tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחוז גובל בצפון במחוז קירובוגרד, במזרח במחוז דניפרופטרובסק, ובדרום-מזרח במחוז חרסון, בדרום בים השחור, במערב במחוז אודסה.
את המחוז חוצה נהר הבוג הדרומי.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז מיקולאייב מחולק ל-4 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה בשטנקה Баштанський 6706 140,500 בשטנקה מחוז משנה ווזנסנסק Вознесенський 6153 182,500 ווזנסנסק מחוז משנה מיקולאייב Миколаївський 7690 656,300 מיקולאייב מחוז משנה פרבומייסק Первомайський 3793 151,800 פרבומייסק
מיקוֹלַאיוּס קוֹנסטַנטינַס צְ'יוּרלִיוֹניס (בליטאית: Mikalojus Konstantinas Čiurlionis; 22 בספטמבר 10 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני 1875 – 10 באפריל 28 במרץ לפי הגרגוריאני 1911) היה צייר ומלחין ליטאי.
צ'יורליוניס היה אחד מתשעת ילדיהם של קונסטנטין, נגן עוגב וליטאי אתני, ואדל רדמן, שהוריה היגרו לארץ מבוואריה.
כילד גדל ולמד בשפה הפולנית – מאות שנות איחוד עם פולין עשו אותה לדומיננטית במרחב, ובאותם ימים ניסו השלטונות הצאריים לכפות רוסיפיקציה על ידי איסור הדפסת עיתונים בשפה המקומית.
הלאומיות הליטאית עוד הייתה בחיתוליה.
כבר כילד התגלה כישרונו המוזיקלי והוא למד את התחום בבית-ספר בפלונגה מ-1889 עד 1893. מורו, הנסיך הפולני מיכל אוגינסקי, סייע לו להתקבל לאקדמיה למוסיקה בוורשה ב-1894, שם השתלם בהלחנה ובנגינה בכינור.
הוא סיים ב-1899. ב-1901 נסע לבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, ובין מוריו במוסד נמנה קרל ריינקה.
בגרמניה החל צ'יורליוניס להתעניין גם בציור, אותו למד באופן מקצועי באקדמיה לאמנויות בוורשה בין 1904 ו-1906. למרות שעסק כבר בהלחנה באופן מקצועי, עיקר פרסומו בא לו מתמונותיו; יצירות פרי עבודתו הוצגו לראשונה באקדמיה בשנתו הראשונה שם, ובימי חייו הכין כ-200 ציורים ועוד כ-80 תרשימים.
סגנונו, ששאב מהאר נובו והסימבוליזם, הושפע רבות מהכשרתו המוזיקלית: הוא שילב מוטיבים וצבעים במה שמבקרים אחדים הגדירו כ"קומפוזיציות", והרבה לקרוא לתמונותיו בשמות מתחום הנגינה, כמו "סונטת השמש." רבות מיצירותיו הציגו מוטיבים עממיים ליטאיים.
בשנים הבאות התגורר בעיקר בווילנה, שם פיתח תודעה לאומית ליטאית לאחר מהפכת 1905: שנתיים לאחריה היה צ'יורליוניס אחד המארגנים של תצוגת האמנות הראשונה שהוקדשה ליצירות ליטאיות ועמדה בסמן ההתעוררות הלאומית, וציוריו הוצגו בה.
ב-1908 היה אחד מתשעה-עשר החברים המייסדים של "איחוד האמנים הליטאים".
ב-1909 נשא לאישה את מבקרת האמנות סופיה קימנטייטה, שהייתה מסורה כמוהו לתנועה הלאומית ולימדה אותו לדבר בשטף בשפת עמו.
במקביל לציור עסק בהלחנת שירים עממיים.
וילנה הייתה מרוחקת מדי ממרכזי התרבות לטעמו, והוא הרבה לנסוע לסנקט פטרבורג, שם הצטרף לחוג הציירים שערך את כתב-העת רב ההשפעה "עולם האמנות" (מיר איסקוסטבה), שבראשו עמדו דמויות מפתח כמו קונסטנטין קורובין וולנטין סרוב.
הוא זכה בהכרה מסוימת בבירה הקיסרית: 125 מתמונותיו הוצגו בתערוכה של אנשי כתב-העת.
אך הניכור והאדישות מצד סובביו, שמיעטו להתייחס אליו, והעוני המרוד שחי בו השפיעו עליו לרעה מבחינה גופנית ונפשית כאחד.
במרץ 1910 אושפז בבית-חולים פסיכיאטרי סמוך לוורשה, ובאביב אותה שנה נולדה בתו דאנוטה, אותה לא ראה מעולם.
בחורף הבא לקה בדלקת ריאות, ממנה נפטר והוא בן שלושים-וחמש בלבד.
צ'יורליוניס החל להתפרסם רק לאחר מותו.
תערוכות שהוקדשו לזכרו והציגו את עבודותיו נערכו בווילנה ובקאונס עוד בטרם מלאה שנה לפטירתו, ותצוגות נוספות הוסיפו להתקיים.
ב-1913 התרשם מגלה הארצות גאורגי סדוב מכך שהנוף באחד מאיי ארץ פרנץ יוזף הזכיר לו תמונה של הצייר וקרא להר הגבוה במקום על שמו.
צ'יורליוניס הגיע לתהילה עם הקמתה של ליטא העצמאית, כשהממסד חיפש יוצרים להעלותם על נס, והמוניטין שלו כלאומן מסור שיחק לזכותו.
ב-1925 אישרה הסאימה הקמת גלריה לאומית על שמו בווילנה.
מלבד פרסומו במולדתו היה אהוד גם על אמנים ומבקרים רוסים כמו אלכסנדר בנואה ומסטיסלב דובוז'ינסקי.
ב-1930 שיבח אותו רומן רולן כאחד מגדולי ציירי המאה.
ב-1940 סופחה ליטא לברית המועצות; בסוף שנות ה-40 וראשית ה-50, בשיא המערכה הסטליניסטית נגד "תרבות קוסמופוליטית", הותקף סגנונו כבורגני ופשטני.
בתקופת ההפשרה של ניקיטה חרושצ'וב ניסה הממסד המפלגתי המקומי לגייס לצדו שוב את האינטלקטואלים, וזכרו של צ'יורליוניס זכה שוב לכל הכיבודים האפשריים.
כיום קרואים על שמו האקדמיה לאמניות בווילנה ומוסדות, רחובות ואתרים בכל רחבי ליטא.
מיקולה מיקולאיוביץ' הרישקו (באוקראינית: Микола Миколайович Гришко; הידוע גם ברוסית כניקולאי ניקולאייביץ' גרישקו; 6 בינואר 1901 – 3 בינואר 1964) היה בוטנאי וגנטיקאי אוקראיני וסובייטי, חבר באקדמיה למדעים של אוקראינה.
מיקולה הרישקו נולד בשנת 1901 בפולטבה, באוקראינה, בימי האימפריה הרוסית, במשפחה של אנשי צבא.
אחרי מות אמו משחפת, גדל יחד עם אחיו בוריס ואחותו אנפיסה, אצל סבו מצד האם.
בעת שהיה ילד שירת האב כ"שטאבס-קפיטן" (משנה לסרן) בצבא הרוסי בוולדיקווקז.
במסורת משפחתו מיקולה למד בבית ספר צבאי בוולדיקווקז.
בשנת 1917 הוא סיים שלב ראשון של לימודי פרחי קצונה (קדטים) והתקבל להשלמת לימודים בגימנסיה.
בסיום הגימנסיה, כעבור שנה, החל לימודיו במכון למדעי החקלאות בחרקוב אולם נאלץ להפסיקם מחוסר אמצעים כספיים.
רק ב־1923 הצליח לחדש את הלימודים, הפעם במכון למדעי החקלאות בפולטבה.
במאי 1925 סיים לימודיו בהצטיינות ובזכות זאת התאפשר לו להמשיך בלימודים בפקולטה לחינוך של המכון למדעי החקלאות בקייב.
הרישקו החל ללמד גנטיקה, ברירה מלאכותית, ייצור זרעים, וביולוגיה ניסויית במכללה לחקלאות ע"ש מיינוב בבוברוביצה בנפת צ'רניגוב.
הוא המשיך בעבודת הוראה במדרשה הפדגוגית בסומי, במכונים לחקלאות בצ'רניהיב (צ'רניגוב), הלוחיב (גלוחוב) וקייב.
החל משנת 1944 החל הרישקו ללמד קורס לגנטיקה באוניברסיטת קייב.
בשנת 1933 פרסם "קורס לגנטיקה כללית" וב-1938 "קורס לגנטיקה" יחד עם לב ניקולאייביץ' דלונה, שהיה פרופסור במכון למדעי החקלאות בחרקוב.
הרישקו היה הראשון שתיאר את הצומח התרבותי של ערבות היער הצפוני של אוקראינה ובפרט את התבואה ואת גידולי הירקות.
בתחום הביולוגיה הניסויים הוא ערך ניסויים רבים בזני חיטה, תפוחי אדמה ושיבולת-שועל.
אחרי הקמתו בעיר הלוחיב של המכון המדעי הכלל-סובייטי לחקר הקנאביס ניהל בו הרישקו את המחלקה לגנטיקה ולברירה מלאכותית.
הוא עבד במציאת פתרונות לגידול הקנאביס – יצירת זנים חדשים של הצמח, המתאימים לקצירה ממוכנת.
על מחקרים אלה קיבל ב-1936 את העיטור לנין והוענקה לו ללא צורך בהצגת עבודת דוקטורט, את התואר דוקטור במדעי החקלאות.
ב-1937 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קייב.
ב-1939 נבחר לחבר באקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית והתמנה למנהל המכון לבוטניקה של האקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1939–1944. אחר כך התמנה לראש מחלקת מדעי החקלאות שדל האקדמיה.
הגן הבוטני של האקדמיה האוקראינית בקייב
ב-1944 התמנה הרישקו למנהל הגן הבוטני החדש של האקדמיה למדעים האוקראינית, תפקיד שאותו מילא עד 1959. תחת ניהולו הוגשם החלק המדעי של תוכנית הגן בוטני, כשהחלק העיצובי-אדריכלי הופקד על האדריכל א.ו.
