tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה מפעילה טיסות סדירות לקופנהגן, שירותי אוויר לכל העיירות בגרינלנד (בעלות נמל תעופה) בעזרת מטוסים ומסוקים, טיסות שכר, מונית אוויר, טיסות מיוחדות, אמבולנס אווירי, חיפוש וחילוץ.
צי המטוסים של החברה צבוע כולו באדום כדי שיהיה בולט לעין במזג האוויר השורר באזור, וכדי שאם מטוס/מסוק יתרסק יהיה יותר קל למצוא אותו.
החברה נוסדה על ידי חברת התעופה סקנדינביאן איירליינס וחברת כרייה מקומית והחלה לפעול בנובמבר 1960 תחת השם Greenlandair.
בשנת 1962 הפכה לחברה ממשלתית כאשר הבעלות עברה לממשלה המחוזית של גרינלנד ושל דנמרק.
בשנת 2000 שונה שמה ל'אייר גרינלנד'.
החברה שייכת לממשלת גרינלנד (37.5%), סקנדינביין איירליינס (37.5%) וממשלת דנמרק (25%).
נכון להיום מועסקים בחברה כ-570 בני אדם.
בשנת 2003 זכתה החברה במכרז להפעלת טיסות לנמל תעופה טול הנמצא דרומית לקאנק.
לפני כן חברת SAS (סקנדינביין איירליינס) הפעילו את הטיסות.
צי המטוסים של החברות במותג נכון לאוקטובר 2024:
אייר וואן (Air One) הייתה חברת תעופה איטלקית.
החברה הייתה חברת בת של חברת התעופה האיטלקית אליטליה והיא הפעילה טיסות מוזלות ליעדים מקומיים בגרמניה ואיטליה וליעדים בינלאומיים באירופה וצפון אפריקה.
החברה התמזגה עם אליטליה ב-13 בינואר 2009 ונסגרה ב-30 באוקטובר 2014.
החברה החלה את פעילותה בשנת 1983 כחברה קטנה בשם "אליאדריאטיקה" ששימשה ללימודי טיסה ו"טיסות מונית", ולאחר מכן גם טיסות פנימיות באיטליה.
עם קבלת מטוסה הסילוני הראשון מדגם בואינג 737-200 החלה החברה לבצע גם טיסות סדירות וטיסות שכר.
בנובמבר 1995 שינתה החברה את שמה ל"אייר ואן" והחלה לבצע טיסות סדירות בין רומא ומילאנו.
בשנת 1996, השנה הראשונה שבה התבצעה פעילות מסחרית מלאה, טסו בחברה כ-713 אלף בני אדם.
בשנת 2000 החלה החברה בשיתוף פעולה עם חברת לופטהאנזה ומאז כמעט כל טיסותיה נשאו גם את קוד לופטהאנזה (LH).
בשנת 2006 ייסדה החברה את "אייר ואן סיטיליינר" - חברה בת לטיסות פנימיות.
בשנת 2007 הפכה לחברת התעופה השנייה בגודלה באיטליה.
בתחילת שנת 2009 התאחדה החברה עם חברת התעופה הלאומית של איטליה - אליטליה, במסגרת ההקמה מחדש של אליטליה לאחר פשיטת הרגל שלה.
במרץ 2010 החלה אליטליה להשתמש במותג אייר וואן כחברת בת לטיסות מוזלות שבסיסה בנמל התעופה מילאנו מלפנסה.
החברה הציעה טיסות לאומיות ובינלאומיות בתעריף מוזל וכתחרות לפעילות חברות תעופה מוזלות אחרות הפעולות במילאנו, בהן איזיג'ט וריאנאייר.
לאחר שבאוגוסט 2014 רכשה חברת איתיחאד איירווייז מאיחוד האמירויות כ-49% ממניות חברת אליטליה, כחלק מהתוכנית התפעולית החדשה הוחלט על סגירת חברת אייר וואן והפסקת כל טיסות החברה.
יום הפעילות האחרון נקבע ל-30 באוקטובר 2014 ובתאריך זה הופסקה כל פעילות החברה ובוטל המותג.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערותאיירבוס A32010180עוד 2 בהזמנה
בשרות חברת אליטליה פועלים מטוסים נוספים מדגמי איירבוס A320 ו-A330 הנושאים עדיין את צביעת חברת אייר ואן אך בפועל מופעלים על ידי חברת אליטליה.
מטוסים אלו יצבעו מחדש בהדרגה עד שתווצר הפרדה מוחלטת בין מטוסי אייר ואן כמטוסי החברה לטיסות מוזלות ומטוסי אליטליה כחברה בשירות מלא.
אייר אסטנה (בקזחית: Эйр Астана) היא חברת התעופה הלאומית של קזחסטן.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי נורסולטן נזרבייב.
החברה נוסדה בספטמבר 2001 והחלה את פעילותה במאי 2002 כשחכרה שלושה מטוסי בואינג 737.
בשנת 2004 הפכה לחברת התעופה הלאומית של קזחסטן לאחר שהממשלה סגרה את אייר קזחסטן.
בעקבות כך עברו כל קוויה של אייר קזחסטן לידי אייר אסטנה.
כיום מפעילה החברה כ-26 מטוסים בקווים לכ-54 ערים.
דירוג החברה הוא כ-4 כוכבים מתוך 5 כוכבים, לפי סקר שערך אתר skytrax, דבר שמציב את החברה לצד חברות כגון לופטהנזה, סוויס, קוריאן אייר, בריטיש איירווייז, טורקיש איירליינס, אול ניפון איירווייז ועוד.
החל מ-7 בספטמבר 2023 צפויה החברה להפעיל 2 טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון אל נמל התעופה אלמטי.
צי המטוסים של החברה נכון למאי 2020:
אייר דולומיטי (באיטלקית: Air Dolomiti) היא חברת תעופה אזורית איטלקית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס.
החברה היא חברת בת של חברת התעופה לופטהנזה הגרמנית והיא חלק מהרשת האזורית של החברה לופטהנזה רגיונל.
אייר דולומיטי נוסדה בינואר 1989. טיסתה הראשונה התקיימה בינואר 1991 בקו טריאסטה - ג'נובה.
בשנת 1992 החלה להפעיל טיסות בינלאומיות בקו ורונה - מינכן.
בשנת 1999 קנתה חברת לופטהנזה 25% ממניות החברה ובשנת 2003 רכשה גם את שאר המניות.
החל מתקופה זו, אייר דולומיטי היא חלק מהרשת האזורית לופטהנזה רגיונל.
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות Y סה"כאמבראר E-19513—120120סה"כ13—
אייר אינדיה היא חברת התעופה הלאומית של הודו.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה בומביי צ'הטרפטי שיוואג'י.
החברה וחברות הבת שלה מבצעות טיסות מטען ונוסעים למעל 100 יעדים פנימיים ובינלאומיים.
החברה נוסדה בשנת 1932 על ידי קונצרן טאטא בשם "טאטא איירליינס" וביצעה בתחילתה טיסות דואר עבור "אימפיריאל איירווייז".
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, הפכה החברה לחברה ציבורית ושינתה את שמה לאייר אינדיה.
בשנת 1948, לאחר עצמאות הודו, 49% ממניות החברה עברו לבעלות ממשלת הודו.
ב-8 ביוני אותה שנה המריאה טיסתה הבינלאומית הראשונה של החברה ממומבאי ללונדון דרך קהיר וז'נבה.
בשנת 1960 קנתה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם בואינג 707 שנכנס לשירות בקו מומבאי-לונדון-ניו יורק.
בשנת 2004 ייסדה החברה את חברת הבת לטיסות במחיר נמוך "אייר אינדיה אקספרס".
בשנת 2007 החליטה ממשלת הודו לאחד את חברת התעופה "אינדיאן איירליינס" לתוך חברת אייר אינדיה ויצרה חברת החזקות בשם National Aviation Company of India המאגדת את אייר אינדיה נוסעים, אייר אינדיה טיסות מטען, אייר אינדיה אקספרס, אינדין איירליין ואייר אינדיה רגיונל (לשעבר אליאנס אייר).
בשנת 2017, עקב חובות של יותר מ-8 מיליארד דולר, חתם נשיא הודו על תוכנית למכירת החברה.
באוקטובר 2021 נרכשה החברה על ידי קבוצת טאטא תמורת 2.4 מיליארד דולר.
ב-12 ביוני 2025 מטוס נוסעים מדגם בואינג 787-8 דרימלינר, ועליו 242 נוסעים ואנשי צוות, התרסק שניות לאחר ההמראה מאחמדאבאד שבצפון מערב הודו, לנמל התעופה גטוויק שבלונדון.
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2023:
על פי דיווחים שונים, אייר אינדיה, תחת הבעלות החדשה של חברת Tata, נמצאת במגעים עם יצרניות המטוסים הגדולות במטרה לחדש את צי המטוסים.
בתאריך 15 בפברואר 2023 פורסם כי החברה חתמה על חוזה לרכישת 470 מטוסים מהחברות איירבוס ובואינג שווי העסקה נאמד בכ-70 מיליארד דולר
בין השנים 1996–1998 הפעילה החברה קו ישיר בין מומבאי לנמל התעופה בן-גוריון.
ב-16 במאי 2017 הייתה אמורה החברה להתחיל בהפעלת 3 טיסות שבועיות מנמל התעופה בדלהי לתל אביב, אבל בגלל מסלול הטיסה שהיה אמור לעבור מעל מדינות עוינות, ביטלה ישראל את האישור לקו, והחברה לא הסכימה להאריך את המסלול עקב שיקולים כלכליים.
הקו נפתח שוב בחודש מרץ 2018. טיסתה של "אייר אינדיה" לישראל מקצרת בשעתיים את מסלול הטיסה, מאחר שנתיב הטיסה עובר מעל עומאן וערב הסעודית.
ב-15 ביולי 2018, החלה החברה להפעיל טיסה רביעית בשבוע..
החל מ-26 בנובמבר 2018 החברה מפעילה החברה 5 טיסות שבועיות בקו.
החל מאפריל 2023 תחל החברה להפעיל 6 טיסות שבועיות בקו זה.
בספטמבר 2018 התפרסם, כי בנוסף לטיסה הישירה מדלהי, החברה שוקלת פתיחת קו בין נמל התעופה מומבאי לנמל התעופה בן-גוריון.
