tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוּלִיוּס פַּאוּלוּס היה אחד מהמשפטנים הרומיים המשפיעים והמכובדים ביותר.
הוא שימש גם כ תחת הקיסר הרומי אלכסנדר סוורוס.
ידוע רק מעט על חייו ומשפחתו של פאולוס; הוא היה ממוצא יווני, והגיע מעיר פיניקית לא ידועה בפרובינקיה סוריה או מפאטאוויום באיטליה הרומית (כיום פדובה באיטליה).
האפשרות שמוצאו של פאולוס מפאטאוויום מתבססת על פסל עם כתובת שנמצא בפאטאוויום ומוקדש לאדם בשם פאולוס.
בתקופת שלטונם של הקיסרים ספטימיוס סוורוס וקרקלה, שימש פאולוס כמשפטן.
הוא הוגלה על ידי הקיסר אלאגבאלוס והוחזר מהגלות על ידי יורשו, הקיסר אלכסנדר סוורוס.
סוורוס ואימו , מינו אותו ב-222 לאחד מיועציו הראשיים של הקיסר, ובין השנים 228 ל-235 הוא כיהן כפרפקט הפרטוריאני של המשמר הפרטוריאני.
פאולוס היה בן-זמנו של המשפטן אולפיאנוס.
הוא הלך בחלקו בנתיב הקריירה של הפרפקט הפרטוריאני לשעבר .
ב של הקיסר גורדיאנוס השלישי משנת 239 המתייחסת לנישואים, שבה מצוטטת תשובה של פאולוס, הוא מכונה vir prudentissimus Paulus ("פאולוס האיש הנבון ביותר").
המשפטן הרומי הרניוס מודסטינוס מתאר את פאולוס, יחד עם אולפיאנוס ו, כאחד מ"אחרוני המשפטנים הגדולים".
עבודתו של פאולוס זכתה להערכה רבה.
הוא כתב 319 פרסומים משפטיים שונים.
עבודותיו ששרדו הן רבות מאוד, ומציגות ניתוח חד של דעות משפטנים אחרים לצד הבעת דעותיו המשפטיות שלו.
נראה כי כתב על מגוון רחב של נושאים משפטיים והיה בעל ידע מעמיק בתחום החוק והמשפט.
פאולוס מעיר על המשפטנים , , , ופפיניאנוס.
הוא מצוטט על ידי המשפטנים והרניוס מודסטינוס.
סגנון כתיבתו תמציתי ולעיתים מעורפל; עם זאת, עבודתו טובה לא פחות משל המשפטנים הרומיים האחרים.
עבודתו של פאולוס שרדה מתוך קטעים ולקטים, אם כי יש לקרוא אותה בקפידה כדי להבינה.
פאולוס היה אחד מחמשת המשפטנים שדעותיהם קיבלו תוקף מחייב חוקתית ב-426 על ידי הקיסרים הרומיים תאודוסיוס השני וולנטיניאנוס השלישי.
מורשת נוספת של פאולוס היא הכללת כתביו בדיגסטה שנכתבה ונערכה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
שישית מהקורפוס יוריס קיוויליס בדיגסטה מורכבת מעבודתו של פאולוס.
הוא המשפטן המצוטט ביותר בדיגסטה, לפני אולפיאנוס.
הדיגסטה מייחסת לפאולוס את הניסוח הראשון של חזקת החפות מפשע במשפט הרומי: Ei incumbit probatio qui dicit, non qui negat – "חובת ההוכחה חלה על הטוען, לא על המכחיש".
פאולוס מוזכר בדיגסטה גם בשני קטעים בהם נתן דעה מנוגדת לאלכסנדר סוורוס, אך סוורוס בחר בדעתו של פפיניאנוס.
בשל פרסומו, יוחסו לו מספר עבודות אחרות, בפרט האוסף מהמאה ה-3 Pauli sententiae ("דעות פאולוס" או "גזרי דין").
מבין עבודותיו ששרדו והעבודות המיוחסות לו, ל-Sententiae ad Filium יש את הפרגמנטים הארוכים ביותר.
בדיגסטה, פאולוס כתב קטע על כסף.
פאולוס הציג תאוריה של כסף, בדומה לזו של אריסטו, הדומה לתאוריה שעדיין רווחת לעיתים כי הכסף נוצר מאי-הנוחות של סחר חליפין (כלומר, מתוך הנחה של כלכלת חליפין ראשונית שקדמה לכסף) עקב "חוסר בצירוף מקרים של רצונות" במינוח הנאו-קלאסי.
הוא הכריז על עצמו כדיקטטור לכל ימי חייו, וריכז את הכוח הפוליטי בידיו.
רציחתו הדרמטית באידו של מרץ (15 במרץ) זירזה מלחמת אזרחים נוספת, שציינה את קיצה של הרפובליקה הרומית ואת ראשיתה של הקיסרות הרומית.
לאחר ניצחונו על אנטוניוס בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס נותר גאיוס קיסר אוקטביאנוס, בנו המאומץ של יוליוס קיסר, שליט יחיד של האימפריה הרומית.
יוליוס קיסר נולד ברומא למשפחה פטריקית ידועה מבית אב (Gens) היוליים, אשר ייחסה את מוצאה לנסיך הטרויאני איניאס, שעל פי המיתולוגיה הרומית היה בנה של האלה ונוס.
תאריך לידתו המדויק שנוי מעט במחלוקת כי אבדו החלקים הראשונים בביוגרפיות שלו שכתבו פלוטרכוס וסווטוניוס.
נטען כי נולד בשנת 102 או ב-101 לפנה"ס, אך במחקרים מודרניים מקובל לציין את שנת 100 לפנה"ס כשנת לידתו.
הוא נשא את שם אביו, גאיוס יוליוס קיסר, שהגיע למשרת פרוקונסול.
אמו, אורליה, הייתה בת למשפחה פלבאית אצילה, משפחת קוטה, וסבו, לוקיוס אורליוס קוטה, הגיע לדרגת קונסול.
בתחילת חייו גר יוליוס קיסר ברובע סובורה בעיר רומא.
לאחר שקיבל את משרת הכהונה, עבר לגור בוויה סקרה (הדרך הקדושה).
משפחתו של קיסר לא הייתה עשירה על פי הסטנדרטים של האצולה הרומית, אם כי אביו הצליח לבסס את מעמדה הכלכלי.
דודתו מצד אביו, יוליה, נישאה לגאיוס מריוס, איש צבא, רפורמיסט מוכשר, ומנהיג הסיעה הפופולרית, שהיה יריבו הקשה של לוקיוס קורנליוס סולה, מנהיג סיעת האופטימאטים השמרנית.
לקראת סוף חייו של מריוס, בשנת 86 לפנה"ס, הגיעה הפוליטיקה הפנימית ברומא למשבר.
הסכסוך בין סיעתו של מריוס לסיעתו של סולה הוביל למלחמת אזרחים, שבה הפך סולה לדיקטטור.
קיסר היה קשור לסיעתו של מריוס: לא רק שהיה אחיינה של אשתו של מריוס, אלא אף היה נשוי לקורנליה, בתו של לוקיוס קורנליוס קינה, שהיה תומכו הגדול ביותר של מריוס ואויבו המושבע של סולה.
בגיל 16 נפטר אביו של קיסר, באותה שנה קיסר מונה מטעמו של קינה לכהונתו הציבורית הראשונה, פלמן יופיטר (Flamen Dialis).
בעת שמונה לפלמן יופיטר, נישא לקורנליה, וכעבור זמן לא רב נולדה בתם.
כך, כאשר הסתבר כי סולה הוא המנצח במלחמת האזרחים והחל במסע טיהורים, היה קיסר בן ה-21 במצב עדין.
סולה הורה לו להתגרש מקורנליה, אך קיסר סירב, התפטר מכהונתו, ועזב את רומא למקום מחבוא.
כתוצאה מהתערבותם של קרובי משפחה עשירים, העניק סולה חנינה לקיסר.
מסופר כי סולה התנבא במעמד זה, כי "בקיסר חבוי יותר ממריוס אחד".
על אף החנינה החליט קיסר שלא לשוב לרומא, והחל בשירות צבאי באסיה הקטנה (טורקיה של ימינו) ובקיליקיה (פרובינקיה ששכנה בדרום טורקיה של ימינו) בזמן מלחמת מיתרידטס השנייה.
הוא הצטיין בשירותו הצבאי וזכה לעיטור הכתר האזרחי היוקרתי על גבורתו.
בשנת 81 לפנה"ס נשלח לביתיניה (בצפון מערב טורקיה) על מנת לארגן שם את הצי.
הצלחתו הובילה לגל של שמועות בדבר רומן הומוסקסואלי עם מלך ביתיניה, ניקומדס הרביעי.
על פי ההיסטוריון סויטוניוס רומן זה היה לכתם מתמיד על שמו והביא לכינויים כגון "פילגש המלך" או "המסעד הפנימי של ערש המלך".
עם זאת, במשך כל ימיו גילה תאווה גם לנשים, ואף כונה על ידי קוריו האב בסנאט "בעלן של כל הנשים ואשת כל הגברים".
פרשיות האהבים הרבות של קיסר לא פגעו בפופולריות שלו בקרב העם, ואף נחשבו בעיני העם כחלק מחינו.
קיסר שב לרומא עם מותו של סולה, בשנת 78 לפנה"ס.
הוא החל בקריירה בבתי משפט, והיה ידוע בסגנונו הרטורי המשובח וביציאתו נגד בעלי משרות מושחתים.
במטרה להגיע לשלמות בשטח הרטוריקה, יצא קיסר לאי רודוס בשנת 75 לפנה"ס, על מנת להשתלם ברטוריקה ובפילוסופיה אצל הנואם המפורסם אפולוניוס מולו.
בדרכו נחטף קיסר על ידי פיראטים בים התיכון.
כשאלה דרשו כופר של 20 כיכרות כסף, הורה להם קיסר לדרוש כופר של חמישים כיכרות.
הם החזיקו בו 38 ימים עד שהכופר התקבל, ובמשך זמן זה כתב נאומים והתאמן בנאום אל מול שוביו.
אם אלה לא אהבו את סגנונו, היה מאיים עליהם בבדיחות הדעת בצליבה.
קיסר שוחרר לאחר ששולם הכופר, יצא בעזרת הצי הרומי בעקבות שוביו, ומשאלה נתפסו, עמד בדיבורו והענישם בצליבה.