המאבק שהוביל באותן השנים טרופים ליסנקו בתמיכת מנהיג ברית המועצות סטלין פגע קשות בגנטיקה הסובייטית ובמדענים בתחום.
עשרות מדענים פוטרו ונשלחו לבתי כלא ומחנות ריכוז של הגולאג.
המפורסם ביניהם היה ניקולאי ואווילוב שמת במחנה ריכוז סטליניסטי ב-1943. בישיבה של נשיאות האקדמיה למדעים של אוקראינה ב-6 באוקטובר 1948 הוקיע חבר האקדמיה, פלאדין, את עמיתיו ד.ק.
טרטיאקוב והרישקו על "תמיכה בחסידי המגמה האנטי-מיצ'ורינית וייסמניסיטית" שאיפשרה במחלקות שבניהולם "התרכזות של נציגי הגנטיקה המורגניסטית".
לפי הצעתו סולק גרישקו מראשות המחלקה למדעי החקלאות של האקדמיה.
למרבה מזלו לא סולק מהאקדמיה ולא נעצר ועם התרחקותו מנושא הגנטיקה התאפשר לו להקדיש את עצמו להקמת הגן הבוטני של האקדמיה, עבודה שעסק בה ללא לאות.
הגן הבוטני של האקדמיה בקייב נחנך במאי 1964 אולם הרישקו נפטר מספר חדשים קודם לחניכתו.
1939 – חבר האקדמיה למדעים של אוקראינה
לפי שמו נקרא הגן הבוטני של האקדמיה למדעים של אוקראינה בקייב, שהוקם על ידו ונחנך אחרי עשרים שנות תכנון ועבודות ב-1964
הוצב לוח זיכרון עם צלמיתו במכון החקלאי בפולטבה שבו למד
1933 – קורס לגנטיקה כללית
1938 – עם לב דלונה – קורס לגנטיקה
דלונה – בתרגום ישראל רוזנצווייג, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, מרחביה
מיקולאש יוזף (בצ'כית: Mikoláš Josef; נולד ב-4 באוקטובר 1995) הוא זמר ויוצר צ'כי.
ייצג את צ'כיה באירוויזיון 2018 עם השיר "Lie to Me".
בצעירותו למד יוזף באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון במגמת דרמה.
בגיל 17 החל לעסוק בדוגמנות, אך מאוחר יותר פרש מהמקצוע.
יוזף החליט לעבור לעסוק בתחום המוזיקה באופן מקצועי.
תחילה, החל לעבוד כאמן רחוב וגיסטריסט במספר ערים באירופה כגון אוסלו, ציריך, המבורג ווינה.
ב-2015 הוציא לאור את הסינגל הראשון שלו, "Hands Bloody".
ב-2016 הוציא את הסינגל "Free", שהיה לסינגל מפורסם ומצליח בצ'כיה ונכנס למצעד TOP20 הצ'כי.
באותה שנה, יצא סינגל נוסף בשם "Belive".
בשנת 2017 הוצע ליוזף לייצג את צ'כיה באירוויזיון עם השיר "My Turn".
הוא שלל את ההצעה מכיוון שלא האמין בשיר, בסיכוייו לזכות בתחרות, ובכלל, לא ראה את השיר כאחד שמתאים לו.
ב-2017 הוציא יוזף את השיר "Lie to Me" וניגש איתו לקדם האירוויזיון הצ'כי.
בסוף ינואר 2018 הוכרז כי יוזף זכה בקדם וייצג את צ'כיה באירוויזיון 2018. השיר צבר פופולריות רבה, ודורג בין עשרת המקומות הראשונים בסיכויים לזכות בתחרות ברוב אתרי ההימורים.
ב-8 במאי 2018 הופיע יוזף בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון.
שירה של צ'כיה היה החמישי בסדר ההופעות.
בתום הערב הוכרזה צ'כיה כעולה השישית מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018. בגמר האירוויזיון הגיע יוזף למקום השישי.
באוקטובר 2018, הוציא את השיר Me Gusta.
השיר זכה לפופולריות בישראל והגיע למקום השישי באייטיונס באותה מדינה.
מיקולה ויטליוביץ' ליסנקו (באוקראינית: Мико́ла Віта́лійович Ли́сенко; במרץ 1842 – 6 בנובמבר 1912) היה מלחין אוקראיני, פסנתרן, מנצח ואתנומוזיקולוג.
ליסנקו נחשב כמייסד אסכולת המלחינים הלאומיים של אוקראינה, והמלחין הלאומי של אוקראינה.
ליסנקו נולד בהרינקי שבאוייזד קרמנצ'וגסקי, מחוז פולטבה (כיום ראיון קרמנצ'וק, אובלסט פולטבה).
אביו, ויטלי רומאנוביץ' ליסנקו (באוקראינית: Віталій Романович Лисенко) היה בעל אדמות עשיר.
ליסנקו למד מוזיקה החל מגיל צעיר, והמשיך בלימודיו בפנימייה בקייב ובגימנסיון של חרקוב.
כבר מילדותו, ליסנקו התעניין במיוחד בשירי העם של האיכרים האוקראיניים ובשירתו של טאראס שבצ'נקו.
הוא אף היה מנושאי ארונו של שבצ'נקו לאחר שהוא מת ב-1861 וגופתו הוחזרה לאוקראינה מסנקט פטרבורג.
במהלך לימודיו של ליסנקו באוניברסיטת קייב, ליסנקו אסף וארגן שירי עם אוקראיניים, ופרסם אותם ב-7 כרכים.
אחד ממקורותיו הראשיים היה הקובזר (משורר נודד אוקראיני) העיוור אוסטאפ ורסאיי (בהמשך, ליסנקו קרא לבנו על שמו של ורסאיי).
תחילה, ליסנקו היה סטודנט לביולוגיה באוניברסיטת חרקוב, ולמד מוזיקה באופן פרטי.
ואמנם, לאחר שזכה במלגה מהאגודה למוזיקה רוסית החל בלימודי מוזיקה מקצועיים בקונסרבטוריון של לייפציג.
שם, הוא הבין את החשיבות שבאיסוף, פיתוח ויצירת מוזיקה אוקראינית, במקום לשכפל את המוזיקה הקלאסית המערבית.
בכוונת ליסנקו היה לייסד אסכולה מוזיקלית לאומית אוקראינית, והתמיד בכך באוסף שירי העם האוקראיניים שלו, תוצר של כמעט שני עשורים של איסוף.
עם חזרתו לקייב, הוא המשיך ליצור יצירות עם תמות אוקראיניות.
הגישה האוקראינופילית שלו להלחנה לא נתמכה בידי האגודה למוזיקה רוסית, שהייתה אימפריאלית באופייה ורצתה לשמר דומיננטיות רוסית באוקראינה, מתוך תפיסת "רוסיה הגדולה".
כתוצאה מכך, מערכת היחסים של ליסנקו איתם הדרדרה.
הוא סירב להלחין כל מוזיקה ברוסית, ואף לא הותיר לבצע תרגומים של יצירתו לרוסית.
האוקאז אמס, צו שאסר על הדפסה של השפה האוקראינית, היווה מכשול בפני ליסנקו; הוא פרסם כמה מהפרטיטורות שלו מחוץ לאוקראינה.
בנוסף, הביצוע של יצירותיו דרש אישור של הצנזור האימפריאלי.
בכדי לשפר את כישורי התזמור וההלחנה שלו, ליסנקו הצעיר נסע לסנקט פטרבורג, שם לקח שיעורי תזמור מניקולאי רימסקי-קורסקוב בשנים 1874 – 1876. ב-1904 הקים בית ספר למוזיקה ודרמה משלו בקייב.
ואמנם, העמדה הלאומית האוקראינית הנלהבת שלו והבוז שרחש כלפי האוטוקרטיה של האימפריה הרוסית פגעו בקריירה שלו.
הוא תמך במהפכת 1905 ואף נכלא לזמן קצר ב-1907. ב-1908, הוא כיהן כראש "המועדון האוקראיני", אגודה של אנשי ציבור לאומיים אוקראיניים שהתקיימה בקייב.
ליסנקו התעקש על שימוש בשפה האוקראינית בלבד בליברטי לאופרות שכתב.
בכוונתו היה לקדם ולהעלות קרנה של התרבות האוקראינית, והוא סירב לבקשות תרגום של האופרה שלו "טאראס בולבה" (לפי הרומן באותו השם של ניקולאי גוגול), אף שהתעקש כי היא הייתה שאפתנית מידי לבימוי בבתי האופרה האוקראיניים של זמנו.
כך, למרות שפיוטר צ'ייקובסקי התרשם מהאופרה ורצה לביים אותה במוסקבה, היא לא בוצעה שם לבסוף בשל התעקשותו של ליסנקו שתבוצע בשפה האוקראינית ולא הרוסית.
בשנותיו האחרונות, ליסנקו אסף תרומות לפתיחת בית ספר אוקראיני למוזיקה.
ביתו מריאנה הלכה בדרכו והייתה לפסנתרנית, וגם בנו אוסטאפ לימד מוזיקה בקייב.
ליסנקו הלחין יותר מ-120 שירים אמנותיים, רבים למילותיו של טאראס שבצ'נקו, וכן למילותיהם של לסיה אוקראינקה, איוואן פרנקו, היינריך היינה, אולקסנדר אולס, אדם מיצקביץ' ואחרים.
הוא עיבד בערך 500 שירי עם לגרסה לזמר/ת ופסנתר, מקהלה ופסנתר, או מקהלה וקפלה.
היצירה המקהלתית שלו מ-1885 לשיר פטריוטי של אולקסנדר קוניסקי, שבמקור נכתבה למקהלת ילדים, הפכה לידועה בעולם כ"תפילה לאוקראינה", המנון רוחני של אוקראינה.
בנוסף, ליסנקו כתב שלוש קנטטות למקהלה ותזמורת, כולן לטקסטים של טאראס שבצ'נקו.
בין העבודות הגדולות של ליסנקו לפסנתר נכללות "סוויטה אוקראינית במבנה של ריקודים עתיקים", שתי רפסודיות (השנייה מביניהן, "דומקה-שומקה", היא בין יצירותיו הידועות ביותר), "סקרצו הרואי" וסונטה ב-A מינור.
הוא גם כתב עשרות יצירות קטנות יותר, כמו נוקטורונים, פולונזים, שירים ללא מילים, וקטעי מוזיקה תוכניתית.