אייר ג'ורדן הוא מותג אמריקאי של נעלי כדורסל וביגוד אתלטי שמיוצרים על ידי חברת נייקי.
המותג הוקם בשיתוף פעולה עם שחקן הכדורסל מייקל ג'ורדן בתקופתו בשיקגו בולס.
נעלי ההתעמלות המקוריות יוצרו עבור מייקל ג'ורדן בסוף 1984, וב-1 באפריל 1985 שווקו לציבור הרחב.
בשנת 1984 מצאה עצמה חברת "נייקי" בקשיים בשוק הלבשת הספורט.
אחת הבעיות העיקריות שהחברה נתקלה בה הייתה שהיא לא הצליחה למכור את מוצריה בעולם הכדורסל.
ההצלחה ממנה נהנתה החברה בשנים הקודמות דעכה, והיא החלה לחפש דרכים לחדור לשווקים חדשים.
באותה עת נבחר מייקל ג'ורדן למקום השלישי בדראפט ה-NBA על ידי שיקגו בולס.
החברה החליטה להחתים את השחקן על חוזה פרסום בסך 2.5 מיליון דולר לתקופה של חמש שנים.
ג'ורדן הפך לאחד השחקנים הבולטים בליגה כבר בימיו הראשונים ו"נייקי" ניצלה את ההצלחה כדי להוציא דגם חדש של נעליים: "אייר ג'ורדן", הקרוי על שמו.
הנעליים הביאו למהפכה בשוק נעלי הספורט.
לפני הוצאת נעלי "אייר ג'ורדן" היו מרבית הנעליים בשוק בצבע לבן אחיד.
נעלי ה"אייר ג'ורדן" לעומת זאת היו בצבע שחור-אדום עז ויצאו כנגד מוסכמה זו.
ליגת ה-NBA אסרה על שחקניה לנעול את הנעליים במשחקים רשמיים עקב צבען החריג.
למרות זאת, ג'ורדן שיחק איתן וספג קנסות של עד חמשת אלפים דולר בכל פעם שעשה זאת.
"נייקי" שילמה את הקנסות על מנת שג'ורדן ימשיך לנעול אותן, והנעליים יישארו בעין הציבור.
המחלוקת, בשילוב עם הצלחתו הגדולה של ג'ורדן כשחקן בליגה באותה שנה, הביאו לכך שהנעליים הפכו למותג מוכר.
שיווק הנעל נחל הצלחה כה רבה עד כי החברה לא הצליחה לעמוד בביקוש, והדרישה הרבה אף הביאה להתפשטות תופעה של "שוד נעליים", שבה אנשים נשדדו מנעלי ה"אייר ג'ורדן" שלהם באיומי אקדח.
בעקבות ההצלחה יצרה נייקי מחלקה נפרדת בשם "מחלקת ג'ורדן" (Jordan Brand) העוסקת בשיווק מוצרי הלבשת ספורט.
החברה המשיכה לייצר דגמים חדשים של הנעליים מדי שנה גם לאחר פרישתו של ג'ורדן ממשחק פעיל.
בשנת 2009 הוציאה החברה 23 דגמים שונים של הנעליים.
עם חלוף הזמן, הפכו הנעליים לפריט אספנים, כאשר הדגם הראשון בסדרה, שנמכר ב-70 דולר בעת יציאתם לשוק, נמכר במאות דולרים.
בשנת 2013 הכניס מותג ג'ורדן לנייקי 2.25 מיליארד דולר.
לעומת השפל של שנת 1984, ב-2013 שלטו נייקי ב-92% משוק נעלי הספורט.
בשנת 2020 נמכרו במכירה פומבית זוג נעלי ספורט משומשות מדגם "אייר ג'ורדן", שננעלו על ידי מייקל ג'ורדן בשנת 1985, בעבור 615,000 דולר.
בינואר 2024 נמכרו שש נעליים, ששימשו את ג'ורדן בכל אחת מהזכיות באליפויות תמורת סכום של יותר משמונה מיליון דולרים.
החל משנת 2016 הפכה אייר ג'ורדן לספקית הציוד היחידה של קבוצת הפוטבול האמריקאית של אוניברסיטת מישיגן.
זה סימן את המיזם הראשון של המותג לענף ספורט שאינו כדורסל.
החל משנת 2018 אייר ג'ורדן הייתה ספקית הציוד של קבוצות הפוטבול של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת אוקלהומה ואוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2018 המותג נתן חסות לקבוצת כדורגל לראשונה, כאשר המועדון הצרפתי פריז סן-ז'רמן הציגו את לוגו החברה על הערכות השלישיות שלהם, שלבשו במהדורת ליגת האלופות לעונת 2018-19. מעונת 2021-22, חולצת הבית של פריז סן ז'רמן משתמשת בלוגו של אייר ג'ורדן במקום בלוגו של נייקי.
החל מעונת 2020-21 ב-NBA, בחולצות השלישיות הופיע הלוגו של ג'ורדן על הגופיות; גופיות השארלוט הורנטס הציגו את הלוגו בעונות קודמות.
אייר טהיטי נוי היא חברת התעופה הלאומית של פולינזיה הצרפתית.
החברה מפעילה טיסות ארוכות טווח מהאיים לצרפת, יפן, ניו זילנד, וארצות הברית.
החברה הוקמה ב-31 באוקטובר 1996, והחלה בפעילות ב-20 בנובמבר 1998. החברה היא חברת התעופה הבינלאומית הראשונה שבסיסה במדינה, והיא הוקמה במטרה לפתח את התיירות הנכנסת לטהיטי.
מרבית מניות החברה (61.7%) בבעלות ממשלת פולינזיה הצרפתית, והיתר ברשות משקיעים מקומיים.
בשנת 2007 הועסקו בחברה 782 עובדים.
לאייר טהיטי נוי הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
אייר ניו זילנד (סטאר אלייאנס) דלתא איירליינס (SkyTeam)
ג'פאן איירליינס (Oneworld) קוואנטס (Oneworld)
וייטנאם איירליינס (SkyTeam) אמריקן איירליינס (Oneworld)
אייר ויאה (בבולגרית: Ер Виа) הייתה חברת תעופה בולגרית שהפעילה טיסות שכר מבולגריה ליעדים באירופה ואגן הים התיכון, בעיקר משדות התעופה של הערים בורגס, ורנה וסופיה.
הנהלת החברה נמצאה בסופיה בירת בולגריה.
אייר ויאה הוקמה בשנת 1990 והחלה את פעילותה עם חמישה מטוסי טופולב Tu-154 חדשים.
אחרי הקמתה, מספר משקיעים בולגרים החלו להפעיל את מטוסי החברה ליעדים מכל אירופה אל ערי הנופש של בולגריה, בורגס וורנה.
בשנת 2005 החליפה החברה את כל צי המטוסים שלה בעקבות עליית מחירי הנפט בעולם, ובשנת 2006 הפעילה את המטוסים החדישים של איירבס: האיירבוס A320.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערות איירבוס A3201 180 (מחלקה אחת)איירבוס A321-2001220 (מחלקה אחת)סך הכול2
החברה הפעילה 16 טיסות שבועיות לישראל (בחודשי הקיץ) מן הערים ורנה ובורגס.
אייר-אסיה היא חברה לטיסות חסך מלזית.
קבוצת אייר אסיה היא חברת הלואו קוסט הגדולה באסיה, המפעילה טיסות לכ-88 יעדים ב-25 מדינות.
חברת התעופה דורגה כחברת הלואו קוסט הטובה ביותר לשנת 2016, 2017. ו-2019
אייר אסיה הוקמה בשנת 1993, והיא החלה לפעול ב-18 בנובמבר 1996. בתחילה נוסדה החברה על ידי ממשלת מלזיה, אולם לאחר שנקלעה לחובות כבדים, היא נמכרה ב-2 בדצמבר 2001 ליזם המלזי טוני פרננדס.
פרננדס ערך שינויים רחבים בחברה, וכבר בשנת 2002 היא שבה להיות רווחית.
בשנת 2003 פתחה אייר אסיה בסיס חדש בנמל התעופה של העיר ג'והור בהרו הסמוכה לסינגפור, והיא השיקה את היעד הבינלאומי הראשון שלה; בנגקוק שבתאילנד.
בשנת 2004 החלה אייר אסיה לטוס למקאו ולמנילה, בשנת 2005 החלה לטוס לווייטנאם וקמבודיה, ובשנת 2006 לברוניי ומיאנמר.
באוגוסט 2006 החלה אייר אסיה להפעיל טיסות פנימיות לאזורים הכפריים של מלזיה באמצעות חברת בת שלה, בשם: פליי אסיאן אקספרס (FlyAsianXpress).
קווים אלו נסגרו כעבור שנה עקב חוסר כדאיות כלכלית.
באוגוסט 2011 פסלה ממשלת מלזיה ברית שכרתה אייר אסיה יחד עם מלזיה איירליינס.
באפריל 2012 טסה את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור לסידני.
בתחילת שנת 2013 חלה עלייה חדה ברווחי החברה.
בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2012, עלו רווחי החברה ב-168%.
ברבעון האחרון של שנת 2012, רשמה החברה רווח נקי של 114.08 מיליון דולרים.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה למצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת הבת אייר אסיה אינדונזיה.
בעת האירוע, היו על סיפון המטוס 155 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
אייר אסיה X היא הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה, ומפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה.
החברה שהוקמה במאי 2007, החלה לטוס ב-10 באוגוסט אותה שנה.
בצי החברה עשרה מטוסי איירבוס A330-300.
מניות החברה מחולקות בין Aero Ventures המחזיקה ב-48%, קבוצת וירג'ין ואייר אסיה המחזיקות ב-16% כל אחת, וקבוצת ההשקעות היפנית Orix המחזיקה ב-20% הנותרים.
בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו האטה שבג'קרטה, החברה מפעילה טיסות ל-16 יעדים באמצעות 24 מטוסי האיירבוס A320-200 שלה.
עד ליולי 2010, נאסר על החברה, יחד עם חברות תעופה אינדונזיות נוספות, לטוס למדינות האיחוד האירופי בשל בעיות בטיחות.
לאייר אסיה בעלות על 49% ממניות חברה זו, עקב חוקי אינדונזיה האוסרים על שליטת חברה זרה בחברה מקומית.
