tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל-ראיסי היה המועמד הרשמי של איחוד האמירויות הערביות לרשת את קים ג'ונג יאנג כנשיא האינטרפול ב־2022. הואשם בניהול עינויים, ומועמדותו גונתה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם.
קואליציה של 19 ארגוני זכויות אדם, כולל ארגון Human Rights Watch ומרכז המפרץ לזכויות אדם, כתבה מכתב פתוח לאינטרפול המייעץ נגד מינויו לנשיא הארגון.
דו"ח של דייוויד קלברט-סמית', לשעבר התובע הראשי של בריטניה, אמר כי אל-ראיסי אינו מתאים למלא את התפקיד.
מתיו הדג'ס ביקש מחברי האינטרפול לא לשקול את מועמדותו של אל-ראיסי לתפקיד.
ביוני 2021 הוגשה תלונה פלילית בפריז על ידי מרכז המפרץ לזכויות אדם נגד אל-ראיסי.
התלונה מאשימה אותו באחריות לעינויו של אחמד מנסור, מתנגד בולט באיחוד האמירויות שנעצר בשנת 2017.
כצעד חריג לתהליך, איחוד האמירויות קידמה את אל-ראיסי תוך ארגון נסיעותיו למדינות החברות באינטרפול כדי להשיג תמיכה, בעוד שהוא נתפס כ"פאריה בינלאומית".
רודני דיקסון, עורך דינם של מתיו הדג'ס ועלי אחמד, הגיש תלונה במשטרת שוודיה לעצור את אל-ראיסי עם הגעתו למדינה, כחלק מסיור הקמפיין שלו לפני ההצבעה.
הדג'ס ואחמד הגישו בקשה דומה לרשויות המשטרה הנורווגית, וביקשו מהם עזרה ולנצל את ההזדמנות של ביקורו של אל-ראיסי כדי לעצור אותו, אם תיפתח חקירה.
בנובמבר 2021 פרסמו שלושה חברי הפרלמנט הגרמני הצהרה משותפת שבה נאמר כי בחירת אל-ראיסי תסכן את המוניטין של האינטרפול וכי המינוי מפר את הסעיף השני בחוק היסוד של האינטרפול.
35 מחוקקים צרפתים ביקשו מעמנואל מקרון להתנגד למועמדותו של אל-ראייסי במכתב ששלחו אליו.
איחוד האמירויות הערביות דחו את חששותי חברי הפרלמנט הגרמני ואמרו כי הם גאים בכך שהם "אחת המדינות הבטוחות בעולם".
הבחירות התקיימו באיסטנבול ב־25 בנובמבר 2021, כאשר אל-ראיסי התמודד מול שרקה הוורנקובה, סגנית נשיא האינטרפול.
אל-ראיסי ניצח לאחר שלושה סבבי הצבעה ונבחר לכהונה של ארבע שנים עם כ־69% מהקולות.
הוא המועמד הראשון מהמזרח התיכון שנבחר לנשיא הארגון.
איחוד האמירויות הערביות היא התורמת השנייה בגודלה לתקציב האינטרפול, מה שהוביל להאשמות כי איחוד האמירויות קנתה את תוצאות הבחירות.
תפקידו החלקי של אל-ראיסי יהיה בעיקר טקסי, עובדה שהאינטרפול הדגיש שוב ושוב.
עם זאת, נראה שאל-ראיסי נלהב לשנות את מדיניות האינטרפול.
הבטחת הקמפיין שלו להגביר את השימוש בטכנולוגיה מודרנית באינטרפול נתפסה בעיני חלק כהתייחסות לכלי המעקב האלקטרוני שבהם משתמשים משטרים אוטוריטריים.
במאמר עבור Neue Zürcher Zeitung, כינה את בחירתו של אל-ראיסי סיבה למדינות אוטוריטריות לחגוג, שכן היא תכריע עוד יותר את מעמדן של זכויות האדם בארגונים בין-לאומיים.
רות מייקלסון מהגרדיאן תיארה את הבחירות כ"ניצחון גדול בכוח רך" לאיחוד האמירויות.
אחמד חרבי מחאג'נה הוא כדורגלן ערבי ישראלי בעל אזרחות פלסטינית המשחק בעמדת המגן הימני.
חרבי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
בקיץ הצטרף להפועל אום אל-פחם מליגה א', אותה עזב בכל קיץ אך חזר אליה במהלך העונה במשך שלוש העונות שלאחר מכן.
בין לבין שיחק גם בהפועל חיפה, מכבי אום אל-פחם וסקציה נס ציונה.
בקיץ חתם בשבאב אל-אמערי מליגת העל הפלסטינית, עמה זכה באליפות בעונת .
בקיץ חזר לליגה הישראלית ולקדנציה שנייה במכבי אום אל-פחם מהליגה הלאומית.
ב-17 בינואר 2013 הצטרף להפועל בני לוד.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בשבאב אל-אמערי בה שיחק שנתיים.
בהמשך שיחק גם באהלי אל-ח'ליל, שבאב א-דאהרייה ושבאב א-סאמו.
בקיץ חתם בצעירי אום אל-פחם מליגה ג', עמה עלה לליגה ב' בסיום העונה.
ב-29 בנובמבר 2021 חתם במכבי אחי אכסאל.
ב-4 ביוני 2010 חרבי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בתיקו 1-1 נגד .
ב-25 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
חרבי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015, שהייתה הופעת הבכורה של הנבחרת במפעל זה.
אחמד מוגני (נולד ב-10 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן קומורו המשחק בעמדת הקשר בג'אוניס אש מליגת העל הלוקסמבורגית ובנבחרת קומורו.
מוגני, שנולד בפריז, החל את הקריירה שלו בגיל 17, כששיחק כדורגל בליגות הנמוכות בצרפת.
בשנת 2014 הוא הצטרף לקבוצת המילואים של מועדון הכדורגל פריז ולאחר עונה אחת טובה, הוא חתם על חוזה מקצועי בקבוצה הבוגרת.
ב- 23 באוקטובר 2015, מוגני רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה בתיקו 1–1 מול שאמו ניור.
לאחר חזרה לבולון-בילנקורט ועונה אחת בבוביני, ביוני 2020 הוא חתם על חוזה בקבוצת אנסי.
כבר בהופעת הבכורה שלו, שהתקיימה ב-21 באוגוסט, הוא כבש צמד בתיקו 3–3 מול לה מאן.
בשנת 2023 חתם בקבוצת ג'אוניס אש מליגת העל הלוקסמבורגית.
ב-13 ביוני 2015, מוגני רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת קומורו בהפסד 2–0 לנבחרת בורקינה פאסו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הגיע ב-1 בספטמבר 2021 בניצחון 1–7 על נבחרת סיישל במסגרת משחק ידידות; במשחק זה, מוגני כבש צמד.
ב-18 בינואר 2022, הוא הבקיע צמד נוסף במשחק האחרון בשלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2021 במסגרת הניצחון המפתיע 2–3 על נבחרת גאנה.
אחמד יאסר אל-מוחמדי הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הבלם בא-ריאן.
יאסר נולד בדוחה למשפחה ממוצא מצרי.
אביו היה כדורגלן בעברו במצרים בשנות ה-70 של המאה ה-20. אחיו הם הכדורגלן חוסיין יאסר ומוחמד יאסר.
יאסר התחנך באקדמיה לכדורגל של אספייר ובשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל לח'וויא.
ב-8 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אל-ח'ריתייאת.
ב-1 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות האסיאתית בהפסד 3-0 לאל-אהלי.
ב-2 בינואר 2014 הושעה מכדורגל עד לסיום העונה.
בקיץ לח'וויא התאחדה עם "אל-ג'יש" לא-דוחייל וזמן קצר לאחר מכן הושאל לקולטורל לאונסה מהליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 4-4 נגד ריאל ואיאדוליד.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד וסקה.
באוגוסט יאסר הושאל לוויסל קובה מליגת העל היפנית.
אחמד כורד היה פוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כראש עיריית דיר אל-בלח שבמרכז רצועת עזה.
כורד נולד ב־13 בספטמבר 1949 במחנה הפליטים דיר אל-בלח שנה לאחר שמשפחתו בת חמש נפשות ברחה מבית טימא שליד אשקלון.
לכורד היו 11 ילדים עם אשתו הרוסייה.
כורד עמד במשך כשלושה עשורים בראשות ארגון הדעווה סלאח, שסיפק שירותים שונים לתושבי הרצועה.
כורד נבחר לראשות העיר בבחירות בשנת 2005 כמועמד ארגון הטרור והמפלגה חמאס.
קודם לכן, מילא את תפקיד השייח' המקומי במסגד דיר אל-בלח.
כורד היה ראש עמותה שהפעילה בית ספר בעיר שבו למדו כ-1,000 תלמידים.
באוגוסט 2007 הכריזה מחלקת האוצר של ארצות הברית על כורד כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
שימש כשר העבודה בממשלת חמאס.
כראש ועדת הצדקה בחמאס, הודיע כורד ב-2019, כי הממשל בעזה יחלק כספים לכ-4,000 מפצועי הצעדות לגדר.
אחמד נוואף אל-אחמד אל-סבאח הוא פוליטיקאי וקצין בצבא הכוויתי שכיהן כראש ממשלת כווית מ-24 ביולי 2022 ועד להתפטרותו ב-20 בדצמבר 2023.
לרוב מקדימים לשמו את התואר א-שייח' (الشيخ).
אחמד נוואף הוא בנו הבכור של נוואף אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח המנוח, האמיר לשעבר של כווית, מאשתו, שריפה סולימאן אל-ג'אסם, ולו שלושה אחים: שייח' פייסל, שייח' עבדאללה, ושייח' סאלם וכן אחות אחת, שייח'ה.
אחמד נוואף קיבל תואר ראשון במסחר מאוניברסיטת כווית.
עבד במשרד הפנים של כווית כתת-מזכיר לענייני לאום ודרכונים, עד שנת 2014.
בשנת 2014 החל לכהן בתפקיד מושל מחוז חוואלי.
