מקרב הכפריים.
לאחר אובדן השיירה נותקה יחיעם למשך זמן רב, עד למבצע בן עמי במאי 1948, במהלכו נכבשו ונהרסו כל הכפרים בדרך ליחיעם.
הלוחמים זוהו בחלקם על ידי קרובי משפחה ומכרים, אך חלקם לא היו במצב המאפשר זיהוי.
בדו"ח שחיבר הרב קלר וסגן מפקד גדוד 21 נרשם כי נקברו בנהריה 46 לוחמים (לוחם נוסף נקבר ביחיעם).
עם זאת תחקיר מפורט שערכה יחידת אית"ן מצא כי בקרב נהרגו 46 לוחמים.
אף על פי כן, נכון לשנת 2020 עדיין מציינים אתרי הנצחה רשמיים 47 הרוגים.
צמרת ההגנה ערכה תחקיר מקיף על האירוע, ומתחה ביקורת על פכטר שלמרות האזהרות המודיעיניות בחר להוציא את השיירה, וגרוע מכך, שהוא עצמו נהג ברכב השני בשיירה.
במהלך האירוע איבד פכטר שליטה על הרכב והתהפך, בעקבות ניסיונו להבין את מצב הקרב ולחלק פקודות לשאר רכבי השיירה, ובכך חסם את הדרך בפני שאר רכבי השיירה, אף על פי שהמשוריין המוביל, פורץ המחסומים, הצליח לפרוץ את כל המחסומים שנקרו בדרכו ולהגיע עד ליחיעם.
במהלך הקרב הארוך לא אורגן כל כח סיוע שיצא לעזרת אנשי השיירה.
אירוע שיירת יחיעם היה החמור מבין שלושה אירועי שיירות שנלכדו במארב באותו שבוע: שיירת יחיעם, שיירת נבי דניאל ושיירת חולדה.
שלושת הכישלונות ומחיר הדמים הכבד, הוכיחו ששיטת השיירות נכשלה, ושיש להשתלט על סביבות הדרכים על מנת להבטיח את התחבורה ליישובים המבודדים.
לאחר שבוע החל המבצע היזום הראשון של ההגנה במלחמה, מבצע נחשון.
במבצע, נכבשה לראשונה הדרך לירושלים ונפתחה הדרך לשלוש שיירות אספקה גדולות.
במקום ההתקפה על השיירה, דרומית לצומת כברי, הוקם בשנות ה-50 עמוד זיכרון על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
בשנת 1969 נבנה על יד האדריכל והפסל יחיאל ערד (שאחיו נפל בשיירה) אתר זיכרון הכולל את המשוריינים שהותקפו, מפה ובה תיאור הקרב ואנדרטה נוספת (באנדרטה מצוינים גם לוחמים שנפלו באזור באירועים אחרים).
על שמו של מפקד גדוד 21 בן עמי פכטר, שנהרג בקרב, נקרא המבצע הראשון לכיבוש הגליל המערבי במאי 1948 - מבצע בן עמי, וכן המושב בן עמי, באזור ההתקפה על השיירה.
גם המושב נתיב השיירה שבסמיכות למקום קיבל את שמו על שם שיירת יחיעם.
כ־18 מהנופלים היו בני קריית חיים, רובם מחניכי קן השומר הצעיר בקריה.
מדי שנה מקיים הקן טקס זיכרון לנופליו ביום נפילת השיירה.
רחוב "השיירה" בקריית חיים מזרחית קרוי על שם שיירת יחיעם.
שיירת נבי דניאל הייתה שיירה גדולה שיצאה בט"ז באדר ב', 27 במרץ 1948, מירושלים לעזרת גוש עציון הנצור, במטרה להעביר אספקה.
בחזרתה לירושלים נתקלה השיירה במארב ובקרב נהרגו 15 לוחמים וכ-40 נפצעו.
בתיווך בריטי, חולצו רוב נוסעי השיירה.
חלק גדול מן הנשק והרכב של אנשי השיירה נפל בידי הערבים.
השם נבי דניאל על שם הכפר הערבי נאבי דניאל, שהיה סמוך למקום שבו התחולל הקרב.
המגבלות החמורות שהטילו הבריטים על העברת אספקה וציוד לחימה לגוש עציון הנצור בשיירות מאובטחות על ידי הצבא הבריטי, כפו על אנשי "ההגנה" בירושלים לארגן שיירות עצמאיות ולאבטח אותן על ידי לוחמי "ההגנה".
בי"א באדר א' ה'תש"ח יצאה שיירת דבורה לעזרת גוש עציון.
השיירה פרצה בהפתעה מוחלטת ועלה בידה לשוב לירושלים לאחר פריקת הציוד והאספקה לפני שהספיקו הערבים להניח מחסומים על הכביש.
הצלחת השיירה עודדה את ראשי היישוב, ושיירת נבי דניאל, הגדולה בשיירות שיצאו לעזרת הגוש, אורגנה באותה מתכונת.
על השיירה הוטל להעביר לגוש אספקה, ציוד ולוחמים על ציודם.
רוב הלוחמים היו מגדוד מכמש מירושלים בפיקודו של אברהם טריינין (טמיר) וכמה לוחמים מאנשי הגוש.
השיירה הייתה אמורה להוציא מהגוש כ-100 מאנשי פלוגת הסטודנטים של החי"ש, ציוד משק מיותר, פר ומטוס שניזוק.
כל כלי הרכב המשוריינים שהיו באותה עת באזור ירושלים, 37 משאיות ו-14 משוריינים, רוכזו על ציודם במחנה שנלר בצפון ירושלים.
בתוך משורייני הליווי פוזרו כמאה ושלושים איש.
נשק הליווי היה שלושה מקלעים בינוניים, 13 מקלעים קלים, שתי מרגמות, 47 תת-מקלעים, 45 רובים וחומרי נפץ לפיצוץ מכשולים.
בנוסף אורגן כוח עתודה בקיבוץ רמת רחל עם ארבעה משוריינים ובהם לוחמי פלמ"ח בפיקוד מנחם רוסק ומכבי מוצרי (מק).
במקביל יצא משוריין "פורץ המחסומים", בפיקודו של זרובבל הורביץ, מקיבוץ תל יוסף.
במשוריין היו ארבעה עשר איש שכללו כיתה של עשרה לוחמים וארבעה חבלנים.
ליד מחנה שנלר הצטרף פורץ המחסומים אל המשאיות והמשוריינים.
המבצע אורגן ליום שבת, שכן ביום זה ניתן היה להוציא את כלי הרכב והמשוריינים שפעלו בקו ירושלים-תל אביב בימי חול.
לשיירה ניתן שם הצופן: "לאה".
מארגן השיירה היה מישאל שחם ומפקד השיירה היה צבי זמיר.
בשעה שמונה בבוקר, ארבע שעות לאחר שעת היציאה המתוכננת, ובאור יום מלא, החלה השיירה לנוע לכיוון גוש עציון.
בראש השיירה נסעה מכונית קטנה משוריינת מצוידת במכשיר קשר אלחוטי.
את השיירה ליווה מטוס "פרימוס" שסייר מעל הדרך וצויד בפצצות בנות 20 ק"ג להטלה ידנית.
הדרך לגוש הייתה רצופה וללא תקלות ועיכובים.
קצת אחרי השעה תשע וחצי הגיעה השיירה לגוש עציון.
המשאיות שנכנסו לגוש כוונו בהתאם לסוג המטען לנקודות פריקה שונות במגרש.
מגיני הגוש, שכבר היו מוכנים וידעו כל אחד את תפקידו, נגשו מיד למלאכת הפריקה והעמסת הציוד שיחזור לירושלים, והעבודה התנהלה בזריזות וביעילות.
הזריזות הייתה הכרחית כדי שהכוחות הערביים הכפריים הבלתי-סדירים לא יספיקו להתארגן ולחסום את הכביש לירושלים.
בשל תקלות שונות, כמו קשיים בהעמסת פר ושתי פרדות שהוחלט להעבירם לירושלים בשל חוסר מזון בשבילם, ועוד יותר מכך עיכוב בהעמסת מטוס קל שנפגע, התארכה שהיית השיירה בגוש לשעתיים וחצי מעבר למתוכנן.
בעוד הלוחמים מחכים לפר הסרבן ולמטוס המקולקל, פשטה השמועה על השיירה בכפרים הערביים, והמואזינים עלו אל צריחי המסגדים להשמיע את קריאות האזעקה.
מאות כפריים חמושים מנחאלין, בית פג'אר, חלחול, ארטאס, בית ג'אלא ובית לחם ירדו מן ההרים אל הכביש במטרה ללכוד את השיירה.
בהם רבים מאנשי המיליציה של עבד אל קאדר אל חוסייני בפיקוד איברהים אבו דאיה.
הם הספיקו להניח מספר מחסומים מאולתרים מסלעים ועפר על הכביש.
דניאל בוקשטיין, טייס המטוס שטס מעל הדרך דיווח על התארגנות זו.
קבוצת המשוריינים שהייתה אמורה לפטרל על הדרך בזמן הפריקה ולמנוע מהכוחות הערביים להניח מחסומים לא ביצעה את משימתה.