חברת תעופה שנוסדה ב-28 במרץ 2013, והתחילה את פעילותה בספטמבר 2013. בסיסה המרכזי בנמל התעופה של העיר צ'נאי שבדרום-מזרח הודו.
במיזם זה מחזיקה אייר אסיה ב-49%, קבוצת טאטא ב-30%, וקבוצת ההשקעות Telstra Tradeplace ב-21% הנותרים.
חברת תעופה שנוסדה בדצמבר 2010, והחלה לפעול ב-28 במרץ 2012. בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי קלארק, הסמוך לאנג'לס סיטי.
מיזם משותף לאייר אסיה ולאול ניפון איירוויז, המחזיקות ב-33% וב-67% ממניותיה בהתאמה.
החברה נוסדה בחודש יולי 2011, וטסה לראשונה באוגוסט 2012. בסיסה בנמל התעופה טוקיו נריטה והיא מפעילה טיסות לשבעה יעדים.
נוסדה ב-8 בדצמבר 2003, והחלה לטוס ב-13 בינואר 2004. המיליארדר התאילנדי תאספון ביג'לולד מחזיק ב-51% ממניות החברה, וקבוצת אייר אסייה ב-49% הנותרים.
בסיס החברה בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג שבבירה בנגקוק, החברה מפעילה טיסות ל-24 יעדים.
קבוצת אייר אסיה מפעילה מעל ל-400 טיסות יומיות בין 78 יעדים, במלזיה, אינדונזיה, יפן, הפיליפינים, תאילנד, אוסטרליה, ברוניי, קמבודיה, סין, הודו, לאוס, מיאנמר, נפאל, קוריאה הדרומית, סינגפור, סרי לנקה, טאיוואן, ווייטנאם.
ב-9 ביולי 2013 פנה משרד התחבורה של מלזיה לחברת התעופה בדרישה להחליף את מדי הדיילות, לכאלו המייצגים טוב יותר את התרבות המלזית.
הנושא עלה לאחר שחבר פרלמנט טען, כי המדים לא משקפים את הזהות הלאומית.
מרבית הדיילות בחברה משתייכות לדת המלאית-מוסלמית, והחצאיות שהן לובשות אדומות, יש בהן מחשוף, הן לא מכסות את הברכיים, ולכן הן נחשבות ל"סקסיות".
בדרישה ציין המשרד, כי נבחנת האפשרות להאריך את רישיון הפעולה של החברה עקב הפרשה.
אייר אינדיה אקספרס (בהודית: एयर इंडिया एक्सप्रेस, באנגלית: Air India Express) היא חברה לטיסות חסך הודית, שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של קוצ'י.
אייר אינדיה אקספרס היא חברת בת של אייר אינדיה, והיא מפעילה טיסות ליעדים במזרח התיכון, ובדרום-מזרח אסיה.
חברת התעופה הוקמה במאי 2004, כמענה לביקוש הגובר לחברת תעופה זולה הודית, מצד אזרחי הודו המתגוררים במדינות המפרץ הפרסי.
טיסת הבכורה של החברה שיצאה מנמל התעופה של העיר טריוונדרום שבמדינת קרלה, לנסיכות אבו דאבי התקיימה ב-29 באפריל 2005.
מטה ההנהלת החברה שכן עד לינואר 2013 בבניין אייר אינדיה שבמרכז העסקים של מומבאי; נרימאן פוינט (Nariman Point).
בינואר 2013 העבירה אייר אינדיה אקספרס את משרדיה לקוצ'י, ואת מרכז התפעול שלה לטריוונדרום.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2020:
ב-22 במאי 2010 התרסק בנמל התעופה של מנגלורו, מטוס בואינג 737-800 בעל הרישום VT-AXV, שהיה בטיסה 812 מדובאי.
המטוס החטיא את מסלול הנחיתה, והתרסק לתוך יער בקצה המסלול.
בהתרסקות נהרגו 158 איש מתוך 160 נוסעים ו-6 אנשי צוות, מתוכם 16 בני משפחה אחת.
ב-7 באוגוסט 2020 התרסק בנמל התעופה של קוז'יקוד, מטוס בואינג 737-800 שהיה בטיסה 1344 מדובאי.
המטוס החטיא את מסלול הנחיתה, והתרסק לתוך קניון בקצה המסלול.
בהתרסקות נהרגו 18 איש מתוך 190 אנשים על המטוס.
אייר אסיה יפן (ביפנית: エアアジア・ジャパン, באנגלית: AirAsia Japan) היא חברה לטיסות חסך יפנית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של נגויה.
החברה המקורית בשם "אייר אסיה יפן" הוקמה בשנת 2012 כמיזם משותף לאול ניפון איירווייז (ANA) שהחזיקה ב-67% ממניות החברה ולחברה המלזית אייר אסיה שהחזיקה ב-33% הנותרים.
אייר אסיה יפן היא החברה הבת החמישית של אייר אסיה, והתשיעית של ANA.
ביוני 2013 החליטה אייר אסיה לצאת מהשותפות בחברה, ולכן הודיעה החברה על מיתוג מחדש בשם ונילה אייר.
בשנת 2014 החליטה אייר אסיה על כניסה מחודשת לשוק היפני בעזרת השקעה של מספר חברות מקומיות.
רישיון ההפעלה של החברה התקבל בסוף שנת 2015 והחברה החלה לפעול לבסוף בשנת 2017.
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות Y סה"כאיירבוס A320-2002—180180סה"כ2—
אייר אסיה X היא חברה לטיסות חסך מלזית, המהווה את הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה.
החברה מפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה.
ב-17 במאי 2007 הודיע מייסד קבוצת אייר אסיה; טוני פרננדז, על כוונת הקבוצה להפעיל טיסות זולות ממלזיה לאוסטרליה.
בהודעתו ציין פרננדז, כי חברת התעופה תמנע מלפעול בנמל התעופה של סידני, עקב עלותה הגבוהה של אגרת הנחיתה בנמל.
ב-10 באוגוסט 2007 טסה אייר אסיה X את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור, לעיר גולד קוסט שבקווינסלנד.
באוגוסט 2007 הודיעה אייר אסיה, כי סר ריצ'רד ברנסון בעלי קבוצת וירג'ין, ירכוש 20% ממניות החברה, זאת על מנת לאפשר לאייר אסיה לרכוש מטוסים רחבי גוף, הנדרשים לטיסות בטווחים אלו.
נכון לפברואר 2008 מחולקות מניות החברה בין Aero Ventures המחזיקה ב-48%, קבוצת וירג'ין ואייר אסיה המחזיקות ב-16% כל אחת, וקבוצת ההשקעות היפנית Orix המחזיקה ב-20% הנותרים.
בחודש יוני 2013, הונפקה החברה בבורסה המלזית.
במהלך זה גייסה החברה 310 מיליון דולרים, אשר ישמשו להרחבת פעילותה באינדונזיה ובתאילנד.
אייר אסיה X תאילנד (קוד יאט"א: XJ, קוד ICAO: TAX, או"ק: EXPRESS WING) - נוסדה בשנת 2014 ופועלת מנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג שבבנגקוק.
החברה מפעילה טיסות ל-7 יעדים ביפן, קוריאה הדרומית וסין.
כלי טיס חברה/חברת בת בצי בהזמנה נוסעים הערות C Y סה"כאיירבוס A330-300אייר אסיה X24112365377אייר אסיה X תאילנד10—איירבוס A330-900neoאייר אסיה X213טרם נקבעסה"כ34101
אייר אסיה אינדונזיה היא חברה לטיסות חסך אינדונזית, שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו האטה שבג'קרטה.
החברה היא חברה-בת של אייר אסיה, והיא מפעילה טיסות בין יעדים באינדונזיה, אוסטרליה, מלזיה, סינגפור, ותאילנד.
עד יולי 2010 נאסר על החברה לטוס למדינות האיחוד האירופי, בשל בעיות בטיחות.
בשנת 2011 שלטה החברה ב-41.5% משוק הטיסות הבינלאומיות באינדונזיה
החברה הוקמה בתחילה בשנת 1999 תחת השם Awair (Air Wagon International), על ידי נשיא אינדונזיה לשעבר עבד א-רחמן וחיד.
בידי וחיד היו 40% ממניות החברה, אותם מכר עם בחירתו לנשיא באוקטובר 1999. החברה החלה להפעיל טיסות ב-22 ביוני 2000, באמצעות מטוסי איירבוס A300 ו-A310, ובמרץ 2002 השעתה החברה את פעילותה.
Awair שבה לפעול בדצמבר 2004, כשותפה של אייר אסיה.
ב-1 בדצמבר 2005, שינתה Awair שינה את שמה לאייר אסיה אינדונזיה, והחלה להשתלב בפעילות הקבוצה.
כיום מחזיקה אייר אסיה ב-49% בלבד ממניות החברה, כיוון שחוקי המדינה אוסרים על חברות זרות לשלוט בחברות תעופה מקומיות.
51% הנותרים מוחזקים בידי קבוצת ההשקעות האינדונזית Fersindo Nusaperkasa.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה טיסה 8501 של החברה בדרום מצר קארימאטה.
בעת האסון, שהו על סיפון המטוס 155 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
אייר אסיה תאי (בתאית: ไทยแอร์เอเชีย, באנגלית: Thai AirAsia) היא חברה לטיסות חסך תאילנדית.
החברה, חברת בת של אייר אסיה, מפעילה טיסות בין יעדים באינדונזיה, הודו, הונג קונג, וייטנאם, מיאנמר, מלזיה, מקאו, סין, סינגפור, קמבודיה, ותאילנד.
אייר אסיה תאי נוסדה ב-8 בדצמבר 2003, והחלה לטוס ב-13 בינואר 2004. בתחילה הוקמה החברה כמיזם משותף לאייר אסיה ולתאגיד התאילנדי שין קורפ.
על מנת לקבל את רישיון ההפעלה שלה בתאילנד, חויבה החברה להיות תחת שליטת אזרחים תאילנדים.
עם זאת מכרה משפחתו של ראש ממשלת תאילנד, תאקסין צ'ינוואט את החזקותיה בחברה, לחברה הממשלתית-סינגפורית Temasek החזקות.