ייצג את אמיר כווית מספר פעמים.
ב-19 בנובמבר 2020 – 9 במרץ 2022 שירת בתפקיד סגן ראש המשמר הלאומי.
ב-9 במרץ 2022, התמנה לסגן ראש הממשלה ושר הפנים.
ב-24 ביולי 2022 הטיל עליו יורש העצר של כווית, משעל אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח את תפקיד ראש הממשלה והוא הרכיב את הממשלה הארבעים בתולדות כווית.
ב-20 בדצמבר 2023, הוא הגיש את התפטרות ממשלתו כראש ממשלה לאמיר משעל אל-סבאח, אך הוא נשאר בפועל בתפקיד, עד למינוי הממשלה החדשה ב-4 בינואר 2024 לאחר שהוצא "צו אמירי" הממנה את השייח' ד"ר מוחמד סבאח אל-סאלם אל-סבאח לראש הממשלה.
אחמד נוואף מונה לראש ממשלת כווית בתקופת שלטון אביו, האמיר נוואף אל-אחמד, על רקע משבר פוליטי ומאבקי ירושה במשפחה השלטת.
כדי לבסס את כוחו, נקט אחמד נוואף בצעדים שעוררו את מתנגדיו לפעול נגדו, כמו: התערבות ברשות השופטת, העמדת יריבים לדין על שחיתות, חנינת תומכים ומינויים למשרות בכירות.
ב-20 בדצמבר 2023, בנאום בפני הפרלמנט לאחר מותו של האמיר שייח' נוואף אל-אחמד, האמיר החדש, שייח' מישל אל-אחמד אל-סבאח, תיאר את פעולותיו של אחמד נוואף כ"חבלה שיטתית" במוסדות המדינה להשגת צרכים אישיים.
באותו יום, אחמד אל-נואף התפטר מתפקידו כראש ממשלה, אך המשיך בתפקידו עד שמחליפו השייח' מוחמד סבאח א-סאלם אל-סבאח הושבע לתפקיד ב-17 בינואר 2024.
ב-19 במרץ 2023, בית המשפט החוקתי של כווית הכריז על ביטול הבחירות לפרלמנט ב-2022, והחזיר לתפקיה את האספה הלאומית משנת 2020. החלטה זו באה בין היתר בגין טענות על תפקודו הלקוי של ראש הממשלה אחמד נוואף (הוא נעדר מכל הישיבות של אותה אספה.
מיד לאחר פסק הדין, ראש הממשלה אחמד נוואף ביקש מהשופט מוחמד בן נאג'י (Mohammad bin Naji), נשיא בית המשפט החוקתי, להתפטר לפי דרישת "ההנהגה הפוליטית".
בן נאג'י התפטר, אך המועצה השיפוטית העליונה דחתה את ההתפטרות, בטענה להתערבות הרשות המבצעת בשיפוט.
שבועיים לאחר מכן, בן נאג'י הגיש מחדש את ההתפטרות, והפעם המועצה קיבלה אותה.
מינוי מורשע בהונאה לשר הביטחון
ב-18 ביוני 2023 מינה ראש הממשלה אחמד אל-נוואף את בן דודו ובן בריתו הפוליטי, שייח' אחמד אל-פהד אל-אחמד א-סבאח, לתפקיד שר הביטחון.
המינוי עורר התנגדות ציבורית ותקשורתית נרחבת, בשל הרשעתו הפלילית של אל-פאהד בהונאה על ידי בית משפט שווייצרי ב-2021.
אחמד אל-נואף אישר מתן חנינות באופן סלקטיבי, כדי לחזק את הבריתות הפוליטיות שלו, כמו.
יוטיובר בלונדון שתמך במועמדותו של אחמד נוואף לתפקיד נסיך הכתר (החנינה ניתנה כדי להבטיח את הגיבוי של השבט שממנו בא)
חנינות לאנשי השבט שנכלאו בגין עריכת בחירות שבטיות בלתי חוקיות.
כדי לזכות בתמיכת הקהילה השיעית בכווית, הוא חנן מנהיג חוליית הטרור של חזבאללה, שנידון למאסר עולם, בגין אגירת נשק בחווה שלו.
מתן חנינה לבן דודו הראשון ובן בריתו הפוליטי , לשעבר ראש ביטחון המדינה, שהורשע בעבר בגין ארגון וניהול מסע דיסאינפורמציה במטרה להסית למרד.
אחמד מדני היה פוליטיקאי ואיש צבא איראני, לשעבר מפקד חיל הים האיראני, מושל מחוז ח'וזסתאן ומועמד לנשיאות בבחירות הראשונות שנערכו באיראן.
מדני היה קומודור בצי האיראני כבר ב-1970, אולם הודח ב-1973 בשל מעורבותו בפוליטיקה.
לאחר המהפכה הוכתר כמפקד חיל הים וכשר ההגנה של איראן, ואף נבחר לפרלמנט החדש מטעם פרובינציית כרמאן, אולם נאלץ להימלט לארצות הברית ב-1980, שם שהה עד מותו.
אחמד מדני נולד ב-1928 בסירג'אן.
בצעירותו גדל בכרמאן לפני שחזר לטהראן כדי לרכוש השכלה אוניברסיטאית.
מדני למד משפטים באוניברסיטת טהראן, ולאחר מכן הצטרף לצי האיראני ועבר לאנגליה כדי להמשיך את לימודיו.
ב-1970 הגיע מדני לדרגת קומודור בצי האיראני.
מדני בילה את רוב שירותו הצבאי בעיר הנמל בנדר עבאס ובמפרץ הפרסי.
הוא פוטר מהצי ב-1973 בשל פעילותו הפוליטית, ועד המהפכה האיראנית ב-1979 לימד מדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטאות שונות באיראן.
לאחר המהפכה התמנה מדני כמפקד הצי האיראני וכיהן גם כשר ההגנה למשך תקופה קצרה של 37 יום, בין 22 בפברואר 1979 עד 31 במרץ באותה שנה.
מדני כיהן גם כמושל מחוז ח'וזסתאן למשך תקופה קצרה לאחר מכן.
לאחר מכן, התמודד בבחירות לנשיאות איראן ב-1980, הוא נבחר לפרלמנט מטעם פרובינציית כרמאן (בחירה שלא אושרה על ידי הפרלמנט עצמו), אולם קיבל רק קרוב ל-16% מהקולות בבחירות לנשיאות, סיים במקום השני והפסיד לאבולחסן בני-סדר שקיבל למעלה מ-75% מהקולות.
ב-1980 גילה מדני שהוא נאשם בקשר עם ארצות הברית, ובעקבות כך הוא נמלט מהמדינה.
לפי טענות שונות, מדני נמלט לאחר שהאמאם רוחאללה ח'ומייני התנגד לתוכניות המלחמה שלו ביחס לעיראק.
מדני התיישב בארצות הברית, שם כיהן כיושב ראש מפלגת החזית הלאומית האיראנית מחוץ לאיראן.
מדני נפטר ב-12 בפברואר 2006 ממחלת הסרטן, בביתו בקולורדו.
אחמד טאהא הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל דרכון פלסטיני המשחק בעמדת המגן השמאלי במ.ס.
טאהא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס.
כמה חודשים לפני יום הולדתו ה-17 הצטרף לקבוצת הנערים של מכבי נתניה, בה שיחק שנה וחצי שאחריהן חזר לכפר קאסם.
ב-29 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2-4 נגד הפועל רמת השרון.
3 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 למכבי פתח תקווה.
במרץ זומן לסגל נבחרת פלסטין.
בתגובה אמר שר התרבות והספורט מיקי זוהר שזו חציית קו אדום, דבר שזכה לגיבוי של מחזיק תיק הספורט בעיריית כפר קאסם.
ב-20 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 ל.
אחמד מחמוד עודה היה סוחר קרקעות פלסטיני בולט שפעל באזור יהודה ושומרון.
עודה נודע כמי שתיווך ומכר קרקעות ליהודים, פעילות שבגינה הפך לדמות שנויה במחלוקת בחברה הפלסטינית ואף נרצח על רקע זה.
במהלך המאה ה-20, ובייחוד לאחר 1967, התעצם המאבק הפנים-פלסטיני נגד מכירת קרקעות ליהודים ביהודה ושומרון.
סוחרי קרקעות פלסטינים, וביניהם אחמד עודה, פעלו במרחב זה תוך סיכון אישי רב, לנוכח התנגדות חריפה מצד החברה הפלסטינית והנהגתה, שהובילה לאיומים, רדיפות ואף מעשי אלימות ורצח כלפי מי שנחשדו במכירת קרקעות לישראלים.
עודה נחשב לאחד מסוחרי הקרקעות והמתווכים המרכזיים בגדה המערבית בשנות ה-70 וה-80. הוא היה מעורב בעסקאות רבות של מכירת קרקעות ליהודים, בעיקר באזור קלקיליה והסביבה.
חלק מהעסקאות עוררו מחלוקות משפטיות, בשל טענות מצד רוכשים ישראלים כי הקרקעות שנמכרו להם היו קטנות מהשטח שהוסכם עליו, או שלא היו בבעלותו של עודה.
בשנות ה-80 ייצג את אחמד עודה עורך הדין דניאל פרידמן, בהליכים משפטיים בישראל שעסקו בעסקאות מקרקעין שביצע.
ייצוגו המשפטי של עודה זכה לסיקור עיתונאי, והוא שימש עד מרכזי בתיקים משפטיים שונים.
לאחר הירצחו של עודה, הוגשו תביעות אזרחיות נגד עיזבונו, בעיקר מצד חברות ואנשים שרכשו ממנו קרקעות.
אחת התביעות המרכזיות הוגשה בשנת 1995 נגד אמו ואשתו של עודה, בטענה כי עודה מכר לתובעים קרקעות בשטח קטן מהמוסכם או קרקעות שלא היו בבעלותו.
התביעה, על סך 750 אלף שקל, נדחתה לאחר שבית המשפט קבע כי לא הובאו די ראיות מספקות להוכחתה.
