tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנציקלופדיה הוּצאה לאור על ידי יהודה דוד אייזנשטיין (בעל האוצרות), בניו יורק בין השנים 1907–1913. הכרך הראשון יצא ב-1907, השני ב-1908, החמישי בתחילת 1911, השישי בסוף 1911, התשיעי בסוף 1911 והעשירי בסוף 1913.
שנים ספורות לפני הוצאתה לאור של אנציקלופדיה אוצר ישראל יצאה לאור בניו יורק האנציקלופדיה היהודית.
אייזנשטיין, שכתב לא מעט ערכים באנציקלופדיה היהודית, לא היה מרוצה מהאופי הכולל שנשאה האנציקלופדיה היהודית.
לאור זאת החליט איזנשטיין להוציא לאור אנציקלופדיה בעלת גוון מסורתי יותר, כך באה לעולם האנציקלופדיה אוצר ישראל.
לצד עבודתו של איזנשטיין כעורך של האנציקלופדיה, הוא אף כתב כשליש מהערכים המופיעים בה.
במבוא לאנציקלופדיה מצוינים גם צבי הירש ברנשטיין, אברהם חיים רוזנברג וד"ר גוטהרד דויטש כמי שהשתתפו בכתיבת האנציקלופדיה.
כמו כן, השתתפו כותבים חשובים נוספים בכתיבת ערכים לאנציקלופדיה, בהם רבנים כמו הראי"ה קוק, הרב חיים הירשנזון, הרב יעקב משה טולידאנו, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, וחוקרי מדעי היהדות כמו ד"ר מרדכי מרגלית, מאיר איש-שלום, זאב (וילהלם) באכר, יעקב בצלאל לויטרבך, שמואל אברהם פוזננסקי, נחום סלושץ, נחמן סירקין ולוי גינצברג.
בנוסף להוצאה הראשונה בניו יורק, האנציקלופדיה יצאה גם בשתי מהדורות נוספות.
אחת מהן במהדורה משותפת ל-'שאפירא וואלנטין ושותפיו' לונדון ולהוצאה עברית 'מנורה', ברלין–וינה בשנת (1924).
באוצר ישראל נמצאים 3675 ערכים.
"אוצר ישראל" ראתה את המחקר המודרני במדעי היהדות כהשערות שטרם הוכחו וכמדע שלא הגיע לפרקו, ולכן העדיפה להסתמך על יסודות המסורת היהודית.
כך, למשל, ביקורת המקרא מוזכרת באנציקלופדיה רק בערך מיוחד הנקרא 'בקורת'.
רעיונותיהם וטענותיהם של חכמי ביקורת המקרא לא מובאים בערכים ספציפיים העוסקים במקרא עצמו.
למעט ערכים מסוימים, האנציקלופדיה 'אוצר ישראל' לא נחשבת למדויקת מבחינה מדעית אך למרות זאת היא זכתה לתפוצה רחבה.
האנציקלופדיה ספגה ביקורת מסוימת בחוגי היהדות החרדית שכן חלק מעורכיה לא היו שומרי מצוות והיא "איננה נקייה מדברי אפיקורסות"
הרב דוד צבי הילמן ייחד מאמר כדי להראות שהאנציקלופדיה אינה תואמת את ההשקפה החרדית.
למרות זאת האנציקלופדיה נמצאת עד היום בשימוש בבתים דתיים וחרדיים רבים ודפוסי צילום שלה מודפסים מעת לעת.
ישנה אף עדות שהאדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים החזיק את האנציקלופדיה בספרייתו, אם כי באחד המדפים התחתונים המוצנעים.
גם יחסם של הרבנים לספר זה מאז ועד ימינו איננו אחיד.
ביקורת מכיוון שונה הושמעה על ידי הסופר י.
טביוב, אשר גרס שהאנציקלופדיה 'מסורתית' מדי ונותנת מקום רב מדי להלכה ולדברי חז"ל, ולכן לא ממלאת תפקיד חינוכי ראוי של קידום ערכי תנועת ההשכלה.
אֶנצו יוסף בּוֹנָבֶנטורה (או בּוֹנָוונטורה, Enzo Bonaventura; 24 בדצמבר 1891 בפיזה שבאיטליה - 13 באפריל 1948 בירושלים) היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
נרצח בשיירת הדסה בדרכו להר הצופים.
אנצו יוסף בונבנטורה נולד לפרופ' ארנלדו משה בונבנטורה ולאמה לבית פאנו.
גדל בפירנצה, שם קיבל ב-1913 תואר דוקטור, עסק במחקר בהנחייתו של פרופ' פרנצ'סקו דה-סרלו ושימש כסגנו.
בשנים 1918-1915 לחם במלחמת העולם הראשונה כקצין תותחנים בצבא האיטלקי, נפצע בקרב וזכה בעיטורים ובציונים לשבח.
ב-1916 פורסמה עבודת הדוקטור שלו Le qualita del mondo fisico, ב-1921 נשא לאישה את מתילדה פאסיליי (1984-1895).
ב-1922 התמנה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה.
ב-1924 ביקר בארץ ישראל עם רעייתו ומספר ידידים.
ב-1938-1922 כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה שימושית באוניברסיטת פירנצה.
היה יושב ראש האגודה הציונית בעיר.
ב-1938 פוטר מן האוניברסיטה בעקבות חוקי הגזע של מוסוליני.
בהמלצתו של חיים ויצמן הזמינה האוניברסיטה העברית בירושלים את פרופסור בונבנטורה להצטרף לסגל האקדמי שלה.
ב-1939 הוא עלה ארצה, וייסד את המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה.
מאז ועד נפילתו בשיירה להר הצופים כיהן בונבנטורה כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, והקים את המעבדה לפסיכולוגיה על הר הצופים.
בשלהי 1947 יצא לשנת שבתון, אך חזר ארצה מיד לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל ותחילת מלחמת העצמאות.
אנצו בונבנטורה היה ממנהיגי הציונות באיטליה והיה בקשרי ידידות עם חיים ויצמן, מרטין בובר ואברהם הלוי פרנקל.
הוא פרסם מסות ומחקרים בתחום היהדות ובהם: המוסר היהודי על פי פרקי אבות, ברוך שפינוזה, המוסר המיני בישראל, הבריאה והאלמוות במחשבת הרמב"ם.
בארץ ישראל עסק בהוראה, הן באוניברסיטה הן במוסדות על-תיכוניים אחרים (בית המדרש למורים 'מזרחי', הסמינר לגננות), ופנה בעיקר לחינוך ולהדרכת נוער בבחירת מקצוע.
היה יושב ראש של המרכז להתייעצות מקצועית שליד הוועד הלאומי וחבר בוועדה מטעם ועד הלשון לקביעת מונחי פסיכולוגיה בשפה העברית.
הירבה לנסוע בארץ ולהרצות ביישובים ובקיבוצים.
בעבודתו המדעית נמנה עם האסכולה הפסיכולוגית-הניסויית מיסודו של Wundt.
היה מראשוני הפסיכולוגים באיטליה, ייסד את המעבדה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה, שימש מזכיר כללי של החברה הפסיכולוגית האיטלקית וחבר במערכת כתב העת Rivista di Psicologia .
משנתו המדעית הייתה מזיגה של האסכולות הקלאסיות והמודרניות של חקירה ניסויית ושל גישה פילוסופית.
מחקריו העיקריים עסקו בנושאי הזמן והמרחב, התפיסה, התנועה, הקשב, הרצייה והחשיבה.
כן חקר את ההתפתחות הנפשית, ובכלל זה של ילדים מופרעים.
הוא כתב ערכים באנציקלופדיה העברית.
מכשיריו המדעיים וכן העותק המקורי של עבודת הדוקטור (הכתוב בכתב ידו) שמורים במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת פירנצה.
באוגוסט 1988, לרגל מלאת חמישים שנה לפיטוריו בגלל חוקי הגזע, נערכו בפירנצה שלושה ימי עיון על מפעלו מטעם המחלקה לפסיכולוגיה.
יומיים הוקדשו לעבודתו המדעית ויום לפעילותו בקהילה היהודית.
קובץ ההרצאות שהושמעו בימי העיון פורסם ונמצא בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובספריית בית הספר לחינוך בירושלים.
עיריית ירושלים קראה רחוב על שם אנצו יוסף בונבנטורה בשכונת ארנונה ב-1995.
ב-2019 האוניברסיטה האיטלקית הקדישה גן על שמו.
בניו הם פרופסור דוד אשרי מהחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, עמנואל אשרי, ופרופסור דניאל אשרי, העוסק בפיזיקה גרעינית אוניברסיטת תל אביב.
הוראות למורים ומחנכים להדרכת הנוער בבחירת מקצוע / פרופ' א"י בונאבנטורה.
ירושלים : המרכז לחנוך מקצועי ע"ש לוי ד' ברנדייס, תש"ז.
לפסיכולוגיה של גיל הנעורים וההתבגרות / מאת א"י בונאבנטורה.
הפסיכואנליזה / מאת א' יוסף בונאבנטורה ...
; תרגם מאיטלקית דוד אשרי ; בעריכת חיים אורמיאן.
ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ב.
מאוסף Universita' Israelitica di Goriza בידי האוניברסיטה העברית בירושלים
אנצו יהודה ניצני (באיטלקית: Enzo Genazzani, אנצו ג'נצאני; 1926 – 4 במרץ 2022) היה המנכ"ל של חברת תרכובות ברום, חברת חיפה כימיקלים וסמנכ"ל חברת כימיקלים לישראל.
ניצני היה מוסמך האוניברסיטה העברית ודוקטור בסוציולוגיה של אוניברסיטת שטרסבורג שבצרפת בהשכלתו.
משפחת ג'נצאני, מקורה בעיר ג'נצאנו (Genazzano) כ-30 ק"מ ממזרח לרומא.
בתחילת המאה ה-17 גורשו היהודים מכל ערי השדה במדינות האפיפיור והם אולצו להגר או לעבור לשני הגטאות של רומא, גטו רומא או זה של אנקונה.
המשפחה נדדה לליבורנו, עיר נמל בה העניקו דוכסי משפחת מדיצ'י ליהדות ליבורנו זכויות מלאות ושוות בהתאם לַ"חוק הליבורני", היחיד מסוגו באירופה באותה תקופה.
