tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנון זה הופץ בידי האדם גם לפלורידה, טקסס וסינגפור, שם הוא פוגע ביצורי המים הטבעיים.
אמנון חרל"פ (13 בדצמבר 1909 – 29 במאי 2006) היה כדורגלן ששיחק בנבחרת ארץ ישראל, בעמדת החלוץ.
חרל"פ נולד ברחובות בשנת 1909, בנו של אפרים חרל"פ, ממייסדי העיר.
והחל לשחק כדורגל בעיר מגוריו.
בתיכון עבר ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם התחבר עם מספר שחקנים מקבוצת הנוער של אלנבי תל אביב, ובהשפעתם החל לשחק במדי הקבוצה.
ב-1927 בעקבות סכסוך עם מרכז מכבי, אליו הייתה קבוצת הנוער של אלנבי מסועפת, החליטו ראשי הקבוצה לעזוב את המרכז, ולהצטרף למרכז הפועל, ולהתאחד עם המסגרת הארגונית של הפועל תל אביב.
קצת לאחר האיחוד עזב חרל"פ את הארץ לטובת לימודי הנדסה בבלגיה, ובשל כך החמיץ את הזכייה ההיסטורית בגביע המדינה הראשון ב-1928, אך בהשפעת מאורעות תרפ"ט החליט לחזור לישראל, ועם שובו חזר להפועל תל אביב.
בשנת 1930 יצא חרל"פ לשנת השאלה בגנט מליגה המשנה בבלגיה.
ב-1934 השלים זכייה בגביע המדינה יחד עם הפועל תל אביב.
במשחק גמר גביע המדינה מול היריבה העירונית מכבי תל אביב, הקבוצה ממנה פרשו חרל"פ וחבריו רק שבע שנים קודם לכן, כבש חרל"פ את הראשון מבין שלושת שערי קבוצתו, בדרך לניצחון 2–3 וזכייה היסטורית בדאבל.
ב-1935 סבל מפציעה במניסקוס ועבר שיקום ממושך, שבמהלכו עבר להפועל רחובות ושיחק בעמדת המגן עד לפרישתו בשנת 1937.
בנוסף לכך, חרל"פ היה חלק מנבחרת ארץ ישראל בכדורגל, ולקח חלק באולימפיאדת הפועלים הבינ"ל בצ'כוסלובקיה ובתבוסה 1–7 במצרים במסגרת מוקדמות מונדיאל 1934. חרל"פ שיחק גם במשחק הגומלין נגד נבחרת מצרים בישראל, ובכך סיים את הופעותיו במדי הנבחרת הלאומית, שלא שבה להתכנס עוד במהלך הקריירה שלו.
בנוסף לכדורגל, לקח חרל"פ חלק גם במספר ענפי אתלטיקה, והתחרה בהם במסגרת כינוסי הפועל הראשונים.
לאחר פרישתו, התגורר ברחובות ועבד בחנות המשפחתית לחומרי בניין.
במקביל שימש גם כחבר הנהלה בהפועל רחובות.
נכדו הוא ד"ר איתי חרל"פ, מרצה לקולנוע ולטלוויזיה.
נכד אחותו הוא הזמר והשחקן גידי גוב.
אמנון יוגב (22 בדצמבר 1936 – 15 במרץ 2025) היה מדען ישראלי בתחומי הכימיה, האיזוטופים, הלייזרים והאנרגיה הסולארית.
יוגב הקים את מגדל השמש במכון ויצמן ועמד בראש המרכז לחקר האנרגיה במכון.
בנוסף, היה מפקד בכיר בחיל התותחנים, איש מחקר ופיתוח בצה"ל ויועץ לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
יוגב נולד ב-22 בדצמבר 1936 במושב גבעת חן.
הוא למד בתיכון חדש בתל אביב.
בשנת 1961 סיים יוגב תואר שני בכימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכת פרופ' שאול פטאי.
בשנת 1964 סיים יוגב דוקטורט במכון ויצמן בהדרכתו של פרופסור יהודה מזור בנושא תהליכים פוטוכימיים של מערכות אנוליות.
במהלך עבודתו עסק בפיתוח תערובות אורגניות אוטקטיות בשיתוף יהודה ברוניצקי, מיסד מפעל אורמת.
תערובות אלו משמשות להפעלת טורבינות להפקת חשמל בטמפרטורות נמוכות בגנרטורים שפיתחה ובנתה אורמת בהצלחה רבה ברחבי העולם.
בשנים 1965-1966 היה יוגב משתלם פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ציריך אצל פרופסור אנדרה דרידינג.
כקצין תותחנים השתתף יוגב במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הקים יוגב את גדוד 443 באגד ארטילרי 216, יחד עם סגנו, מנחם בכרך.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התנדב יוגב לשירות קבע במערך המחקר והפיתוח של חילות התותחנים והשריון בדרגת אל"ם והיה מוביל ושותף לפיתוח תחמושות חדשניות, אמצעי תקשורת דיגיטלית להתגברות על הפרעות וחסימות ואמצעי שליטה ובקרה להפעלת אגד ארטילרי.
אמצעי השליטה שפיתח עבור חיל התותחנים היוו השראה לפיתוח מערכת ערצב 19 אשר יושמה על ידי חיל האוויר להתגברות על נשק נגד מטוסים במלחמת לבנון הראשונה, ואפשרה עליונות אווירית על הצבא הסורי בלבנון.
יוגב ייעץ לוועדת המשנה של ועדת חוץ וביטחון של הכנסת (ועדת מרידור) בגיבוש תפיסת הביטחון של ישראל ופרסם מאמרים בענייני ביטחון המדינה.
בנוסף, פרסם יוגב בלוג בעניינים אלו.
בשנים 1967–2003 שימש כחוקר בכיר ופרופסור חבר במכון ויצמן.
יוגב עסק במחקר בתהליכים פוטוכימיים רב פוטוניים ברמת היסוד על ידי שימוש בלייזר תת- אדום ובנה לשם כך לייזרי פחמן דו-חמצני רציפים ופולסיים.
במיוחד, עסק יוגב בהפרדת איזוטופים מולקולרית בעזרת לייזר (אנ') והיה מעורה במחקר בהפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר.
בשנות השבעים של המאה ה-20 החל יוגב לעסוק בלייזרים שאובי-שמש, תחילה במתקן התנור שהוקם במכון.
אחר-כך יזם את הקמת מגדל השמש במכון, ועמד בראש קבוצה שחקרה לייזרים שאובי-שמש.
למחקר שהוביל יוגב היו שותפים חוקרים בשבתון מהקריה למחקר גרעיני-נגב ומהמרכז למחקר גרעיני שורק, וכן חברת רותם תעשיות .
לאורך השנים היו חילופי חוקרים של קבוצת יוגב עם קבוצת רולנד וינסטון באוניברסיטת שיקגו.
בדיקת הפרסומים באגודה האמריקאית לאופטיקה מעלה שהמחקר בלייזרים שאובי-שמש שהוביל יוגב עמד במרכז המחקר העולמי בתחום בשנים 1975–2002. הישגי המחקר כללו הספק שיא, לייזרים שאובי-שמש בתחום הנראה, שאיבת צד על ידי אופטיקה לא-מדמה (אנ') דו-צירית, חקר יישומי חלל עתידיים של תקשורת ושל העברת הספק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 יוגב היה חבר בוועדת המאגדים של לשכת המדען הראשי של משרד התעשייה והמסחר (כיום זירת תשתיות ברשות החדשנות).
ב-1995 יזם יוגב והקים את מאגד קונסולר לאנרגיית שמש מרוכזת, במסגרת הסכם דו-צדדי בין ישראל וארצות הברית ותוכנית המאגדים של לשכת המדען הראשי של משרד התעשייה והמסחר.
יוגב עמד בראש המאגד מהקמתו ב-1995 ועד לסוף פעילותו בשנת 2000, והיה שותף מחקר לפרויקטים שהתנהלו בו.
במאגד קונסולר היו חברים מן האקדמיה, התעשייה הישראלית והתעשייה האמריקאית.
בקונסולר היו מספר פרויקטים משותפים, כאשר מכון ויצמן היה שותף לכל הפרויקטים והעמיד לשם כך את מגדל השמש.
גנרטור ליצור חשמל מאויר דחוס המחומם לטמפרטורה גבוהה (כ-1000 מעלות צלזיוס) בהשתתפות מכון ויצמן, בואינג (לאחר שקנתה את מקדונל דאגלס), אורמת ורותם תעשיות.
לייזרים שאובי-שמש בהשתתפות מכון ויצמן, רותם תעשיות ואוניברסיטת בן-גוריון.
מערכת פוטו-וולטאית מרוכזת בהשתתפות מכון ויצמן, אוניברסיטת תל אביב והתעשייה האווירית.
