tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל משמשת מניית הזהב כלי בידי מדינות, כדי לשמור את שליטתן בחברות מופרטות, כאשר יש אינטרס מובהק שלא לאבד את השליטה באותן חברות.
מניית מדינה מיוחדת, מכונה לעיתים מניית זהב.
מדובר במנגנון שמבטיח בתקנון חברות שהופרטו את האינטרסים המוגדרים כאינטרסים החיוניים של המדינה במחברות שהופרטו.
בישראל מתקיימים מניית מדינה מיוחדות בחברות אל על, איי סי אל וצים.
עם השנים, נחקק פרק ח2 לחוק החברות הממשלתיות, תשל"ה-1975 ונוספו סעיפים בחוק התקשורת (בזק ושירותים), השתמ"ב-1982 ובחוק רשות הספנות והנמלים, התשכ"א-1961, המדינה המשיכה להבטיח את האינטרסים החיוניים לה בחברות מופרטות באמצעות "צו אינטרסים" ולא באמצעות "מניית מדינה מיוחדת".
החברות בהן מתקיים צו אינטרסים הן אל על, בתי זיקוק לנפט, בית זיקוק אשדוד, נמל אילת, בזק, תעש, עשות אשקלון, דואר ישראל ונמל חיפה.
מניה אשר מקנה לבעליה זכויות מיוחדות בבחירת הנהלת החברה, ועל ידי כך בעצם להשיג שליטה בחברה.
מניות אלה לא נסחרות בבורסה בדרך כלל.
מניה הניתנת בדרך כלל למייסדי החברה והן נושאות זכויות יתר לגבי השליטה והניהול בחברה.
המניה ניתנת להם על מנת שלא יידרשו לוותר על השליטה בחברה עם הנפקת מניות לאנשים נוספים.
מניות היסוד מאפשרות לשלוט שליטה מוחלטת בחברה, אף על פי שלמחזיק בהן אין בהכרח החזקה ברוב זכויות הבעלות וברוב הזכויות לקבלת דיבידנדים מהחברה.
ממשלת ישראל לדוגמה מחזיקה מניות כאלה בחברות הממשלתיות, ודרכן היא יכולה לקבוע את מדיניות החברות ופעולותיהן.
מניה המקנה זכויות נחותות ביחס למניות אחרות – למשל זכות אחרונים בקבלת דיבידנד.
לעיתים מניות אלה משוללות זכויות הצבעה.
מנינגיומה (Meningeom) היא גידול בקרומי המוח או בחוט השדרה.
מנינגיומות הן הסוג העיקרי והשכיח של גידולים במערכת העצבים, ומקורם בקרום הארכנואיד (השכבה העכבישית של קרומי המוח).
רובם המכריע של גידולים אלה הם שפירים, ורק במקרים נדירים מאוד הם ממאירים .
קרינה מייננת (כגון צילום שיניים) היא גורם סיכון לגידולים מסוג זה.
אצל חלק מהחולים בגזזת בישראל, שטופלו בשנות ה-50 בהקרנות רנטגן, התפתחו מנינגיומות.
מנינגיומה שאיננה מטופלת עלולה לגרום ללחץ על עצבים ולהפרעות נוירולוגיות, וכן לבצקת, להתקפים אפילפטיים ולכאבי ראש עזים.
במרבית המקרים, התפתחות המנינגיומה ספורדית, בעוד שבחלק מהמקרים מדובר במחלה "משפחתית".
אנשים אשר עברו הקרנות לגולגולת הם בסיכון לפתח סוג כזה של מנינגיומה.
המוטציה הגנטית השכיחה אשר מעורבת בגידול זה היא מסוג אינאקטיבציה של הגן לנוירופיברומטוזיס 2 (מרלין) על כרומוזום 22q.
יש מוטציות גנטיות נוספות- MN1, PTEN.
גידולים קטנים (פחות מ-2 ס"מ) הם לרוב ממצא מקרי לאחר המוות ללא כל סימפטום במהלך החיים.
גידולים גדולים יותר יכולים לגרום לתסמינים קליניים בהתאם לגודלם ולמיקומם:
התקפי focal seizures עלולים להופיע במקרים בהם המנינגיומות ממוקמות על הצרבלום (המוח הקטן).
חולשה ספסטית פרוגרסיבית ברגליים וכן אי שליטה במתן השתן יכולות להיגרם על ידי גידולים אשר ממוקמים באזור האונה הפרונטו-טמפורלית, (פארא-סגיטלית)
לחץ תוך-גולגולתי עולה בסופו של דבר במנינגיומה, אולם בתדירות נמוכה יותר מאשר בגידולי גליומה.
מנינגיומה מתפתחת כתוצאה מגידול של התאים הארכנואידים, ברובם ליד הסינוסים הוורידיים המקיפים את המוח.
צבעו של הגידול לרוב אפור.
מבחינה היסטולוגית, התאים לרוב אחידים, בעלי נטייה להקיף אחד את השני, ולהכיל גופיפי פסמומה.
לגידול יש נטייה להסתייד והוא וסקולרי מאד.
ניתן לאבחן מנינגיומה על ידי CT, MRI או ארטריוגרפיה.
רמותיו של החלבון CSF גבוהות, במידה ונעשה ניקור מותני.
למרות שמרבית המנינגיומות שפירות, הן יכולות להיות ממאירות, בהתאם לדירוג של WHO:
שפיר (grade 1)- כ- 90% מהמקרים- מנינגיומה מנינגותליאלית, פיברוטית, טרנסיאלית, פסמומית, אנגיובלסטית.
א-טיפי (grade 2)- כ- 7% מהמקרים- מנינגיומה כורואידית, מסוג clear cell, א-טיפית.
ממאיר/אנאפלאסטי (grade 3) כ- 2% מהמקרים- מנינגיומה פפילרית, רבדואידית, אנאפלאסטית.
במחקר רטרוספקטיבי שנעשה לגבי מנינגיומות בדירוג 2 או 3 (א-טיפיות או ממאירות) נמצא כי משך הזמן הממוצע עד חזרת הגידול לגבי מנינגיומות א-טיפיות עומד על 11.5 שנה, בעוד שמשך הזמן הממוצע עד חזרת הגידול במנינגיומה ממאירה עומד על 2.7 שנים.
במקרים בהם המנינגיומה היא קטנה וללא תסמינים נוספים, יש לעקוב אחריה בביצוע דימות לאורך התקופה- נמצא במחקר כי אצל 63% מהחולים לא חל שינוי בגודלה של המנינגיומה לאורך תקופת המעקב.
עם זאת נמצא כי אצל מטופלים צעירים יש נטייה של הגידול לגדול ולא להישאר סטטי.
ניתן להסיר את המנינגיומה בניתוח, ולגרום לריפוי מלא, במידה והגידול ממוקם באופן שטחי על פני שטח הדורה.
במידה והגידול פולש לעצמות השכנות, הוצאת הגידול היא כמעט בלתי אפשרית.
במידה וכל הגידול הוצא, עדיין קיימת נטייה להישנות של הגידול (כ- 9%).
ניתן לטפל באמצעות הקרנות (gamma knife למשל) במקרים בהם הגידול ממוקם סביב אזורים רגישים לניתוח.
לרוב מקובל לטפל בהקרנות בנוסף על הניתוח, במיוחד כאשר הגידול מדרגה 2 או 3.
טיפולי כימותרפיה אינם נחשבים אפקטיביים מספיק לטיפול בגידול מסוג זה, ומידת האפקטיביות שלה נבחנת מחדש - כך למשל נבחן תפקידו של הידרוקסי-אוריאה באשר ליכולתו לגרום לגידול להתכווץ.
מניית בכורה היא מניה שבאה לענות על הצורך שיש לחברות שונות להגדיל את משאביהן הכספיים על ידי גיוס הון בורסאי מבלי לדלל את זכויות המנהלים.
היתרון המרכזי של מניית בכורה הוא בעדיפות שהיא מעניקה למחזיקים בה במועד המוקדם יותר, בהשוואה לשאר בעלי המניות, בקבלת דיבידנדים, כך ששאר בעלי המניות נאלצים להסתפק ביתרה.
מניה זו אינה מעניקה למחזיקים בה זכות הצבעה בכל הנוגע לזכויותיהם.
ככלל, נחלקות מניות הבכורה בעיקר על פי אופי הצבירה וההשתתפות שלהן:
מניית בכורה משתתפת ברווחים: כלומר, מניית בכורה המעניקה למחזיק בה את כל ההטבות הנזכרות, אך בנוסף גם מעניקה לו את הזכות להשתתף ברווחי החברה השנתיים (בשנה בה חולק הדיבידנד) עד שיעור מסוים עם שאר בעלי המניות שאינם מחזיקים במניות בכורה.
מניית בכורה שאינה משתתפת ברווחים: מניית בכורה רגילה שאינה משתתפת ברווחי החברה עם בעלי המניות האחרים (אך עדיין מקבלת את הדיבידנדים מחלקה שלה).
מניית בכורה צוברת: כלומר, מניית בכורה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד למפרע, גם על שנים שבהן לא חולק דיבידנד (כלומר, אם בשנה אחת לא חולק דיבידנד אך בשנה לאחריה כן חולק, יקבל המחזיק בה דיבידנד על שתי השנים).
מניית בכורה שאינה צוברת: כלומר, מניה המאפשרת למחזיק בה לקבל דיבידנד רק בשנים שבהן מחולק דיבידנד.
ייתכן כי תהיה מניית בכורה משתתפת וצוברת, משתתפת ואינה צוברת, אינה משתתפת וצוברת, אינה משתתפת ואינה צוברת.
מניה בת פדיון: מניה הנרכשת במחיר קבוע וניתן למכור או לקנות אותה בחזרה במחיר שבו נמכרה או נקנתה.
מניה רגילה מבוכרת: מעניקה לבעליה הטבה נוספת המאפשרת להם להתחלק בעודפים שנותרו לאחר חלוקת הדיבידנדים.
מניית הצבעה: מאפשרת זכות הצבעה אך שוללת זכות לקבלת דיבידנדים, מאפשרת לחברי דירקטוריון לנהל את החברה מנפיקת המניה.
מניית יסוד: מעניקה עדיפות בהצבעה, למשל בדרך של הגדלת מספר הקולות ביחס לכל מניה, זכות הכרעה במקרה של שוויון או זכות השתתפות ברווחי חברה קודם לחלוקת הדיבידנדים.