משפחת ג'נאצני עברה לפירנצה בשנות השישים של המאה ה-19 לאחר שפירנצה הפכה באופן זמני לבירת איטליה.
משפחת אימו, משפחת קאלונימוס (לימים קאלו), הגיעה בתחילת המאה ה-10 מן העיירה אוריה במחוז פוליה, אל העיר לוקה במחוז טוסקנה.
במאה ה-18 משפחת קאלו עברה מלוקה לפירנצה.
בעקבות חקיקת חוקי הגזע באיטליה, משפחת ניצני, שהייתה איטלקית במשך דורות רבים, נחשבה פתאום לאזרחים סוג ב' ולפי הגדרת מדעני הגזע לבני גזע נחות.
אביו, אומברטו ג'נצאני, פוטר מעבודתו כרופא והוא ואחיו גורשו מבית הספר.
על תשעה באב האחרון בפירנצה, לפני השואה, הוא סיפר:
על זכרונותיו של ניצני מבית הכנסת הגדול של פירנצה ראו שם.
שבוע לאחר שחגג את בר המצווה עלו ניצני עם משפחתו לארץ ישראל באפריל 1939 מנמל ברינדיזי.
לחם בגדוד מוריה בירושלים במהלך מלחמת העצמאות .
אנצו ניצני היה שותף לפיתוח התעשייה הכימית הממשלתית: תחילה במפעלי ים המלח ולאחר מכן בקונצרן כימיקלים לישראל, אשר כללה את מפעלי ים המלח ומפעלים כימיים אחרים.
ניצני הצטרף למפעלי ים המלח בשנת 1954 ושימש כמזכיר החברה.
מאוחר יותר שימש כמנהל מחלקת כוח אדם, ובשנים 1955–1966 כיהן כמנכ"ל תרכובות ברום בבאר שבע.
לאחר מכן הקים את חברת חיפה כימיקלים וכיהן בה כמנכ"ל משנת 1966. בשנת 1971 התמנה למנכ"ל חברת נילית במגדל העמק; הוא פוטר מתפקיד זה בשנת 1974.
לאחר מינויו של מרדכי מקלף כמנכ"ל כימיקלים לישראל, הוא התבקש על ידו לשמש כסגנו בחברה.
מקלף סבר כי בצוות הניהול יש לכלול גם יועץ ארגוני בעל רקע בסוציולוגיה.
ניצני שימש כסמנכ"ל כי"ל משנת 1974 עד לפרישתו לגמלאות ב-1995.
במסגרת תפקידו הוא נשלח אל ראשי הקרטל האירופי לשיווק אשלג, אשר חלש על השוק העולמי, והצליח לשלב את מפעלי ים המלח במערכות השיווק הבינלאומיות.
בשנת 2001 יזם ניצני את הביצוע ואת ההקלטה של השירים הכלולים בתקליטור "טללי זמרה – המסורת המוזיקלית של יהודי פירנצה וליבורנו", שהפיק "בית התפוצות".
בפירנצה הוקמה מקהלה, רובה של לא-יהודים, אנצו ניצני מצא את התווים המתאימים והוקלטו 21 ניגונים מאותם הימים (ראה רשימה בצד ימין למטה).
בית התפוצות ארגן ערב ליהדות איטליה ובו הוצגו חלק מהניגונים.
את הטקס הנחה בנו של אנצו ניצני, האמן יאיר ניצני.
לפני כן נערך טקס מקביל בבית הכנסת בפירנצה.
מקהלת בית הכנסת בפירנצה שרה "שמחתי באומרים לי בית ה' נלך" ().
ניצני נישא למרים ולשניים שלושה בנים.
אחד מהם הוא המוזיקאי ושדרן הרדיו יאיר ניצני.
נפטר ב-4 במרץ 2022, והובא למנוחות בבית העלמין ביישוב סביון בו התגורר .
אנצו אנסלמו פרארי (באיטלקית: Enzo Anselmo Ferrari; 20 בפברואר 1898 – 14 באוגוסט 1988) היה מייסד קבוצת מרוצי הגרנד פרי למכוניות "סקודריה פרארי" ויצרנית המכוניות פרארי.
הוא גדל עם מעט השכלה פורמלית, אבל עם תשוקה חזקה למכוניות מרוץ.
במלחמת העולם הראשונה שירת כמעבד עור פרדות בצבא האיטלקי.
אביו אלפרדו ואחיו הבכור אלפרדו ג'וניור נפטרו ב-1916 במגפת שפעת שפרצה באיטליה.
גם אנצו חלה בשפעת ושוחרר משירותו הצבאי.
כששב לביתו מצא כי המפעל המשפחתי פשט את הרגל.
כדי להתפרנס החל לעבוד בחברת פיאט ולאחר מכן עבר לעבוד בחברת מכוניות קטנה בשם CMN שהפכה גופי משאיות משומשות למכוניות נוסעים קטנות.
אנצו החל להתחרות במרוצים עם קבוצת CMN ב-1919, ללא הצלחה משמעותית.
ב-1920 עזב את CMN כדי לעבוד באלפא רומיאו וכדי להתחרות עם מכוניותיהם במרוצים מקומיים, בהם זכה להצלחה רבה.
ב-1923 במרוץ ברוונה, רכש את סמל הסוס הקופץ אשר קישט את גוף מטוסו של הלוחם פרנססקו ברקה.
סמל זה המתין עד 1932 לפני שהוצמד למכונית מרוץ.
ב-1924 זכה בגביע אסרבו בפסקרה.
הצלחתו במרוצים מקומיים גרמה לאלפא לתת לו סיכוי בתחרויות יוקרתיות יותר שנערכו על ידי מוסוליני.
פרארי דחה הזדמנות זו וחדל מלהתחרות עד 1927 וגם אז קריירת המרוצים שלו הייתה לקראת סיום.
הוא המשיך לעבוד באלפא רומיאו עד 1929 לפני הקמת קבוצת המרוצים סקודריה פרארי עבור אלפא.
פרארי ניהל את הפיתוח של מכוניות אלפא ובנה קבוצה של יותר מארבעים נהגים, כולל ג'וזפה קמפארי וטציו נובולרי.
פרארי עצמו המשיך להתחרות עד להולדת בנו הראשון ב-1932 (אלפרדו פרארי, הידוע בכינוי דינו, נפטר ב-1956).
התמיכה של אלפא רומיאו נפסקה בשנת 1933,בעקבות אילוצים כלכליים.
רק לאחר התערבותה של פירלי, המשיך פרארי לקבל מכוניות.
למרות איכות נהגי סקודריה החברה זכתה במספר ניצחונות (1935 בגרמניה על ידי נובולרי).
אאוטו יוניון ומרצדס-בנץ שלטו במסלול המרוצים באותה תקופה.
ב-1937 אלפא חזרה להשקיע מאמצים בתחום המרוצים, והעבירו את פרארי לתפקיד דירקטור בתחום הספורט תחת דירקטור ההנדסה של אלפא.
פרארי המאוכזב עזב במהרה ונאלץ להמתין ארבע שנים על פי החוזה שנחתם לפני שיכל לחזור להתחרות או לתכנן מכוניות מרוץ.
פרארי הקים את חברת "אאוטו-אביו קוסטרציוני", אשר סיפקה חלקים לקבוצות מרוצים אחרות.
ב-1940 יצרה החברה שתי מכוניות מרוץ אשר התחרו במרוץ המילה מילייה, נהוגים על ידי אלברטו אסקרי ולוטריו רנגוני.
במהלך מלחמת העולם השנייה החברה הייתה מעורבת בייצור המלחמתי ובעקבות ההפצצות עברה ממודנה למרנלו.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה החל פרארי לייצר מכוניות הנושאות את שמו.
בשנת 1945 ייסד את חברת פרארי.
המרוץ הראשון בו מכונית נושאת השם פרארי התחרתה היה בטורינו 1948 והניצחון הראשון הושג בשנה הבאה, בלאגו די גרדה.
פרארי השתתף באליפויות העולם פורמולה 1 מאז שנערכו ב-1950, והניצחון הראשון הושג בגרנד פרי הבריטי ב-1951. האליפות הראשונה הושגה ב-1952–1953, כאשר עונת הפורמולה 1 נערכה עם מכוניות פורמולה 2. החברה ייצרה גם מכוניות ספורט במטרה לממן מרוצי גרנד פרי, מילה מילייה ולה מאן.
מספר רב של ניצחונות החברה הושג בלה מאן (14 ניצחונות, כולל שישה ברצף 1960–1965) מאשר בגרנד פרי.
המעורבות שם הייתה גדולה יותר מאשר בפורמולה 1 בין שנות ה-50 וה-60 למרות הצלחתו של חואן מנואל פנג'יו (1956), מייק הות'ורן (1958), פיל היל (1961) וג'ון סורטיס (1964).
בשנות ה-60 בעיית הירידה בדרישה גרמה לפרארי להכניס את חברת פיאט כשותפה בחברה.
חברת פורד ניסתה לקנות חלק בחברה ב-1963 עבור 18 מיליון דולר, אבל נדחתה.
החברה הפכה לשותפות עסקית ופיאט הגדילה את חלקה עם השנים עד 1969 בה הגיעה ל-50%.
(בשנת 1988 הגדילה פיאט את שליטתה בחברה ל-90%).
פרארי נשאר דירקטור ניהולי עד 1971. למרות הוויתור על תפקידו, נשאר בעל ההשפעה החזקה ביותר בחברה עד יום מותו.
השפעת כניסתה של פיאט לחברה לקחה זמן.
רק ב-1975 שבה החברה לזכות באליפויות עם ניקי לאודה.
מיומנותו של הנהג ויכולות המנוע גברו על מגבלות המכלול והאווירודינמיקה.
לאחר מות בנו, אלפרדו פרארי, החל אנצו להרכיב משקפי שמש שחורים מדי יום.
אנצו פרארי נפטר במודנה ב-1988 בגיל 90 כאשר מקלארן-הונדה שלטה בפורמולה 1. המרוץ היחיד בו לא זכתה מקלארן ב-1988 היה הגרנד פרי האיטלקי – אשר נערך רק שבועות לאחר מותו של אנצו ובו סיימו שני נהגי פרארי, גרהרד ברגר ומישל אלבורטו, במקומות הראשון והשני בהתאמה.