עודה נרצח בקלקיליה בסוף אוקטובר 1993, ככל הנראה על רקע פעילותו במכירת קרקעות ליהודים.
מותו שיקף את הסיכון הרב שנטלו על עצמם סוחרי קרקעות פלסטינים שפעלו בתחום זה, והיווה חלק מתופעה רחבה של אלימות כלפי מוכרי קרקעות בחברה הפלסטינית.
סיפורו של אחמד עודה ממחיש את המתח הפנימי בחברה הפלסטינית סביב סוגיית הקרקעות, ואת המורכבות המשפטית והחברתית של עסקאות מקרקעין באזורי סכסוך.
פעילותו ונסיבות מותו מדגימות את המחיר האישי והמשפחתי של סוחרי קרקעות פלסטינים שפעלו בניגוד לעמדת הציבור וההנהגה המקומית.
ד"ר אחמד נזיף הוא פוליטיקאי מצרי, שכיהן כראש ממשלת מצרים מ-14 ביולי 2004 ועד 28 בינואר 2011. הוא סיים את תפקידו כראש ממשלה לאור מחאות המונים ברחבי מצרים נגד משטרו של הנשיא חוסני מובארכ.
הנשיא חוסני מובארכ הזמין אותו להקים ממשלה ב-9 ביולי 2004. ראש הממשלה נזיף נשבע אמונים לתפקידו עם 14 שרי הקבינט ב-14 ביולי 2004. הוא קיבל מיד תמיכה פרלמנטרית בהצבעת אמון.
הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר מאז ייסוד הרפובליקה, וראש הממשלה השני הכי צעיר בכל ההיסטוריה של מצרים המודרנית.
הקבינט שלו ידוע בזה שרוב חבריו הם טכנוקרטים.
נזיף התפטר ב-27 בספטמבר 2005, ובבחירות הכלליות שהתקיימו שלושה חודשים מאוחר יותר, נבחרה ממשלתו לכהונה נוספת.
הוא הגיע לשלטון אחרי ממשלתו של עאטף עובייד, שהתפטר לאחר ישיבת חירום ממשלתית.
ד"ר נזיף שירת כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלתו של עובייד.
לנזיף מוניטין של אדם ישר ומודרני.
נזקפת לזכותו הבאת האינטרנט למצרים בעת כהונתו כשר התקשורת וטכנולוגיית המידע.
הוא הסדיר שמחשבים ואינטרנט יימכרו בזול על ידי חברת התקשורת המצרית.
נזיף מחזיק בתואר דוקטור להנדסת מחשבים מאוניברסיטת מקגיל, קנדה.
בינואר 2005 תמך באופן מעורר מחלוקת במועמדותו של גמאל מובארכ לנשיאות מצרים.
מֻעִז אד-דין אחמד סנג'ר בן מלכשאה בן אלפ ארסלאן (ערבית: معز الدين أحمد سنجر بن ملكشاه بن ألب أرسلان), (1084/1086 - 8 במאי 1157) היה השליט של ח'וראסאן בשנים 1097 עד 1118. מ-1118 ועד 1153 היה הסולטאן האימפריה הסלג'וקית.
משוררו המלכותי היה אדיב סאביר.
סנג'ר היה בנו של מלכשאה הראשון ונכדו של אלפ ארסלאן.
אחרי מות אביו ב-1092 נלחם על הירושה נגד שלושת אחיו מחמוד הראשון , ברקירוק מלכשאה השני ומוהמט הראשון ונגד אחיינו מחמוד השני .
מ-1097 שלט סנג'ר במרבית שטחי איראן, וב-1038 מיקם את בירתו בנישאפור.
ב-1131 השתלט סנג'ר על בגדאד ולזמן קצר הצליח להחזיק תחת שלטונו אימפריה גדולה כמעט כמו זו של אביו.
מרידות של בני משפחתו, ושל מושלים אזוריים שפרקו עול, שמטו שטחים מתחום שליטתו של סנג'ר.
הסולטאן סנג'ר נתפס בידי נוודים טורקמנים ב-1153, הוחזק בשבי וממנו נמלט בסתיו 1156.
הוא מת ב-8 במאי 1157 ונקבר במרב העתיקה.
אחרי מות סנג'ר שבה הסולטנות הסלג'וקית והתפצלה בין בני המשפחה הסלג'וקית ולא שבה עוד לגדולתה.
אחמד סעד (בערבית - أحمد سعد; 25 בנובמבר 1945 - 20 באפריל 2010), היה כלכלן ערבי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם חד"ש ורשימת חד"ש-בל"ד.
היה חבר לשכות מק"י וחד"ש וחבר מזכירות ועדת המעקב העליונה של האוכלוסייה הערבית בישראל.
מטעם מחוז עכו של המפלגה הוא כיהן כחבר הלשכה הקבועה למזכירות הארגונית הלא-ממשלתית למען שלום צודק והגשמת זכויותיהם הלאומיות של הפלסטינים.
במקצועו סעד היה דוקטור למדעי הכלכלה ועבד כמנהל מכון "תומא" למחקר חברתי-פוליטי.
בשנת 1996 הוא נבחר לכנסת ה-14 מטעם רשימת חד"ש-בל"ד, אך במהלך כהונתה של הכנסת פרשו חברי בל"ד מהסיעה המשותפת וסעד נותר חבר סיעת חד"ש.
בהיותו חבר הכנסת כיהן סעד כחבר ועדת הכנסת וועדת הכספים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-111 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת.
משנת 1999, לאחר סיום כהונתו כחבר הכנסת, סעד שימש עורך העיתון "אל-איתיחאד".
ב-20 באפריל 2010 סעד נפטר לאחר מחלה.
אחמד נאג'י אחמד אל-ע'נדור היה טרוריסט פלסטיני, מפקד חטיבת צפון עזה בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
נולד והתגורר בעיר עזה, למשפחה שמוצאה מיפו שלפני 1948. אחמד ע'נדור התחיל את פעילותו ב-1984, והיה פעיל בזרוע הצבאית של חמאס באינתיפאדה הראשונה.
ריצה עונש מאסר בישראל בשנים 1988–1994. לאחר מכן היה כלוא ברשות הפלסטינית בין 1995 עד 2000.
באינתיפאדה השנייה, שימש עוזרו של עדנאן אל-ע'ול, מהנדס חמאס ברצועת עזה ויד ימינו של מוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של חמאס.
היה האחראי לתקרית הטנק ולהיתקלות עם חיילי צה"ל ליד היישוב דוגית ב-15 בפברואר 2003, שבה נהרגו ארבעה חיילים.
יומיים לאחר מכן נהרס ביתו על ידי כוחות צה"ל.
לאחר הריגת אל-רול באוקטובר 2004, כחלק מהשינויים בצמרת חמאס, הוא מונה למפקד צפון רצועת עזה.
עם סיום פינוי היישובים הישראליים מרצועת עזה במסגרת ההתנתקות בשנת 2005, חמאס חשף בתקשורת את האישים המאיישים את שרשרת הפיקוד העליונה שלו ברצועת עזה.
בחשיפה זו צוין אחמד ע'נדור כ"מפקד צפון רצועת עזה".
ב-23 בספטמבר 2005, בזמן מצעד צבאי של חמאס שע'נדור היה אחראי עליו במחנה הפליטים ג'באליה בצפון רצועת עזה, ע'נדור ניצל מהתפוצצות שהרגה 19 פלסטינים.
חמאס טען כי היה זה ניסיון התנקשות ישראלי, אולם ישראל טענה כי הפיצוץ נגרם מהתפוצצות של רקטות קסאם.
היה יד ימינו של אחמד ג'עברי, מפקד הזרוע הצבאית של חמאס והיה נחשב מספר שתיים בהנהגה הצבאית של חמאס.
ביחד עם ג'עברי ייצג את הפלג הניצי בהנהגת חמאס, שהתנגד להסכם מכה ולרגיעה עם הפת"ח.
עודד את פעילי חמאס בהתקפות צבאיות על אנשי פתח, שעימם נותר חשבון דמים פתוח מחודשי מלחמת האחים ברצועה, והיה בעד חידוש בהדרגה של הפיגועים נגד ישראל.
ע'נדור היה מהיוזמים של כיבוש הרצועה על ידי חמאס בשנת 2006. שמו נקשר גם לחטיפת החייל גלעד שליט.
ע'נדור שימש כסמכות לאישור פיגועים עבור אנשי ועדות ההתנגדות העממית.
הוא ואנשיו עמדו בקשר הדוק ומתמשך עם מוחמד דרמוש, ראש ועדות ההתנגדות העממיות, שכיוון את פעילותם.
ב-12 ביולי 2006, כשל ניסיון סיכול ממוקד בו, ביחד עם בכירים נוספים של הזרוע הצבאית של חמאס.
ב-14 באפריל 2006, היה אחראי על שליחת חוליה מג'באליה ברצועת עזה דרך סיני לישראל ומשם ליהודה ושומרון, להקים שם תשתית טרור.
במאי 2007 סירב להוראת אחמד ג'עברי, מפקד הזרוע הצבאית של חמאס להפסיק את ירי הקסאמים לישראל.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, תקף צה"ל את ביתו.
כתוצאה מהתקיפה, נהרגו אשתו ובנותיו.
ב-8 באוגוסט 2018 נהרג בנו עלי ע'נדור, שאף הוא פעיל בחמאס, מסיכול ממוקד של צה"ל.
בתגובה לכך החל חמאס בירי ארטילרי כבד על יישובי עוטף עזה, שדרות, נתיבות, אשקלון ובפעם הראשונה מאז מבצע צוק איתן לעבר העיר באר שבע בכל הלילה שבין 8–9 באוגוסט 2018.
במהלך טבח 7 באוקטובר, נהרגו שניים מבניו שהיו פעילי חמאס.
ב-16 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל תקף מתחמים תת-קרקעיים שבאחד מהם הסתתרו בכירי חמאס, בהם ע'נדור.