עם זאת, מאחר שבשביו הם התנהגו אליו כיאות, הורה לחתוך את גרונותיהם ולהורגם בטרם יתחיל עינוי תהליך הצליבה.
בשנת 69 לפנה"ס התאלמן קיסר מאשתו קורנליה, שכרעה ללדת בטרם עת.
באותה שנה מתה גם דודתו יוליה שאליה היה קרוב מאוד.
במהלך הלוויות נשא קיסר הספדים מעל במת הנואמים הציבורית, הרוסטרה.
הלווייתה של יוליה, אלמנתו של מריוס, הייתה בעלת הקשר פוליטי, וקיסר התעקש כי בלוויה יוצג צלמו של מריוס.
הייתה זו התקפה ישירה ואמיצה על הפרוסקריפציות (דהיינו, רשימת חיסול רשמית של אזרחים) שערך סולה בעשור הקודם.
עד כמה שהיה קיסר קשור לשתי הנשים, הוא ניצל היטב את מעמד ההלוויה כדי לקדם את שאיפותיו הפוליטיות לקראת בחירתו הקרבה לתפקיד הקוואיסטור.
בשנת 69 לפנה"ס נבחר קיסר למשרת קוואיסטור, והוקצתה לו הקויסטורה של היספניה בייטיקה (בימינו באזור דרום ספרד ופורטוגל).
הוא עזב משרה זו בטרם עת, שכן חש כי כישוריו מתבזבזים, עת ראה פסל של אלכסנדר הגדול, ונאנח כי בגילו כבר כבש אלכסנדר את כל העולם.
עם זאת, כקוואיסטור, מונה באופן אוטומטי לחבר הסנאט הרומאי.
עם שובו לרומא המשיך בהתקדמותו במסלול המשרות, ונבחר לאיידיל בשנת 65 לפנה"ס.
משרה זו קסמה לו במיוחד שכן היא כללה את ארגונם של המשחקים ההמוניים, שהיו חביבים על ההמונים והיו אמצעי לצבירת כוח והשפעה פוליטית.
כאיידיל היה קיסר ראוותני ונוצץ.
הוא שיפץ את הפורום וקיים משחקים מפוארים, בהם זכה באהדת העם, אך הוציא עליהם מאות כיכרות זהב שרוששו אותו מבחינה כלכלית.
בזמן זה נוצר הקשר הראשון של קיסר עם מרקוס ליקיניוס קראסוס, שהלווה לו כספים שלהם נזקק באופן נואש.
משרתו הבאה הייתה הפונטיפקס מקסימוס היוקרתית, שבה זכה הודות לשיחוד הבוחרים.
משרה זו הביאה לו רווחה כלכלית, אך כשכיהן בה אירעה לו תקרית חמורה.
אשתו החדשה, לה נישא לאחר מות קורנליה, הייתה פומפיאה סולה, נכדתו של סולה הדיקטטור.
כאשתו של הכהן הגדול, הייתה פומפיאה ממונה על ארגון חגיגות הבונה דיאה בחודש דצמבר.
טקסים אלו נועדו לנשים בלבד ונחשבו לקדושים ביותר.
עם זאת, אציל בשם פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה מאהבה של פומפיאה, הסתנן לאחד הטקסים שארגנה פומפיאה כשהוא מחופש לאישה.
היה זה חילול קודש שכמותו לא נודע עד אז, אולם כדי לא לפגוע בקשריו הפוליטיים עם פולכר, סירב קיסר להפלילו במשפטו, והתגרש מפומפיאה כשהוא מנמק זאת בכך ש"אשת קיסר חייבת להיות מעל לכל חשד".
שנת 63 לפנה"ס הייתה שנה קשה הן לרפובליקה הרומית והן בחייו של קיסר.
מרקוס טוליוס קיקרו היה אז הקונסול הבכיר, וקיסר נבחר לפראיטור.
במהלך כהונתו גילה קיקרו קשר לרצוח את הקונסולים המכהנים ולכונן ברומא שלטון דיקטטורי, אותו ארגן לוקיוס סרגיוס קטילינה, אשר נכשל בבחירות לקונסולאט בהן נבחר קיקרו (קשר קטילינה).
בעקבות גילוי הקשר הכריז קיקרו על מצב חירום ברומא, וערך דיון בסנאט, בו קרא להטיל עונש מוות ללא משפט על חמישה מראשי הקושרים, כדי למנוע מהם להצטרף לצבאות אשר המתינו להם מחוץ לרומא.
קיסר מצא את עצמו בעמדה קשה.
מצד אחד היו שטענו שהוא היה אחד מהשותפים לקשר, ומלשינים אף נקבו בשמו, ולפיכך היה עליו לתמוך בראשי הסנאט בתקיפות ולדרוש להטיל עונש מקסימלי לקושרים.
מאידך, זיהויו עם הסיעה האופטימאטית בסנאט היה עשוי לפגוע בתדמיתו כלוחם למען האינטרסים של העם מול האוליגרכיה השלטת.
בנאומו בפני הסנאט הצליח קיסר להימנע מנקיטת עמדה ברורה.
הוא דיבר אמנם בחריפות נגד הקושרים, אך הביע התנגדות להוצאתם להורג ללא משפט.
עמדתו לא התקבלה אמנם, ולאחר נאום מזהיר של קאטו הצעיר החליט הסנאט על הוצאת הקושרים להורג, אך שמו הטוב של קיסר והפופולריות שלו לא ניזוקו.
לאחר סיום כהונתו כפראיטור, התמנה קיסר למושל הפרובינקיה היספניה בייטיקה בשנת 61 לפנה"ס במעמד של פרו-פראיטור.
בתפקיד זה הצליח לשלם מקצת מחובותיו המעיקים על ידי בזיזת הפרובינקיה, ולהתפנות לבחירות למשרת הקונסול בשנת 59 לפנה"ס.
ערב הבחירות לקונסולט בשנת 59 לפנה"ס, עמד הסנאט הרומי, שהיה מורכב מאופטימאטים שמרניים, בפני תאוות השלטון של שלושה אנשים.
השני היה גנאיוס פומפיוס מגנוס, איש צבא פופולרי וקונסול לשעבר שחזר מכיבושים מרהיבים במזרח, והחל במערכה על מנת לקבל אדמות מדינה כדי לשכן בהם את חייליו המשוחררים.
השלישי היה גם הוא קונסול לשעבר באותה שנה שבה היה פומפיוס קונסול, קראסוס, האיש העשיר ביותר ברומא, שהיה בסכסוך עם הסנאט כנציגו של מעמד שלם של בעלי חוזי חכירה למשרות ולאדמות, ששאפו להיטיב את תנאי החוזים לחכירת מיסים באסיה.
מולם עמד סנאט שמרני, תקיף, אך אדיש לסכנה הטמונה לרפובליקה משאיפותיהם האישיות של שלושת האישים הללו.
בבחירות נבחר קיסר למשרת הקונסול ביחד עם סנטור בשם מרקוס קלפורניוס ביבולוס, אלא שביבולוס פרש מיד ממשרת הקונסול ומעסקי הציבור על מנת לעקוב אחרי אותות שמימיים.
כוונתו של ביבולוס הייתה, ככל הנראה, לשתק את פעילותו של קיסר על פי חוק שאסר על פעילות פוליטית אם התגלו בשמים סימנים רעים.
בפועל הביא הדבר להשתלטות קיסר על שתי משרות הקונסול, עד כדי כך שהרומאים, שהיו מציינים את השנה בנקיבת שמות שני הקונסולים, קראו לשנת 59 בלעג שנת "יוליוס וקיסר", ולא שנת "ביבולוס וקיסר".
בפועל שלט קיסר ביחד עם פומפיוס וקראסוס על פי ברית סודית שכונתה הטריומווירט הראשון.
סווטוניוס כותב כי לא נעשה דבר ברומא אלא אם כן שלושתם הסכימו לו, אם כי זאת הגזמה.
על מנת לחתום את הברית נישא פומפיוס לבתו היחידה של קיסר, יוליה.
נישואיו של פומפיוס ליוליה היו מושתתים על אהבה, חרף פערי הגילים.
אהבתו של פומפיוס ליוליה היו אחד הגורמים החשובים שחיזקו את הברית הפוליטית בינו לבין יוליוס קיסר.
למותה של יוליה כשכרעה ללדת היו השלכות הרסניות על ברית זו.
לאחר שכיהן בתפקידו כקונסול במשך שנה, ניתנה לקיסר השליטה על הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה (צפון איטליה המודרנית) ועל איליריקום (בחוף דלמטיה שבקרואטיה) למשך חמש שנים, עם צבא שכלל שלושה לגיונות.
בנוסף לכך, סנאטוס קונסולטום העביר לשליטתו גם את גאליה טרנסאלפינה (אזור דרום צרפת של היום) עם הלגיון המוצב שם.
קיסר, שראה בכך הזדמנות להגדיל את הפופולריות שלו ואת יוקרתו הפוליטית, פתח במלחמה.
בתחילה תכנן קיסר מערכה נגד בורביסטה הדאקי, אך האירועים הובילו אותו להתחיל את המערכה בגאליה.
הגאלים היו מחולקים לשבטים שחיו בכפרים חקלאיים, ואף בנו ערים בצורות שקיסר קרא להם אופידה.
הם נשלטו על ידי מעמד של בעלי קרקעות, שלחמו לעיתים זה בזה.
תרבותם של הגאלים הייתה מפותחת, והם היוו יריב קשה לצבא הרומאי בהנהגת קיסר, שהכניעם רק לאחר מלחמה שארכה תשע שנים.
קיסר החל את מסע המלחמה שלו בראש צבא של 4 לגיונות, אך בשלבים המאוחרים של המלחמה בגאליה גדל צבאו ל-12 לגיונות.
ברוב הקרבות נהנו הגאלים מעדיפות מספרית על פני הצבא הרומאי, אך יתרונם של הרומאים בטקטיקה קרבית, במשמעת, בציוד ובנשק ובכישרון הפיקוד של קיסר, הכריע את הכף לטובתם.
המלחמה נפתחה בצורה טובה מבחינתו של יוליוס קיסר.
תחילה פנה קיסר נגד ההלווטים בשנת 58 לפנה"ס והביס אותם בשני קרבות: קרב אראר וקרב ביבראקטה.
קיסר מסר שמתוך 338,000 הלווטים שלקחו חלק בהגירה, רק 130,000 שרדו את הקרבות ומאלה רק 110,000 שבו למולדת.
בשנה הבאה פנה צפונה נגד הבלגים.
