tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות אירועים אלו הופסקה העברת העולים בשיתוף עם הצ'רקסים, אך לא הופסקה כליל, ועד שנת 1934 העבירו אנשי בית"ר כמה אלפי עולים דרך גבול הצפון, שרבים מהם נקלטו במסגרת פלוגות הגיוס שהמשיכו לקלוט אליהן עולים בלתי חוקיים עד קום המדינה.
ביולי 1932, בעת חפירת באר מים בשטח שהוקצה למושב רמת טיומקין, עוד טרם הקמת היישוב, נתקלו החופרים בהפרעות של תושבי אום ח'אלד שגם הזיקו לבאר.
גרשון שץ הוצב במקום כשהוא חמוש ברובה כדי למנוע התנכלויות מצד ערביי הכפר הערבי אום ח'אלד.
הערבים הזעיקו את המשטרה הבריטית, שמצאה את גרשון שץ עם הרובה שהוסתר, והוא נאסר ונכלא בשכם, עד שחולץ משם על ידי שמעון שיפוני ששילם את הקנס בכסף שקיבל לשם כך מיהושע חנקין.
בשנים הראשונות לשהותו בארץ תמך שץ בהישארות אנשי בית"ר כגוש רוויזיוניסטי בתוך ההסתדרות הכללית, ואף רץ ברשימה רוויזיוניסטית בבחירות לוועידה השלישית של ההסתדרות הכללית, בה קיבלה הרשימה שני צירים.
עמדה זו הייתה בניגוד לעמדתם של עסקני בית"ר מתל אביב, שתמכו בהיפרדות מן ההסתדרות הכללית.
עם הזמן הפכה ההסתדרות הכללית לגוף בעל אופי פוליטי מובהק, מה שגרם לאנשי בית"ר להידחק הצידה.
בפברואר 1927 השתתף שץ כמנהיג קבוצת מנורה בכנס בנחלת יהודה בו הוחלט לארגן את הפועלים הרוויזיוניסטים תחת מזכירות ארצית תחת השם גוש העבודה הרוויזיוניסטי, שבהמשך הפך לארגון עובדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (בקיצור: הצה"ר), ושץ כיהן כחבר המזכירות הארצית של הארגון.
בשנת 1930 התקיים בתל אביב כינוס שנועד לדון בבעיית עובדי בית"ר.
שץ ייצג בכינוס את עמדת קבוצת מנורה, שתמכה בהישארות במסגרת ההסתדרות הכללית, מתוך אמונה כי ניתן לפעול במסגרת ההסתדרות יותר מאשר מחוצה לה, וכי עלול להיגרם לציבור העובדים ולתנועה נזק רב כתוצאה מהתבודדות.
דעתו של שץ לא התקבלה, ובכינוס התקבלה החלטה על פרישה של הצה"ר מן ההסתדרות הכללית.
למרות התנגדותו למהלך, בשנת 1934 היה שץ בין מייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, שהיוותה אלטרנטיבה להסתדרות הכללית.
הוא שימש כציר בוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית, ובהמשך כיהן כראש המזכירות של הוועד הפועל הראשון שלה.
שץ השתתף בהקמת קופת חולים לאומית, וכיהן כיושב-ראש הראשון של מועצת עובדי תל אביב.
בשנת 1934 היה גרשון שץ היה בין מקימי "בנק אוצר עממי" אגודת אשראי הדדית בע"מ, והיה חבר ההנהלה הראשונה של האגודה.
"אוצר עממי" הוקם כאגודת אשראי הדדי לצורך מתן הלוואות לחברי הסתדרות העובדים הלאומית הנזקקים במסגרת "קרן להקלת חוסר העבודה של העובד הלאומי בארץ ישראל".
במסגרת קרן זו נערכה בשנת 1936 מגבית בין העובדים הלאומיים, בה תרם כל עובד שכר שבוע עבודה.
בהמשך היה "אוצר עממי" הבנק העיקרי ששימש את צורכי חברי הסתדרות העובדים הלאומית בתחום האשראי, חשבונות העובר ושב והפיקדונות.
לאחר קום המדינה הסתבך בנק אוצר עממי בפרשת הלוואות קרן תל חי שנותרה חייבת לו סכומים גדולים, והבנק נאלץ להפסיק את פעילותו לאחר שנקנה על ידי בנק הפועלים, שרצה בו בגלל שני רישיונות לפתיחת סניפים שהיו לו.
בשנת 1935 השתתף גרשון בתור ציר מטעם הסתדרות העובדים הלאומית בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה בווינה.
כשחזר גרשון לארץ מן הכינוס, הוא הביא איתו על הסרטיפיקט את חנה איכילוב, שמאוחר יותר נישאה למשה איכילוב.
בעת עבודתו של שץ בהסתדרות העובדים הלאומית, הוא הכיר את סוניה פוצ'פובסקי שעבדה שם כמזכירה, ובשנת 1936 הוא נשא אותה לאישה.
לסוניה ולגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
כאשר הקים אב"א אחימאיר את ברית הביריונים, הצטרף גם גרשון שץ אל פעילות זו.
בהמשך הצטרף ביחד עם מספר חברי ברית הבריונים לשעבר גם אל שורות "מחלקת האוהדים" של לוחמי חירות ישראל (לח"י) וביתו הפך מפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתו היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט.
לא רק את חייו הפקיר אלא גם ביתו עמד בסכנה מתמדת".
בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתו של שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתו של שץ במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
פעילות עסקית ופעילות למען חיילים המשוחררים
בשנת 1936 הקים שץ ביחד עם שותפים חברה בשם "חברה למפעלים כלכליים", שעסקה בבנין בתים ומכירתם, ובסידור משקים חקלאיים ומכירתם.
בשנת 1940 היה גרשון שץ בין מקימי 'חברת שמשון - חברה לייסוד שכונות בע"מ', שנוסדה במטרה לייסד שכונות עבריות באזור תל אביב.
משרדי החברה שכנו בבניין קרסו, בדרך יפו 34 בתל אביב.
ביחד עם שלמה קאשי ויהושע ליכטר, יזמה החברה את הקמת שכונת התקווה על כ-200 דונם של קרקעות פרדסים שנקנו מערבים תושבי הכפר סלמה, וזאת כדי לשמש כחיץ בין העיר תל אביב לבין הכפר סלמה ליפו.
חברת שמשון הייתה הגוף שניהל את הרישומים של הזכויות בנכסים בשכונת התקווה, עובר לקום המדינה, וזאת ללא מעמד פורמלי.
בנוסף רכשה החברה כ-30 דונם בשכונת "המכבי" ואת השטחים ששימשו להקמת שכונת שמשון, הממוקמת צפונית לדרך ההגנה, בין שכונת התקווה ליד-אליהו.
החל מאמצע שנות הארבעים הקים שץ מספר מפעלים שמטרתם לספק תעסוקה לחיילים משוחררים.
בשנת 1944 הוקמה חברת "החייל חברה למפעלים כלכליים לחיילים עבריים משוחררים" שיזמה תעסוקה עבור חיילים משוחררים בעבודות שמירה בירושלים ובמסגרת בית חרושת לקמח, בשר ודגים אותו הקימה בתל אביב.
בשנת 1949 הוקם ביזמת שץ בית המלאכה "ברקן" לבירוק (פוליטורה) של רהיטי עץ.
בתחילת שנות החמישים נוצרה שותפות עסקית ביוזמת משרד הביטחון בין קבוצת חיילים נפגעי מלחמת השחרור וקבוצת יזמים, ובראשם שץ, ועל רקע זה הוקם בשנת 1955 "מפעל קירור רמלה - מיקר", מפעל לייצור קרח בעיר רמלה.
הצומת בו עמד המפעל נקרא עד היום "צומת הקרח" בפי תושבי רמלה.
גרשון שץ היה בין שבעת ראשוני מסדר ז'בוטינסקי והיה פעיל בכל פעילויותיו עד יומו האחרון.
מסדר ז'בוטינסקי העניק במשך שנים רבות פרס על שמו עבור פעילי התנדבות למען המדינה.
במשך שנים רבות היה גרשון אחד ממיסדי ופעילי התאחדות בעלי בתי הקולנוע, וכיהן כיושב-הראש הארצי של הארגון עד ליומו האחרון.
ב-17 במרץ 1963 נפטר גרשון שץ ונקבר בבית העלמין בקריית שאול בחלקת רעי מסדר ז'בוטינסקי.
נכדו הוא יריב אופנהיימר, פעיל פוליטי חבר הנהלת "שלום עכשיו" ולשעבר מזכ"ל ודובר התנועה.
בתל אביב, נתניה ורמלה רחובות על שמו.
גרשון סלומון (1935 – 23 בנובמבר 2022, כ"ט בחשוון ה'תשפ"ג) היה פוליטיקאי ופעיל חברתי ישראלי.
הוא הקים את "תנועת נאמני הר הבית וארץ ישראל" ושימש יו"ר התנועה.
היה חבר מועצת עיריית ירושלים, חבר הנהלת תנועת החרות וממקימי תנועת התחייה.
נולד בירושלים לאברהם ויהודית (לבית המבורגר) סלומון.
למד בבית הספר היסודי תחכמוני ובגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
סלומון היה חניך תנועת בית"ר.
בגיל 12, לאחר הוצאת בית"ר אל מחוץ לחוק על ידי ממשלת המנדט באוגוסט 1947, התגייס לפלוגת הנוער של האצ"ל בירושלים.
נעצר על ידי הבולשת הבריטית בשעה שהדביק כרוזים של האצ"ל ונידון לפיקוח קצין מבחן למשך שנה.
שירת בצה"ל בהנדסה קרבית, סיים קורס קצינים ומונה למפקד מחלקה ואחר כך למפקד פלוגה.
בוגר קורס קומנדו שהתקיים במסגרת בית הספר לצניחה וללוחמה זעירה בבסיס תל נוף (1957).
בינואר 1958 נפצע קשה בעת שפיקד על כוח שעסק בפינוי מוקשים בסמוך לגבול סוריה.
על הכוח נפתחה אש ממוצבים סוריים ואחדים מחייליו של סלומון נפגעו.