ב-26 בנובמבר 2023, במהלך ההפוגה בלחימה לצורך שחרור שבויים, פרסם חמאס הודעה רשמית על מותו.
בינואר 2024 לאחר נתיחת גופות חללים שנחטפו למפקדה התת־קרקעית של חמאס, דיווח צה"ל כי ייתכן שבתקיפה שבה חוסל ע'נדור נהרגו גם החיילים הישראלים ניק בייזר, רון שרמן והאזרח אליה טולדנו שנחטף מהמסיבה ברעים.
אחמד סעדאת הוא טרוריסט ופוליטיקאי פלסטיני, מזכ"ל ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין ומתכנן רצח רחבעם זאבי.
מרצה עונש של 30 שנות מאסר בישראל.
נולד באל-בירה למשפחת פליטים מהכפר דיר טריף.
ב-1969 נעצר לראשונה בידי ישראל על רקע פעילותו בחזית העממית.
ב-1981 נבחר לוועד המרכזי של החזית.
בשנים 1993-1989 היה במעצר מנהלי במשך שנתיים במצטבר.
ב-1994 נבחר לראש החזית בגדה המערבית.
סעדאת מונה למזכ"ל החזית העממית באוקטובר 2001 לאחר שצה"ל חיסל את קודמו בתפקיד אבו עלי מוסטפא.
כנקמה על חיסולו של אבו עלי מוסטפא הוא תכנן את רציחתו של רחבעם זאבי.
לאחר ההתנקשות ב-17 באוקטובר אותה שנה, נמלט למתחם המוקטעה ברמאללה.
יאסר ערפאת סירב להסגירו ובתגובה צרה ישראל על המתחם.
לאחר שיחות שהתנהלו בין הצדדים בשיתופן של ארצות הברית ובריטניה, הושג הסדר שכונה "הסכם רמאללה" ובמסגרתו סעדאת הובא למשפט צבאי פלסטיני ולאחריו נכלא בכלא ביריחו בפיקוחם של סוהרים בריטיים ואמריקנים.
ב-2002 נהרג אחיו, מוחמד, מאש צה"ל במהלך ניסיון מעצר באזור רמאללה.
ב-2003 הביע את התנגדותו למפת הדרכים.
לאחר ניצחונו בבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת בינואר 2006, הכריז חמאס על כוונתו לשחרר את רוצחי זאבי ובהם סעדאת.
ב-14 במרץ 2006 בשעה 09:00 בבוקר, יצאו הסוהרים הבריטים והאמריקאים מהכלא מחשש לחייהם.
בתגובה החל צה"ל במבצע הבאת ביכורים במסגרתו צר על הכלא בו הוחזק סעדאת.
לאחר 10 שעות מצור, הוא נלכד והובא לכלא בישראל.
בדצמבר 2008 נגזרו עליו 30 שנות מאסר בבית משפט צבאי.
ישראל סירבה לשחרר את סעדאת במסגרת עסקת שליט ובעסקאות החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל (בינואר ובאוקטובר 2025).
אחמד סבע הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בשנת 2012 היה מלך השערים של ליגת העל וזכה בתואר כדורגלן העונה בישראל.
כיום הוא מאמן את מ.ס טירה מליגה א'.
סבע שיחק במשך 12 שנים בקבוצת הנוער ואף בבוגרים של איחוד מג'ד אל-כרום מעיר הולדתו מג'ד אל-כרום, ישראל.
לאר ששיחק גם בהפועל עכו ובבני לוד, חתם ב-19 בינואר 2009 על חוזה לשנה אחת עם מכבי נתניה, אליה הצטרף בתחילת העונה שלאחר מכן.
בעונת 2009/2010, שהייתה שנתו הראשונה בקבוצה, סיים כמלך שערי הקבוצה עם 9 כיבושים.
באותה עונה רשם את הופעתו הראשונה בליגה האירופית, בה כבש נגד סליימה וונדרס המלטזית בניצחון 3–0.
בעונת 2010/2011 הפך לאחד השחקנים המשמעותיים ביותר של מכבי נתניה, והיה אחד מהגורמים להגעתה של הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ולפלייאוף העליון בליגה.
בעונה זו, שוב סיים כמלך השערים של הקבוצה עם 12 כיבושים.
ביוני 2011, האריך את חוזהו במכבי נתניה לעוד 3 שנים, עם שכר של 130 אלף דולר לעונה.
בתחילת עונת 2011/2012 קיבל את סרט הקפטן לאחר עזיבתו של הקפטן הקודם, אוראל דגני.
את עונה זו סיים בתור השחקן המצטיין של הקבוצה, כאשר זכה בתואר מלך השערים של ליגת העל עם 20 כיבושים, אחרי 27 שנים שלא זכה בתואר זה שחקן ממכבי נתניה.
כמו כן, נבחר באותה עונה לכדורגלן העונה בישראל.
בעונת 2012/2013 כבש את שערו השני בקריירה בליגה האירופית, בניצחון 1–0 על קופס הפינית בשלב המוקדמות של המפעל.
ב-4 בנובמבר 2012 כבש את השער הראשון וההיסטורי באצטדיון נתניה החדש במשחק הבכורה באצטדיון, בו ניצחה מכבי נתניה 2–1 את הפועל תל אביב.
ב-9 במרץ 2013 כבש את שער הליגה ה-50 שלו במכבי נתניה, בהפסד 1–2 למכבי חיפה.
בתום העונה ירד עם מכבי נתניה לליגה הלאומית, ועזב את הקבוצה לאחר ששיחק ארבע שנים במדיה, בהן כבש 51 שערי ליגה, ובסך הכל 62 שערים בכל המסגרות.
ב-16 במאי 2013 חתם בקבוצת עירוני קריית שמונה, ששילמה עבורו כחצי מיליון שקלים.
סבע לא-הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, ובינואר 2014 חתם בהפועל רעננה.
כעבור חודש ביקש סבע להשתחרר מהפועל רעננה, ולמעשה סיים את העונה.
ב-30 ביולי 2014 חזר סבע לקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון.
בינואר 2015 סבע חתם בקבוצה מהליגה הפלסטינית – הילאל אל-קודס.
בעונת עבר להפועל כפר כנא מליגה א'.
ב-13 בנובמבר 2014 עזב את מהמועדון ומונה למאמן-שחקן בקבוצת נעוריו איחוד מג'ד אל-כרום מליגה א'.
בסוף עונת 2015/2016 פרש ממשחק פעיל, ומונה למאמן של איחוד מג'ד אל-כרום.
ביוני 2017 מונה למאמן קבוצת הפועל אום אל-פחם מליגה א', אך כעבור 5 חודשים התפטר מתפקידו.
בן דודו הוא כדורגלן מכבי חיפה ושחקן נבחרת ישראל לשעבר, דיא סבע.
אחמד סובחי מנסור הוא היסטוריון ותאולוג מוסלמי, מומחה בתרבות, בתאולוגיה, בפוליטיקה ובהיסטוריה של האסלאם וסופר.
מנסור ייסד זרם אסלאמי המכונה: הקוֹרְאָנִיים – القرآنية, שאינו סוני ואינו שיעי, המדגיש את חלקי הקוראן הקוראים לשלום, אהבה, חירות ואחווה (מה שמכונה על ידי מלומדים "תקופת מכה בקוראן") ומפרשים את הקוראן בהקשרו ההיסטורי.
מנסור היה פעיל למען דמוקרטיה וזכויות אדם במצרים, וקרא לביצוע רפורמות נרחבות באסלאם, להתאימו לעידן המודרני, לבטל בו את החלקים האלימים, בראש ובראשונה ביטול החדית' ואת סיפור חייו ואמירותיו של מוחמד, כפי שהם מופיעים בחדית' ובכתבים של מחברים אחרים.
לגרסתו, הקוראן וההתגלות של מוחמד כפי שהיא מופיעה בקוראן, מהווים מקור מספק בהחלט למוסר אנושי ולאמונה דתית ואילו כל התוספות האחרות הן מקור לשנאה, פונדמנטליזם, אנטי הומניזם, טרור ומלחמות.
מנסור וקבוצתו ראו עצמם כגוף המהווה משקל נגד לפונדמנטליזם האסלאמיסטי, הוואהבים, הסלאפים והאסלאם הרדיקלי בכללותו.
הם גם יצאו כנגד רעיון הסלפיה והג'יהאדיזם של אוסאמה בן לאדן והתומכים באידאולוגיה זו.
מנסור פעל רבות לחופש הדת ולהגנה על הנוצרים הקופטים במצרים ועל מיעוטים אחרים.
תפיסתם האידאולוגית והדתית של מנסור וחבריו לקבוצה עוררה זעם רב בקרב אנשי דת רבים.
הופנתה כלפיהם ביקורת ואף הוצאה כנגדם פתווה בשל "פגיעה באסלאם ובנביא".
חברי הקבוצה, ובהם מנסור, נרדפו על ידי הממסד הדתי והממשלה.
לאחר לחץ מצד אנשי דת, הוא פוטר ממשרתו האקדמית באוניברסיטת אל-אזהר, לאחר שהביע בגלוי את דעותיו באשר לביטול החדית'.
לבסוף נעצר מנסור בגל המעצרים השני נגד הקבוצה וריצה מאסר בשל הדעות הפוליטיות, דתיות, חברתיות והליברליות שלו.
בסוף שנת 2001 קיבל מקלט מדיני בארצות הברית, כמה שבועות לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
מנסור נולד במרץ 1949 בא-שרקיה במצרים.
כבר כילד, הציג מנסור חוכמה ותבונה ויכולת אינטלקטואלית גבוהה במיוחד.
בהיותו בבית הספר היסודי בשנת 1964, דורג במקום השני במצרים כולה, במבחנים הארציים.
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר התיכון אל-אזהר בשארקיה, כשהוא מדורג במקום הרביעי במבחני כניסה לאוניברסיטה, בשנת 1969. לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטה הסונית היוקרתית ביותר בעולם ללימודי דת, אל-אזהר, שם החל ללמוד את היסטורית האסלאם.