הבלגים אספו צבא עצום – קיסר דיווח על כ-300,000 לוחמים שהשתתפו בקרב אקסונה, אך צבא עצום זה לא יכול היה לכלכל את עצמו, והתפזר כעבור זמן קצר.
קיסר המשיך את תנופת הניצחון והסב תבוסה מוחצת לבלגים בקרב סאביס ובמצור על האופידום של האדוואטוקים.
לאחר השלמת משימות אלה פנה בשנת 56 לפנה"ס לדרום גאליה ולמערבה.
במערב הלגאטוס שלו דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, הביס את הוונטים בקרב מפרץ קיברון, ואילו פובליוס ליקיניוס קראסוס, בנו של מרקוס קראסוס, בעל בריתו הפוליטי של קיסר לטריאומווירט הראשון, כבש את גאליה אקוויטניה.
כמו כן, הפרוקונסולאט של קיסר הוארך בחמש שנים נוספות על ידי הסכמות שהתקבלו במהלך ועידת לוקה.
בשנת 55 לפנה"ס חצה את נהר הריין על גבי גשר ראשון מסוגו שבנה צבאו מעל הנהר, והטיל מורא על הגרמאנים.
יחסית לתקופה ולכלים שעמדו לרשותו נבנה הגשר בזמן קצר יחסית על ידי חייליו.
החיילים חצו את הנהר מזרחה לכיוון גרמאניה, ולאחר ששבו דרך הגשר חזרה לגאליה נהרס הגשר בהוראת קיסר.
כמו כן, פלש קיסר פעמיים לאי הבריטי.
בחורף שנת 54 לפנה"ס, לאחר סיום הפלישה השנייה לאי הבריטי, החלו בעיות.
מנהיגי שבט האבורונים הבלגי, קאטיבולקוס ואמביוריקס, היו הראשונים למרוד.
הם הצליחו לפתות את שני הלגאטים של קיסר: סבינוס וקוטה לצאת מהמחנה המבוצר שלהם, וטמנו להם מארב בקרב אטואטוקה.
האבדות הרומיות היו כבדות: לגיון וחצי ועוד כוחות עזר, סך הכול כ-8,000 חיילים.
המרד דוכא במהלך שנת 53 לפנה"ס.
בשנת 52 לפנה"ס פרץ מרד נוסף, הפעם גדול יותר.
הוא הקיף כמעט את כל שבטי גאליה תחת מנהיגותו של ורקינגטוריקס, האריסטוקרט הכריזמטי משבט הארוורנים.
ורקינגטוריקס, שהכיר בעליונות הטקטית של הצבא הרומי, פנה לטקטיקות של מלחמת גרילה ושל אדמה חרוכה.
קיסר הצליח להביס את המורדים באווריקום, אך ספג תבוסה בגרגוביה.
בסופו של דבר הצליח קיסר לדחוק את ורקינגטוריקס, והטיל עליו מצור באלסיה באוקטובר אותה שנה, 52 לפנה"ס.
ורקינגטוריקס הזעיק תגבורות מכל רחבי גאליה, אך למרות יתרונם המספרי בגדול של הגאלים – 180,000 לפי הערכות מודרניות, לעומת כ-35,000 עד 45,000 רומאים, יצא קיסר וידו על העליונה.
בסופו של דבר נשבה גם ורקינגטוריקס עצמו.
הוא נלקח לרומא, הוצג לראווה בטריומף של קיסר בשנת 46 לפנה"ס, והוצא להורג.
על פי פלוטרכוס, במהלך המערכה של קיסר בגאליה נכבשו 800 ערים, 300 שבטים הוכנעו, מיליון גברים נמכרו לעבדות וכשלושה מיליון נוספים נהרגו בקרבות, אם כי קשה לאמת מספרים אלה.
הצלחותיו הצבאיות של קיסר, שהגדילו את שטח האימפריה הרומית והעשירו את קופתה, לא התקבלו בעין יפה על ידי הסיעה השמרנית (ה"אופטימטים") בסנאט הרומאי, שחבריה חששו מהתחזקות כוחו של קיסר.
בשנת 55 לפנה"ס הוארך המינוי המיוחד שלו כפרוקונסול בגאליה ל-5 שנים נוספות ביוזמת שותפיו הפוליטיים פומפיוס וקראסוס, ששימשו כקונסולים באותה שנה.
הם כיבדו התחייבות שנתנו לקיסר בפגישה משולשת של חברי הטריומווירט שנערכה בעיר לוקה בשנת 56 לפנה"ס.
אולם הייתה זו הפעם האחרונה ששלושת האישים שיתפו פעולה לשם השגת מטרה פוליטית.
בשנת 54 לפנה"ס מתה בתו של יוליוס קיסר, שהייתה נשואה לפומפיוס, במהלך לידה, ומותה פגע בקשרים הפוליטיים בין שני האישים.
קראסוס, השותף השלישי, ששאף אף הוא לתהילה צבאית ולכיבושים, נהרג בשנת 53 לפנה"ס במסע מלחמה כושל נגד האימפריה הפרתית (בקרב חרן).
פומפיוס הפך בהדרגה ליריבו הפוליטי של קיסר, תוך שהוא מעביר את תמיכתו הפוליטית לסיעה האופטימאטית.
עוד בהיותו בגאליה חש קיסר שתמיכתו של פומפיוס בו הולכת ונחלשת.
הוא ניסה להציע לו לשאת לאישה את בת אחייניתו אוקטביה, אך פומפיוס בחר להתחתן עם בתו של מטלוס סקיפיו, שהיה אחד מאויביו של קיסר.
נראה היה כי התרחבות הקרע בין השניים עתידה להפוך את השותפות ביניהם ליריבות.
בהיעדרו של קיסר חלו תמורות ניכרות ברומא.
פומפיוס הפך לאיש אמונם של הסנטורים השמרנים, האופטימאטים, ועשה עתה ככל יכולתו כדי להקטין את השפעתו של קיסר.
הקונסול, עושה דברו של פומפיוס, מרקוס קלאודיוס מרקלוס, דרש מינוי ממלא מקום לקיסר כפרוקונסול בגאליה, עוד בטרם תמה תקופת כהונתו של קיסר, ופיזורו של צבא קיסר.
קיסר ידע כי אם ייכנע לדרישות אלו, ישוב לרומא ללא צבאו, וייגרר למשפטים פומביים שיסתיימו באובדן הקריירה הפוליטית שלו, בהגלייתו, או אף בגרוע מכך.
מולו עמד סנאט שמרני, תקיף, חסר פשרות, המונהג על ידי פומפיוס שהיה עתה לגרוע שבאויביו.
ניסיונו של קיסר להיבחר למשרת הקונסול, וכך לקבל חסינות מהעמדה לדין, נכשל בשל החוק שאסר על אדם הנמצא מחוץ לרומא להעמיד את עצמו לבחירה כקונסול.
קיסר עמד בפני הכרעה היסטורית.
הוא החליט לחצות את נהר הרוביקון (גבולה הקדוש של רומא, שהכנסת צבא לתחומיה הייתה בבחינת טאבו, אותו שבר קיסר), בהכריזו "Alea iacta est" – "הפור נפל!", ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
מנהיגי האופטימטים נמלטו לדרום המדינה.
קיסר רדף אחר פומפיוס עד ברינדיסיום.
פומפיוס הצליח להימלט ליוון, שם הוביל את צבאותיו, שעדיין היו גדולים בהרבה מצבאות קיסר.
פומפיוס, ועימו חברי הסנאט, קיוו להפוך את החלק המזרחי של האימפריה למקור לכוחם, ולהקים צבא חדש.
בקרב פארסלוס הוכו צבאותיו של פומפיוס, והוא עצמו נמלט לאלכסנדריה.
קיסר שב לרומא ומונה לדיקטטור.
לאחר אחד עשר ימים פרש מן הדיקטטורה ומונה לקונסול.
אז יצא קיסר לאלכסנדריה בעקבות פומפיוס.
קיסר הגיע לאלכסנדריה ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס.
עם הגיעו מצא כי תושבי המקום רצחו את פומפיוס על מנת לשאת חן בעיניו.
כיוון ששהה במקום עם צבאו, מצא את עצמו מעורב במלחמות השושלתיות על כס מלכות מצרים, והכריע לטובת קלאופטרה השביעית, עימה ניהל רומן שהביא ללידת בנם קיסריון.
בתחילת יוני 47 לפנה"ס עזב את אלכסנדריה.
בדרכו חזרה לרומא ניהל את קרב זלה, מלחמה קצרה נגד המלך פארנקס מפונטוס שנערכה ב-2 באוגוסט 47 לפנה"ס.
הניצחון היה כה מהיר עד שקיסר סיכם אותו במילים המפורסמות "Veni, vidi, vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי"), שהיו למטבע לשון.
הוא המשיך בלחימה בשנת 47 לפנה"ס נגד כוחות הסנאט ובניו של פומפיוס, שנמלטו לצפון אפריקה ולאחר מכן להיספניה.
המלחמה נמשכה עד שנת 45 לפנה"ס, ובמהלכה נבחר קיסר שוב לקונסול פעמיים.
ב-17 במרץ 45 לפנה"ס זכה קיסר בניצחון מכריע נגד אחרוני תומכיו של פומפיוס בקרב מונדה, ובכך הסתיימה (לפחות זמנית) מלחמת האזרחים ברומא.
מיד לאחר שובו מן המזרח, ובטרם צאתו לספרד להשמדת אחרוני אנשיו של פומפיוס, החל קיסר ברפורמות מרחיקות לכת בממשל הרומי ובחברה הרומית.
הוא הסדיר את רכישת הדגן מן הממשלה, ואסר על רכישת דגן באופן פרטי מאסמים ציבוריים.
הוא הרחיב את האזרחות הרומאית לכל תושבי גאליה קיסאלפינה, ולמעשה ניתנה אזרחות לכל תושבי חצי האי האיטלקי.
הוא תכנן את חלוקת האדמות לוותיקי מלחמותיו וייסוד מושבות של ותיקי מלחמה בשטח האימפריה הרומית כולה.
אחת מן הרפורמות המפורסמות שביצע הייתה תיקון הלוח הרומי.
הוא ביטל את הלוח הירחי שהיה נהוג ברומא, והנהיג שנה בת 365 ימים, כאשר אחת לארבע שנים תהיה שנה מעוברת ויתווסף לשנה יום אחד.
חידושים אלו, הקרויים הלוח היוליאני על שמו, החזיקו מעמד עד שנת 1582, עת התקין האפיפיור גרגוריוס ה-13 את הלוח הגרגוריאני המקובל בימינו.