מניין לחורבן הבית היא שיטת מניית שנים שהייתה בשימוש יהודי, בעיקר בארץ ישראל וסביבותיה, לאחר חורבן בית המקדש השני ועד התקופה הצלבנית.
עם השנים התמעט השימוש בשיטה זו מחוץ להקשרים דתיים, אך עליית הלאומיות היהודית מסוף המאה ה-19 ואילך חידשה לזמן קצר את השימוש בשיטה זו, זאת ביוזמתו והובלתו של אליעזר בן-יהודה.
השנה הנוכחית () היא שנת לחורבן הבית.
המסורת הנפוצה (שכנראה נובעת מבלבול בין מניין היצירה לחשבון שנות אדם הראשון) מחשבת את השנים לחורבן על ידי הפחתת 3,828 מהשנה העברית או 68 מהשנה הנוצרית.
לעומתה היסטוריונים מתארכים את חורבן הבית לשנת 70 לספירה שהיא ג'תת"ל ליצירה.
לפי חלק מהמקורות יש למנות את שנת 70 לספירה כשנת 1 לחורבן, כלומר מניין החורבן הוא 69 פחות מספירת הנוצרים או 3,829 פחות מהספירה העברית.
שיטה זו נתמכת הן בידי ה, שמציין 380 שנות הפרש בין המניין לחורבן למניין השטרות, והן מהרמב"ם במספר מקומות במשנה תורה, וכן ממצבות צוער ומכתבי יד מהמאה ה-10 שנמצאו בגניזת קהיר ומניינם העיקרי לחורבן.
בלוחות השנה של ידותון הלוי החבר, חזן בית הכנסת בן עזרא, שנות החורבן מתחלפות בתשעה באב, ולא בא' בתשרי כמו כל מנייני השנים.
כך גם בחיבור על מנהגי תשעה באב הוא נקרא "ראש שנה לחרבן" וכן פירשו הקראים את .
תולדות השימוש במניין לחורבן הבית
משנות גלות בבל, עוד לפני חורבן בית ראשון, קיימות עדויות לשיטת מנייה שראשיתה באירועים הטראומטיים שחוו יהודי ארץ ישראל בתקופת החורבן.
בספר מלכים ב' נזכר התאריך , ובספר יחזקאל: .
שני התאריכים מתייחסים לגלות יהויכין – אירוע שנתפס כנקודת הפתיחה להשתלשלות האירועים שהובילו לחורבן ולגלות.
באותו פסוק בספר יחזקאל מוזכר גם המתייחס לחורבן בית ראשון.
ברחבי ספר יחזקאל נמצאים עוד תאריכים לגלות יהויכין.
הקראים ברמלה מנו גם כן לגלות יהויכין.
המניין לחורבן בית שני בעת העתיקה ובימי הביניים
לאחר חורבן בית שני החל המניין לחורבן בית שני להיות בשימוש.
בסדר עולם מתואר כיצד נהגו בארץ ישראל למנות את השנים לחורבן הבית בעוד בבבל נהג מניין השטרות:
דוגמאות לתיארוך בשנים לחורבן ניתן למצוא במצבות צוער, ובמיוחד במסמכים שנמצאו בגניזת קהיר, כשיטת תיארוך רגילה בכתובות, גיטין, חוזים וקולופונים.
לעיתים במקביל למניין לבריאת העולם, המקובל בלוח העברי בימינו, ולפעמים גם במקביל למניין השטרות.
ברחבי ארץ ישראל וסביבותיה (מצרים וסוריא) וכן עד סוף המאה ה-9 בדרום איטליה נעשה שימוש במניין לחורבן בפני עצמו.
גם אירועים היסטוריים תוארכו על ידי כותבים יהודים במקומות אלו ביחס למספר השנים שחלפו מחורבן הבית.
כך למשל רעש שביעית, שאירע במחצית המאה ה-8, מתוארך לשנת ב לחורבן.
כמו כן אחימעץ בן פלטיאל מתארך את גזירות בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, לשנת 800 לחורבן.
מקרה נדיר של ציון מספר השנים לחורבן בלבד בקרב יהדות אשכנז, שככל יהודי אירופה נהגו למנות לבריאת העולם, נמצא בכרוניקה "מעשה הגזירות הישנות" שחיבר האנונימי ממיינץ על גזרות תתנ"ו.
פייטנים מנו לחורבן בסליחות בארץ ישראל וסביבותיה, וכן באיטליה גם בסוף המאה ה-10, אחרי שכבר עברו למנות לבריאת העולם בשימושים רגילים.
המניין לחורבן הבית ועליית הלאומיות
במאה ה-11 הצטמצם השימוש בשיטת המניין הזו אם כי לא נשכחה לגמרי ועדיין השתמשו בה ביחד עם המניין לבריאת העולם.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל אליעזר בן-יהודה כיהודי לאומי לשוב ולהשתמש בציון השנים שחלפו מאז חורבן הבית.
הפעם הראשונה שבה ציין תאריך זה בדפוס הייתה בסוף הקדמתו לספרו "ארץ ישראל" שיצא לאור בירושלים בשנת ה'תרמ"ג, בעוד בשער הספר מופיע, כרגיל, המניין לבריאת העולם.
גם בראש עיתונו 'מבשרת ציון' הופיעו שני התאריכים זה לצד זה.
בעיתון הצבי החל מגיליון ח' של שנה חמישית (י"ט בכסלו 1820 = 23 בנובמבר 1888) הופיע רק המניין לחורבן.
בעקבות בן יהודה ניסו רבים אחרים לחזור ולשחזר את שיטת המנייה הזו.
כך הוסיף הרב חיים הירשנזון את התאריך "אלף תתט"ז לחורבן בית קדשינו ותפארתינו" בשער ירחונו 'המסדרונה' שהחל להופיע בכ"ז בסיוון ה'תרמ"ה וכן בספרו "לקוטי התלמוד" שיצא בשנת ה'תרמ"ט - אלף תת"כ.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 החל התיארוך למניין החורבן להיות רווח יותר, הן בארץ והן בקרב חובבי ציון במזרח אירופה.
שמואל ליב ציטרון, בכרך השלישי של תרגומו לעברית של דברי ימי ישראל, מתארך את כל המאורעות היהודיים לפי אַחֻבַּ"שֵׁ (=אחר חורבן בית שני), כאשר הוא מפחית 70 שנה מספירת הנוצרים.
הפרש כזה מופיע גם בכתב יד מח' בשבט ה'רמ"ד (ינואר 1484) שמציין 1414 לחורבן ובכתב יד משנת ה'רנ"ח - 1428 לחורבן וכן במחזור ארם צובה שהודפס לראשונה בשנת ה'רפ"ז ובתפילת תשעה באב מופיע 1457 לחורבן.
עם זאת, דווקא משה לייב ליליינבלום, מראשי חובבי ציון, התנגד למנהג זה וראה בו "מנהג של שטות".
ליליינבלום תהה באשר למניעיהם של מחדשי המנהג, פיקפק בדיוק החשבון וביקר את אלה שאימצו אותו "הקופצים בלי דעת על כל חדש".
לטענת מל"ל, מנהג זה איננו משקף תפיסה לאומית, ויש לעוזבו.
אדרבה, לטענתו מנהג זה הולם דווקא את "אותם הרבנים שבאמריקה" השמחים בחורבן הבית.
לוי גינצבורג חתם את הקדמתו לשרידי הירושלמי .
הפולמוס שעורר לילנבלום הביא לפרסום תאריך החורבן אך בן יהודה נותר בין היחידים שהשתמשו בתאריך זה.
שנים ספורות לאחר מכן, לאחר הקונגרס הציוני הראשון, שבו כמה מראשוני הציונים, כחובבי ציון לפניהם, להשתמש בתאריך זה.
בין המשתמשים בו, מלבד עיתוני בן יהודה, היו העיתונים "המאיר" ו-"העולם" בעת שהיה בעריכת נחום סוקולוב.
עם מעבר מערכת "העולם" לווילנה שבה והונהגה בו שיטת המניין לבריאת העולם.
גם המנהיגה הציונית עדה מימון, שביקרה בירושלים בשנת 1908, כתבה על תצלום את ציון השנים לחורבן בהשראת בן יהודה: "בתיה ועדה לבית פישמן, בעומדן
על יד הכותל המערבי, בירושלים, ברביעי בסיון אתתל"ט".
דווקא בן יהודה, שהנהיג את שיטת מנייה זו בשימושי חול, היה גם זה שביטל שיטה זו, זאת בעקבות הצהרת בלפור.
בן יהודה אף החל מכאן ואילך למנות את השנים להצהרה זו, וכך עשו גם בני משפחתו אחריו בשערי הכרכים של מילון בן יהודה ויתר כתביו.
כמו באימוץ המניין לחורבן הבית, גם כאן הלך הרב חיים הירשנזון בעקבות בן יהודה והחל לציין בשער כתביו את המניין להצהרת בלפור, המניין לשלטון הנציב העליון היהודי הרברט סמואל והמניין לקונגרס הציוני הראשון.
המניין לחורבן הבית בסדר התפילה
מלבד שימושי החול בשיטת מניין זו, שידעו עליות ומורדות, נותרה שיטת המניין לחורבן הבית בסידור התפילה.
בנוסח התפילה של חלק מיהודי ספרד ובני עדות המזרח בתשעה באב נהוג לציין בסיום תפילת ערבית, לאחר אמירת הקינות, את מניין השנים לחורבן בית שני בנוסחה זו:
אצל חלק מיהודי תימן נהוג לציין זאת בנוסח אחר:
כמו כן, יש מיהודי תימן שאף מציינים את מניין השנים לחורבן בית ראשון, כיוון שמאז החורבן ההוא הם גלו לתימן (ולא עלו חזרה לארץ ישראל בזמן בית המקדש השני).
על פי המסורת, חורבן בית ראשון התרחש באותו תאריך עברי של חורבן בית שני, ט' באב:
מנהג זה מוזכר כבר על ידי אשתורי הפרחי בתחילת המאה ה-14:
מנינג רנג'רס היה מועדון כדורגל אשר שיחק בליגת העל הדרום אפריקאית ולמעשה היה המועדון הראשון שלקח אליפות בליגה זו.