לאחר מותו של אנצו, קבוצת סקודריה פרארי השיגה ניצחונות נוספים, עם הנהג מיכאל שומאכר בין השנים 1996–2006. אנצו זכה לראות את השקת אחת ממכוניות הספורט הגדולות בכל הזמנים פרארי F40 זמן קצר לפני מותו, אשר הוקדש לסמל את הישגיו.
כדי לציין 60 שנה למפעל, הושקה ב-2002 מכונית שנקראה על שמו, פרארי אנצו.
אנציקלופדיה איראניקה היא אנציקלופדיה המוקדשת ללימודי איראן.
ערכי האנציקלופדיה נוגעים למספר רב של דיסציפלינות מדעיות, מתחום מדעי הטבע, הרוח והחברה: גאוגרפיה, בוטניקה, זואולוגיה, היסטוריה, לימודי תרבות, ספרות, לימודי דתות, מדע המדינה, יחסים בינלאומיים ועוד.
הערכים עוסקים מזוויות שונות בעמים הדוברים בשפות איראניות, תולדותיהם ותרבותם, ובארצות במרחב שבו הם חיים, או חיו בעבר.
מרחב זה כולל את איראן עצמה וכן את אפגניסטן, טג'יקיסטן, אנטוליה, כורדיסטן ואזורים נוספים באסיה ובקווקז.
האנציקלופדיה מיועדת הן לתועלת העוסקים בלימודי איראן, והן לקהל המתעניין הכללי.
האנציקלופדיה היא מיזם רב-לאומי, שיצא לדרכו ב-1973, ופועל במסגרת המרכז ללימודי איראן באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית.
המימון למיזם מגיע מאז 1979 מקרן ממשלתית אמריקנית לתמיכה במדעי הרוח, וכן מקרנות שונות ותורמים פרטיים.
עם התמשכות הפרויקט גדל חלקם של תורמים פרטיים במימונו וקטן חלקו של המימון הממשלתי, וב-2007 הגיע רק שליש מן התקציב מהקרן לתמיכה במדעי הרוח.
מעל 1200 חוקרים ממדינות שונות בעולם כתבו ערכים באנציקלופדיה.
את מלאכת הכתיבה והעריכה מנהל העורך הראשי, הנעזר בעורך מנהל, בעורכי משנה, בוועדה מייעצת בינלאומית וב-44 יועצים מקצועיים.
מייסד המיזם והעורך הראשי מ-1973 עד 2017 היה אהסן ירשאטר , פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קולומביה.
הטקסט זמין במלואו בחינם ברשת האינטרנט.
מפעל האנציקלופדיה איראניקה מעניק אחת לשנתיים את הפרס ע"ש לטיפה יארשאטר לעידוד מחקר הספרות האיראנית, בדגש על נשים במרחב האיראני והפרסי.
בין מקבלות הפרס המשוררת סימין בהבאני, החוקרת פרזאנה מילאני והסופרת שהרנוש פארסיפור.
האנצאר זכורים באדיקותם ובאומץ לבם ובין הבולטים שבהם היו מעת' בן ג'בל, סהל בן סעד וסעד בן עבידה.
מסופר כי עאישה אמרה פעם "ישנם שלושה אנשים מבין האנצאר אשר איש לא עולה עליהם במידות הטובות: סעד אבן מועד, אוסייד בן ח'וצ'ייר, ועבאד בן בשר".
לאחר מות מוחמד הפך המונח אנצאר לכינוי כללי ליחידות הצבא הערביות שפלשו לאזורים הסובבים את חצי האי ערב.
האנצאר כבשו את האימפריה הסאסאנית והכו נמרצות את האימפריה הביזנטית.
בהדרגה התיישבו חיילות המצב במחנות צבא שהפכו ברבות השנים לערים כמו קהיר, בצרה, כופה ואחרות.
האנצאר היו חמושים בכידונים, רמחים, חרבות, קשתות ורכובים על סוסים שהקנו להם יכולות תמרון וניידות גבוהות.
האנצאר שימשו לעיתים גם כחיל רגלים.
הם היוו את סוג היחידה העיקרית בצבא הח'ליפות עד למאה ה-9, עת הוחלפו בידי חיילים-עבדים זרים המכונים ע'למאן או ממלוכים.
בסוף המאה ה-19 קבוצות מוסלמיות חסידיו של המהדי מוחמד אחמד יצאו לג'האד כנגד חדירת המערב בסודאן וקראו לעצמם האנצאר.
השם נמצא בשימוש קבוצות טרור וחמושים אסלאמיות שונות ברחבי העולם המוסלמי, ביניהם ב: אינדונזיה, הודו, פקיסטן, אפגניסטן, עיראק, תימן, סומליה, סודאן, מצרים, אלג'יר, מרוקו וישראל.
אנצו סרני הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
נקראה על שמו של אנצו סרני, חלוץ ואיש התנועה הציונית באיטליה, ממייסדי קיבוץ גבעת ברנר שהיה לאחד מצנחני היישוב בשנת 1944, נשבה והוצא להורג במחנה הריכוז דכאו.
"אנצו סרני" הגיעה לחופי ארץ ישראל מאיטליה בינואר 1946.
נבנתה כאוניית משא עשוית עץ, ונקראה "Rondina".
בעלת שני תרנים, אורכה 34 מטר ורוחבה 9 מטר, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, 300 כוח סוס, מסוגלת ל-7.5 קשר, ובעלת תפוסה של 550 טון.
זאת, בשונה מחלק ניכר מאוניות המעפילים שנבנו בשלהי המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20.
אוניית מעפילים – "אנצו סרני"
האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', עדה סרני ויהודה ארזי בנמל אונליה (Oneglia) על חוף הים הליגורי.
ונרשמה על שם פינטר, יהודי איטלקי, שהיה רוכש איש קש של המוסד.
שם הצופן שניתן לה היה "סנונית".
הוכנה להפלגת העפלה על ידי עובדים מקומיים והמלווים אנשי הפלי"ם.
הוכנו מקומות לינה ל-400 נפש, אשר הותקנו על מבנים עשויים צינורות ברזל וקורות עץ, ודרגשי לינה בבטן הספינה; צוידה בשתי סירות הצלה ושתי רפסודות; במזון שהוברח מיחידות הצבא היהודיות באיטליה; וכן 20 טון דלק.
מפקד האונייה היה זלמן פרח איש הפלי"ם ולצדו גד לסקר, איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה גרשון עציון.
מכשיר הקשר שעמד לרשותם היה מעשה ידיו של רענן רובינשטיין, אשר שירת אז ביחידה 544 של הצבא הבריטי.
רב החובל היה איטלקי, מיצנו ג'ובני, ולצדו שבעה מלחים איטלקים כולל קצין ראשון, מכונאי ראשון, מכונאי שני, עוזר מכונאי וארבעה מלחים.
האוניה הפליגה לאורך חופי איטליה, אל אתר ההעמסה במעגן דיג בעיירה וואדו (Vado) כשלושה ק"מ מערבית לסבונה.
השלטונות האיטלקים גילו אהדה ואף עזרה, מידיהם של פרטיזנים איטלקים לשעבר אשר שמרו על אתר ההעמסה מכניסת גורמים עוינים.
על סיפון האונייה הפליגו 908 נפשות, (551 גברים ו-357 נשים, בהן נשים הרות).
רובם צעירים, חברי תנועות הנוער.
הם נאספו במחנה בטרדאטה ליד טורינו.
ומשם הוסעו בשיירת 36 משאיות של הצבא הבריטי.
השיירה התנהלה בפיקודם של אנשי "החבורה": ישראל ליברטובסקי ושלהבת פריאר, אשר נסע בראשה לבוש מדי לויטננט בריטי בג'יפ צבאי.
העלייה לסיפון נערכה בחשאי בשעות הערב, שעות אחדות, בסיוע הפרטיזנים האיטלקים.
לאחר עלייתם לסיפון, התארגנו המעפילים לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, ולכל קבוצה מונה מדריך אחראי.
למעשה, סבלו המעפילים מצפיפות רבה, ומקיצוב של מים ומזון.
"אנצו סרני" הפליגה מרציף בוואדו ב-9 בינואר בשעה 22:00. נתיב ההפלגה המתוכנן היה מסבונה לאורך החוף המערבי של איטליה דרך מצר מסינה האי כרתים, כף מטפן (Matapan) בדרום פלופונז, האי רודוס, כף אנמור (Anamur) בחוף הדרומי של טורקיה, כף אנדריאס (Andreas) בצפון האי קפריסין, משם דרומה לעבר חוף סוריה.
בדרך נתקלה האונייה בסערות אחדות.
ב-17 בינואר עברו שש משחתות ליד האונייה, אך לא ברור אם זיהו אותה.
באותו יום חג מטוס בריטי מעל הספינה.
על הסיפון היו באותה עת כ־100 נפש.
אנשי הפלי"ם תידרכו את המעפילים לגלות התנגדות סבילה כאשר יעלו כוחות בריטים לאונייה.
וכך אכן אירע עם עלייתם של חיילים בריטים לאונייה, כאשר הייתה במרחק 70 מייל מחופי ארץ ישראל.
("אנצו סרני" הייתה האונייה הראשונה אחרי מלחמת העולם השנייה אשר נתפסה על ידי הצי המלכותי בלב ים).
עם עליית הכוחות הבריטים לסיפון האונייה הושלכו מכשירי הקשר והצופן המימה על ידי אנשי הפלי"ם.
המשחתות אילצו את האונייה להפליג אל נמל חיפה.
המעפילים, ועמם אנשי הפלי"ם והימאים שהתערבו בים המעפילים לבל יעצרו, נשלחו למחנה המעצר בעתלית, ובו הוחזקו עד ה-3 בפברואר.
המעפילים שוחררו על חשבון מכסת 1500 הסרטיפיקטים לחודש שהקציבה הממשלה לעולים יהודים.
ורובם הועברו ליישובים ברחבי הארץ בהתאם להשתייכותם הפוליטית.
צוות הימאים, שכלל את רב החובל ג'ובאני מיצאנו והמכונאי אמריקו בולוניני נעצר שבועות אחדים.
ביולי 1947 שוחררה האונייה מהחזקתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאחר שצוותה זוכה מאשמת הובלת מעפילים בלתי חוקיים.
האונייה הוחרמה על ידי הבריטים.
ועל כך, הגיש פינטר (בעל האונייה הרשמי) תביעה בבית המשפט כנגד הצי המלכות.