הוא סיים את התואר הראשון בהצטיינות מרבית, בשנת 1973 ואת התואר השני, אף הוא בהצטיינות רבה, בשנת 1975. את הדוקטורט שלו סיים בשנת 1980 באוניברסיטת אל-אזהר, שוב בהצטיינות הגבוהה ביותר.
בשנים 1973–1980 הוא היה עוזר מורה ומרצה, מ-1980 ועד 1987 הוא היה מרצה בכיר להיסטוריה המוסלמית במכללה לשפה הערבית באוניברסיטת אל אזהר.
בתחילת שנות ה-80 הוא ייסד את הזרם המצרי הקוראניים, שביסוד תפיסתו עומדת האמונה שהקוראן הוא המקור התקף היחידי של דת האסלאם ומצוותיה.
הם דוחים לחלוטין את החדית', את חוקי השריעה או כתבים מסורתיים אחרים על מוחמד, מעשיו, קורות חייו ואמרותיו (בדומה לזרם הקראי ביהדות).
במאי 1985 פוטר מנסור ממשרתו האקדמית כמרצה וכחוקר באוניברסיטת אל-אזהר ובוטלו כל המלגות אותן קיבל בגין מעמדו האקדמי כחוקר האסלאם, בשל השקפותיו שלא היו מקובלות על הרשויות הדתיות ששלטו במדיניות הדתית של האוניברסיטה ובחלק הארי של התוכניות האקדמיות.
הוא הואשם על ידי רשויות האוניברסיטה, כאויב האסלאם וככופר בעיקרי אמונתו.
מבחינתם של שלטונות הדת והמדינה, הוסיף מנסור חטא על פשע בקריאתו לסובלנות דתית ולהרמוניה במצרים בין מוסלמים, נוצרים ויהודים ולחופש הדת והפולחן.
הוא נעצר ב-17 במרץ 1987 עם תחילת משפטו בבית המשפט השרעי הדתי והיה עצור במהלך המשפט עד נובמבר 1987. בתחילת 1988 הוא הורשע בדין ונדון למאסר בשל השקפותיו.
בשנים 1991 1992 פעל מנסור יחד עם פרג' פודה (Farag Foda) להקמת מפלגה פוליטית חדשה במצרים, Mostakbal ("מפלגת העתיד"), שהוקדשה לקידומה של מצרים כמדינה חילונית דמוקרטית, וכדי להגן על המצרים הנוצריים.
פודה נרצח ביוני 1992. בשנים 1994–1996, הוא היה חבר בחבר הנאמנים של הארגון המצרי לזכויות אדם, אשר פעל כדי להגן על אזרחים מצרים מפני הפרת זכויות אדם.
ב־1996 הקים מנסור מועצה שהתכנסה על בסיס שבועי במרכז אבן ח'לדון – בראשותו של ד"ר סעד א־דין איברהים – על מנת לדון בדוגמה האסלאמית, בטרור המונע על ידי הדת, ובנושאים אחרים הקשורים לכך.
גוף זה פעל עד יוני 2000, אז נסגר המרכז בידי ממשלת מצרים וסעד א־דין איברהים נעצר.
מנסור תיאר את שעבר עליו בתקופת הרדיפות באחד ממאמריו:
מנסור בקש וקבל מקלט מדיני בארצות הברית באוקטובר 2001, שבועות מספר לאחר הפיגוע במגדלי התאומים.
מאז הגיעו לארצות הברית ממשיך מנסור בפעילות הדתית וההומנית אותה החל במצרים, במסגרות שונות.
מ-28 בספטמבר 2009 עד 27 בספטמבר 2010 מנסור שמש כעמית בוועדה האמריקנית הבין-לאומית לחופש הדת (The US Commission of International Religious Freedom).
החל מספטמבר 2010 ועד מאי 2011, היה מנסור עמית במרכז ע"ש בוודרו וילסון (The Woodrow Wilson Center).
בחודשים מאי ויוני 2007, השלטונות המצריים אסרו 5 ממנהיגי הזרם הקוראניסטי, ביניהם אחיו של מנסור באשמה של "פגיעה באסלאם" וחקרו 15 חברים נוספים.
בעקבות המעצרים ערכו כוחות הביטחון חיפוש בביתו של מנסור בקהיר ובמעונו שבא-שרקיה.
פול מארשל התייחס למעצרים ב-Weekly Standard וכתב את הדברים הבאים:
מאז הגיע לארצות הברית בסוף 2001, המשיך מנסור ביתר שאת בפעילותו הדתית והפוליטית כנגד האסלאם הרדיקלי ולמען זכויות אדם.
הוא ובניו שהצטרפו למאבקו, הקימו ומנהלים את המרכז הקוראניסטי הבין-לאומי הממוקם בצפון וירג'יניה.
מנסור החזיק במספר משרות אקדמיות וציבוריות.
בשנת 2002 היה חבר בקרן הלאומית לדמוקרטיה, ובמסגרת חברותו בקרן זו כתב ופרסם מאמרים על שורשי הדמוקרטיה בעולם המוסלמי.
בשנת 2003 קיבל משרה מטעם התוכנית לזכויות האדם של בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, כדי לחקור את מערכת החינוך המוסלמית בארצות הברית ולהמליץ על רפורמות.
באוקטובר 2004 יצא מנסור בפומבי כנגד הארגון המוסלמי העומד מאחורי בנייתו של מסגד ברוקסברי בעלות של 22 מיליון דולר, ואמר שמנהיגיו מגלים סובלנות בלתי ראויה ותומכים בתפיסות המקדמות שנאה ומטפחות קיצוניים.
בשנת 2004 שיבח אותו דניאל פייפס, היסטוריון, סופר, פרשן פוליטי ונשיא "פורום המזרח התיכון", על פעילותו ועל אומץ לבו לצאת בגלוי כנגד האסלאם הרדיקלי.
בשנת 2007 ערך עליו העיתון "הוושינגטון פוסט" כתבה והדגיש את העובדה שעשרות פתוות הוצאו על מנסור בהאשמה בחטא הכפירה, בשל פעילותו כנגד האסלאם הרדיקלי בשל דרך הלימוד שלו את האסלאם וקריאתו רפורמות.
בשנת 2008 יצא מנסור בפומבי כנגד המועצה ליחסים אמריקאים-אסלאמיים (The Council on American–Islamic Relations – CAIR), ארגון גדול הפועל בארצות הברית וידוע בקשריו עם ארגון האחים המוסלמים ואמר: "התרבות של CAIR איננה שונה מזו של אוסאמה בן לאדן.
מעולם לא שמענו אותם...הרי מסרים של שלום וסובלנות אינם עושים חדשות".
מנסור הקים את המרכז הקואני הבין-לאומי בצפון וי'רג'יניה.
בניו אף הם שותפים פעילים בפעילויות המרכז, ומטרתו לקדם מסרים של אסלאם סובלני מתון, דמוקרטי, הדוגל בחופש הדת והפולחן, חופש הביטוי וזכויות הפרט.
הם מתבססים על הקוראן בלבד ודוחים את החדית' והסונה – דברי הנביא וסיפור חייו.
המרכז מפיץ את מסרין בערבית ובאנגלית בארצות הברית ובחו"ל באמצעות האינטרנט, סרטי טלוויזיה ועיתונות.
הוועד המנהל של המרכז הקוראניסטי הבין-לאומי מורכב מאנשים מכל הדתות המונותאיסטיות: מוסלמים, נוצרים ויהודים.
לדבריו של ד"ר מנסור, במצרים לבדה יש כיום לזרם הקוראניסטי למעלה מ-10,000 חסידים.
מנסור הוא חבר מייסד ושותף במועצה האמריקנית למען שלום וסובלנות (Americans for Peace and Tolerance), יחד עם הפעיל הפוליטי צ'ארלס ג'ייקובס והפרופסור למדעי המדינה מבוסטון קולג', ד"ר דניס הייל.
מטרת האגון היא "לקדם דו קיום בשלום באמריקה מגוונת מבחינה אתנית, באמצעות חינוך הציבור האמריקאי על הצורך במנהיגות פוליטית מתונה התומכת בערכי סובלנות וערכי יסוד אמריקאים בקהילות ברחבי ארצות הברית כולה".
ארגון זה יצא בביקרות חריפה כנגד הקמת המסגד עתיר המיליונים (17 מיליון דולר) ברוקסברי בטענה שהתרומות לבנייתו נתנו על ידי אסלאמיסטים קיצוניים ושמנהלי המסגד מטיפים לשנאה ובדלנות אסלמיסמית.
לדברי מנסור הוא ביקר במסגד, הקשיב להטפות ומצא שם חומרים גדושי שנאה כלפי אמריקה, הכתובים בשפה הערבית.
על ביקורתו, תבעה האגודה האסלמית של בוסטון את ד"ר מנסור על הוצאת דיבה.
מנסור חבר במועצת מנהלים (מאז ספטמבר 2004) של קואליציית המוסלמים החופשיים (Free Muslims Coalition), ארגון ללא מטרות רווח של מוסלמים אמריקאים וערבים החשים שהאלימות הדתית והטרור לא נדחו באופן מוחלט וחד משמעי על ידי הקהילה המוסלמית.
הקואליציה מבקשת לחסל את התמיכה רחבת הבסיס לקיצוניות וטרור אסלאמיים, ולתמוך ולחזק את המוסדות הדמוקרטיים-חילונים בעולם המוסלמי על ידי תמיכה במאמצי הרפורמציה האסלמית, וכדי לקדם את פרשנות חילונית מודרנית של האסלאם על בסיס הרעיון כי האסלאם שוחר שלום, דמוקרטיה, אהבה ומצוי בהלימה עם דתות ואמונות אחרות.
מנסור הוא המייסד והנשיא הזמני של המרכז לפלורליזם אסלאמי.
מנסור וחבריו לזרם הקוראני, טוענים שהאסלאם הרדיקלי מעוות את הקוראן, את מסריו ומפרש אותו באופן שישרת את מטרותיו להשתלט על העולם וליצור ח'ליפות כלל עולמית תחת חוקי השריעה.