במאי 2007 רכש מנכ"ל החברה והמיליארדר התאילנדי תאספון ביג'לולד (Tassapon Bijleveld) 51% ממניות החברה, וכך הפך לבעל השליטה בה.
באוקטובר 2012 העבירה אייר אסיה תאי את בסיסה המרכזי מנמל התעופה סוברנבהומי לנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג.
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
אייקן-דו זנרינג'י (ביפנית: 永観堂禅林寺) הוא המקדש הראשון של הענף סייזאן של הפלג הבודהיסטי "ג'ודו-שו" ("ארץ טהורה") ביפן.
הוא נמצא באייקנדו ברובע סקיו-קו במזרח העיר קיוטו.
הוא הוקם על ידי שינשו, תלמיד של קוקאי.
האתר מפורסם בשינוי צבעי העלים בעונת השלכת ("מומיג'יגארי") ובתאורותיו המיוחדות בערבי הסתיו.
המקדש ידוע בעיקר בשם אייקן-דו (永観堂) "מראה של אולם הנצח","האולם של יוקאן" או "זנרי-ג'י" (禅林寺) (מקדש בחורשה של רוגע).
קיימים גם שני שמות נוספים:שויו-ראיגו-סאן (聖衆来迎山) שמשמעותו היא "ההר שחוצים אותו בדרך לקדושים", ומוריוסו-אין (無量寿院) שמובנו הוא "מקדש המזל הבלתי מוגבל").
המקדש, השייך בזמננו לכת ג'ודו של הבהודיזם היפני, נמצא מצפון למתחם הקדוש נאנזנג'י.
בשטח המשתייך למקדש נמצאים בניינים רבים וגן.
בתקופת הייאן (1185-710), בסביבות שנת 853 אציל בשם פוג'יווארה נו סקיו, מחצר הקיסר, מכר או אולי תרם וילה (יאשיקי) שלו לנזיר שינשו, שהתכוון להפוך אותה למקדש של ג'וצי ניוראי או חמש בודהות החוכמה.
באותו זמן בניית מקדשים בקיוטו הייתה אסורה, כך שרק כעבור עשר שנים, באישור הקיסר סייווה הוקם המקדש שקיבל את השם "זנרינג'י" (מקדש בחורשה של רוגע).
תחילה היה זנרינג'י בבעלות הכת שינגון וכוהן הדת הראשי שלו היה תלמיד של קובו דאישי, מייסד הכת.
במאה ה-11 בראש המקדש עמד כהן דת שביעי בשם אייקן או יוקאן.
על אייקן מספרים שהתחנך במספר מקדשים בעיר נארה והיה חסיד אדוק של אמיטאבהה בודהה ("בודהה של האור הנצחי").בשנת 1072 הוא הקים "יאקואו-אין" שבו הוגש סיוע לדלי העם ולחולים.
הוא הנהיג את המנהג הסיני ניאנפו (ביפנית, ננבוצו) וטיפח אותו בקרב הנזירים והמאמינים.
המקדש זנרין-ג'י היה מפורסם בפסלו הבלתי שגרתי של אמידה בודהה.
פסל זה (ביפנית "מיקָאֵרי אמידה") הציג את בודהה מפנה את מבטו הצידה, מעל כתפו, ולא קדימה.
אומרים שיום אחד בשנת 1082, כשלאייקן מלאו 50 שנה, יחד עם כמה נזירים, ביצע פולחן של הליכה סחור סחור מסביב לפסל של אמידה בודהה תוך כדי דקלום סוטרות.
לפתע פתאום הפסל של בודהה קם לתחייה וירד מעל הבימה שלו.
אייקן, נדהם, עצר את הפולחן.
הפסל הביט בו מעל הכתף ואמר לו "אייקן, אתה איטי".
מאז, לפי האגדה, הפסל נשאר עם המבט באותה תנוחה.
לפי גרסאות אחרות של אותה אגדה, בודהה הצטרף לריקוד הטקסי של הנזירים.
המקדש קיבל בהמשך את שמו של אייקן, ונקרא מאז אייקן-דו ("האולם של אייקן").
במאה ה-13, ג'והן, (1224-1166), הנזיר השנים עשר שניהל את המקדש עזב את הכת שינגון והצטרף לכת ג'ודו-שו.
עשה זאת לאחר שהתחנך אצל מייסדה של אותה כת, הונן, שהמאוזולאום שלו נמצא לא רחוק מאייקן-דו, על יד המקדש צ'יונין.
יורשו של ג'והן לתפקיד הנזיר הראשי היה שוקו (1247-1177) והבא אחריו - שון, שהעביר את המקדש באופן רשמי לידי הכת ג'ודו-שו.
מתחם המקדש זנרין-ג'י שוכן ב"הרי המזרח" של קיוטו ("היגאשיאמה") ומרכיביו, בניינים מחוברים בפרוזדורי עץ וגרמי מדרגות, מפוזרים ברמות גובה שונות, לאורך מרגלות הגבעה.
השער הראשי - "קוראי מון" (高麗門) קרוי לפי הממלכה הקוראנית "גוגוריאו" (ביפנית - קוראי).
המבנה הנוכחי נבנה בתקופת בקומאצו או תקופת אדו המאוחרת (של השוגונות טוקוגאווה המאוחרת) באמצע המאה ה-19
השער הפנימי - "יאקוי-מון"(薬医門), הוא שירד יחד עם השער הראשי, משערי המבצר שהקיף את הוילה המקורית מימי הביניים, לפני שהפכה למקדש.
יש סבורים כי מיקומם וסגנונם האדריכלי מהולמים את המקור הזה.
המבנה הנוכחי הוקם בסביבות שנת 1744.
מיידו, הכולל את אולם הונן או גואה דו ואת אולם אמידה-דו.
גואֶה-דו (御影堂)- אולם המייסד - מוקדש להונן, מייסד הכת הבודהיסטית ג'ודו-שו.
המבנה הושלם בשנת 1912 והוא יותר גדול מ"אמידה -דו"
אמידה-דו (阿弥陀堂) או "אולם אמידה" מאכסן את מושא הפולחן העיקרי - פסלו המפורסם של בודהה אמידה, עם פניו הצידה.
האולם שוכן גבוה יותר לעומת אולם המייסד.
בגרסתו הנוכחית קיים מהתחלת המאה ה-17.
שאקאדו - האולם של בודהה ההיסטורי -מתאפיין בדלתות הזזה מצוירות (פוסומה) וסמוך אליו ישנו גן סלעים קטן.
הפגודה טהוטו - המסתתרת בין העצים, בפסגת המתחם, מעל שאר בתי המקדש.
המפלס הראשון מרובע והשני עגול.
מגובה הפגודה ניתן להשקיף אל שאר מתחם המקדש ואל העיר קיוטו.
הבניין הנוכחי הושלם בשנת 1928. בסתיו נוצר מראה מרהיב על ידי צבעי העלים המשתנים בעצי האדר.
בריכת הוג'ו והגן שמסביבה הנחצה על ידי נחלים.
באמצע הבריכה נמצא אי ועליו מקדש קטן.
הוג'ו (方丈 ) נקרא גם חדר הכהנים הראשיים זן.
החדר עצמו הוא בסגנון זן.
תוכנן לפי המסורת בפקודת הקיסר גו-קאשיוואבארה (1526- סביבות 1500), אך נבנה רק בתקופת אדו.
במחצית השנייה של חודש נובמבר המקדש אייקן-דו מואר בערבים על ידי תאורה מיוחדת.
בנוסף לפסל של אמידה בודהה, המוכר החל משנת 1999 כנכס תרבותי חשוב על ידי הממשלה היפנית, במקדש אייקן-דו זנרין-ג'י, וביתר דיוק בפגודה טהוטו נמצאים אוצרות תרבות נוספים: ציורים בנושאים בודהיסטים, לרבות תמונות של בודהה שונות - "אמידה בודהה", שקיאמוני, "יאקושי ניוראי" (בייסאג'יאגורו) ו"פארינירוובאנה".
כמו כן מאוכסנים במקדש ציורים מאת קאנו מוטונובו, טוסה מיצונובו והאסגאווה טוהאקו.
פסל אמידה בודהה -שגובהו 77 ס"מ.
למרות שזמן רב היו סבורים כי הוא נוצר בתקופת קמקורה (1333-1185), בימינו, מייחסים את יצירתו לתקופה מעט יותר מוקדמת - במאה ה-12- בתקופת הייאן.
מסקנה זו היא תוצאה של מחקרים שהשוו אותו עם הפסלים ממחוז סצ'ואן מתקופת שושלת סונג.
אייר (בסקוטית: Ayr; בגאלית סקוטית: Inbhir Àir – "שפך הנהר אייר") היא עיר המהווה את המרכז המנהלי של מחוז דרום איירשייר שבסקוטלנד.
אייר נוסדה על ידי ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד ב-1205. מאז 1261 התקיימו בעיר ירידים שנתיים.
בתקופה ההיא מנתה אוכלוסייתה 1,500 תושבים ופעל בה נמל מרכזי בחוף המערבי של סקוטלנד.
בין השנים 1301 – 1312, במהלך מלחמות העצמאות של סקוטלנד, היא נכבשה על ידי אנגליה.
ב-26 באפריל 1315, התכנס באייר הפרלמנט הראשון של סקוטלנד בראשותו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד.
מאוחר יותר, בתקופתו של אוליבר קרומוול, שימשה העיר כבסיס וכמבצר לחלק מאנשיו.
קרומוול בנה חומה ענקית סביב לאזורים מסוימים בעיר, שאת רובם ניתן עדיין לראות עד היום והם מהווים את מצודת העיר.
מגדל סנט ג'ון היה במקור חלק מכנסייה, אך זו נחרבה.
כיום המגדל מוגן על ידי תושבי האזור המבוצר במסגרת אגודת ידידים.
עם השלמת בנייתם של מחנות צבאיים באזור המצודה ב-1795 החלה להיות במקום נוכחות צבאית קבועה.
אייר היא עיר חוף השוכנת על שפך הנהר אייר.
נהר זה נשפך לשפך הנהר קלייד.
מחופו של האי אראן הסמוך ניתן לראות ביום בהיר את הקצה הצפוני של צפון אירלנד.
רוב השטח סביב לעיר שטוח ומשמש לגידול בקר למשק החלב.
מדרום לאייר השטח גבוה יותר מרוב שטחי המחוז.