האונייה שוחררה לאחר שנה ומחצה, והפליגה פעם נוספת, בפברואר 1948, בשם "בונים ולוחמים".
לאחר הקמת המדינה המדינה שימשה להבאת עולים ממרסיי.
הגיעה לישראל ב-1 בספטמבר 1948, וב-28 באוקטובר 1948. האונייה נמכרה ב-28 בדצמבר 1948, ושמה שונה ל-Raffaele Capano.
אנציו מסרדיניה (Enzo of Sardinia, סביב 1220 - 14 במרץ 1272) היה בנו מחוץ לנישואים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מעט מאוד ידוע על נסיבות הולדתו של אנציו, ידוע כי שם אימו היה אדלייד.
שמו הוא הגרסה האיטלקית לשם הגרמני היינריך - שם אביו של הקיסר.
הקיסר השיא אותו בשנת 1238, בעצת בני בריתו האיטלקים לאדלסייה מטורס שמשפחתה שלטה במחצית האי סרדיניה.
בשנה בה נישא הכתיר אותו אביו כמלך סרדיניה.
הכתרה זו לא הייתה מעשה טקסי או בעל עניין מקומי אלא חלק מהמאבק בין הקיסר לאפיפיור על השליטה באיטליה.
תפיסת האי חיזקה את הקיסר על חשבון האפיפיור שראה בצעד כהתקפה ישירה על מדינת האפיפיור, והטיל חרם מחודש על הקיסר.
הפעם היה פרידריך מוכן לחרם, והגיב בגירוש פקידים של הכס הקדוש.
איטליה הייתה במצב של לחימה מתמדת, כאשר שתי קבוצות של ערים מחוץ לתחום השליטה הקיסרי התעמתו ביניהן.
פלג הגואלפים ובראשו בולוניה וג'נובה נתמך על ידי הכס הקדוש, ופלג הגיבלינים בראשות פיזה וסיינה נתמך ותמך בקיסרות.
קשרים אלו ליבו את האיבה בין הקיסר לאפיפיור, העמיקו את העימותים והגבירו את התהום הפעורה בין הצדדים.
בשנת 1239 הוא מונה לתפקיד בא-כוח הקיסר בלומברדיה וברומאניה, והפך למעשה למושל-נציב בצפון איטליה, אזור בו הייתה ההתנגדות לקיסר עזה ביותר.
מינוי זה גם לכך שאנציו עזב את האי סרדיניה, ממלכתו לכאורה, ואליו לא יחזור יותר.
הוא ייצג את אביו הקיסר במסעות מלחמה כנגד הכס הקדוש.
היעדרותו מסרדיניה הביאה להכרזה על ביטול נישואיו ואובדן התואר "מלך סרדיניה" בשנת 1245.
ביום 26 במאי 1249 הוא עמד בראש הצבא הקיסרי מול צבא העיר בולוניה בקרב הידוע בשם קרב פוסלטה (איטלקית: Battaglia di Fossalta) לאחר יום של קרבות מרים ניצחו הבולונזים וצבא הקיסר נמלט משדה הקרב.
אנציו, בן 31 בעת הקרב, נלכד והובל לבולוניה שם הושם בכלא - ארמון הקרוי על שמו עד ליום מותו בשנת 1272, והיה השליט האחרון לבית שטאופן.
האנצאר הם קבוצה פוליטית ותנועת אסלאם סופית סלפית פונדמנטליסטית בסודאן.
מקורות התנועה הם בנאמניו ותומכיו של המהדי מוחמד אחמד אשר שלטו בסודאן בין השנים 1881–1899 ונלחמו באתיופיה, איטליה ובעיקר במצרים תחת השליטה האימפריה הבריטית.
המהדי הראשון אחמד נפטר בשנת 1885 ומחליפו עבדאללה אל טאשי נהרג בקרב אומדיוויקרט בשנת 1899 כאשר נפלה סודאן המהדיסטית לידי מצרים ובריטניה ודוכא המרד.
תחת השלטון הבריטי הח'ליף השני סייד עבד אל-רחמן אל-מהדי, בנו של המהדי אחמד, זכה לעצמאות פוליטית מסוימת ונחשב למנהיג מתון של תנועת האנצאר.
אנצאר א-דין הוא ארגון טרור אסלאמיסטי הפועל בצפון מאלי שבאפריקה.
הארגון הוקם במרץ 2012, מונהג על ידי עיאד א-גאלי, ומטרתו להחיל את חוקי השריעה באזורים בהם הוא שולט, ולהקים שם ח'ליפות אסלאמית עצמאית.
במרץ 2013 הוגדר אנצאר א-דין על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית "ארגון טרור" ובהתאם לכך חלו עליו הקפאת נכסים ואמברגו נשק.
בהמשך הוכרז כארגון טרור גם על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
בתחילת 2012 החלו לזרום ברחבי צפון אפריקה כמויות גדולות מאוד של נשק ותחמושת שבאו מלוב לאחר מלחמת האזרחים והפלת שלטונו של מועמר קדאפי.
חלק מהנשק עשה את דרכו לצפון מאלי, על ידי קבוצות שונות משבט הטוארג שפעלו כשכירי חרב במלחמת האזרחים בלוב.
חבלי הארץ בהם טענו המורדים לשליטה היו טימבקטו, גאו, קידאל וחלק מאזור מופטי, המרכיבים כ-60% משטחה היבשתי של מאלי.
במרץ 2012 הוקם ארגון אנצאר א-דין על ידי עיאד א-גאלי בן דודו של מנהיג ארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי.
אנצאר א-דין קשור בקשר הדוק לארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי והאידאולוגיה שלהם זהה.
הארגון החל להשתלט על כפרים ואזורים מיושבים ששוחררו על ידי התנועה הלאומית לשחרור אזוואד ולהחיל בהם את השריעה המוסלמית.
במשך כמה חודשים התקדם הארגון והעמיק את שליטתו באזור עד שבסוף שנת 2012 היו בידיו כל הערים המרכזיות בצפון מאלי.
בשונה מהתנועה הלאומית לשחרור אזוואד, הדוגלת בערכים לאומיים וחילוניים, ארגון אנצאר א-דין דוגל בהחלת האסלאם הקיצוני באזורים בהם הוא שולט.
אנצאר א-דין אינו מתעניין בעצמאות הלאומית של צפון מאלי אלא מעוניין להקים באזור ח'ליפות אסלאמית שתתנהל על פי האסלאם.
הארגון מזוהה עם זרם הג'יהאד הסלפי שבאסלאם הסוני ושיטות פעולתו דומות לזו של אל-קאעידה.
ב-21 במרץ הודיע הארגון כי הוא שולט בכל רחבי צפון מאלי.
בסוכנות הידיעות הצרפתית דווח שאנצאר א-דין הצליח להשתלט על הערים הקרובות לגבול מאלי-אלג'יר.
צרפת האשימה את הארגון בהוצאה להורג של 82 חיילים ואזרחים, וטענה כי הארגון פועל בסגנון הדומה לאל-קאעידה.
בעשרה הימים הבאים ניצלו התנועה הלאומית לשחרור אזוואד ואנצאר א-דין את חוסר השליטה במדינה בעקבות ההפיכה הצבאית במאלי והשתלטו על הערים המרכזיות בצפון מאלי, באזורים גאו, טימבוקטו וקידאל.
ב-3 באפריל דיווח ה-BBC כי ארגון אנצאר א-דין החל להשליט את חוקי השריעה בעיר טימבוקטו.
בריאיון לתחנת רדיו מקומית הודיע מנהיג הארגון עיאד א-גאלי שמעתה נשים תהיינה מחויבות ללכת עם רעלה, ועונשי מלקות וסקילה יונהגו בעיר.
לדברי ראש העיר טימבוקטו רוב התושבים הנוצרים נמלטו מהעיר.
ב-6 באפריל הוציאה התנועה הלאומית לשחרור אזוואד הצהרת עצמאות.
בתגובה אמר אחד ממנהיגי אנצאר א-דין כי הארגון דוחה את הכרזת העצמאות מכיוון שמדובר במלחמה למען האסלאם ולא למען ערכים חילוניים כמו לאומיות.
ב-4 במאי דווח כי אנצאר א-דין שרף קבר עתיק של קדוש סופי בעיר טימבוקטו שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו.
ב-15 במאי מנע הארגון את הגעתו של סיוע הומניטרי שכלל אוכל ותרופות לתושבים באזור.
ב-26 במאי הודיעו התנועה הלאומית לשחרור אזוואד וארגון אנצאר א-דין על הסכמתם להתמזגות ויצירתה של "המדינה האסלאמית של אזוואד".
עם זאת, בשל האידאולוגיה השונה בתכלית של שתי התנועות הללו, התגלעו ויכוחים רבים ביניהם, מה שגרם לכך שהתנועה הלאומית לשחרור אזוואד חזרה בה מן ההסכם עם אנצאר א-דין.
ההתנגשות ביניהם הגיעה לשיאה ב-27 ביוני כשאנצאר א-דין לקח לעצמו את השליטה על העיר גאו והכריז כי צפון מאלי בידיו.
בינואר פתחה צרפת במבצע סרוואל שכלל מתקפה משולבת עם הצבאות של מאלי וצ'אד נגד המורדים מהתנועה הלאומית לשחרור אזוואד ונגד אנצאר א-דין.
ב-24 בינואר התפצלה קבוצה מאנצאר א-דין וכינתה את עצמה "הקבוצה האסלאמית של אזוואד".
הקבוצה הכריזה על התנתקותה מהטרור ומאל קאעידה במגרב האסלאמי ועל רצונה בשיחות שלום.
אנצאר א-דין נלחם נגד הצבא הצרפתי וספג אבדות רבות.
הצרפתים הצליחו לשחרר את הערים המרכזיות בצפון מאלי משלטון אנצאר א-דין, ולוחמיו ומנהיגיו נאלצו לברוח אל ההרים.
אנצאר א-שריעה בלוב הוא ארגון מיליציה אסלאמיסטית סלפית, הדוגל ביישום חוקי השריעה באופן קפדני בלוב.
ארגון אנצאר א-שריעה נוצר במהלך מלחמת האזרחים בלוב ב-2011. הארגון פעל במכוון נגד אזרחים לובים ואזרחים אמריקאים, ולקח חלק במתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי ב-2012. הקבוצה הוגדרה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית כארגון טרור.