מפקדי השיירה שקלו אם כדאי לדחות את יציאתה למועד אחר, בלתי ידוע לאויב.
כמו כן, הועלתה האפשרות לנסוע דרך כביש בית ג'יברין-הרטוב-שער הגיא, אולם מפקדי השיירה בטחו כי בכוח הרב שברשותם יצליחו לפרוץ את הדרך חזרה.
עמוסה ציוד, פרדות ופר, מטוס ולוחמים יצאה השיירה לדרכה ובראשה פורץ המחסומים של זרובבל הורביץ.
הפורץ מילא את תפקידו כיאות כשפינה מהכביש שישה מחסומים קלים בזה אחר זה.
בקרבת בריכות שלמה במבואות בית לחם, נתקל פורץ המחסומים במחסום שביעי, גדול ביותר, שאותו לא הצליח לפרוץ.
לאחר ניסיונות רבים, תחת אש כבדה, התדרדר המשוריין אל התעלה שבצד הכביש, המשוריינים האחרים שנסוגו היו במרחק 200 מטר מאחורי המשוריין הראשון.
מפקד השיירה, מג"ד הפלמ"ח צבי זמיר, הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת לחזור לגוש עציון.
עשרה כלי רכב הצליחו להסתובב ואספו אנשים מכלי רכב פגועים אחרים.
בדרך היה עליהם לפרוץ מחסומים שהוקמו בינתיים בין השיירה לבין הגוש.
זמיר ומישאל שחם היו בין החוזרים לגוש, והפיקוד על 41 כלי הרכב הנותרים עבר למפקד מחלקה מהפלמ"ח אריה עמית (טפר).
באותו זמן נעשו ניסיונות לחלץ את הלוחמים בפורץ המחסומים ומשוריין נשלח לשם כדי להוציא אותם, אולם הכפריים הערבים ירו אש חזקה לשטח שהפריד בין הפורץ לבין המשוריין שניסה לחלצו.
לאנשי המשוריין המחלץ לא נותרה ברירה אלא לשוב לאחור.
בתוך המשוריין הפורץ, רוב הלוחמים היו פצועים.
אלו מתוכם שפצעיהם היו קלים, עמדו בתצפית והמשיכו לירות על הכפריים שניסו להתקרב.
בתוך המשוריין היה חם ומחניק והוא החל להעלות אדים.
בשעה שש וחצי בערב הכוחות הערביים היו קרובים ביותר.
בקבוקי מולוטוב החלו להיזרק לעבר המשוריין והוא החל לבעור.
הורביץ ואחד הלוחמים ניסו לכבות את האש שאחזה במשוריין, ללא הצלחה.
הורביץ לחץ על הלוחמים הכשירים לסגת ולהינצל, אולם הוא עצמו, שלא היה פצוע כלל, לא הסכים לסגת ונשאר לחפות על הנסוגים.
שלושה לוחמים יצאו בחיפויו של הורוביץ והצליחו להגיע מאוחר יותר חזרה לגוש.
לאחר שיצאו, מילכד הורביץ את המשוריין.
כשהתקרבו הערבים לטווח קרוב ביותר, פוצץ הורביץ את המשוריין, עליו ועל הפצועים, כדי לא ליפול בידי האויב.
פיצוץ המשוריין שהחריד את הסביבה כולה, הפיל חללים רבים, הן בקרב התוקפים הערבים והן בקרב יושבי המשוריין עצמו.
שאר 180 אנשי השיירה התבצרו בבית ערבי בודד על אם הדרך.
הבית היה בית ערבי ישן בעל קירות עבים ובו שני חדרים גדולים.
חלק מהלוחמים עמדו על גג הבית ומשם צלפו באויב המסתער.
בתוך הבית המצב היה קשה.
הלוחמים ישבו צפופים, עייפים, רעבים וצמאים, רבים מהם גם פצועים.
למעלה ממחצית האנשים היו ללא נשק.
המטוס המשיך להטיל את הפצצות על ריכוזי הכפריים התוקפים.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח שטס מעל השטח, נחת בגוש ואמר למג"ד צבי זמיר: "אין שום סיכוי לפנות את השיירה, כל האזור מאוכלס.
הפתרון היחיד הוא פינוי בדרך הבזויה של פנייה לבריטים והשארת כלי הרכב".
גולדה מאיר פנתה בשם הנהלת הסוכנות לדוד שאלתיאל, מפקד המחוז ואמרה לו: "בשום פנים אין להפקיר חייהם של מאתיים צעירים יהודים, זה יעשה רושם רע בעולם".
כששאלתיאל ענה לה שאינו יכול להפקיר את כל הנשק והציוד, השיבה לו: "החיים יקרים יותר".
אנשי הפיקוד בירושלים ניסו לשכנע את הבריטים לצאת לחילוץ אנשי השיירה.
מפקדי הצבא הבריטי דחו את הפניות להתערב, בטענה שהדרך ממוקשת ובטענה שלא הודיעו להם על צאתה של השיירה מראש ואין הם אחראים לגורלה.
לפני חצות הלילה, גברו היריות על הבית והערבים החלו לשרוף את המכוניות הקרובות אליו.
הם התקרבו אל הבית אך נהדפו ברימוני יד.
הקרב נמשך גם לאורך היום שלמחרת, כאשר המאמצים לחילוץ הלכודים נמשכים.
אחר הצהרים הגיעה משלחת הצבא הבריטי מירושלים.
הטור הבריטי כלל 14 זחל"מים וחמש משאיות, שלפניהם מכונית משוריינת, ומאחוריהם שורת אמבולנסים של הצלב האדום.
ז'אק דה רנייה מן הצלב האדום הבחין בדרך המוליכה אל הבית ב"גופות שרופות, שראשיהן ואברי המין שלהן רוצצו בקפידה".
הוחלט בין הסוכנות היהודית לבין התוקפים, בתיווך הבריטים, כי המשוריינים והנשק ימסרו לידי הערבים בתמורה לשחרורם של הלוחמים הנצורים.
יש הטוענים כי ההסכם לא כלל את הסגרת הנשק לידי הערבים אלא את מסירתו לבריטים והם היו אמורים להחזירו למפקדת "ההגנה" בירושלים.
על פי גרסה זו הבריטים לא מילאו חלק זה בהסכם והעבירו את הנשק לידי הערבים.
לפני שמסרו את נשקם הספיקו חלק מהלוחמים לחבל בו, על ידי השלכת הנוקרים לבור מים סמוך.
לפחות חלק מן הנשק והרכב שנמסרו שימשו את הערבים בקרבות שלאחר קרב השיירה.
הלוחמים הפצועים והגופות הועברו לירושלים בסיוע הבריטים.
גופות ההרוגים נקברו בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בקרב נהרגו 15 לוחמים וכ-40 נפצעו.
כמה עשרות מאנשי השיירה חזרו לגוש הנצור.
לזרובבל הורביץ הוענק אות גיבור ישראל לאחר מותו, על פעילותו, אומץ לבו והקרבתו בקרב נבי-דניאל, והוא נמנה עם 12 גיבורי ישראל של מלחמת העצמאות.
עיטור זה הומר בינואר 1970 – עת אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל – לעיטור הגבורה.
במרץ 1996, בעקבות חקירה של יחידת אית"ן, נמצא כי החלל הקבור כ"אלמוני" בקבורת חללי שיירת נבי דניאל הוא , נהג אזרחי שגויס לשיירה.
בעקבות החקירה הוחלפה המצבה לכזו הכוללת את שמו ופרטיו.
לאחר הקרב נותקה לחלוטין הדרך היבשתית לגוש עציון משאר חלקי הארץ.
מגיניו נלחמו עוד כשבעה שבועות עד שנהרגו או נכנעו, חלקם ביום חמישי, ד' באייר תש"ח (13 במאי 1948), יום לפני הכרזת העצמאות, וחלקם ביום הכרזת המדינה עצמו.
שיירת העשרה הייתה שיירה של ארבע מכוניות שנועדה להוביל אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון בכ"ח בכסלו ה'תש"ח, 11 בדצמבר 1947. בקילומטר ה-15 מירושלים הותקפה השיירה על ידי מארב שהכינו הכוחות הערביים.
במהלך ההתקפה נהרגו עשרה מאנשי השיירה.
תוכנית החלוקה של האו"ם, שאושרה בכ"ט בנובמבר 1947, השאירה כ-30 יישובים מחוץ לגבולות המדינה היהודית, בהם ארבעת קיבוצי גוש עציון: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים.
בארבעה קיבוצים אלה התגוררו כ-450 נפשות, בהם 69 ילדים.
היישובים היו מבודדים והנקודה העברית הקרובה ביותר (במרחק של כ-20 קילומטר) הייתה ירושלים, אולם הדרך אליה עברה בלב אזור ערבי עוין שכלל בין היתר את העיר בית לחם.
לאחר דחיית הערבים את תוכנית החלוקה של האו"ם, הם החלו להתנכל למכוניות יהודיות בדרכי התחבורה.
ב-8 בדצמבר 1947, נערכה התקפה על מכונית שיצאה מגוש עציון לירושלים.