סלומון עצמו וחייל נוסף, יהודה אלזנר, נדרסו על ידי נגמ"ש שהתלווה לכוח.
סלומון, שנפגע בעמוד השדרה, אושפז במשך כשנה ובסיום הטיפול נותר מוגבל בתנועת רגליו ונאלץ להיעזר במקל לשם הליכה.
למרות נכותו, חזר ליחידתו ושימש קצין מבצעים במשך כשנה, עד לשחרורו מצה"ל ב-1960.
לאחר שחרורו מן הצבא השלים תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
המשיך בלימודים לתואר דוקטור וחקר את תולדות התנועה הלאומית הכורדית במאה ה-20. בשל פעילותו הציבורית הפסיק את כתיבת הדוקטורט טרם השלמתו.
בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית הצטרף לתנועת החרות והיה חבר הנהלת תנועת החרות ועמד בראש מחלקת נוער, צעירים וסטודנטים בתנועה.
בתחילת 1973 היה סלומון מזוהה עם מחנהו של עזר ויצמן.
בבחירות המוניציפליות ב-1970 נבחר למועצת עיריית ירושלים במסגרת רשימת גח"ל (גוש חרות ליברלים).
בשנת 1972 הוא הביא לדיון הצעה לסיפוח בית לחם לירושלים במועצת עיריית ירושלים.
סלומון גם הוביל הפגנה נגד רכישת אוטובוסים מגרמניה.
ב-1978, בזמן המגעים בין ישראל למצרים על חתימת הסכם שלום, הקים את "חוג נאמני עקרונות תנועת החרות", שנאבק בתוך התנועה נגד מסירת סיני למצרים ונגד מתן אוטונומיה לפלסטינים ביהודה, שומרון ועזה.
לאחר חתימת הסכמי קמפ דייוויד פרש סלומון מתנועת החרות ומן הליכוד (שתנועת החרות הייתה שותפה מרכזית בו).
היה בין מקימי תנועת התחייה ב-1979. שימש חבר מזכירות התנועה ומועמדהּ לראשות עיריית ירושלים בבחירות המוניציפליות ב-1983.
פעילותו הפוליטית הבולטת של סלומון הייתה ב"תנועת נאמני הר הבית וארץ ישראל".
הוא הקים את התנועה בעקבות מלחמת ששת הימים ועמד מאז בראשה.
סלומון והתנועה מזוהים יותר מכול עם מאבקה להשבת הר הבית למרכז החיים הדתיים, הלאומיים והתרבותיים היהודיים ובמאבק להקמת בית המקדש השלישי על ההר.
סלומון עמד בראש קבוצות שבקשו להתפלל בהר הבית ולהדגיש את הזיקה היהודית למקום.
סלומון היה מן הבולטים שבמארגני ומשתתפי הפגנות הימין בירושלים.
ב-1990 עמדה תנועת נאמני הר הבית בלב ההתרחשויות שהובילו למהומות הר הבית, לאחר שהודיעה על כוונתה להניח אבן פינה לבית המקדש השלישי.
מאז לא התירה משטרת ישראל לסלומון להיכנס לשטח ההר.
עתירות של התנועה לבג"ץ בבקשה שיורה למשטרה לאפשר את כניסתו להר נדחו.
בינואר 2019, אחרי 28 שנה של הרחקה, כשהוא בן 84 ומתנייד בכיסא גלגלים בעקבות שבר ברגלו, התיר מפקד מחוז ירושלים יורם הלוי לסלומון לחזור ולעלות אל הר הבית, אך ללא פרסום וללא מצלמות.
סלומון ותנועתו שימשו, ככל הנראה, כאחד היעדים המודיעיניים של סוכן השב"כ אבישי רביב.
הוא צולם בהפגנות נגד ממשלת רבין כשידו האחת על שכמו של רביב והשנייה על שכמו של איתמר בן גביר.
סלומון הוא דור שישי למשפחת סלומון בארץ ישראל.
אביו של גרשון סלומון, אברהם, היה בעליה של אחת מטחנות הקמח המודרניות הראשונות בירושלים, ובנו של מרדכי, אחיינו של יואל משה סלומון.
היה נשוי לנעמי (לבית כרמי), ציירת, פסלת וזמרת בת קיבוץ משמרות, אב לחמישה.
חתנו הוא הרב יהודה רזאל, ראש כולל בנחלאות ובן למשפחת רזאל.
אחיו, דב סלומון, היה מפקד באצ"ל ובין היתר שימש סגן מפקד הפריצה לכלא עכו (1947).
גרשון שטמר (ה'תרפ"ד – כ"ז בשבט ה'תשס"ז 15 בפברואר 2007) היה יו"ר הנהלת העדה החרדית.
נולד בוורמס שבגרמניה ועלה לארץ ישראל בהיותו בן חמש.
למד בתלמוד תורה של נטורי קרתא, בית המדרש "תורה ויראה" שברחוב בעל התניא בשכונת מאה שערים.
מגיל צעיר היה פעיל במערכות שניהלה העדה החרדית, ואף נעצר מספר פעמים בהפגנות של נטורי קרתא.
בשנת 1960 נידון ל-4 חודשי מאסר בגין סירוב להתייצב בלשכת הגיוס.
במשפטו אמר לשופט שאינו מכיר במדינה ובבית המשפט.
מספר פעמים התעמת בהקשר זה עם חברי בית הדין של העדה החרדית.
נהג לנזוף בהם אם לחצו את ידם של ציונים או חשודים בציונות, או אם נפגשו עם רבנים ואדמו"רים הנהנים מכספי מדינת ישראל.
מסופר עליו שכאשר חשד במוסד כלשהו שהחל לקחת כספים מהמדינה, היה מגיע למקום כדי לבדוק אם אין חותמת של עיריית ירושלים על הכיסאות.
ארגן מחאות רבות נגד פתיחתם של בתי קולנוע בשבת, נגד תמונות נשים בפרסומות על אוטובוסים ותחנות ועוד.
בין השנים 1979–1987 נהג לצעוד מדי שבת ברגל לכביש רמות כדי למחות על חילול השבת.
כאשר נעצר, סירב לחתום על שטר ערבות או שחרור מבית המעצר, בהכריזו שאינו מכיר במדינה ובחוקיה.
לאחר המהפך הפוליטי של 1977 נותרו מוסדות העדה החרדית מאחור, מול מוסדות החינוך העצמאי שהחלו ליהנות מתקציבים מוגדלים.
כדי למנוע הגירה אל מחוץ לשורות העדה, היה ממארגניה הראשיים של "קרן ההצלה" למימון מוסדות העדה.
שטמר היה אחד הפעילים להדחת עמרם בלוי משורות העדה, בעקבות פרשת נישואיו לגיורת רות בן דוד.
היה אחד ממקימי מוסדות רמ"א, בשיתוף הגאב"ד, הרב משה אריה פריינד.
בפברואר 2005 לקה באירוע מוחי.
נפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007).
לאחר מותו מונה דוד שלמה אייכלר להיות יו"ר העדה החרדית.
גרשון ריבלין (20 באפריל 1914 – 27 במאי 1994) היה העורך הראשי של הוצאת "מערכות" בשנים 1967–1973, לאחר שבמשך שנים רבות היה סגן העורך הראשי.
היה מומחה להיסטוריה צבאית של המחתרות העבריות בתקופת המנדט, מלחמת העצמאות והקמת צה"ל.
כתב וערך עשרות ספרים, בהם יומניו של דוד בן-גוריון ו"ספר תולדות ההגנה".
ריבלין נולד בדווינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה), ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1921, בהיותו בן 7. המשפחה התיישבה ברמת גן וניהלה משק חקלאי.
אביו, זלמן ריבלין, היה חבר המועצה הראשונה של העיר רמת גן (על שמו רחוב בעיר – רחוב ז"ר).
בתקופת המאבק נגד הבריטים היה ריבלין לחבר ב"הגנה", עסק בהוצאת עיתון מחתרתי ובהפעלת תחנת שידור מחתרתית.
משנת 1940 היה סגן העורך הראשי של הוצאת "מערכות", ובשנים 1967–1973 היה העורך הראשי של הוצאת "מערכות".
ב-1972 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1976 היה למנהלו הראשון של המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר (עד 1981).
בשנת 1986 זכה לתואר יקיר העיר רמת גן.
מורשת תל חי, מערכות, 1948
אלבום העשור לצה"ל, מערכות, 1958
לאש ולמגן: תולדות הנוטרות העברית, מערכות, 1963
חטיבת אלכסנדרוני במלחמת הקוממיות, מערכות, 1964
ימי רמה: פרקי רמת הכובש, מערכות, 1964
דוד בן-גוריון: האיש וצה"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986
דוד בן-גוריון: יומן המלחמה שלושה כרכים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והמכון למורשת בן-גוריון, 1986
מול האויב הנאצי: 1939-1945 כרך ג', הוצאת ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים, 1986
עלי זית וחרב: מקורות ומחקרים בגנזי ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
זר לא יבין: כינויי סתר ביישוב היהודי בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988 (יחד עם רעייתו עליזה)
אטלס כרטא לתולדות ההגנה, הוצאת כרטא, 1991
חלק מן הערכים על ה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
דוד בן-גוריון, ביחד עם ישראל קולת, עורכים: נורית ברוורמן, יהואש ביבר, הוצאת מרכז הסברה - שירות הפרסומים, תשנ"ו, 1995.
צנחני התקווה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996
גרשון יצחק סירוטה (1874 – 1943) היה מגדולי החזנים באירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
בשל הטנור הדרמטי העוצמתי שלו זכה לכינוי "קארוזו היהודי".
נולד בפודוליה ב-1874. את הקריירה שלו החל סירוטה באודסה כזמר במקהלה שליוותה את החזן יענק'ל סורוקר.
זמן קצר לאחר מכן, סירוטה החל ללמוד בקונסרבטוריון באודסה.
עם הזמן החל לשיר קטעי סולו משמעותיים במקהלה.
שבת אחת התבקש להחליף את החזן בתפילת שחרית, בעקבות הרושם שעשתה תפילתו מונה לסגן החזן בשכר חודשי של 100 רובל.
לא עבר זמן רב, והחזן הראשי התלונן בפני אביו של סירוטה כי בנו "גונב" את משרתו.