אייר שוכנת כ-55 ק"מ מדרום-מערב לגלאזגו.
כלכלת אייר פרחה במשך השנים בעיקר בשל סמיכותה של העיר לנהר אייר.
ספינות שנבנו על שפך הנהר במאה ה-18 שיפרו את כלכלת העיר.
בין השנים 1833 – 1901, נבנו 143 ספינות ודוברות על ידי חברת בניית הספינות של סמואל ב, נייט.
ב-1960 הופסקה עבודת תיקוני הספינות באייר כאשר החברה העביר את פעילותה לעיר טרון.
חלקו הצפוני של הנהר עדיין פועל כנמל מסחרי בימינו, בעיקר לייצוא פחם.
בנוסף, שימשו נהר אייר והנהר דון לדיג של דגי סלמון.
אלה יוצאו דרך נמל אייר.
תוצרי ענף הטקסטיל, כמו שטיחים ובטנות, היו חשובים לכלכלת העיר עד שבשנות השבעים של המאה ה-20 נסגרו בתי החרושת.
בכך נגרמה אבטלה נרחבת באייר.
רבים מבתי החרושת הישנים עדיין עומדים על תילם וניתן לראותם בשדרות מק'קאלס וברחוב ווקר שבצפון העיר, אף שרבים מהמבנים הללו נטושים ובלתי בטוחים.
כמו כן היה קיים בעיר מפעל גדול לייצור דשנים ושאר מוצרים חקלאיים וגם מפעל זה נסגר, אך חלקים ממנו מושכרים לעסקים מקומיים.
אייר גם הייתה מרכז מסחרי לדרום סקוטלנד כאשר נפתחה בה חנות הכלבו הראשונה ב-1896. בשנות השבעים של המאה ה-20, פרחה אייר כאשר נפתח בה סניף של רשת מרקס אנד ספנסר וב-1988 נפתח בה מרכז הקניות הראשון, מרכז קייל.
ב-1993 נפתחו באייר מרכזי קניות פתוחים וב-2006 נפתח מרכז הקניות המרכזי של העיר עם חניון תת-קרקעי של 500 מכוניות.
במהלך המאות ה-19 וה-20 הפכה אייר ליעד תיירות פופולרי, הודות לחופיה החוליים ולמסילת הברזל שנסללה ב-1840 וקישרה אותה לגלאזגו.
אייר אוסטרל היא חברת תעופה צרפתית שבסיס הפעולה המרכזי שלה נמצא בנמל התעופה רולאן גארוס בסן-מארי, ראוניון, צרפת.
החברה מפעילה טיסות מראוניון לצרפת, דרום אפריקה, תאילנד, הודו ועוד מספר רב של יעדים בתוך האוקיינוס ההודי.
אייר אוסטרל נוסדה בדצמבר 1974 על ידי איש עסקים מקומי, בשם ג'רארד אטהב.
זוהי חברת התעופה הראשונה שבסיסה בראוניון.
החברה החלה את פעילותה בשנת 1977.
אייר בוקרשט הייתה חברת תעופה רומנית שפעלה מנמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה.
חברת התעופה הפעילה טיסות שכר ליוון, ישראל, קוסובו וטורקיה.
החברה הפעילה גם טיסות פנימיות וטיסות בינלאומיות מנמלי תעופה נוספים בתוך רומניה.
חברת התעופה הוקמה ב-2010, כשהטיסה הראשונה יצאה מקלוז' לאנטליה ב-3 ביולי.
חברת התעופה פעלה עד ל-24 באוקטובר 2022 ולאחר מכן השעתה את כל הפעילות.
בשנת 2023 רכשה Fibula Air Travel מחצית מהחברה.
הכוונה הייתה לשנות את שמה לניו איירליינס ולהחליף את צי המטוסים.
אולם בפברואר 2024 נגנזו התוכניות ובחודש מרס 2024, אייר בוקרשט הגישה בקשה לחדלות פירעון.
אייר הונג קונג (במנדרינית תקנית: 香港華民航空) היא חברת תעופה לשינוע מטענים, בסיס החברה ממוקם בנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג.
חברת התעופה מפעילה שירות משלוחי אקספרס של מטענים לכ-12 יעדים בתשע מדינות, ביניהן סין, יפן, מלזיה, הפיליפינים, טאיוואן, סינגפור, דרום קוריאה, תאילנד ו-וייטנאם.
+ צי המטוסים של אייר הונג קונג (אוגוסט 2016)מטוסיםבשירותבהזמנההערותאיירבוס A300-600F8—מופעל על ידי DHLאיירבוס A300-600RF2—מופעל על ידי DHLבואינג 747-400BCF3—סה"כ13—
אייר אלבניה היא חברת הדגל של אלבניה.
בסיס החברה ומשרדיה שוכנים בנמל התעופה האם תרזה.
חברת אייר אלבניה הוקמה באופן רשמי ב-16 במאי 2018 על ידי טורקיש איירליינס, MDN השקעות ואלבקונטרול.
ב-11 בנובמבר 2011, ביטלה ממשלת אלבניה את רישיונה של חברת הדגל הקודמת של אלבניה – אלבניאן איירליינס והיא חדלה מלפעול.
ב-30 במרץ 2017, הודיע בריאיון לתקשורת ראש ממשלת אלבניה, אדי רמה, כי ממשלת אלבניה מתכננת להקים חברת תעופה בשיתוף עם טורקיש איירליינס ואטלס גלובל.
ב-8 במאי 2017, פרסמו רמה ואילקר איג'י – מנכ"ל טורקיש איירליינס בהודעה תקשורתית כי חברת תעופה אלבנית בתמיכתו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן נמצאת בשלבי הקמה.
אייר אלבניה היא מיזם משותף בין חברת התעופה הטורקית, המחזיקה ב -49% מהחברה, בבעלותה של MDN השקעות שבבעלותה 41% ובקרן האוויר בבעלות המדינה, Albcontrol, בעלת נתח של 10%.
טיסת ההשקה של החברה אירעה ב-14 בספטמבר 2018.
ב-27 באפריל 2019 הודיעה אייר אלבניה, כי היא מתכננת להוסיף טיסות ליעדים חדשים לאירופה ולצפון אמריקה.
באוקטובר 2018, הטיסה החברה את קבוצת הכדורגל של נבחרת אלבניה לישראל במסגרת משחקי ליגת האומות 2018/2019.
נכון לספטמבר 2018, מונה החברה את המטוסים הבאים:
+ צי אייר אלבניהמטוסבשירות הזמנותנוסעיםהערותCYסה"כאיירבוס A319-1001——160 160מוחכר מטורקיש איירליינס עם צבעי אייר אלבניה תחת רישום כלי טיס טורקיאיירבוס A320-200—2 טרם הוכרזתוכננה הזמנהסך הכול12
נכון לאפריל 2019 מפעילה החברה טיסות ליעדים הבאים:
+מדינהעירנמל תעופההערותטירנהנמל התעופה האם תרזה בסיס פעולה מרכזיאיסטנבולנמל התעופה איסטנבול
אייקוצ'ו (בספרדית: Ayacucho, בקצ'ואה: Ayak'uchu) היא עיר הבירה של מחוז אייקוצ'ו ושל במרכז פרו.
היא שוכנת בעמק בגובה של 2,761 מטר מעל גובה פני הים, כ-570 קילומטרים דרומית-מזרחית ללימה.
בתקופות אימפריית האינקה ומלכות המשנה של פרו נודעה העיר בשם ואמנגה (בספרדית: Huamanga, בקצ'ואה: Wamanga), שם שממשיך להיות שמה החלופי של העיר.
שמה של העיר שונה רשמית לאייקוצ'ו, לאחר ניצחון גדול של הצבא המהפכני בראשות סגניו של סימון בוליבר נגד המלוכנים.
השם אייקוצ'ו נגזר מהלחם בסיסים בקצ'ואה: "אייה" (aya, "מוות" או "נשמה") וקוצ'ו (k'uchu "פינה") לכבוד חללי הקרב.
אייקוצ'ו מפורסמת בזכות 33 הכנסיות שלה, שכל אחת מייצגת שנה בחייו של ישו.
באייקוצ'ו יש חגיגות דתיות גדולות, במיוחד במהלך השבוע הקדוש של חג הפסחא.
חגיגות אלו כוללות מרוצי סוסים הכוללים את גזע הסוסים הפרואני "Caballos de Paso" ואת הריצה המסורתית של השוורים, הידועה במקום כחלאטורו (jalatoro) או פסקואטורו (pascuatoro).
החלאטורו דומה ל הספרדי (כמו זה של פמפלונה), אלא שהשוורים מובלים על ידי סוסי המורוצ'וקוס (Morochucos, בוקרים פרואנים).
שרידים של יישובים אנושיים בני יותר מ-15,000 שנה נמצאו באתר , כ-25 קילומטרים צפונית לאייקוצ'ו.
אזור אייקוצ'ו היה מיושב על ידי תרבויות ילידים שונות במשך אלפי שנים.
במהלך תקופת הביניים המוקדמת (200 לפנה"ס – 600 לספירה) קמה מדרום-מערב ליישוב של ימינו, ו קמה במרכז אזור אייקוצ'ו.
אימפריית וארי צצה בתקופה שתרבות הווארפה קיימה אינטראקציה של סחר חילופין בין-אזורי אינטנסיבי עם תרבות נסקה הסמוכה.
בתקופת האופק האמצעי (600 – 1000 לספירה), שלטה מדינת וארי בשיאה על רוב הרמות והחופים של פרו ממרכזה ליד העיר אייקוצ'ו (ואמנגה) של ימינו.
תרבות וארי הפכה לתרבות השלטת הגדולה ביותר באזור האנדים לפני קום האינקה.
תרבות וארי קרסה בערך בשנת 1000 לספירה, ו ננטשה.
עם סופה של תרבות וארי, התחילה תקופת הביניים המאוחרת (1000 לספירה – 1476 לספירה).
בעוד שחלק מהתרבויות שלאחר הווארי המשיכו להתפתח בתקופה זו, במיוחד תרבויות בחוף פרו, מאופיינת תקופת הביניים המאוחרת על ידי ירידה באוכלוסייה ונסיגה תרבותית מהותית על פני אזורים נרחבים של הרמה הפרואנית.