ממועד זה ואילך, הופסקה תנועת האוטובוסים של "אגד" מגוש עציון לירושלים, והתנועה החלה להתנהל בשיירות בלבד, שיצאו מירושלים מדי יום להביא אספקה לגוש עציון.
הנהגת היישוב החליטה לא לוותר ולא להפקיר את תושבי גוש עציון.
אנשי הגוש קיבלו תגבורת שכללה מחלקת מילואים של הפלמ"ח, משמר נע של נוטרים וחניכי קורס המפקדים של חיל שדה ירושלים.
ביום חמישי, 11 בדצמבר, ערב נר חמישי של חנוכה, בסביבות השעה שלוש וחצי בצהריים, יצאה שיירה מירושלים לכיוון גוש עציון, שכללה ארבע מכוניות עם 26 נוסעים, מהם שמונה נוטרים.
בין הנוסעים היו מפקד הגוש דני מס וסגנו שהיה גם מפקד מחלקת הפלמ"ח יצחק יעקב (יצה) וכן יאיר מונדלק, מזכיר קיבוץ רבדים ואשתו החובשת, יפה.
השיירה הייתה בדרכה להוביל אספקה לתושבי הגוש, וכללה מזון, מים, בלוני גז לבישול, כלי מטבח ושקי קמח.
הנסיעה מירושלים לגוש עציון ארכה בסביבות 30 דקות, והשיירה הייתה אמורה להתפצל בצומת הגוש.
לשיירה לא היה מפקד (אף על פי שדני מס היה בין אנשיה), היא לא אורגנה כמבצע צבאי ולא היה קשר בין המכוניות.
עם יציאת השיירה העיר אחד החברים, כי חייל מהלגיון הערבי שעמד ברחוב עזה נתן סימנים לחברו בכיוון בית לחם, ברמזו על יציאתה של השיירה.
לאחר נסיעה של כ-15 עד 20 דקות מירושלים לכיוון גוש עציון, הגיעה השיירה לאזור בניין המשטרה הבריטית בבית לחם.
אחרי שהשיירה עברה את בניין המשטרה, הבחינו חבריה באופנוען שדהר קדימה, עקף את השיירה ונעלם.
כ-5 עד 10 דקות מאוחר יותר, בקילומטר ה-15, הגיעה השיירה לסיבוב חד, שאילץ את המכוניות לנוע באיטיות במעלה ההר.
תוך כדי נסיעה, נפתחה על השיירה אש ממקלע אוטומטי שהיה מוצב מאחורי טרסה בצד כביש ירושלים חברון, ומיד אחרי הירי הראשון נפתחה על השיירה אש מכל הכיוונים.
הכדורים פגעו ברדיאטור של המכונית הראשונה ובפניו של הנהג והיא נעצרה וחסמה את אפשרות התנועה של שאר המכוניות בשיירה.
חברי השיירה קפצו מהמכוניות, תפסו מחסה, והשיבו אש בששת הרובים שהיו בידם.
הטנדר האחרון של השיירה, בו נסעו דני מס, יצחק יעקב ושאר אנשי הפלמ"ח בשיירה נסע לאחור למשטרת בית לחם להזעיק עזרה.
לפי אורי מילשטיין, בעקבות אירוע זה נאלץ מס לעזוב את הפיקוד על גוש עציון ואת הגוש עצמו כיוון שנטש את אנשיו בעת קרב.
בשל הכביש הצר וההררי נאלץ הנהג לנסוע בנסיעה לאחור כשני קילומטרים, כשאיתו מספר פצועים, לפני שהצליח להסתובב.
אחד הנוטרים, יעקב הרלינג, קפץ מהטנדר והצטרף לקבוצה שהחלה להשיב אש.
כרבע שעה לאחר ההתקפה, הגיעו מכיוון חברון שני שוטרי תנועה בריטים וציוו על הערבים להפסיק את האש.
כשלא נשמעו לקריאותיהם, עבר שוטר תנועה בריטי אחד את קו החזית עם רכבו, והשני תפס מחסה בתעלה כ-40 מטר מאזור הקרב.
רק כשהגיע מכיוון בית לחם ג'יפ צבאי בריטי, נצרו הערבים את האש.
אחראי הנוטרים, אליהו בר חמא, ניצל את ההפוגה, וביקש מהחיילים הבריטים לקחת אותו בחזרה איתם לבית לחם כדי להזעיק עזרה.
בכך נשארו נוטרי השיירה ללא מפקדים.
החיילים נענו לבקשתו, וכשהתחיל הג'יפ בנסיעה, פתחו הערבים באש לעברו אך איש מהנוסעים לא נפגע.
כשהגיעו למשטרת בית לחם, התקשר אחראי הנוטרים לירושלים, ביקש לשלוח עזרה ואמבולנסים, ודרש מקצין הבריטי שהיה במקום לצאת למקום ההתקפה.
הקצין התמהמה קרוב לחצי שעה, ורק לאחר מכן יצא עם כיתת שוטרים למקום.
מרבית אנשי השיירה הנותרים כבר נהרגו, וגופות החללים היו פזורות על הכביש.
אנשי הכנופיות הערביות ירדו מהרכס בצעקות "אינזיל!
ג'יהאד ויאללה על אל יהוד" ואחריהם ירד קהל גדול של נשים וילדים צוהלים.
הערבים התעללו בגופות החללים, דקרו אותם בסכינים, הפשיטו את בגדיהם והעלו את המכוניות באש.
עקב הצתת המכוניות החלו להתפוצץ מכלי גז הבישול והמתקיפים הסתלקו מהמקום.
אנשי השיירה היו רחוקים רק שישה עד שבעה קילומטרים מצומת הגוש, ורק כעשרה קילומטרים מקיבוץ כפר עציון.
לאחר התמהמהות, הגיעו למקום שלושה כלי רכב משוריינים עם המפקד הבריטי.
הם סירבו לפנות את הפצועים, ורק כעשרים דקות מאוחר יותר הגיעו הנוטרים והאמבולנסים מירושלים שאספו את הפצועים וההרוגים.
גופות ההרוגים הובאו לבית החולים "ביקור חולים" בירושלים (גופתו של יעקב הרלינג הובאה מאזור האירוע יום למחרת), וששת הפצועים הועברו לבית החולים הדסה בהר הצופים.
לאחר ההתקפה התברר שהתקבל מודיעין על תוכניתם של המתקיפים הערבים במפקדת "ההגנה" בירושלים, אך הידיעה התקבלה מאוחר מדי, בשעה שהשיירה כבר הייתה בדרכה לגוש עציון.
אבל כבד ירד על תושבי ירושלים וחברי גוש עציון.
התקפה זו סימלה ליישובי הגוש כי הם נמצאים בעיצומה של מלחמה, ובמצור חלקי שמפעם לפעם התהדק לכדי מצור מלא.
אנשי היישוב ערכו סיורים, בדקו ערבים שנעו באזור והגבירו את קצב חפירות הביצורים מסביב ליישובי גוש עציון.
ב-27 בדצמבר הסביר סגן מפקד משטרת בית לחם הבריטי לנציגי הגוש שהמצב באזור חמור והציע את עזרת המשטרה בפינוים לירושלים.
אלה שמות חללי שיירת העשרה:
מקיבוץ כפר עציון: שלמה קלפהולץ, שלום קרניאל, שמואל קניגסברג, מנחם וואלד.
מקיבוץ משואות יצחק: משה ווינברגר.
מקיבוץ עין צורים: רפאל היימן.
מירושלים: זאב ספראי, יעקב הרלינג, דוד ריפמן.
מרבית החללים הובאו לקבורה בהר הרצל ב-17 בנובמבר 1949 ביחד עם יתר חללי הקרב על גוש עציון.
זכרם של חללי השיירה מונצח ברחוב "מבוא העשרה" בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
שיירת "הדסה" (או שיירת הר הצופים) הייתה שיירת משוריינים ישראלית אשר עשתה דרכה להר הצופים ב-13 באפריל 1948, ד' בניסן תש"ח במהלך שלבה המוקדם של מלחמת העצמאות.
השיירה כללה עובדי רפואה של בית החולים הדסה הר הצופים, עובדי האוניברסיטה העברית, אנשי "ההגנה" מגיני ההר, חולים, מבקרים ואזרחים.
בעת שעברה בשכונה הערבית שייח' ג'ראח, הותקפה השיירה בידי פורעים ערבים, שרצחו 77–80 מנוסעי השיירה.
בית החולים הדסה שכן על הר הצופים ממזרח לירושלים, בסמוך לאוניברסיטה העברית (באותם ימים תוכנן לפתוח שם בית ספר לרפואה ולהפוך את בית החולים הדסה לבית חולים אוניברסיטאי).
הר הצופים היה מובלעת בלב אוכלוסייה ערבית ואליו הוביל מסדרון צר, שנשלט בידי הערבים משני צדדיו.
בעקבות לחץ אמריקני הבטיח הצבא הבריטי לאבטח את השיירות בדרכן אל האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, על סמך חשיבותם התרבותית וההומניטרית של מוסדות אלו.
אולם הצבא הבריטי לא עמד בהבטחתו זו עד תחילת אפריל.