קיסר שב לרומא ממלחמותיו, והחל לקבל כיבודים יוצאי דופן מן הסנאט שלא ניתנו לאיש לפניו.
הוא קיבל את התואר "אבי המולדת", והורשה ללבוש בגדי שרד בכל עת.
החודש החמישי למניין החודשים ממרץ (כפי שהיה נהוג למנות בתקופת הלוח היוליאני) נקרא על שמו "יולי", והוא מונה לדיקטטור עם הזכות להתמודד שוב למשרה בעשר השנים הבאות.
בשנת 44 לפנה"ס נבחר כקונסול בפעם החמישית, ולצדו סגנו, מרקוס אנטוניוס.
לאחר מכן מונה לדיקטטור לכל ימי חייו, והחל נועל מגפי ארגמן, בסגנון מלכי רומא הקדומה.
בפברואר 44 ניסה מרקוס אנטוניוס להעניק לו את הדיאדמה - רצועת פשתן לבנה הנענדת מסביב לראש כסימן למלכות במזרח.
קיסר סירב לכך, אך עד היום קיים ויכוח בשאלה האם התכוון להתמנות למלך בסופו של דבר.
התנהגותו של קיסר בימיו האחרונים הייתה שחצנית ורברבנית.
החל גל של שמועות שלפיהן עומד קיסר להכריז על עצמו כמלך, להעביר את בירת האימפריה לאלכסנדריה, ביחד עם אוצרות הממלכה, ולרוקן את רומא מתושביה באמצעות גיוס כפוי לצבא.
רומא הייתה רפובליקה מאז ימי המלך האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, כארבע מאות וחמישים שנה לפני ימיו של קיסר.
רעיון המלוכה היה שנוא כל כך על העם הרומאי, עד שדי היה ברמיזות כאילו קיסר מנסה להתמנות למלך, על מנת להביא לשנאה עזה כלפיו בקרב האצולה הרומית, שנפגעה ממילא מהרפורמות שניסה קיסר להנהיג ומיחסו המזלזל.
רעיונות מלוכניים, ומוסד המלוכה לה נחשפו הרומים באזור המזרח, שם שלט המלך שלטון ללא מצרים בכוח זכות אלוהית, נראו זרים לרוחו של העם הרומאי.
הלשונות הרעות טענו כי לצורת שלטון כזו בדיוק חפץ קיסר להגיע.
לפי פלוטרכוס, הזהיר חוזה עתידות את יוליוס קיסר, על מה שעומד לקרות לו ביום זה:
בסופו של דבר קיסר אכן נרצח ב'אידו של מארס'.
הרצח אירע בתיאטרון פומפיוס, המקום שבו התכנס הסנאט.
כאשר הגיע הקיסר לתיאטרון, התקיפה אותו קבוצת סנאטורים.
בראש הקבוצה עמדו מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, שראו עצמם כמגיני העם הרומי מפני עריצותו של קיסר.
בקבוצה זו היו בני המשפחות המכובדות ביותר ברומא, ורבים מהם היו אנשים שחבו לקיסר את קידומם ואת הקריירה שלהם.
הקיסר נדקר 23 פעמים, ונפל למרגלות פסלו של פומפיוס שהוצב בתיאטרון.
מרקוס יוניוס ברוטוס, מראשי הקושרים, היה איש שזכה לאמון רב מצידו של יוליוס קיסר.
סווטוניוס מספר "שיש גם המוסרים, כי בראותו את מרקוס ברוטוס מתנפל עליו אמר ביוונית: הגם אתה, בני?".
במחזה "יוליוס קיסר" של שייקספיר, הפך המשפט הזה למשפט המפורסם, "אט טו, ברוטה?" ("Et tu, Brute"), שבעברית פירושו "הגם אתה, ברוטוס?" משפט המשמש עד היום כסמל לתגובתו של אדם, החווה בגידה קשה באמון שנתן בחברו הטוב.
הקושרים סברו כי בהורגם את קיסר יזכו לאהדת ההמונים, אך טעו.
ההמון פנה נגד הקושרים, ועוד ביום מותו של קיסר היה ניסיון להרוג כמה מהקושרים.
הפולחן לקיסר נוצר באופן ספונטני ביוזמת המוני העם, שהקימו מזבח לקיסר במקום שרפת גופתו ונשבעו בשמו.
רגשות אלו נוצלו על ידי פוליטיקאים כגון פסבדו-מריוס, ובמיוחד בנו המאומץ של קיסר, אוקטביאנוס, שניצל את רגשות הזעם בעם כדי לצבור כוח פוליטי, תוך שהוא מדגיש את היותו בנו של "יוליוס האלוהי", ובכך מבצר את מעמדו.
קיסר הועלה באופן רשמי על ידי הסנאט בשנת 40 לפנה"ס לדרגת אל, והיה הרומאי הראשון שקיבל כבוד זה.
נבנה לכבודו מקדש ויוסד חבר כוהנים (קולגיה) שהיה ממונה על פולחנו.
ככל שאוקטביאנוס-אוגוסטוס ביצר את מעמדו, הוא החל להתרחק מדמותו של קיסר.
אמנם קיסר היה עדיין אהוד במידה רבה על הפלבס ועל הצבא, אך נותר שנוא נפשם של בני המעמד הסנאטורי.
סופרים בעידן האוגוסטני נטו להאשימו בפרוץ מלחמת האזרחים, וגם יחסיו עם קלאופטרה נתפסו באופן שלילי.
כאידיל היה אהוד מאוד, אף ששקע בחובות.
כמצביא הוכיח את עצמו כנועז ומצליח, ואף יצא בראש הפלוגה האחרונה בקרב הגדול נגד ורקינגטוריקס, שהודה, כשנשבה בידי קיסר: "הריני ניצב, אדם חזק, מובס בידי אדם אף-חזק ממני".
במישור זה מיוחס לקיסר גם השימוש בצופן קיסר.
כקונסול אמנם העלה עליו קיסר את חמת הרפובליקנים, ורבים מבני העם, אך הוא חוקק חוקים ותקנות חשובים מאוד, ובהם לוח השנה היוליאני, חוק הגבלת תנועת עגלות בפורום ביום (כדי למנוע פקקים), ומיוחס לו גם ייסוד ה"אקטה דיורנה" (Acta Diurna, "אירועי היום"), העיתון הקדום ביותר.
על-אף אופי הכתיבה הפשוט של הקונטרסים שפרסם ("על המלחמות הגאליות", "על מלחמת האזרחים"), וכתביו משמשים לכן תלמידי לטינית מתחילים, קיסר נודע כבלשן וכמי "שנואם בו-בלהט בו הוא לוחם".
ליבו נטה לכיוון השפה האינטגרלית, כלומר שימוש בלטינית "צחה", בלי ביטויים חדשים, ממוצא יווני וכדומה.
מיוחסת לו האימרה כי "כמו מפני צוק עליך לנוס ממילה לא שגורה שטרם נשמעה".
יתרה מזאת, אופי כתיבת ה"קומנטארי" היה פשוט במכוון, ויש בו רמיזות מובלעות המטיבות עם קיסר.
יצירותיו הספרותיות הקשורות למדעים וללשון לא נודעו ברבים, שכן אוגוסטוס אסר לפרסמן.
עד שנת 63 לפנה"ס התגורר קיסר בסובורה, שכונה של בני המעמד הנמוך שהתגוררו בה יהודים רבים.
יחסו של יוליוס קיסר ליהודים היה סובלני ומקבל.
הוא קבע שהיהודים הם עם (אתנוס), הנשלט בידי אתנרך/כהן גדול במעמד מוכר של בעל ברית.
גם היהודים שהיו מחוץ ליהודה זכו בפריבילגיות חשובות בשל עמדתו של יוליוס קיסר.
בתקופתו, בשל רצונו לשמר את שלטונו, היה איסור על התאגדויות שונות להתכנס ברומא.
אך היהודים לא נכללו באיסור זה, והותר להם להתכנס ולקיים את טקסי דתם.
פומפיוס כבש את ארץ ישראל בשנת 63 לפנה"ס, ומינה את הורקנוס השני לכהן גדול של היהודים.
קיסר ביקש להיעזר באריסטובולוס השני, מלכה המודח של יהודה שהיה אסיר ברומא, במלחמתו בפומפיוס, ושלח אותו בחזרה ליהודה, אך אריסטובלוס הורעל בטרם נסתייע הדבר.
כמו כן נרצח אלכסנדר, בנו של אריסטובולוס, בידי מתנגדו של קיסר.
לאחר ניצחונו על פומפיוס, שינה קיסר את אופיו של תפקיד הכהן הגדול, ואישר את הורקנוס השני מחדש למשרת כהן גדול.
כמו כן, קיסר מינה את הורקנוס השני ואת יורשיו ל"אתנרך" ("ראש העם"), ואת אנטיפטרוס מינה לאפוטרופוס ("משגיח") על יהודה.
יוליוס קיסר התיר מחדש לבנות את חומות ירושלים והשיב ליהודה חלקים שנקרעו ממנה על ידי פומפיוס, לדוגמה, את העיר יפו.
כן אסר, לדברי יוסף בן מתתיהו, על גיוסם של היהודים (כולל יהודי התפוצות) לצבא רומי ועל גביית כספים מהם בשנת השמיטה.
הגורם ליחסו הטוב של יוליוס קיסר להורקנוס השני, היה תמיכתו של הורקנוס השני ביוליוס קיסר במלחמת האזרחים.
לפי יוסף בן מתתיהו, הורקנוס השני הביא עימו כוח של 1,500 או 3,000 אנשים לעזרת יוליוס קיסר במהלך המערכה על מצרים.
יוליוס קיסר שלח אותו להילחם בעמים אחרים, ושיבח את הורקנוס השני על גבורתו ועל האומץ שלו.
לאחר מותו של קיסר התאבלו עליו היהודים: .
קיסר זכה לפופולריות גדולה עוד בימי חייו, פופולריות שלא הועמה גם לאחר מותו.
מקדש מיוחד הוקם לזכרו ולזכר כוכב השביט שהופיע בשמי רומא בסמוך למותו.
השם "קיסר" הפך לתוארם של שליטי האימפריה הרומית, ובהמשך (עד העת החדשה) גם לתוארם של שליטי אימפריות דוברות גרמנית (קייזר) - הקיסרות הרומית הקדושה, האימפריה ההולנדית, הקיסרות הגרמנית, הקיסרות האוסטרית והקיסרות האוסטרו-הונגרית.