מטרת המחקר הייתה אספקת אנרגיה למערכת אווירית השוהה באופן קבוע בגובה רב.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 2003 היה יוגב שותף מיסד יחד עם אלי גמזון בחברת ההזנק אנג'יניואיטי (Engineuity) שפעלה בחממת אשקלון.
החברה פיתחה טכנולוגיה להפקת מימן מקומית בכלי רכב, כאשר מיקום הייצור בתוך כלי הרכב עצמו עוקף את ההתמודדות עם שאלות הבטיחות, האחסון, וההובלה של המימן בכלי הרכב.
באמצעות שימוש בחוט מתכת קלה (אלומיניום או מגנזיום), מים ויחידת הפקה מיוחדת, הצליחה החברה להפיק מימן וקיטור באופן רציף תוך בקרה ושליטה על הלחץ, הטמפרטורה וההספק.
המימן והקיטור היו צריכים להיות מוזנים למנוע בעירה פנימית, המותאם לשימוש בטכנולוגיה.
החברה זכתה במענק של לשכת המדען הראשי של משרד המסחר והתעשייה ומחברת אורמת.
ההתקדמות המהירה בכלי רכב חשמליים בהשוואה לפתרון ההנעה המימני עצרה את ההתקדמות המסחרית של החברה.
בהמשך, פיתחה החברה תהליך ליצר דלק דיזל מגז טבעי ומפחמן דו-חמצני.
לתהליך היה פוטנציאל להיות זול יותר מאשר יצור דיזל מנפט גולמי, והיה יכול להחליף את תהליך הניזול הקריאוגני של מתאן.
בעל עיטור העוז על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
לב נולד בביתניה וגדל בכפר ויתקין, בנם של יהודית ויצחק לב ממייסדי המושב.
ב-1947 הצטרף לפלי"ם ושירת בפלוגת הנמל בחיפה.
הוא השתתף בפעולות הפלי"ם בניסיון שנכשל לפוצץ שני גשרים על נהר הליטני שבלבנון, ובפעולה לאיתור מקום מתאים לנחיתת חבלנים שיפוצצו גשר במטרה לעכב את התקדמות צבא מצרים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר כישלון הפעולות עבר לשרת כסמל חימוש בגדוד הפשיטה (גדוד 89) של חטיבה 8. במלחמת סיני שימש סמל חימוש בכוח שריון.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין חימוש גדודי בחטיבת אגרוף הברזל שלחמה בחזית הדרום.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין החימוש של גדוד 61 בחטיבת אגרוף הברזל.
על פועלו במלחמה עוטר בעיטור העוז.
הוא קצין החימוש היחיד שעוטר בעיטור זה.
לב היה בעל משק חקלאי בכפר ויתקין.
היה נשוי ואב שני ילדים.
נפטר בשנת 2017, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
אמנון יקימובסקי (11 ביוני 1925 – 26 במרץ 2022) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
אמנון יקימובסקי נולד בשנת 1925 בכפר אוריה ובגיל 4 עבר עם משפחתו לתל אביב.
למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה גאולה.
החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימודיו הופסקו עם גיוסו במלחמת העצמאות לחטיבת גבעתי.
ב-1949 שוחרר מצה"ל וחזר לאוניברסיטה, ובשנת 1955 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה, על עבודה בהנחייתו של פרופ' מיכאל פקטה, שכותרתה "על קשרים בין שיטות סומביליות: של טורים אין סופיים ואינטגרלים".
הצטרף לסגל האקדמי של המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1962 מונה במקביל למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ונמנה עם ראשוני המורים במחלקה למתמטיקה שימושית, שהתפתחה לבית הספר למדעי המתמטיקה.
בשנת 1964 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובהמשך מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת הלימודים ה'תשל"א (1970/71) הוקם החוג למדעי המתמטיקה, בראשות פרופ' יקימובסקי, ובו שתי מחלקות: מחלקה למתמטיקה שימושית בראשות ד"ר שלמה ברויאר ומחלקה למתמטיקה עיונית בראשות ד"ר דן עמיר.
פרופ' יקימובסקי עמד בראש החוג גם בשנת הלימודים ה'תשל"ב (1971/72).
בשנים 1985–1987 עמד פרופ' יקימובסקי בראש בית הספר למדעי המתמטיקה.
בשנת 1970 יזם, במסגרת האוניברסיטה, פתיחת קורס במתמטיקה לילדים מחוננים בני 10–16. עם המשתתפים בחוג נמנה הנער עופר גאבר, לימים חוקר במכון ללימודים מדעיים גבוהים בצרפת וחתן פרס ארדש.
בתחילת שנות ה-70 היה חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם "המערך".
השתתף בפיתוח קורסים במתמטיקה של האוניברסיטה הפתוחה, בהם הקורסים חשבון אינפיניטסימלי, תורת המידה ומבוא לאנליזה פונקציונלית.
בשנת 2006 יצא לאור, בהוצאת שפרינגר, ספרו (שנכתב יחד עם אמביקשוואר שארמה ויוזף סבדוש) "Walsh Equiconvergence of Complex Interpolating Polynomials".
לכבוד יום הולדתו ה-65 נערך באוניברסיטת תל אביב כנס בין־לאומי לכבודו, שהרצאותיו פורסמו בספר "Approximation, Interpolation, and Summability".
לכבוד יום הולדתו ה-90 נערך באוניברסיטת תל אביב מפגש בין־לאומי לכבודו.
נישא ללאה ולהם שלושה ילדים.
אמנון יקימובסקי נפטר ב-26 במרץ 2022, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
אמנון יקותיאלי (נולד ב-21 באוגוסט 1959) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תחומי המחקר שלו הם אלגברה לא קומוטטיבית, תורת החוגים וגאומטריה אלגברית.
אמנון יקותיאלי נולד ברחובות, בנו של הפיזיקאי פרופ' גדעון יקותיאלי, נכדו של מייסד המכביה יוסף יקותיאלי ונינו של מייסד אחוזת בית, עקיבא אריה ויס.
בשנת 1984 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ובשנת 1986 קיבל תואר שני במתמטיקה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו נעשתה בהנחייתו של פרופ' שמשון עמיצור.
בשנת 1990 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), על עבודה בהנחייתו של פרופ' מייקל ארטין.
בשנים 1991–1993 היה בפוסט-דוקטורט במכון ויצמן למדע, והמשיך שם כחוקר בכיר, תחילה במלגת אלון, עד 1999. בשנת 1999 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בדרגת מרצה בכיר.
בשנת 2002 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2007 מונה לפרופסור מן המניין.
אמנון דותן (31 במרץ 1943 – 28 בספטמבר 2023) היה איש עסקים, תעשיין, מנכ"ל, יו"ר ודירקטור ישראלי.
כיהן כקונסול כבוד של ליטא בישראל, כנשיא כבוד וכיועץ של קבוצת תעבורה, כנשיא כבוד וכחבר הנהלת ארגון הגג של לשכות המסחר הדו-לאומיות, כנשיא כבוד של המועדון המסחרי-תעשייתי של ישראל, כחבר נשיאות באיגוד לשכות המסחר של ישראל וכן כדירקטור בחברות שונות.
דותן נולד ברמת גן בשנת 1943. היה בוגר מגמת הנדסאי בניין באורט טכניקום, וכן בוגר תואר ראשון בהיסטוריה כללית ולימודי הנדסת בניין באוניברסיטה בריטית.
שירת בצה"ל בסדיר במערך הבינוי של חיל האוויר ושירת במילואים במערך הנ.מ.
מאז התמנה לתפקיד המנכ"ל ועד פרישתו מרדימיקס, דותן הוביל תוכנית פיתוח ובמסגרתה הוקמו עשרות רבות של מפעלי בטון, והחברה נכנסה לתחומים נוספים, לרבות לתחום המחצבות דרך רכישת ענק של חברת אבן וסיד מידי שיכון ובינוי.
בשנים 2008–2016 כיהן כיו"ר חברת משאב ייזום ופיתוח בע"מ וכיו"ר נשר מפעלי מלט ישראליים.
בשנים 2017–2018 כיהן כיו"ר קבוצת תעבורה אחזקות.
לאחר שפרש מתפקידי ניהול המשיך אמנון דותן לסייע לקבוצת תעבורה-לבנת כיועץ וכן עסק בהשקעות שונות ובתפקידים ציבוריים.
אמנון דותן זכה בפרסים הבאים:
בשנת 2003 קיבל תואר OBE (Officer of the Most Excellent Order of the British Empire) מהמלכה הבריטית אליזבת השנייה על תרומתו במשך יותר משני עשורים לקידום קשרי המסחר בין בריטניה וישראל.