הם יוצאים באופן נחרץ וגלוי כנגד האסלאם הרדיקלי, כנגד הטרור האסלאמי, כנגד טיפוח פולחן המוות והעדר ייחוס ערך עליון לחיי אדם.
מנסור וחבריו גורסים כי טרור מנוגד באופן מוחלט לרוח האסלאם והוא בבחינת חטא שאין עליו כפרה.
מנסור יוצא לא רק כנגד הטרור האקטיבי הזורע הרס והרג בפועל, אלא גם כנגד מה שהוא וחבריו מכנים "הטרור הפסיבי", הסכמה בשתיקה עם הטרור האקטיבי והיעדר ביטויים של התנגדות גלויה ונחרצת כנגד הטרור האסלאמיסטי על צורותיו השונות.
מנסור כתב במאמרו "זה המפוצץ את עצמו והורג חפים מפשע, מפסיד את חייו בעולם הזה ובעולם הבא" על תופעת השאהידים בקרב האסלאמיסטים הקיצוניים:
את הצידוקים להרג ורצח, מוצא האסלאם הרדיקלי והפחות רדיקלי בחדית', אותו קרא מנסור לבטל יחד עם חבריו לזרם הקוראניסטי, וכך הוא אומר לגבי החדית' ומלחמת האסלאם בכל מי שאיננו מוסלמי או נחשב ככופר:
מנסור ממשיך את מאבקו באסלאם הרדיקלי ובטרור האסלאמיסטי, מאבק אותו הוא רואה כמשימת חייו, גם בארצות הברית וקרא לממשל האמריקאי להצטרף למאבק בהתפשטותו של הטרור האסלאמיסטי.
במכתב לנשיא ברק אובמה ב-29 ביוני 2010 כותב מנסור:
על פי הקוראניים, אחת הסיבות שיש לבטל את החדית' היא מכיוון שהחדית' איננו האסלאם הטהור והוא מגביר שנאה, אלימות וחוסר סובלנות כלפי האחר.
שנאת יהודים וקריאה להרג יהודים, מהווים מרכיב נפוץ בכתבי החדית', כדוגמת הפסוק המופיע בצחיח מוסלם 41:6985, ומיוחס לאלבח'ארי.
פסוק זה, הנקרא "חדית' האבנים והעצים" מופיע בין היתר, באמנת חמאס:
פסוק זה ורבים אחרים כדוגמתו, מצוטטים על ידי מטיפים דתיים בהטפות שטנה כלפי ישראל והיהודים.
למנסור קשרים רבים עם ישראלים ויהודים בכל רחבי העולם, הן על בסיס אקדמי-מחקרי והן על בסיס שותפות רעיונית של הצורך הדוחק להיאבק באסלאם הרדיקלי.
באחד מנאומיו בבוסטון בפני מנהיגים יהודיים, אמר מנסור כי "ביטחונה של מדינת ישראל חשוב לי מאוד ואני מגן עליה ואמשיך להגן עליה, כי אני אוהב את מצרים.
האויב שלנו, הקוראניים, איננו ישראל.
האויב שלנו הוא העריצים השולטים במדינות ערב והטרוריסטים הוואהבים הפנטיים".
במאמרו "הערכת הפוליטיקה האמריקאית שנה לאחר נאומו של הנשיא אובמה בקהיר", המבקר קשות את תפיסתו של הנשיא אובמה כלפי העולם האסלמי, כתב מנסור:
במאמר "זכותן של נשים לעבוד ולהגיע למעמד בחברה המוסלמית", כתב מנסור את הדברים הבאים:
האם הקוראן קורא להרוג את הכופרים?
במאמרו The false penalty of apostasy – העונש הכוזב על כפירה, כתב מנסור:
במאמר סוקר מנסור בהרחבה את הפוליטיקה של האסלאם לאחר היווסדו ומביא סימוכין מן הקוראן הסותרים את תפיסת "עונש המוות על כפירה".
הוא טוען ואף מוכיח כי העונש על הכפירה נוצר בחדית' לצרכים פוליטיים בעת התפשטות האסלאם ומלחמות הכיבוש שלו.
את המאמר הוא מסכם במילים הבאות:
מנסור כתב 24 ספרים ו-500 מאמרים שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים בשפה הערבית (אל-אכבר, אל-אהרם, אל-וואטן ועיתונים נוספים) ובשנים האחרונות בשפה האנגלית.
כתביו עוסקים בהיבטים שונים של האסלאם: היסטוריים, תרבותיים ודתיים.
נושאים מרכזיים הם ההיסטוריה של הווהביזם בערב הסעודית, ביקורת נוקבת כלפי תפיסת ותרבות הג'יהאד, קנאות וקיצוניות דתית ודיקטטורה בחשיבה האסלמית; זכויות נשים בעולם המוסלמי; על הצורך ברפורמה במערכת החינוך המצרית; כמו כן כתיבה אמנותית כמו פרוזה ומחזות.
Using Religious Texts to Inform Muslim History – השימוש בטקסטים דתיים כמקור מידע על ההיסטוריה המוסלמית .
The History of the Historic Sources of Arabic and Muslim Fields – ההיסטוריה של המקורות ההיסטוריים בהתייחס לתחומים העוסקים בערבים ובמוסלמים.
– חופש הביטוי: האסלאם והמוסלמים.
Naskh in the Quran Means Writing Not Abrogating – "נאסח" בקוראן משמעותו אופן הִכָּתְבוּת הדברים, לא ביטולם.
– עיונים באבן חלאדון: מחקר היסטורי וניתוחי בסיסי The Ibn Khaldoun Center, Cairo, 1999.
Ministry of Culture, – החשיבה הדתית במצרים בתקופת הממלוכים: איסם מול הסופיזם המוסלמי.
Holy Ignorance is behind aggressive assaults upon the American Embassy – הבורות הקדושה היא זו המצויה מאחורי המתקפה האלימה על שגרירות ארצות הברית בלוב – מתוך האתר המרכז הקוראניסטי הבין-לאומי
מתוך האתר של המרכז הקוראניסטי הבין-לאומי.
הקדמה לספר The Quran: Sufficient as a Source of Islamic Legislation – הקוראן: המקור המספק לחלוטין לדיני וחוקי האסלאם.
הספר הוחרם על ידי ממשלות מצרים וערב הסעודית בשנות ה-90.
אחמד עוביידאת היה פוליטיקאי ירדני, שימש כראש ממשלת ירדן מינואר 1984 עד אפריל 1985.
אחמד עוביידאת נולד ב-18 בנובמבר 1938 באירביד שבצפון עבר הירדן.
שימש כמפקד המודיעין הכללי מ-1974 עד 1982 וכשר הפנים מ-1982 עד 1984, תחת שתי ממשלותיו האחרונות של מודר בדראן.
בנוסף, בממשלת עוביידאת כיהנה לילא שרף, אלמנתו של ראש הממשלה לשעבר עבד אלחמיד שרף והשרה השנייה בהיסטוריה של ירדן.
היא כיהנה כשרת ההסברה עד ינואר 1985.
ממשלתו של עוביידאת פעלה, כקודמותיה, בעיקר בניסיון לייצב את המצב הכלכלי במדינה.
לשם כך מונו כלכלנים רבים לשרים בממשלה, וננקטו צעדי צנע כלכליים כמו צמצום סובסידיות.
פעולות אלו לא עזרו במידה רבה לשיפור המצב הכלכלי.
תחום פעילות נוסף של עוביידאת בזמן כהונתו כראש ממשלה היה המאבק בשחיתות, שהייתה לאבן נגף בממשל הירדני.
גם מאבק זה הצליח בצורה חלקית בלבד.
לאחר כינוסו המחודש של הפרלמנט ב-1974, החלו להישמע קולות פוליטיים שקראו לביטול מעמדם החוקי המיוחד של השבטים בממלכה.
עיתונים ליברליים קראו בהזדמנות זו להפסקת התרבות השבטית בכללה, שאותה ראו כפרימיטיבית.
בעקבות זאת ראשי השבטים פנו בחמת זעם אל המלך חוסיין בדרישה שייפסק מסע ההשמצות.
חוסיין שלח מכתב לעוביידאת ודרש ממנו פיקוח רב יותר על העיתונים.
בעקבות המעשה, ובעקבות חילוקי דעות נוספים, התפטרה לילא שרף מממשלתו של עוביידאת בראשית 1985.
ממשלת עוביידאת המשיכה לכהן עד אפריל 1985, אז הוחלף עוביידאת על ידי מקורבו של המלך וראש הממשלה לשעבר זיד א-ריפאעי.
הסיבה למינוי א-ריפאעי הייתה יכולתו הדיפלומטית המוכחת וקרבתו למלך, דברים שהמלך נזקק להם לאור ההסכם עם אש"ף בפברואר 1985 והניסיון לפריצת דרך במשא ומתן עם ישראל.
לאחר תום כהונתו כראש ממשלה, עוביידאת שימש כציר בפרלמנט ונמנה עם חברי האופוזיציה הבכירה בממלכה, שהתנגדה לכוונותיו של המלך חוסיין לכונן הסכם שלום עם ישראל ולנתק את הקשר ההיסטורי בין ירדן לבין הגדה המערבית.
באפריל 1990, בעקבות המהומות שפרצו בממלכה, מונה עוביידאת לראש "הוועדה הלאומית" שתפקידה היה לכונן תהליכי דמוקרטיזציה בממלכה.
ביוני 1991 פרסמה הוועדה את "האמנה הלאומית של ירדן", שעיקר תוכנה עיגון המשטר בירדן כמונרכיה פרלמנטרית והדגשת זכות הפלורליזם הפוליטי בממלכה.
בעקבות פרסום האמנה נסללה הדרך לחזרת הפעילות המפלגתית בירדן ב-1992, לאחר שהופסקה בשנת 1957. עוביידאת התנגד לרגולציה של היחסים בין ישראל לבין ירדן לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן.
עוביידאת כיהן כיושב ראש מועצות המנהלים של המרכז הירדני לזכויות אדם.