בכמה מיצירותיו ניכרת השפעתו של פרדריק שופן.
המוזיקה הקאמרית כוללת רביעיית מיתרים, שלישייה לשני כינורות וויולה, ומספר יצירות לכינור ופסנתר.
ליסנקו כתב מספר יצירות אופראיות, בהן האופרה האוקראינית הקלאסית "נטלקה פולטבקה", "אוטופלנה" (בעקבות סיפור של גוגול, "יום מאי, או העלמה המוטבעת"), וכן "טאראס בולבה", "נוקטורן", ושתי אופרות לילדים: "קוזה-דרזה" ו"פאן קוצ'קי".
ליסנקו פרסם את המחקרים האתנומוזיקולוגיים שלו, של מוזיקה שאסף בעיקר מהקובזר אוסטאפ ורסאיי, ב-1873 ו-1874; הם נחשבים למופתיים עד היום.
הוא המשיך במחקרו ואסף מוזיקה מהעבודות של קובזארים אחרים מאזורים נוספים.
הוא גם ערך מחקר מעמיק של כלי נגינה אוקראיניים מסורתיים נוספים חוץ מהבנדורה, כמו הטורבן.
בשל אוסף מחקריו זה, ליסנקו נחשב למייסד ענף אורגנולוגיה באוקראינה, ומהחוקרים הראשונים של ענף זה באימפריה הרוסית.
מיקולאס אַלֶקְנַה (בליטאית: Mykolas Alekna; נולד ב-28 בספטמבר 2002 בליטא) הוא אתלט ליטאי, סגן אלוף אולימפי (פריז 2024), פעמיים סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022, טוקיו 2025), אלוף אירופה (מינכן 2022) ושיאן העולם בזריקת דיסקוס.
אלקנה הוא בנו של וירגיליוס אלקנה, אלוף אולימפי (סידני 2000 ואתונה 2004) ואלוף העולם (פריז 2003 והלסינקי 2005) בזריקת דיסקוס.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי, קניה זכה אלקנה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.04 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-19 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.27 מטר, אחרי כריסטיאן צ'ה שקבע שיא אליפות חדש של 71.13 מטר ולפני חברו לנבחרת אנדריוס גודז'יוס (67.55 מטר).
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכה אלקנה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אליפות של 69.78 מטר, לפני כריסטיאן צ'ה (68.28 מטר) ולורנס אוקויה מבריטניה (67.14 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה אלקנה במדליית ארד בתוצאה של 68.85 מטר, אחרי דניאל סטול משוודיה (71.46 מטר) וכריסטיאן צ'ה (70.02 מטר).
בתחרות שנערכה ברומנה, אוקלהומה, ארצות הברית ב-14 באפריל 2024 הוא קבע בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 74.35 מטר, שיפור לשיא הוותיק ביותר באתלטיקה בן 38 השנים של יורגן שולט מגרמניה המזרחית (74.08 מטר).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ביוני זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.48 מטר, אחרי כריסטיאן צ'ה (68.08 מטר) ולוקאס וייסהיידינגר מאוסטריה (67.70 מטר).
באולימפיאדת פריז שבר את השיא אולימפי של אביו מאולימפיאדת אתונה (2004) עם זריקה של 69.97 מטר, עם זאת מספר דקות לאחר מכן השיא נשבר שוב על ידי רוג'ה סטונה מג'מייקה שזרק למרחק 70.00 מטר וזכה במדליית הזהב ומיקולאס זכה במדליית הכסף.
במדליית ארד זכה מת'יו דני מאוסטרליה (69.31 מטר).
בתחרות שנערכה ברומנה, אוקלהומה ב-13 באפריל 2025 הוא שיפר את שיאו העולמי בזריקה הראשונה והעמידו על 74.89 מטר.
בזריקה הרביעית שיפר שוב את שיא העולם והעמידו על 75.56 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.84 מטר, אחרי דניאל סטול (70.47 מטר) ולפני אלכס רוז מסמואה (66.96 מטר).
מיקולה בורצ'ק (באוקראינית: Микола Бурачек; 16 במרץ 1871 - 12 באוגוסט 1942) היה צייר אימפרסיוניסטי ופדגוג אוקראיני.
בורצ'ק למד בבית הספר לרישום בקייב אצל חריטון פלטונוב ואצל יאן סטניסלבסקי באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב (1905–1910).
התערוכה הראשונה שלו הייתה ב-1907.
בשנים 1917–1922 לימד באקדמיה האוקראינית לאמנויות בקייב ולאחר מכן במכון הלאומי לאמנות קייב ובבית הספר למוזיקה ודרמה בקייב.
הוא עבר לחרקוב והיה לרקטור המכון לאמנות חרקוב (1925).
ב-1934 חזר לקייב ולימד במכון הלאומי לאמנות שם.
בורצ'ק עבד גם בתיאטראות כמעצב במה.
ב-1934 עבד בתיאטראות חרקוב, ותכנן במות להצגות, ובשנת 1937, הוא עבד עם תיאטראות דונייצק.
הוא היה צייר נוף וירטואוז, צייר נופים אימפרסיוניסטיים המוקדשים לנושאים האוקראינים כמו בוקר על הדנייפר (1934), עצי תפוחים בלבלוב (1936) ו"הדנייפר הרחב" (1941).
בשנת 2004 הנפיק הדואר האוקראיני בול המבוסס על ציורו של בורצ'ק משנת 1919 של קתדרלת סנט מיכאל עם כיפת הזהב.
מיקולאש דזורינדה (בסלובקית: Mikuláš Dzurinda; נולד ב-4 בפברואר 1955) הוא פוליטיקאי סלובקי שכיהן כראש ממשלת סלובקיה מ-1998 עד 2006. הוא ייסד והנהיג את "הקואליציה הדמוקרטית הסלובקית"(SDK) ולאחר מכן את "האיחוד הסלובקי הדמוקרטי והנוצרי".
בשנים 2002–2006 הקימה מפלגתו ממשלת קואליציה עם התנועה הנוצרית-דמוקרטית, ברית האזרח החדש ומפלגת הקואליציה ההונגרית.
ממשלתו השנייה של מיקולאש דזורינדה סומנה כרפורמיסטית ותומכת בשוק.
הרפורמות כללו מס שטוח של 19%, רפורמה בפנסיה (נדבך שני) ורפורמת מימון החינוך (למעט מכללות ואוניברסיטאות).
במהלך כהונתו הצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
דזורינדה נולד בכפר "ספישסקי שטברטוק" שבמזרח סלובקיה.
הוא סיים את לימודיו במכללה לתחבורה ותקשורת בז'ילינה בשנת 1979. בשנת 1988 השלים שם את לימודיו המדעיים לתואר שני והוענק לו תואר מועמד למדעים (CSc).
הוא עבד במכון לחקר התחבורה (VÚD) בז'ילינה כאנליסט כלכלי (1979–1988).
מאוחר יותר הוא היה מנהל מדור טכנולוגיית מידע במנהל האזורי של הרכבת הצ'כוסלובקית (ČSD) בברטיסלבה (1988–1990).
דזורינדה נכנס לפוליטיקה הסלובקית כאחד החברים המייסדים של התנועה הנוצרית-דמוקרטית (KDH), מפלגה שמרנית שהוקמה רשמית בשנת 1990. הבחירות הכלליות הדמוקרטיות הראשונות בצ'כוסלובקיה נערכו בשנת 1990, והוא מונה לסגן שר התחבורה בממשלת סלובקיה בשנת 1991. בשנת 1992 היה לחבר הפרלמנט הסלובקי המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית ועבד כחבר בוועדת התקציב והכספים.
בזמן פיצול צ'כוסלובקיה והקמתה של סלובקיה העצמאית בינואר 1993, הוא היה סגן יו"ר KDH האחראי על הכלכלה.
במהלך כהונתו של יוזף מורבצ'יק כראש הממשלה (מרץ-אוקטובר 1994) היה דזורינדה שר התחבורה, הדואר והעבודות הציבוריות.
לאחר הבחירות הכלליות של 1994, בהן ניצח ולדימיר מצ'יאר, הוא חזר לאופוזיציה כחבר פרלמנט.
בתגובה לחוק הבחירות שהוכן ואושר על ידי ממשלתו של מצ'יאר בשנת 1997, חמש מפלגות אופוזיציה (התנועה הנוצרית-דמוקרטית/KDH, המפלגה הדמוקרטית/DS, האיחוד הדמוקרטי/DU, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סלובקיה/SDSS והמפלגה הירוקה של סלובקיה/SZS) הקימו את הקואליציה הדמוקרטית הסלובקית (SDK).
דזורינדה הפך לדובר שלה, ומאוחר יותר, ביולי 1998, ליו"ר שלה.
דזורינדה מונה לראש הממשלה בפעם הראשונה באוקטובר 1998, כשהוא מוביל חמש מפלגות אופוזיציה שאוחדו כקואליציה הדמוקרטית הסלובקית (SDK) והביס את ממשלתו של ולדימיר מצ'יאר בבחירות ב-1998.
תחת הנהגתו של דזורינדה הצליחה סלובקיה להיכנס מחדש לתהליכי אינטגרציה ורשמה קאמבק פוליטי ביחסים הן עם האיחוד האירופי והן עם מבנים כלכליים ופוליטיים טרנס-אטלנטיים.
הצלחת הרפורמות שהעביר ממשלתו באה לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר בכניסתה של סלובקיה להארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בספטמבר 2000, השלמת המשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי וכניסתם של משקיעים גדולים לשוק הסלובקי.
ההשקעה בפלדה האמריקאית הגיעה עם התחייבות להשקיע כאן יותר ממיליארד דולר בעשור הקרוב.
בינואר 2000 ייסד מפלגה חדשה, האיחוד הסלובקי הדמוקרטי והנוצרי (SDKÚ), שבראשה הוא עומד מאז.
בבחירות פנים-מפלגתיות במרץ 2002 אישרו חברי SDKU את מעמדו המוביל ולאחר הבחירות הכלליות בספטמבר 2002 ניתנה לו ההזדמנות להרכיב שוב את הממשלה הסלובקית.