בשנת 2007 קיבל את פרס התעשייה מייסודה של התאחדות התעשיינים בישראל על הצגת דוגמה ומופת לתעשייה הישראלית ועל תעוזה עסקית, עידוד השקעות זרות וחשיבה אסטרטגית שהובילה את תעשיות רדימיקס למעמד של מובילה בתחומה; ועל פעילות ציבורית יוצאת דופן בתחומי התעשייה, העסקים והחינוך.
ועוד פרסים רבים בישראל ומחוצה לה על תרומתו לקידום הקשרים הכלכליים של מדינת ישראל.
בשנת 1986 מונה ליו"ר האגודה הישראלית של יצרני הבטון
בשנים 1997–2006 כיהן כיו"ר לשכת מסחר ישראל-בריטניה וכן כחבר מועצת העסקים של ישראל-בריטניה בחסות ממשלות שתי המדינות
בשנים 2006–2013 כיהן כיו"ר ארגון הגג של לשכות המסחר הדו לאומיות של ישראל
בשנת 2008 נבחר לשמש יו"ר איגוד תעשיות מוצרי הבנייה והצריכה בהתאחדות התעשיינים בישראל ושימש כחבר נשיאות של התאחדות התעשיינים במשך עשור
בשנים 2018–2020 כיהן כנשיא המועדון המסחרי והתעשייתי של ישראל
בשנת 2008 מונה לתפקיד קונסול כבוד של ליטא בישראל
שנים רבות היה חבר נשיאות באיגוד לשכות המסחר של ישראל
היה חבר במספר אגודות ידידים של גופים ציבוריים
דותן נפטר ב-28 בספטמבר 2023. הותיר אחריו אישה, טובה, שלושה ילדים, שמונה נכדים ונינה.
אמנון גור (1 ביולי 1937 – 15 בספטמבר 2023) היה מבכירי מאמני האתלטיקה בישראל.
מנהל היחידה לספורטאים מחוננים במכון וינגייט.
מנהל קליטת עולים בספורט מטעם רשות הספורט במשרד החינוך.
אמנון גור נולד בכפר תבור למשפחת גורפינקל.
הוא גדל במושב שרונה ולמד בבית הספר היסודי במושבה יבנאל.
לאחר מכן עבר לקיבוץ מזרע, כילד חוץ.
סיים את לימודי התיכון בקיבוצו.
הוא שרת בצבא בהתנדבות מאחר שלא גויס בשל חבלה ואובדן עין ימין בגיל 3. הוא שרת כתצפיתן בחיל המודיעין.
יצחק רבין כינה אותו "אמנון חד העין".
בקיבוץ הכיר את תרצה (לבית משפחת מעין) ובשנת 1960 השניים התחתנו.
לזוג נולדו 3 ילדים ו-9 נכדים.
פעילות בחינוך גופני ובאימון אתלטיקה
בין השנים 1960–1963 למד הוראת חינוך גופני במכון וינגייט.
ב-1961 סיים קורס מאמני אתלטיקה.
בין השנים 1963–1977 החל ללמד חינוך גופני בבית הספר החקלאי כדורי, בתיכון בית ירח ובמוסד החינוכי בנווה איתן.
ב-1963 ניהל את תחרות הקפת התבור.
ב-1977 ייסד וניהל את מרתון טבריה ובשנת 1983 ייסד וניהל את מרתון תל אביב.
בשנות ה-70 אימן גור את קבוצת האתלטים של הפועל העמקים.
באותן שנים תכנן ויישם הקמת מתחמי נופש, כושר וספורט ביערות קרן קיימת.
נוסף לכך, תכנן אליפויות בתי ספר במחוזות ובארצי בענפי ספורט רבים.
אימן את יסודות ענף הזריקה במכבי חיפה.
במשך שנים רבות אימן את האתלטים של קבוצת הפועל כפר סבא.
בין השנים 1977–1980 למד לתואר ראשון בחינוך והיסטוריה במכללת בית ברל ובשנים 1981–1983 למד לתואר שני בתורת האימון בספורט באוניברסיטת בוסטון.
בזמן שהותו בארצות הברית קלט בביתו את האצן יהודה צדוק ומימן את כל שהותו והכשרתו כספורטאי אולימפי.
בשנים 1983–1985 ניהל את המסלול לחינוך גופני במכללת אוהלו.
בין השנים 1986–1990 ניהל את המחלקה לטיפוח צעירים במכון וינגייט.
הוא תכנן ויישם את אולימפיאדת הצעירים, מפגש ספורטיבי לנערות ונערים במכון וינגייט.
הקים רשת של 70 בתי ספר לספורט במסגרת ממשלתית עירונית וכיתות ספורט הישגיות במסגרת על אזורית בפיקוח משרד החינוך.
בשנות ה-90 שימש מנהל היחידה לספורטאים מחוננים במכון וינגייט.
בין השנים 1991–2000 ניהל את המחלקה להשמת עולים חדשים בספורט.
במסגת עבודתו יזם פרויקט לאיתור ואימון ספורטאים ממוצא אתיופי והקמת מסגרת אימון עבורם בכפר סבא, פתח תקווה, רחובות ועפולה.
בין השנים 1994–1997 למד לתואר שלישי בתורת האימון בבית הספר הגבוה לספורט בקייב.
ב-2006 הקים את אגודת הפועל אתלטי אורן השרון (ע"ש יריב אורן) במסגרתה קידם את רצי המרחקים הארוכים, מעולי אתיופיה, שהפכו בעצמם למאמנים של רבים מהרצים המצליחים ביותר של ישראל כיום.
במסגרת אליפות הפועל שנערכה ביוני 2021 נערך טקס הוקרה לגור.
אמנון גור נפטר ב-15 בספטמבר 2023 בהיותו בן 86.
בשנת 2011 זכה בתואר מאמן השנה באתלטיקה
בשנת 2014 זכה באות שרת הספורט על מפעל חיים
בשנת 2014 זכה באות עמית כבוד של איגוד האתלטיקה בישראל
אמנון זך (1947 – 27 בדצמבר 2025) היה עורך דין ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית אזור בין השנים 1989–2008.
זך נולד בשנת 1947 בתל אביב ועבר בשנת 1955 עם משפחתו לאזור ע"פ קריאתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון "לצאת מהעיר אל הכפר".
לפני כניסתו לפוליטיקה, כיהן כ-15 שנים בתור מנהל מחלקת החינוך העירונית באזור.
זך הוא עורך דין בתחום המקרקעין ויועץ לרשויות בנושא.
הוציא ספר ביוגרפי על כהונתו כראש המועצה ועל אזור.
היה נשוי לגילה ואב לשלושה ילדים.
לקראת בחירות 1983, שובץ זך במקום השלישי ברשימת המערך (העבודה ומפ"ם) למועצת אזור.
הרשימה הוכרזה כרשימה זוכה מאחר שהייתה היחידה שנרשמה להתמודדות ומילאה את כל 11 המושבים במועצה.
בתום הבחירות מונה זך לסגנו של ראש המועצה יצחק אלישיב, שנבחר גם הוא כמועמד יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ולאחר 15 שנות כהונה כראש המועצה, החליט יצחק אלישיב להתמודד על מקום ברשימת המערך לכנסת ולפנות את מקומו כראש המועצה.
זך נבחר במקומו כמועמד המערך לראשות המועצה וזכה לרוב גדול של 69.9% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1993, חבר זך לרשימת מרצ העירונית ולמפלגת העבודה בה הוא חבר והשתיים הריצו רשימה משותפת בראשותו למועצה כשהוא מועמדן לראשות המועצה.
במועצה, זך ורשימתו הצליחו לשחזר את ההישג מהבחירות הקודמות – 6 מנדטים וזך עצמו הגדיל את תמיכתו בראשות המועצה כשהוא זוכה ב-71% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1998, תמיכתו של זך לראשות המועצה ירדה לכ-55%, אך זה היה רוב שהספיק לקדנציה שלישית כראש המועצה.
רשימתו, העבודה-מרצ, זכתה פעם נוספת ב-6 מנדטים.
במהלך קדנציה זו נבחרה ממשלת ברק, שהיה ממפלגתו של זך והוא אפילו שובץ במקום ה-93 והלא ריאלי ברשימת ישראל אחת לכנסת.
ב-2001, עת הייתה מפלגת העבודה בממשלת שרון, טען כי שרי המפלגה מצביעים בעד חוקים שלא יטיבו עם הרשויות המקומיות והיה לסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי תחת עדי אלדר.
בבחירות 2003, ניסה זך להגדיל את התמיכה בו וצירף לרשימתו את מפלגת עם אחד וזכה לתמיכת הרשימות החרדיות בהתמודדות על ראשות המועצה.
זך זכה בבחירות אלו ל-48.5% מקולות הבוחרים ונבחר לקדנציה רביעית.
רשימתו, "העבודה-עם אחד-מרצ", ירדה מכוחה למרות האיחוד ל-4 מנדטים.