סירוטה התפטר מבית הכנסת וקיבל משרת חזן בבית כנסת אחר בעיר.
בשנת 1896 עבר לוילנה, שם שימש כחזן ה"שטאדטשול" משך שמונה שנים.
כמנצחי המקהלה שימשו יצחק שלוסברג ואחריו נתן אברהמסון, מאוחר יותר מונה המוזיקאי ליאו לוב למנצח.
כשנתמנה, ארגן לוב מקהלה גדולה שליוותה את סירוטה בקונצרט מיוחד.
הקונצרט זכה להצלחה ולפרסום בעיתונות, והשניים החלו לקבל הזמנות לקונצרטים במינסק, גרודנו, ביאליסטוק וערים גדולות אחרות ברחבי רוסיה.
היה זה תחילתו של שיתוף פעולה פורה, שנמשך לאורך כל הקריירה של סירוטה.
מאז הרבה להופיע על במות אירופה, ואף הופיע מספר פעמים בסנקט פטרבורג ובמוסקבה לפי בקשתה של מריה פיודורובנה, אשת הצאר ניקולאי השני.
ב-1902 שר בקבלת פנים לכבוד הרצל.
ב-1903 יצאו לאור תקליטיו הראשונים של סירוטה.
סירוטה היה בין החזנים הראשונים שהקליטו פרקי תפילה ושירה בגרמופון.
תקליטים אלו תרמו רבות לפרסומו של החזן ברחבי העולם.
עם שיפור הטכנולוגיה הקליט הרבה מהקטעים מחדש (כמו שעשו החזנים יוסלה רוזנבלט, וזבולון קוורטין), כך שמאזינים היום יכולים לעקוב אחרי שיפור קולו וסגנונו.
ידיעה שנתפרסמה בפברואר 1905 בעיתון "הזמן" בווילנה, מספרת על כך שנשדדו מסירוטה "מלבושים וחפצים אחרים".
תמורת החזרת הרכוש, נדרש סירוטה לשלם 25 רובל וכן להוסיף שתי הופעות שלא מן המניין, כי על ידי שהחזן ממעט בתפילות, נתמעטה פרנסתם של אלו.
ב-1907 התקבל כחזן הראשי בבית הכנסת טלומצקה שבוורשה, משרה אותה החזיק כמעט 20 שנה.
איתו עבר גם מנצח המקהלה ליאו לוב.
הוא המשיך להופיע ברחבי אירופה לפני קהל יהודי ונוצרי כאחד.
בין מעריציו היה אנריקו קארוזו, שלפי האגדה הרבה להגיע להופעותיו של סירוטה.
בשנת 1912 הגיע למסע הופעות ראשון בארצות הברית.
הופיע בין היתר בקרנגי הול ובתיאטרון ההיפודרום, ובערים הגדולות.
בשנת 1913 הופיע שוב בארצות הברית.
בשנת 1921 הופיע במטרופוליטן אופרה בניו יורק מלווה במקהלת נערים גדולה בניצוח מאיר מכטנברג, מלווה בפסנתר בידי בנו נפתלי סירוטה.
באותו קונצרט שרה גם ביתו הלנה מספר שירי עם ביידיש.
מאז נסקה הקריירה של סירוטה בארצות הברית, והוא הרבה להופיע בקונצרטים ולהתפלל בבתי כנסת ברחבי ארצות הברית.
בעקבות כך, כשחזר בשנת 1927 לוורשה הופתע לגלות כי משרתו בבית הכנסת טלומצקה הועברה לחזן משה קוסביצקי.
בעיני הנהלת בית הכנסת לא מצאה חן העובדה כי החזן הראשי נוסע ברחבי העולם, ונוטש את קהילתו ובפרט בימים הנוראים.
הוא המשיך במסעות הקונצרטים שלו באירופה הן במערב והן במזרח.
בכל מקום התקבל בהערצה והתלהבות שהביאה לעיתים לחריגה מהסדר הציבורי.
באמסטרדם לדוגמה, התבטלו שני קונצרטים מתוך שלוש לאחר שבקונצרט הראשון הקהל הנלהב גרם נזק לאולם בו הופיע.
במרץ 1926 הוא הגיע לביקור בארץ ישראל, במסגרתו הופיע בתל אביב, ירושלים, ובמקומות נוספים, בהם בית הכנסת הגדול בנס ציונה, שנחנך זה מקרוב.
בשנת 1935 קיבל סירוטה את משרת החזן בבית הכנסת נוז'יק בוורשה.
באותה שנה נסע גם לארץ ישראל לביקור נוסף, שם התפלל בימים הנוראים באולם קולנוע מוגרבי בתל אביב.
בשנת 1938 ביקר סירוטה בפעם האחרונה בארצות הברית, התפלל את תפילות הימים הנוראים בשיקגו ובחג הסוכות התפלל במילווקי.
הוא חזר לאירופה בעקבות מחלתה של אשתו.
סירוטה ומשפחתו נלכדו בוורשה בעת כיבוש הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוא בילה את סוף ימיו בגטו ורשה.
בימים הנוראים של שנת 1942 התפלל סירוטה באחד מבתי המלאכה בגטו.
ד"ר הלל זיידמן מתאר בספרו "יומני גטו ורשה" את האווירה בתפילה:
בהמשך מתאר זיידמן את היצירה אותה חיבר במקום סירוטה לטקסט של "אבינו מלכנו":
סירוטה ומשפחתו נספו במרד גטו ורשה ב-1943.
גרשון פּלוֹטקין (1917 – 12 בינואר 1992) היה במאי ושחקן ישראלי, במאי הבית של התיאטרון הקאמרי במשך שנים רבות.
פלוטקין נולד במוסקבה ב-1917, בבית ציוני, ועלה לארץ ישראל בשנת 1924. אביו, נחום פלוטקין (1891–1960), היה עובד קופת חולים כללית בתל אביב.
פלוטקין בוגר בית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנת 1935 למד בסטודיו למשחק שליד תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד, ולאחר מכן המשיך בלימודי בימוי בניו יורק אצל ארווין פיסקטור.
לאחר שובו לארץ פגש את סשה ארגוב, ויחד ביימו, כתבו והלחינו הצגות בקיבוצים.
פלוטקין הכשיר עצמו כקרטוגרף ובשנת 1941 הצטרף לשורות מחלקת המיפוי של "ההגנה".
בהמשך נישא לגליליה קטינקא, בתם של יהודית ושל ברוך קטינקא (ממייסדי הארגון).
לאחר שחרורו החל לעבוד בשנת 1950 כעוזר במאי ללאופולד לינדטברג בתיאטרון הקאמרי, ובנוסף עבד כחרט וקרטוגרף.
אולם יכולותיו בשינון טקסטים הובילו אותו למלא עשרות תפקידי מחליף בהצגות.
הוא עלה כ-1,000 פעמים על הבמה, ומילא יותר מ-60 תפקידים.
פלוטקין היה במאי הבית של התיאטרון הקאמרי, וכן ייעץ ארכיטקטונית על בניית אולמות התיאטרון, ניהל את הארכיון והיה חבר בהנהלה ובוועד הרפרטואר שלו.
עם הצגותיו: "בגלל חגורה", "מריוס", "גנרל קישוט", "פיגמליון", "דון ז'ואן בגיהנום", "פונדק בדרך", "אנריקו", "קרא לי סיומקה", "מלכת שבא", "בעלת הארמון", "הקיצו ורננו", "אדם ואדם עליון"," מלחמת בני אור", "לעולם אין לדעת", "נדנדה בשניים", "מרי סטיוארט", "אדם לכל עת", "סיפור אוריה", "פונדק הרוחות", "אסתר המלכה", "כנרת כנרת", "טורא" ועוד.
פלוטקין השתתף בשנת 1954 בסרט "אבן על כל מיל" ובסרטים ותוכניות טלוויזיה נוספות.
גרשון פלוטקין נפטר בראשית שנת 1992 מהתקף לב והוא בן 74. נקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו את אלמנתו, גליליה פלוטקין (לבית קטינקא, 1917–2019).
לאחר מותו החל איגוד השחקנים הישראלי להעניק מלגה על שמו, והתיאטרון הקאמרי קרא על שמו את הארכיון שניהל.
גרשון ק' גרשוּני (קָמֶלהַאר) (Gershon K.
Gershuni; 1902 – 22 בספטמבר 1969, ירושלים) היה מבקר תיאטרון ואמנות ישראלי.
גרשוני, במקור גרשון קָמֶלהַאר (קאמעלהאר), נולד במשפחת רבנים וסופרים בגליציה, אז תחת שלטון אוסטריה.
הוא נקרא על שם אבי-אביו, ר' גרשון קמלהאר (שהיה בן ביתו של קרובו, רבי צבי הירש מרימנוב).
אביו, הרב יקותיאל אריה קמלהאר, היה רב וסופר, שכיהן כרב קהילות ריישא (זֶ'שוב) וקורצ'ין (קארטשין; Korczyna) וכראש ישיבת סטניסלב, וחיבר ספרי הלכה וכן מונוגרפיות על יהודה החסיד, הרמב"ם, אבן עזרא, "הנודע ביהודה", וכן על החסידות והמתנגדים.
גרשוני נולד בשנת 1902 בעיירה קאשוי וגדל בה ובסטניסלב.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר".
בהיותו נער צעיר הגיע לבירה וינה.
אחרי המלחמה שב לצ'כוסלובקיה, רכש השכלה כללית בבוהמיה ולאחר מכן למד באוניברסיטת ברנו שבמוראביה.
בראשית שנות ה-20 עבר לברלין וניהל עד 1924 מחלקה עברית בהוצאת ספרים ידועה.
בשבתו שם היה פעיל בתנועה העברית והציונית שהתהוותה בעיר באותן שנים, עמד בקשר עם סופרים עבריים רבים שישבו בה אז, בין היתר ביאליק, טשרניחובסקי, יעקב קלצקין, וכן נמשך אל התיאטרון שפרח אז בעיר וקלט הרבה מתרבות זו.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והצטרף מיד לקיבוץ עין חרוד, אולם בשל המלריה נאלץ לעזוב את עמק יזרעאל ועבד כמורה בבית ספר בחיפה.