מפלגת הקואליציה ההונגרית (SMK), האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (KDH) וברית האזרח החדש (ANO) הצטרפו ל-SDKU בקואליציה השלטת.
המהלך הרפורמיסטי של מדיניותו של דזורינדה אושר על ידי מנדט שניתן לו על ידי אלקטורים בבחירות הכלליות בשנת 2002 להרכיב את ממשלתו השנייה.
הייתה זו גם שנה שבה בפסגת נאט"ו בפראג בנובמבר הוחלט על הזמנתה של סלובקיה להצטרף לנאט"ו; המדינה גם השלימה את שיחות ההצטרפות עם האיחוד האירופי בפסגת קופנהגן בדצמבר, ובכך החלה בתהליך האשרור שלה.
בתקופה זו צומצם הגירעון התקציבי לפחות מ-3 אחוזי תוצר, והוא פתח את הדלת להצטרפותה של סלובקיה לגוש האירו ב-2009. הצמיחה הכלכלית, הגבוהה מ-6%, הפכה למהירה ביותר באזור.
עם זאת, משקיעים זרים גילו את המדינה, בעיקר חברות רכב כמו PSA פיג'ו-סיטרואן וקיה.
ממשלתו של מיקולאש דזורינדה זכתה לשבחים על ידי הבנק העולמי כרפורמטור השוק הטוב ביותר בעולם.
שיעור מס שטוח של 19% על הכנסה, חברות ומס ערך מוסף הוביל את סטיב פורבס לכנות את סלובקיה "גן עדן למשקיעים".
אבל המדינה עדיין עמדה בפני אתגרים רבים, במיוחד באזורים כפריים.
שיעור האבטלה עלה ל-20% תחת ממשלתו הראשונה של דזורינדה, ועדיין עמד על 12% כשסיים את תפקידו, אחד השיעורים הגבוהים באירופה.
מפלגתו של דזורינדה הובסה על ידי SMER בבחירות לפרלמנט ב-2006. SDKU-DS הגיע למקום השני עם יותר מ-18% מהקולות.
בשל סירובו לחדש את ממשלת הימין בתמיכת מפלגתו של מצ'יאר הוא לא יכול היה להמשיך למשול.
מנהיג SMER רוברט פיצו הקים ממשלת קואליציה עם HZDS של מצ'יאר והמפלגה הלאומית הסלובקית של יאן סלוטה.
מיקולאש דזורינדה הפך לחבר פרלמנט קבוע במועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית מאז תבוסת מפלגתו בבחירות לפרלמנט ב-2006. בפברואר 2008, יוראג' לישקה, סגן מנהיג SDKÚ-DS, ביקש בגלוי מדזורינדה להתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה בשל הסקרים הנמוכים של המפלגה וסגנון ההנהגה הבלתי דמוקרטי לכאורה.
חברי הפרסידיום של המפלגה הכחישו את האשמותיו של לישקה ומאז אספת הפרסידיום, ליסקה אינו היה מוכן לדבר על ענייניה הפנימיים של המפלגה.
פרשה זו הובילה למחאה גלויה נגד דזורינדה מצד חברי מפלגה בברטיסלבה.
דזורינדה מונה לשר החוץ בממשלתה של ראש הממשלה איווטה רדיצ'ובה ביולי 2010.
הוא נבחר שוב להיות יושב ראש מפלגת SDKÚ-DS בנובמבר 2010 למשך ארבע השנים הבאות.
הוא היה רק מועמד אחד, ראש הממשלה המכהנת רדיצ'ובה דחתה את המועמדותו.
מִיקוֹלַאי השני רַדְזִיוִיל (בפולנית: Mikołaj II Radziwiłł, בבלארוסית: Мікалай Радзівіл, בליטאית: Mikalojus Radvila; ) המכונה אוהב פולניה (Amor Poloniae) היה מגנאט ומדינאי בדוכסות הגדולה של ליטא.
הוא השיג את תואר הנסיך ממקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה בנו של מיקולאי הראשון רדזיוויל ובין הראשונים שנשאו את שם המשפחה רדזיוויל.
בני משפחתו כללו את שלושת האחים יז'י רדזיוויל, וויצ'ך רדזיוויל (Wojciech Radziwiłł) ו ואחות אחת, .
מיקולאי היה אב של משפחת רדזיוויל שהעיירות גוניונדז ומיאדזייל היו נחלה שלה.
הוא ירש את אדמות וקדאיניאי.
רוב נחלותיו הוחרמו מהמורד - בעיקר ראיגרוד, גונידז וקנישין.
הוא השתתף ב בשנים 1500–1503 ובפשיטות אחרות בהנהגתו של .
מיקולאי היה (בפולנית Podczaszy) משנת 1505 עד 1510, ווייבוד מחוז וילנה משנת 1507 והחליף את אביו כ משנת 1510. ב-25 בפברואר 1518 קיבל, כבן הראשון במשפחה, את התואר הנסיך מהקיסר מקסימיליאן הראשון, בתור (Reichsfürst - רייכספירסט ("נסיך קיסרי") של גוניונדז ומיאדזייל.
בשל דעותיו הפרו-פולניות ותמיכתו הדחוקה באיחוד הפולני-ליטאי הוא זכה לכינוי "אוהב פולניה" על ידי בני דורו.
הוא התחרה ב על ההשפעה בממשלת הדוכסות הגדולה של ליטא והיה העורך הראשוני של .
מיקולאי התחתן עם אליזבייטה אנה סאקוביץ' (בתו של הבויאר בוהדן סאקוביץ', שאומץ על ידי ) ילדיהם היו:
מיקולאי השלישי רדזיוויל, בישוף של סמוגיטיה
יאן רדזיוויל; התחתן עם אנה קוסטביץ'
זופיה רדזיוויל; התחתנה עם יאן זבז'ינסקי
סטניסלאב רדזיוויל; התחתן עם מגדלנה בונר בשנת 1527 בקרקוב
הלנה רדזיוויל; נישאה לנסיך יז'י אולקוביץ' סלוצקי
אליזבייטה רדזיוויל; נישאה לנסיך איוואן דוברוניצקי הולסנסקי
מִיקוֹלַי רַדְזִיוִיל (בפולנית: Mikołaj Radziwiłł; ) המכונה האדום (בפולנית: Rudy, בליטאית: Radvila Rudasis), הידוע גם כ"מיקולאי רדזיוויל השישי" היה אציל פולני-ליטאי, וויבוד וילנה, (מאז 1566), ו (1553–1566 ומאז 1576) בדוכסות הגדולה של ליטא ואחר כך באיחוד הפולני-ליטאי.
יחד עם בן דודו מיקולאי "השחור" רדזיוויל ומשפחת רדזיוויל קיבלו תואר ותפקיד כ (Reichsfürst - רייכספירסט ("נסיך קיסרי").
אביו היה יז'י רדזיוויל, שנקרא "הרקולס", הטמאן ליטאי.
אמו הייתה ברברה קולנקה, בתו של וויבוד מחוז פודוליה פאבל קולה, נציגה של משפחת מלופולסקה העשירה.
אחיותיו היו אנה ו, לימים אשתו של המלך הפולני זיגמונט השני אוגוסט.
מיקולאי רדזיוויל קיבל חינוך ביתי, לא הטוב ביותר.
שפתו הראשונה הייתה פולנית, בה השתמש על בסיס יומי.
הוא ידע גם רותנית מערבית, השפה הרשמית בדוכסות הגדולה של ליטא.
הוא קרא וכתב הן בפולנית והן ברותנית, אם כי מכתביו בכתב ידו כתובים בכתב יד בלתי קריא ורשלני, דבר המעיד על רמת הקליגרפיה הנמוכה שלו.
הוא לא ידע לטינית, או ידע אותה ברמה בסיסית לחלוטין.
החינוך הושלם בשירות בחצר המלוכה בקרקוב.
רדזיוויל עצמו לא העריך מאוד את החינוך האוניברסיטאי, ולא שלח את בניו לאוניברסיטה, והגביל את הכשרתם לחינוך ביתי.
בשנת 1532 היה מיקולאי מאורס לבתו של , אנה.
הנישואים מעולם לא מומשו, שכן הכלה מתה בשנת 1536 לפני שהגיעה לגיל נישואין.
השתתפותו הראשונה של מיקולאי בחיים הציבוריים הייתה במלחמת ליטא-מוסקבה של 1534 לצד אביו.
מיקולאי רדזיוויל היה במשך שנים רבות מפקד צבאי.
אחד מניצחונותיו הבולטים הושג בראש צבא הדוכסות הגדולה של ליטא במהלך של 1564 כאשר כוחותיו הביסו את כוחותיו הגדולים בהרבה של איוואן האיום.
תחת המלך סטפאן באטורי, הוא הצליח למדי בהגנה על הגבולות המזרחיים של הדוכסות הגדולה של ליטא נגד רוסיה הצארית.
הקריירה הפוליטית שלו התאפיינה בברית שלו עם בן דודו מיקולאי "השחור" רדזיוויל, יחד איתו התעמת עם שאר המשפחות הליטאיות הבולטות ביריבות על המעמד הדומיננטי בדוכסות הגדולה.
הברית סימנה את היווצרותו של שיתוף פעולה שושלתי בין בני משפחת רדזיוויל והראתה כיצד אינטרסים משפחתיים יכולים להשפיע על יחסי מגנאטים בתוך האיחוד הפולני-ליטאי.
מיקולאי רדזיוויל הפך לתומך בריבונות ליטא ולפיכך למתנגד קולני של האיחוד הפולני-ליטאי הפוליטי בלובלין בשנת 1569. בניגוד לשאר המגנאטים, הוא סירב לחתום על החוק כמזיק לאינטרסים של הדוכסות הגדולה של ליטא.
הוא היה אחד המומרים הבולטים ותומכי הפרוטסטנטיות בחבר העמים הפולני-ליטאי וצאצאיו הפכו לחברים ומגינים מסורים של עד להיכחדותה.
מִיקוֹלַי קְשִישְטוֹף רַדְזִיוִיל (בפולנית: Mikołaj Krzysztof Radziwiłł; ) המכונה השחור (בפולנית: Czarny), היה אציל פולני-ליטאי שמילא כמה תפקידים אדמיניסטרטיביים בדוכסות הגדולה של ליטא, כולל מחוז וילנה, ו.