לקראת בחירות 2008, החליט זך שלא להתמודד לקדנציה נוספת ותמך במועמדותו של סגנו, אריה פכטר.
זך חבר מפלגת העבודה משנת 1983 ונחשב בזמנו לאחד ממקורביו של בנימין בן אליעזר.
זך שובץ מטעם מפלגת העבודה במקומות לא ריאליים ברשימותיה לכנסת: ב-1999 שובץ במקום ה-93, ב-2003 שובץ במקום ה-75, ב-2006 שובץ במקום ה-50, ב-2009 שובץ במקום ה-47 וב-2015 שובץ במקום ה-103 ברשימת המחנה הציוני.
אמנון זלאייט (נולד ב-13 ביוני 1955) הוא צלם ישראלי.
ב-1978 החל לעבוד במחסן ציוד במחלקת הקולנוע של בית צבי, ולאחר מכן המשיך ללימודים במחלקה.
בזמן לימודיו בבית צבי החל לעבוד כעוזר צלם, תאורן ומפעיל מצלמה בסרטים שונים, בעיקר עם הצלמים חורחה גורביץ' וגדי דנציג.
ב-1985 היה תאורן ראשי בסרט "אירית עירית".
ב-1986 היה תאורן ראשי בסרט "סוף שבוע מטורף".
ב-1992 שיחק בסרט "סיפורי תל אביב" גילם את אמנון.
ב-2015 התראיין בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" ששודרה בערוץ הראשון.
אמנון ותמר (באיטלקית: Amnon e Tamar) הוא ציור מאת הצייר האיטלקי גוארצ'ינו מתאר את הרגע הדרמטי בין שתי הדמויות המקראיות.
ביצירה מוצגים גבר ואישה בחלק העליון של גופם, במחוות דרמטיות, מכוסים חלקית בלבד בבדי בד צבעוניים.
היצירה מוצגת בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
מצדו השמאלי של הציור מופיע אמנון, גבר בהיר עור ושרירי, הפונה קדימה אך מסיט את ראשו ימינה כדי להביט בתמר.
פניו משדרות מתח, עם שפתיים פעורות קמעה וסנטר מורכן.
שיערו כהה ומוברש לאחור, ואפו ארוך וישר.
ידו השמאלית (מימין לצופה) מורמת לגובה הכתף, מרפקה פונה החוצה, וכף היד קפוצה לאגרוף מול חזהו.
ידו השנייה כפופה מעט בצידו וגם היא קפוצה לאגרוף.
מסביב לגופו מתפתל בד כחול-כהה עז, המשתרע מאחוריו דרך זרועו המורמת ועד לירכיו.
מימין לציור מופיעה תמר, גבה מופנה לאמנון, אך היא מסובבת את ראשה לאחור להביט בו.
שיערה האדמוני מתנופף ומתרומם מעל כתפיה.
עיניה החומות-בהירות מושפלות במקצת, ושפתיה הוורודות שמוטות מעט.
היא עונדת עגיל פנינה בצורת טיפה, ולראשה כיסוי ראש עטור פנינים.
גופה רך וחיוור, וידיה כפופות במרפקים ונפגשות בצורת X מול חזה החשוף.
היא מצביעה לעבר אמנון באצבעה השמאלית.
מסביבה מתנופפים בדי בד בגוון כתום-דבש ובפנים בגוון ורוד-מעומעם.
התאורה החזקה מימין יוצרת צללים עמוקים המדגישים את ההבעות הדרמטיות של הדמויות.
הציור הוזמן בשנת 1649 על ידי אורליו זנלטי מרג'ו אמיליה.
תיעוד בחשבונות האמן מציין כי ב-10 במרץ 1649 התקבלה מקדמה של 21 סקודי עבור "ציור עם שתי דמויות חצי גוף".
ב-25 באוגוסט 1649 נרשם תשלום נוסף של 150 סקודי עבור "יוסף ואשת פוטיפר", וב-26 במרץ 1650 מופיע תשלום נוסף של 150 סקודי עבור "אמנון ותמר".
היצירה נרכשה מאוחר יותר על ידי סוחר האמנות סמואל וודבורן בין השנים 1820–1823. ההתכתבויות בין וודבורן לאספן האמנות סר תומאס לורנס מעידות כי הציור הועבר מאיטליה לאנגליה בתקופה זו.
ב-1823 הוזכרה היצירה באוסף המרקיז השלישי של לונדונדרי, צ'ארלס סטיוארט.
הציור עבר בירושה בתוך משפחת לונדונדרי עד שנרכש בשנת 1986 על ידי הגלריה הלאומית לאמנות (NGA) בוושינגטון.
הציור נוצר על גבי בד גס באריגה אלכסונית.
שכבת ההכנה כהה ועבה, עם חלקיקים לבנים גדולים.
רדיוגרפיה חושפת אזור צפוף של שכבת הכנה בצורת משולש בפינה הימנית העליונה, אך ללא קשר ישיר להרכב הציור.
הצבעים הונחו באופן דק ומהיר יחסית, ללא תיקונים משמעותיים שהתגלו.
מסגרת הבד המקורית שולבה אל תוך שטח הציור הנוכחי.
קיימים קרעים משמעותיים מימין לראש אמנון ובין כתפה הימנית של תמר למרפקו השמאלי של אמנון.
כמו כן, ניתן לזהות אובדן צבעי רקע וכתמים שחוקים באזורים שונים, במיוחד בגוני הבשר ובבדי הרקע.
הציור עבר שחזור משמעותי בשנת 1986 על ידי המשמר מייקל סוויקליק, אשר הסיר לכה ישנה והשיב את הצבעים הקרובים למצבם המקורי.
אמנון כהן (נולד ב-1940) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כהן מונה לשופט שלום באילת ב-1986, ולאחר כן מנה כשופט מחוזי בירושלים ב-1999 וכיהן במשרה זו עד פרישתו בשנת 2018.
כהן היה השופט שישב בדין בתיק הרבנים בשנת 2014 בו הואשמו בכירים ברבנות כי העניקו תארים לאנשי כוחות הביטחון שלמדו במכללות ללימודי יהדות, מבלי שאלו עמדו בדרישות הנדרשות לשם כך, ואף קבע תקדים חשוב בהקשר של עבירת קבלת דבר במרמה.
כן פסק בבקשה להסגרתו של אלכסנדר צבטקוביץ' לבוסניה-הרצוגובינה בשל הטענה כי השתתף בטבח סרברניצה, כי צבטקוביץ' הוא בר הסגרה.
בית המשפט העליון אישר את החלטתו, ובסופו של דבר עמד צבטקוביץ' לדין בבוסניה וזוכה מהעבירות שיוחסו לו.
אַמְנוֹן רוּבִּינְשְׁטֵיין (5 בספטמבר 1931 – 18 בינואר 2024) היה משפטן, פובליציסט, סופר ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, חתן פרס ישראל למשפטים לשנת תשס"ו (2006) וחתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט לשנת 2010. היה פרופסור למשפטים ודיקן באוניברסיטת תל אביב, וב - בבית ספר רדזינר למשפטים של אוניברסיטת רייכמן.
רובינשטיין נולד בתל אביב לאהרן, קבלן בניין מייסד "קבוצת רובינשטיין", ורחל, שעלו מפולין לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20. משפחתו התנגדה לתנועת העבודה ובצעירותו היה תומך האצ"ל.
רובינשטיין היה פעיל ציבור מגיל צעיר, ובתחילת שנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, ארגון ציבורי ששם לו למטרה להילחם בשחיתות ולסייע לעולים חדשים.
רובינשטיין למד בתיכון למסחר גאולה שבתל אביב, ולאחר מכן בבית ספר תיכון בבולטימור שבארצות הברית.
בצה"ל שירת כקצין בחיל התותחנים.
לאחר מכן עבר הסבה ושירת במערך הנ"מ, והוסיף לשרת במערך גם בשירות מילואים.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה רובינשטיין ללימודי משפטים, כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים את התמחותו בעריכת דין עשה בפרקליטות המדינה וכן אצל עורך הדין חיים צדוק (לימים שר המשפטים).
הוסמך כעורך דין בשנת 1961. את תואר דוקטור למשפטים קיבל מבית הספר לכלכלה בלונדון (LSE) ב-1960. עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "Void and voidable actions in administrative law", פורסמה כספר בהוצאת אוקספורד.
בגיל 25, במהלך לימודיו, נישא לרוני (נכדתם של יעקב ופרלה שלוש, ממייסדי תל אביב), סטודנטית גם היא.
השניים הכירו בקיבוץ אפיקים, לשם נשלח לעבודות ביצורים לפני מבצע קדש.
לימים הפכה גם רעייתו לעורכת דין.