בתחילת מרץ, מנהיג הכוחות הערביים בירושלים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, איים לפוצץ את בית החולים.
למרות שלא מימש את איומו, החלו הערבים לתקוף את השיירות המובילות לבית החולים.
לשם כך השתמשו בכדורים חודרי שריון והטמינו מוקשים בדרך.
בתחילת אפריל 1948, לאחר לחץ נוסף על הבריטים, תפס הצבא הבריטי בית ערבי שהיה משלט עיקרי בשכונת שיח' ג'ראח והשיירות עברו בלי תקלות.
ל–13 באפריל תוכננה שיירה גדולה להר הצופים.
למרות שהשיירה קיבלה הבטחה מהמפקד הבריטי שהדרך בטוחה, סיירים של ארגון "ההגנה" המליצו לדחות את צאתה בגלל המתח שהיה בעקבות פרשת דיר יאסין שהייתה ארבעה ימים לפני המועד המתוכנן לשיירה.
בגלל הצורך הדחוף באספקה והבטחת המפקד הבריטי, הוחלט להמשיך בתוכניות ולשלוח את השיירה.
בד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948 יצאה לדרך שיירה.
סדר התנועה: משוריין ליווי ובו לוחמים, אמבולנס גדול ובו מנהל "הדסה" ד"ר חיים יסקי ושנים עשר נוסעים, שני אוטובוסים משוריינים של חברת "המקשר" ובהם כ-60 נוסעים, אמבולנס קטן, שלוש משאיות עמוסות מזון ואספקה רפואית, ומשוריין לווי נוסף כמאסף.
בשיירה היו 105 נוסעים ומלווים: אנשי ההגנה ממגיני ההר, רופאים, סטודנטים לרפואה, אחיות, חולים, מבקרים ואנשי סגל האוניברסיטה העברית.
השיירה יצאה לדרך בשעה 09:00 בבוקר מרחוב הסולל (רחוב החבצלת) שבמרכז ירושלים.
חמישה כלי רכב הצליחו להימלט ובהם אמבולנס גדול וכלי הרכב שבמאסף כולל משוריין.
במקום נותרו המשוריין המוביל, אמבולנס קטן שנתקע בעקבות איבוד עשתונות הנהג ושני האוטובוסים המשוריינים ובהם כ-80 נוסעים.
אלה ספגו מטח כבד של אש מקלעים, אך למעט המשוריין אנשיהם לא נפגעו.
בשעה 9:50 הגיע למטה "ההגנה" דיווחו הראשוני של מפקד שירות הידיעות בתחום הערבי יצחק נבון על ההתקפה ועל שיירת מכוניות של הלגיון.
באותה שעה הגיעה שיירת נחשון מן השפלה לירושלים ודוד שאלתיאל טיפל בה.
שני משוריינים בריטים עמדו בקרבת מקום ואבטחו את מעברו של הגנרל מקמייקל לשדה התעופה עטרות.
מפקד המשוריין הראשון חשד שהבריטים יורים בו, ופתח באש על הבריטים.
אלו השיבו אש בשעה שהגנרל היה במקום, ומיד הסתלקו מהמקום.
קצין בריטי אוהד יהודים הגיע למקום בשריונית קטנה ודיווח שראה דגל לבן מונף מן המשוריין העברי אך האש רק גברה.
בעקבות זאת נורתה אש מרגמות בריטית לעבר התוקפים בניסיון למנוע הגעת המון ערבי, ואלו נפגעו ונסוגו.
היהודים ירו מהסביבה באש לא מדויקת, והבריטים הודיעו שמשום כך אינם יכולים להתערב.
בשעה 10:30 דיווח הש"י שהנצורים בשיירה הודיעו שהמצב הורע ובקשו סיוע שוב.
באותה שעה הגיע למקום הקצין הבריטי ג'ק צ'רצ'יל עם שריונית ומשאית, נעמד ליד האוטובוס והציע ליושביו לעבור למשאית ולהיחלץ.
היושבים באוטובוס סברו שזו סכנה גדולה יותר, וביקשו להמתין להגעת "ההגנה".
כוח תגבורת של "ההגנה", שהתארגן לתקוף עם שני משוריינים וכן בתקיפה רגלית המתין לפקודה, אך נאמר להם שהבריטים מונעים את התערבותם.
תוך דין ודברים בין שאלתיאל לשארית אנשי שיירת נחשון שנותרו עם המשוריינים, נשלח צבי סיני, אחד ממפקדי "ההגנה" בירושלים, להוביל משוריין גדול משיירה זו לשייך ג'ראח.
בשעה 10:50, בעוד המשוריין של שיירת נחשון עושה את דרכו, נכנסו שני המשוריינים של התגבורת למקום הקרב תוך שאנשיהם נפגעים.
המשוריין הראשון המשיך להר הצופים והשני חזר לירושלים.
המשוריין השלישי הגיע מעט אחר כך.
צבי סיני נפגע בראשו וחדל לתפקד, ומשוריין זה נתקע בין המשוריין המוביל של השיירה המקורית לאמבולנס התקוע.
כוחות "ההגנה" עמדו הכן אך לא הופעלו.
לדעת דוד שאלתיאל לא הייתה אפשרות לחלץ את אנשי השיירה במתקפת חי"ר ולא היו משוריינים עבריים שאפשר לשלוח.
הבריטים סירבו לסייע ובשעה 13:00 קרבו פורעים אל האוטובוסים תוך צעקות ובהן, לפי עדות נתן סנדובסקי אחד משני הניצולים מן האוטובוסים, המילים "דיר יאסין".
בנזין החל דולף והפורעים הדליקו אותו.
הוא קפץ מן האוטובוס, רץ אל המשוריין התקוע של שיירת נחשון דפק על הדלת וצעק להם, וכשפתחו ראה חייל אוחז רימון ונצרתו פתוחה מוכן לקראת התאבדות הצוות.
סנדובסקי השליך את הרימון לעבר התוקפים ולאחר מכן עצר והרחיק אותם בצרורות ממכונת ירייה שהייתה במשוריין.
בשעה 14:20 התקבל דיווח שאחד האוטובוסים בוער.
בשעה 14:25 דווח ששני האוטובוסים בוערים ומהם קופצים אנשים.
הבורחים מן האוטובוסים נורו ומי שנותרו בהם נשרפו חיים.
בשעה 14:30 כדור חדר לאמבולנס והרג את ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה.
בשעה 14:40 החלו הבריטים במשא ומתן מול קצין עיראקי מפקד חזית ירושלים הערבי שניהל את המתקפה על השיירה.
הבריטים תקפו תוך כדי כך בנשק כבד, ופגעו בעיקר בכוחות העיראקיים שבאזור.
בשעה 16:45 הושג הסכם להפסקת אש.
לפי דוד שאלתיאל, במשך כ-6 שעות סירבו הכוחות הבריטים להתערב ולחלץ את השיירה.
הבריטים אף מנעו מ"ההגנה" לארגן מבצע חילוץ.
הם אפילו סירבו להביא את ז'אק דה רנייה, נציג הצלב האדום בירושלים, לנהל משא ומתן על הפסקת אש.
הקצין הבריטי ג'ק צ'רצ'יל ניסה על דעת עצמו לחלץ את הנצורים, אך הדבר לא עלה בידו, אם בשל נסיבות האירוע, ואם בשל רצונם של הנצורים להגיע למטרתם, ולהמתין לחילוץ על ידי אנשי "ההגנה" מירושלים בשעה הראשונה של המתקפה.
קצין זה העיד אחר כך שבכל יום שתוכנן בו מעבר שיירה, הוא היה אחראי להכין לקראתה משוריינים ונשק כבד, אך לגבי השיירה הזו לא קיבל הודעה מוקדמת.
ניסיונות חילוץ שביצע הפלמ"ח היו בגדר מעט מדי ומאוחר מדי ולא עלה בידם לחלץ את המותקפים.
בהתקפה נרצחו 77–80 יהודים מירי או משריפה, מהם 20 נשים.
שלושים מהנרצחים זוהו ונקברו בקברים אישיים, חלקם נקברו בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה וגופות חלקם (כ-20 חללים) לא נמצאו.
אחד ההרוגים היה סטודנט, ארוסה של רננה לשם בתו של דוד בן-גוריון.
בין ההרוגים נמנה , שומר מטעם ההגנה.
אחד הניצולים הבודדים היה ד"ר דוד תאודור אולמן.
אחרי ההתקפה אף שיירה לא יכלה להגיע לבית החולים במשך שבוע עקב התקפות כבדות על הדרך, ולמרות העזרה שהבטיחו הבריטים.
מצב בית החולים הידרדר ולבסוף הוחלט בתחילת מאי לפנותו, תוך השארת צוות קטן שיכול לטפל רק ב־50 חולים.
פרופ' עלי דייויס, ששימש כסגנו של יסקי בבית החולים, היה אמור לצאת לשיירה באותו היום.
ברגע האחרון ביקש ממנו ד"ר יסקי להתחלף עמו, וכך ניצל משיירת התופת.
לאחר מותו של יסקי, מונה במקומו לכהן כמנהל בית החולים.
תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מיגע עם ממשלת המנדט, הצבא הבריטי וראשי הכנסיות בירושלים, הצליח להקים מערכת רפואית במבנים שונים בעיר, בה ניתנו כל השירותים הרפואיים לאחר סגירת ביה"ח הדסה על הר הצופים, במהלך כל תקופת המצור ולאחר מכן עד פתיחת בית החולים הדסה עין כרם ב-1961.
ב־7 ביולי 1948 הושג הסכם בתיווכו של האו"ם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים.
הסכם זה נשאר בתוקפו ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו בין ישראל לירדן ב־3 באפריל 1949. הר הצופים נהפך למובלעת בחסות האו"ם, שבה הוצבו 85 שוטרים ו־35 אזרחים ישראלים לשמירה ולתחזוקה.
בספרו "זכרונות עבדאללה א-תל", כותב עבדאללה א-תל מפקד הלגיון הערבי בירושלים בימי מלחמת העצמאות: "ב-13.4.48 נקמו הערבים על חללי דיר-יאסין החפים מפשע.
הם עשו הרג רב בשיירה והעלו באש את מכוניותיה".
חקירת האירוע על ידי הצלב האדום
ביום האירוע ביקשה הסוכנות היהודית מהצלב האדום שיתערב במה שהסוכנות ראתה כהפרה חמורה של אמנות ז'נבה על ידי הערבים.
בחקירה טענו הערבים שהשיירה הייתה בעלת מאפיינים צבאיים ולכן תקיפתה הייתה לגיטימית.
לטענת הערבים לא התאפשר להם להבחין בין לוחמים לאזרחים, משום שכל היהודים, כולל אנשי הצוות הרפואי, נטלו חלק בקרב.
היהודים טענו כי יש להם זכות להגן על השיירות הרפואיות שלהם עם חיילים.
דה ריינייה חזר על עמדת הצלב האדום, לפיה יחידה רפואית ניידת חייבת להסתובב ללא נשק ותמיד בנפרד מכוחות צבאיים.
עמדת הצלב האדום דורשת לבחור בין הגנת השיירה על ידי כוחות חמושים לבין הגנתה באמצעות אמנות ז'נבה ודגל הצלב האדום.
רחוב בשכונת מוסררה בירושלים בשם "רחוב הע"ח" לזכר ההרוגים בשיירה.
במקום ההתקפה על השיירה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים, אנדרטה לזכר 78 הנופלים.
האנדרטה נמצאת בשכונת שייח ג'ראח בצומת הרחובות דרך הר הזיתים ושמעון הצדיק.
באנדרטה 77 שמות ואלמוני אחד.
בבית החולים הדסה הר הצופים יש אנדרטה ואתר זיכרון לחללי שיירת הדסה.
רחוב בונבנטורה בשכונת ארנונה בירושלים קרוי על שמו של פרופ' אנצו יוסף בונבנטורה, ורחוב בהר הצופים קרוי על שם חיים יסקי, מהרוגי השיירה.
ישעיהו (שייקה) פייקוב (5 ביולי 1937, כ"ו בתמוז ה'תרצ"ז – 6 ביולי 2025, י' בתמוז ה'תשפ"ה) היה מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, מעבד מוזיקלי, מנצח ומשורר ישראלי.
כתב והלחין שירי ארץ ישראל, שירי מסורת וחג, שירי ילדים, שירי פסטיבלים ותחרויות זמר, מוזיקה לסרטים ועוד.
פייקוב נולד בתל אביב לצ'רנה שעלתה לישראל מפולין ולסנדר (אלכסנדר) פייקוב אשר הפסיק את לימודי החזנות כשהצטרף לתנועת "החלוץ" ועלה מאוקראינה בשנת 1931.
בילדותו המוקדמת התגוררה המשפחה במקווה ישראל.
חבר ילדות שלו היה אריה ורדי.
אביו נהג לכתוב שירים ביידיש.
בהיותו בן שש וחצי נפטרה אימו מרעלת היריון והאב נאלץ לשלוח אותו לקיבוץ גבעת השלושה, שם שהה כשנה.
בשנת 1945 עבר עם אביו לקיבוץ אשדות יעקב.
אביו נישא בשנית ומנישואין אלו נולדו שני אחיו.
ב-1951 סיים פייקוב את בית הספר היסודי באשדות יעקב, וב-1955 השלים את לימודיו בתיכון בית ירח, בעמק הירדן.
באשדות יעקב למד לנגן במנדולינה וצורף לתזמורת המנדולינות של הקיבוץ, ובהמשך למד לנגן באקורדיון וניגן באירועים, בחגים ובמועדים.
בגיל 14 הלחין את שני שיריו הראשונים "הורה עמק הירדן" ו"שיר הלוחם" למילותיו של בן כיתתו מנחם פונדק.
השירים פורסמו בחוברת "במעלה" בשנת 1951.
רזיאל סולודר היה המורה שלו למוזיקה.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד כמכונאי במוסך באשדות יעקב ומאוחר יותר עבר לקיבוץ משמר השרון.
שירת במילואים בתור צפן בחפ"ק של חטיבת שריון צפונית והשתתף כלוחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
פייקוב ניגן בשבתות ובחגים והפיק אירועי תרבות בקיבוץ ובהתיישבות העובדת.
במהלך תקופה זו כתב מוזיקה לריקודים לכוריאוגראפית לאה ברגשטיין אשר עבדה עם להקות המחול הקיבוציות.
למד קומפוזיציה אצל המלחין אבל ארליך אשר השפיע עליו רבות.
פייקוב היה בוגר לימודי מוזיקה במכללת אורנים ובעל תעודת מורה מוסמך למוזיקה מטעם משרד החינוך.
הוא עסק בהוראת מוזיקה ונגינה במגוון כלים בבתי ספר ובמוסדות חינוך.
בנוסף למד ועבד עם לאה ברגשטיין, המלחין והמעבד גיל אלדמע, והמרצים למוזיקה צבי קרן ודוד עורי.
במהלך השנים ניצח על מקהלות א-קפלה, כתב ולימד יצירות קלאסיות ומודרניות.
שירו הראשון, שהוקלט והושמע ברדיו ב-1958, היה "נורית", שהולחן למילותיו של מנחם פונדק ובוצע בידי עליזה קשי.
פעילותו המוזיקלית נפסקה במהלך שנת 2014 עקב אירוע מוחי שעבר.
הוא נפטר ב-6 ביולי 2025, יום לאחר יום הולדתו ה-88.
פייקוב התגורר בקיבוץ משמר השרון.
הוא היה נשוי שלוש פעמים, אב לשתי בנות וסב לשלושה נכדים.
שייקה פייקוב הוא מהמלחינים הבולטים הבודדים בזמר העברי
שנולדו לפני מלחמת העולם השנייה
(לצד מתתיהו שלם, עמנואל זמיר, אמיתי נאמן, נעמי שמר ודפנה אילת) שחלק גדול מהשירים הידועים שהלחינו הם גם כתבו בעצמם.
בין השירים הבולטים שפייקוב גם כתב וגם הלחין:
פייקוב הלחין שירים רבים שכתב הפזמונאי דודו ברק ביניהם:
"אנשים יש בעולם" (נירה גל וטובה קצב)
ארץ ישראל יפה (להקת פיקוד דרום)
חגיגת אביב (שוקולד מנטה מסטיק)
קרוב ורחוק (ששי קשת ונירה גל)
פייקוב הלחין שירים רבים שכתבה המשוררת אלישבע ביניהם:
לאה גולדברג (חמסין של ניסן)
יורם טהרלב (בואי נשוב אל הטנגו)
יהודה עמיחי (לאורך השדרה שאין בה איש)
פייקוב הלחין לאילנית שירים רבים, ביניהם:
אחיי גיבורי התהילה (דודו ברק)
בפרוט נבל ועוגב (דודו ברק)
חמסין של ניסן (לאה גולדברג)
לאורך השדרה שאין בה איש (יהודה עמיחי)
פייקוב חיבר והלחין לדודו זכאי שירים רבים, ביניהם:
עוד יהיה טוב בארץ ישראל
פייקוב הלחין כמה מלהיטיו הגדולים של ששי קשת בשנות ה-70 ביניהם:
בואו ונשיר אחים (שייקה פייקוב)
ותבוא עליכם הברכה (שייקה פייקוב)
פייקוב הרבה לכתוב לפסטיבלים שונים בשנות ה-70 וה-80:
פייקוב הוא שיאן הזכיות במקום הראשון ככותב לצד יורם טהרלב (שתי זכיות לכל אחד).
בנוסף הוא שיאן הזכיות במקום הראשון כמלחין לצד יאיר מילר (שלוש זכיות לכל אחד).
בין היתר כתב והלחין את:
אן דן דינו (יפה ירקוני, 1971, מקום ראשון)
לארצי יש יום הולדת (אלי גורנשטיין, 1977, מקום שלישי)
עוד יהיה טוב בארץ ישראל (דודו זכאי, 1979)
אמא (רונן בהונקר, שולה חן, 1981, מקום ראשון).