הקבוצה הוקמה בשנת 1928 בעיר דרבן.
בשנות ה-80 הצליח המועדון לזכות במספר גביעים בתחרויות שונות אך רק בשנת 1995 לראשונה זכה באליפות דרום אפריקה.
באותה שנה פורקה הליגה הדרום אפריקאית ובמקומה הוקמה ליגה חדשה, ליגת PSL.
באותה שנה הקבוצה זכתה באליפות ולמעשה הייתה הקבוצה הראשונה שזכתה באליפות ליגת PSL.
שנית הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר הנכסף ודישדשה בליגה עד שבשנת 2005 ירדה לליגה השנייה (ליגת NFD).
בשנת 2006 המועדון פשט את הרגל והתפרק.
קבוצת פידניטה רכשה את המועדון ב־2 וחצי מיליון ראנד, שינתה את שמו ל'מועדון כדורגל פידניטה' אשר שונה שנה לאחר מכן לאיקפה ספורטינג והעבירו את הקבוצה לקייפטאון.
מניין השנים ב הוא אופן מניית השנים שמתקיים במסורת היהודית לצורך תיעוד שנים, במצבות, כתובות, גיטין, שטרות וכדומה.
במהלך השנים השתמשו היהודים בסוגי מניין שונים.
כיום, בקרב שומרי המסורת ובחוק של מדינת ישראל, מונים את השנים מאז שנת בריאת העולם לפי המיתולוגיה היהודית, בהתאם לכרונולוגיה המקראית והמסורתית.
השנה הנוכחית – שנת היא שנת ליצירה.
מניין זה התפשט בתפוצות ישראל ומקובל בספרות ההלכה.
המניין הראשון שמופיע במקרא הוא שנות חיי נח שבאמצעותן מתוארך המבול.
המניין הנפוץ הראשון הוא המניין ליציאת מצרים; "בשנה השנית לצאת בני ישראל מארץ מצרים", וכדומה.
מניין זה מופיע בכתבי הקודש בפעם האחרונה בספר מלכים (א ו, א) על בניין בית ראשון; "בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים".
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית עכשיו שנת {{עיצוב מספר:{{#חשב תנאי:<7||{{#חשב תנאי:>12||}}}}}}.
ההתייחסות הראשונה בספרות חז"ל למניין השנים היא במכילתא, המובאת בתלמוד ירושלמי: "בתחילה היו מונים ליציאת מצרים, משנבנה הבית התחילו למנות לבניינו, לא זכו למנות לבניינו התחילו למנות לחורבנו, לא זכו למנות לעצמם התחילו למנות למלכויות".
בתקופת המקרא מנו את השנים לפי שנות השופטים והמלכים, ובתקופת בית שני מנו לשנות מלכי פרס ומאוחר יותר לקיסרי רומא והקונסולים.
הספירה המקובלת ביותר עד ימי התלמוד הייתה "למלכים".
בספר מלכים תוארכו מלכי יהודה למניין מלכי ישראל, ולהפך.
אחרי חורבן בית המקדש הראשון מנו למלכי אומות העולם.
יחזקאל וירמיהו מנו גם לגלות יהויכין (מניין זה חודש על ידי הקראים ברמלה).
הצדוקים התנגדו למניין "למלכים", שאינו "עברי", והייתה זו אחת ממחלוקותיהם עם הפרושים.
ספירה נוספת, לשמעון המכבי, נמצאה בספר חשמונאים; .
במגילת תענית (לג' בתשרי) נזכר מניין דומה ליוחנן הורקנוס: , שחכמי ישראל ביטלו את הזכרת השם כדי שלא לחלל את שם ה' בשימוש חולין.
במהלך תקופת בית שני השתמשו במניין שנות השמיטה והיובל.
המניין ליובל מופיע בלוח השנה במגילות קומראן והמניין לשמיטה נפוץ בארץ ישראל בימי התנאים והאמוראים ועד סוף תקופת הגאונים.
בכמה לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר מופיע חשבון יובלות.
בתחילת ימי בית סלאוקוס נוסד מניין השטרות (או המניין למלכות אלכסנדר הגדול), מניין זה היה נפוץ בעם היהודי מהעת העתיקה עד העת החדשה.
במהלך ימי הביניים התפשט בהדרגה המניין לבריאת העולם, בעיקר בקהילות המערב (מגרב ואירופה) החדשות יחסית, עד שבעת החדשה המאוחרת רוב העם היהודי (פרט ליהודי תימן) עבר להשתמש במניין לבריאה.
בתקופת התנאים והאמוראים, במרכזי התורה בבבל העדיפו את מניין השטרות והשתמשו בו יותר, ואילו במרכזי התורה בארץ ישראל, שהיו תחת שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית, השתמשו בשטרות במניין הקונסולים, ואחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל העדיפו את המניין לבריאת העולם (במקביל לשימוש במניין לחורבן הבית השני שנהג עוד קודם במצבות).
המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), הביא בסופו של דבר למעבר ממניין השטרות למניין לבריאה.
אבלי ציון – הקראים שעלו מפרס לארץ ישראל המשיכו להשתמש במניין השטרות בארץ.
לאחר מסע הצלב הראשון, התפשט מניין השטרות בארץ ישראל גם בקרב הרבניים (כמו במגילת אביתר).
מתוך כתבי יד שנכתבו לאחר המאה העשירית, שנמצאים בספריות הגדולות וביניהן הספרייה הלאומית בירושלים, עולה תמונה ברורה; באירופה וצפון אפריקה השימוש העיקרי היה במניין לבריאת העולם (לעיתים נכתבו בשטר שני מניינים או שלושה במקביל), אך בארצות המזרח (בבל, מצרים, פרס, ארמניה, תימן), השימוש העיקרי היה במניין השטרות.
הראשונים העידו שבמקומותיהם נפוץ המניין לבריאה.
בלוחות שנה מתקופת המצאת הדפוס ואילך נהוג לציין מניינים רבים שאינם נהוגים בפועל כלל, כגון 'ללידת אברהם', 'לגרוש ספרד' ועוד.
בלוחות קדומים צוינו בדרך כלל רק המניינים לבריאת העולם, לשטרות, לחורבן והשנה לשמיטה ובמחזור העיבור ולפעמים גם ספירות לועזיות כמו להג'רה, ספירת הנוצרים או לוח השנה הקופטי.
חריג אחד הוא לוח לשנת ה'ס"ח שסופר את מחזורי ברכת החמה מהמבול.
מניין נדיר נוסף הוא מניין לרעידת האדמה בבקעת הירדן (1033), המופיע בלוח מסביבות 1181 לצד מניין השטרות.
בלוח לשנת ד'תשע"ד מצוינת השנה בין השאר כשנת 2 "לחורבן כניסיות במצרים", כאשר הכוונה לפוגרום שהתחיל בג' בשבט ד'תשע"ב המוזכר במגילת מצרים שכתב שמואל בן הושענא.
המקורות הקדומים ביותר למניין השנים מבריאת העולם הם ב וב.
הממצא הראשון שבו מצוין תאריך לבריאת העולם הוא פסיפס בבית הכנסת העתיק בסוסיא, ובמהלך תקופת הגאונים השימוש בו התפשט.
הוא מבוסס על פרשנות מצמצמת של ההיסטוריוגרפיה העולה מהתנ"ך ומדברי חז"ל שרוכזו וסודרו בספר "סדר עולם רבה".
אחת המשמעויות ההלכתיות הבולטות של מניין השנים (החל מחורבן בית המקדש השני ואילך), היא קביעת השנה שבה תחול שנת שמיטה.
היו ארבע דרכים שונות למנות לבריאת העולם: "ללא שנת המבול" "לשנים שלמות", "לאדם הראשון", "לבריאת העולם".
שנה א' במניין השנים הייתה; במניין "לבריאת העולם" – בשנים 3761–3760 לפנה"ס.
דרכים אלה מוכרות בסימני השנים המעוברות במחזור הנגזר מהן: גו"ח אדז"ט, בהז"י גו"ח, אדו"ט בה"ז, גה"ח אדו"ט – מוכר יותר בתור גבטב"ג.
אל-בירוני כתב שגבטב"ג הוא המועדף בזמנו, ספרי עברונות מאוחרים יותר בכמאה-מאתיים שנה שנמצאו בגניזת קהיר מזכירים רק את שלושת האחרים.
המניין שהתקבל הוא המניין לבריאת העולם, המסתמך על דעת רבי אליעזר שאדם הראשון נברא בראש השנה.
מכאן הוסק שהיום הראשון לבריאת העולם הוא כ"ה באלול בשנה שלפני כן (21 בספטמבר 3760 לפני הספירה), וראשית שנה זו היא תחילת המניין (7 באוקטובר 3761 לפני הספירה).
בא' בתשרי {{#זמןמ: xhxjY}} התחילה שנת (ולא כמו ביום הולדתו של אדם, שכשאדם חוגג 13 הוא בעצם משלים את השנה ה-13 שלו ונכנס לשנתו ה-14).
על פי זה, שנת אפס אינה קיימת.
יש שמוסיפים את ראשי התיבות לפ"ק – לפרט קטן, כלומר ללא ציון האלפים.
לעיתים ניתנת גימטריה לציון השנה.
כך לדוגמה, בסיפור "הנדח" של ש"י עגנון, מתואר מכתב, שבראשו מציין הכותב את השנה "שנת ד' ינחם אותנו לפ"ק", שהיא שנת תקע"ה (1815).
דוגמה לדרך אחרת לציון השנה היא הכינוי שניתן לעליית יהודי תימן ב-1881, "עליית אעלה בתמר", 'בתמר', שִׂיכּוּל האותיות המייצגות את השנה העברית, תרמ"ב.
לפי שיטה זו מונים את השנים השלמות שעברו עד המאורע עצמו (לא כולל השנה של המאורע).
בשיטה זו נקט בעל "סדר עולם רבה" כשהוא מונה את השנה הראשונה מבריאת אדם הראשון.
לפי מניין זה, השנה הראשונה של אדם היא שנת 0, והשנה שבה נולד שת בנו היא שנת ק"ל (130).
יש להבדיל בין שנה סידורית לבין מספר שנים מוחלט.
המקרא, בדרך כלל, מתייחס למספר שנים מוחלט.