רובינשטיין חזר לפעילות ציבורית לאחר מלחמת יום הכיפורים כשבמרץ 1974 היה ממייסדי תנועת שינוי כחלק מתנועות המחאה שקמו בתקופה זו.
מאוחר יותר חבר עם יגאל ידין והקים את מפלגת ד"ש - התנועה הדמוקרטית לשינוי.
עיקר מצעה של המפלגה התמקד בשינוי שיטת הבחירות ותמיכה בהנהגת בחירות אזוריות, מלחמה בשחיתות וחלוקה שווה בנטל, כינון חוקה והפרדת דת ומדינה.
מפלגת ד"ש זכתה ב־15 מנדטים בבחירות 1977, אולם תקוותה כי תהיה לשון מאזניים נכזבה ומנחם בגין הצליח להרכיב ממשלה בלעדי ד"ש.
לאחר מספר חודשים הסכימה ד"ש להצטרף לממשלת בגין אך רובינשטיין סירב להיכנס לממשלה, מפני שלדעתו חלק גדול ממצעה של ד"ש לא בא לידי ביטוי בהסכם הקואליציוני.
ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה ד"ש, ורובינשטיין עמד בראש החלק שנקרא "התנועה לשינוי ויוזמה" שלאחר פיצול נוסף קיבל את השם "שינוי – מפלגת מרכז".
סיעת שינוי נבחרה לכנסות ה־10, ה־11 וה־12. בשנת 1992 אוחדה מפלגת שינוי עם מפלגת רצ ומפלגת מפ"ם והוקמה מפלגת מרצ כרשימה משותפת של מפלגות השלום והרפורמה החברתית-כלכלית.
רובינשטיין תרם משמעותית לקידום פרויקט חוקה לישראל.
בעת כהונת הכנסת השתים עשרה יזם רובינשטיין את הצעת חוק יסוד זכויות האדם והציע את פיצולו לארבע הצעות חוק נפרדות, בהן חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
פיצול זה הביא לפריצת דרך, ושתי הצעות החוק נתקבלו על ידי הכנסת והפכו לחוקי־יסוד.
ב-1977 נבחר לראשונה לכנסת התשיעית וכיהן ברציפות עד 2002. במסגרת כהונתו כחבר הכנסת, שימש כיושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט (בכנסת ה-15), יושב ראש ועדת הכלכלה (בכנסת ה-14), יושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה (בכנסת ה-15) וכן כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 1999, במה שנחשב לאחד מהאירועים המביכים בתולדות הכנסת, ובעקבות הודעת כזב שקיבל אברהם בורג, יו"ר הכנסת, מזלמן שושי, עמדו חברי-הכנסת דקת דומייה לזכרו של רובינשטיין בעודו חי ונושם.
בורג נשא הספד ואף נשא את תפילת אל מלא רחמים לזכרו.
ביולי 2002 הודיע רובינשטיין כי יפרוש מהכנסת.
ההתפטרות נכנסה לתוקף בסוף אוקטובר אותה שנה.
רובינשטיין שימש כפטרון של האינטרנציונל הליברלי, ובעבר אף שימש כסגן-נשיא הארגון.
עם הקמת ממשלת האחדות בראשות שמעון פרס בשנת 1984 מונה רובינשטיין לשר התקשורת, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1987, בממשלות ה-21 וה-22. במסגרת תפקידו הנהיג מספר רפורמות, בהן הקמת הטלוויזיה המסחרית והטלוויזיה בכבלים, הקמת הרדיו האזורי והפיכת "בזק" לחברה מסחרית.
לאחר הקמתה של ממשלת רבין, בבחירות של 1992, מונה לשר המדע והטכנולוגיה ולשר האנרגיה והתשתיות.
במסגרת תפקידו יזם רובינשטיין את חוק משק החשמל, התשנ"ו 1996 המורה על הקמתה של הרשות לשירותים ציבוריים–חשמל, ופעל לביטול מונופול חברות הדלק באמצעות הכנסת תחרות בייבוא הדלק.
בשנת 1994, לאחר ששולמית אלוני, מנהיגת מרצ, הוכרחה להתפטר ממשרד החינוך לאחר שהכעיסה גורמים דתיים בממשלה בגלל התבטאויותיה על מוצא האדם, התמנה רובינשטיין לתפקיד שר החינוך, התרבות והספורט.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1996. כשר חינוך זכה לפופולריות בזכות הליברליות שלו, במיוחד כלפי נבחני הבגרות, וכן דעותיו על הבחינה הפסיכומטרית, בהצהרתו שלו היה המבחן מתקיים בימיו, לא היה מגיע ללימודי משפטים.
כשר חינוך, יזם רובינשטיין, שתי רפורמות האחת עסקה במתכונת בחינות הבגרות.
משרד החינוך בראשותו הגדיל את שעור התלמידים העוברים את בחינות הבגרות בהצלחה.
הדבר נעשה בין היתר על ידי שיטת ההגרלות בה הוגרלו מספר מקצועות חובה בהם לא היה צורך בבחינה חיצונית.
כך, בין שנת הלימודים תשנ"ד (1994) לשנת הלימודים תשנ"ו (1996) עלה שיעור הזכאות לבגרות ביותר מ-5% לשיעור של כ-45% מהמחזור הזכאים לבגרות.
הרפורמה השנייה שיזם רובינשטיין היא הקמת המכללות האקדמיות, הן המתוקצבות, כדוגמת המכללה האקדמית תל אביב יפו והלא מתוקצבות כמו המרכז הבינתחומי הרצליה.
רפורמה זו הנגישה את ההשכלה גבוהה לאוכלוסיות מוחלשות.
בשנת 2016, דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה על 89,944 סטודנטים בעלי תואר ראשון ממכללות אקדמיות.
מדיווחי המל"ג(המועצה להשכלה גבוהה), 97,580 סטודנטים לומדים כיום במכללות אקדמיות - 66% מכלל הסטודנטים בישראל.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, בנוסף לביקורתו את הימין הישראלי, הפך למבקר חריף של השמאל הישראלי שלטענתו עבר תהליך של הקצנה שנובע מרצונו לרצות את הפלסטינים.
בעקבות חתימת הסכם ז'נבה על ידי מנהיג מרצ יוסי ביילין רובינשטיין פרש ממרצ מכיוון שהתנגד לפשרה בעניין זכות השיבה שנכללה בהסכם.
במחלוקת שפרצה בקהילה המשפטית בישראל בשנת 2007, סביב תוכניותיו של שר המשפטים, דניאל פרידמן, לשינויים במערכת המשפט, התייצב רובינשטיין לצדו של פרידמן במספר נושאים, ונמנה עם יוזמיה של עצומת תמיכה בו.
הוא נימק את צעדו זה: "המטרה שלי הייתה לְהָזֵם את הרושם שהפרופסורים באוניברסיטאות יצרו, כאילו האקדמיה כולה מתנגדת ליוזמות של פרידמן.
צריך לבחון כל דבר לגופו של עניין ולא בהתקפות אישיות".
בשנת 1963 מונה רובינשטיין לדיקן הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1970. מחקריו התמקדו במשפט החוקתי של מדינת ישראל - בצביונה של מדינת ישראל, ציונות, מעמדו של חוק השבות וזכויות האזרח של ערביי ישראל.
בשנת 2006 זכה בפרס ישראל לחקר המשפט.
חבר השופטים קבע כי רובינשטיין הוא -
לאחר שסיים את כהונתו בכנסת, בשנת 2002, כיהן רובינשטיין כדיקן בית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה (2002–2004) ואף מונה לתקופה קצרה לנשיא המרכז הבינתחומי הרצליה.
רובינשטיין שימש כפרופ' אורח במוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, ביניהם אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קולומביה.
בשנות ה-60 כתב מאמרים בעיתונות נגד מה שהוא כינה כפייה דתית וכניעה לדתיים ונודע כפובליציסט ומרואיין פופולרי.
בין השנים 1969 ל-1972 הגיש תוכנית ויכוחים בטלוויזיה החינוכית בשם "בומרנג".
משנת 1964 ועד לשנת 2004 היה חבר במערכת "הארץ" וכותב קבוע בעיתון, שם עסק בשיטתיות בנושאי דת ומדינה ובמאבק באנטישמיות, בייחוד באנטישמיות שהוא מייחס לשמאל הפוליטי באירופה.
כמו כן כתב בקביעות במוסף לשבת של עיתון מעריב ובעיתונים שונים בעולם ובהם ה-New York Times.
בתחילת 2005 יצא לאור רומן ביכורים פרי עטו של רובינשטיין, "השמיכה", המתאר סיפורי חיים נפרדים ומחוברים של דמויות ישראליות מימי טרום הקמת המדינה ועד ימינו אנו.
דרך עלילות מורכבות בחייהן נפרשת יריעה רחבה העוסקת בנושאים הנוגעים למהותה של החברה הישראלית.