בין היתר הלחין למילים של דודו ברק את:
למה ככה (אבי טולדנו ועירית ענבי, 1970, מקום ראשון)
חג יובל (אבי טולדנו, 1972, מקום שלישי)
חגיגת אביב (שוקולד מנטה מסטיק, 1974, מקום שלישי)
בואו ונשיר אחים (ששי קשת, 1971, מקום ראשון)
שישו ושמחו (ששי קשת, 1971, מקום ראשון)
אותך (אילנה אביטל, 1977, מקום שלישי).
דרך המלך (גילי וגלית, 1989, מקום 12 באירוויזיון).
שירו (יורם טהרלב, שרה'לה שרון ולהקת שירו, 1993, מקום 24 בארוויזיון)
ירושלם (רונן בהונקר, 1992, מקום שלישי בקדם ארוויזיון).
פייקוב השתתף במספר פסטיבלים בחו"ל:
לפסטיבל בצ'ילה בו השתתף מספר פעמים, הוא הלחין ב-1976 את שיר הבוקר (אלישבע, נאוה ברוכין).
וב-1991 את שיר Morning Love שהושמע בפי שלומית אהרון.
שירים שלו השתתפו בהצלחה בפסטיבלים ביפן ובדרום קוריאה בתחילת שנות ה-80, עם הילד רונן בהונקר (Mother, מכל שירי אהבתי).
בנוסף לשירים שנכתבו לפסטיבלים, חוברו על ידיו שירי ילדים ושירי מסורת (ולירושלים עירך, ונזכה ונחייה) רבים נוספים.
פייקוב שירת במילואים בתור צפן בחפ"ק של חטיבת שריון צפונית והשתתף כלוחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
חלק מחוויותיו מאותן מלחמות ומחוויותיהם של אחרים קיבלו ביטוי בשירים שהלחין, בהם:
על כן שירי עצובים אופירה גלוסקא
אולי אולי מחר (להקת פיקוד דרום)
הארץ עוד תשקוט (שושנה דמארי)
פרח נדיר (אדם) כתב לזכרו של , בנה של אשתו השלישית.
בנוסף, הוא הלחין מספר שירים ללהקת גייסות השריון במסגרת תוכנית י"ב - דיסקוטנק בהם:: אל האור וחתום באש השריון וללהקת פיקוד דרום (ארץ ישראל יפה).
לסרט "נורית" הלחין את "קרוב ורחוק" ו"שיר לכנרת" למילותיו של דודו ברק, בביצוע ששי קשת ונירה גל, וכן את ל"אנשים יש בעולם", למילותיו של ברק, בביצוע של נירה גל וטובה קצב.
הלחין את פסקול הסרט "קוראים לי שמיל", שיצא לאקרנים ב-1973.
הלחין את פסקול הסרט "רחוב 60" מ-1976, כולל השיר "להיות איתך" בביצוע עדנה גורן וששי קשת.
בסרט "נערת הפרברים" מ-1979 היה פייקוב אחראי על העיבודים, התזמור והניצוח וכתב והלחין את "כמו ציפור" ו"אמרו היכן הם ידידי", אותם ביצעה עפרה חזה.
בתחילת שנות ה-1980 נבחר לכתוב את המוזיקה עבור סדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי" בלוס אנג'לס, אך נאלץ לדחות את ההצעה מסיבות משפחתיות.
ינואר 2017: פרס אמ"י על תרומה יוצאת דופן לתרבות הישראלית
יוני 2017: אות הוקרה על מפעל חיים בזמר העברי מטעם אוניברסיטת בר-אילן (במסגרת הכנס "מי אני?
מאי 2018: פרס אקו"ם לשנת 2017 על תרומתו הרבה ליצירה הישראלית
אפריל 2023: ערב הוקרה ותעודת הוקרה במסגרת "פסטיבל ימי זמר תיאטרון חולון"
ותבוא עליכם הברכה, תל אביב: אור תו, 1970.
משיריו של שייקה פייקוב, תל אביב: אור תו, 1974.
ארץ: משירי ארץ ישראל היפה; הקדמה מאת אליהו הכהן, תל אביב: ישרא-תו, 1982.
1975 – שיקה פייקוב / משירי ארץ ישראל היפה (חלק א)
1975 – שירת הנוער (משירי תנועת הנוער) – עיבודים כליים וקוליים, עריכה והפקה לזמרים דודו זכאי, אופירה גלוסקה, גלי עטרי ועוזי יאירי
1977 - שייקה פייקוב / שר שייקה פייקוב עם ידידיו האומנים
1978 - שייקה פייקוב / משירי ארץ ישראל היפה (חלק ב')
1978 – לאהוב אותך – (מילים, לחנים ועיבוד) לאילנה אביטל
1979 – שירי ארץ ישראל יפה
1984 – מכל שירי אהבתי – (מילים ולחנים) לרונן בהונקר
1989 – ימים יפים - (מילים, לחנים ועיבודים) לגילי נתנאל
1991 – חייכי לי בשירים: שיריו היפים של שייקה פייקוב
1994 – שם נפגשות האהבות – להיטי שנות השישים בגרסה עברית (מילים עבריות לכל השירים) לאילן טל ולאהרון סייקס
1997 – משיח - (לחנים לשירים חסידיים) לאיתן מסורי
1999 – פנטזיה - (טקסטים עבריים) לסמיר שוקרי
1999 – בשירי ארץ ישראל חלק א' - (מילים, לחנים ועיבודים) לצביה בר
2001 – חגי ישראל: משירי שייקה פייקוב
2005 – אן-דן-די-נו: מיטב שירי הילדים של שייקה פייקוב
שיירת חולדה הייתה שיירת אספקה שיצאה ב-31 במרץ 1948 מחולדה לכיוון ירושלים הנצורה חלקית והייתה הראשונה שכשלה מלהגיע לירושלים אף שלא נתקלה במארב יזום.
בעקבות דיווח מפקדת הפלמ"ח שהדרך לירושלים חסומה הורה בן-גוריון להוציא לפועל את מבצע נחשון לפריצת הדרך.
בשיירה היו 26 משאיות, ארבעה אוטובוסים ושבעה משוריינים.
על השיירה הגנו חיילים מהגדוד הרביעי ומהגדוד החמישי של הפלמ"ח.
עמוס חורב היה מפקד השיירה ואל משוריין הפיקוד שלו הצטרפו גם מפקד הגדוד הרביעי ומפקדו החדש של הגדוד החמישי, שאול יפה.
הבוקר היה גשום והדרך הייתה בוצית.
השיירה נתקעה ליד הכפר הערבי ח'ולדה והתגלתה לערביי הסביבה.
בנוסף למקומיים, השיירה הותקפה על ידי מאות ערבים מצבא ההצלה הערבי ממחנה ואדי צראר (בסמוך לתחנת הרכבת נחל שורק), ועל ידי כוחות צבא הג'יהאד הקדוש שבאו מרמלה במשוריינים.
לאחר שש שעות של לחימה וניסיון לחלץ את המכוניות שנתקעו בבוץ ניתנה הוראה לסגת חזרה לחולדה.
שניים מהמשוריינים שהגנו על המכוניות ועסקו בחילוץ נפגעו ושקעו בבוץ בלי שיכלו לפרוץ את הכח הערבי התוקף שהקיף אותם.
מפקד אחד המשוריינים החליט לפוצץ את המשוריין על יושביו כדי לא ליפול בשבי.
על פי אתר מידע פלמ"ח, גורמי הכישלון היו הנסיעה בשעות היום, שיירה גדולה ובה רכב כבד פגיע וקשה לתמרון, הכנות לקויות, פיקוד לא אחיד וכנראה לא מנוסה בהגנה על שיירות, בוץ כבד בדרך העפר ומאמץ לא לוותר על המכונית שנתקעו.
21 מאנשי השיירה נהרגו והרוג נוסף היה בכוח החילוץ.
הפגיעה בשיירה זו, יחד עם הפגיעה בשיירת הרטוב, שיירת עטרות, שיירת יחיעם ובשיירת נבי דניאל, כולן בחודש מרץ 1948, פגעה במורל היישוב היהודי.
כתוצאה מכך, החליט פיקוד "ההגנה" ששיטת ליווי השיירות מיצתה את עצמה.
במקום זאת הוחלט להשתלט על משלטים ויישובים ערביים, דרכם ולצידם עוברות הדרכים, ולהחזיקם באורח קבע.
החלטה זו נסתייעה, וביצועה התאפשר, עקב התדלדלות הכוח הבריטי, שבאותו מועד התפנותו מהארץ הייתה בשלב מתקדם, מצד אחד, ועקב גידול כוחה של "ההגנה", מצד שני.
שבוע בלבד אחרי "שבוע השיירות" העקוב מדם, יצא לפועל המבצע היזום הראשון של היישוב העברי ומטרתו המוצהרת הייתה להשתלט על הדרך (במקרה שלו - הדרך לירושלים): מבצע נחשון.
שייקספיר מאוהב (באנגלית Shakespeare In Love) הוא סרט קולנוע משנת 1998. הסרט הוא קומדיה רומנטית המבוססת באופן חופשי על חייו של המחזאי ויליאם שייקספיר, האמור לכתוב מחזה, נתקל בקשיי כתיבה, קשיים כלכליים ובעיות ביחסיו עם נשים, הוא מתאהב בויולה דה-לספס ומקבל השראה לכתיבת מחזה חדש רומיאו ויוליה.