ארגון אנצאר א-שריעה הוקם במהלך מלחמת האזרחים בלוב ב-2011 ועלה לגדולה לאחר הריגתו של מועמר קדאפי.
הארגון מורכב ממורדים לשעבר מגדודי אבו עוביידה בן אלג'ראח, גדודי מאליכ, וגדודי חללי 17 בפברואר.
בתחילה הקבוצה עשתה את שמה על ידי פרסום קטעי וידאו של עצמם נלחמים בקרב על סירת.
ההופעה הפומבית הראשונה של הארגון הייתה ב-7 ביוני 2012, כאשר הארגון הוביל עצרת שכללה 200 טנדרים שעליהם נשקי ארטילריה בכיכר תחריר בבנגאזי, ודרשו להטיל את חוקי השריעה.
לפי הניו יורק טיימס "דיפלומטים מערביים היו המומים מקנה המידה של הארגון ומתצוגת הנשק".
מאוחר יותר, מנהיג הארגון השייח' מוחמד א-זאהאווי, התראיין לערוץ טלוויזיה מקומי, ואסר על השתתפות בבחירות לפרלמנט שנעשו לראשונה לאחר מלחמת האזרחים, מכיוון שהם לא נעשו לפי חוקי האסלאם.
לאחר מכן הארגון שמר על מבנים ציבוריים ביניהם בית החולים אל-ג'אלה בבנגאזי.
לפי דיווחים הארגון הוא הזרוע הצבאית של ארגון הצדקה אל-דעוה אל-איסלאח.
נומן בנוטמן, חבר לשעבר בארגון הקבוצה האסלמית הלוחמת בלוב ואנליסט של האיסלמיזם בלוב טוען, שהארגון הוא יותר קואליציה של קבוצות אסלמיות סלפיות הפועלות במזרח לוב מאשר ארגון עצמאי.
הלוגו של הארגון מורכב מזוג רובי סער AK-47, אגרוף קמוץ מלבד אצבע אחת המצביעה כלפי מעלה, ספר קוראן פתוח, ודגל ג'יהאד שחור.
פאוזי בוקטאף, המנהיג בבנגאזי של המיליציה האסלאמית היריבה גדודי חללי 17 בפברואר, טען כי חברי ארגון אנצאר א-שריעה הם האחראים להתנקשות בחייו של עבד אל-פתאח יונס מפקד כוחות המורדים במלחמת האזרחים בלוב.
אנצאר א-שריעה ביצע הרס של מקדשים סופיים בבנגאזי, הנחשבים בעיניהם לעבודת אלילים.
בנובמבר 2011 אירעה בלוב סדרת התקפות מצד הסלפים על מקדשים סופיים בכל רחבי המדינה.
מוחמד יוסף אל-מגאריאף, נשיא הקונגרס הלאומי הכללי בלוב, גינה את התקפות המקדשים, כינה אותם "מעשים מבישים", ואמר ש"המעורבים הם פושעים שיש לרדוף ולהעניש".
אנצאר א-שריעה גינה באינטרנט את לכידתו של פעיל אל-קאעדה אבו אנאס א-ליבי בידי כוחות אמריקאיים.
מלבד פעילויות צבאיות, ניסה הארגון להשיג תמיכה מקומית באמצעות צדקה - דעוה, מתן שירותים חברתיים, סיורי אבטחה, איסוף אשפה, הקמת מרפאות ובתי ספר דתיים.
המתקפה על שגרירות ארצות הברית בבנגאזי - 2011
ב-11 בספטמבר 2012 הודיע מרכז המבצעים של מחלקת המדינה של ארצות הברית שאנצאר א-שריעה הוא האחראי למתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי שהתרחשה זמן קצר קודם לכן.
עדי ראייה אמרו שהם ראו בזירת התקיפה כלי רכב עם לוגו של הארגון, וכי חמושים שהיו במקום הודו שהם שייכים לאנצאר א-שריעה.
עדים גם אמרו שהם ראו את אחמד אבו ח'טאלה - מפקד אנצאר א-שריעה בלוב, מוביל את ההתקפה.
לפי האתר longwarjournal.org, הארגון פרסם הצהרה לפיה "הארגון לא השתתף בהתקפה כישות יחידה", וכי התקיפה הייתה "התקוממות עממית ספונטנית בגלל קדימון הסרט האנטי-אסלאמי 'תמימות המוסלמים'".
ב-6 באוגוסט 2013 אישרו גורמים רשמיים בארצות הברית שאחמד אבו ח'טאלה, מפקד אנצאר א-שריעה בלוב, לקח חלק משמעותי בהתקפה על מתחם השגרירות האמריקאית שנה קודם לכן.
לפי רשת NBC הוגש כתב אישום נגדו בסוף חודש יולי 2013. אבו ח'טאלה נעצר בלוב על ידי לוחמי כוח דלתא ב-15 ביוני 2014. הוא הועבר לארצות הברית על סיפונה של נושאת המטוסים USS New York וצפוי לעמוד לדין בבית משפט פלילי בארצות הברית.
ב-21 בספטמבר 2012, התרחשו בבנגאזי מחאות מסיביות לא חמושות נגד הארגון והאשימו אותו בהתקפה על השגרירות האמריקנית.
מאות מפגינים הסתערו על מטה הארגון, הורידו את דגליו, והציתו כלי רכב בתוך הבסיס.
הארגון נאלץ לעזוב את בסיסיו בבנגאזי למחרת.
כמה שעות לאחר ההתקפות, גדודי חללי 17 בפברואר וגדודי חללי בו סלים, הסכימו להתפרק מנשקם.
למרות זאת כ-150-200 מלוחמיהם עברו מבנגאזי לאזור ג'בל אחדר.
בדצמבר 2012, הארגון עדיין היה קיים, אך הוא תפס עמדה מינורית יותר.
בחודש מרץ 2013, הארגון חזר לבנגאזי והחל לשמור על בתי חולים ולאייש מחסומים, וכן חזר לתת שירותים חברתיים לתושבים.
בסוף 2013, הארגון פתח סניף בעיר דרנה, תחת הסיסמה "צעד נוסף לקראת בניית המדינה האסלאמית".
הקבוצה גם הציבה נוכחות בערים הלוביות אג'דאביא וסירת.
בעקבות מתחים ממושכים בין האסלאמיסטים לבין מתנגדיהם בלוב, ב-16 במאי 2014 כוחות צבאיים הנאמנים לח'ליפה בלקאסם חפתר השיקו מבצע אווירי וקרקעי בשם "מבצע כבוד" נגד המיליציות האסלאמיות בבנגאזי, ובהן אנצאר א-שריעה.
לאחר הפסדים ראשוניים בשדה הקרב, ארגון אנצאר א-שריעה וארגונים אסלאמיים וג'יהדיסטיים נוספים התאחדו ונלחמו יחד תחת השם "מועצת השורא של מהפכני בנגאזי".
ב-27 במאי 2017 הודיע הארגון על פירוקו לאחר שסבל אבדות קשות מידי צבא לוב במלחמת האזרחים השנייה בלוב בהן גם פגיעות בחלק מבכירי הארגון.
רבים מאנשי הארגון עברו לפני ועם פירוקו לשורות המדינה האסלאמית.
אנצאר א-שריעה בתוניסיה הוא ארגון אסלאמי-סוני הפועל בתוניסיה.
הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי ממשלות תוניסיה, ארצות הברית, והממלכה המאוחדת.
בעקבות ההפיכה בתוניסיה (2011), שוחררו הרבה אסירים פוליטיים אסלאמיסטים שנכלאו על ידי משטרו של זין אל-עאבדין בן עלי, ביניהם גם אבו איידה אל-תוניסי שהקים את הארגון "קבוצת הלחימה התוניסאית" (TCG) יחד עם טארק מערופי ביוני 2000.
אבו איידה הקים את אנצאר א-שריעה בתוניסיה בסוף אפריל 2011. הארגון הקים במהירות סניף תקשורת, אל-קירואן, ופיתח מגוון אמצעי תקשורת, כולל בלוג, דף פייסבוק, וכתב עת.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה ניהל מסע תעמולה לשחרור אסירים אסלאמיסטים, ביניהם השייח' עומר עבדל-רחמן, אבו קתאדה, ותוניסאים נוספים שלחמו לצד אל-קאעדה בעיראק והיו כלואים בבתי כלא בעיראק.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה קיים כנס ארצי בעיר קירואן ב-2012. בכנס קרא אבו איידה לאסלאמיזציה של התקשורת, החינוך, התיירות וענפי המסחר בתוניסיה, כמו כן קרא להקים איגוד מקצועי אסלאמי שיתחרה באיגוד המקצועי הכללי של תוניסיה שנחשב חילוני.
חברי אנצאר א-שריעה בתוניסיה לקחו חלק בקביעות בהפגנות נגד מה שהם כינו "חילול הקודש" ונחשדו במספר אירועים אלימים, אך מחוסר ראיות הארגון לא הוצא מחוץ לחוק.
משרד הפנים התוניסאי האשים את הארגון בתכנון גל ההתנקשויות הפוליטיות בתוניסיה ב-2013. בין היתר הארגון תקף לכאורה: ערוץ טלוויזיה ששידר את הסרט פרספוליס באוקטובר 2011, תערוכת אמנות שנויה במחלוקת בחודש יוני 2012, ואת שגרירות ארצות הברית בעיר תוניס.
הארגון מואשם גם כי התנקש בשוקרי בלעיד (שהיה מנהיג תנועת האופוזיציה 'הדמוקרטים הפטריוטים') בפברואר 2013, ובמוחמד בראהמי (שהיה המייסד של התנועה הפוליטית 'תנועת האנשים') ביולי 2013.
וינצ'נצו "אנצו" ביארזוט (באיטלקית: Vincenzo "Enzo" Bearzot; 26 בספטמבר 1927–21 בדצמבר 2010) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת הבלם וכמאמן הוביל את נבחרת איטליה לזכייה במונדיאל 1982.
ביארזוט החל את קריירת המשחק במדי פרו גוריציה, ממנה עבר לאחר שלוש עונות לאינטר מילאנו.
לאחר שלוש עונות במילאנו עבר לסיציליה, שם שיחק במדי קטניה.
לאחר שלוש עונות נוספות, שכללו זכייה בסרייה ב' והעפלה לסרייה א', עבר ביארזוט ב-1954 לטורינו, שבנתה את עצמה מחדש לאחר אסון התעופה שגדע את חייהם של רבים משחקני הקבוצה.