בתחילת 2006 יצא לאור רומן נוסף פרי עטו, "כביש מספר חמש".
בשנת 2007 יצא לאור רומן שלישי, "הים שמעלינו", ולאחריו שני רומנים נוספים - "כניסה נפרדת" (2009), "אהבות אסורות" (2010) ו"השמש השחורה" (2013).
בשנים האחרונות הנחה רובינשטיין תוכנית רדיו בתחנת קול המוסיקה – "שחרית מוזיקלית לנהגי משאיות ואוטובוסים" (2014-2015).
ב-2022 יצא לאור הרומן מתושלח.
רובינשטיין פרסם מספר מאמרים בנושא חקירות והעמדה לדין של אישי ציבור בישראל, וטען כי גופי האכיפה בישראל מחזיקים בכח רב מידי כלפי נבחרי הציבור, כח שאינו מרוסן, והצביע על מספר מקרים בהם ייתכן ונעשה שימוש כזה.
בשנת 2020 התראיין רובינשטיין ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
נפטר ב-18 בינואר 2024. הותיר אחריו בן ובת.
רובינשטיין היה חתן פרס ישראל לחקר המשפט (2006).
בשנת 2003 קיבל את תואר אביר איכות השלטון (בקטגוריית מפעל חיים) מטעם התנועה לאיכות השלטון.
הוא זכה בפרסים רבים ובהם פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2010) ופרסים ואותות נוספים, כגון פרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, על תרומה למשפט הציבורי; אות אייסף על תרומה חברתית, בשנת תשע"ג, פרס הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל (2018) ופרס עיריית רמת גן לספרות (2015).
בשנת 2022 נקרא על שמו באוניברסיטת רייכמן "מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים".
מבין ספריו של אמנון רובינשטיין
1969: המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן (מהדורה שישית יצאה ב-2005 עם ד"ר ברק מדינה).
1975: אכיפת המוסר בחברה מתירנית, הוצאת שוקן.
1997: מהרצל עד רבין והלאה, הוצאת שוקן.
1998: ניסיון פוליטי מסוים, הוצאת ידיעות אחרונות.
1982: מהרצל ועד גוש אמונים ובחזרה, הוצאת שוקן.
1984: The Zionist Dream Revisited, הוצאת ספריי שוקן, ניו יורק, וקלמן לוי פריז (יצא לאור גם בצרפתית).
1993: חוק יסוד: הכנסת, בסדרת פירוש לחוקי היסוד, מכון הארי סאקר, יחד עם רענן הר-זהב.
2003: ישראל ומשפחת העמים (יחד עם אלכסנדר יעקובסון), הוצאת שוקן.
2009: Israel and the family of nations - (עם אלכסנדר יעקבסון), הוצאת ראוטלידג', לונדון.
2012: באין ממשלה - איך לתקן את קלקולי המשטר (עם אדם וולפסון), הוצאת זמורה ביתן.
2014: סדקים באקדמיה: חופש אקדמי, עצמאות האוניברסיטה, מעמד הסטודנט והזכות להשכלה גבוהה (עם יצחק פשה), הוצאת נבו והוצאת דביר.
2017: שבטי מדינת ישראל: ביחד ולחוד - ליברליזם ורב-תרבותיות בישראל, הוצאת דביר.
2019: סיפורם של היהודים החילונים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
כביש מספר חמש, הוצאת שוקן, 2006.
הים שמעלינו, הוצאת שוקן, 2007.
כניסה נפרדת (סיפורים קצרים) הוצאת זמורה ביתן, 2009.
אהבות אסורות, הוצאת זמורה ביתן, 2010.
השמש השחורה, הוצאת זמורה ביתן, 2013.
ממייסדי קיבוץ מעיין ברוך וחבר הקיבוץ.
שמוש נולד בשנת 1929 בעיר חלב שבסוריה.
אביו נפטר כשהיה בן תשע, ושמוש עלה לארץ ישראל יחד עם אמו ואחיו יצחק, שהוזמן ללמד באוניברסיטה העברית.
אח נוסף, טוביה שמוש, שעלה לארץ קודם לכן, היה אף הוא סופר ומתרגם.
לאחר העלייה התגורר בתל אביב, ולמד בגימנסיה הרצליה.
היה חבר בתנועת "המחנות העולים".
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת כפר גלעדי של התנועה המאוחדת.
בשנת 1947 הקים עם חברי ההכשרה את קיבוץ מעיין ברוך.
אחרי שנה בהכשרה, הוא נשלח להדרכה וללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשתתף במלחמת העצמאות כחייל בירושלים הנצורה.
בקיבוצו, מעיין ברוך, עסק ברעיית צאן, היה מזכיר הקיבוץ והדריך קבוצות נוער עולה.
שמוש עבר לעסוק בחינוך, לאחר שהשתלם בבית ברל ובאוניברסיטה העברית, ואף היה מנהל בית הספר התיכון האזורי עמק החולה.
חלק גדול מכתיבתו עוסק ביהדות המזרח, מתוך שאיפה למזג את התרבויות והשפות שעליהן גדל, העברית, הערבית והצרפתית.
על ספרו הידוע ביותר, "מישל עזרא ספרא ובניו" כתב כי "לא הייתי יכול לכתוב את 'מישל' אלמלא נולדתי וגדלתי במזרח, ולא הייתי יכול לכתוב אותו כך – אלמלא יצאתי ממנו".
הרומן עובד לסדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים, בהשתתפות שחקנים רבים מהשורה הראשונה בישראל, בבימויו של נסים דיין.
הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה הישראלית בשנת 1983, והוקרנה פעמים נוספות לאורך השנים.
בזקנתו התדרדרה מאוד ראייתו, עד לכדי עיוורון.
חרף זאת הוסיף לעסוק בכתיבה ספרותית.
ספריו של שמוש תורגמו לערבית, אנגלית, צרפתית וספרדית.
יצירות בודדות שלו תורגמו ל-18 שפות.
קרחונים ופעמונים, קובץ סיפורים לילדים בהוצאת מסדה (1966)
יומיה, רומן לבני נעורים בהוצאת אחיאסף (1969)
דרך אניה בלב ים, נובלה בהוצאת יוסף שרברק (1972)
אחותי כלה, קובץ סיפורים בהוצאת מסדה (1974) רב מכר
מישל עזרא ספרא ובניו, רומן בהוצאת מסדה (1978) רב מכר.
עובד למיני-הסדרה מישל עזרא ספרא ובניו
קנה וקינמון, קובץ סיפורים בהוצאת מסדה (1979)
קיבוץ הוא קיבוץ הוא קיבוץ, קובץ סיפורים ומחזה בהוצאת מסדה (1980)
דיוואן ספרדי, קובץ שירים בהוצאת מסדה (1981)
איתי מלבנון, קובץ סיפורים בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1981)
מעיין חתום, קובץ סיפורים בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1984)
עלי הגיון בכנור, קובץ שירים בהוצאת ספרית פועלים (1984)
הכתר - סיפורו של כתר ארם צובא, מחקר בהוצאת מכון בן-צבי (1987)
מן המעין, שיחות ומאמרים בהוצאת כרטא (1988)
ארזים, רומן בהוצאת מסדה (1990)
הר האנוסים, קובץ סיפורים בהוצאת מסדה (1991)
סיפורי סתיו צבעי שלכת, קובץ סיפורים בהוצאת מודן (1995)
תמונות מבית הספר העממי, כתבים: סיפורים מוקדמים, אביב, (2000)
דרך ארץ המשי, הוצאת אביב (2000)
כי מעבר באת ואל עבר תשוב, הוצאת אביב (2007)
גלויות מעולם האמת, איור: מנשה קדישמן, הוצאת ספרות עכשיו, (2010)
אנה פרנק ואני, הוצאת אבן חושן (2010)
תמונות משני עולמות, מסדה, (2011)
פרקי לירי - סיפורי המחצית השלישית, מסדה, (2015)
תמונות מבית הספר העממי (2018)
זכה שלוש פעמים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (בשנים 1979, 1997 ו-2000).
פרס ירושלים ע"ש עגנון (1979)
פרס נוצת הזהב על מפעל חיים בספרות מטעם אקו"ם (1999)
פרס נשיא המדינה לספרות (2001)
פרס משרד התרבות על שם אריק איינשטיין (2014)
ב־1982 נערכה תוכנית "חיים שכאלה" על חייו ופועלו.
שמוש התגורר בקבוץ מעיין ברוך, היה נשוי לחנה עד למותה ב-2016, אב לשלושה וסב לשישה.
שמוש נפטר ב-1 במרץ 2022, בגיל 93 ונקבר בקיבוצו.