את התסריט כתבו מרק נורמן וטום סטופארד, וביים ג'ון מאדן.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשבעה פרסים כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט הוא בדיוני ברובו, אך מופיעות בו מלבד שייקספיר דמויות היסטוריות נוספות כמו המלכה אליזבת והמחזאים כריסטופר מרלו וג'ון ובסטר.
משפטים הנאמרים מפי דמויות בסרט לקוחים מתוך מחזותיו של שייקספיר, ומתעורר הרושם שהוא הושפע מאירועים בחייו בכתיבת המחזות.
סצנות מ"רומיאו ויוליה" מוצגות על הבמה בחזרות שעורכים השחקנים, וגם מתקיימים בחיי הדמויות בסרט.
סצנת המרפסת שרומיאו ויוליה מתוודים בו על אהבתם מתרחשת בביתה של ויולה בינה לבין שייקספיר.
החזרות על קרב החרבות בין בית קפולט ובית מונטגיו מתפתח לקרב בין שתי להקות התיאטרון המתחרות זו בזו.
כמו ויולה דה-לספס בסרט גם גיבורת המחזה הלילה השנים עשר, הנקראת אף היא ויולה, מתחפשת לבחור על מנת להיות קרובה אל אהוב לבה.
הסרט מתרחש בלונדון בסוף המאה ה-16. ויליאם שייקספיר עורך מבחן במה לשחקנים עבור מחזה חדש שהוא כותב, הקומדיה "רומיאו ואתל בת הפירט".
הוא מגלה שחקן צעיר ומוכשר בשם תומאס קנט, אשר במהרה בורח מהמקום.
שייקספיר רודף אחריו ומגלה בבית שאליו נכנס תומאס קנט את ויולה דה לספס, בת אצילים עשירה ויפהפייה, ומתאהב בה במבט ראשון.
לשייקספיר מחסום כתיבה, ועדיין לא התחיל לכתוב את המחזה שהבטיח לבעל התיאטרון, כעת הוא מקבל השראה מאהבתו לויולה וכותב את "רומיאו ויוליה".
שייקספיר מגלה שתומס קנט וויולה הם אותו אדם, ושאביה הבטיח את ידה ללורד וסקס באישורה של המלכה אליזבת.
בני הזוג ממשיכים לנהל בחשאי את הרומן ביניהם, והיא ממשיכה לשחק בתיאטרון ומסתכנת בעבירה על החוק שאוסר על נשים להופיע על הבמה.
ויולה משחקת בחזרות את תפקיד רומיאו, ובהצגת הבכורה היא מגלמת את דמותה של יוליה, כיון שקולו של השחקן שהיה אמור לשחק את יוליה השתנה.
בסיום ההצגה המלכה משבחת את יכולתם של המחזאי ושל ה"שחקן" להביע אהבה במחזה.
היא מצווה על ויולה להצטרף לבעלה הנוסע לאמריקה, ושייקספיר מתחיל לכתוב מחזה חדש שויולה היא הגיבורה הראשית בו, "הלילה השנים עשר".
גווינת' פלטרו - ויולה דה לספס
ג'פרי ראש - פיליפ הנסלו
טום וילקינסון - יו פנימן
ג'ודי דנץ' - המלכה אליזבת הראשונה
קולין פירת' - לורד וסקס
מרטין קלונס - ריצ'רד ברבג'
סיימון קאלו - שר הטקס אדמונד טילני
ג'ים קרטר - ראלף בשפורד
בן אפלק - נד אליין
רופרט אוורט - כריסטופר מרלו
ניקולס לה פרבוסט - סר רוברט דה לספס
השחקנית הטובה ביותר - לגווינת' פלטרו
שחקנית המשנה הטובה ביותר - לג'ודי דנץ'
התסריט המקורי הטוב ביותר - למרק נורמן וטום סטופארד
התסריט הטוב ביותר - למרק נורמן וטום סטופארד
בנובמבר 2011 דיווח המגזין וראייטי כי חברת וולט דיסני עתידה להפיק עיבוד תיאטרוני של הסרט ולהעלותו בלונדון, בשיתוף חברת ההפקות של סוניה פרידמן.
ההודעה הרשמית על צאתה לדרך של הפקה זו פורסם בנובמבר 2013. המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון ע"ש נואל קאוורד שבווסט אנד של לונדון ב-23 ביולי 2013, וזכה לביקורות נלהבות מצד המבקרים: "חגיגת תיאטרון משמחת" (דיילי טלגרף), "משמח" (אינדפנדנט), "מכתב אהבה לתיאטרון" (הגרדיאן).
המחזאי לי הול עיבד לתיאטרון את התסריט הקולנועי של מרק נורמן וטום סטופארד.
את המחזה ביים דקלן דונלן.
ב-15 ביוני 2017 עלתה בתיאטרון הבימה גרסה בעברית של המחזה, עם תרגום של דורי פרנס ובבימויו של משה קפטן.
ישעיהו (שייקה) לוי (נולד ב־13 בדצמבר 1939, א' בטבת ה'ת"ש) הוא שחקן, קומיקאי וזמר ישראלי.
הוא ידוע במיוחד כחבר בשלישיית "הגשש החיוור".
חתן פרס ישראל לשנת 2000 (ה'תש"ס) כחלק מחברותו בקבוצה.
שייקה לוי נולד בקהיר בירת מצרים בשם שעיה לוי, למשפחה בת שבע נפשות.
ב־1944, כשנה אחרי שמת אביו משה, עלה לישראל עם אימו, אחיו ואחותו והם הגיעו למחנה העולים בגבעות זייד.
בהגיעם שינה פקיד את שמו של לוי לישעיהו.
ממחנה העולים עבר שייקה לבדו לקיבוץ עין הים לבקשת שלום סגל, לימים מחנכו.
את כל שנות ילדותו ונעוריו עד גיוסו לצה"ל הוא העביר בקיבוצים עין הים, עין כרמל וגבעת ברנר.
את שירותו הצבאי עשה בלהקה הצבאית של פיקוד הגדנ"ע ואחר כך בלהקת פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו הופיע ב-1960 ב"מועדון השעות הקטנות" בצפת.
התקבל לתיאטרון הקאמרי, ואף הספיק לשחק בתפקיד קטן במחזה "הלילה השנים עשר".
זמן קצר לאחר מכן הצטרף ללהקת "התרנגולים".
ב־1963 הקים אברהם דשא (פשנל) בצוותא עם לוי, גברי בנאי וישראל פוליאקוב, גם הם מלהקת התרנגולים, את שלישיית "הגשש החיוור".
הגשש החיוור העלתה במשך ארבעים שנה עשר תוכניות בידור, יצרה כמה סרטי קולנוע, הקליטה שירים רבים והפכה לנכס צאן ברזל של הבידור הישראלי.
ב־1966 שיחק בסרט "פורטונה", ב־1967 שיחק בסרט "ארבינקא" וב־1968 שיחק בסרטים "השכונה שלנו", "כל ממזר מלך" ו"המטרה טיראן".
ב־1976 גילם את ויקטור חסון, דמות שהפכה לקאלט, בסרט "גבעת חלפון אינה עונה".
ב־1979 הופיע בתפקיד שוקי חפציבה בסרט "שלאגר".
ב־1986 גילם את יו"ר הוועד הבניין, מר עצמון, בסרט "הקרב על הוועד".
בין 1993 ל־1999 שימש לוי יושב־ראש אמ"י, אגודת אומני ישראל.
ב־1999 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו: "שייקה לוי".
משנת 1993 ועד היום משמש חבר הנהלת "אשכולות".
ב־1996 הוציא את "סיפורים עם רוטב", ספר בישול פרי עטו שהכיל מתכונים וסיפורים משעשעים מהחיים.
ב־2000 זכתה שלישיית הגשש החיוור בפרס ישראל למפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
באותה השנה התפרקה השלישייה וחדלה מלהופיע עוד.
בין השנים 2003–2006 גילם את אלביס בסדרת הטלוויזיה "אסתי המכוערת".
ב־2004, ביום העצמאות ה־56 של מדינת ישראל הנחה בטלוויזיה את המשדר "56 סיבות לאהוב את ישראל".
בעת המחאה החברתית בשנת 2011 הלחין ושר את שיר המחאה של חברו קובי לוריא "נומי ארץ אהובה".
השניים כתבו, הלחינו ושרו שירים יחד במשך שנים אחדות.
ב־2012 שיחק בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק" בתפקיד עצמו.
ב־2013 קיבלה שלישיית "הגשש החיוור" פרס מפעל חיים במסגרת טקס פרסי אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה ופרס מפעל חיים בפסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס.
ב־2020 הוענקו לשייקה לוי ולגברי בנאי תוארי "יקיר העיר תל אביב-יפו".
לוי נשוי לאורנה, הזוג לא הצליח להביא ילדים מתגוררים בשכונת תל ברוך צפון בתל אביב.