אזור אייקוצ'ו הפך לאחד האזורים המושפעים ביותר מתופעה זו; התושבים נטשו כמעט את כל הערים, אם לא את כולן, והתפזרו ליישובים כפריים.
תרבויות שבטיות חדשות - נבדלות היטב מהווארי הישנה – קמו לתחייה באזור אייקוצ'ו.
עם הזמן הפכו אלו לסדרה של משטרי צ'יף לוחמניים חזקים יחסית ששלטו באזור.
לפי כרוניקות מהתקופה הקולוניאלית אוחדו שבטים אלו לקונפדרציה, במקביל לתקופה שממלכת האינקה החלה להתרחב, המכונה בדיווחים הספרדיים "קונפדרציית צ'אנקה", ברית שנוצרה על ידי תרבויות צ'אנקה, פארינאקוצ'ה, וילקה, סורה ורוקאנה (לוקאנה), בין שאר חמולות אייו אחרות.
לאחר סדרה של קרבות עזים הצליחו האינקה להביס ולכבוש את הקונפדרציה ולשלב את האזור באימפריית האינקה.
האינקה הקימו את המרכז המנהלי בתוך שטחה של תרבות וילקה (Vilca), והיא הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר שידוע כי היו קיימות באימפריית האינקה, ושימשה בירת מחוז האינקה (ואמני) וילקאס.
ואמנגה הייתה עוד אחד מהמרכזים המנהליים, שנוסד במקום שנקרא פוקרה (Pocra).
בתקופה הקולוניאלית ייסד הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו את היישוב ואמנגה ב-25 באפריל 1540, וקרא לו סן חואן דה לה פרונטרה דה ואמנגה (San Juan de la Frontera de Huamanga).
בשל המרד המתמשך של האינקה בראשות מאנקו אינקה יופאנקי נגד הספרדים באזור, מיהר פיסארו לאכלס את היישוב במספר קטן של ספרדים שהובאו מלימה ומקוסקו.
על פי צו מלכותי זכתה אייקוצ'ו ב-17 במאי 1544 בתואר La Muy Noble y Leal Ciudad de Huamanga (העיר האצילה והנאמנה ביותר של ואמנגה), הדרגה הגבוהה ביותר בהיררכיה הספרדית של שמות הערים.
האוניברסיטה הראשית של העיר נוסדה ב-3 ביולי 1677, בשם אוניברסיטת סן קריסטובל דה ואמנגה (כיום האוניברסיטה הלאומית סן קריסטובל דה ואמנגה (Universidad Nacional de San Cristóbal de Huamanga)).
לעיר אייקוצ'ו הייתה חשיבות בעידן הקולוניאלי בהיותה מרכז מנהלי, משום ששימשה כנקודת עצירה בין לימה וקוסקו, והייתה מקום מגוריהם של כורי כספית מ, כמו גם בעלי קרקעות מקומיים.
ב-15 בפברואר 1825 שינה סימון בוליבר את שמה של העיר לאייקוצ'ו, לאחר ההיסטורי.
אזרחים כינו את אזור הקרב בשם אייקוצ'ו לאחר שראו כל כך הרבה נפגעים בשדה הקרב.
בקצ'ואה אייה פירושו "מת", וקוצ'ו פירושו "פינה".
קרב אייקוצ'ו היה הקרב האחרון בין הצבא הספרדי (שהורכב בעיקר בני תערובת וילידים) ולוחמי עצמאות במהלך מלחמת העצמאות של פרו, וניצחון לוחמי עצמאות הבטיח את עצמאות המדינה.
הקרב התנהל בפמפס הסמוך של לה קינוּאה ב-9 בדצמבר 1824. כוחות לוחמי העצמאות הונהגו על ידי אנטוניו חוסה דה סוקרה, סגנו של סימון בוליבר.
המשנה למלך חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה נפצע, ולאחר הקרב חתם המפקד השני חוסה דה קנטרק על הכניעה הסופית של הצבא המלכותי הספרדי.
הניצחון הבטיח את עצמאותן של פרו ומדינות אמריקה הדרומית.
גם שמה של לה פאס, כיום מקום מושבה של ממשלת בוליביה, שונה בדומה ל"לה פאס דה אייקוצ'ו" (La Paz de Ayacucho) בעקבות קרב זה.
אף על פי שהעיר זכתה לשם חדש ולמעט תהילה, הכלכלה דעכה בעקבות העצמאות.
היו ניסיונות להחיות את העיר, עם ניסיון לחיבורה לרשת הרכבות של פרו, אך הקו לא נמשך מעבר ל.
כביש מהיר לעיר נבנה ב-1968. כלכלת העיר התבססה על חקלאות ותעשייה קלה, כולל טקסטיל, כלי חרס ומוצרי עור.
העיר הייתה גם יעד תיירותי אזורי, הידוע בזכות 33 הכנסיות שנבנו בתקופה הקולוניאלית, ובזכות שדה הקרב הסמוך לה קינואה, שבו התחולל קרב אייקוצ'ו בשנת 1824. אוניברסיטת סן קריסטובל נפתחה מחדש בשנת 1959. אוכלוסיית העיר החלה לגדול, אך אי שקט פוליטי אלים ערער את היציבות באזור וכפה הגירה על תושבים רבים.
בשנת 1980 השתמש ארגון הטרור השמאל הקיצוני הידוע בשם "הנתיב הזוהר" (Sendero Luminoso) באייקוצ'ו כבסיס למערכה שלו נגד ממשלת פרו, ואף ביצע תקיפה על כלא אייקוצ'ו בשנת 1982. המערכה דעכה לאחר שהמנהיג נתפס ב-1992 והוכנס לכלא.
המחוז שהעיר אייקוצ'ו הוא בירתו הוא כפרי ואחד העניים בכל המדינה.
עם הרגיעה של 15 השנים האחרונות, נעשים ניסיונות למשוך מקומות עבודה לאזור.
האקלים ממוזג ויבש, עם טמפרטורה ממוצעת של 17.5 מעלות צלזיוס ולחות יחסית ממוצעת של 56%.
האזור נחשב לאזור צחיח למחצה.
העונה הגשומה היא בין נובמבר למרץ.
את העיר משרת נמל התעופה , המשמש לטיסות פנים.
אייר טנזניה (בסוואהילי: Kampuni ya Ndege ya Tanzania) היא חברת הדגל של טנזניה.
בסיס הפעולה המרכזי של החברה נמצא בנמל התעופה הבין-לאומי ג'וליוס נייררה, שבעיר דאר א-סלאם.
אייר טנזניה הוקמה בשנת 1977 לאחר פירוקה של "East African Airways" והייתה חברה באיגוד אפריקן איירליינס מאז הקמתה.
חברת התעופה הייתה בבעלות מלאה של ממשלת טנזניה עד 2002, אז הופרטה חלקית בשותפות עם סאות' אפריקן איירווייז.
הממשלה רכשה מחדש את המניות ב-2006, והפכה אותה שוב לחברה ממשלתית בבעלות מלאה.
בשנת 2016, ממשלת טנזניה תחת הנשיא ג'ון מגופולי הובילה תהליך התחדשות בחברה ורכשה מטוסים מבומברדייה אירוספייס ומבואינג.
עוד התכוונה חברת התעופה להכפיל את צי המטוסים שלה ל-14 מטוסים עד 2022 ולהגדיל את הנתיבים הארוכים והאזוריים שלה.
באפריל 2021, הזהיר המבקר והמבקר הכללי כי החברה נמצאת בהספדים ובחובות משמעותיים.
נכון ליולי 2022, אייר טנזניה טסה ל-13 קווים מקומיים ול-10 יעדים בינלאומיים, ובהם:
נמל התעופה בומביי צ'הטרפטי שיוואג'י – מומבאי, הודו
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ומו קניאטה – ניירובי, קניה
נמל התעופה הבין-לאומי עביד אמאני קארומה – זנזיבר
נמל התעופה הבין-לאומי אנטבה – אוגנדה
נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז, ערב הסעודית
נמל התעופה הבין-לאומי מסקט, עומאן
נמל התעופה הבין-לאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס, יוון
נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, איטליה
נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, גרמניה
נמל התעופה הבין-לאומי אדיס אבבה בולה, אתיופיה
נמל התעופה לונדון גטוויק, הממלכה המאוחדת
נמל התעופה הבין-לאומי עדן, תימן
אייר זימבבואה היא חברת התעופה הלאומית של זימבבואה, שבסיסה בנמל התעופה הבין-לאומי רוברט גבריאל מוגאבה, שבהארארה.
החברה חברה באיגוד יאט"א חברות התעופה האפריקאיות מאז 1981. החל משנת 2014 החברה עברה לבעלות ממשלת זימבבואה.
ב-1 בספטמבר 1967 הקימה ממשלת רודזיה את תאגיד אייר רודזיה.
ב-1978 היא הפכה לאייר זימבבואה רודזיה ובאפריל 1980 לאייר זימבבואה קצרת הימים ב-1978, ולבסוף עם הקמת זימבבואה ל"אייר זימבבואה" באפריל 1980.
בשנת 2017 הוערכו חובות החברה ב-330 מיליון דולר.
כתוצאה מהחובות הכבדים החברה אינה יכולה לטוס למרבית יעדיה וזאת מחשש לעיקול המטוסים.
במאי 2017 נוספה אייר זימבבואה לרשימת חברות התעופה האסורות באיחוד האירופי כתוצאה מאי עמידה בתקני הבטיחות של האיחוד האירופי.
נכון למרץ 2018 החברה מפעילה טיסות ליעדים הבאים:
+מדינהעירשדה תעופהדרום אפריקהיוהנסבורגנמל התעופה הבין-לאומי או.
טאמבוטנזניהדאר א-סלאםנמל התעופה הבין-לאומי ג'וליוס נייררהזימבבואהבולאוואיונמל התעופה הבין-לאומי Joshua Mqabuko Nkomoויקטוריה פולסנמל התעופה הבין-לאומי מפלי ויקטוריההארארהנמל התעופה הבין-לאומי רוברט גבריאל מוגאבה (בסיס פעולה מרכזי)
אייקוס היא סדרה של מכשירים לחימום טבק או של מוצרי ניקוטין שאינם מכילים טבק, המיוצרים על ידי פיליפ מוריס אינטרנשיונל (PMI).