בתקופה זו החלה לפרסם רשימות על ספרים ורשמים מארץ ישראל ביומון העברי ביישוב "דואר היום", ביומון העברי בפולין "הצפירה", וכן בעיתונות יידיש בפולין ובאמריקה.
בשלהי שנות ה-20 שב לברלין, שם השתלם בדרמטורגיה ולמד בימוי אצל מקס ריינהרדט.
ב-1931 שימש תקופה קצרה כמזכירו ומלווהו של נחום סוקולוב בנסיעותיו לרומניה.
אחר-כך שב לריינהרדט, ודרכו היה לבמאי תיאטרון ניסיוני של פועלים.
המחזה הראשון שביים היה מחזה של צ'כוב.
הוא עבד עם הלהקה עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933, אז שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשובו ארצה התמסר לביקורת תיאטרון, החל לפרסם מאמרים בעיתונות העברית, בפרט (בשם העט 'גרשוני') ב"העולם", השבועון העברי של ההסתדרות הציונית העולמית שהופיע בלונדון, וקנה לו שם כאיש מקצוע בתחום.
היה פעיל במשך עשרות שנים בשדה הספרות והתיאטרון.
נודע במאמריו במוספים הספרותיים של העיתונות בארץ – ב"זמנים", ב"משא" של למרחב, במוסף "על המשמר" ובכתבי עת שונים.
בשנותיו האחרונות כתב ב"משא" רשימות "לקראת ההצגות".
הוא היה מרצה נודד מטעם ועדת התרבות של ההסתדרות, הרצה ברדיו והיה מביים מחזות בקיבוצים.
כמו כן שלח ידו במחזאות.
בשנת תש"ה ראה אור בהוצאת אחיאסף מחזהו "נס המרד בגטו ורשה".
כתב ערכים באנציקלופדיות, בהן האנציקלופדיה העברית, בנושאי תיאטרון, בלט וקולנוע.
ב-1963 התפרסמה החוברת "התיאטרון העברי" שכתב גרשוני עבור משרד החוץ, אשר ראתה אור בשלוש שפות בסדרת "Israel Today" של הוצאת Israel digest (ב-1970, לאחר מותו, ראתה אור מהדורה מורחבת, שהתבססה גם על ספרו של מנדל קוחנסקי מ-1969 "התיאטרון העברי: חמישים שנותיו הראשונות").
כן פרסם מאמר מקיף על תולדות התיאטרון העברי ב-Atlantisbuch des Theaters.
העיתונאי ומבקר התרבות אורי קיסרי כתב עליו ב"מעריב" לאחר מותו:
הירושלמים הכירו את דיוקנו הצנום, הכהה, הממושקף, את עיניו הרציניות ואת חיוכו האדיב.
הוא היה מופיע בבתי הקפה, תמיד ספר בידיו או חבילת עיתונים.
בנוף הירושלמי היה כנציגה של הבוהימה, לא הפרועה אלא בעלת המסורת, זו של אסכולת ריינהרדט הגדול אשר היה גרשוני מתלמידיו...
כתיבתו, אם כי היתה מרחפת, היתה ידענית ומאלפת.
הוא גם כתב מחזות, אך לא ידוע לי אם עברו את הראמפה.
אך הוא האמין תמיד כי בסופו של דבר יכירו בדינמיקה התיאטראלית שלו.
ביסודו היה "פנטסיונר", בעל דמיונות.
בעצם, היה האיש מאוהב ביופיו של התיאטרון וידע ליצור את אשלייתו של יופי זה גם כשנעדר לחלוטין היופי.
הסופר הירושלמי אריה ליפשיץ כתב:
אחת מדמויות ירושלים, שרישומה ניכר היה בעדינות הליכותיו, בחזותו האסתטית, במידותיו-סגולותיו.
תמיד היה מחייך לקראתך, וכשהצטרף להלך לצדך, מבקש היה קודם-כל לשמוע על חידושי יצירה באמנות, ואחר-כך מביע גם מהגיגיו.
מעולם לא התאונן על משהו או על מישהו, אף-על-פי שמצוקות לא-מעטות הטרידוהו.
בודד היה האיש, בלא משפחה.
כל עצמו התכונן ונלהב היה לעסוק בכתיבה.
פעם כמבקר דברי ספרות, ופעם כמבקר תופעות בעולם התיאטרון, הבאלט, הציור והפיסול.
גרשוני לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
נפטר בסתיו 1969, בגיל 67. הותיר את אחיו משה קמלהר וצבי ק' אריאל.
בשנתו האחרונה עסק בחיבור ספר גדול על התפתחות התיאטרון היהודי והעברי, מה"פורים שפיל" ועד המודרנה.
בעזבונו הספרותי הותיר כמה כתבי יד מוגמרים שלא הגיעו לדפוס, בהם סיפור היסטורי גדול בשם "הרודיה", וכן ספר סיפורים קצרים על אמנים גדולים בתיאטרון ובאמנויות נוספות.
בשנת 1975, כ-15 שנה לאחר מותו, ראה אור בהוצאת מסדה קובץ המאמרים מפרי עטו "בבואות וחיוכים: סיפורים קטנים על אמנים גדולים", שהביא לדפוס אחיו צבי ק' אריאל.
אסופת המאמרים, העוסקת באמנויות בכלל ובאמנות התיאטרון בפרט, לוקטה על ידי גרשוני תוך כדי עבודתו, ובה כמאתיים אנקדוטות וסיפורי מעשה ברוח קלה על אנשי תיאטרון, אמנים ואנשי ספר, הנחלקים לארבעה מדורים.
גרשון גרשוני נפטר ב-22 בספטמבר 1969 בירושלים, ונקבר יום למחרת בהר המנוחות בירושלים.
נס המרד בגיטו וורשה: מחזה בשלש מערכות, ירושלים: אחיאסף, תש"ה.
עולם התיאטרון: גדולי במה ויצירתם, תל אביב: יבנה, תשכ"ג.
בבואות וחיוכים: ספורים קטנים על אמנים גדולים; המביא לבית הדפוס: צבי ק' אריאל, רמת גן: מסדה, 1975. (ראה אור לאחר מותו)
פריץ ויטלס, טפוסי נשים בעבר ובהוה לאור הפסיכואנליזה; עברית: ק' גרשוני, ירושלים: הממכר הראשי: אחיאסף, תרצ"ה.
אלכסנדר גראנאך, אדם ונתיבו: רומן אבטוביוגראפי; עברית: ג"ק גרשוני, מרחביה: ספרית פועלים, 1948.
גרשון פליישר (1893 בוקובינה אוסטריה (כיום רומניה ואוקראינה) – 12 באפריל 1974) - מאנשי העלייה השנייה.
הצטרף לארגון השומר והיה ממייסדי קבוצת הרועה שדגלה בכיבוש רעיית הצאן מיידי הערבים.
חי כשנה בין הבדואים על מנת ללמוד על גידול צאן והשתמש בידע שרכש על מנת לפתח את תחום הנוקדות בארץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחשד במעורבות במחתרת ניל"י ונאסר על ידי הטורקים.
לאחר המלחמה שירת בגדודים העבריים ועסק באיסוף נשק.
בהמשך נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור היישוב בארץ.
היה בין מקימי באר טוביה.
גרשון פליישר נולד ב-1893 בעיירה סירט שבבוקובינה לאלכסנדר (זיסי) פליישר ופייגה (לבית קצר).
למד בגמנסיה הממשלתית והיה חבר בתנועת פועלי ציון.
ב-1911 עלה לארץ והחל לעבוד ביקב של ראשון לציון.
לאחר זמן מה החל לשמור ברחובות וראשון לציון בחסות ארגון השומר (לא כחבר) יחד עם צבי בקר וצבי ניסנוב.
תקופה מסוימת שמר גם ביבנאל.
ב-1914 החליט "השומר" על הקמת "קבוצת רועים" שתאחד במעשיה את כיבוש המרעה עם השמירה ומינה 4 חברים לייסד את הקבוצה: פליישר, צבי בקר, דוד צלביץ ואריה אברמסון.
על מנת ללמוד את תחום הנוקדות הלכו שלושה מהם (פליישר, צלביץ' ואברמסון) לחיות בין הערבים והבדואים למשך שנה ולמדו את סודות הרעייה.
בתום התקופה קיבלו פליישר והקבוצה את האחריות לרעיית העדר של היישוב בית גן.
בנוסף פעלו הארבעה להרחיב את קבוצת הרועים.
לאחר שלמדו את סודות תחום הרעייה נשכרו אנשי הקבוצה גם לרעות את העדרים של כנרת ומצפה.
עם עליית אנשי השומר להתיישבות באצבע הגליל הצטרף פליישר אליהם והחל רועה את עדרי הקבוצה על אדמות חמרה.
עקב סכסוך עם החקלאים שבקבוצה, נטשו הוא ואריה אברמסון את המקום.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס פליישר לעבודה עבור הצבא הטורקי בסיני, כנהג עגלת משאות, אך ברח משם והגיע לרעות את העדרים של המושבות בית-גן וכנרת ובגלל הרקע שלו מונה גם כמשגיח על הסליק.
במסגרת תפקידו זה נסע לחוות רוחמה כדי לרכוש נשק ופגש שם את יוסף לישנסקי שעסק בהקמת "ארגון המגן" המתחרה לארגון "השומר".
כשהטורקים פעלו נגד מחתרת ניל"י ורדפו אחרי יוסף לישנסקי הם הגיעו גם למושבה ופליישר נחקר והוכה.
על מנת לחמוק ממאסר טורקי התגייס לצבא האוסטרי (שהיה בן ברית לטורקים) ונשלח לחלב שבסוריה אך שם נאסר ונשלח לכלא בדמשק.
במהלך העברתו מדמשק לכלא בקושטא הצליח לברוח וב-1918 הגיע בחזרה לארץ (מאחר שהבריטים כבר שלטו בארץ בוטלו צווי המאסר נגדו).
עם חזרתו לארץ התגייס פליישר (יחד עם עוד מספר אנשי "השומר") לגדוד 40 של "קלעי המלך" במסגרת גדודים העבריים והוצב בסרפנד.