סיניה (1962), בתפקיד הטייס המצרי
סאלח שבתי (1964), בתפקיד שמעון שבתי
גבעת חלפון אינה עונה (1976), בתפקיד ויקטור חסון
חמש מאות אלף שחור (1977), בתפקיד עצמו
שלאגר (1979), בתפקיד סמי ושוקי
הקרב על הוועד (1986), בתפקיד מר עצמון
אסתי המכוערת (2003), בתפקיד אלביס
אלביס, רוזנטל והאשה המסתורית (2005)
העולם מצחיק ׁ(2012), בתפקיד עצמו
המופע של שביט ונטורה (2012), בתפקיד יו"ר ועד הבית
מלך הפינגווינים (2013), בתפקיד המספר
גבירתי הנאווה (2002) בתפקיד אלפרד דוליטל
פסקולים, תוכניות ואוספים של הגשש החיוור.
שייקה לוי (אלבום סולו, 1999)
כמו שקיוויתי (אלבום סולו, 2010)
רציתי לומר (אלבום סולו, 2012)
שייקה לוי דור 3 (מארז משולש)
השייקרים , או החברה המאוחדת של המאמינים בביאת המשיח השנייה (United Society of Believers in Christ's Second Appearing), הם קהילה נוצרית-שיתופית שצמחה מתוך זרם הקווייקרים באנגליה, והיגרה לצפון אמריקה.
על פי מאמיניה מייסדת הכת, אן-לי, היא התגלות שנייה של ישו בדמות אישה.
הכת דוגלת בשוויון בין נשים וגברים ובהתנזרות ממין.
בתקופת השיא שלה - מנתה הכת כששת אלפים חברים, וכיום מונה שלושה חברים המתגוררים בקומונה במדינת מיין.
ראשיתה של הכת בקבוצה שהתנתקה מהזרם הנוצרי הקוויקרי, הונהגה על ידי בני זוג בשם וורדלי, והושפעה מן הכת הפוריטנית הצרפתית "הקאמיסארדים" שרוב אנשיה הושמדו בימי רדיפת ההוגנוטים בצרפת, וחלקם נמלטו לאנגליה.
חברי הכת הקוויקרית-שייקרית התבדלו מן הקוויקרים בכך שנהגו להתפלל באקסטזה, שהתבטאה בין היתר ברעד ופרפור בכל איבריהם ובמילמול במהלך התפילה (הקוויקרים נהגו לערוך שתיקות ארוכות טרם תפילותיהם, ובתפילה חרישית).
מתוך כת השייקרים התבלטה דמותה של אן-לי, בתו של נפח, שהייתה למנהיגת הכת.
אן-לי נולדה בשנת 1736 במנצ'סטר, בילדותה הייתה ילדה שקטה עם נטייה רוחנית חזקה.
בנערותה עבדה בבית חרושת לאריגת כותנה ולא למדה קרוא וכתוב.
בנעוריה נטתה להתקפים הזייתיים שלוו גם בתחושה של שליחות מוסרית.
בגיל ההתבגרות חשה רתיעה מחיי אישות ומנישואין, אך בלחץ משפחתה נשאה לבסוף לנפח בשם אברהם סטנדרין.
ארבעת ילדיה נפטרו בגיל צעיר, דבר שאף הגביר את סלידתה מחיי הנישואין.
את מות ילדיה פירשה כעונש על חטא הזיווג ובתחושות האשם שלה התענתה בסיגופי גוף והרבתה להתפלל.
מתוך כך החליטה להתנזר מתשוקות העולם.
אן לי, שמאמיניה ראו בה לא נביאה בלבד כי אם התגלמות רוחו של המשיח הנוצרי בדמות אישה, הייתה לרוח החיה של הכת השייקרית, שהמצטרפים אליה היו בעיקר מקרב העניים ובעלי המלאכה שלא ידעו קרוא וכתוב.
השייקרים נהגו להתפלל את תפילתם האקסטטית והרועשת בפומבי בימי ראשון ובחגים ברחובות העיר.
הציבור האנגליקני לא ראה את התנהגותם בעין יפה והם היו קורבן לאלימות ולזריקת אבנים, שרק חיזקו את תחושת צדקתם בדרכם.
על פי המסורת השייקרית אף ניצלו המאמינים הראשונים משורה של פורענויות "בדרכי נס", שהתחוללו סביב דמותה של אן-לי.
לבסוך הושמה אן-לי בכלא, ושם בשנת 1770 חוותה התגלות, בה ראתה את ישו, אשר גילה לה כי כל ייסורי האדם באים לו בשל חטא יצר הלידה, אשר הדיח את אדם וחוה בגן העדן.
אן-לי בישרה זאת למאמיניה, והכת החלה לדגול בחיי פרישות.
על פי המסורת, כשהובאה בפני שופטיה דיברה אליהם בשבעים ושתיים לשונות והם נרתעו מחכמתה ומקדושתה.
עם שחרורה של אן-לי מן הכלא, החליטה להגר עם חסידיה לאמריקה.
באותה התקופה הצטרף לשורות הכת שלה אדם עשיר, שהיה מוכן לממן את ההגירה מכספו.
באביב שנת 1774 יצאה אן-לי עם שמונה מחסידיה באוניית מפרשים בשם "מרים", אשר יצאה מליברפול.
על פי המסורת השייקרית הכעיסו חברי הכת את קברניט האונייה בהתנהגותם האקסצנטרית ובתפילותיהם הרועשות, וזה רצה להשליכם הימה.
אולם משבא לבצע את זממו געשה סערה אשר ניתקה לוח משלדת האונייה, והמים החלו לחדור אליה.
הקברניט הודיע בייאוש כי הספינה אבודה, אולם אן-לי הרגיעה אותו ואמרה כי הספינה תגיע למחוז חפצה בשלום, כיוון שראתה שני מלאכים שהגיעו לראש התורן לבשר בשורת הצלה.
בעת שדיברה הכה גל גדול בספינה וחיבר מחדש את הלוח שניתק מן השלדה.
לאחר המקרה פסק הקברניט מלהפריע לטקסי השייקרים.
עם הגעתם לארצות הברית נאלצה אן-לי במשך שנתיים לעבוד ככובסת בבתים פרטיים בניו יורק.
רק כשהצטרפו חברים נוספים אשר הגיעו מבריטניה עם סכום כסף גדול, יכלה החבורה לרכוש אדמה לחקלאות בניסְקָיוּנָה, ליד העיר אולבני.
האזור היה אזור מיוער וביצתי, ובמשך תקופה נאלצו חלק מן החבורה לעבוד כשכירים על מנת לאפשר את עבודת בירוא היערות וייבוש הביצות להכשרת הקרקע לחקלאות.
באותה תקופה הכת לא התרחבה, ותנאי המחיה היו קשים.
בשנת 1779 דרשה אן-לי כי חברי הקבוצה יאגרו מלאי אוכל גדול עבור חבורה גדולה של אנשים העתידים, כפי שראתה בחזונה, להצטרף בקרוב.
באותה שנה אכן הצטרפו מאמינים ראשונים מבני אמריקה, שהושפעו מתחיה דתית ומשיחית שאפיינה את תקופת מלחמת העצמאות ובאה לידי ביטוי בפריחה של כתות דתיות חדשות ועצרות דתיות.
חלק מן הכתות החדשות האמינו כי העולם מצוי על סף גאולה.
ברחבי ארצות הברית התרבו מטיפים נודדים אשר כינסו עצרות ובהן הכריזו על ביאת המשיח הקרבה.
אחת מעצרות ענק אלו, של כת "הבאפטיסטים בני האור החדש" נערכה בשנת 1779 ביישוב ספר קרוב לניסקיונה בשם "הר הלבנון".
היה זה כינוס אקסטטי שנערך לילה שלם, ובו נבואות חריפות, בהן הכריזו הנביאים, כי זה המעמד, שאחריו תחל מלכות האלף, והביאה השנייה של המשיח.
חודשים אחר כך מששככה ההתלהבות, בלא שינוי ניכר בעולם, נכנסו רבים מבאי אותה עצרת לייאוש.
לרעיונותיה של אן-לי היה יתרון על כתות אלו שהבטיחו שהגאולה תבוא בקרוב ובניסים גדולים, כיוון שעל פי חזונה הגאולה כבר החלה, בדמותה שלה המגלמת את רוחו של המשיח, ובדמות עדתה, הצפויה לרשת את מלכות האלוהים באמצעות ההתנזרות ממין.
באביב 1780 נקלטו חלק מבאי אותה עצרת בקהילה הקטנה של השייקרים ונסתפחו לאמונתם.
חלקם היו מטיפים מקרב הכנסייה הפרסביטריאנית, אשר הציגו לאן-לי שאלות תאולוגיות קשות, וזו, על אף שהייתה אנאלפביתית, השיבה להם תשובות שרכשו את לבם.
כמו כן התרשמו המאמינים החדשים מיכולתה של אן-לי לחשוף את צפונות לבם ואת חטאיהם הנסתרים, ומסיפורי הניסים שאפפוה.
פולחנם הדתי של השייקרים אף הקצין ונהיה פראי יותר משהיה בעת שהיו במנצ'סטר.