הסדרה הושקה לראשונה בנובמבר 2014 עם מכשיר חימום הטבק אייקוס ביפן ובאיטליה, לפני שהיא חדרה בהדרגה לשימוש מסחרי בארצות אחרות.
במקביל לסיגריות האלקטרוניות של מותג אייקוס, חלק גדול מתיק המוצרים מתמקד במכשירים שמחממים טבק מבלי לשרוף אותו.
היתרונות הבריאותיים וארוכי הטווח של טבק מחומם לעומת טבק שרוף עדיין לא הוכחו, אך הרעיון שהמוצר פחות מזיק ככל הנראה מאשר סיגריות עדיין נידון בקהילה המדעית.
במהלך השנים מכשירי חימום הטבק עברו שינויים טכנולוגיים שונים בהשקה של גרסאות שונות: אייקוס 2.2 (2014), אייקוס 2.4 (2016), אייקוס 3 (2018), אייקוס 3 Duo (2019) וכן אייקוס ILUMA (2021).
הסכמי רישיון עם יצרני טבק נוספים קיימים אף הם, כגון מכשיר lil של KT&G אשר הושק מסחרית על ידי פיליפ מוריס מחוץ לקוריאה.
מאז שנת 2016 אייקוס היה מוצר הדגל של פיליפ מוריס בתחום המוצרים ללא עשן, והמסר כעת עוסק ב"עתיד ללא עשן".
נכון לשנת 2021, מכירות אייקוס ומוצרים נוספים ללא עשן מהווים קרוב ל-30% מההכנסה הגלובלית של ענקית הטבק, זאת בהשוואה ל-20% בשנת 2019. בסוף שנת 2023, מוצרים נטולי עשן היוו כמעט 40% מסך ההכנסות נטו והרווח הגולמי של פיליפ מוריס כאשר אייקוס עקף את מרלבורו בהכנסות נטו.
בשנת 2020, מנהל המזון והתרופות האמריקאי התיר לפיליפ מוריס למכור את אייקוס בארצות הברית כמוצר טבק עם סיכון מופחת עם חשיפה מדווחת קטנה יותר.
זהו המוצר השני שקיבל הכרה זו, לאחר ש-Swedish Match השיקה את מוצר סנוס הכללי.
תביעות הנוגעות לשינוי סיכון נדחו, אך ההחלטה לאפשר טענת חשיפה מופחתת נחשפה לביקורת ארגון הבריאות העולמי ונקבע כי היא מטעה את הצרכנים.
חקר החלופות לסיגריות קיים כבר עשרות שנים, ופיליפ מוריס עשתה את צעדיה המסחריים הראשונים בתחום הטבק לחימום בשנת 1990 כאשר הקבוצה הציגה את אב הטיפוס הראשון למכשיר חימום שאינו שורף את הטבק (Project Beta).
מאמצי החברה נשאו פרי, והיא הצליחה להביא לשוק שני מכשירים שנוצרו במטרה לחמם טבק תוך הגבלת הבערה שלו: "Accord", מכשיר שנמכר בארצות הברית בין השנים 1998 ל-2006 (הושק גם ביפן בשם "Oasis", ולאחר מכן ""Heatbar"), מכשיר אותו מכרה חברת הבת שלה שהושק בשנת 2006 באוסטרליה ובשווייץ, לפני שיצא מהשוק.
שנה אחת לאחר התנתקותה מאלטריה בשנת 2008, פיליפ מוריס חנכה את The Cube, אתר מו"פ שנחנך בניושטל, שבשוויץ בהשקעה של למעלה מ-200 מיליון דולר, המוקדש למחקר שנוגע למוצרי "סיכון מופחת" ולחלופות עבור סיגריות.
בין השנים 2011 ל-2014, פיליפ מוריס קיימה פעילות אסטרטגית מסוגים שונים (רכישת פטנטים, קניית חברות, פיתוח שותפויות) במטרה לחדור אל שוק המוצרים ללא עשן.
בשנת 2011, פיליפ מוריס קנתה טכנולוגיה נטולת עישון מקבוצת ממציאים באוניברסיטת דיוק שכללה את פרופסור ג'ד רוז, מומחה בעל שם בתחום חקר ההתמכרות לניקוטין לו היה תפקיד חשוב בפיתוח מדבקת הניקוטין.
בינואר 2014, פיליפ מוריס הכריזה על השקעה בסך €500 מיליון אירו להקמת מפעל בסמוך לבולוניה, איטליה, המיועד לייצור של מוצרי טבק לחימום.
בנובמבר 2014 יצאה לשוק הגרסה הראשונה של אייקוס ושווקה תחילה בנגויה, שביפן, וכן במילאנו, באיטליה, לפני שהושקה בהדרגה לארצות נוספות.
החל משנת 2016, פיליפ מוריס פתחה במסע קידום מסיבי של "עתיד נטול עשן", תוך השקעת מאמצי פרסום הולכים וגוברים אשר מתמקדים במוצרים המהווים חלופות לסיגריות.
מאז, אייקוס הפך למוצר הדגל של פיליפ מוריס כאשר סדרת המוצרים הנושאים את שם המותג הולכת וגדלה.
בשנת 2016, פיליפ מוריס השיקה את אייקוס Mesh באנגליה, שהיה המוצר היחיד מסדרת אייקוס שלא היה מבוסס על טבק מחומם.
הדור הבא של אייקוס ("אייקוס 3" ו-"אייקוס 3 Multi") הושק בטוקיו באוקטובר 2018 ולאחר מכן בשווקים נוספים ברחבי העולם.
בינואר 2020 פיליפ מוריס והחברה הדרום קוריאנית KT&G הכריזו על הפצה משותפת של Lil, מוצר היברידי של סיגריה אלקטרונית וטבק לחימום, כחלק מתיק המוצרים של אייקוס.
בקיץ שלאחר מכן, פיליפ מוריס מיתגה מחדש את Mesh כ-Veev והשיקה אותו בניו זילנד לפני שהרחיבה בהדרגה את ההפצה לארצות נוספות.
ILUMA, מערכת חדשה שעושה שימוש בחימום באמצעות טכנולוגיית אינדוקציה הושקה ביפן באוגוסט 2021.
בשנת 2017, מכירות המוצרים נטולי העשן של פיליפ מוריס הגיע לסך 3.6 מיליארד דולר (13% מסך מכירות החברה), זאת בהשוואה ל-64 מיליון ב-2015. עד לתחילת 2018, מוצרי מותג אייקוס היוו 15% מנתח השוק של מוצרי הטבק ביפן.
עד לשנת 2020, אייקוס תפסה 5.5% מנתח השוק הגלובלי של מוצרי הטבק עם זמינות ב-52 ארצות בלבד, ואילו מספר זה זינק לכמעט 70 בשנה שלאחר מכן.
על פי הדוחות הכספיים של פיליפ מוריס, מכירות המוצרים נטולי העשן היוו כ-30% מסך הכנסות החברה במהלך הרבעון הראשון של שנת 2021. פיליפ מוריס דיווחה גם כי היא מקצה 99% מתקציב המו"פ שלה לתמיכה במוצרים נטולי עשן.
מאמצי פיליפ מוריס להעביר את עסקיה אל שוק המוצרים נטולי העשן אפשר לחברה להתחיל בתהליך של ניפוק איגרות חוב ברות קיימא לצורך מימון עצמי באוגוסט 2021. צעדים מעין אלה העלו חשש לטיוחים בתחום השמירה על הסביבה.
ב-6 בדצמבר 2016, פיליפ מוריס הגישה בקשה באורך של מיליוני דפים למנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), לאישור מוצר הטבק לחימום אייקוס כמוצר טבק עם סיכון מופחת.
במרץ לאחר מכן, פיליפ מוריס הגישה ל-FDA גם בקשה למוצר הטבק אייקוס 2.4 לפני שיווקו.
הוועדה המייעצת לעניינים מדעיים שמונתה על ידי ה-FDA עיינה בבקשה של פיליפ מוריס בינואר 2018 והצביעה ברוב של 8 מול 1 על תמיכה בטענה כי אייקוס "מפחית משמעותית [...] את החשיפה לכימיקלים מזיקים או בעלי פוטנציאל לגרימת נזק".
עם זאת, הוועדה דחתה כל טענה שניתן לשווק את המוצר כבטוח יותר מסיגריות.
ה-FDA אישר את הבקשה של פיליפ מוריס למוצר טבק לפני שיווק ולהתחיל למכור את אייקוס בארצות הברית ב-30 באפריל 2019 והמותג הושק רשמית באוקטובר 2019.
ב-7 ביולי 2020 מנהל המזון והתרופות האמריקאי נתן לפיליפ מוריס אישור להצהיר על "חשיפה מופחתת" בחומרים השיווקיים שלה, בשל העובדה שמערכת חימום הטבק של אייקוס עמדה בדרישות של מוצר טבק בעל סיכון מופחת.
זו הסדרה השנייה של מוצרים שאושרו לאחר שהחברה השוודית Swedish Match קיבלה אישור עבור המוצר סנוס.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי ציין באופן מפורש שאין לראות במוצר כ"בטוח או כמוצר שקיבל את אישור ה-FDA".
בנוסף, המנהל "קבע כי ההוכחה אינה מספיקה דיה לתמיכה בהוצאת צו שינוי סיכון נכון לעתה".
המכשיר הבסיסי, שפועל על עיקרון החימום ללא בעירה, מורכב ממטען ומתושבת דמוית עט.
יחידת טבק לחימום חד פעמית (קרויה "HeatStick" או "Heets" כתלות בשוק) מכילה טבק מעובד וטבול בפרופילן גליקול אשר מוכנס לתושבת ומחומם לטמפרטורות של עד 350°C.
המשתמש לוחץ על לחצן כדי להפעיל את גוף החימום, ולאחר מכן שואף אוויר מיחידת הטבק.
ILUMA, מוצר חדש יותר, מחמם את יחידות הטבק באמצעות אינדוקציה חשמלית (הממותגים בשם Terea).
בין השנים 2009 ל-2017, למעלה מ-1,900 פטנטים שקשורים באייקוס הוגשו על ידי פיליפ מוריס.
על פי Fortune, החברה תרמה להפיכתם של "התקני עישון אלקטרוניים" לקטגוריה השנייה מבחינת קצב הגידול בטכנולוגיות חדשות לשנת 2020.