בתקופת שירותם בגדודים פעלו אנשי "השומר" להעביר כלי נשק ותחמושת לסליקים שהוקמו ליד המחנות שם שהתה היחידה.
ב-1921, לאחר שחרורו מהגדודים, נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור ארגון ההגנה.
את הנשק שרכש שלח בצורות שונות לארץ, כגון הסלקה בתוף של מכבש דרכים.
בעקבות גילוי אחד המשלוחים, נשק שהוסתר בכוורת דבורים שנפלה בעת פריקתה בנמל והתפרקה, נאסר ונחקר ואחרי שחרורו נאלץ לעזוב את אוסטריה ואת פעילות רכישת והברחת הנשק המשיך מקושטא.
ב-1923 הסתכסך עם ראשי ארגון הברחת הנשק והחליט לחזור לארץ.
עם חזרתו לארץ שב והצטרף לקבוצת הרועים ועסק ברעיית עדרים במספר יישובים בארץ עד שהתיישב, עם מספר רועים נוסף, בגבעות שייח' אבריק ליד ידידו אלכסנדר זייד.
ב-1922 נשלח, על ידי ישראל שוחט, לאירופה לרכוש נשק ובזמן היותו שם נודע לו על פירוק קבוצת הרועים.
כשחזר פליישר רכש עדר וחזר להתיישב, עם חברו אריה אברמסון, בשייח' אבריק.
עם הזמן הסתכסך פליישר הרועה עם זייד החקלאי ונאלץ לוותר על רכושו וב-1929 נטש, עם משפחתו, את המקום ועבר לחיפה.
ב-1930 עמד בראש קבוצת אנשי "השומר" שהקימה, בפעם השלישית, את באר טוביה, הפעם כמושב עובדים, בה בנה את ביתו, הקים משק ושם חי את שארית חייו.
פליישר נשא לאישה ב-1925, את רחל בורשטיין, אותה הכיר עת עבדה כחלוצה שזה עתה עלתה ארצה בכפר גלעדי, ולהם 5 ילדים.
נפטר ב-1974 ונקבר בחלקת השומרים בבית הקברות של חברות וחברי ארגון "השומר" בתל חי.
רחל אשתו שנפטרה כשני עשורים אחריו נקברה לצידו.
גרשון קְניספֶּל (11 בספטמבר 1932 – 7 בספטמבר 2018) היה צייר ופסל ישראלי שפעל בישראל ובברזיל, מבכירי אמני ישראל במחציתה השנייה של המאה ה-20. לאורך שישים שנות פעילותו האמנותית יצר פסלים, רישומים, הדפסים, ציורים ועוד, שהקנו לו פרסים בביאנלות הבינלאומיות בברלין, במוסקבה ובסאו פאולו.
השתייך לזרם "הריאליזם החברתי" באמנות הישראלית.
גרשון קניספל נולד ב-11 בספטמבר 1932 בקלן שבגרמניה לחיים ולעליזה קניספל.
בשנת 1935, בשל עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
למד אמנות בבצלאל החדש בראשית שנות ה-50 ולאחר מכן אייר ליטוגרפיות ותחריטים לספרי שירה.
בין היתר, יצר איורים והדפסים עבור אלכסנדר פן, ברטולט ברכט וק.
היה חבר המפלגה הקומוניסטית בישראל ובברזיל והיה פעיל בחוגים פוליטיים ברוח זו.
כמייצג בולט של זרם "הריאליזם החברתי" באמנות הישראלית, קניספל היה מהאמנים הבודדים שפנו לציור תנאי חייהם וקליטתם הבעייתית של עשרות אלפי ניצולי השואה ובני עדות המזרח, וכן עסק רבות בנושא השואה.
כשתיאר בציורו המפורסם "לשכת העבודה" (1956) את המובטלים הצובאים על דלתותיה של לשכת העבודה הנעולה, ראש עיריית חיפה, אבא חושי, פנה למשרד החוץ בדרישה שלא יאפשרו לעבודה לצאת לביאנלה של הצעירים במוסקבה.
הדיון הציבורי סביב הנושא היה סוער, ובסופו של דבר העבודה נעלמה באורח מסתורי בדרך למוסקבה.
הגרסה המונומנטלית ל"לשכת העבודה" נמצאת כיום באוסף מוזיאון חיפה לאמנות (שיטתו הייתה לעבוד במקביל על מספר גרסאות לכל ציור).
עוד בשנת 1956 נערכה לקניספל תערוכת יחיד ראשונה בגלריה לאמנות כ"ץ.
בתערוכה זו הוצגו איוריו לשירי אלכסנדר פן, אשר הודפסו בספרו הראשון של המשורר, לאורך הדרך, בהוצאת הספרים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
תערוכתו של קניספל שוחזרה בשנת 2013 על ידי האוצר רון ברטוש ונפתחה ב-1 במאי בגלריה חנינא בתל אביב.
בשנת 1959 עבר לגור בברזיל בעקבות זכייה בתחרות לעיצוב חזית למגדל הטלוויזיה בסאו פאולו.
הוא נשאר בברזיל מספר שנים תוך שיתוף פעולה אמנותי וחברות קרובה עם האדריכל אוסקר נימאייר.
בשנת 1964 פרצה בברזיל הפיכה צבאית וקניספל, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, הפך למבוקש על ידי המשטר החדש.
הוא נמלט מביתו והגיע לשגרירות ישראל בריו דה ז'ניירו בתא מטען של מכונית.
מאחוריו הותיר עשרות יצירות אמנות על גבי חזיתות מבני ציבור, פסלי חוצות וציורי קיר בהיכלי ציבור בעריה השונות של ברזיל, אותם יצר במשך שנות שהותו שם.
בברזיל פנה גם ליצירה מונומנטלית שביסודה השואה - בעיקר, אבל לא רק, של העם היהודי.
קניספל חזר לישראל והתגורר בחיפה, ובה שימש כיועץ אמנותי לעירייה בשנים 1964–1989. באותן שנים הוצבו יצירות רבות שלו במרחב הציבורי של חיפה והוא ספג ביקורת על כך.
בין עבודותיו הציבוריות בחיפה: עבודת האבן על גבי גשר פז, התבליט בחזית היכל הספורט ברוממה, והאנדרטה ללוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1994 הוא ארגן תערוכה של אמנים מחיפה "סדנא 24/ בית היוצר" בה השתתפו ברי פלוטקין, נורית צדרבוים, חנה ניר ועוד.
בשנת 1995, לאחר נפילת הדיקטטורה הצבאית, שב קניספל לברזיל וחילק את חייו בין חיפה לסאו פאולו.
אחת מעבודותיו הייתה תבליט על קיר בית הספר עירוני ה' בחיפה.
בשנת 2012, לאחר שמספר אריחים מהתבליט נפלו, הסירה העירייה את העבודה, והשליכה אותה.
בעקבות זאת תבע קניספל את העירייה.
בית המשפט המחוזי פסק לו פיצוי של 533,920 ש"ח ועוד הוצאות משפט.
העירייה ערערה, ובית המשפט העליון פסק פיצוי של 460,000 ש"ח.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת היד לאמריקה הלטינית, סאו פאולו, והוצאת הקיבוץ המאוחד ספר מקיף על יצירתו בעריכת פרופ' גילה בלס ובו טקסטים מאת בלס, גדעון עפרת, נתן זך, רון ברטוש, בתיה דונר, פאביו מגלנס וז'ואאו בטיסטה דה אנדרדה .
בדצמבר 2017 זכה ספרו הרטרוספקטיבי, שנכתב בעברית, אנגלית ופורטוגזית, במקום הראשון בפרס ז'בוטי הברזילאי.
קניספל, שפעל ויצר בברזיל שנים רבות ונחשב לאחד מגדולי אמניה, הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס הספרותי הבינלאומי החשוב ביותר של אמריקה הלטינית.
הספר מקיף את מכלול יצירתו המגוונת של האמן, כשהוא יצא לאור בהפקת ממשלת ברזיל ויד לאמריקה הלטינית.
בשנת 2018 עבודתו גדולת הממדים "החתימה על עצומת השלום בעכו" (1953) נכנסה לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
עבודה זו הוחרמה על ידי המשטרה החשאית הברזילאית בתקופת הדיקטטורה.
כשהושבה אליו, אחרי עשרות שנים, קניספל ערך לה רסטורציה מסיבית ונכון ל-2018 היא מוצבת בתצוגת הקבע לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב לאמנות.
קניספל היה עד יומו האחרון אמן ששחה נגד הזרם, בביקורתיות חסרת פשרות.
כאמן אנטי ממסדי במהותו, בערוב ימיו הוא זכה לחיבוק ממסדי רחב כולל הכרה לאומית ובינלאומית בחשיבותה של יצירתו.
נפטר בחיפה ב-7 בספטמבר 2018. הותיר אחריו 3 ילדים ונכדים.
1954 – פרס הרמן שטרוק, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1957 – מדליית זהב, ביאנלת הצעירים הבינלאומית, מוסקבה, ברית המועצות
1963 – פרס הביאנלה של סאו פאולו, סאו פאולו, ברזיל
1976 – פרס ראשון, תחרות לעיטור אולם הספורט, חיפה
1978 – פרס ראשון, תחרות בינלאומית, הוואנה, קובה
1980 – פרס לתחריט, ביאנלה, ברלין, גרמניה
1983 – פרס ראשון, תחרות לעיצוב אנדרטת "תבוסת הרייך ה-3", חיפה
1988 – פרס ראשון לחגיגות ה-70, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
2017 – פרס ז'בוטי, ברזיל, על ספרו הרטרוספקטיבי.
חזית בניין חברת הטלוויזיה "טופי", סאו פאולו, 1959
אנדרטה לנופלים במלחמת העצמאות, גן הזיכרון, חיפה.
אנדרטה ליום האדמה, בשיתוף עבד עאבדי, סכנין, 1976
תבליט בחזית היכל הספורט ברוממה, חיפה, 1976
תבליטים על גשר פז, חיפה, 1977. (חידוש והקמה מחדש בשנת 2006)
אנדרטה ללוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, חיפה, 1991
בשנת 1956 נערכה לקניספל תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ ובה הוצגו איוריו לשירי אלכסנדר פן.
תערוכה זו שוחזרה בשנת 2013 בגלריה חנינא בתל אביב.