לדוגמה: "ויחי אדם שלושים ומאת שנה ויולד בדמותו כצלמו ויקרא את שמו שת" ().
כלומר, אדם השלים 130 שנה לחייו ושת נולד בשנה ה-131 של אדם.
עם זאת, ישנם מקומות שהמקרא מציין שמדובר בשנה סידורית.
למשל, שלמה בנה את בית המקדש הראשון "בשנה הרביעית" למלכותו (ולא כתוב 'וימלוך שלמה ארבע שנים'), דהיינו בתוך השנה הרביעית למלכותו, כשלוש שנים מתחילת מלכותו.
המתמטיקאי והאסטרונום הפרסי המפורסם מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, מתייחס לשנת 1135 למניין השטרות כאל שנת 4582 לבריאה, כאשר לפי מנייננו היא שנת 4584 לבריאה (שנתיים קדימה).
לפי זה נראה שהוא רכש את ידיעותיו על אירועים בתולדות ישראל כפי שמובא בסדר עולם רבה.
תחילתו של המניין לאדם הוא מא' בתשרי שבו נברא אדם הראשון.
לפי מניין זה, השנה הראשונה של אדם היא שנה א', ושת נולד כעבור 130 שנה שלמות בתוך שנת קל"א (131).
המניין לאדם מכונה גם המניין למולד וי"ד, כלומר, מחישוב מולדות הלבנה לאחור מצאו שמולד חודש תשרי של השנה שבה נברא אדם הראשון היה ביום שישי בשעה י"ד (היינו 14 שעות מתחילת הלילה – 8:00 בבוקר בשעון המקומי בירושלים – 7:39:03.1 בשעון החורף האזורי של ישראל).
הממצא הראשון לחשבון מניין השנים לאדם הראשון הוא מהמאה הרביעית לספירה.
מניין זה נפוץ בעיקר בקרב מחשבי הלוח העברי, ובמשך תקופת הגאונים התקיים מניין זה במקביל למניין השטרות.
עד ימי רב סעדיה גאון שלט בבבל המניין לאדם, אך בארץ ישראל העדיפו להשתמש במניין לבריאה.
רב סעדיה גאון התנגד לשימוש במניין לבריאה והביא הוכחה מהתלמוד שיש להשתמש במניין לאדם, אך בדור שאחריו כבר התקבל המניין לבריאה לצד המניין לאדם והמניין לשנים שלמות.
תחילתו של המניין לבריאה היא שנה אחת לפני המניין לאדם, וזהו המניין הנהוג כיום.
במניין זה שנה א' (המכונה שנת תוהו) הייתה בשנים 3761–3760 לפנה"ס.
לפי מניין זה, השנה הראשונה של אדם היא שנה ב', והשנה שבה נולד שת היא שנת קל"ב (132).
יש אומרים שמכיוון שבריאת העולם החלה בכ"ה באלול של השנה הקודמת, יש למנות שנה קודם אדם, כדי שלא יחסרו 5 ימים אלו מחשבון השנים, וכן על פי הכלל שגם יום בשנה נחשב כשנה.
ויש אומרים, מכיוון שההלכה היא כדברי האומר כי בניסן נברא העולם, ויום אחד בשנה נחשב כשנה, וכל שכן שישה חודשים.
לעומת זאת, הגאון מווילנה סבור שלחלק מהראשונים שנה זו שמוסיפים היא אינה השנה שקודם אדם, אלא שנת המבול, שבשנה זו לא שימשו מאורות השמיים, ובכל זאת מונים אותה למניין העולם.
המניין לבריאה מכונה גם המניין למולד בהר"ד, כלומר, מולד הלבנה של חודש תשרי של השנה שקדמה לבריאת אדם יוצא ביום ב, שעה ה ו-ר"ד חלקים.
ברמב"ם ובעוד ראשונים מניין זה מכונה מניין יצירה.
אמוראי בבל מנו למניין השטרות.
אך כשצוינה השנה לבריאת העולם (כמו ב), השתמשו במניין השנים מאדם הראשון ולא מהבריאה (שנה קודם אדם).
המניין לבריאה מופיע לראשונה בברייתא דשמואל הקטן, המתייחסת למולד תשרי שחל בתחילת הלילה של כ"ט באלול ד'תקל"ו (17 בספטמבר 776 בערב).
לדעת אברהם אריה עקביא, מחבר קטע זה בברייתא הוא זה שייסד את המניין.
לאחר מכן אנו מוצאים את המניין לבריאה (למולד בהר"ד) בסדר עולם זוטא (כתב יד פרמה דה-רוסי) שמזכיר את שנת ד'תקס"ד כשנת שמיטה, וכן במצבה שנמצאה במערות הקבורה של ונוסה המשווה את שנת 753 לחורבן עם 4582 (לעומת מצבה אחרת המשווה את שנת 759 לחורבן עם 4587).
בין השנים האלו לתחילת תקופת הראשונים, התפשט בעולם היהודי המניין לבריאה.
אף על פי שרב סעדיה גאון התנגד לשימוש במניין לבריאה והעדיף את המניין לאדם וכפי שנהגו בזמן הגמרא, למרות זאת התקבל המניין לבריאה גם בבבל.
המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), היה גם המעבר בין מניין השטרות למניין לבריאה.
הסיבות להתפשטותו של המניין לבריאה ולהעדפתו כמניין הנהוג כיום, על פני המניין לאדם:
כאשר השנה במניין לבריאה מתחלקת ב-7 ללא שארית, זוהי שנת השמיטה.
מניין שנות השמיטה החל לראשונה בתקופה יהושע בן נון ואף הופסק בתקופת גלות בבל, אך באופן מקרי המסורת הנהוגה כיום לגביו מתלכדת עם המניין לבריאה.
במניין לבריאה עיבור השנה הראשון, במחזור של 19 שנים, הוא בשנה השלישית.
לעומת זאת במניין לאדם מעברים את השנה השנייה במחזור, כאשר לכאורה עוד לא הצטברו מספיק ימים כדי להוסיף חודש.
תורת העיבור החלה להתפשט בשעה שארץ ישראל והמערב היו מרכזי היהדות הגדולים והמשפיעים יותר, ושם היה מקובל יותר המניין לבריאה והיה זה טבעי שמניין זה יהיה המניין המוביל.
מניינים אלו היו ידועים בקרב מקצת הגאונים והראשונים חכמי הדורות.
למשל, כתבו שרש"י נפטר בשנת ד' אלפים תתס"ה, ובזמנו של רש"י מנו כמו שמונים כיום ובראש השנה מתחילה השנה (שנה סידורית), ורש"י נפטר באמצע שנת ד'תתס"ה ולא לאחר שמלאו ד'תתס"ה שנים לעולם (בראש השנה ד'תתס"ו).
גם רוב הראשונים לא נתנו דעתם על חילוף המניינים וחישבו את שנות החורבן והשמיטה על פי הגמרא כאילו לא השתנה מניין היצירה בינתיים.
על אף תפוצתו של המניין לבריאה המשיכו כותבי הדורות להעתיק את "סדר עולם" כלשונו, מכמה סיבות:
כיוון שהמספרים מקובלים ומפורסמים מאוד בכל הספרות שנכתבה על פי המסורת, וכבר נקבעו בהם סימנים, למשל, ששנת חורבן בית ראשון הייתה בשנת של"ח, על פי הפסוק ב: "שלח מעל פני ויצאו" ().
וכן נתנו סימן שכל המאורעות החשובים אירעו בשנים שמספריהן מסתיימים במספר ח': רל"ח לירידה (למצרים), תמ"ח לפקידה (שנת יציאת מצרים, על פי הפסוק "פקוד יפקוד אלוהים אתכם"), תפ"ח לכניסה (כניסה לארץ ישראל), של"ח להריסה (חורבן בית ראשון).
החיד"א נתן סימן לשנת יציאת מצרים – "להודיע חבתם", דהיינו ב' אלפים תמ"ח.
אם ייכתב, לדוגמה, ששת נולד בשנת קל"א, למראית עין זה בניגוד למה שכתוב בתורה "ויחי אדם שלושים ומאת שנה ויולד את שת".
להלן מוצגים אירועים מרכזיים בכרונולוגיה המקראית והמסורתית לפי המניין לבריאת העולם – המניין שמונים כיום, שמוסיף שנתיים על המניין הקדום.
בעת ההשוואה לספירה הנוצרית של תאריכים בלוח העברי הקודמים לתחילת הספירה הנוצרית, יש להתחשב בדילוג על שנת 0.
את השנים החסרות מייחסים לפער של כ-165 שנים בין הכרונולוגיה המסורתית לבין המקובל בהיסטוריוגרפיה המחקרית המודרנית.
בית המקדש השני היה קיים, לפי סדר עולם, 420 שנה.
ברור לכולם כי חורבן בית שני היה בשנת 70 לספירת הנוצרים, ולפיכך הוקם ב-350 לפנה"ס.
הוספת 70 שנה לגלות בבל, תראה לנו כי חורבן בית ראשון היה בשנת 420 לפנה"ס, זמן שבו, לפי הכרונולוגיה המקובלת, מלכות בבל, שלפי התנ"ך החריבה את בית המקדש, נעלמה מן העולם קרוב למאה ועשרים שנה קודם לכן (הכיבוש הפרסי היה בשנת 539 לפנה"ס לפי הכרונלוגיה המדעית המקובלת).
התיארוך המקובל בפי ההיסטוריונים לחורבן הבית הראשון הוא 586 לפנה"ס.
אם כן נוצרה סתירה של כ-166 שנה בין הכרונולוגיות השונות.
עיקר הפער הוא בכרונולוגיה של האימפריה הפרסית, שלפי הכרונולוגיה המחקרית התקיימה למעלה ממאתים שנה (539–331 לפנה"ס), ולפי סדר עולם – 52 שנה בלבד.
לפי מדרש סדר עולם מלכו בפרס שלושה מלכים בלבד, והשמות השונים (כורש, ארתחשסתא וכו') אינם אלא שמות שונים של מלך אחד.
בתקופת האימפריה הרומית החלה להתפתח ספירה המבוססת על בריאת העולם, החישוב נעשה לרוב על פי תרגום השבעים ולפיכך העניק לעולם כמה מאות שנים יותר מאשר הלוח העברי.