אמנון עברון (ט' באייר ה'תרצ"א, 26 באפריל 1931 – ד' בתמוז ה'תשס"ו, 30 ביוני 2006) היה עורך דין ישראלי וראש משרד המבורגר עברון ושות', מומחה בליטיגציה.
עברון נולד בתל אביב לאריה ושרה המבורגר.
אחיו הצעיר היה רם עברון.
הוא סיים את בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, בגיל 17 התגייס לפלמ"ח ובאפריל 1948 הצטרף לגרעין המכבי הצעיר בקיבוץ גבעת חיים.
שירת כחבלן במסגרת הגדוד השישי של חטיבת הראל.
במלחמת העצמאות לחם בגזרת ירושלים, לרבות במשימות פירוק מוקשים והריסת כפרים נטושים.
לאחר מלחמת העצמאות החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית, ובנוסף למד גם באקדמיה למוזיקה בירושלים.
בשנת 1956, לאחר שהשלים תואר במשפטים (M.Jur) בהצטיינות יתרה ותואר ראשון ב, החל התמחות בת שנתיים במשרדו של אביו, עו"ד אריה המבורגר, שהיה מעורכי הדין המובילים בישראל באותה התקופה.
בשנת 1957, לאחר שהוסמך כעורך דין, הצטרף אל אביו ושם המשרד הפך ל"המבורגר עברון".
לאחר מות אביו בשנת 1975, עברון הפך לשותף הבכיר ולראש המשרד, תפקיד שבו החזיק עד מותו.
עברון נחשב לאחד מעורכי הדין המובילים בישראל בתחום המסחרי, ובמיוחד בתחום הנדל"ן.
בנוסף הוא נחשב למומחה בליטיגציה (הופעה בבתי משפט).
עברון היה חבר הוועד המנהל של עמותת ארתור רובינשטיין הבינלאומית (The Arthur Rubinstein International Music Society) ושל האופרה הישראלית החדשה.
עברון נפטר ב-30 ביוני 2006, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הותיר אחריו את רעייתו, ורדה (לבית רוזנבלום) ושני ילדים.
בנו, עודד, הוא גם עורך דין.
אמנון פזי (10 בינואר 1936 - 17 באוגוסט 2006) היה מתמטיקאי ישראלי, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים ויו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
אמנון פזי נולד בחיפה, התגורר בצעירותו בקריית ביאליק והתחנך בקריית מוצקין.
הוא היה תלמיד מחונן וספורטאי מצטיין (היה אלוף ישראל בריצת 60 מטר ואלוף הנוער בקפיצה לרוחק).
למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר תום לימודיו הצטרף לצוות שהקים את תחום הגרעין במדינת ישראל.
בשנת 1958 נסע ללמוד פיזיקה גרעינית בפריז והועסק בפרויקטים של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית.
הוא שב בשנת 1961 והתיישב בבאר שבע עם רעייתו, ועבד בקריה למחקר גרעיני בדימונה עד שזו הופעלה באופן ניסיוני בשנת 1963. אז עזב את עבודתו ושקד על עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פרופ' שמואל אגמון, שכותרתה "משוואות דיפרנציאליות רגילות : במרחבי הילברט ובנך ושמושים".
אחר כך נסע לאוניברסיטת סטנפורד ולאוניברסיטת ניו יורק, וכשחזר התקבל למכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
ספרו המתמטי על חבורות למחצה, שנכתב במהלך שנת שבתון באוניברסיטת מרילנד בשנת 1973, הוגדר כ"ספר קלאסי" ואחד המצוטטים ביותר, ועל פי ההוצאה היה אחד מרבי המכר שלה.
בשנים 1972–1977, היה העורך בפועל של כתב העת המדעי Israel Journal of Mathematics, ולאחר מכן כיהן כעורך וחבר הדירקטוריון שלו.
פרופ' פזי התקדם בחלוף השנים ומונה לעמוד בראש המכון למתמטיקה.
בשנים 1983 - 1986 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית, וקבע מדיניות חדשה למינויים אקדמיים: תכנון רב שנתי של מספר המינויים וחלוקתם בין הפקולטות.
כמו כן, קידם את פתיחת הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם בירושלים ואת בית הספר לווטרינריה.
בשנת 1987 התפטר נשיא האוניברסיטה דן פטינקין על רקע משבר פיננסי חמור במוסד, ופזי נבחר לנשיא.
בהסתמך על תוכנית המינויים שלו, ערך פזי צעדי הבראה כדי לחלץ את האוניברסיטה מהמשבר, והתפטר ארבע שנים אחר כך, לאחר שהאוניברסיטה הגיעה לאיזון כספי.
בשנת 1991 נבחר ליו"ר ות"ת - הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, עד שנת 1997.
לאחר צאתו לגמלאות, המשיך פזי בפעילותו כשותף או יושב ראש בוועדות ודירקטוריונים שעסקו בשלושה נושאים עיקריים: בטיחות וביטחון, מערכת ההשכלה הגבוהה ופעילות ציבורית כללית.
שתיים מהוועדות התנהלו בחוץ לארץ:
דירקטוריון CHE (המרכז לפיתוח ההשכלה הגבוהה בגרמניה) שפרופ' פזי היה שותף לו מייסודו (1994- 2004),
ופגוואש -ארגון לבקרה ומניעה של הפצת נשק לא קונוונציונלי, בו שירת פזי כנציג מדינת ישראל (1985- 2005) וכחבר המועצה הבינלאומית.
בין הוועדות בישראל, היה פזי ראש היחידה לתכנון אקדמי של האוניברסיטה העברית, יו"ר הוועד המנהל של המרכז הארצי לבחינות והערכה, חבר במערכת כתבי עת ישראלים למתמטיקה, נציג האקדמיה הלאומית במועצת הנגידים של BSF (הקרן הדו-לאומית ישראל-ארצות הברית), וחבר בוועד המנהל של קרן ירושלים.
פזי המשיך להיות "איש מרחיק ראות": בשנת 2000, כאשר שררה בציבור התחושה שיש בארץ עודף רופאים, יזם וניהל ועדה לפתרון בעיית המחסור ברופאים הצפוי להתרחש כעבור 15 שנה.
בין השאר המליצה הוועדה על הקמת בי"ס נוסף לרפואה.
כמו כן השתתף פזי, עד סמוך למותו בוועדה בראשות דן מרידור לבדיקת תפישת הביטחון של מדינת ישראל.
פזי זכה להערכה רבה עוד בחייו: היה עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה, חתן פרס בובליק של האוניברסיטה העברית, ד"ר כבוד של הטכניון ויקיר הוועדה לאנרגיה אטומית.
על שמו של פזי מחולקים פרסי קרן ה-BSF קרן פזי למחקרים (www.pazyfoundation.org.il) ובניין מאיץ "שרף" בממ"ג שורק נקרא על שמו.
פזי היה נשוי לד"ר בתיה פזי (שותפה לגילוי אבי התירס ומחברת הספר "כרומוזומים ותורשה" הוצאת האוניברסיטה העברית, בשנת 1987) והם הורים לשלושה.
כבר מתחילת כהונתו בות"ת הבחין פרופ' פזי בכך שבעשור הקרוב (1991- 2001) צפוי גידול מהיר בביקוש להשכלה גבוהה עקב גידול טבעי של שכבת הגיל הרלוונטית, עלייה צפויה מברית המועצות, וגידול בשיעור המעוניינים בהשכלה אקדמית.
כדי לתת מענה לביקושים הצפויים, נבחנו שתי חלופות: להגדיל את מספר הסטודנטים באוניברסיטאות הקיימות ולהקים אוניברסיטה אחת או שתיים נוספות, או ליצור מערכת השכלה גבוהה בינָארית, המורכבת מאוניברסיטאות מחקר, ולצדן מכללות הוראה.
המכללות המתוקצבות הוקמו כדי להיענות לסוגים שונים של ביקוש, הן של הסטודנטים (חלקם מעוניינים בחינוך למקצוע ואינם מעוניינים במחקר) והן של הצרכים הלאומיים (גידול האוכלוסייה מחייב להגדיל את מספר בעלי המקצוע).
שיקול נוסף היה עלות נמוכה יותר של ההוראה במכללות, לעומת זו של האוניברסיטאות המחקריות, החייבות לקיים מחקר בצד ההוראה.
התערבות חיצונית קצרת ראות בתכנון, עלולה לפגוע ואף לגרום לנזקים חמורים ארוכי-טווח למערכת ההשכלה הגבוהה, ללומדים בה ולמדינה".
תוכניתו המפורטת של פזי לפיתוח המכללות הוגשה לות"ת בשנת 1993 ואושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
התוכנית אומצה אחר כך על ידי הממשלה ונוצלה בעזרת חוק להרחבתה למכללות פרטיות: החלטת ממשלה מס.3964 מיום 28.9.1994.