רבי גרשון תנחום ממינסק (ראשי תיבות: הרג"ת; ה'תקס"ב, 1802 - ט"ו באדר א' ה'תרמ"א, 14 בפברואר 1881) היה ראש ישיבה, רב ופוסק הלכה ליטאי.
בסוף ימיו היה הסמכות ההלכתית העליונה במינסק.
נולד לרב אליהו בנימין, בן בנו של ר"י בן רבי שמואל שמלקא מאוסטרהא, בנו של מהר"ם ז"ק אב"ד ור"מ לבוב.
למד אצל רבי הירשל מסלנט ורבי אלי'נקה רגולר.
כיהן כראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק, ישיבה שהוקדשה בידי אשה בשם בלומקה (בלומה) שעלתה לעת זקנה לארץ ישראל.
ישיבה זו הייתה המפורסמת ביותר באזור מינסק, ונחשבה כמכינה לקראת לימודים גבוהים בישיבת וולוז'ין.
מתלמידיו היו: הרב שלמה אלישיב (הלש"ם); רבי אברהם, ראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק; הרב חיים שלום שחור, רב בקהילות שונות בפרוסיה ובארצות הברית; הרב אליהו סטאמלער, מו"צ בפרבר נובוגרוד בווילנה והרב אברהם יעקב גרשון לסר, רב בכמה עיירות בליטא ואחר כך בשיקגו, ונשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 עשה תקופה בגרמניה בשל מחלה, ואת מקומו במסירת שיעורים בישיבה מילא יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, אז בחור בישיבת וולוז'ין, שנישואיו הראשונים התקיימו בזמן שכיהן כממלא מקום ראש הישיבה במינסק.
בשל בריאותו הלקויה נאלץ במשך השנים לשוב מספר פעמים למרחצאות מרפא במערב אירופה ויצר בשהותו שם קשרים עם אישים מרכזיים ביהדות מערב אירופה כמו האחים הירש מהלברשטט, עקיבא וצבי הירש להרן מאמסטרדם, ושמעון זאב בן קלמן קרל רוטשילד "הברון הצדיק מפרנקפורט" (חמיו של הנדיב הידוע).
הם סייעו לו בהמשך בהדפסת ספריו ועירבו אותו בפעילות ציבורית בנושאי שמרנות יהודית.
בעת פולמוס אתרוגי קורפו פרסם חוות דעת הלכתית ב"הלבנון" להיתר אתרוגי קורפו, בתוספת עדות לפיה רבי עקיבא איגר ורבי יעקב ברוכין מקרלין נהגו לברך בקביעות על אתרוגים אלו.
הוא עמד לצד רבני מנטובה המחמירים בעת פולמוס יום טוב שני של גלויות שהתעורר באיטליה.
מאז פטירתו של רבי דוד טביל, לא מונה רב במשרה רשמית למינסק, שקהילתה מלאה בתלמידי חכמים מופלגים.
רק לאחר פטירתו בט"ו באדר א' ה'תרמ"א ופטירתם של תלמידי חכמים נוספים, הוחלט למנות רב רשמי לעיר, לאחר דחיות חוזרות ונשנות של המשרה בידי הרב דוד פרידמן, נבחר לתפקיד הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן.
חתניו היו: הגביר בצלאל טְרֶפֶל, והרב אברהם מאיר אפשטיין, מחבר "מנחה בלולה".
ספרו אילנא דחיי נחלק לשלושה חלקים:
חלק א: על הטור והשו"ע או"ח.
חלק ב: שו"ת על הלכות חמץ ומצה ועל הלכות לולב.
חלק ג: שו"ת על כבוד יום טוב ראשון ויום טוב שני של גלויות.
הרב גרשון פוזן (31 באוקטובר 1852, י"ח בחשוון תרי"ג - 13 באוקטובר 1932, י"ד תשרי תרצ"ג) שימש כדיין בפרנקפורט במשך שנים רבות בקהילת עדת ישורון.
פוזן נולד בפרנקפורט לברנדינה ולדיין הרב אליעזר ליזר פוזן.
אביו היה חלק מקבוצה בת אחד עשר חברים שפרשה מן הקהילה היהודית הגדולה כדי להמשיך ולקיים אורח חיים אורתודוקסי.
אמו הייתה בתו של הרב מרדכי וועצלר,רבה של גודנסברג בגרמניה.
בראש השנה תרכ"ו 1865 בהיותו בן 12 התייתם מאביו.
בהמלצת הרב שמשון רפאל הירש נסע לישיבתו של הרב שלמה זלמן ברויאר בהונגריה, שם למד והוסמך לרבנות.
בשנת תרמ"ה - 1885 התמנה לדיין בבית דינו של הרב הירש.
בשנת תרנ"ג (1893) בהיותו כבן 40 נישא למרים בת יצחק יהודה מרטון מפאפה שבהונגריה.
נפטר בי"ד בתשרי תרצ"ג, בצוואתו ציווה שצאצאיו לא יקראו על שמו וגם שצאצאיו לא יאכלו מצה שרויה בפסח.
הרב אליעזר פוזן דיין בלונדון "דיין פוזן", אביו של הרב יעקב ישראל פוזן דיין בבית דין צדק בני ברק.
הרב שמעון ישראל פוזן רב בשאפראן, ומנהיג קהילה בארצות הברית.
בתו דינה ברענדל נישאה לרב חיים יוסף יעקבוביץ ובנם הוא הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ.
בתו בילה פלורסהיים חמותו של הרב יעקב ישראל בייפוס מחבר ילקוט לקח טוב.
בנו ד"ר מיכאל פוזן היה מורה בבית הספר צייטלין ומנהל התיכון בישיבת היישוב החדש, אביו של הרב ד"ר רפאל בנימין פוזן.
הרב גרשון מנדל גרליק (ח' באייר תרצ"ב, 14 במאי 1932 – א' באדר תשפ"א, 13 בפברואר 2021) היה אב"ד קהילת 'אוהל יעקב' ומרבני מילאנו, ייסד את ועד כשרות רבנות מילאנו EK ועמד בראשו, שליח חב"ד הראשי לאיטליה ומייסד של מרכז רבני אירופה, חבר נשיאות ויו"ר ועד הפועל של המרכז.
נולד בח' באייר ה'תרצ"ב בעיר יאלטה שברוסיה, לרבקה לאה ולרב חיים מאיר גרליק ששימש הרב והשוחט של קרים מטעם הממשל הסובייטי.
למד בישיבות המחתרתיות בקרים ובאלמה-אטה, בשנת תש"ז יצאו בני משפחתו מרוסיה, בתחילה שהו בגרמניה, ובהמשך עלו לישראל.
בשנת ה'תש"ט עם הקמת היישוב כפר חב"ד עברו לגור במקום, למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב ובישיבת תומכי תמימים בלוד, אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, באותה תקופה פעל אצל עולי תימן להפנות אותם למוסדות תורה ולהציל אותם מהמסיון.
בסוף סיון תשט"ו התחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770, שם הוסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק.
בד' בתמוז ה'תשי"ח התחתן עם בתיה בת הרב שלום פויזנר בחצר בניין 770 כשמסדר הקידושין היה הרבי מלובביץ'.
בחודש כסלו תשי"ט יצא לשליחות לעיר מילאנו שבאיטליה, והרבי מלובביץ' יצא בעצמו ללוותו.
כאשר הגיע למילאנו התחיל לכהן כרבה של הקהילה האשכנזית.
במשך השנים היה אחראי הרב גרליק על הוצאת לאור ותרגום של הירחון שיחות לנוער באיטלקית.
הרב גרליק הקים במשך השנים קהילת חב"ד המורכבת ממשפחות שהתקרבו על ידו ליהדות וחסידי חב"ד.
בשנת תשנ"ד הוא חנך במילאנו את בניין "בית מנחם" בצורת מרכז חב"ד העולמי - 770, המשמש גם כמרכז הפעילות של בית חב"ד המרכזי בעיר.
במהלך שנות השבעים יצאו יהודים רבים מברית המועצות ועברו דרך העיר נאפולי, איטליה, והרב גרליק, יחד עם עוד כמה חסידי חב"ד, התמסר להפצת יהדות בקרב העולים, בבניית בית כנסת, מקווה, מסעדה כשרה ועוד, פעילות שזכתה ליחס פומבי מהרבי.
בשנת תש"ס (2000) יסד יחד עם רבנים נוספים את מרכז רבני אירופה ושימש כחבר ועד הנשיאות ויו"ר ועד הפועל של המרכז.
הרב גרליק נפטר בא' באדר תשפ"א, 13 בפברואר 2021, הלווייתו עברה מול מרכז חב"ד העולמי – 770 והמשיכה לירושלים, ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים.
לרב גרליק 3 בנים ו-4 בנות.
בנו הרב לוי יצחק, רב המרכז הארופאי בבריסל ומרצה ידוע.
בנו, הרב יוסף יצחק - קראון הייטס.
חתנו, הרב אברהם חזן, חבר הרבנות במילאנו.
חתנו, הרב משה שייקביץ (נפטר בחשוון תשפ"א) היה שליח חב"ד, מנהל בית חב"ד וסמינר 'חיה מושקא' במילאנו איטליה.
חתנו, הלל דוד קרינסקי, (בנו של הרב יהודה קרינסקי) מייסד ארגון JEM - ארכיון המידע אודות הרבי מחב"ד.
חתנו, הרב ישראל גרינברג שליח הרבי בעיר על פסא טקסס.
גרשון צ'רניאק (2 ביולי 1914 - 3 באפריל 1960), בנה של סופי צ'רניאק ונינו של הרב ד"ר מאיר להמן, התמחה במשפט פלילי בישראל ותרם רבות ל"מהפכה השקטה", כפי שכונתה על ידי פרופ' יצחק זמיר, שופט (בדימוס) של בית המשפט העליון.
מהפכה שנמשכה פרק זמן קצר, מיד עם הקמת המדינה (1948–1954), שבמהלכה נקבעו על ידי בית המשפט העליון הלכות בסיסיות בתחום זכויות האדם והאזרח ועוצבו קווי היסוד לדמותה של ישראל כדמוקרטיה ליברלית.