אחמד עאבד הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ במכבי אחי נצרת.
עאבד נולד בנצרת, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי אחי נצרת, וב-31 בדצמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק מול הפועל רעננה במסגרת הליגה הלאומית.
ב-31 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול מכבי פתח תקווה, אך בתום עונת 2009/2010 ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, ובעונת 2010/2011 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת.
ב-16 באוגוסט 2010 הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 3–0 בדרבי מול הפועל נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו, ובליגה הלאומית כבש שישה שערים בעונה זו.
לקראת עונת 2011/2012 עבר לעירוני קריית שמונה, ואת הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-27 באוגוסט 2011, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי נתניה.
ב-16 באוקטובר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 וכעבור ארבע דקות כבש את שער הניצחון מול מכבי תל אביב.
בחצי גמר גביע הטוטו כבש בדקה ה-117 את שער הניצחון מול הפועל באר שבע, והעלה את הקבוצה לגמר בו ניצחה את מכבי נתניה וזכתה בתואר.
בליגה כבש עאבד שני שערים בעונה זו, ובסופה זכה עם עירוני קריית שמונה באליפות הראשונה בתולדות במועדון.
בעונת 2012/2013 העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה הראשון בתולדותיה, ועלה כמחליף בהפסד להפועל רמת גן בדו-קרב בעיטות עונשין.
עונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, לאחר שבמשחק הגמר מול מכבי נתניה כבש את שער הניצחון במהלך ההארכה, ובליגה כבש בעונה זו שלושה שערים.
גם בעונת 2014/2015 כבש שלושה שערי ליגה, והקבוצה סיימה את העונה כסגנית האלופה.
במשחק אלוף האלופים שהתקיים בראשית עונת 2015/2016 מול מכבי תל אביב הבקיע עאבד שער שוויון בהארכה, וקריית שמונה זכתה בתואר לאחר דו-קרב בעיטות הכרעה, ובליגה הבקיע בעונה זו שישה שערים.
ב-29 בינואר 2018 חתם עאבד בגירסונספור מליגת המשנה הטורקית.
כעבור יומיים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לפנרבחצ'ה, ובסך הכל ערך עשר הופעות בכל המסגרות עד תום העונה, בהן כבש שער אחד והוסיף חמישה בישולים.
ב-11 ביולי 2018 חזר עאבד לליגה בישראל, וחתם לשלוש שנים בהפועל תל אביב.
ב-29 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 4–0 על בני יהודה תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
ב-5 באוגוסט 2018 כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בתיקו 1–1 מול מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, ובליגה כבש ארבעה שערים בעונת 2018/2019, בנוסף לשלושה בישולים.
לקראת עונת 2019/2020 שוחרר עאבד מהפועל תל אביב על אף שהיה תחת חוזה במועדון, ונכנס להליך בוררות מול הקבוצה.
ב-15 בינואר 2020, לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, חזר לעירוני קריית שמונה וחתם עד לסוף העונה.
ב-19 באוגוסט 2020 חתם עאבד לשנתיים במכבי אחי נצרת.
ב-15 ביוני 2022 חתם במכבי בני ריינה שעלתה לליגת העל.
ב-14 בספטמבר 2023 חתם בעירוני טבריה, איתה העפיל בסיום העונה לליגת העל.
ב-18 בספטמבר 2024 חזר להפועל תל אביב וחתם בקבוצה לעונה אחת, בסיום העונה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
ב-6 בנובמבר 2025 חתם בהפועל עכו אך ב-7 בינואר 2026 חזר למכבי אחי נצרת.
בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21, במשחק ידידות מול הנבחרת הצעירה של בלארוס עד גיל 21, ובסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בפברואר 2014 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת.
ב-6 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
גביע הטוטו לליגה הלאומית: 2023/2024
אחמד מוחמד מוחמד עלי הוא קצין בדרגת עקיד (קולונל) המכהן כיועץ תקשורת לנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ולשעבר דובר צבא מצרים הראשון.
מונה לתפקיד דובר הצבא המצרי לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי.
לדף הפייסבוק כדובר הצבא היו מעל 2,000,000 עוקבים וכלי התקשורת המצריים עקבו באדיקות אחרי העדכונים שהוא פרסם, והעלו בעקבותיהם ידיעות הקשורות לצבא.
עלי סיים את לימודיו במכללה הצבאית המצרית בשנת 1991. לאחר מכן שירת בחיל הרגלים המצרי והשתלב בו בתפקידים שונים, בהם מפקד גדוד.
בהמשך כיהן כחבר בצוות ההוראה של המכללה הצבאית ושל מכללת המפקדים והמטה הכללי.
הוא מחזיק במספר תארים אקדמיים בנושאי צבא וביטחון.
בין היתר למד בבריטניה ובארצות הברית.
אחמד עובייד בן דע'ר הוא פוליטיקאי תימני וראש ממשלת תימן לשעבר.
מ-11 בדצמבר 2011 עד 9 בנובמבר 2014 כיהן כשר התקשורת בממשלת תימן.
הוחלף באוקטובר 2018 בידי מעין עבד אל-מאלכ סעיד.
בן דע'ר הוא מוסלמי סוני.
אחמד עיד (נולד ב-6 ביולי 1950 בדבורייה) הוא רופא מנתח ערבי ישראלי, פרופסור חבר לכירורגיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ומנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים לשעבר.
ביצע את השתלת הכבד המוצלחת הראשונה בישראל.
פרסם מעל 400 פרסומים מדעיים.
בשנת 2015 זכה לפרסום בישראל ובחו"ל לאחר שטיפל בנער שנפצע בפיגוע ובשנת 2017 השיא משואה ביום העצמאות
נולד לסלימאן ועאיישה עיד, ולו שמונה אחים.
למד בתיכון העירוני-ערבי בנצרת במגמה ביולוגית.
לאחר שסיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים במתמטיקה ופיזיקה (בשנת 1972) פנה ללימודי רפואה (סיים בשנת 1978).
בשנים 1979–1980 עשה את הסטאז' בבית החולים הדסה.
בשנים 1987–1989 שימש כעמית קליני בכירורגיה של השתלות במאיו קליניק, שבמינסוטה, ארצות הברית ובשנת 1989 כרופא מבקר ביחידת ההשתלות של בית הספר לרפואה באוניברסיטת פיטסבורג, שבפנסילבניה, ארצות הברית.
ניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים מ-2008 ועד 2018 (החליף בתפקיד את פרופ' הרברט פרוינד).
בשנת 1996 הביא לטיפול בישראל ילדים מבוסניה שנפצעו במלחמת האזרחים.
בשנת 1998 התמנה לפרופסור חבר לכירורגיה באוניברסיטה העברית.
פרופ' עיד מדריך סטודנטים בבתי-החולים בבתי החולים בירושלים.
תחומי העניין המקצועיים שלו הם: חינוך רפואי, כירורגיה של השתלות, כירורגיה של ניתוחי גסטרואנטרולוגיה, לבלב ודרכי מרה.
עבר ההתמחות בכירורגיה והשתלמויות בכירורגיה מקרו־וסקולרית, לפרסקופיה.
בשנת 2017 הדליק משואה ביום העצמאות, דבר שעורר ביקורת בקרב חלק מהמגזר הערבי.
אב לחמישה ילדים, ארבעה מאשתו הראשונה ועוד בת מאשתו הנוכחית, לומניצה (לו).
לומניצה היא נוצרייה מרומניה, רופאה מרדימה בבית החולים הדסה עין כרם.
קיבל מלגה שנתית לסטודנטים מצטיינים במהלך שנות לימודי הרפואה (1973–1979)
זכה בפרס ע"ש שוסקין לסטודנט המצטיין בכירורגיה (1977)
זכה במענק מחקר של קרן המחקר המשותפת של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה (1985)
קיבל את אות המופת לרופא של האגודה לרפואה ומשפט (2000)
השיא משואה ביום העצמאות (2017).
חבר הוועדה לעידוד תרומות איברים במגזר הערבי
אחמד סעיד היה שדרן רדיו מצרי, אשר שימש בין השנים 1953–1967 כמנהל ושדרן ראשי בתחנת הרדיו המצרית "סאות אל-ערב" ("קול ערב"), שפעלה תחת חסות המשטר בראשות נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, נחשבה לתחנת הרדיו החשובה ביותר בעולם הערבי והייתה אמצעי מרכזי להפצת התעמולה הנאצריסטית המצרית.
סעיד נודע כשדרן פופולרי ועממי, השתמש בשפה עממית ובסיסמאות ישירות ובוטות לעיתים, ונהג אף לצעוק, לגדף ולאיים בשידור.
היה מקורב לנאצר ותומך נלהב של הנאצריזם, ושידוריו הוכוונו על ידי השלטון המצרי.
קרבתו לשלטון, הפופולריות לה זכה והשפעתו הרחבה על דעת הקהל בעולם הערבי עשו אותו לדמות מרכזית וחשובה בתקשורת הערבית ובעולם הערבי כולו בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
לפני ובמהלך מלחמת ששת הימים מילאו סעיד ותחנת הרדיו אותה ניהל תפקיד מרכזי בעיצוב דעת קהל התומכת במלחמה עם ישראל.
בזמן המלחמה עצמה שידר סעיד, ככלי תקשורת ערביים נוספים, תיאורים שגויים של הצלחות צבאיות משמעותיות לכוחות הערביים.
לאחר המלחמה פוטר סעיד ומעמדו בשדה התקשורת דעך.
בשל אופי שידוריו, מעמדו המרכזי ותפקודו בתקופת "מלחמת ה-5 ביוני" הפך סעיד, לצד אחמד שוקיירי, לאחד מסמלי התבוסה במלחמה ולסמל התעמולה השקרית והצעקנית שאפיינה חלקים בתקשורת הערבית בתקופה זו.
לצד התדמית השלילית שדבקה בו, דמותו הבולטת והחלוצית בתקשורת המצרית נחשבת לבעלת השפעה רבה על עיצוב התקשורת הערבית במחצית השנייה של המאה העשרים.