בתום שתי עונות, בהן היה לשחקן הרכב בטורינו, חזר ביארזוט לאינטר שם בילה עונה אחת, עד שחזר לטורינו, בה המשיך לשחק למשך שבע עונות שכללו 164 הופעות ליגה, עד שפרש לטובת קריירת אימון בגיל 37.
ביארזוט ערך במהלך הקריירה 251 הופעות בסרייה א', וזכה גם בהופעה אחת במדי נבחרת איטליה, ב-27 בנובמבר 1955, בהפסד 0–2 ל.
ביארזוט שמר במשחק על פרנץ פושקאש, שהצליח לכבוש בכל זאת שער אחד.
עם פרישתו ממשחק היה ביארזוט למאמן הנוער של טורינו, במדיה פרש ממשחק.
הוא אף שימש כעוזר מאמן בצוות המקצועי של הקבוצה הבוגרת.
ב-1968 עבר לאמן את פראטו מהליגה השלישית באיטליה.
לאחר עונה אחת החל ביארזוט לעבוד עם התאחדות הכדורגל האיטלקית.
הוא מונה לתפקיד מאמן הנבחרת האולימפית של איטליה, ואף שימש כעוזרו של פרוצ'ו ולקארג'י בטורניר מונדיאל 1974. ביארזוט הוסיף לשמש כעוזר מאמן הנבחרת שנה נוספת, עד שב-1975 זכה במינוי לתפקיד מאמן נבחרת איטליה.
ביארזוט הוביל את איטליה לטורניר מונדיאל 1978. בשלב הבתים הראשון שמרה איטליה על מאזן מושלם של שלושה ניצחונות, בבית שכלל את המארחת, ו.
בשלב הבתים השני פגשה איטליה ב, ו.
לאחר תיקו מול גרמניה וניצחון על אוסטריה, הפסידה איטליה 1–2 להולנד שהמשיכה לגמר, בעוד איטליה פגשה את במשחק על המקום השלישי.
לאחר שהפסידה לברזיל, סיימה איטליה את הטורניר במקום הרביעי.
לאור היכולת הטובה שהציגה איטליה במונדיאל, הוביל אותה ביארזוט לטורניר יורו 1980 הביתי.
גם בטורניר זה הפגינה איטליה יכולת טובה, כשסיימה שנייה בשלב הבתים רק עקב מספר שערי זכות עדיף ל, והפסידה במשחק על המקום השלישי רק לאחר דו-קרב פנדלים מול שהגיע עד לתשע בעיטות לכל נבחרת.
בכך סיימה איטליה טורניר שני ברציפות במקום הרביעי.
ביארזוט המשיך להוביל את הנבחרת גם לטורניר מונדיאל 1982. הפתיחה של איטליה לטורניר הייתה פושרת, והיא רשמה שלוש תוצאות תיקו ורק שני שערי זכות בשלב הבתים.
למרות זאת, הצליחה לסיים שנייה בבית ולהעפיל לשלב הבא.
באותו הזמן, עקב הביקורת הגוברת על נבחרתו, הכריז ביארזוט על סילנציו סטמפה (באיטלקית: Silenzio Stampa, דממה תקשורתית).
מאז ההכרזה, החלה איטליה להשתפר משמעותית.
היא גברה על ברזיל וארגנטינה בשלב הבתים השני ולאחר ניצחון 1–3 על גרמניה המערבית במשחק הגמר, זכתה בתואר אלופת העולם, לראשונה מאז מונדיאל 1938.
לאחר שכשלה להעפיל ליורו 1984, הודחה איטליה של ביארזוט בשמינית גמר מונדיאל 1986 על ידי צרפת.
בעקבות הביקורת הגוברת כלפיו, שכללה גם האשמות על כך שביארזוט השתמש יתר על המידה בכוכבי מונדיאל 1982 שהיו מעבר לשיאם ב-1986, התפטר מתפקידו לאחר 11 שנים בתפקיד.
לאחר שנים רבות ללא פעילות, חזר ביארזוט לעבוד בהתאחדות האיטלקית בשנת 2002, כשהתמנה לנשיא הסקטור הטכני בהתאחדות, הסקטור המרכזי באיטליה לאימון כדורגל.
הוא עזב את תפקידו בשנת 2005.
אנזו ביארזוט הלך לעולמו ב-21 בדצמבר 2010 במילאנו, והיה בן 83 במותו.
אנצו קאווליון (באיטלקית: Enzo Cavaglion; נולד ב-21 ביוני 1919) היה פרטיזן יהודי איטלקי שנלחם בפאשיסטים ובנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה באיטליה, במסגרת קבוצת הפרטיזנים איטליה החופשית (L'Italia Libera) .
הוא הבריח והסתיר באיטליה כ-700 יהודים מצרפת שחיפשו מקלט מפני הנאצים, תוך סיכון חייו.
בינואר 2018 קיבל את אות המציל היהודי מארגון בני ברית במילאנו.
נולד וגדל בעיר קונאו, למשפחה יהודית.
בן לג'וספה ואווה דה-בנדטי (De Benedetti).
לקאווליון היה אח צעיר בשם ריקארדו, ואחות בשם מירנדה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר עזר לאביו בחנות הבדים והשטיחים המשפחתית.
לאחר פלישת הנאצים לאיטליה בספטמבר 1943, בעקבות הסכם שביתת הנשק שנחתם בין איטליה לבין בעלות הברית, קאווליון, הוריו ואחיו ברחו והסתתרו בהרי האלפים, כדי להימלט מהנאצים, שחיפשו אחר יהודים בערי צפון איטליה.
החנות נשארה סגורה אולם הגרמנים פרצו אליה וגנבו ממנה את כל הסחורה, ובנוסף גנבו גם מביתם של המשפחה והרסו אותו.
רק חבילה אחת של סחורות מהחנות נשמרה הודות לחבר ששמר אותה, ובתום המלחמה החזיר אותה למשפחתו של קאווליון.
נוסף לכך, שכן של המשפחה שמר על הפסנתר שלהם.
אמו של אנצו, לפני שברחה מהבית, אספה כמה מהתכשיטים היקרים ביותר שלה והסתירה אותם על כיסוי הספה בביתם.
החל מ-1942 הפיץ תעמולה אנטי-פאשיסטית בקונאו.
בהמשך, היה קאווליון אחד מ-14 המייסדים של קבוצת הפרטיזנים איטליה החופשית, שנוסדה על ידי דוצ'ו גלימברטי (Duccio Galimberti) , עורך דין אנטי-פשיסטי מקונאו.
הקבוצה נוסדה ב-12 בספטמבר 1943, ביום שבו קונאו נכבשה על ידי חטיבה גרמנית של ה-SS.
הם התיישבו במדונה דל סולטו (Madonna del Colletto) שנמצאת כ-18 ק"מ מערבית לקונאו, והצטרפו ליחידת הלוחמים הפרטיזנים האלפינית הראשונה של צדק וחירות (Giustizia e Libertà) .
יחד עם אחיו הצעיר, ריקארדו, נשארו עם הקבוצה כחודש ימים בגורה סופרנו (Gorre Soprano) ואז נאלצו לעזוב את הקבוצה כדי לסייע למשפחתם להימלט מפני הנאצים בקונאו.
ב-12 בינואר השתתף בקרב הראשון שלו נגד כוחות גרמניים.
כ-1050 יהודים שהו באותה התקופה בכפר הצרפתי סנט-מרטין-וסובי (Saint-Martin-Vésubie) , שנמצא מצידו הצרפתי של רכס הרי האלפים הצמוד לקונאו.
יהודים אלו נמלטו לכיוון הגבול האיטלקי מפני הצבא הגרמני שפלש לאזור ב-8 בספטמבר 1943. גברים, נשים, ילדים, קשישים ונכים חצו את הרי האלפים בגבול הבינלאומי לאיטליה.
כ-350 איש מהם נתפסו ונשלחו לאושוויץ.
700 הנותרים הצליחו להגיע לכפר האיטלקי בורגו סן דלמצו (Borgo San Dalmazzo) , בסמוך לקונאו.
הם מצאו מקלט בקרב אוכלוסיית האיכרים המקומית, שקיבלה את פניהם בשמחה, ועזרה לפליטים היהודים.
למרות שתושבי הכפר היו עניים, הם פתחו את בתיהם במטרה להציע עזרה, ובזכותם פליטים רבים ניצלו.
כחלק ממאבקם של האחים קאווליון נגד הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, הם החליטו גם לסייע ליהודים שביקשו מקלט בכפרים סביב קונאו.
בתחילת ספטמבר, הם עזבו את קונאו כדי לפגוש את הפליטים היהודים, ודאגו להם למקומות מסתור.
הם החביאו אותם בכפרים בהרי האלפים האיטלקים, ובנוסף גנבו עבורם תעודות זהות ממשרדו של ראש העיר וינולו (Vignolo) , שזויפו לאחר מכן, וחולקו לפליטים.
קאוויליון מתאר בריאיון עמו בשנת 1995 כי הפליטים היהודים שפגש היו אנשים מיואשים ומאוכזבים מאחר שציפו לפגוש בבעלות הברית במקומות שאליהם נמלטו, ולא את הגרמנים.
כאשר קאווליון פגש את הפליטים הוא רצה לספר להם כי גם הוא יהודי ושהוא רוצה לסייע להם, אך הוא חשש שאם היה עושה זאת, הם היו מאמינים לו.
לכן, הוא נשא מולם תפילות בעברית, על מנת לשכנע אותם שהוא יהודי, ושמטרתו היא לעזור להם להסתתר.
סיפורי הצלה של האחים קאווליון
הארי בורגר ואמו ניצלו מהנאצים בזכותם של האחים קאווליון, שהזהירו אותם מבעוד מועד, ולכן הספיקו להימלט.
ניצול אחר, אלפרד פיליפ פלדמן, כתב בספרו, "צעד אחד קדימה: יהודי נמלט באירופה של היטלר", שראה את הגנבה הנועזת של תעודות הזהות על ידי האחים קאווליון ממשרדו של ראש העיר וינולו שבאיטליה, שלאחר מכן חולקו לפליטים יהודים.
הם ביצעו פעולות אלה תוך כדי סיכון חיים ממשי, ולא ניצלו את ההזדמנות להסתתר בעצמם.