כעורך דין, גרשון צ'רניאק לקח חלק פעיל ביצירת תשתית זאת, כאשר שופטי בית-המשפט העליון הכירו בזכויות האדם של עותרים שפנו באמצעותו לבג"ץ ושל אזרחים שערערו באמצעותו לבית המשפט העליון כנגד היוה"מ לממשלה.
גרשון נרצח בעת מילוי תפקידו כעורך דין, והאירוע צוין בגילוי דעת שפרסמה הסתדרות עורכי-הדין בישראל בעיתונות היומית.
גרשון צ'רניאק נולד בסמולנסק, רוסיה בבית אדוק לאביו, שלמה זלקינד (סלי) צ'רניאק ואמו, סופי צ'רניאק לבית להמן.
למשפחה נולדו שלושה ילדים נוספים: שושנה, והתאומים חנה ומאיר.
עם עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון, ב־7 בנובמבר 1917, הורע מצב היהודים ברוסיה.
בעקבות רדיפות היהודים על ידי הקומוניסטים הבולשביקים והפקעת רכושו והונו של אבי המשפחה, נמלטו בני המשפחה מרוסיה ב-1924 ועברה להתגורר במיינץ שבגרמניה, עיר הולדתה של סופי, אם המשפחה.
גרשון בן העשר למד בבית הספר היסודי במיינץ והמשיך את לימודי התיכון בפרנקפורט.
עם עליית המפלגה הנציונל-סוציאליסטית לשלטון בגרמניה ב־1933, בני המשפחה הצליחו להשיג סרטיפיקט של בעלי הון, עלו לפלשתינה והשתקעו בעיר תל אביב.
גרשון התעכב מספר חודשים בגרמניה כדי להשלים את בחינות הבגרות.
בעלותו ארצה עבד כפקיד בבית המשפט בירושלים, במקביל ללימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים (Jerusalem Law Classes).
רב המרצים שלו היו פקידי המנדט הבריטי ותוכנית הלימודים כללה מיומנות בשפה האנגלית, ושליטה במשפט האנגלי.
לקראת סיום לימודיו, שנמשכו כשלוש שנים, גרשון החל לעבוד במשרד לפיקוח על מכסות המזון ומניעת השוק השחור של ממשלת המנדט.
בירושלים הכיר את בחירת ליבו, ויולט סופר.
השניים נישאו והמשיכו להתגורר בירושלים, שם נולדו להם שתי בנות.
גרשון קיבל רישיון עריכת דין ב-2 בפברואר 1943. ב-1945 המשפחה הצעירה עברה להתגורר בחיפה, שם נולד בנם.
בחיפה גרשון החל את הקריירה כעורך-דין בשותפות עם עורך הדין וואליד סלאח, אותו הכיר בתקופת לימודי המשפטים בירושלים.
וואליד עזב את הארץ ב-1947 ועבר לירדן, שם שימש כשר-חוץ של ממשלת ירדן (1954-1955).
במקביל, גרשון פתח משרד עצמאי בחיפה שם עסק בעריכת דין עד יום מותו.
צ'רניאק נפטר ב-3 באפריל 1960 בחיפה ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
הנחת היסודות לזכויות האדם בישראל (1948–1954)
בניגוד למצופה, האספה המכוננת, הגוף הנבחר הראשון במדינת ישראל, שתפקידה היה לקבוע חוקה לישראל עד 1 באוקטובר 1948, לא מילאה תפקידה זה ולא קבעה הלכות יסוד לכיבוד זכויות אדם, שהן הליבה של כל חוקה.
ב־1949 היא הכריזה על עצמה כ"כנסת".
במקביל, חמישה שופטי בית המשפט העליון הראשונים -ד"ר משה זמורה, ראשון נשיאי בית המשפט העליון, ד"ר מנחם דונקלבלום, יצחק אולשן, שמחה אסף ושניאור זלמן חשין - נרתמו למשימה של הנחת תשתית לזכויות האדם בישראל (1948–1954).
חמשת השופטים ראו בתפקידם זה תרומה חשובה לביסוס הדמוקרטיה בישראל ובכך יצרו "מהפיכה שקטה".
בעזרתם ישראל עוצבה כדמוקרטיה ליברלית כשבמרכזה האדם.
מדינה שמכבדת את כבוד האדם, חירותו ואת ערך השוויון בין בני האדם.
האתגר היה להמיר את אופיים הלא-דמוקרטי של מערכות החוקים העות'מאנים והמנדטורים, שהיו בתוקף עד 1948 והקנו לשליט כוח מוגבר מול האזרח.
עשייתם זאת של שופטי בימש"ע קיבעה נורמות שהפכו את מוסדות המדינה לכלי שנועד לשרת ולהבטיח את זכויות האדם.
השופט (בדימוס) פרופ' יצחק זמיר, סקר את ההיסטוריה של התמסדות זכויות האדם בישראל בתקופה הפורמטיבית בהרצאה שנשא ב-מרץ 2012 באוניברסיטת תל אביב.
הוא מנה חמש הלכות מחייבות שנקבעו בשנים 1948–1954 על ידי בית המשפט העליון שמשמשות עד ימינו בסיס לזכויות האדם בישראל:
השלטון כפוף לחוק כמו כל אזרח במדינה; אסור לשלטון לפעול בניגוד לחוק (בג"ץ 7/48, אל-כרבוטלי נ' שר הביטחון, ו-2 אח').
חל איסור מוחלט על השלטון לפעול נגד זכויות היסוד של כל אדם, אלא אם קיים חוק שמעניק לו סמכות מפורשת לכך (בג"ץ 144/50, ישראל שייב נגד שר הביטחון, מנהל אגף החינוך ומנהל בית הספר הריאלי מונטיפיורי).
לכל אדם יש זכות טבעית לעסוק במשלח-יד אשר יבחר בו (בג"ץ 1/49, סלומון שלמה בז'רנו נגד שר המשטרה).
סמכות המוקנית בחוק לרשות שלטונית שלפיה מותר לה לפגוע בזכות יסוד של אדם, תופעל אך ורק למען המטרה שלשמה נחקק החוק (בג"ץ 98/54, לזרוביץ ואח' נגד המפקח על המזונות).
שר הפנים רשאי להפסיק הופעתו של עיתון רק אם יש ודאות קרובה שפרסומיו יהוו פגיעה ממשית בשלום הציבור (בג"ץ 73/53, חברת "קול העם" נ' שר הפנים).
גרשון צ'רניאק - הפרקליט שלחם בעד זכויות האדם
מאז שנות חייו המוקדמות חווה גרשון על בשרו התעמרות השלטון בזכויות האדם.
הוא חווה זאת בראשונה כאשר משפחתו נרדפה בשל יהדותם בסמונלנסק שברוסיה ונאלצה לעקור ממולדתם של אבי המשפחה, סאלי צ'רניאק, וארבעת ילדיו.
גרשון חווה בשנית את כוחו הדורסני של השלטון עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
תאוריות גזעניות פסאודו-מדעיות היו אינהרנטיות למפלגה הנאצית.
המטרה העליונה של הנאציזם הייתה לאחד את הראויים מבחינת מוצאם ולגבשם כלאום טהור ואילו את מי שנחשדו כגורם עוין פוליטית או כגורם נחות במובן פיזי או אינטלקטואלי הם חיסלו.
משרבו מקרי רדיפות היהודים על ידי חברי המפלגה והאיום על חייהם הפך למוחשי, בחרה משפחת צ'רניאק להימלט מגרמניה ולעלות לפלשתינה.
גרשון חווה בשלישית את טעם ההתנכלות לזכויות האדם, כשהובהר לו שתושבי פלשתינה נתונים לחסדיו של הנציב העליון הבריטי וכפופים לחוק העות'מאני והמנדטורי.
בשל כך לא קשה להבין מדוע גרשון נמשך לתחום המשפט במיוחד אז ונרשם ללימודים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בתקופת לימודיו בלטה במלוא עוזה מגמה אוניברסלית שהכירה בצורך להיאבק בשלטון דורסני, שכן "היו אלה ימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, והזוועות שבני האדם היו עדים להן מרגע שהיו מעורטלים מההגנות המגיעות להם, התממשו באופן קיצוני ונעשו גלויות לכל".
ומדינת ישראל הצעירה מצאה כלים חלופיים ויעילים לעשות כן - תחילה בין כותלי בית המשפט העליון.
פרקליטים שוחרי זכויות האדם, דוגמת גרשון צ'רניאק, ייצגו אזרחים שעתרו לבג"ץ בגין רמיסת זכויותיהם על ידי השלטון וזרועותיו.
אלו היוו חלק מאותו מנגנון שיפוטי שהסדיר את היחסים בין האזרח לשלטון.
בשנים הראשונות למדינה (1949–1954), קרי, תקופת ה"מהפכה השקטה".
בפניותיו לבית המשפט העליון גרשון ייצג אזרחים שערערו על החלטותיו של היוה"מ לממשלה והגיש עתירות לבג"ץ כשהוא מייצג אזרחים שזכויותיהם נרמסו על ידי זרועות השלטון.
ההלכות שנקבעו בפסיקות בג"ץ ושנודעו כעמודי התווך של זכויות האדם בישראל, קיבלו ביטוי בפסיקה שבה גרשון שימש כפרקליט.
בדומה לפרקליטים אחרים, גם גרשון היטה שכם במאמץ הכללי לגבש הלכות יסוד בתחום זכויות האדם, בתקופת המעבר מהנורמות הלא-דמוקרטיות שהיו בתוקף בזמן המנדט הבריטי ללנורמות דמוקרטיות במדינת ישראל הריבונית.
הלכות שנקבעו בעקבות עתירות בג"ץ
גרשון צ'רניאק הגיש כעשרים עתירות לבג"ץ בשנות ה-50 המוקדמות, בשמם של יהודים וערבים אזרחי המדינה, בשל הפרת זכויות האדם שלהם על ידי השלטון.
להלן שתיים מהעתירות והלכות שנקבעו, המצוטטות עד היום.
עתירה שהוגשה לבג"ץ ב־6 בדצמבר 1949, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא-כוחו של טנוס אשכר, ונדונה בפני השופטים: ד"ר מנחם דונקלבלום, יצחק אולשן, ופרופ' משה זילברג.