תואר זה - צאר בשפות סלביות - שימש את שליטי רוסיה הצארית והאימפריה הרוסית (בשנים 1547–1917)).
כמו כן היה זה התואר בו השתמשו שליטיהן של בולגריה (החל משנת 913), וסרביה (במאה ה-14).
דמותו ההיסטורית של קיסר היא בין המרתקות באימפריה הרומית.
עד היום ישנם מחקרים, דיונים, מאמרים ויצירות אמנות המתייחסות לחייו ולמורשתו.
קיסר שימש השראה למחזות ולספרים, שנכתבו על ידי יוצרים רבים - מוויליאם שייקספיר שכתב את המחזה "יוליוס קיסר" ועד ג'ורג' ברנרד שאו, ולצידם תורנטון ויילדר וקולין מקאלוג, גאורג פרידריך הנדל שכתב אופרה עליו, ורבים נוספים.
שייקספיר, במחזהו "ריצ'רד השלישי" שם בפיו של המלך הצעיר אדוארד החמישי את המילים הבאות, המהוות הערכה היסטורית ראויה לקיסר:
נראה כי אכן מזמנו של קיסר ועד ימינו "חי הוא בתהילה, אם לא בחיים".
גם בקולנוע ובטלוויזיה הונצחה דמותו של יוליוס קיסר.
דוגמאות בולטות לכך הן הסרט "יוליוס קיסר" משנת 1953 בבימויו של ג'וזף מנקייביץ' ובהשתתפות מרלון ברנדו, ג'יימס מייסון, לואיס קלהרן וג'ון גילגוד.
מבין הספרים הרבים שראו אור במאה ה-20 על אודות יוליוס קיסר, הופיע הרומן ההיסטורי "יוליוס קיסר הצעיר" מאת רכס וורנר (הוצאת עם עובד, תשכ"א, 1960).
בסדרת הקומיקס "אסטריקס" מופיע קיסר כאדם יפה תואר, שופע אמרות, שונא גאלים ואוהב מלחמות.
סדרת הטלוויזיה רומא משנת 2005, מתמקדת בקיסר בעונה הראשונה שלה.
בהפקת נטפליקס משנת 2019, מתמקדת בעונה השנייה שלה בדמותו של קיסר ובסיפור עלייתו לשלטון.
במשחק הווידאו "Assassin's Creed Origins" משנת 2017, שמתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, יוליוס קיסר הוא הקיסר הרומאי עמו כורתים באייק מסיווה ואשתו איה ברית, רק כדי לגלות בהמשך שהוא בוגד בהם ומצטרף למסדר העתיקים (מסדר הטמפלרים לעתיד).
אודות המלחמה בגאליה, , חיבור המתעד את מסעות המלחמה שערך הצבא הרומאי שבפיקודו בשטח גאליה בשנים 58–49 לפנה"ס.
אודות מלחמת האזרחים, בו הוא מתאר את מלחמתו בגנאיוס פומפיוס והסנאט הרומי
ישנם מספר ספרים נוספים המיוחסים לו אך זה מוטל בספק, ביניהם:
יוליוס שטרייכר היה מראשי העיתונות האנטישמית ומראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
המקים, הבעלים והעורך של העיתון האנטישמי והתעמולתני "דר שטירמר" (המסתער).
נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בשואה והוגדר בפסק הדין כ"אויב היהודים מספר אחד".
שטרייכר נולד בכפר פליינהאוזן (Fleinhausen; כ-25 ק"מ ממערב לאאוגסבורג) שבממלכת בוואריה, אחד מתשעת בניו של פרידריך, מורה מקומי, ושל אשתו אנה.
עבד תקופה קצרה כמורה בבית ספר יסודי, עד שהתגייס לצבא הגרמני ב-1914. שטרייכר נלחם במלחמת העולם הראשונה ואף קיבל את עיטור צלב הברזל ודרגת קצונה.
בתחילת 1920 נכנס שטרייכר לפוליטיקה הגרמנית כשנמנה עם מייסדי "המפלגה הגרמנית הסוציאלית" (DSP), שהתפרקה ב-1922 ורבים מחבריה הצטרפו ל.
באוקטובר 1922 הקים בנוכחות אדולף היטלר את סניף המפלגה הנאצית בנירנברג.
השתתף במרידה הנאצית הכושלת המכונה "הפוטש במרתף הבירה".
שטרייכר יצא במסע ציבורי להגנתו של היטלר.
בין השנים 1924 ל-1932 שימש בתפקידים ייצוגיים שונים בפוליטיקה הגרמנית, מטעם המפלגה הנאצית ובין השנים 1928 ל-1940 שימש כראש המפלגה הנאצית במחוז פרנקוניה.
בתקופה זו פעל בעיקר בעיר נירנברג.
בהתקדמותו בתוך המפלגה הנאצית הפך למקורב של מנהיגה, אדולף היטלר.
לאחר שפרסם בעיתונו ידיעות בדבר חייו האישיים של הרמן גרינג בשנת 1940 פוטר מכל משרותיו, אך נותר ביחסים טובים עם היטלר.
במרץ 1940 נפתחה נגד שטרייכר חקירה בתוך המוסדות הנאציים בחשד ללקיחת שוחד בתמורה להגדרתם של מספר עסקים כ"אריים".
עקב כך הושעה שטרייכר מפעילותו הציבורית אך בכל זאת, יחסיו הטובים עם אדולף היטלר נמשכו והוא המשיך להפיץ את אמירותיו האנטישמיות.
שטרייכר נחשב לאחד האנטישמים הנאצים הקיצוניים ולאחד הראשונים שבהם, שקרא להשמדת יהודים.
בשנת 1923 ייסד את העיתון האנטישמי "דר שטירמר" (המסתער) שהיה במה להתקפות אנטישמיות ארסיות במיוחד כנגד יהודים.
תפוצת השיא של העיתון הגיעה ל-800,000 עותקים.
בין דפי העיתון חיווה שטרייכר את דעתו כי היהודים הם אחראים למשבר הכלכלי, לאבטלה ולאינפלציה בגרמניה.
הוא טען כי היהודים מדיחים לזנות נערות אריות טהורות גזע, וכי הם אחראים ל-90% מהזונות ברחבי גרמניה.
היהודים תוארו בעיתונו כשרצים מזוהמים, זבובים רוחשי מזימות ופטריות רעל המאיימים על הגזע הארי.
האידאולוגיה האנטישמית של שטרייכר מצאה לעצמה ביטוי מעשי בפעילותו במחוז פרנקוניה.
שטרייכר עשה מאמץ על מנת לסגור את בתי האוכל של נירנברג בפני יהודים ופעל למען הקמתם מחדש של גטאות בערי האזור.
היה מיוזמי חרם אחד באפריל 1933 וב-1935 היה מן היוזמים של חוקי נירנברג.
היה היוזם הראשי של הרס בית הכנסת המרכזי בנירנברג (עוד לפני ליל הבדולח).
השימוש בחומר האנטישמי שפרסם שטרייכר, נמשך עד ימינו אנו ועיתונו יחד עם הפרוטוקולים של זקני ציון נחשב לחיבור אנטישמי קלאסי.
מפורסמות במיוחד הקריקטורות ששטרייכר עשה בהן שימוש המשמשות השראה לקריקטוריסטים אנטישמיים עד ימינו.
ב-23 במאי 1945 נתפס שטרייכר בעיירה ויידרינג (Waidring) בצפון-מערב אוסטריה.
קבוצת קצינים אמריקאים בראשות המייג'ור הנרי פְּליט (Plitt, שהיה יהודי) גילתה את שטרייכר, שטען כי הוא צייר בשם יוסף סיילר.
לאחר חקירה קצרה, הודה בזהותו האמיתית.
שטרייכר הורשע ונידון למוות במשפטי נירנברג.
לפי המגזין "ניוזוויק", בעת הוצאתו להורג, בהושענא רבה תש"ז (16 באוקטובר 1946), קרא שטרייכר "חג פורים שמח 1946", וכנראה כיוון להשוות את 10 הנאצים שנדונו לתלייה בנירנברג לעשרת בני המן שניתלו בפורים כמסופר במגילת אסתר.
לפי דניס בארק ודייוויד גרס, אמר שטרייכר – "הייל היטלר!
הבולשביקים יום אחד יתלו את כולכם".
שטרייכר היה היחיד מהנידונים למוות שעונשו בא אך ורק על חלקו ברדיפת היהודים.
להגנתו טען שמעולם לא קרא להשמדת יהודים, אלא רק לגירושם.
יוליוס קיסר הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר אשר נכתב, כפי הנראה, בשנת 1599, ובשנה זו מתועדת לראשונה הצגתו על הבמה.
המחזה מתאר את מזימת הקשר שנרקמה לרציחתו של הדיקטטור של האימפריה הרומית, יוליוס קיסר, בידי ידידו הקרוב ברוטוס, ואת האירועים שלאחריה.
"יוליוס קיסר" הוא אחד ממספר מחזות של שייקספיר, שעוסקים בנושאים היסטוריים, בהשראת רומא ויוון בעת העתיקה.
המחזה פורסם לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה של כתבי שייקספיר בשנת 1623 ונכתב ב21 בספטמבר 1599 עד 1623.
שלא כמו מחזות אחרים של שייקספיר, הנקראים על שם אחד הגיבורים (המלט, מקבת', טימון איש אתונה), יוליוס קיסר איננו הדמות המרכזית בעלילת המחזה, והוא מופיע רק בשלוש המערכות הראשונות, כאשר מותו מתרחש כבר בתחילת המערכה השלישית.
הגיבור המרכזי של המחזה הוא מרקוס יוניוס ברוטוס, והקונפליקט המרכזי מתרחש בתוככי נפשו – המאבק שבין הכבוד, הידידות ואהבת המולדת.
המחזה נחשב לאחת הטרגדיות הגדולות של שייקספיר, לצד מקבת', המלט, אותלו והמלך ליר.
רוב מבקרי שייקספיר מסכימים, כי המחזה משקף את הדאגה הכללית בבריטניה של ימיו, באשר להעברת השלטון.
בעת כתיבת המחזה היה שלטונה של המלכה אליזבת הראשונה יציב וחזק, אך היא הייתה בגיל מתקדם, וסירבה לנקוב בשמו של יורשה, בשל החשש ממלחמת אזרחים שעלולה לפרוץ על ההחזקה בכתר, עוד בחייה.