הוא היה גם (Reichsfürst - רייכספירסט ("נסיך קיסרי") של האימפריה הרומית הקדושה.
שמו הפרטי ניתן לפעמים באנגלית בשם ניקולאס.
מיקולאי הצליח להשיג השפעה פוליטית רבה הודות לרומן בין בת דודתו לבין מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא זיגמונט השני אוגוסט.
זה הפך אותו לאחד היועצים המלכותיים החזקים ביותר.
מיקולאי הפך ל של ליטא, לקנצלר הגדול של ליטא, כמו גם וויבוד של וילנה, צבר עושר עצום והפך למגנאט החזק ביותר בחבר העמים הליטאי-פולני של אותה תקופה.
ההשפעה ההולכת וגוברת של משפחת רדזיוויל התחזקה עוד יותר כאשר, במהלך שליחות דיפלומטית לקיסר קרל החמישי ולפרדיננד הראשון, הוא ובן דודו מיקולאי האדום קיבלו תואר תורשתי של נסיך קיסרי ().
הוא יצר ברית עם בן דודו מיקולאי "האדום" רדזיוויל נגד משפחות ליטאיות בולטות אחרות ביריבות על המעמד הדומיננטי בדוכסות הגדולה של ליטא.
ברית זו סימנה את היווצרותו של שיתוף פעולה שושלתי בין בני משפחת רדזיוויל והראתה כיצד אינטרסים משפחתיים יכולים להשפיע על יחסים של מגנאטים עם המדינה.
שני בני משפחת רדזיוויל תמכו בריבונות של ליטא והתנגדו לאיחוד הפולני-ליטאי שצבר תאוצה.
בצירוף מקרים, למרות התנגדות לקשרים הדוקים עם פולין, הוא היה מנהל המשא ומתן הראשי במשא ומתן המוצלח בין הדוכסות הגדולה של ליטא למדינה שבשליטת המסדר הליבוני, שהוביל לחילון ליבוניה ולאיחודה עם הדוכסות הגדולה של ליטא בשנת 1562.
מיקולאי תרם ל המתמשכת של הדוכסות הגדולה, והשפיע על אצילים ליטאים אחרים ללכת בעקבותיו באימוץ - האופנה, המנהגים והשפה שלה.
למרות היותו מתנגד חריף לאיחוד ההדוק יותר עם פולין, הוא היה תומך פעיל בתרבות הפולנית בליטא.
הוא עצמו לא דיבר ליטאית, ידיעותיו ברותנית מערבית היו מוגבלות.
פולנית הייתה שפת האם שלו והיחידה בה היה מסוגל לדבר באופן שוטף.
הוא נודע באמונותיו הדתיות, שכן הוא היה אחד המומרים הבולטים והתומכים באמונת הכנסיות הרפורמיות בדוכסות הגדולה של ליטא.
הוא סיפק תמיכה כספית להדפסת התרגום הפולני השלם הראשון של הביבליה בשנת 1563 בברסט-ליטובסק, הפיץ יצירות שנכתבו להגנת האמונה הרפורמית, מימן כנסייה ומכללה בווילנה, תמך בפרוטסטנטים משכילים ובדרכים שונות אחרות טיפח את האמונה הקלוויניסטית.
ידוע שהוא החליף מכתבים עם ז'אן קלווין והגן על גולים דתיים מאיטליה.
מכיוון שהפרוטסטנטים תמכו בשימוש בשפות מקומיות, מאמינים שהוא גם מימן כנסיות ובתי ספר ליטאים.
למעט בתו אנה, כל ילדיו המירו את דתם לקתוליות והפכו לתומכים נלהבים של הקונטרה-רפורמציה.
הוא מונצח על ידי פסל ב.
מִיקוֹלַי קְשִישְטוֹף רַדְזִיוִיל (בפולנית: Mikołaj Krzysztof Radziwiłł, בליטאית: Mikalojus Kristupas Radvila; ) המכונה היתום (בפולנית: "Sierotka", בליטאית: "Našlaitėlis"), היה אציל פולני-ליטאי בעל האחוזה של ניאסוויז' מ-1586, של ליטא מ-1569, מרשל גדול של ליטא מ-1579, של טרקאי מ-1586, וויבוד של טרקאי מ-1590, וויבוד של וילנה מ-1604 ו של שיאוליאי.
לאחר ב-1515 כל בני משפחת רדזיוויל הוכתרו כנסיכים קיסריים ומיקולאי היה במעמד של (Reichsfürst - רייכספירסט ("נסיך קיסרי").
הוא זכה לכינוי "היתום", בינקותו, על ידי זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין (בזמן שהוריו עדיין היו בחיים).
הוא התחתן עם חלסקה אופמיה וישניווייצקה ב-24 בנובמבר 1584, קלוויניסטית שבהשפעתו המירה את דתה לקתוליות.
הוא השתתף במלחמת ליבוניה נגד רוסיה הצארית.
בשנת 1573 היה חבר בשליחות דיפלומטית בצרפת עבור מלך פולין לעתיד, אנרי השלישי, מלך צרפת.
בניגוד לרבים מבני משפחת רדזיוויל הוא ניסה להתרחק מהפוליטיקה, במיוחד מהפוליטיקה השושלתית של כמה מבני רדזיוויל אחרים כמו יאנוש רדזיוויל; הוא גם תמך בכוחות הנאמנים למלך ולחבר העמים הפולני-ליטאי במהלך , קונפדרציה של אצילים פולנים שאיימה על המלך.
הוא ניסה לשכנע את חברי הקונפדרציה להיכנע ללא שפיכות דמים מיותרת.
כמו שאר בני משפחת רדזיוויל, הוא לא יכול היה להימלט מהשאיפות הפוליטיות של משפחתו, וכאשר היה צריך, הוא תמך בהן.
הוא פעל בהצלחה לחנינה מלכותית לבן דודו יאנוש, ממארגני ה (מרד אצילים) של הקונפדרציה.
עם זאת, הוא גם סירב לתמוך ב, שהסכסוך שלו עם משפחה חזקה אחרת איים לדרדר את הדוכסות הגדולה למלחמת אזרחים.
מיקולאי התפרסם בזכות תיאור עשיר של עלייה לרגל שלו לארץ הקודש שפורסם בלטינית בשנת 1601 ובהמשך תורגם לפולנית כ-"Podróż do Ziemi Świętej, Syrii i Egiptu 1582-1584" (הטיול לארץ הקודש, סוריה ומצרים 1582-1584).
במהלך מסעו ביקר לא רק בארץ ישראל, אלא גם בסוריה, מצרים, כרתים, קפריסין, איטליה, ויוון.
רוברט ברטון בעודו עוסק בנושא אש אלמו הקדוש כתב על מסע זה ב"" שלו: "רדזיוויליוס, הדוכס הפולוני, קורא לתופעה הזו, Sancti Germani sidus; ועוד אומר שהוא ראה את אותו הדבר לאחר בסערה, כשהפליג, 1582, מאלכסנדריה לרודוס".
בהיותו ברומא, הוא פגש את המטיף הישועי הפולני והקרדינל הפולני , ששכנעו אותו להמיר את דתו מקלוויניזם לקתוליות, כפי שעשו מאוחר יותר אחיו האחרים, רבים על פי התעקשותו.
הוא נודע גם בזכות חסויות התרבות והצדקה שלו.
הוא היה המייסד של קלויסטרים רבים, בתי חולים וכנסיות.
אחת מהקפלות בכנסייה הישועית בניאסוויז', שנוסדה על ידי מיקולאי קשישטוף, תהפוך למאוזוליאום של משפחת רדזיוויל, ששירת אותם במשך מאתיים וחמישים השנים הבאות.
בניאסוויז', שהפכה למקום מושבו, הוא בנה גם טירה מבוצרת (כיום אתר מורשת עולמית בבלארוס).
הוא היה פטרון של אמנים ומדענים; למשל הוא תמך בעבודותיהם של קרטוגרפים כמו תומאש מקוסקי.
מִיקוֹלַאי רֵיי (בפולנית: Mikołaj Rej; ) או ריי מנגלוביצה היה משורר וסופר פולני מתקופת הרנסאנס הפולני שהגיעה אחרי ימי הביניים בפולין, וכן פוליטיקאי ומוזיקאי.
הוא היה הסופר הפולני הראשון שכתב אך ורק בשפה הפולנית, ונחשב (עם ויאן קוכנובסקי) לאחד ממייסדי .
ריי נולד למשפחת אצולה בז'וראבנו, ליד האליץ'.
אביו, סטניסלב, "איש אדוק, מכובד ושקט", עבר (בעזרת קרוב משפחה שהיה הארכיבישוף של לבוב) לרותניה מ, ליד קרקוב, בהזמנתו של הארכיבישוף יאן וטרובקה.
אימו, ברברה הרבורט, נישאה לאביו של ריי שם כאשתו השנייה.
אף על פי שריי הצעיר קיבל מעט השכלה פורמלית בלבוב, ובגיל 13 למד רק שנה אחת באקדמיה של קרקוב, הוא הצליח לחנך את עצמו על ידי לימוד ספרות לטינית.
בשנת 1524 לערך, החל ריי את שירותו בחצר האצולה של הווייבוד אנדז'יי טצ'ינסקי בסנדומייז'.
שם רכש את רוב הידע הרב שלו בתחום מדעי הרוח.
הוא חזר לעיירת משפחתו טופולה והתחתן עם זופיה קוסנובנה (קושצ'ניובנה).
בשנת 1531 עבר ריי לקובילה , באזור חלם, שאשתו קבלה בירושה, ולאחר מכן פקד לעיתים קרובות את חצרו של ההטמאן .
הוא השתתף בסינודים והקים על אדמותיו בתי ספר וקהילות פרוטסטנטיות.
ריי נטל חלק בסיים (הבית התחתון של הפרלמנט הפולני) וחשב שכתיבתו היא שליחות חברתית חשובה.
הוא היה הסופר הפולני הראשון שקיבל תמורה משמעותית על יצירתו.
עד סוף ימיו היו בבעלותו כמה כפרים ופיקח על כפרים רבים.