וולטר מרקס ואשתו, מן היהודים שהציל קאווליון, השתתפו בטקס החניכה לאתר הנצחה בבורגו סן דלמצו, ב-30 באפריל 2006. אתר הנצחה זה נבנה לזכרם של כל היהודים שגורשו מסנט-מרטין-וסובי.
לאחר סיום המלחמה נסע קאווליון למפקדה הגרמנית, בתקווה שימצא את כל החפצים הגנובים של משפחתו.
לשמחתו הרבה, הוא מצא את הספה עם הכיסוי, שבו החביאה אמו את התכשיטים של המשפחה.
אחרי המלחמה התקשו האחים לחזור לשגרה ולחיים שהיו להם לפני המלחמה.
קשה במיוחד הייתה החזרה לפעילות בחנות, שהייתה הרוסה לחלוטין.
עם זאת, הם הצליחו להסתגל מחדש, והחזיקו בבעלות על חנות הבדים והשטיחים בקונאו למשך שנים רבות.
הם הצליחו אף לחזור לביתם ההרוס, ולשקם אותו.
נכון לשנת 2018, קאווליון, בן ה-99, ממשיך לגור בקונאו.
אחיו ריקארדו עלה לישראל, והתגורר בה עד יום מותו.
לא ידוע מה עלה בגורל שאר בני משפחתו.
אות המציל היהודי מוענק על ידי ארגון בני ברית העולמי מאז 2011. נכון למאי 2018, הוענק האות לכ-200 יהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה על אדמת אירופה, תוך סיכון חייהם.
האות מוענק ליהודים שחיו תחת משטר פאשיסטי או נאצי, במדינות כבושות או באזורים שבהם יהודים חיו תחת סכנה של גירוש למחנות השמדה ועבודה.
קאווליון קיבל את "אות המציל היהודי" בחודש ינואר 2018 בביתו שבקונאו.
בטקס לקחו חלק קאווליון ומשפחתו הקרובה, אלן שניידר (Alan Schneider) מנהל המרכז העולמי של בני ברית בירושלים, פאולו אליעזר פואה (Paolo Eliezer Foa) נשיא בני ברית מילאנו, ודריו דיסני (Dario Disegni), נשיא מוזיאון יהדות איטליה החדש בפרארה.
לאחר טקס קבלת האות בביתו, התקיים כנס באולם ההרצאות בבית הכנסת העתיק בקונאו.
שם נאמו ראש העיר, הבן של קאווליון, אלן שניידר, ופאולו אליעזר פואה.
קאווליון הזיל דמעות, ואף אמר שהוא מאוד גאה ונרגש לקבל את "אות המציל היהודי".
אנצ'רטד הוא סרט פעולה והרפתקאות אמריקאי, המבוסס על סדרת משחקי הפלייסטיישן המצליחה, "Uncharted", שנוצרה על ידי איימי הנינג וחברת "Naughty Dog".
הסרט מבוים על ידי הבמאי רובן פליישר, נכתב על ידי התסריטאים ג'ו קרנהן ורייף הוקינס ומככבים בו טום הולנד ומארק וולברג בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לאקרנים ב־18 בפברואר 2022.
האחים סם וניית'ן דרייק נעצרים בניסיון לגנוב את המפה הראשונה שנוצרה לאחר משלחת מגלן.
סם בורח בזמן שניית'ן מוחזר אל בית היתומים; אך לפני שעוזב, סם נותן לניית'ן טבעת השייכת לאב הקדמון שלהם, סר פרנסיס דרייק, ומבטיח לחזור בשבילו.
15 שנים מאוחר יותר, ניית'ן עובד כברמן וכייס.
ויקטור "סאלי" סאליבן, צייד אוצרות שעבד עם סם במעקב אחר אוצרות שהוסתרו על ידי אנשי צוותו של פרדיננד מגלן, מסביר לניית'ן שסם נעלם לאחר שעזר לו לגנוב את יומנו של חואן סבסטיאן אלקנו.
ניית'ן, שברשותו נמצאים גלויות שסם שלח לו במהלך השנים, מסכים לעזור לסאלי למצוא את אחיו.
סאלי וניית'ן הולכים למכירה פומבית במטרה לגנוב צלב מוזהב הקשור למגלן.
שם, השניים נתקלים בסנטיאגו מונקדה, הצאצא האחרון של משפחת מונקדה, שהייתה אמונה על מימון המשלחת המקורית, וג'ו בראדוק, מנהיגת שכירי חרב שנשכרה על ידי מונקדה.
ניית'ן נקלע למארב על ידי אנשיה של בראדוק, ובמהומה שמתפתחת מתאפשר לסאלי (המתחזה לקונה במכירה הפומבית) לגנוב את הצלב.
הצמד נוסע לברצלונה, שם לכאורה חבוי האוצר, ונפגש עם אשת הקשר של סאלי, קלואי פרייז'ר, ברשותה נמצא צלב נוסף.
קלואי גונבת את הצלב מהצמד, שבהמשך משכנע אותה לעבוד איתם.
בינתיים, מונקדה מתעמת עם אביו, ארמנדו, לאחר שנודע שההון המשפחתי נתרם; לאחר שארמנדו מצהיר שבנו אינו ראוי לרשת אותו, מונקדה מורה לבראדוק להרוג אותו.
ניית'ן, קלואי וסאלי עוקבים אחר רמזים ביומנו של אלקנו לסנטה מריה דל פי, ומוצאים קריפטה ממולכדת מאחורי המזבח, משם סאלי מצליח לחלץ את השניים לאחר ששרד מארב של בראדוק.
בקריפטה, ניית'ן מוצא מפה לפיה האוצר נמצא בפיליפינים.
עם זאת, לאחר שנחשף כי היא עובדת עבור מונקדה, קלואי בוגדת בניית'ן ועוזבת עם המפה.
סאלי מתאחד עם ניית'ן ואומר שלאחר שהוא וסם שחזרו את יומנו של אלקנו, ארבו להם בראדוק ושכירי החרב; סם נורה וסאלי נמלט בקושי.
מונקדה נבגד ונהרג על ידי בראדוק, שיוצאת במטוס משא על מנת למצוא את האוצר; ניית'ן וסאלי מתחבאים במטוס.
ניית'ן תוקף את בראדוק בעוד סאלי צונח החוצה.
ניית'ן נופל מהמטוס עם קלואי, שמנסה לברוח עם המפה לאחר מותו של מונקדה, והצמד נוחת בפיליפינים, שם הם מבינים שהמפה לא מציינת את מיקום האוצר.
לאחר ששיער שסם השאיר לו רמז בגלויות שכתב לו, ניית'ן מוצא את מיקומו הנכון של האוצר, ובעקבות חוסר אמונו בקלואי, נותן לה קואורדינטות מזויפות.
לאחר מכן, הוא מתאחד עם סאלי, והשניים מוצאים את ספינותיו של מגלן.
בראדוק עוקבת אחריהם, ומאלצת את ניית'ן וסאלי להתחבא כשהצוות שלה מעלה את הספינות באוויר.
במנוסתם, סאלי משתלט על אחד המסוקים, מה שגורם לבראדוק להורות למסוק השני להתקרב לפעולת עלייה למטוס.
ניית'ן מגן על עצמו משכירי החרב שלה ומפיל את המסוק השני עם אחד מתותחי הספינה.
סאלי זורק שקית של אוצר שנאספו על ידו לעבר בראדוק, שנופלת למים ואז נמחצת למוות כשהספינה נשברת ונופלת אל תוך הים.
בעוד יחידות חיל הים הפיליפיני סוגרות עליהם, ניית'ן וסאלי נמלטים עם מספר חתיכות של זהב שניית'ן הצליח להציל, ואילו קלואי מגלה שנותרה ללא האוצר.
בסצנה אחרי הכתוביות מתגלה שאחיו של ניית'ן, סם, חי.
טום הולנד – ניית'ן "נייט" דרייק
מארק וולברג – ויקטור "סאלי" סאליבן
אנטוניו בנדרס – סנטיאגו מונקדה
סופיה טיילור עלי – קלואי פרייז'ר
טאטי גבריאל – ג'ו בראדוק
רודי פאנקו – סמואל "סם" דרייק
בשנת 2008, הצהיר מפיק הקולנוע אבי ארד כי הוא עובד עם חטיבת סרטי סוני על פיתוח עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים "Uncharted".
בתשובה לשאלה שהוצגה לריצ'רד למרצ'נד, מעצב המשחקים הראשי של חברת "Naughty Dog", האם הוא מעוניין לראות עיבוד קולנועי של "Uncharted", למרצ'נד השיב ב-"אין תגובה".
מאז, סרטי קולומביה אישרו כי עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים נמצא בפיתוח.
תחילה, התסריט עבור הסרט נכתב על ידי תומאס דין דונלי וג'ושוע אופנהיימר והופק על ידי אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר.
נכון ל-30 ביוני 2009, אושר כי הסרט נמצא בפיתוח במשך שנה וחצי האחרונות.
השחקן נייתן פיליון הביע עניין בגילום דמותו של ניית'ן דרייק, והתחיל קמפיין בטוויטר על מנת לעודד את המעריצים לתמוך בליהוקו לתפקיד.
במהלך ראיון באוגוסט 2010, "Naughty Dog" הצהירה שהם באמת קרובים לפיתוח עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים וכי הם סומכים על כל מי שעובד על העיבוד.
ב-8 באוקטובר 2010, הוכרז על ידי דאג בלגרד ומאט טולמאץ', נשיאים-שותפים של סרטי קולומביה, כי הבמאי דייוויד או.
ראסל נועד לכתוב ולביים את הסרט, שיתבסס על המשחק הראשון בסדרה.
את הסרט היו עתידים להפיק אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר.
לאחר הקרנת סרטו של דייוויד או.
ראסל, "פייטר", מעריץ של סדרת "Uncharted" פנה אליו בשאלה האם הוא שקל ללהק את נתן פיליון לדמותו של ניית'ן דרייק לסרט העתידי.
ראסל לא היה מודע להתעניינות המעריצים בליהוקו של פיליון לסרט והוא ביטל במהירות את הרעיון.
ב-24 בנובמבר 2010 פורסם ראיון ב-MTV עם מארק וולברג על מעורבותו בעיבוד הקולנועי.
ראסל כותב בימים אלו את התסריט והתרגש בגלל מה שהיה לראסל להביא לעיבוד הקולנועי, בתקווה שהצילומים יחלו באמצע שנת 2011. ב-26 במאי 2011 דווח כי דייוויד או.