הבנתו של שייקספיר את הפוליטיקה והתהליכים הקשורים בה, חורגת מעבר לגבולות הצרים של פרשנות למצב הפוליטי בתקופה האליזבתנית.
המחזה הוא שיעור מאלף בפוליטיקה מעשית, כמו גם מבט רב עוצמה אל נפשם של הגיבורים.
יוליוס קיסר מתואר כאדם, לטוב ולרע, על חולשותיו ויצריו כבן אנוש.
המחזה אינו מהלל באופן חד צדדי את הקושרים נגדו, ואינו מתפתה להפוך למעין שיר הלל לחירות נגד רודנות.
המחזה מתאר תמונה מורכבת, ומעמיד מול דמותו רבת ההיסוסים של ברוטוס את מרקוס אנטוניוס, קל הדעת וההולל, שמתגלה ברגע האמת כאדם בעל ההבנה העמוקה ביותר של התהליך הפוליטי, ושל המפנה ההיסטורי שעומד להתרחש.
הגיבור האמיתי אינו קיסר, ברוטוס או אנטוניוס, כי אם ההמונים של האימפריה הרומית.
אותו ציבור המונים הפכפך, שיש בכוחו להעלות או להשפיל, ואשר מי שיצליח לקנות את לבו - הוא שיזכה בשלטון.
כבר בתחילת המחזה מגלה קסיוס לקסקה, כי יוליוס קיסר הוא רודן רק מפני שההמון מאפשר זאת.
קיסר הוא זאב רק מפני שההמון הרומאי בוחר להיות כבש.
הוא כאריה רק משום שציבור האזרחים הוא כאיילות.
אל המון זה נואם אנטוניוס את נאומו הידוע, ההספד שבו הוא מצליח להטות את לב ההמון מהקושרים, ולהביא לנפילתם בכוח מילותיו המושחזות, עת הוא חוזר על המשפט הציני, "וברוטוס איש כבוד הוא" (מערכה שלישית, תמונה שנייה):
"רעים, בני רומא, בני ארצי, הקשיבו
את קיסר באתי לקבור, לא לשבח...
כאן ברשותם של ברוטוס והשאר,
כי ברוטוס איש כבוד, והם כולם,
כולם אנשי כבוד – אני עומד
היה חבר, ישר ונאמן לי,
אבל שאף שלטון, כך אומר ברוטוס,
וברוטוס איש כבוד הוא, כמובן."
מונולוג זה, נחשב לאחד משיאי היצירה השייקספירית, ולאחד המצוטטים ביותר מכתבי שייקספיר.
המילים שאותן שם שייקספיר בפיו של אנטוניוס נחשבות לשיא של רטוריקה, ועומדות על הגבול הדק שבין נאום פוליטי לגיטימי לבין הסתה.
שייקספיר גילה ידיעה יסודית בתולדות קיסרות רומי העתיקה ובמנהגיה.
בכך נסתייע, קרוב לוודאי, בכתבי ההיסטוריון פלוטרכוס - "חיי ברוטוס" ו"חיי קיסר" - אשר בתקופתו תורגמו לאנגלית על ידי תומאס נורת'.
על אף ששייקספיר חי אלף וחמש מאות שנה לאחר קיסר, הרי שדמותו של יוליוס קיסר היום, כפי שמדמיינים אותה רבים, כמו גם דמותם של ברוטוס, אנטוניוס, ויתר גיבורי המחזה, היא במידה רבה כפי שראה אותם שייקספיר בדמיונו.
ברוטוס הוא ידידו הטוב של יוליוס קיסר (הטקסט אף רומז כאילו הוא בנו הבלתי חוקי), שאבותיו זכו לתהילה בשל גירוש המלך הרודן לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, שהביא לסוף עידן שלטון המלכים ברומא.
ברוטוס נסחף להצטרפות אל קבוצת סנטורים שקושרים להתנקש בחייו של קיסר.
זאת בשל חשדותיו הגוברים, שאותם מלבה ידידו הקרוב, גאיוס קסיוס לונגינוס, לפיהם קיסר מתכוון להשיב את המלוכה לרפובליקה הרומית, ולהביא להכתרתו כמלך וכשליט יחיד.
פרשנות מסורתית למחזה מתארת את קסיוס ושאר הקושרים, כמוּנעים מקנאה ומאמביציה אישית, בעוד שברוטוס מוּנע מרגשי כבוד ואהבת המולדת.
בהווה נראה, כי עיקר כוחו של המחזה, בכך שאין בו קביעה חד משמעית באשר למניעי גיבוריו, והוא אינו מאפיין אותם בצורה חד משמעית כגיבורים טובים או כנבלים מרושעים.
הסצנות המוקדמות במחזה, מתארות את השיחה שבין ברוטוס לקסיוס ואת מאבקו הפנימי של ברוטוס במצפונו.
לאחר מכן, מתואר רצח קיסר, אשר במהלכו אומר קיסר הגוסס לברוטוס את האמרה הידועה (שהיא המצאתו של שייקספיר, ולא נאמרה כלשונה על ידי קיסר): "הגם אתה, ברוטוס?".
לאחר מות קיסר, מגיע גיבור נוסף אל הבמה - מרקוס אנטוניוס, אשר בנאומו המרטיט, מעל הגופה, מצליח להסית את דעת הקהל הרומית נגד הקושרים, ולהביא לכך שיגרשו אותם מרומא.
המערכה הרביעית נפתחת בסצנת הריב, שבה תוקף ברוטוס את קסיוס, בשל כך שחילל את מעשה ההתנקשות האציל, בעת שקיבל שוחד.
השניים משלימים ביניהם ומתכוננים למלחמה נגד אנטוניוס ואוקטביאנוס, אחיינו של קיסר.
בלילה שלפני הקרב מופיעה רוחו של קיסר בפני ברוטוס, ומזהירה אותו מתבוסה: "ניפגש בפיליפי".
הקושרים מפסידים בקרב, והשניים, קסיוס וברוטוס, מעדיפים את ההתאבדות על פני הנפילה בשבי.
המחזה מסתיים במחווה לברוטוס, אשר נשאר "הרומאי האציל מכל", ורומז על העימות שמתקרב בין אנטוניוס לאוקטביאנוס, שמתואר במחזה הבא של שייקספיר - "אנטוניוס וקלאופטרה".
המחזה הוצג לראשונה על הבמה באנגליה בשנת 1599, ותועד על ידי נוסע שווייצרי, שהזדמן ללונדון וכתב על כך בזיכרונותיו.
מאז, הועלה המחזה על במות תיאטרון ברחבי העולם פעמים רבות.
ההצגה המפוארת ביותר שזכורה, הועלתה בהוליווד בשנת 1926 על ידי "קרן השחקנים של אמריקה".
קיסר הגיע אל חג הלופרקליה במרכבה הרתומה לארבעה סוסים, כאשר הבמה הייתה בגודל של בית מגורים גדול, ובמרכזה מגדל שגובהו 24 מטרים.
ההפקה התבצעה במיוחד כדי לספק תעסוקה לשחקנים מובטלים: שלוש מאות גלדיאטורים הופיעו בסצנת קרב, שלא נכתבה במחזהו המקורי של שייקספיר, בעוד שמספר דומה של רקדניות רקדו על הבמה כשבויותיו של קיסר.
שלושת אלפים ניצבים ושחקנים לקחו חלק בהפקה זו.
בשנת 1937 הועלתה אחת הגרסאות המעניינות ביותר שידועות למחזה זה.
אורסון ולס ו"תיאטרון מרקיורי" העלו גרסה, שהיוותה התרסה מול הפאשיזם והנאציזם, שהיו אז בשיא כוחם באירופה.
ולס הלביש את גיבורי המחזה במדים המזכירים את מדי הנאצים והפשיסטים בגרמניה ובאיטליה, ויצר אנלוגיה בין קיסר ובין בניטו מוסוליני.
ולס שינה את הטקסט השייקספירי, כך שיתאים לצרכיו.
יש שראו בכך גרסה נועזת והתאמת המחזה האליזבתני למציאות המודרנית, ויש שראו בכך השחתת מחזהו העמוק של שייקספיר והתאמתו לצרכים פוליטיים רגעיים.
הפקות רבות לאחר מכן הלכו בדרך שבה הלך ולס, והתאימו את המחזה למציאות הפוליטית של המקום והתקופה שבהם הועלה.
במהלך השנים תורגם המחזה על ידי גדולי המשוררים בשפה העברית.
חיים נחמן ביאליק הותיר תרגום של המערכה הראשונה.
גם נתן אלתרמן, דן מירון, אברהם עוז ומאיר ויזלטיר תרגמו את המחזה.
המחזה הועלה בתיאטרון "הבימה" בשנת 1961, בבימויו של פיטר קו, ושוב בשנת 1999 בבימויו של עודד קוטלר, ועל ידי התיאטרון הקאמרי בשנת 1977, בבימויו של פיטר ג'יימס.
המחזה מעל מסך הקולנוע והטלוויזיה
המחזה זכה לעיבודים קולנועיים רבים.
בשנת 1950 הועלתה גרסה הוליוודית בבימויו של דייוויד בראדלי, שבה שיחק צ'רלטון הסטון בתפקיד אנטוניוס.
גרסה משנת 1953 בבימוי ג'וזף מנקייביץ', שבה שיחק מרלון ברנדו את אנטוניוס, ג'ון גילגוד את קסיוס, וג'יימס מייסון את ברוטוס, נחשבת לעיבוד הקולנועי הקלאסי המוערך ביותר של המחזה למסך הגדול.
משחקו של מרלון ברנדו הצעיר בתפקיד אנטוניוס, הצליח להעביר לצופה את האנרגיה הרבה שאפיינה שחקן זה בתחילת דרכו ההוליוודית.
גרסה נוספת, משנת 1970, בהשתתפות כוכבי קולנוע כגילגוד והסטון, נחשבת לכישלון חרוץ.
כמו כן, המחזה זכה גם לעיבודים שונים לגרסאות טלוויזיוניות.
יוליוס ריץ היה מלחין, מנצח וצ'לן גרמני.
יוליוס ריץ נולד בברלין, בנו של המוזיקאי יוהאן כריסטיאן ריץ.
אחיו הבכור היה הכנר אדוארד ריץ.
יוליוס למד נגינה בצ'לו אצל מוריץ גאנץ וברנהרד רומברג וקומפוזיציה אצל קרל פרידריך צלטר, שהיה גם מורו של פליקס מנדלסון.