הוא קיבל את מזיגמונט הראשון, מלך פולין, ואת דז'ביינצ'לה מזיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, כנחלה לכל החיים ושתי ערים, אחת מהן היא ריובייץ שנוסדה על ידי ריי בשנת 1547. כמי שחי בתקופת דמוקרטיית האצילים שאומצה על ידי האצולה הפולנית, השלטון שלו התאפיין בסובלנות ופילוסופיה זו המשיכה על ידי בניו.
במלאת חמש מאות שנה להולדתו, תואר מיקולאי ריי כ"אבי הספרות הפולנית", וכן צוין כי נכדו, אנדז'יי ריי, מזכיר המלוכה וקלוויניסט, הוא הצאצא הבולט ביותר של מיקולאי.
נכד הזה עשוי להיות הנושא של הציור משנת 1637 של רמברנדט, "אציל פולני" (אולי, שצויר בעת ביקורו באמסטרדם במהלך מסע כשגריר פולין בשליחות דיפלומטית בחצרות המלוכה של דנמרק, אנגליה והולנד).
ריי הפציע כסופר בשנת 1543, תחת שם העט "אמברוז'י קורצ'בוק רוז'ק" (Ambroży Korczbok Rożek), עם ספרו המפורסם ביותר, "שיחה קצרה בין שלושה אנשים: האדון, ראש הכפר והכומר" (Krotka rozprawa między trzemi osobami, panem, woytem a plebanem).
היצירות של ריי מטפלות במגוון רחב של נושאים.
הוא חיבר יצירות פרוזה שתיארו את האידיאל של האציל הפולני, מתח ביקורת על הכנסייה הקתולית והפגין חרדה אמיתית לארצו.
תחביר הפרוזה שלו מושפע מאוד מהסגנון הלטיני.
המשקל של השירה שלו חושף מאמץ מכוון להקנות למודל המשקל של ימי הביניים שכל כך הכיר, סדירות שחסרה לו.
Krótka rozprawa między trzema osobami: Panem, Wójtem i Plebanem" ("שיחה קצרה בין שלושה אנשים: האדון, ראש הכפר והכומר", 1543), נכתב תחת שם העט "אמברוז'י קורצ'בוק רוז'ק"
Żywot Człowieka Poczciwego ("חיים של אדם ישר", חרוזים על מהותו של האציל המושלם)
Zwierciadło ("מראה", הצעות לתיקונים חברתיים, משפטיים ומדיניים, 1567–1568)
Figliki ("מעשי קונדס", מקבץ אירועים מחיי היומיום)
Postilla (יצירת פרוזה גדולה, הצגתו של האמונה האמיתית, כלומר הפרוטסטנטית.
שבח לאמון הפשוט באלוהים, 1557)
מיקולאיקי (פולנית: Mikołajki; גרמנית: Nikolaiken) היא עיר בצפון-מזרח פולין באזור ורמיה-מזוריה.
ידוע על קיום כנסיית ניקולאי באזור עוד משנת 1444. השטח היה נשלט על ידי המסדר הטווטוני.
בהמשך הוא הועבר לשליטת פולין והחל משנת 1525 של דוכסות פרוסיה.
כמו רוב האזור הוא היה מאוכלס בעיקר על ידי פולנים.
בשנת 1726 ליישוב הוענקו זכויות עיר.
החל משנת 1877 הוא היה חלק של האימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 דרך עיר עברה מסילת ברזל שחיברה אותו עם צפון פרוסיה.
בעקבות חוזה ורסאי נערך משעל עם ובהתאם לתוצאות האזור עבר לשליטה של גרמניה, למרות שרוב תושביה היו פולנים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה העיר וסביבתה עברו לפולין ואוכלוסייה גרמנית גורשה.
כיום העיירה ידועה בעיקר כאזור תיירותי.
קיימות עדויות על הקמת קהילה יהודית במקום בתחילת המאה ה-19. היהודים הגיעו בעיקר מאזורים אחרים של פרוסיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון יהודים סבלו ממגבלות ובסופו של דבר גורשו או נרצחו.
בשנת 2006 שוקם בית הקברות היהודי במיקולאיקי והוא בין בתי הקברות הבודדים באזור ששרדו את מלחמת העולם השנייה.
הוא היה מוכר בשם הפטרונים רדווילאיטיס (Radvilaitis), שמקורו בשמו של אביו רדווילה (Radvila), שהפך לשם המשפחה של יורשיו, רדווילוס (Radvilos), שלימים הפך לשם הפולני רדזיוויל.
מיקלויוס היה העוצר של סמולנסק מ-2 בדצמבר 1481; בשנת 1483 זומן על ידו צבא של 10,000 איש להגנה על אדמות סמולנסק.
הוא היה של טרקאי (הבירה הראשונה של ליטא) מאז 31 במאי 1488 והעוצר של נובגורודוק, מאוחר יותר העוצר של ביילסק פודלסקי.
הוא היה הוויבוד של וילנה מאז 1492 והקנצלר הגדול הראשון של ליטא משנת 1504 ועד מותו ב-1509. בניו יז'י, מיקולאי ויאן היו האבות המייסדים של שלושת קווי משפחת רדזיוויל.
בתו הייתה הסבתא רבתא של ארז'בט באטורי.
מיקולה ביצ'וק (באוקראינית: Микола Бичок; נולד ב-13 בפברואר 1980) הוא איש כנסייה יווני-קתולי ממוצא אוקראיני, והקרדינל הצעיר ביותר בחבר החשמנים, לאחר שמונה לתפקיד על ידי האפיפיור פרנציסקוס ב-7 בדצמבר 2024.
ביצ'וק נולד בטרנופול שבמערב אוקראינה ב-1980. הוא הצטרף ל"קהילת הגואל הקדוש ביותר", הידועה בכינוי "רדמפטורים", ביולי 1997. הכשרתו הדתית התקיימה באוקראינה ובפולין, וב-3 במאי 2005 הוא הוסמך לכומר בלבוב.
ביצ'וק הוצב בכנסייה בפרוקופייבסק שברוסיה ובהמשך היה אב מנזר באיוואנו-פרנקיבסק באוקראינה.
מ-2015 עד 2020 שימש ביצ'וק ככומר הקהילה הקתולית האוקראינית בניוארק, ניו ג'רזי.
ב-15 בינואר 2020 מינה אותו האפיפיור פרנציסקוס לבישוף הקהילה הקתולית האוקראינית במלבורן, שתחת תחום שיפוטה נמצאות אוסטרליה, ניו זילנד ואוקיאניה.
טקס ההסמכה שלו לבישופות נערך בקתדרלת ג'ורג' הקדוש בלבוב ב-7 ביוני 2020, בו מציינים על פי הלוח היוליאני את פנטקוסט, בנוכחות הארכיבישוף הגדול סוויאטוסלב שבצ'וק ובכירים אחרים בכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
ב-6 באוקטובר 2024 הודיע האפיפיור פרנציסקוס על כוונתו להכריז על ביצ'וק כקרדינל.
ב-7 בדצמבר אותה שנה הוא הפך לחבר הצעיר ביותר בחבר החשמנים, אך במקום הכיפה האדומה המסורתית של קרדינלים, הניח פרנציסקוס על ראשו של ביצ'וק קוקוליון - ברדס שחור הרווח במסורת הנזירית האוקראינית, מעוטר בשוליים אדומים.
מיקולאש פריד (בסלובקית: Mikuláš Fried; 1906 – 1944) היה טניסאי שולחן יהודי-צ'כוסלובקי, בעל מדליית ארד באליפויות עולם בטניס שולחן בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1929 הוא הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם יוזף ברגמן שבו הפסידו ללאסלו בלאק ושנדור גלנץ מהונגריה שזכו במדליית כסף.
בטורניר הקבוצתי סיים עם נבחרתו במקום חמישי.
באליפות העולם שנערכה בברלין בשנת 1930 הוא זכה במדליית ארד בטורניר הקבוצתי אחרי הונגריה ושוודיה.
הייתה זו המדלייה הראשונה של צ'כוסלובקיה באליפות העולם.
מיקוֹריזה (mycorrhiza; על פי האקדמיה ללשון העברית: שֻׁתְּפָנוּת פטרייה–שורש) היא הדדיוּת (מוטואליזם) בין תפטיר של פטרייה ובין שורשי הצמח.
מקור השם ביוונית: מיקו פירושו פטרייה, ריזה פירושו שורש.
רוב הפטריות מקיימות קשר מסוג זה, וקשר זה תורם לשני הצדדים.
הפטרייה נהנית מספיגת הפחמימות מהצמח הפונדקאי בעוד הצמח סופג מינרלים מתפטיר הפטרייה.
קורי התפטיר מכסים שטח פנים גדול וקולטים מינרלים חיוניים לצמחים.
מרבית הצמחים אינם מתפתחים היטב בלי מיקוריזות, ועל כן חקלאים בדרך כלל מוסיפים נבגי פטריות לדשנים בתוספת לג'יברלינים ואוקסינים.
הזרימה הציטופלסמית של המיקוריזה מהירה בהרבה מאשר הלחץ האוסמטי הרגיל של השורשים ולכן המיקוריזה יכולה להעביר בין שורש לשורש מינרלים וחומרים חיוניים אחרים במהירות.
המעבר של מינרלים עולה לפטרייה באנרגיה, כ"תשלום" הצמח מעביר לה סוכרים מהפוטוסינתזה ותוצרים אחרים כמו עמילן, ליפידים וחלבונים משורשי הצמח.
כמו כן, הפטרייה מגנה על הצמח ממחלות ופתוגנים באדמה.
נהוג לחלק את המיקוריזות לשני סוגים עיקריים:
אקסומיקוריזות, שבהן הקורים אינם חודרים לשורשים אלא גדלים ברשת צפופה סביבם.
מיקוריזות כאלו נפוצות באזורים ממוזגים, והן מגדילות את עמידותם של העצים בפני השינויים העונתיים.
אנדומיקוריזות נפוצות בהרבה מאשר האקסומיקוריזות, הן נוצרות בכ-80% מהצמחים הווסקולריים.
בהן הקורים חודרים לתוך השורשים ורק כ-2–3 סנטימטרים של תפטיר יוצאים החוצה לקרקע.
דבר זה מאפשר חיבור עמוק יותר בין תאי הצמח לתפטיר אך הוא בא במחיר שטח הפנים שיכלו להשיג באקסומיקוריזה.