היסטוריונים ביזנטיים כמו מקסימוס המוודה, גאורגיוס סינקלוס ותיאופנס המוודה, השתמשו בתארוך השנים מבריאת העולם.
המניין המדויק היה שנוי במחלוקת בין המלומדים, אך התפתח בסופו של דבר קונצנזוס סביב שיטתו של אוזביוס מקיסריה, שחי בזמן קונסטנטינוס.
לפי לוח השנה הביזנטי התאריך המשוער של בריאת העולם היה בין 1 בספטמבר 5509 לפנה"ס ל-31 באוגוסט 5508 לפנה"ס.
בדומה לכרונולוגיה המקראית מאדם הראשון, בתרבות הביזנטית נכתב כרוניקון פסחלה – רשימה גדולה של אירועים שמסודרים באופן כרונולוגי מאדם הראשון והלאה.
במאה ה-16 קבע הארכיבישוף האירי ג'יימס אשר שהעולם נברא ב-4004 לפנה"ס.
בקוראן ואצל המוסלמים, לעומת זאת, לא מוצג לוח זמנים כלשהו שעבר מבריאת העולם.
על פי המאיה, העולם עם סוג האנשים כיום נברא ב-13 באוגוסט 3114 לפנה"ס, והיה לעולם הרביעי שנברא על פי מיתולוגיית המאיה.
מניין השטרות היה למעשה המניין הכללי הראשון בדברי ימי ישראל ובעולם כולו והשימוש בו התמיד ברציפות יותר מאלפיים שנה.
תחילתו של מניין זה בספטמבר (תשרי) של שנת 312 לפנה"ס, בשנת ג'ת"נ (311 לפנה"ס), 12 שנים לאחר מותו של אלכסנדר הגדול.
גם מניין זה מתחיל משנה 1 ואין בו שנה 0. כדי לדעת את השנה הנוכחית לפי מניין השטרות יש להפחית 3449 מהמניין לבריאה.
גם בספירת הנוצרים לא קיימת שנת 0, ולכן הפער בין מניין השטרות לספירת הנוצרים הצטמצם בשנה אחת כשהתחילה ספירת הנוצרים.
בבבל העדיפו מניין זה והשתמשו בו זמן רב, וכשצוין בתלמוד מניין לעולם – הכוונה מאדם הראשון, כי טרם נוסד המניין לבריאה.
וכן נהגו גם אחרי ימי הגאונים, וכפי שנראה מאיגרת רב שרירא גאון שמצוינים בה תאריכים על פי מניין השטרות.
אף על פי שמניין זה אינו מבריאת העולם (וגם אינו מציין אירוע יהודי כלשהו), מניין זה נהג זמן רב בשטרות כמו גיטין, כתובות, שטרי חוב, וכדומה, ומכאן שמו "מניין השטרות".
מניין זה נקרא גם "המניין למלכות יוון", או "המניין הסלווקי", או "המניין למלכות אלכסנדרוס".
השימוש במניין זה נמשך במצרים עד המאה ה-16, הרדב"ז ביטל מניין זה והנהיג גם שם את המניין לבריאה, שכבר התפשט בכל תפוצות ישראל במערב.
בפרס המשיכו להשתמש במניין השטרות עד המאה ה-19.
אצל יוצאי תימן מניין השטרות נהוג עד היום.
מניין לחורבן הבית הוא שיטת מניית שנים שהייתה בשימוש יהודי, בעיקר בארץ ישראל, לאחר חורבן בית המקדש השני ועד לימי הביניים.
לעיתים רבות השימוש במניין זה היה במקביל למניין השטרות או למניין לבריאה.
לאחר חורבן בית שני, אף על פי שהמניין לחורבן הבית היה פשוט בחיי העם, היה פסול להשתמש בו בגיטין מפני שלום מלכות.
בתקופת מרד בר כוכבא מנו "לחירות ישראל".
בעת החדשה התמעט השימוש בשיטה זו מחוץ להקשרים דתיים, אך עליית הלאומיות היהודית מסוף המאה ה-19 ואילך חידשה את השימוש בשיטה זו, זאת ביוזמתו והובלתו של אליעזר בן-יהודה.
החת"ם סופר החמיר ואסר כתיבת מניין השנים הלועזי.
תלמידו, המהר"ם שי"ק, נשאל לגבי כתיבת מניין השנים הלועזי על מצבה, והשיב שיש בזה איסור דאורייתא של "ושם אלוהים אחרים לא תזכירו", ואיסור זה קיים גם בדיבור וגם בכתיבה.
הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י כתב שבכתיבת המניין הלועזי עובר על איסור "ובחוקותיהם לא תלכו", והרב עובדיה יוסף דחה דבריו.
לדעת רבי אליעזר וולדנברג האיסור לכתוב את מניין השנים הלועזי הוא רק כשמזכיר במפורש "למניין הנוצרים", ומכל מקום, גם לדעתו יש להזכיר את המניין הלועזי רק לצורך.
אם אין אפשרות אחרת, כמו במקרה שכותב לגוי או לאדם שלא יבין לאיזה שנה מתכוון – מותר.
לכן, בחו"ל שאי אפשר לציין את השנה העברית, מותר לציין את השנה הלועזית, וכן היה נוהג רבי משה פיינשטיין.
אמנם, רבי יעקב קמינצקי היה נמנע מלכתוב את האלפים והיה כותב רק שתי ספרות מתוך השנה, וכן הורה הרב ישראל יעקב פישר.
גט שנכתב בו המניין הלועזי הרב יונה נבון כתב שהוא כשר בדיעבד.
אך ישנם אחרונים שהסתפקו אם הוא כשר או לא.
מניות הטבה הן מניות המוקצות על ידי חברה, ללא תמורה, לבעלי מניותיה הזכאים לכך.
בדרך כלל, זכאותם של בעלי המניות לקבלת מניות הטבה נובעת מהזכויות הצמודות למניות הקיימות, שבבעלותם טרם הקצאת מניות ההטבה.
הגדרה נוספת של מניות הטבה, הדנה באופן מפורש במצב בו הזכאות למניות הטבה נובעת מהמניות הקיימות (או מניירות ערך קיימים אחרים), היא זו לפיה מניות הטבה הן "מניות שחברה מקצה בלא תמורה לכל המחזיקים בניירות הערך שלה אשר זכאים למניות הטבה, לפי יחס החזקותיהם בניירות הערך ביום שקבעה לכך החברה".
זאת ועוד, בחוק נקבע כי במקרה בו יש למניות ערך נקוב, הקצאת המניות תתבצע באופן יחסי לערך הנקוב של כל מניה (קרי, כל בעל מניות יקבל מניות הטבה בהתאם למספר המניות הקיימות שבבעלותו), אלא אם נקבע אחרת בתקנון.
את יחס ההקצאה של מניות הטבה ניתן לבטא כמספר של מניות הטבה עבור כל מניה קיימת.
לדוגמה, אפשר שחברה תקצה מניות הטבה ביחס של 9 ל-1, כך שבגין כל מניה קיימת יוקצו 9 מניות הטבה.
ניתן גם לבטא את יחס ההקצאה של מניות ההטבה באמצעות אחוזים.
בדוגמה לעיל, החברה תקצה מניות הטבה בשיעור של 900%.
ההקצאה תגדיל את מספר המניות הקיימות פי 10. תיתכן גם הקצאת מניות הטבה בשיעור הנמוך מ-100%.
לדוגמה, בעת הקצאת מניות הטבה בשיעור של 25%, תוקצה מניית הטבה אחת בגין כל 4 מניות קיימות.
מכיוון שהקצאת מניות ההטבה היא ללא תמורה, היא אינה מייצגת שינוי כלכלי בהון החברה.
בניגוד להקצאה רגילה של מניות, הנעשית כנגד תמורה המועברת לחברה, הקצאת מניות הטבה אינה מגדילה את ההון העצמי של החברה.
לכן, נדרש כי במידה שיש למניות מחיר שוק, מחיר זה יופחת בהתאם ליחס ההקצאה של מניות ההטבה, כך ששווי השוק של החברה לא ישתנה עקב הקצאת מניות ההטבה.
לדוגמה, הקצאה של מניות הטבה ביחס של 9 ל-1 או 900% תביא להפחתת מחיר המניה פי 10.
הקצאת מניות הטבה, מעצם הגדרתה, אינה מייצגת שינוי במערכת היחסים הכלכלית שבין החברה לבעלי מניותיה או בזו שבינם לבין עצמם.
בעל מניות אינו אמור להרוויח או להפסיד דבר, במונחי ערך כספי, כתוצאה מהקצאת מניות הטבה.
כמו כן, הקצאת מניות הטבה לא אמורה לגרום לשינוי שיעור אחזקתו היחסי של כל בעל מניות בהון העומד של החברה.
דברים אלו נובעים מהמאפיינים המגדירים הקצאת מניות הטבה: 1. ההקצאה היא ללא תמורה; 2. היא נעשית באופן שוויוני בין כל בעלי המניות "הזכאים לכך", קרי, בין כל בעלי המניות מאותו סוג; 3. היא מביאה להפחתת מחיר המניה בהתאם ליחס ההקצאה.
הקצאת מניות הטבה אינה דיווידנד.
לפי חוק החברות, דיווידנד הוא מתן "נכס" מחברה לבעל מניה.
בהקצאת מניות הטבה לא מועבר כל נכס כלכלי.
יתר על כן, החוק מוציא במפורש את מניות ההטבה מן ההגדרה של דיווידנד.
אם הקצאת המניות ללא תמורה אינה שוויונית, כך שחלק מבעלי המניות מקבלים מניות "הטבה" וחלקם האחר אינם מקבלים, הרי שלא מדובר במניות הטבה כלל.
במקרה כזה מתבצעת הקצאת מניות לכל דבר ועניין.
מאחר שההקצאה נעשית ללא תמורה או ללא תמורה הוגנת, קרי, במחיר נמוך מהשווי ההוגן של המניות, בדרך כלל היא תייצג העברת עושר מבעלי המניות שלא קיבלו מניות נוספות לאלו שכן.
בחלק מהמקרים, הדבר עשוי לעלות כדי קיפוח זכויותיהם של בעלי המניות שלא קיבלו מניות נוספות.
הקצאת מניות הטבה לעומת פיצול מניות
הקצאת מניות הטבה דומה מאוד לפיצול מניות.