אדוארד ריץ היה ידידו של מנדלסון ושני האחים ניגנו עם מנדלסון ברביעיית מיתרים עוד בשנת 1820. בשנת 1829, לקראת ביצוע מתאוס פסיון מאת יוהאן סבסטיאן באך, ביוזמתו ובניצוחו של מנדלסון, העתיקו אדוארד ויוליוס ריץ את תפקידי התזמורת והמקהלה של היצירה.
באותה שנה הצטרף ריץ לתזמורת של תיאטרון קניגשטדט.
לאחר שדחה את המשרה שהציע לו גספרה ספונטיני בתזמורת החצר של ברלין נסע ב-1834 לדיסלדורף, כעוזר למנדלסון בבית האופרה של דיסלדורף.
כשמנדלסון עזב את דיסלדורף, התמנה ריץ למנהל המוזיקלי של העיר.
בשתים-עשרה השנים הבאות עשה לו שם הן כמלחין, שהוציא לאור כ-25 יצירות והן כמנצח.
הוא המשיך לנגן בצ'לו לפני קהל, עם פרדיננד הילר ופרדיננד דוויד, בין השאר.
ב"פסטיבל עמק הריין" של שנת 1839 היה מנצח משנה לצד מנדלסון, ובפסטיבלים של 1845, 1856 ו-1869 היה המנצח הראשי.
בשנת 1848 התמנה למנצח בתזמורת גוונדהאוס של לייפציג ולמורה לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של העיר.
במשך השנים ערך את המיסה בסי מינור ואת המתאוס פסיון של באך וכן התקין לדפוס את הפרטיטורות ל-14 סימפוניות של יוזף היידן בשביל הוצאת ברייטקופף והרטל.
ב-1859 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייפציג על הישגיו כמלחיו, מנצח ומלומד.
ב-1860 התמנה למנהל מוזיקלי של דרזדן.
משנת 1874 עד מותו ב-1877 היה המנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
היוליים הוא השם (נומן גנטיליקיום) של אחד מבתי האב ברומא העתיקה, שענפים שונים בו היו משפחות אצולה חשובות ומשפיעות בחברה הרומית.
היוליים טענו כי מוצאם מהנסיך הטרויאני איניאס, אשר על פי המיתולוגיה היוונית היה בנה של האלה אפרודיטה, ומאסקניוס, מייסדה האגדי של אלבה לונגה.
טענה זו של היוליים מחזקת את הסברה הרווחת שמוצאו של בית האב הוא מאלבה לונגה, והוא עקר לרומא לאחר חורבנה של העיר במהלך המאה ה-7 לפנה"ס.
שמה של האם שנוי במחלוקת, יש גרסאות הטוענות (בהם ורגיליוס) שיולוס נולד לאישה טרויאנית בשם קראוזה, ויש כאלו (בהם ליביוס) שטוענים ששמה היה לאווינה.
בני בית אב זה הגיעו לעמדות כוח כבר בימיה הראשונים של הרפובליקה ונבחרו למגיסטראטיות השונות.
לפי כתביו של טרנטיוס וארו ידוע על כ-9 קונסולים שכיהנו ברפובליקה מקרב היוליים בין השנים 489 לפנה"ס - 267 לפנה"ס.
אחת ממשפחות האצולה שצמחו מבית אב זה הייתה המשפחה הפטריקית קיסר ("Julii Caesares"), שאחד מבניה היה גאיוס יוליוס קיסר, מהאישים הבולטים בתולדות העת העתיקה.
קיסר ייחס חשיבות רבה למוצאו מקרב היוליים, כפי שניתן לראות בהספד שנשא בהלווית דודתו:
"שבט היוליי, שמשפחתנו משתייכת אליו, מוונוס עצמה בא.
ביחוס הזה יש למצוא איפוא גם כבוד מעלת מלכים שלהם הכוח הגדול ביותר בין בני אדם, וגם קדושת האלים, שהמלכים עצמם נתונים לרשותם".
כינויה של שושלת הקיסרים הראשונה ששלטה ברומא, "היוליים קלאודיים", בא משילוב שם בית האב של אוגוסטוס, הקיסר הראשון ובנו המאומץ של יוליוס קיסר, עם שם בית האב של הקיסר השני טיבריוס, שאומץ על ידי אוגוסטוס, אך אביו הטבעי היה טיבריוס קלאודיוס נירון, מבית האב של הקלאודיים.
השמות הפרטיים (פראינומן, praenomen) של הגברים מקרב היוליים היו לרוב לוקיוס, גאיוס וסקסטוס.
השמות הפרטיים של בנות המשפחה היו לרוב יוליה.
יוליוס ראב היה פוליטיקאי אוסטרי שמרני, קנצלר אוסטריה בין השנים 1953–1961.
ראב נולד בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה לקבלן, וסבו היה יהודי מומר - בן למשפחת ראב.
הוא למד הנדסת טכנולוגיה באוניברסיטה הטכנית של וינה.
לימודיו בווינה נפסקו בעקבות שירותו כסגן חיל הרגלים של צבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהתפטר מהצבא ב-1918, חזר ללמוד באוניברסיטה הטכנית.
ב-1922 סיים את לימודיו, הצטרף לעסק של אביו ואף הקים עסק משל עצמו.
בתקופת לימודיו החל להתעניין בפוליטיקה.
ב-1929 הוא נבחר לבית התחתון של הפרלמנט מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
באותו זמן הוא היה פעיל ביותר בפוליטיקה האוסטרית: בשנים 1940-1929 היה חבר במועצה הלאומית, בין השנים 1927-1934 היה חבר בפרלמנט, ובין השנים 1934-1938 חבר המועצה הכלכלית.
ראב היה חבר במפלגה האוסטרופשיסטית חזית המולדת.
בשנת 1938 מונה לשר המסחר והתקשורת בקבינט האוסטרי האחרון של קורט שושניג לפני הסיפוח לגרמניה הנאצית (האנשלוס), וארגן את קונגרס תאגיד המסחר האוסטרי הראשון.
ראב נודע גם באנטישמיות שלו כחבר בפרלמנט, במיוחד לאחר שכינה בעת ישיבה בפרלמנט ב-1931 את המנהיג הסוציאליסטי אוטו באואר "חזיר יהודי חצוף".
ראב גורש לגמרי מחיי הפוליטיקה בתקופת האנשלוס, אך שלא כמנהיגים פוליטיים אחרים שנעלמו, נהרגו או נכלאו, הוא ניצל בעזרתו של המנהיג הנאצי המקומי של אוסטריה תחתית, שאותו הכיר באופן אישי.
בשנים 1938-1945 לא התירו הנאצים לראב לעבוד בעסקו האישי, והוא הצטרף לתוכנית סלילת כביש.
בתפקיד זה, הוא נתן מחסה זמני לאנשים רבים שנרדפו בידי הנאצים.
אחד מהם היה לאופולד פיגל, מי שיהיה לימים קנצלר אוסטריה.
לאחר תבוסת הנאצים ב-1945 היה ראב ממקימי מפלגת העם האוסטרית ומנהיגה בשנים 1951-1960, וכיהן כחבר בקבינט האוסטרי הראשון לאחר המלחמה.
באותה שנה הוא מונה לתפקיד שר התעמולה בממשלתו של לאופולד פיגל.
ב-1 באפריל הוא נבחר לקנצלר אוסטריה וקיבל את אישור הכוחות הסובייטים לניסוח הסכם המדינה האוסטרית (Staatsvertrag).
ב-1955 חתמו כל בעלות הברית שכבשו את אוסטריה על ההסכם, שבזכותו חודשה למעשה עצמאותה של אוסטריה.
ב-11 באפריל 1961 נפסקה כהונתו כקנצלר, אך הוא המשיך בחיים פוליטיים אקטיביים; התחרה במירוץ לנשיאות מטעם מפלגת העם, אך הפסיד לאדולף שרף.
ראב נפטר בווינה ב-8 בינואר 1964 לאחר מחלה ארוכה.
יוליוס רויבקה היה מלחין, פסנתרן ונגן עוגב גרמני.
רויבקה נולד בהאוזניינדורף, בנו של בונה העוגבים אדולף רויבקה.
הוא נכנס לבית הספר למוזיקה של ברלין (שהפך מאוחר יותר לקונסרבטוריון שטרן), שם למד פסנתר אצל תיאודור קולאק.
לפי המלצתו של הנס פון בילו נסע ב-1856 לוויימאר, ללמוד שם אצל פרנץ ליסט, והיה לאחד מבכירי תלמידיו.
כשרויבקה מת כעבור שנתיים בפילניץ, כתב ליסט מכתב תנחומים לאביו ובו אמר, "באמת, אין מי שיחוש ביתר עמקות את האבדה, שפקדה את האמנות עם לכתו של יוליוס שלך, מזה שצפה באהדה ובהתפעלות בחתירתו האצילה, המתמדת והמצליחה בשנים האחרונות, ואשר ישא עמו בנאמנות את זכר ידידותו עד יומו האחרון."
רויבקה לא האריך ימים די הצורך לצבור כמות ניכרת של יצירות.
אף על פי כן, הסונאטה לפסנתר שלו (1857) מבוצעת מדי פעם בימינו ויצירתו הנודעת ביותר, הסונאטה לעוגב על פי מזמור בתהילים (גם היא מ-1857) נחשבת לאחת מיצירות העוגב המשובחות ביותר של המאה ה-19. בשתי היצירות ניכרת השפעתו של ליסט, בעיקר בסונאטה לפסנתר.
רויבקה מת בגיל 24 כתוצאה ממחלת השחפת.
יוליוס קלנגל היה צ'לן, שעיקר פרסומו בא מן האטיודים ויצירות הסולו שכתב לכלי זה.
קלנגל נולד בלייפציג, בן לעורך דין, ולמד בנעוריו אצל אמיל הגאר.
אחרי שמלאו לו 15, הצטרף קלנגל לתזמורת הגוונדהאוז ויצא למסעות קונצרטים באירופה וברוסיה.
בזמן זה גם היה קלנגל לסולן והרבה להופיע בנגינת סולו.
קלנגל עלה לדרגת צ'לן ראשי בתזמורת בשנת 1881 ונשאר בתפקידו זה למשך יותר מארבעה עשורים.
במשך תקופת זמן זו, התמנה קלנגל למורה בקונסרבטוריון של לייפציג והחל להלחין.
במשך הזמן חיבר מאות יצירות לצ'לו, ביניהן ארבעה קונצ'רטי לצ'לו, 2 קונצ'רטי לקונטרבס, רביעיות צ'לו, סונאטה לצ'לו ומספר רב של קפריצ'י, אטיודים וקטעים טכניים אחרים.