טיפוח מיקוריזה בגידולים חקלאיים מעלה את היבולים, מונע זיהום מי תהום ויש לה תפקיד חשוב בספיחת גזי חממה לאדמה.
מיקולוגיה היא חקר הפטריות, התכונות הגנטיות והביוכימיות שלהן, סיווגן, והשימוש בהן בבני האדם לצרכים רפואיים (לדוגמה פניצילין), במזון (לדוגמה בבירה, יין, גבינות, פטריות מאכל) וכאנתאוגנים, כמו גם הסכנות שהן טומנות כגון, הרעלה או זיהום.
מן המיקולוגיה התפתח תחום הפיטופתולוגיה, חקר המחלות אצל צמחים, ושני התחומים הללו קשורים האחד בשני, מכיוון שמרבית הפתוגנים אצל צמחים הם פטריות.
ביולוג החוקר מיקולוגיה נקרא מיקולוג.
מבחינה היסטורית, מיקולוגיה הייתה ענף בתחום הבוטניקה (מבחינה אבולוציונית, פטריות קרובות יותר לבעלי חיים מאשר לצמחים, אך לא הכירו בעובדה זו עד לפני מספר עשורים).
המייסדים והחלוצים בתחום המיקולוגיה כללו את אליאס מאגנוס פריאס, כריסטיאן הנדריק פרסון, אנטון דה בארי, ולואיס דייוויד פון שווייניטץ .
כיום, הפטריות הנחקרות ביותר לעומקן והקלות ביותר להבנה הן השמרים, שמר האפייה ושמר הביקוע.
רבות מן הפטריות מייצרות רעלנים, אנטיביוטיקה ומטבוליטים משניים.
לדוגמה, הפוסריום (המשתרע על פני מרבית כדור הארץ) ורעלניו, אשר שותפים להתפרצות הקטלנית של רעלן העיכול אלאוקיה בבני האדם, נחקרו בהרחבה על ידי ד"ר אברהם יפה.
הפטריות מהוות תנאי יסודי לחיים בכדור הארץ מתוקף היותן סימביוטיות, לדוגמה, במסגרת מיקוריזה (סימביוזה או אנדוסימביוזה בין שורש הפטריה לשורש של צמחים מורכבים יותר), במסגרת סימביוזה בין חרקים וצמח החזזית, וכן ביכולתן לפרק ביומולקולות אורגניות מורכבות כמו הליגנין (הרכיב היציב בעץ) כמו גם בקסנוביוטיקה, שהוא שלב קריטי במחזור הפחמן בטבע.
פטריות ואורגניזמים אחרים אשר מוכרים כפטריות, כגון האומיקטס (Oomycetes) והמיקסומיקטס (ריריות), הם לעיתים קרובות בעלות חשיבות חברתית וכלכלית גדולה, שכן הם גורמים למחלות בקרב בעלי חיים (כגון ההיסטופלסמוסיס) כמו גם בצמחים (כגון מחלת הבוקיצה ההולנדית, והמגנפורטה גריסה).
מפגשי שדה למציאת מינים מעניינים של פטריות ידועים גם בכינוי 'פשיטה' (Forays), לאחר פגישה ראשונה מסוג זה אשר אורגנה על ידי מועדון הוולהופ של חוקרי הטבע בשנת 1868 וכונתה "הסתערות בין הפטריות".
מספר פטריות עלולות לגרום מחלות.
המחקר בפתוגנים הפטרייתים נקרא גם מיקולוגיה רפואית.
מיקום תנועות הוא מיקום הלשון יחסית לגב הפה בעת הגיית התנועה.
לכל תנועה יש מיקום בנוסף לגובה, ללא יוצאות מן הכלל.
ישנן חמש דרגות מוכרות של מיקום תנועות אף שאין שפה אחת המבחינה בין כולן.
מִיקּוּר חוּץ (תרגום מילולי מאנגלית: Outsourcing, נקרא גם: אָאוּטְסוֹרְסִינְג) הוא שיטת ניהול מודרנית, שבבסיסה עומד הרעיון להוציא מהארגון את תפעול הפעילויות שאינן נמצאות בבסיסו ולהעבירן לחברות אחרות או לקבלן, ולהותיר בתפעול ובניהול ישיר רק את פעילויות הליבה.
שיטה זו מאפשרת לארגון להתמקד בתחום התמחותו, להשקיע את מרב המשאבים בכך, ולקיים מוטת שליטה יעילה על האגפים היצרניים בו.
השימוש בשיטת מיקור חוץ התגבר בשלהי המאה העשרים, עם התפתחות תעשיית ההיי-טק, מערכות המידע והכלכלה העולמית, והיווצרות "הכפר הגלובלי".
שיטה זו נתנה מענה לצורך לקצר זמני תגובה, לחסוך בעלויות, לעבוד מסביב לשעון ולהעסיק עובדים מיומנים בעלויות מינימליות.
בארצות הברית, למשל, הרווח ממיקור חוץ של שירותים אל מחוץ לארצות הברית, הסתכם בשנת 2004 ביותר מ-60 מיליארד דולר.
עם ירידת חשיבות המיקום בתחומי השיווק, המימון והייצור, פחת מאוד הצורך במבנה הריכוזי המסורתי של כלל האגפים תחת קורת גג אחת.
על פי שיטה זו, בסביבה דינמית ולא צפויה, זמן התגובה של הארגון לשינויים הוא גורם קריטי.
בשיטה זו נבחנות כלל פעילויות הארגון, ואלו שאינן מהוות גורמי ליבה, קרי, לארגון יש יתרון בשמירתם, מוצאות החוצה - באמצעות חברות משנה, קבלנים חיצוניים, ארגונים מומחים וכו'.
כך נחסכות התשומות אותן משקיע הארגון בקשרים החיצוניים, ומופנות לטיפול בבעיותיו הפנימיות.
שיטה נפוצה לבחירת חברת מיקור חוץ היא באמצעות מכרז - הארגון מגדיר את סוג ואופי השרות לו הוא זקוק, ומפרסם מכרז חיצוני.
כאשר המכרז נעשה בצורה נכונה, נוצרת תחרות בין מספר חברות, תחרות המבטיחה רמת שירות גבוהה ומחיר נמוך.
עם זאת, לשיטת מיקור החוץ קיימים מספר חסרונות בולטים, אשר עלולים למנוע את יישומה בארגונים שונים:
זליגת ידע למתחרים, בעקבות שימוש בחברות משותפות לניהול מידע, וחשיפת סודות מסחריים.
קושי בבקרה ופיקוח, וכן בהתווית מדיניות עסקית אחידה.
קשיים כלכליים מצד ספק השירות עלולים לפגוע בלקוח.
קושי בהטמעת מערכות חכמות לניהול ידע ומידע בארגונים מסורתיים (Low tech).
רצון מצד ספק השרות להוזיל את העלויות עלול לפגוע ברמת וטיב השירות.
עידוד תחלופה גבוהה יותר של עובדים מצד מיקור החוץ ואיבוד ידע וניסיון, וזאת בעקבות כך שתעסוקת מיקור החוץ משמשת כמתווך בין מקבל השירות לבין עובדי מיקור החוץ, וע"י שחיקה בשכר ובתנאי העובדים ביחס למה שהיה מתקבל אצל צרכן השירות, נוצרים פערי מעמדות בין עובדי צרכן השירות לאלה של מיקור החוץ.
העברת אגפים שלמים לניהול תחת חברות חיצוניות, כדוגמת ניהול מערך הרכב באמצעות חברות "ליסינג", ניהול עובדים באמצעות חברות כח-אדם ייעודיות, או העברת מערך פרסום לחברת פרסום חיצונית.
שימוש בשיטה לצורך שיפור ופיתוח מערכות קיימות, תוך התבססות על המבנה הארגוני הקיים, כדוגמת מחשוב מחדש של מערכת השכר, מערכות התקשורת והגישה לאינטרנט, מערכות המלאים והמחסנים וכולי.
ארגונים במגזר ה-SMB, אשר בדרך כלל תקציבם למערכות מידע דל יותר, נוטים פחות להשקיע כספים ומחשבה במערכות המחשוב.
אולם עם ההתקדמות הטכנולוגית, הולכת וגוברת התלות שלהם במערכות המידע ומערכות המחשוב בארגונים אלו, הולכות והופכות לקריטיות, יותר ויותר בתהליכים העסקיים.
דווקא ארגונים אלו זקוקים לפתרונות מקור חוץ, המותאמים למגזר ה-SMB, המשלבים בין היכולת לתת מענה מקצועי פתרון מיקור חוץ למגזר ה-SMB למערך המחשוב תוך שמירה על תקציב המחשוב, הלא גדול.
במידה וצרכן השירות מעוניין להגדיל את היקף השירות מחוץ למסגרת השירות, התעריף לכך מתומחר ברמה גבוהה עד מופקעת ביחס למה שהיה משלם צרכן השירות אילו היה המעסיק הישיר של העובד.
יש להבחין בין העסקת עובדים באמצעות קבלן כוח אדם ובין העברת משימות למיקור חוץ.
ההבדל המהותי בין השניים הוא בשאלת הניהול היומיומי של העובד.
בהעסקה באמצעות קבלן כוח אדם, המעסיק בפועל הוא המנהל את פעילותו של העובד, ואילו בהעברת משימות למיקור חוץ, הגוף המבצע את המשימה הוא המנהל את פעילותו של העובד.
מיקונוס הוא אי יווני בים האגאי, השייך לארכיפלג האיים הקיקלאדיים, ומהווה, יחד עם דלוס, ריניה ומספר איים לא מיושבים אחרים, יחידה אזורית נפרדת במחוז דרום הים האגאי.
מיקונוס שוכנת בין האי איקריה במזרח, נקסוס ופארוס בדרום, סירוס במערב, וטינוס בצפון מערב.
העיר הגדולה באי, שהיא גם עיר הבירה של היחידה האזורית, קרויה אף היא "מיקונוס" ולעיתים "חורה", והיא שוכנת בחלקו המערבי של האי.
ישנם כעשרה יישובים נוספים באי מלבד הבירה, כאשר היישוב המשמעותי היחיד שלא שוכן בשפת הים הוא אנו-מרה, המרוחק כ-9 קילומטר מהעיר מיקונוס.
מיקונוס היה אחד מהאיים היווניים הראשונים שהתפתחו כיעד תיירותי, והיא מהווה את אחד ממוקדי המשיכה העיקריים לתיירות ביוון.