ראסל עזב את הפרויקט, ושסרטי קולומביה מחפשים תסריטאי חדש.
ב-6 ביולי, "וראייטי" דיווחה כי הבמאי ניל בורגר יחליף את ראסל.
תפקיד הבימוי הוצע לבורגר לאחר שהאולפנים והמפיקים אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר התלהבו מרעיונו החדש להפקת הסרט.
ביולי 2011, בורגר דיבר על הפקת הסרט ואמר:
ב-23 באוגוסט 2012 בורגר נשר מהפרויקט על מנת לעבוד על סרט אחר והאולפנים שכרו את הזוג מריאן וקורמק וויברלי כדי לשכתב את התסריט.
בריאיון ל-"IGN", סת' רוגן ואוון גולדברג אמרו כי הם התבקשו מספר פעמים לכתוב את התסריט, אך סירבו.
ב-4 בפברואר 2014, האתר "דדליין" דיווח כי הבמאי סת' גורדון יביים את הסרט עם התסריט מאת דייוויד גוגנהיים.
בעקבות כך, הפקת הסרט נועדה להתחיל בתחילת שנת 2015, והסרט היה אמור לעלות לאקרנים ב-10 ביוני 2016. ב-12 בנובמבר 2014, האולפנים שכרו את מארק בואל לכתוב את התסריט.
אחרי דיווחים על ליהוקו של וולברג, כריס פראט נכנס למשא ומתן על גילום דמותו של ניית'ן דרייק, אולם לפי הדיווחים הוא דחה את ההצעה.
ב-24 ביוני 2015 סת' גורדון נשר מהפרויקט בשל חילוקי דעות שנבעו מהבדלים יצירתיים.
באפריל 2015, בעקבות מתקפת ההאקרים על סרטי סוני, הודלף התסריט שכתב דייוויד גוגנהיים.
ב-5 באוגוסט 2015, סרטי סוני דחו את תאריך עליית הסרט לאקרנים ל-30 ביוני 2017. במהלך ריאיון ל-"Game News Official", נולן נורת' - מי שמגלם ומדובב את דמותו של ניית'ן דרייק לאורך סדרת המשחקים, הצהיר כי הוא מאמין שהמעריצים לא באמת רוצים עיבוד קולנועי.
צ'ארלס רובן אכן חשף בפני "קולידר" שמה שהם עובדים עליו היה די מרגש, שנכון לעכשיו אין להם במאי ושההפקה עוד לא מוכנה להעלות הצעות ליהוק לפני שהם יהיו מוכנים ללהק בפועל.
באפריל 2016, ניל דרוקמן, שעבד על משחקים קודמים של "Uncharted", אמר שההיבט החשוב ביותר בסרט הוא מערכת היחסים של ניית'ן דרייק עם הסובבים אותו.
ב-29 ביולי 2016 "וראייטי" דיווח שהתסריטאי ג'ו קרנהן יכתוב את טיוטת התסריט של הסרט.
ב-1 בספטמבר 2016, הסרט הוסר מלוח הזמנים של סרטי סוני מפני שלא היה לו במאי או צוות שחקנים, אך האולפנים עדיין המשיכו לשקוד על פיתוח הסרט.
ב-25 באוקטובר 2016, הבמאי שון לוי הודיע שהוא יביים את הסרט.
קרנהן סיפר ל"קולידר" שהוא ולוי בקיאים במשחק, ושהם התקשו להציג את הדמויות בצורה הנכונה, לדעתם.
הצילומים היו אמורים להתחיל בתחילת שנת 2017. וולברג אמר במהלך ריאיון ל-"We Got This Covered" שהוא כבר לא קשור להפקת הסרט.
בתחילת ינואר 2017, פרסם קרנהן תמונה בחשבון האינסטגרם האישי שלו, שאישרה כי התסריט עבור הסרט הושלם.
לאחר מכן, התסריטאי רייף ג'ודקינס נשכר לעבודה מחודשת על התסריט.
ב-19 בדצמבר 2018 פורסם כי לוי עזב את הפרויקט ולא יביים את הסרט.
ב-14 בינואר 2019, "וראייטי" דיווח על כך שהבמאי דן טרכטנברג חתם על חוזה לבימוי הסרט.
ביוני 2019, "הוליווד ריפורטר" אישר כי הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020, כאשר השחקן טום הולנד אמור לככב בתפקיד הראשי כניית'ן דרייק.
ב-22 באוגוסט 2019, דווח ב"דדליין" שדן טרכטנברג עזב את הפקת הסרט, שהתעתדה להתחיל בתחילת שנת 2020. הסרט עתיד להיות הפרויקט העלילתי הראשון של "Sony PlayStation Productions".
ב-27 בספטמבר 2019, "הוליווד ריפורטר" הודיע כי הבמאי טרוויס נייט יביים את הסרט.
בנובמבר, וולברג שב לכבב בפרויקט בדמותו של ויקטור סאליבן, לצדו של הולנד.
במרץ 2020, נודע שאנטוניו בנדרס, טאטי גבריאל וסופי עלי לוהקו לצוות השחקנים ושהתסריט שוכתב על ידי ארט מארקם ומאט הולוויי, שכתבו בעבר את התסריט ל"איירון מן".
הסרט עתיד לקחת השראה מהמשחק הרביעי בסדרה, "Uncharted 4: A Thief's End".
צילומי הסרט היו אמורים להתחיל במרץ 2020 ולהתקיים בברלין ובספרד.
אך בעקבות מגפת הקורונה צילומי הסרט נדחו לחודש יולי 2020.
הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2022, תחת הפקתם של סרטי קולומביה, PlayStation Productions, Naughty Dog והפצתם של סרטי סוני.
אנציקלופדית אאוריקה (או אאוריקה!) היא אנציקלופדיה אינטרנטית לילדים ונוער הכוללת תוכן, בליווי סרטונים, מדיה ואתגרים יומיים להרחבת הידע והסקרנות.
אאוריקה נוסדה על ידי ד"ר נדב דפני ומוגדרת כ"אנציקלופדיה של הסקרנות".
מטרתה להיות מקור ידע כללי לצעירים וכלי לימודי מבוסס תופעות, ולא רק נושאים.
כך ניתן ללמוד בעזרתה בדרך רב-תחומית.
האתר נוסד בשנת 2015 על ידי ד"ר נדב דפני.
שמו של האתר לקוח מאמרתו המפורסמת של ארכימדס, אאורקה, המיוחסת לו לאחר גילוי חוק הציפה שעל שמו.
אאוריקה פונה בעיקר לילדים בני 9–13, מטרת האנציקלופדיה היא ללמד ולהנגיש תוכן איכותי ומעניין לילדים, באמצעות הצגת ערכים קצרים, המלווים בתמונות וסרטוני וידאו, כשבחלק מהערכים משולבים גם משימות ולמידה מתוך ניסוי וטעיה.
בנוסף, המשתמשים גם יכולים לשאול שאלות ולקבל תשובות באימייל ממומחים ומבוגרים מתנדבים בעלי ידע המכונים "אאוריקנים".
למשתמשים הרשומים באאוריקה יש צבירת נקודות שעל פיהם מתקדמים המשתמשים בדרגות ב"סגנון אקדמאי".
את הנקודות צוברים על ידי מענה תשובות ב"אתגר היומי", ומעל דרגת "מועמדת לתואר" מתחילים המשתמשים לכתוב ערכים בכוחות עצמם.
אנצאר היה מחנה מעצר שהקימה ישראל בשנת 1982 בדרום לבנון.
המחנה פעל עד לשנת 1985 ובשיאו, הכיל כ-7,000 עצורים.
בתחילת מלחמת לבנון הועברו עצירים חשודים בחברות באחד מארגוני הטרור למחנה מעצר ליד ראש הנקרה.
אולם, פרקליטות המדינה הודיעה לרמטכ"ל רפאל איתן כי צעד זה נוגד את החוק הבינלאומי וכי יש לעצרם במתקן כליאה בלבנון.
כתוצאה מכך חיפש צה"ל מקום שנראה רחב דיו, לא רחוק מאחד מכבישי הרוחב, שלא נשלט על ידי הרים ולא מוקף אוכלוסייה פלסטינית, ובחר בציר ג'יה–נבטיה, שנחשב ידידותי באותו הזמן.
מחנה אנצאר היה ממוקם על הציר שיוצא מנבטיה לכיוון מערב, בין הכפר א-דוויר לכפר אנצאר.
המתקן היה בנוי מאוהלים מוקפים גדר וסוללות עפר.
האבטחה נעשתה על ידי חיילי מילואים שישבו במגדלי שמירה סביב הגדרות.
במחנה ישבו גם מפקדה גזרתית ופלוגות בתעסוקה שביצעו פעילות בגזרה.
לאחר שהתגלו מנהרות שהאסירים חפרו, פונו האסירים למחנה חדש עם צריפים ומערכות מים וביוב מסודרות, הובאו יחידות אבטחה ברמה גבוהה, הונהגו מסדרים ופשיטות ואף מכשירים לאיתור חפירות.
המחנה עצמו סודר ונכבש באספלט, על מנת למנוע חפירת מנהרות.
הוצבו בו אוהלים חדשים ומגדלי שמירה, ונבנו גדרות חדשות וקו עצירה צהוב, אותו אסור היה לחצות, כמטר אחד מגדר המכלאה.
נגמ"שים ביצעו את הסיורים בין המכלאות השונות.
ב-23 בנובמבר 1983, בעקבות עסקת השבויים עם הפת"ח (עסקת "זמירות חדשות"), פונה הכלא ונסגר זמנית.
כמה שבועות לאחר מכן, החל מתקן המעצר לפעול מחדש והועברו אליו עשרות חשודים שנתפסו בפעילות טרוריסטית כנגד חיילי צה"ל.
ב-2 באפריל 1985 פונו 1200 אסירים ביטחוניים שהיו כלואים בו לכלא עתלית בישראל, 600 נוספים שוחררו למחרת לכפריהם בדרום לבנון והכלא נסגר.
עם הפינוי לרצועת הביטחון, נחרש המתחם על ידי דחפורים.
אנצו מרקזי (באיטלקית: Enzo Marchesi; 26 באפריל 1907 – 22 בפברואר 1997) היה גנרל איטלקי ששימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1970-1972.