כמו פיצול מניות, גם הקצאת מניות הטבה היא שינוי לא-כלכלי בהון המניות, המגדיל את מספר המניות המונפקות תוך הפחתת מחירה של כל מניה.
להקצאת מניות הטבה עשויות להיות מטרות דומות לאלו של פיצול מניות, כגון שיפור הסחירות של המניה.
יחד עם זאת, קיימים מספר הבדלים בין הקצאת מניות הטבה לבין פיצול מניות.
ראשית, מבחינה חשבונאית, בחברות שלמניותיהן יש ערך נקוב, הקצאת מניות הטבה מביאה להגדלת רכיב "הון המניות" (במובנו הצר) במאזן ולהקטנת סך כל שאר רכיבי ההון העצמי באותו סכום.
שנית, פיצול מניות עשוי לפצל גם את ההון הרשום של החברה, בעוד הקצאת מניות הטבה משנה רק את ההון המונפק.
במקרה כזה, הקצאת מניות הטבה תביא להקטנת שיעור הדילול הפוטנציאלי של בעלי המניות הקיימים (שכן לאחר ההקצאה, שיעור גבוה יותר מההון הרשום יכלל בגדר ההון המונפק).
שלישית, הבדל בין פיצול מניות לבין הקצאת מניות הטבה עשוי להתעורר במקרה בו קיימות מניות רדומות בהון המונפק.
מאחר שמניות רדומות אינן מקנות "זכויות כלשהן", ייתכן שהן לא מזכות אף במניות הטבה.
אם כך הדבר, הקצאת מניות ההטבה תשנה רק את מספר המניות בהון העומד.
רביעית, במקרה בו יחס ההקצאה אינו מספר שלם, עשוי להתעורר מצב בו בעלי מניות שונים יקבלו מספר שונה של מניות הטבה עבור כל מניה קיימת שבבעלותם.
זאת, מכיוון שלפי חוק, לא ניתן להעביר חלק ממניה.
כך, לדוגמה, אם ישנו בעל מניות שבבעלותו 10 מניות, בעוד יחס ההקצאה של מניות ההטבה עומד על 1.25 ל-1 (שיעור הטבה של 125%), הרי אותו בעל מניות לא יוכל לקבל 12.5 מניות הטבה; במקום זאת, הוא יקבל 12 מניות הטבה.
באותה עת, בעל מניות אחר, שבבעלותו 4 מניות, יקבל 5 מניות הטבה בדיוק.
במצבים כאלו, ישתנו אחוזי ההחזקה היחסיים של בעלי המניות השונים בהון העומד ותתרחש העברת עושר בין בעלי מניות שונים.
מניסה (בטורקית: Manisa; ביוונית: Μανίσα) היא עיר במערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים האגאי.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-1.476 מיליון בני אדם.
מניסה המודרנית מהווה מרכז משגשג של תעשייה ושירותים, ושואבת יתרון מובהק מעובדת קרבתה לעיר הנמל הבינלאומית איזמיר והמרכז המטרופוליני שלה.
לעיר עבר היסטורי ואף פרה-היסטורי עשיר, ואתרים היסטוריים בסביבתה מושכים תיירים רבים.
בעברה נקראה Magnesia ובשמה המלא Magnesia ad Sipylum על שם הר סיפילוס שבצלו יושבת העיר.
בעיר אף נמצאו קברים מן תחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
אחת מהישויות המדיניות המוקדמות שהתקיימו בסביבת העיר היא ארזווה.
בתקופת האימפריה הרומית העיר הייתה בעלות חשיבות רבה.
בשנת 1076 העיר נכבשה מהאימפריה הביזנטית לידי השושלת הסלג'וקית בקרב מנזיקרט.
העיר המשיכה להיות מרכז אזורי, גם בימי האימפריה של ניקאה.
במהלך המאה ה-13 העיר הייתה נתונה להתקפות רבות מצד שבטים טורקיים, דבר שגרם להרס רחב ולבריחת תושבים רבים.
בשנת 1410 נהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1866 נחנך בעיר קו רכבת.
בשנת 1919 העיר נכבשה על ידי צבא יוון כחלק ממלחמת יוון–טורקיה.
המלחמה גרמה לנזק רב לעיר.
בעבר התקיימה בעיר קהילה יהודית חשובה ובראשית המאה ה-20 היה רוב ככל המסחר בעיר בידי יהודים.
רבני הקהילה היו אישים נודעים כמו: רבי אהרן לפפה מחבר "בני אהרן", רבי בנימין מלמד, רבי נסים זרחיה אזולאי מחבר "סוכת דוד", רבי רפאל אברהם מצליח מחבר "מאמר המלך", רבי משה חיים מצליח ואחרים.
במגפה שהתפרצה בעיר בשנת ה'תקצ"ז (1837) נמנו 200 מבני הקהילה היהודית בכלל הנספים.
שלושת המסגדים - מסגד הסולטן של המאה ה -16, המסגד הגדול (משנת 1366) ומסגד מורדיה (משנת 1586) שנבנה על ידי האדריכל המפורסם סינאן.
המכללה התאולוגית, הכוללת בתוכה את המוזיאון הארכאולוגי של מניסה.
הפארק הלאומי סיגי דאגי, שהוא משכנו של "סלע הבכי" המפורסם של ניוב.
הפארק הלאומי בהר סיפיל (Sipil) הוא מקום טוב לטיפוס הרים ולמחנאות.
מנימין גר המצרי היה גר צדק בתקופת התנאים, ממוצא מצרי, שהיה מתלמידי רבי עקיבא וחברו של רבי יהודה.
הוא מוזכר בספרות חז"ל מספר פעמים בקשר להיתר המצרי לבוא בקהל.
דבריו מבוססים על האיסור המוזכר בספר דברים: .
לפי מצווה זו אסור לגר ממוצא מצרי ולבנו, שהם דור ראשון ושני, לשאת אישה מישראל.
לכן תכנן מנימין שבנו יישא גיורת מצרית שנייה, כדי שלנכדו יהיה מותר לשאת בת ישראל, בהיותו דור שלישי.
בתוספתא מובא שרבי עקיבא חלק על דבריו ואמר לו: "בנימין, טעית".
לדברי רבי עקיבא טעותו של מנימין הייתה בכך שמשעה שסנחריב בלבל את האומות אין הבחנה בין מצרים לאומות אחרות, וגר מצרי מותר לבוא בקהל מיד.
לעומת זאת בה"ג מצדד בשיטתו של מנימין, וזאת משום שבתוספתא מובא שחכמים אמרו לרבן גמליאל שמצרים חזרו למקומם שנאמר: "מִקֵּץ אַרְבָּעִים שָׁנָה אֲקַבֵּץ אֶת מִצְרַיִם מִן הָעַמִּים אֲשֶׁר נָפֹצוּ שָׁמָּה".
מנימין תכנן שבנו יישא מצרית שנייה.
לפי דרך הרמב"ם מובן מדוע לא נשא מנימין עצמו מצרית שנייה, אך לפי דברי הרמב"ן צריך לומר שמנימין עצמו היה נשוי כבר בלא קשר לתוכניתו להתרת נכדו לבוא בקהל.
מנינדרה אגרוול (בהינדית: मणीन्द्र अग्रवाल; נולד ב-20 במאי 1966) הוא פרופסור במחלקה למדעי המחשב והנדסה במכון הטכנולוגי ההודי בקאנפור (IIT) וחתן פרס גדל.
אגרוול למד לתואר ראשון בטכנולוגיה ב-IIT, ושם גם השלים דוקטורט במדעי המחשב.
בשיתוף עם נירג' קייל וניטין סקסנה פיתח את אלגוריתם AKS לבדיקת ראשוניות של מספר בזמן פולינומי, על כך הוא זכה בפרס גדל וכן בפרס פולקרסון בשנת 2006.
מניסקסוס (שם מדעי: Meniscoessus) הוא סוג נכחד של יונק קדום מהסדרה מולטיטוברקולטה אשר חי באמריקה הצפונית בסופו של הקרטיקון וכנראה נכחד עם הכחדת הקרטיקון, לצד אחרוני הדינוזאורים.
יונק זה תואר בשנת 1882 בידי הפלאונטולוג האמריקאי אדוארד קופ ושויך לסדרת המולטיטוברקולטה הקדומה.
סוג זה נחשב לאורך השנים למוטל בספק ומיניו הועברו לסוגים אחרים כמו הכימולומיס (Cimolomys), מאותה משפחה.
הוא נודע ממספר שרידים בקנדה וארצות הברית, חלק מהם מאובני שיניים ששויכו במקור למיני תרופודים ועוד כמה שרידים במצב טוב יותר.
בסוג זה נכללים 7 מינים.
יצור זה היה שוכן עצים קטן בגודל של 500-3,300 גרם והיה כנראה אוכל צמחים או זרעים, על פי מבנה שיניו.
הוא יצא לפעילות בלילה, אז הטורפים הגדולים ישנו.
המניסקסוס נכחד עם הכחדת הקרטיקון, אף שכמה חוקרים סוברים שנמצאו שרידים שלו מהפלאוקן.
מניסקותריום (שם מדעי: Meniscotherium) הוא סוג נכחד של יונק מסדרת מפריטי הפרסה או סדרת הקונדילרסים.
הוא היה בן משפחת הפינקודונטיים לצד הפינקודוס והוא התגלה בחפירות באמריקה הצפונית ביוטה, קולורדו וניו מקסיקו ותוארך לתקופת האאוקן שלפני 54 עד 38 מיליון שנה מזמננו.
נמצאו פרטים מתים רבים יחד, כך שכנראה היונק הקדום חי בלהקות קטנות.
הוא הוגדר לראשונה ב-1874 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ.
יונק זה היה דומה מעט לכלב במראהו והגיע למשקל 15 עד 20 ק"ג.
במקום אצבעות הוא הכיל פרסות נמוכות והוא היה בעל לסתות נמוכות עם חוטם גדול וגולגות רחבה שדמתה לגולגולת של שפן במראה.
מבנה שיניו מרמז על תזונה צמחונית, שהתבססה על עלים.
עם זאת הוא היה בעל מבנה גוף של טורף ובעל זנב עבה וארוך.
ככל הנראה הוא היה מסוגל לטפס על עצים אך לא לריצה מהירה, מאחר שהרגליים היו נמוכות מאוד.