מאז 1960 נהרו תיירים בהמוניהם לאי.
כיום חיי הלילה במיקונוס נחשבים כתוססים והפעילים ביותר באירופה, והוא נחשב יעד ידידותי לקהילת הלהט"ב.
האתר המפורסם ביותר באי מכונה "ונציה הקטנה", בעקבות דמיונו לוונציה.
תושב האי מכונה "מיקוניוס" או "מיקוניאטיס".
ראש העיר הנוכחי של מיקונוס הוא קונסטדינוס קוקאס .
על פי המיתולוגיה, האי נקרא על שם הגיבור מיקונוס, בנו של אניוס מקריסטוס - שהיה בנו של אפולון והנימפה ריוס מזריקוס - בתו של דיוניסוס (על פי סטפנוס מביזנטיון).
מיקונוס היה אביה של קסנת'יפי , שהניקה אותו כשהיה כלוא כדי למנוע ממנו למות ברעב.
האי יושב בתחילה בידי המצרים, האיקרים, הפיניקים והמינואים, ולאחר מכן על ידי האיונים, בהנהגתו של היפוקלאוס מהנילוס.
מסורת מיתולוגית אחרת במיקונוס העתיקה מתייחסת לרצח הענקים בידי הרקולס (על פי סטראבון), ממנו הגיע ככל הנראה הביטוי: "הכל תחת מיקונוס אחת".
סטראבון מציין שתושבי מיקונוס היו קרחים, כשסופרים אחרים אף ציינו שהם נותרו חסרי שער מגיל צעיר.
במפרץ פטליה, בחופו הצפוני של האי, על גבעה נמוכה, זוהתה התיישבות מהתקופה הנאוליתית.
המבנים העתיקים יותר, תוארכו ל-5000 לפנה"ס.
המקום יושב במשך מספר מאות שנים וננטש במהלך האלף החמישי לפנה"ס, בערך באותו הזמן שבו ננטשה ההתיישבות באי סאליאגוס .
מבחינה היסטורית, מיקונוס מוזכרת לעיתים נדירות בלבד.
במיקונוס שני מנזרים מרכזיים, האחד ב"אנו מרה" והשני ב"פלאוקסטרו".
המיקונים, שהשתייכו לברית הדלית, שילמו לאתונאים מס, על פי תקנות הברית.
הם סגדו, לצד האלוהויות הפאן הלניות, גם לאלים אולימפיים, במיוחד לדיוניסוס, לפוסידון ולאמה של סמלה, דמטר.
לכבודם נערכו פסטיבלים חגיגיים, בהם הוקרבו חזירים, כבשים ואיילים.
על המטבעות של מיקונוס חרוטים גופו המלא של דיוניסוס, או ראשו של פוסידון.
מיקונוס נכבשה, יחד עם איים אחרים, בידי האימפריה הרומית, לאחר מכן הפכה לפרובינציה של ויזנטינון ושמרה על המנהגים ועל הדת האורתודוקסית עד תחילת המאה ה-13, אז נכבשה בידי ונטוס.
האי דלוס, השייך ליחידה האזורית, וממוקם כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לאי מיקונוס, מילא תפקיד חשוב מבחינה מדינית, דתית ותרבותית ביוון העתיקה, בשל כך שנחשב למקום לידתם המיתולוגי של האלים אפולו וארטמיס.
דלוס המודרני מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל עושרו באוצרות ארכאולוגיים, ובשנת 1990 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
ימי הביניים, ביזנטיון, שלטון ונציאני
איסטנבול (קונסטנטינופול) נכבשה בידי הלטינים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי, במהלכו נוצרה האימפריה הלטינית.
בשנים שלאחר מכן, החלו הצלבנים את כיבוש האיים בים האגאי.
האי טינוס ומיקונוס נכבשו בידי האחים אנדראה וג'רמיה (ירמיה) גיזי , שהשתייכו למשפחת האצולה הונציאנית גיזי , והיו אחייניו של הדוג'ה אנריקו דאנדולו.
אנדראה גיזי היה השליט הלטיני הראשון של האי תחת הריבונות של דוכסות הארכיפלג , שהונהגה בידי הדוכס מרקו סנודו .
בנו של אנדראה, ברתולומיאו גיזי הראשון , ירש אותו ב-19 במרץ 1277. זמן קצר לפני מותו של אנדראה בשנת 1303, קיבל במתנה את האיים קיאה וסריפוס.
איים אלו נכבשו מחדש בידי הוונציאנים מידי האימפריה הביזנטית.
משפחת גיזי שלטה באי במשך כמאתיים שנה, ובני המשפחה הופלו לרעה.
ג'ורג' גיזי הראשון , בנו של ברתולומיאו הראשון, נישא לבתו של גואי מדרמלאיי , ובשל כך קיבל את התואר ברון של חלנדריצה בנסיכות אכאיה (1286-1311).
ב-1292, הוא קיבל את הכינוי קסטלן מקלמטה.
בעקבות נישואיו השניים של ג'ורג' גיזי הראשון לאליס דלה קארצ'רי, נולד ברתולומיאו גיזי השני .
ברתולומיאו גיזי השני הפך להיות אחד משלושה שליטים ששלטו בממלכת נגרופונטה באי אוויה, והוא ירש אותה מאמו בשנת 1313. מאביו ירש את הריבונות באי טינוס .
במהלך תקופת השלטון של ג'ורג' גיזי הראשון במיקונוס הוצתה מצודת האי בידי האדמירל האראגוני רוג'יירו די לאוריה .
הצאצא האחרון של משפחת גיזי ששלט במיקונוס ובטינוס היה ג'ורג'יו גיזי השלישי , עם מותו ללא צאצאים (1390), האי הועבר לרפובליקה של ונציה.
הוונציאנים שלטו במיקונוס עד שנת 1537. בשנה זו הותקף האי בידי ח'יר א-דין ובידי סולטאן האימפריה העות'מאנית סולימאן הראשון.
מאז, נפלה מיקונוס לידי הטורקים, בניגוד לטינוס השכנה שנשארה בשליטת הרפובליקה של ונציה למשך כמאתיים שנים נוספות.
מאז תחילת יוון העות'מאנית במהלך התקופה הראשונה, נרדף האי על ידי קבוצה של נוצרים.
לאחר שנת 1669, התבצעה גביית מיסים באי באמצעות ועדה, ומונו נציגים ששימשו כשליטים.
על דייריה המפורסמים של מיקונוס נמנים פנאגיוטאקיס ניקוסיוס ואלכסנדרוס מברוקורדאטוס (1669-1709).
טינוס, בניגוד למיקונוס, נשארה למשך מאתיים שנה נוספות בידי הוונציאנים.
זה היה האי האגאי האחרון שנכבש על ידי העות'מאנים (1718).
במהלך מרד אורלוב נכבשה מיקונוס בידי הרוסים, והיא הייתה בשליטתם בשנים 1770-1774.
במהלך השלטון העות'מאני, סיפקה מיקונוס לצי העות'מאני ספינת משוטים ואנשי צוות.
בזמנים ההם, שכנו באי שודדי ים ונמצאו בו פריבטירים, שהטילו מורא על האיים הסמוכים, ועל ספינות סוחרים שעברו בים האגאי.
במהלך ה"מאבק הקדוש" ניצחה מיקונוס בגבורה עם ספינותיה, שאוחדו עם שאר הצי תחת משפחת טובאזי (משפחה ימית ותיקה מהאי הידרה) והתנגדו לטורקים שוב ושוב, הודות לגיבורה מנטו מברוגנוס.
בהנהגתה, גוננו אנשי האי מיקונוס בחירוף נפש על ביתם מפני חילות האויב.
שוב ושוב אדמירל הצי הטורקי ניסה לרדת מהאונייה, אבל תושבי מיקונוס הבריחו את הטורקים, הרגו או פצעו אותם.
ב-1825, הותקפה מיקונוס באכזריות בידי האדמירל האוסטרי פבלוקאס, בתואנה שתושבי מיקונוס ביצעו הפרעות פיראטיות.
אולם במציאות פעל פבלוקאס לפי פקודות ממשלתו, שהייתה עוינת והתנגדה למאבק היווני.
ב-1923, לאחר הקטסטרופה של אסיה הקטנה וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, התיישבו באי משפחות פליטים מאסיה הקטנה , שהעשירו את חיי החברה והתרבות באי, והוסיפו ידע חדש כדוגמת התמחות באריגה.
כך הפכה מיקונוס למרכז טקסטיל.
באנגליקה התגלה קבר מיקני מסוף המאה ה-15 לפני הספירה.
הקבר הוא עגול, ובעל קוטר של 5.80 מטר.
הוא נמצא על ראש גבעה, בסמוך למלון ליטרה.
כל חפצי הקבורה והמתנות, כדי חרס, תכשיטים מוזהבים, אבני חותם העשויים מקריסטל - מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של מיקונוס.
בית קברות עתיק התגלה באזור של קאטו מילון.
באותו הכף התגלו שרידי מגורים שמתוארכים החל מתקופות פרהיסטוריות ונמשכים עד תקופת האימפריה הרומית.
בחצי האי "דימאסטו" שמפריד את מפרץ "קלאפאטי" במיקונוס מחוף "קאלו ליבאדי", יש אינדיקציות של קיום אפשרי של עיר פרהיסטורית נוספת.
במברוספיליה נמצאו כלים רבים וחפצים מהתקופה הנאוליתית.
מתקן קטן על הגבעה, מעל מגדל הפעמון, מתוארך כנראה לתחילת האלף החמישי לפני הספירה.
באנאוולוסה ובפאליוקסטרו קיימים יישובים מהעידן הקיקלדי המוקדם והאמצעי, בהתאמה.
החפירה התחילה ב-1995, ולאחר הפסקה של שנתיים היא נמשכת כיום באופן סיסטמטי על ידי האוניברסיטה האגאית.
היישוב הנאוליתי ממוקם בפטליה, בפתחו של מפרץ פאנורמוס וצפונית לדרך המובילה לכפר אנו מרה.
היישוב היה מכוון לכיוון צפון, לפיכך היה חשוף לרוחות, עובדה שהפכה את המגורים בו לבעיתיים רוב הזמן.