הרדיו היה כלי תקשורת נפוץ ופופולרי במצרים עוד לפני מהפכת הקצינים החופשיים ועליית נאצר לשלטון, בשל נגישותו לאנשים שאינם יודעי קרוא וכתוב והדמיון בינו לצורות המסורתיות של העברת ידע בעל פה.
עם זאת הרמה הטכנית של תשתיות הרדיו במצרים הייתה נמוכה, התחנות היו מקומיות ומרובות ולא פעלה תחנת רדיו ארצית אחת שזכתה להאזנה במספרים גדולים.
השלטון החדש, שחיפש דרכים לבסס את שלטונו ולהפיץ את רעיונותיו בעולם הערבי, דאג לפיקוח הדוק על כלי התקשורת במדינה ולהקמת כלי תקשורת ש את דברו.
אחמד סעיד החל את דרכו כמגיש התוכנית "סאות אל ערב" ("קול ערב") ברדיו קהיר ובעקבות הצלחת התוכנית הפך למנהל תחנת רדיו חדשה שנשאה את שמה.
תחנת "סאות אל ערב" הוקמה ביולי 1953, תוך מעורבות אישית של נאצר ואנשי השלטון במהלך, ועל פי אחמד סעיד, עם הנחיה ברורה מלכתחילה לגבי מטרות התחנה בתחום קידום רעיון הפאן-ערביות בעולם הערבי.
המטרות הרחבות של שידורי התחנה היו קידום שחרור וחירות לערבים, איחוד המדינות הערביות, מניעת "ניצול אימפריאליסטי" של משאבים, ושימוש במשאבים לטובת החברה, המדע והתרבות הערביים.
התחנה הייתה לשופר מפוקח היטב של המשטר במצרים.
שידוריו של אחמד סעיד זכו להצלחה רבה במצרים ומחוצה לה, והוא הפך למזוהה מאוד עם התחנה ולדמות מרכזית בתקשורת הערבית כולה.
בשידוריו העזים והסוחפים התנסח בערבית פשוטה והשתמש ברטוריקה מתלהמת ובוטה הכוללת צעקות, קללות ופנייה ישירה למאזינים ולמושאי הנאומים.
תשתיות הרדיו הגרועות במדינה שופרו במהירות תחת שלטון נאצר ועד מהרה התאפשר שידור מקהיר למדינות ערב האחרות.
מהר מאוד הפכה התחנה, שהחלה "לקדם קשרים חברתיים ותרבותיים בין מצרים לעמים ערביים אחרים", לגורם מרכזי בהפצת הקריאות המצריות לפאן-ערביות ואיחוד מדיני של הערבים.
אחד מהמהלכים המשמעותיים הראשונים בעולם הערבי שנתמכו על ידי התחנה היה מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
עם פתיחת המרד שידר סעיד את הצהרת ה-1 בנובמבר 1954 של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, שקראה לסילוק הצרפתים והקמת מדינה עצמאית באלג'יריה.
נושא מרכזי נוסף בשידורים של סעיד היה הבעיה הפלסטינית והסכסוך עם ישראל.
בנאומיו הזכיר הבושה בכך שפלסטין כבושה בידי זרים וקרא לשחרור פלסטין ולחיסולה של ישראל.
בנוסף יצא סעיד נגד המעצמות המערביות, אותן הגדיר כאימפריאליסטיות וכקפיטליסטיות, ונגד ניצול "המשאבים הערביים" על ידי מדינות אלו, ובעיקר נגד בריטניה.
לשונו הבוטה גרמה לכך שבעת ביקורו בבריטניה כינו אותו כלי התקשורת המקומיים "מר שנאה".
תפקיד נוסף של התחנה היה "לדווח" על פשעי משטרים ערביים שלא סרו למרותו של הקו הנאצריסטי, בעיקר אלו שהוקמו על ידי בריטניה - ירדן ועיראק.
המדינות הערביות שהשתתפו בברית בגדאד, שקשרה בברית הגנתית את עיראק, טורקיה, פקיסטן, בריטניה ואיראן, ספגו ביקורת מצרית קשה דרך שידורי התחנה.
סעיד, שנודע בשנאתו לחוסיין מלך ירדן, הרבה להתנגח בירדן - אותה ראתה מצרים כמדינה "מזויפת" וכסוכנת של בריטניה האימפריאליסטית - ולהאשים אותה בשיתוף פעולה עם ישראל, וביתר שאת בתחילת שנת 1967, עד לחתימת ברית ההגנה בין מצרים וירדן במאי של אותה שנה.
במהלך תקופת ההמתנה הקצין סעיד את הקריאות לחיסול ישראל והביא לשיא את התעמולה וההסתה נגדה.
הוא הכריז כי "מחנות הצבא הציוני בפלסטין עומדים להתמוטט ולהישמד" וכי "כל...
ערבי חי ב-19 השנים האחרונות בתקווה אחת...
לראות את יום חיסולה של ישראל".
סעיד עודד את היציאה למלחמה והפגין ודאות מוחלטת בחיסולה הצפוי של ישראל ובכוחה של מצרים: "אין בכוחה של ישראל להחזיק מעמד נגד הערבים ולו לשעה אחת בלבד.
החלטתו של העם הערבי נחושה: למחוק את ישראל מעל פני המפה ולהחזיר את הכבוד הערבי לפלסטין".
בשידוריו השמיע שוב ושוב איומים קשים על הצפוי לישראלים, אמירות בצדק תביעות הערבים על הארץ והאשמות כנגד ישראל באימפריאליזם, כיבוש, רצח ונישול.
ייתכן שהיה זה סעיד שטבע את הסיסמה "הגברים לים והנשים לנו", שהולידה מאוחר יותר את האמונה בקרב ישראלים על כוונתם של הערבים "לזרוק את ישראל לים".
בשטף ארוך של סיסמאות ונאומים שהלהיטו את האווירה במצרים הוצגה המלחמה כמאבקם של כלל הערבים ברוע הציוני, למען החירות והמולדת הערבית ובשם הניצחון המהפכני על האימפריאליזם.
שידוריו של סעיד, והתעמולה הערבית כולה, לא רק ביטאו את רגשות הקהל הערבי אלא יצרו ברחוב הערבי התלהבות כללית, ציפייה ואווירה לוחמנית לקראת המלחמה עם ישראל.
ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ המלחמה, אוחדו שידורי תחנות הרדיו "סאות אל ערב" ו"רדיו קהיר" תחת הנהלתו של סעיד.
בימים הראשונים למלחמה שידרה תחנת הרדיו המשותפת, כמו כלי תקשורת ערביים אחרים, ידיעות על פחד ובהלה בישראל, הפלת מטוסים ישראליים רבים, שליטה מצרית מוחלטת בסיני והתקדמות כוחות ערביים, שהשתמע מהן ניצחון ערבי על ישראל.
אחמד סעיד עמד בקשר עם מפקדים מצריים שמסרו לו נתונים על אבדות ישראליות, כנראה פיקטיביות בחלקן.
אפילו לאחר שכלי תקשורת מערביים דיווחו על כיבוש סיני, הגולן ויהודה ושומרון בידי ישראל הסתירו ב"סאות אל ערב" את המידע מהציבור והמשיכו להתפאר בניצחונות ערביים מוחצים בקרבות.
תחנת הרדיו המשותפת המשיכה לשדר מסרים לוחמניים ולהביע ביטחון בניצחון הערבי: ב-8 ביוני, היום הרביעי למלחמה, שידרה התחנה:
ב-10 ביוני, יומה האחרון של המלחמה, הודיע נאצר על התפטרותו והעברת כל סמכויות נשיא מצרים לסגנו, זכריא מוחי א-דין.
היו שראו בהתפטרות ניסיון מוסווה להתחמק מאחריות לתבוסה, אך מרבית העם המצרי, שממדי התבוסה טרם נודעו לו, סירבה להשלים עם ההתפטרות.
ברחבי מצרים התקיימו הפגנות המונים סוערות, שייתכן שהיו ספונטניות וייתכן כי נערכו בהשפעת מנגנון ביטחון המדינה המאורגן, והביאו את נאצר להיכנע ללחץ ההמונים ולבטל את התפטרותו שתוקפה נמשך יום אחד בלבד.
בניגוד לשאר כלי התקשורת לא ביקש סעיד בפירוש מנאצר לחזור בו לאחר ההתפטרות, ובשידור שלאחר הנאום דיבר על נאצר כעל "מנהיג לשעבר": "המהפכה נשארת, המהפכה נמשכת, המהפכה חזקה, חי אלוהים, באלוהים נשבענו, באלוהים נשבענו!".
כמה חודשים לאחר המלחמה פוטר סעיד.
היו שתלו זאת בהתבטאותו אחרי נאום ההתפטרות של נאצר, והיו שתלו זאת בקיצוניות ובדמגוגיה המוגזמים שאפיינו את שידוריו והפיכתו לסמל לתבוסה במלחמה.
בספרו "עמודי השואה - דיון מדעי בסיבות תבוסת ה-5 ביוני" כתב האינטלקטואל והחוקר הסורי-לבנוני ד"ר צלאח אל-דין אל-מונג'ד על אחמד סעיד: "'סאות אל-ערב' בימי אחמד סעיד היה בית-ספר להדרכה, להשראה, לתעמולה למען המהפכה, לעידוד מעשי אלימות, או להעלבת הבריות...
לאחמד סעיד לא ישווה איש בקללות וגידופים.
'סאות אל-ערב' שימש במה להטעיה ולהסתה, במקום שישמש במה לתודעה ולהקניית תרבות.
האחראים בדמשק וקהיר לא איחרו ללכת באותה דרך עצמה גם בנאומיהם הרשמיים, כדי לעורר את יצרי-ההמונים ולנצלם להגשמת מטרותיהם".
הממשל, תחת חסותו פעל סעיד, התנער אחרי המלחמה מ"סאות אל ערב", וה"אשמה" הסמלית של התחנה נחה כולה על כתפיו של סעיד.