יחידות הטבק לחימום מיוצרות במספר ארצות, בעיקר באירופה.
המפעל ממוקם בניושטל שבשוויץ, ליד מרכז המו"פ של פיליפ מוריס.המפעל הראשי לייצור יחידות הטבק לחימום נמצא בקרספלנו שבאיטליה.
פיליפ מוריס השקיעה מיליארד אירו בהקמת המפעל, כאשר ההשקעה הראשונית בסך 500 מיליון אירו הוכרזה בשנת 2014 והשקעה שנייה הוכרזה בשנת 2017. בשנת 2017, פיליפ מוריס השקיעה 300 מיליון אירו בהסבת מפעל הסיגריות למפעל לייצור יחידות טבק עבור אייקוס באספרופירקוס, שביוון.
מהלך דומה בוצע גם באוטופן שברומניה, להסבת מפעל הסיגריות לייצור מוצרים נטולי עישון בהשקעה של 490 מיליון אירו.
השקעה נוספת בסך 320 מיליון אירו במתקן לייצור HEETS הוכרזה בדרזדן, שבגרמניה ב-2017, אך השקעה זו לא התממשה בשלב מאוחר יותר.
באסיה, פיליפ מוריס מחזיקה גם מפעל בינגסן שבדרום קוריאה, מתקן שנבנה בין השנים 2017 ל-2019 בהשקעה של 420 מיליון דולר.
אייקוס 2.2 היה ההתקן הראשון שהושק באופן מסחרי בשם המותג.
שםתאריך השקהמילויחימוםטמפרטורת פעולהנפח מחסניתMesh2018מכלי נוזלרשת מתכת200-220 °Cמכלי 2 מ"ל, 400 נשיפות למכלVeev2020מכלי נוזלרשת מתכת200-220 °Cמכלי 1.5 מ"ל, 400 נשיפות למכל
היצרנית הקוריאנית KT&G ופיליפ מוריס חתמו בינואר 2020 על הסכם לשיתוף פעולה גלובלי לצורך קידום המסחור של מותג Lil השייך ל-KT&G מחוץ לקוריאה ותחת המותג אייקוס.
שםתאריך השקהתקע טבקחימוםטמפרטורת פעולהמספר שאיפותקיבולת סוללותLil Solid 1.02020טבק עלים יצוקפין פנימי250-300 °C1020 שימושיםLil Solid 2.02021טבק עלים יצוקפין פנימי250-300 °C1025 שימושיםLil Hybrid2021מקל טבק ומכל נוזל להתקן אלקטרוניחימום חיצוני וסליל ופתיל למחסנית הנוזל250 °C1220 שימושים
על פי טענת פיליפ מוריס, אייקוס מפחית את כמות הפסולת ואת פליטות הפחמימנים בהשוואה לסיגריה, והחברה מציגה את המוצר כחלק מיוזמת הקיימות שלה.
בנוסף, החברה מקדמת את עצמה כגוף הפעיל בכלכלה המעגלית על ידי הטענה שניתן למחזר את מכשירי אייקוס על ידי החזרתם למרכזי הייצור.
הטענות הללו הופרכו על ידי המרכז הציבורי לחוקי הבריאות שבסנט פול, מינסוטה, משום שהשימוש ב-HeatSticks גורם להפקת פסולת בכמות דומה לזו של בדלי סיגריות רגילות.
בנוסף, "מוצרים חדשים כגון סיגריות אלקטרוניות או מוצרי סיגריות מחוממות כגון אייקוס יגדילו את ההיקף הכולל של אשפה אלקטרונית.
ככל הנראה לא ניתן יהיה ליצור סיגריה אלקטרונית ללא סוללה, נוזל רעיל, מתכות וחלקי פלסטיק הבנויים אל תוך התקנים קטנים, ולא ניתן יהיה למחזר או לסלק את החלקים בצורה הולמת".
בשנת 2021, מכשירי אייקוס היו זמינים בכ-70 ארצות.
ביניהן ארצות הברית, קנדה, בלרוס, מולדובה, גרוזיה, ישראל, שוודיה, דרום קוריאה וכן פורטוגל בחרו לנקוט בגישה ספציפית לפיקוח על מכירתם של מוצרי טבק לחימום/אייקוס.
בקנדה ובישראל, אריזת מכשירי אייקוס מכוסה כולה במסרי אזהרה.
בארצות הברית מנהל המזון והתרופות (FDA) התיר לפיליפ מוריס להוסיף הצהרה מסחרית על "חשיפה מופחתת", זאת מתוך ההנחה כי מעבר מעישון סיגריות לשימוש באייקוס בלבד מפחית את החשיפה לכימיקלים מזיקים, אך דחתה את בקשת החברה להצהיר על כך שהמעבר מסיגריות לאייקוס מפחית את הסיכון של המשתמש ללקות במחלות.
פעמים רבות השם תואר על ידי אנשים שאימצו את המוצר בשלב מוקדם כשם נרדף ל" גמילה מעישון רגיל", אך פיליפ מוריס מעולם לא עשתה בכך שימוש לתיאור אייקוס או לשיווק המוצר, ודחתה פרשנות זו על בסיס קבוע.
פיליפ מוריס מואשמת על בסיס קבוע בהתעלמות מחוקים שאוסרים על קידום טבק על ידי הטענה כי אייקוס הוא התקן טכנולוגי ולא מוצר טבק.
קנדה עדכנה את חוקי הטבק שלה וכעת מוצרי הטבק לחימום מופיעים באופן ברור ברשימת מוצרי הטבק המפוקחים, מה שאילץ את פיליפ מוריס לשנות את אריזת מוצרי אייקוס.
בצרפת דווח כי פיליפ מוריס מקדמת את ההתקנים מתוצרתה במסיבות פרטיות, ואנשי מכירות מציעים לעיתים משקאות אלכוהוליים ללקוחות שמתעניינים במוצר.
פיליפ מוריס הואשמה בשימוש באסטרטגיות לא חוקיות או לא מפוקחות: דוח משנת 2018 ציין כי "חנויות הבוטיק של אייקוס נמצאות במרכזו של קידום מכירות אגרסיבי הכוללת החלפת חפיסת סיגריות או מצית במכשיר אייקוס, מסיבות השקה, ארוחות להיכרות ואירועים לאחר שעות הפעילות".
על פי רויטרס " אסטרטגיית המכירות מחקה את זו של חברות הטבק מאמצע המאה הקודמת, כאשר החלו לקשר בין סיגריות להוליווד ולחברה הגבוהה."
על פי הטענה, פיליפ מוריס יצאה גם בכמה קמפיינים שיווקיים אשר מזכירים את אייקוס באופן ישיר, תוך הצגת המוצר כחלופה "נטולת עשן" ובעלת "סיכון מופחת" ותוך עידוד צרכנים להיגמל מעישון או לעבור לאייקוס.
גישה שיווקית זו זכתה לביקורת נוקבת.
סקירה קריטית של דוחות אותם הגישה פיליפ מוריס ל-FDA במטרה לתמוך בבקשתה מעלה טענות כי "ייתכן שצרכנים אינם מבינים מה המשמעות של 'מעבר מלא' [וכן] סביר שהם אינם מבינים את הטענות הלא מבוססות בנוגע לסיכון מופחת".
עם זאת, ה-FDA אישר את צו החשיפה ואישר כי צרכנים בגירים הבינו כהלכה את המסר שאושר.
בשנת 2019, סוכנות רויטרס דיווחה כי פיליפ מוריס גייסה משפיעים ברשתות החברתיות במספר ארצות והפכה אותם ל"שגרירי" המותג לצורך קידום ושיווק מוצרי אייקוס לקהל צעיר.
פיליפ מוריס הגיבה לדיווח ומסרה כי תחדל מלהשתמש במשפיעים.
לדברי מתיו מאירס, נשיא הקמפיין לילדים שאינם משתמשים בטבק (Campaign for Tobacco-Free Kids), החברה "משנה את התנהלותה רק כאשר היא נתפסת על חם".
בנוסף, בשנת 2020 דוח שעסק באסטרטגיית החדירה של אייקוס באוסטרליה ציין כי "פיליפ מוריס יצאה בקמפיין לוביסטי מסיבי המתמקד בשלטונות אוסטרליה, במטרה להפוך מוצרי טבק לחימום לחוקיים תוך שהיא מתכננת במקביל למכור את אייקוס באתרים פופולריים בקרב מבוגרים צעירים כגון בארים, מועדונים ופאבים כאשר הצעתה לשינוי החוק תתקבל".
בדצמבר 2017, סוכנות רויטרס פרסמה מסמכים ועדויות של עובדים לשעבר הטוענים לאי סדרים בניסויים הקליניים אותם ערכה פיליפ מוריס לצורך קבלת אישור למוצר אייקוס ממנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
על פי ממצאי החקירה, פיליפ מוריס השקיעה מאמצים בחסימה או בהחלשה של ההגבלות אשר הוטלו במסגרת אמנת המסגרת לפיקוח על טבק של ארגון הבריאות העולמי, תוך התנגדות לרעיון לפיו החברה תתמוך בעתיד ללא עשן.
מספר מחקרים חיצוניים בנושא הרעילות העלו ממצאים אשר פעמים רבות סתרו את ממצאי פיליפ מוריס.
פרופסור מטעם UCSF, סטנטון גלנץ, הסיק כי במונחי גרימת נזק "אייקוס אינו שונה באופן ניכר מסיגריות רגילות".
סקירה שיטתית של הספרות המדעית הזמינה, אשר נערכה בשנת 2020, העלתה כי קיימים נתונים מעטים למדי בנוגע להשפעות אייקוס על בריאות המעשן וכן ישנה המלצה למחקר נוסף.
באוקטובר 2018, קרן הסרטן הבלגית פרסמה ייעוץ בנוגע לאייקוס, בהתבסס על מחקרים עצמאיים קודמים שפורסמו בנושא.
הקרן טענה כי "אייקוס אינו פתרון" לגמילה מעישון." כמו כן הוצהר כי "המיצוב של ענקית הטבק בשוק חדשני זה נעשה במטרה לפצות על ההפסדים הכספיים שנובעים מירידה במכירת סיגריות (...).
משום כך, תעשיית הטבק בודקת פתרונות במטרה להמשיך ולהפיק רווחים ולשמר צרכנים התלויים בה."