יונק זה בהתבסס על כמות המאובנים שנמצאו היה יונק מצליח מאוד ביערות של אמריקה הצפונית, אולי בשל חייו בקבוצות גדולות ובשל מבנה שיניו הטוחנות הגדולות שהתאימו ללעיסת צמחייה קשה שאוכלי צמחים אחרים לא יכלו לאכול.
למרות זאת הוא נכחד עם סוף האאוקן לפני 38 מיליון שנה.
בתחום הפיננסים, מניית צמיחה (Growth stock) היא מנייה של חברה המייצרת תזרים מזומנים חיובי ובר קיימא ואשר הכנסותיו ורווחיו צפויים לעלות בקצב מהיר יותר מאשר החברה הממוצעת באותו ענף.
לחברת צמיחה בדרך כלל יש יתרון תחרותי כלשהו (מוצר חדש, פטנט פורץ דרך, התרחבות מעבר לים) המאפשר לה להדוף את המתחרים.
מניות צמיחה בדרך כלל מניבות דיבידנדים קטנים יותר, מכיוון שהחברה בדרך כלל משקיעה מחדש את הרווחים שנותרו בפרויקטים הוניים.
מניות צמיחה עשויות להיות בכל מגזר או תעשייה ובדרך כלל נסחרות ביחס מחיר לרווח (P/E) גבוה.
לרוב אין להן רווחים מיידיים, אבל למשקיעים יש ציפיות לרווחים בעתיד.
מכיוון שהמשקיעים משלמים מחיר גבוה עבור מניית צמיחה, בהתבסס על ציפיות, אם הציפיות הללו לא מתממשות, מניות הצמיחה יכולות לראות ירידות דרמטיות.
אנליסטים מחשבים את ההחזר על ההון (ROE) על ידי חלוקת הרווח הנקי של החברה להון משותף ממוצע.
כדי לסווג כמניה צמיחה, אנליסטים מצפים בדרך כלל מחברות להשיג תשואה של 15 אחוזים ומעלה על ההון.
CAN SLIM היא שיטה המזהה מניות צמיחה ונוצרה על ידי ויליאם אוניל , ברוקר ומו"ל של Investor's Business Daily .
מאז 1982, מניות הצמיחה היו בעלות ערך גבוה יותר ממניות הערך במהלך מספר שנים.
בשאר השנים, מניות הערך השתפרו.
בחמש השנים שקדמו לבועת הדוט-קום, מניות הצמיחה הצליחו יותר ממניות הערך, אך ביתר השנים מניות הערך בדרך כלל הצליחו יותר.
חוקרים טוענים כי מניות הצמיחה עולות על מניות הערך בטווח הארוך.
יש יועצים המציעים להשקיע מחצית מהתיק באמצעות גישת הערך ואת החצי האחר בגישת הצמיחה.
מניסלס (בספרדית: Manizales) היא בירת מחוז קלדס, השוכן במרכז קולומביה.
העיר סמוכה להר הגעש נוואדו דל רואיס.
העיר ממוקמת בחלק הצפוני של ציר מגדלי הקפה הקולומביאני ("Eje Cafetero") והיא המרכז העיקרי לייצור קפה קולומביאני.
בנוסף על כך, מניסלס נחשבת למרכז אקדמי חשוב.
מבחינה כלכלית, הענפים העיקריים שבעיר הם האקדמיה והשירותים.
מניסלס נוסדה ב-12 באוקטובר 1849 על ידי קבוצה של עשרים אנטיוקוואים.
אלסיו מיניני (באיטלקית: Alessio Mininni; נולד ב-19 בדצמבר 1997), הידוע בשם הבמה מניני, הוא זמר-יוצר איטלקי.
מניני נולד וגל בביטו, עיירה במטרופולין בארי.
אביו עסק במתכות ואמו הייתה עקרת בית.
את אהבתו למוזיקה קיבל בגיל 9, כשראה עם אביו הופעה של U2. לאחר מכן החל ללמוד נגינה על גיטרה.
בשנת 2016 התחרה מניני בעונה ה-16 של תחרות הכישרונות Amici di Maria De Filippi.
בשלהי 2022 השתתף בשלב המקדים לפסטיבל סן רמו 2023, ה-Sanremo Giovani, עם השיר "Mille porte".
הוא לא העפיל לשלב הבא והודח מן התחרות.
מניני היה אחד משלושים האמנים שהתחרו בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירו לתחרות, "Spettacolare", סיים בערב הגמר במקום ה-26.
כותרת פרטים מיקומי שיא ITA Spettacolare יצא לאור: 6 בפברואר 2024
פורמטים: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה 75
מניסה באסקט (בטורקית: Manisa Basket), בעבר מניסה בויוקשהיר בלדייספור (בטורקית: Manisa Büyükşehir Belediyespor, בתרגום ישיר לעברית: הספורט העירוני המטרופוליטני מניסה), הוא מועדון כדורסל טורקי ממניסה המשחק בליגת העל הטורקית בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל.
הקבוצה הוקמה בשנת 1994, אך שיחקה ברוב שנתיה בליגות החובבניות והנמוכות.
בעונת 2017/18 זכתה הקבוצה באליפות הליגה השלישית ועלתה לליגת המשנה, וב-2021/22 זכתה באליפות והעפילה לראשונה לליגת העל הטורקית בכדורסל.
בעונתה הראשונה בליגת העל סיימה הקבוצה במקום ה-11, ובעונת השתתפה ביורופקאפ, בו הגיעה לשלב הטופ 16. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום השישי והעפילה לראשונה לפלייאוף, בו הודחה בידי בשיקטש.
לקראת עונת , בה משתתפת הקבוצה בליגת האלופות בכדורסל, עבר המועדון מיתוג מחדש שעיקרו שינוי שם הקבוצה ושינוי הצבע העיקרי של הקבוצה מירוק לאדום.
מנילה סאונד הוא ז'אנר מוזיקלי שפותח במטרופולין מנילה, הפיליפינים באמצע שנות ה-1970. שיא הפופולריות של הז'אנר היה בסוף שנות ה-1970 בתקופת הממשל הצבאי של פרדיננד מרקוס, אשר גם השפיע על רוב הז'אנרים המודרניים בפיליפינים.
ז'אנר זה מאופין כקליט ומלודי עם פולק רוק, רוק פיליפיני ורוק קל מתוזמר, עם מאפיינים של פאנק, ג'אז קל ודיסקו.
עם זאת, בהגדרה המורחבת של הז'אנר, הוא כולל גם מאפיינים של מוזיקת פופ, מוזיקה ווקאלית, מוזיקת נשמה וג'אז לטיני, ולכן יש המתייחסים אליו כאל תקופה במוזיקה הפופולרית בפיליפינים מאשר כז'אנר מוזיקלי יחיד.
רוב השירים מהז'אנר מבוצעים באנגלית, טאגאלוג או טאגליש .
לעיתים קרובות מילות השיר מהז'אנר מתעסקות בנושאי נוער ולהט"ב שנכתבו עם נימה קומית וסאטירית.
בין המוזיקאים מהז'אנר הידועים ניתן למנות את Hotdog , סינדרלה , APO Hiking Society , ריקו ג'יי.
בפיזיקה (ובמיוחד בהידרוסטטיקה), מניסקוס הוא העיקול הנוצר בפני־נוזל במקום שבו הוא נוגע במשטח מוצק, למשל בדופן כוס, בצינורית דקה או סביב מחט טבולה.
העיקול נובע משילוב בין שני סוגי כוחות: קוהזיה, הכוח שמושך את מולקולות הנוזל זו אל זו, ואדהזיה, המשיכה בין מולקולות הנוזל למשטח.
כאשר האדהזיה חזקה יותר (כמו מים על זכוכית) פני הנוזל "מטפסים" על הדופן ונוצר מניסקוס קעור; כאשר הקוהזיה גוברת (כמו כספית על זכוכית) מתקבל מניסקוס קמור, שבו המרכז גבוה מהשוליים.
למניסקוס חשיבות מעשית רחבה: הוא קובע כיצד קוראים נפחים בכלי מדידה במעבדה, משפיע על זרימת נוזלים בצינוריות נימיות, ועלול לשנות את גובה העמוד בברומטרים.
בהיבט התאורטי, צורתו מתוארת באמצעות מתח-הפנים, זווית המגע ומשוואת יאנג-לפלס, ומושפעת גם מגורמים כמו מספר קפילרי (יחס בין כוחות צמיגות למתח-פנים) ואורך קפילרי (המאזן בין כוח הכבידה למתח־הפנים).
המניסקוס הוא הצורה שקו־הפנים של נוזל מקבל במקום שבו הוא נוגע במשטח מוצק.
ברוב המקרים איננו שמים לב אליו, אבל הוא מופיע כמעט בכל כלי עם נוזל: בכוס שתייה, בבקבוקון תרופה, במזרק או בצינורית דקה.
צורתו מושפעת משני גורמים עיקריים: עד כמה הנוזל נמשך אל המשטח (אדהזיה) ועד כמה מולקולות הנוזל נמשכות זו לזו (קוהזיה).
כאשר האדהזיה חזקה יותר, פני הנוזל מטפסים מעט על הדופן ונוצרים שוליים גבוהים יותר מהמרכז (מניסקוס קעור); כאשר הקוהזיה גוברת, המרכז מתרומם והשוליים נמוכים (מניסקוס קמור).
מדידת נפח בכלי מעבדה – בביורטה, פיפטה או משורה יש לקרוא את נפח הנוזל בתחתית העיקול (לנוזלים מרטיבים) כדי להימנע משגיאת פרלקסה.
מזרקים רפואיים – גם במזרק נוצר מניסקוס; כדי למדוד מינון מדויק קוראים את הסימון מול הנקודה הנמוכה של העקומה.
ברומטרים ומד־חום כספית – הכספית יוצרת מניסקוס קמור, ולכן הקריאה נעשית לפי נקודת השיא של העקומה.
צמחים – בצינורות העצה (קסילם) נוצרים מניסקוסים זעירים בנקבוביות הדופן; מתח-הפנים בהם מסייע למשוך מים כלפי מעלה כנגד הכבידה.