בין תלמידיו של קלנגל היו עמנואל פוירמן, גילהרמינה סוג'ה, פאול גרימר, גרגור פיאטיגורסקי וויליאם פלית'.
קלנגל מת באוקטובר 1933 בעיר הולדתו, לייפציג.
יוליוס קלנגל היה אחיו של פאול קלנגל ובן דודו של הכנר יוליוס רנטגן.
יוליוס רודל היה מנצח יהודי-אמריקאי.
רודל נולד בווינה שבאוסטריה, והתחיל את לימודיו באקדמיה למוזיקה שם, אבל עזב את אוסטריה בשנת 1938, בגיל 17, אחרי הסיפוח לגרמניה הנאצית והיגר לארצות הברית ללמוד בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק.
אחרי סיום לימודיו הצטרף לאופרה של ניו יורק בשנת 1944 ונשאר שם למשך 35 שנים, עד 1979. אחרי שהתמנה למנצח ראשי ולמנהל כללי, יצר שותפות עם בוורלי סילס, שהייתה לסופרן הראשונה במעלה באופרה של ניו יורק.
והיה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו.
ב-1978 ניצח לראשונה על המטרופוליטן אופרה, על "ורתר".
יוליוס רודל ניצח על תזמורות ולהקות אופרה חשובות ברחבי העולם.
ב-1979 הסכים למינוי של מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו, כמחליפו של מייקל טילסון תומאס.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון בעונת 1985 והיה המנהל המוזיקלי הראשון הן של מרכז קנדי בוושינגטון והן של "פסטיבל מלכודת הזאבים".
קרלייל פלויד: "עובר האורח" ו"מולי סינקלר" (פטרישה ניוויי, טרייגל, 1963) (הקלטה חיה) VAI
הנדל: "יוליוס קיסר" (סילס, וולף, פורסטר, טרייגל; 1967) RCA
חינסטרה: "בומארצו" (נובואה; 1967) CBS
מאסנה; "מנון" (סילס, גדה, סוזאי, באקייר; 1970) וסטמינסטר
אופנבך: "סיפורי הופמן" (סילס, מארסי, ברואוס, טרייגל; 1972) וסטמינסטר
דוניצטי: "אנה בולנה" (סילס, ורט, ברואוס, פלישקה; 1972) וסטמינסטר
בליני: "הפוריטנים" (סילס, גדה, ל.
בויטו: "מפיסטופלה" (קאבאייה, דומינגו, טרייגל; 1973) EMI
מאסנה: "תאיס" (אנה מופו, קאררס, באקייר, דיאס; 1974) EMI
להאר: "האלמנה העליזה": קטעים (סילס, ה.
מאסנה: "סנדרילון" (ולטינג, פון שטאדה, גדה; 1978) CBS
ורדי: "ריגולטו" (סילס, קראוס, מילנז, ראמי; 1978) EMI
דוניצטי: "רוברטו דוורו" (סילס, מארסי, ג'.
אלכסנדר, פרדריקס; קאפוביאנקו, 1975) (חי) VAI
ורדי: לה טרוויאטה (סילס, ה.
פרייס, פרדריקס; הבמאי טיטו קאפוביאנקו, 1976) (חי) VAI
פרייס, פרדריקס, ראמי; קאפוביאנקו, 1977) (חי) פאראמונט
סן-סנס: "שמשון ודלילה" (ורט, דומינגו, ברנדל; ג'ואל, 1981) (חי) קולטור
ג'ורדאנו: "אנדראה שנייה" (טומובה-סינטוב, דומינגו, זאנקאנארו; האמפה, 1985) (חי) קולטור
יוליוס פרליס היה שחמטאי יהודי-פולני-אוסטרי.
בתחילת דרכו השחמטאית שיחק פרליס בווינה, שם ניצח בתחרות בשנת 1901. בשנת 1903 הגיע למקום השני, אחרי מיכאל צ'יגורין ובשנת 1904 ניצח בתחרות וינה.
באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות אחרת בווינה (תחרות גמביט, המנצח: קרל שלכטר).
בשנת 1905 חלק מקום 4-6 בתחרות אמנים בברמן (דרג ב').
בשנת 1906 הגיע למקום התשיעי בתחרות אוסטנדה (ניצח: קרל שלכטר) והגיע למקום השלישי בתחרות וינה.
בשנת 1907 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה (ניצח: ז'ק מיזס) ובאותה שנה הביע למקום ה-16 באוסטנדה.
בשנת 1908 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה.
בשנת 1909 הגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין).
באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות וינה (ניצח: ריכרד רטי ).
בתחרות וינה של סוף השנה הגיע למקום השלישי.
בשנת 1911 הגיע למקום ה-13 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן ).
בשנת 1912 הגיע למקום החמישי בתחרות סן סבסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין) וחלק מקום 3-4 בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1913 הגיע למקום החמישי בתחרות וינה (ניצח: רודולף שפילמן).
הקריירה שלו נגדעה עקב תאונת טיפוס הרים באלפים, בשנת 1913.
גזה מרוצ'י - יוליוס פרליס וינה 1904
רודולף שפילמן - יוליוס פרליס ברמן 1905
יוליוס פרליס - פרנק גיימס, וינה 1908
יוליוס פרליס - אז'ן זנוסקו-בורובסקי, סנקט פטרסבורג 1909
יוליוס קומדוס היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה ה-2. שימש כקונסול בשנת 157 לספירה, ומושל פרובינקיית סוריה-פלשתינה בשנים 162–165.
קומדוס היה מושל פרובינקיית תראקיה ופרובינקית אפריקה.
לאחר מכן הוא היה קונסול בשנת 157 לספירה.
הוא מונה למושל פרובינקיית סוריה-פלשתינה בשנים 162–165.
יוליוס קומדוס מופיע בכתובת הוקרה שהייתה בסיס לפסל שהוקמה לכבודו בבירת הפרובינקיה קיסריה.
כתובת לטינית שנמצאה בסביבות יריחו ועכשיו נמצאת בפטריכאיה הארמנית, מתוארכת לתקופת הקיסרים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס (161–169 לספירה).
הכתובת הייתה כתובת הקדשה למושל הפרובינקיה יוליוס קומדוס שפיאר מבנה, והוצבה כנראה על ידי יחידה של הלגיון העשירי פרטנסיס, ששכנה באזור יריחו.
יוליוס יותם רוטשילד (Julius Jotham Rothschild; 12 ביולי 1885 – אפריל 1954) היה צייר וארכאולוג ישראלי יליד גרמניה.
יוליוס רוטשילד נולד בעיר פלקרסהאוזן (Völkershausen) שבתורינגיה, גרמניה.
הוא גדל בעיר אייזנך, שם למד בסמינר למורים.
לאחר מכן למד אדריכלות ועיצוב פנים בברלין.
בשנת 1905 סיים רוטשילד לימודים בבית הספר הגבוה לאמנות בוויימאר.
בין מוריו היה הצייר לודוויג פון הופמן, שהציע לו להתמודד על משרת מורה לאמנות בירושלים שפרסם הוועד המקים של "בצלאל" בגרמניה.
בדצמבר 1906 הגיע רוטשילד בספינה לארץ ישראל והצטרף אל בוריס שץ ואפרים משה ליליאן כצוות המורים הראשון של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
ביולי התארס לפרידה קאמיניץ, בתו של אליעזר ליפמן (בוים) קאמיניץ, בעל "מלון קאמיניץ".
בבצלאל שימש יוליוס כמורה לציור ורישום.
לאחר עזיבתו של ליליאן את בית הספר התבקש רוטשילד ליצור מתווים עבור מחלקת השטיחים של בית הספר.
אולם, בעקבות מחאה של תלמידים אשר טענו כי רמתו המקצועים של רוטשילד נמוכה, פוטר רוטשילד ממשרתו.
ייתכן כי הדבר היה קשור גם במאבקים של שץ כנגד הוועד של בצלאל בגרמניה, משום שגיסו של רוטשילד, אפרים כהן רייס, שימש כמפקח ההוצאות של "בצלאל" מטעם חברת "עזרה".
ב-1907 חזר רוטשילד לגרמניה, שם נולדו שלושת ילדיו.
הוא שימש כשרטט והשלים לימודי אדריכלות קלאסית.
בשנת 1913 חזרה המשפחה לארץ ישראל.
בירושלים שימש כשרטט במשלחת הארכאולוגית לחפירות "העופל" בראשות פרופ' בנזינגר.
לאחר שקיבל משרה של מורה ב"טכניקום", עברה המשפחה לחיפה, שם רוטשילד סייע בבניית הטכניון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני, צורף למטה הגרמני בנצרת ושימש כאדריכל לשיקום אתרי ארכאולוגיים מטעם השלטון העות'מאני.
לאחר המלחמה שימש כארכאולוג באתרים שונים ביניהם ב"קברי הסנהדרין" וב"קבר הורדוס" בימין משה.
ב-1917, כשהיה קצין בדרגת לוטננט (סגן), נשבה על ידי הצבא הבריטי, אך שוחרר על ידי ג'יימס דה רוטשילד (אין קשר משפחתי).
לאחר מכן חזרה משפחתו לגרמניה, ולאחר עליית הנאצים לשלטון שבה ב-1934 לארץ ישראל.
בשנת 1947 הציג תערוכה של ציורים ובהם ממראות האתרים הארכאולוגים בירושלים בבית אבן-עזר במושבה הגרמנית.
חלקם פורסם בספר "הסאגה של עיר הקודש" (1954) מאת בנימין מזר.
רוטשילד נפטר בשנת 1954, בגיל 69. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
במוזיאון ישראל נמצאים שלושה אקוורלים שלו מ-1906 – מתוות קישוטיים לשטיחים וכן ציור אקוורל בנושא "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
יוליוש סלובצקי (בפולנית: Juliusz Słowacki, היגוי פולני מקורב: "יוליוש סוּאוֹבאצקי"; 4 בספטמבר 1809 – 3 באפריל 1849) היה משורר ומחזאי רומנטי פולני.
נחשב לאחד מ (לצידם של אדם מיצקייביץ' וזיגמונט קרשינסקי) ואבי הדרמה הפולנית.
יצירותיו כוללות לעיתים קרובות יסודות של המסורות הפגניות הסלביות, מן ההיסטוריה הפולנית, של מיסטיקה ואוריינטליזם.
סגנונו מתאפיין במיוחד בשימוש בנאולוגיזמים ובאירוניה.