תמצית המקרה: ערבי ישראלי בשם טנוס אשכר היה אזרח ישראלי בעל תעודת זהות וזכות הצבעה בבחירות לאספה המכוננת.
אשכר בא במגע עם האפוטרופוס לנכסי נפקדים במטרה לשכור חנות, ובין השניים נחתם חוזה שכירות.
לימים, נציג האפוטרופוס לנכסי נפקדים הגיש לאשכר צו פינוי מהמושכר, בטענה שאשכר נמצא בחנות ללא זכות חוקית.
השופט אולשן מתח על-כך ביקורת:
"כיצד יכול היה האפוטרופוס להחזיק בדעה כי המבקש נמצא בחנות ללא זכות חוקית.
הרי הוא ידע היטב שהוא משכיר אותה בתוקף הסכם שהוא עצמו ערך אותו והתקשר בו ...
אין זאת אלא שהאפוטרופוס חשב, כי תקנה זו מקנה לו ללא כל סייג את הכוח להפר או לבטל הסכמים אשר הוא עצמו קשור בהם וגם לתת לזה גושפנקא חוקית על ידי הוצאת פס"ד לטובת עצמו...
אין זכר בתקנה הנ"ל להענקת כוח כזה ...
ההתנהגות כלפי המבקש כמסופר בהצהרתו ודעתי על השימוש בתקנה 12 הם שהניעוני להסכים להוצאת הצו-על-תנאי במשפט זה".
בג"ץ אשרר בכך את ההלכה שנקבעה על ידו שנה קודם לכן (בג"ץ 7/48 אלכרבוטלי), דהיינו, אסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק.
ההלכה שנקבעה אושררה שוב שנתיים מאוחר יותר בבג"ץ 144/50, שם נקבע כי לשלטון אסור לפעול אלא אם קיים חוק המסמיך אותו לכך.
שתי ההלכות מגדירות את גבולות הכח של השלטון מול האזרח ואת זכותו של האזרח לעתור לבג"ץ כל אימת שזרועות השלטון פועלות מבלי שהחוק הסמיך אותן לכך.
בציינו שהאפוטרופוס לנכסי נפקדים השתמש בכוח העצום שניתן לו לטובת מטרות זרות, שאינן מטרות תקנה 12, הדגיש השופט אולשן כי: "חשוב להחדיר בלב הפקידים, המבצעים בפועל את התקנות האלה, את ההכרה בצורך לנהוג מידה גדולה של זהירות בהשתמשם בכוחות העצומים הנתונים לידם".
ההלכה שנקבעה כאן זכתה לאשרור מאוחר יותר, בבג"ץ 98/54 (לזרוביץ נגד המפקח על המזונות).
המושל הצבאי של הגליל, נצרת
העתירה הוגשה לבג"ץ ב־30 בנובמבר 1951, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא כוחם של 31 תושבי הכפר רבסיה שבגליל.
העתירה נדונה בפני השופטים: שניאור זלמן חשין, שמעון אגרנט וד"ר בנציון שרשבסקי.
במוקד הדיון: פקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח/1948, סעיף 10 (א'-ג').
תמצית המקרה: כל המבקשים הם בעלי תעודות זיהוי ישראליות, נרשמו כתושבים במסגרת רישום כלל התושבים במדינת ישראל בשנים 9–1948. לכולם אדמות ובתים בכפר רבסיה והם חשבו את עצמם במשך כל תקופת ישיבתם בכפר דנון, כפליטי כפר רבסיה.
למותר לציין שעד היום הם רואים עצמם כתושביו.
הם ביקשו צו-על-תנאי נגד המושל הצבאי וטענו כי "לא הייתה לו כל סמכות לגרשם מכפרם או למנוע אותם מלבוא ולצאת ממנו ולגור בו, ושגירושם על ידי המושל הצבאי והתערבותו בתנועתם החופשית הם בלתי חוקיים ושרירותיים" (פד"י, כרך ה', 1951, עמ' 1482–1487).
שרשבסקי בדעת הרוב קבע כי 31 מגורשי רבסיה רשאים לחזור לכפרם, וכי "הצו של המושל הצבאי היה בלתי חוקי".
יש ללמוד שהתקנות הנ"ל אשר מדובר בהן בסעיף 10 (א-ג) הן תקנות בעלות כח לגיסלטיבי – תקנות אלה לא תקבלנה תוקף אלא אם פורסמו בעיתון הרשמי ...
אנחנו רואים צורך להדגיש, כי אין להביט על הנקודה הזאת כאילו הייתה טכנית.
נהפוך הדבר: אנחנו דנים על נושא שהוא אחד מיסודות החיים הקונסטיטוציוניים, על חופש האדם לצאת ולבוא בתחום המדינה כאוות נפשו.
התערבות בשטח הזה, המיועדת להיות בת תוקף לגבי הציבור כולו, יש בה משום ערעור עמודי התווך של מדינה דמוקרטית ...
על כן לא היה ואין לצו הנ"ל של המפקד הצבאי כל תוקף חוקי ".
בכך אשרר בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו בבג"ץ 7/48 (אל-כרבוטלי), הקובעת שאסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק.
יצחק בן שמואל אהרונוביץ ו-29 אחרים
כתב אישום הוגש לבית המשפט המחוזי ב־28 בפברואר 1952 על ידי היוה"מ לממשלה כנגד 30 ימאים מהאונייה "תל אביב".
מקרה פלילי הידוע גם בשם "שביתת הימאים".
הדיון התנהל בפני השופט א.
את הנאשמים יצגו חמישה פרקליטים, כולל עו"ד גרשון צ'רניאק.
במוקד הדיון: סעיף 251 ב' של פקודת החוק הפלילי 1936.
תמצית המקרה: ביום שבת 8.12.1951 הגיעה האניה "תל אביב" מניו יורק לנמל חיפה.
באותו יום נכנסו הצוות, שרובם ככולם השתייכו לאגודת הימאים, לשביתה, בהתאם להוראות של כינוס צירי אותה אגודה.
ביום ד' 12.12.1951 קיבל רב החובל יצחק אהרונביץ, הוראות ממנהלת החברה "שהם" - שירותי הים בע"מ, בעלת האניה – להודיע לאנשי הצוות השובתים על פיטורם במקרה והם יעמדו בשביתה.
ביום ו' 14.12.1951 בשעות לפני הצהרים, ניגשו לאניה ספינה כבאית של נמל חיפה ועליה ע.מ.מ רובינשטיין, ושתי ספינות גרר, "צוריה" ו"איתנה", ועליהן כ-40 שוטרים.
חלקם ממשטרת הנמל וחלקם מבסיס האימונים של המשטרה בשפרעם.
השוטרים ניסו לעלות על האניה "תל אביב", אבל נמנעו על ידי אנשים שהיו אותה שעה על האניה והתיזו מים על השוטרים מצינורות לכיבוי אש, זרקו קרשים ודברים אחרים עליהם, דחפו וגם שברו סולמות שהוקמו מסיפוני אניות הגרר ליד דפני האניה.
בודינגר, אשר היה ממונה על כל הפעולה, לעלות על סיפון האניה וכמו כן, אחריו, עלו השוטר משה כץ והשוטר יעקב ואיש.
שאר השוטרים הצליחו רק זמן-מה אחר כך לעלות.
היוה"מ לממשלה הגיש כתב אישום נגד הימאים ובו העלה טענה שהשוטרים מילאו "תפקידם כהלכה" בנסותם לעלות על האניה "תל אביב".
הפרקליטים טענו בשם הנאשמים ש"לשוטרים לא היה תפקיד חוקי לעלות על האניה, ולכן בנסותם לעלות, לא מילאו תפקיד כהלכה במובן סעיף 251 ב' של פקודת החוק הפלילי 1936" (עמ' 391).
ההלכה שנקבעה על ידי השופט א.
אשל מגדירה סייגים לפעולותיו של שוטר: "שוטר אינו פועל כהלכה במילוי תפקידו" אם מעשהו נוגד את החוק הסובסטנטיבי.
במבוא לדבריו, אמר השופט א.
אשל שהשאלות המתעוררות כאן הן רבות חשיבות וקשה למצוא להן פתרון בחוקים ובתקדימים.השאלה המרכזית במקרה שלפניו היא מהו "מילוי תפקיד כהלכה" שבסעיף 251 לפרודת החוק הפלילי 1936?
אינני מסכים לטענתו [של היוה"מ, ת.ה.] ששוטר ממלא תפקיד כהלכה במובן ס' 251 ב' רק מפני שהוא עושה מעשה מסוים לפי פקודה המחייבת אותו ...
ס' 251 ב' אין לו עניין במשמעת הפנימית של המשטרה, הוא מכוון כלפי האזרח, ומטיל עונש עליו כאשר הוא מפריע לשוטר במילוי תפקידו להלכה " (עמ' 393).
ובהמשך קבע השופט אשל: "כל זמן שהשוטר עושה דבר שלא נהפך עדיין על ידי חוקים מיוחדים או על ידי הנוהג לחובת המשטרה או לזכותה המיוחדת, אין השוטר פועל במילוי תפקידו כהלכה במובן ס' 251 ב' לפח"פ...
לכן אנו רואים כמילוי תפקיד כהלכה של שוטר במובן ס' 251ב' רק פעולה שהיא חוקית מכל הבחינות, ויחד עם זה מהווה שימוש בזכויות המיוחדות או מילוי החובות המיוחדות של המשטרה, ומעשה המתנגד לחוק הסובסטנטיבי אינו מילוי תפקיד כהלכה, אפילו עשהו השוטר לפי פקודה שמצדו היה חייב לציית לה." (עמ' 394).
בית המשפט קבע כי "אין לאמור שתקיפת השוטרים בשעת נסותם לעלות על האניה הייתה תקיפת שוטר במילוי תפקידו כהלכה".
בכך נקבעה לראשונה הלכה בדבר זכויות האדם, שאושרה שנתיים מאוחר יותר בבג"ץ 98/54, לזרוביץ, לפיה כאשר לרשות יש סמכות לפגוע באדם, היא תופעל אך ורק לטובת המטרה שלשמה נחקק החוק.
המורשת החינוכית והאזרחית של גרשון צ'רניאק