הדפסת דיו (Inkjet) – במזרק הדיו של מדפסות, המניסקוס בקצה הנוזל בפתחי הזרבובית חייב להיווצר מהר אחרי הירייה של כל טיפה כדי לקבל אחידות בנפח הטיפות.
אחידות זו חשובה כיוון ששליטה במתח־הפנים וברטיבות המשטח מבטיחה איכות הדפסה.
מיקרופלואידיקה – במיקרו-ערוצים מנצלים "נעילת" מניסקוס (capillary pinning) לעצירת זרימה, יצירת שסתומים פסיביים ולדפוסי הידרוג'ל מדויקים.
שינוי פתאומי בחתך הערוץ יוצר הפרש לחץ (יאנג־לפלס) שמחזיק את המניסקוס במקום עד שמפעילים לחץ גבוה יותר.
מניסקוס קעור – נוצר כשהנוזל מרטיב את המשטח (זווית-מגע קטנה).
הדופן "מושכת" את הנוזל כלפי מעלה, והמרכז נמוך יותר.
מניסקוס קמור – נוצר כשהנוזל דוחה את המשטח (זווית-מגע גדולה).
פני־הנוזל "נמשכים פנימה" והמרכז גבוה יותר.
לנוזלים מרטיבים – קריאה לפי תחתית המניסקוס (הנקודה הנמוכה).
לנוזלים דוחי-משטח (למשל כספית) – קריאה לפי ראש המניסקוס (הנקודה הגבוהה).
רקע לבן או קו שחור מאחורי הכלי מסייעים להפחתת שגיאת הפרלקסה.
הרעיון שמים "מטפסים" בצינוריות דקות (נימיות) נצפה כבר במאה ה־17, אך ההסבר הכמותי הגיע בהדרגה לאורך מאתיים שנה של מחקר.
ג'יימס ג'ורין (1718) ביצע את סדרת הניסויים השיטתית הראשונה: הוא מדד את גובה המים בצינוריות זכוכית בקטרים שונים והראה שהגובה פרופורציוני למתח-הפנים והפוך לרדיוס הצינורית, מה שנקרא כיום חוק ג'ורין.
בראשית המאה ה־19 פורסמו שני מאמרי מפתח:
תומאס יאנג (1805) הגדיר את מושג זווית־המגע והציע את ההסבר האנרגטי להרטבה.
פייר־סימון לפלס (1806) גזר את משוואת הלחץ-עקב העקמומיות, הידועה כמשוואת יאנג–לפלס.
במחצית השנייה של המאה ה־19 פיתח ז'וזף פלטו (1873) תיאוריה ניסויית ומשוואות יציבות למשטחי-נוזל ובועות סבון, שהדגישו את תפקיד מתח-הפנים.
וילארד גיבס (1878) ניסח את הגישה התרמודינמית למשטחים ולממשקים, שאפשרה לתאר מניסקוסים במונחי אנרגיה חופשית.
במאה ה־20 התווספו תיאורים דינמיים:
אדוארד וושבורן (1921) פיתח משוואה לזרימה קפילרית בזמן (Washburn's Law).
עבודות רבות עסקו בזוויות-מגע מתקדמות/נסוגות ובהיסטרזיס בתהליכי ציפוי והדפסה.
בסוף המאה ה־20 ובמאה ה־21 (למשל אצל דה־ז'נס, קווה וברושאר-ויאר) פותחו מודלים מאוחדים של קפילריות והרטבה בקני-מידה מיקרוניים וננומטריים, המשמשים כיום במיקרופלואידיקה ובטכנולוגיות ציפוי מתקדמות.
הפרש הלחצים בין פנים העיקול לאוויר תלוי במתח-הפנים וברדיוסי העקמומיות .
במשוואה, ו- הם שני רדיוסי העקמומיות של פני-הנוזל בשני כיוונים ניצבים.
רדיוס קטן פירושו עיקול חד יותר ולכן תרומה גדולה יותר ללחץ; אם אחד הרדיוסים גדול מאוד (כמעט ישר), השפעתו זניחה.
אם – הנוזל מרטיב את המשטח ונוצר מניסקוס קעור (לדוגמה: מים על זכוכית).
אם – הנוזל דוחה את המשטח ונוצר מניסקוס קמור (לדוגמה: כספית במד-חום).
ערכים אופייניים: מים על זכוכית נקייה ; טיפה על טפלון ; כספית על זכוכית .
חוק ג'ורין - אורך קפילרי
גובה העלייה (או הירידה) של נוזל בצינורית רדיוס , כאשר היא צפיפות הנוזל ו- תאוצת הכובד.
– קנה המידה שבו כוח הכבידה ומתח-הפנים מאזנים זה את זה.
מעבר לאורך זה השפעת הכובד גוברת.
– יחס בין כוחות צמיגות () למתח-הפנים.
– יחס בין כוחות כבידה למתח-הפנים (עם אורך אופייני ).
מספרים אלה מסייעים לחזות צורת מניסקוסים בתהליכי זרימה והרטבה.
כאשר הנוזל זז על פני משטח, נמדדות שתי זוויות-מגע:
זווית־מגע מתקדמת – בחזית התקדמות הנוזל.
ההפרש ביניהן נקרא היסטרזיס והוא גדל כאשר מספר הקפילרי גדול – כלומר כאשר כוחות הצמיגות חזקים יחסית למתח־הפנים.
לוחית וילהלמי (Wilhelmy plate) – שיטה גרבימטרית: רצועת פלטינה נטבלת חלקית בנוזל, וכוח ההרטבה הנמדד הוא .
מכאן מחשבים את מתח־הפנים () או את זווית־המגע ().
Meniscus method – מדידה אופטית של קו־הקונטור סביב סיב בודד לקבלת זווית-מגע.
Drop-shape analysis – צילום וידאו של טיפה נייחת וניתוח פרופיל שלה לקביעת מתח־פנים וזווית־מגע.
ברומטרים ומדי־לחץ – מניסקוס כספית משמש סמן גובה מדויק.
מיקרופלואידיקה – "capillary pinning" מאפשר שליטה בזרימות זעירות.
ביולוגיה של צמחים – מניסקוסים בכלי־העצה (קסילם) תורמים לעליית מים.
הנדסת משטחים – ויסות היסטרזיס בזווית־מגע לשיפור ציפויים דוחי־מים והדפסות תעשייתיות.
מניעת היריון היא פעילות שמטרתה מניעת היווצרותו של היריון.
הימנעות מקיום יחסי מין וגינאליים היא הפתרון המובן מאליו.
אך פתרונות רבים נועדו לאפשר קיום יחסי מין כאלה באופן שיבטיח סבירות גבוהה שאלה לא יובילו להיריון.
לכך משמשים אמצעי מניעה משני סוגים:
אמצעי מניעה פיזיים, שבהם חיץ פיזי מאפשר קיום יחסי מין, אך מונע את המפגש בין הזרע לביצית, שהוא תנאי הכרחי להיריון.
בנוסף, אפשרית התערבות כירורגית המבטלת את שחרורם של תאי זרע (בזכר) או ביציות (בנקבה).
כמו כן, נכללים בקטגוריה זו אמצעים שמטרתם הפסקת ההיריון בשלבים המוקדמים שלו (ימים ספורים), לאחר שנוצר (עקב חוסר שימוש באמצעים למניעתו או חרף שימוש כזה).
מניעת היריון נעשית בדרך כלל ביוזמתו של הפרט, אך לעיתים היא מוכתבת במדיניות ממשלתית של פיקוח ילודה.
היסטוריה של שיטות ואמצעים למניעת היריון
אמצעי המניעה הפשוט והיעיל ביותר הוא הימנעות מקיום יחסי מין.
בתרבויות רבות אמצעי זה הוא היחיד שזכה לברכת כוהני הדת.
נראה שהפניית חלק מהאוכלוסייה למנזרים, שמשה בלם לגידול אוכלוסייה בימי הביניים.
חלוצות תכנון המשפחה היו הסופרג'יסטיות בסוף המאה ה-19 (האמהות המייסדות של הפמיניזם) שהטיפו להתנזרות כאמצעי להגבלת מספר הילדים.
סירוס אף הוא אמצעי מניעה שיעילותו אינה מוטלת בספק.
ילידי איי צ'טהאם נהגו לסרס חלק מהבנים, כדי להימנע מפיצוץ אוכלוסין באי הקטן, שאינו יכול לפרנס המונים וסירוס של המנוצחים במלחמות היה נפוץ בעת העתיקה, כאמצעי למנוע ריבוי טבעי מהאויב המובס.
בשיטה זו, הפין מוצא מהנרתיק לפני השפיכה.
הסיכון העיקרי בה הוא באובדן שליטה של הגבר.
השימוש המתועד הראשון בשיטה זו מתואר בספר בראשית פרק ל"ח - אונן, בנו השני של יהודה, מתבקש לייבם את תמר, אלמנת אחיו הבכור ער: (פירושו של ייבום הוא שהבן הנולד מזרעו של האח הצעיר נושא את שמו של האח הבכור המת ומקבל את חלקו בירושה).
אונן שלא רצה להביא לעולם מתחרה השתמש במשגל נסוג למנוע היריון מתמר .
המשגל הנסוג היה משך רוב ההיסטוריה אמצעי המניעה המועדף, ואפילו ביהדות קיימת דעה המתירה לעיתים להשתמש בו.
כך, למשל, מתיר רבי אליעזר לבעלה של אישה מניקה, שהיריון נוסף עשוי ליבש את חלבה ולסכן בכך את התינוק, להשתמש בשיטת המשגל הנסוג: .
סוג אחר של אמצעי מניעה, הדומה לספוגית למניעת היריון ללא קוטל זרע, הוא "מוך", שפירושו צמר גפן או לֶבֶד שהאישה הייתה מחדירה לנרתיק לפני המשגל.
רבי מאיר התיר שימוש במניעת היריון כזו לנשים הרות (משום שהאמינו שאישה הרה עשויה להתעבר שוב כך שעובר אחד ימחץ את אחיו), למניקות, וגם כשגילה של בת הזוג בין 11 שנים ל-12 שנים ויום, משום שהיריון בגיל כזה עלול לסכן את הילדה .
אמצעי אחר, לא יעיל, שהגמרא מזכירה למניעת היריון הוא תנועות נמרצות, הליכה או התהפכות מיד לאחר יחסי המין, שנועדו לפלוט את הזרע החוצה: .