אמנון רז-קרקוצקין (נולד ב-27 בנובמבר 1958) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה יהודית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אמנון (נונו) אפרים רז-קרקוצקין נולד בירושלים.
שימש שנים רבות כמורה בבית ספר תיכון בירושלים.
למד לתואר שני באוניברסיטה העברית, בהדרכתו של פרופסור ראובן בונפיל.
נושא התזה היה: "הצנזור והעריכה: הכנסייה הקתולית והספרות העברית במאה ה-16", והיא פורסמה גם כספר.
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת תל אביב במכון כהן לפילוסופיה של המדעים, בהדרכתו של פרופסור עמוס פונקנשטיין, ב-1996. בעבודת הדוקטור שלו "ייצוגה הלאומי של הגלות: ההיסטוריוגרפיה הציונית ויהודי ימי הביניים", בחן את האופן שבו פנתה ההיסטוריוגרפיה הציונית לתיאור העבר היהודי הימי-ביניימי.
דרך הכתיבה ההיסטורית נבחן המתח היסודי הקשור בהלאמתה של התודעה ההיסטורית היהודית.
שימש כעמית מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין וממשיך לכהן שם בוועדת היגוי של פרויקט הבוחן היבטים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים ביחסים של אירופה והמזרח התיכון.
כיהן כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והיה עמית מחקר במכון ללימודים יהודיים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1992–2004 וחבר בוועדת הפרסומים של מרכז זלמן שזר החל מ-2002. לימד בבית הספר לקולנוע במכללת ספיר, ובעלמא.
מחקרו מתמקד בשני תחומים עיקריים המשתלבים זה בזה לא אחת: האחד יחסי יהדות-נצרות, תולדות הדפוס והצנזורה וראשיתה של המודרניות מנקודת מבט יהודית.
השני, התודעה ההיסטורית הציונית, היבטיה השונים והשלכותיה.
הספר בוחן את מקומה של הצנזורה הקתולית על ספרים עבריים שהונהגה בתקופה זו ביחס לגורמים אחרים שעיצבו את התרבות היהודית בתקופת המעבר לדפוס, וכחלק מצמיחת מנגנוני הפיקוח הריכוזיים.
הספר זכה בפרס שזר לתולדות ישראל לשנת תשס"ו.
גלות מתוך ריבונות: לביקורת שלילת הגלות בתרבות הציונית
הוא עמד במיוחד על מקומה של תודעה זו בשלילת התודעה המזרחית ומה שראה כפעולות הדיכוי התרבותי והחברתי שהופנו כנגד מזרחים.
רז-קרקוצקין מזוהה עם עמדות פוליטיות רדיקליות.
ביקורתו מופנית בעיקר כלפי התודעה החילונית-ליברלית, תוך מגמה לחשוף את מה שהוא חושב לסתירותיה הפנימיות, כמו למשל במאמר "אין אלוהים אבל הוא הבטיח לנו את הארץ".
בסדרה של מאמרים יצא נגד ההנגדה המקובלת בין דתיים וחילונים בישראל וטען שהיא מסתירה את "אופייה האוריינטליסטי" של התודעה החילונית, וכי דווקא הוגים דתיים הציעו עמדות של חילון.
הוא הופיע בקלטת בשם "הרצל והציונות", הביקורתית לציונות, שהפיץ הרב אמנון יצחק.
ספרו "דה-קולוניזציה" ראה אור (מהדורה צרפתית Exil et souverainete, La fabrique, 2007) עם מבוא של קרלו גינצבורג.
שנים רבות פעיל בהתארגנויות פוליטיות יהודיות-ערביות, בין השאר היה תומך של תנועת בל"ד, ויצא נגד מה שחשב כמסע הסתה נגדם.
עם זאת בהמשך קרא להקמת רשימה מאוחדת של המפלגות הערביות במישור משלים, יצא נגד מה שהגדיר כרדיפה נגד אריה דרעי.
במספר מאמרים ניסה להציב את העיקרון של הדו-לאומיות, הן כפי שהוצע בעבר על ידי הוגים כמו אנשי ברית שלום וחנה ארנדט, והן כמודל לחשיבה בהווה.
הוא נשוי לסופרת הילדים רונית חכם.
הצנזור, העורך והטקסט: הצנזורה הקתולית והדפוס העברי במאה השש-עשרה/ אמנון רז-קרקוצקין.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ה 2005.
תודעת משנה, תודעת מקרא: צפת והתרבות הציונית, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר, 2022.
ערך את חוברת היובל של כתב העת "עכשיו".
למד תיאטרון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והיה תלמידו של פרופ' יוסי יזרעאלי לבימוי.
בכתיבתו ניכרת השפעה של מחזאות האבסורד המוקדם (ויטולד גומברוביץ' וויטקייביץ') והאבסורד המאוחר (אלבר קאמי, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ונסים אלוני), לצד השפעת המחזאים מישל דה גילדרודה הפלמי ואנטונין ארטו.
בספרות העברית הוא נתפש כמייצג של ברנריזם, ולפיכך חריג בקרב דור המדינה המוקדם (מעמוס עוז והלאה) והמאוחר (דוד שיץ, דויד גרוסמן ואילך).
במשך שנים רבות היה מבקרו הספרותי של "מעריב" ועורר אנטגוניזם בקהילה הספרותית במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90. סדרת מאמרים שפרסם ב'משא' בסוף שנות ה-80 בזכות העצמאות של הספרות, וכנגד הפיכתה של הספרות הישראלית לסניף של 'תרבות הפנאי' להמונים עוררו הד רב.
זכה להערכה בקרב חוגים מצומצמים של ה'רפובליקה הספרותית' העברית, אך נדחה על ידי הממסד האקדמי שהותקף על ידו במאמרים רבים.
עונת המלכים, הוצאת כתר, ירושלים, 1983
טיסת מכשירים, הוצאת כתר, 1987
לוכדי עריקים, הוצאת כתר, סדרת "צד התפר", 1993
מקראות ישראל, הוצאת כרמל, סדרת עמדה, ירושלים 2008
אמנון שילוח (28 בספטמבר 1928 – 12 ביולי 2014) היה פרופסור למוזיקולוגיה ומופקד הקתדרה על שם מוריס ודנה ווסק במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אמנון שילוח נולד בעיר לנוס שבארגנטינה למשפחה שמוצאה בסוריה.
בשנת 1931 שב עם משפחתו לסוריה, וב-1942 עלה לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי במסע רגלי דרך רמת הגולן.
התגורר בכפר הנוער מאיר שפיה כחניך עליית הנוער עד 1947, אז החל ללמוד ספרות עברית, מקרא וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1947 התגייס לגדוד מוריה שנלחם בירושלים במלחמת העצמאות, הוא פנה למפקדו למצוא לו תפקיד הולם, וזה הציע לו לתעד את דברי ימי הגדוד.
רישומיו ראו אור למעלה מארבעים שנים אחרי כן כספר ("אנו לך חומת מגן", מערכות, 1990).
שילוח למד באוניברסיטה העברית שפה וספרות ערבית, ספרות עברית ומקרא (1951-1947, עם הפסקה במלחמת העצמאות; את התואר מוסמך קיבל בשנת 1960 לאחר הפסקה.
למד באקדמיה למוסיקה בירושלים, עם התמחות בחליל (1953-1951).
בשנים 1953–1955 נגן חליל בתזמורת קול ישראל וערך תוכניות מוזיקה.
בשנים 1954–1958 למד בקונסרבטוריון הלאומי בפריז, מקצוע ראשי חליל, ואחרי כן סיים לימודי תעודה במוזיקולוגיה בסורבון.
בשנים 1958–1960 נגן חליל בתזמורת קול ישראל וערך תוכניות מוזיקה.
בשנת 1960 קיבל מלגת לימודים של ממשלת צרפת ואת לימודי הדוקטורט עשה בשתי מחלקות: מדעי המזרח ומוזיקולוגיה באוניברסיטת הסורבון; הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו על כתב-יד ערבי על מוזיקה, לפי הצעתו של הנרי ג'ורג' פארמר , ובשנת 1963 קיבל את התואר דוקטור במוזיקולוגיה ומדעי המזרח בשנת 1963.
בשנת 1953 היה שילוח למבקר המוזיקלי של כתב העת "משא", ופרסם ראיונות עם בכירי המלחינים הישראלים של אותה עת.
בשהותו בפריז שימש ככתב לענייני תרבות של העיתון "למרחב".
בשנים 1965–1968 היה מנהל מחלקת הפולקלור בקול ישראל.
ב-1965 החל להורות באוניברסיטה העברית, עד לפרישתו ממנה בשנת 1997 בדרגת פרופסור מן המניין.
מחוץ לאוניברסיטה שימש שילוח כחבר מועצת ההנהלה של האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה בשנים 1977–1982, חבר ועדת התוכניות של כנסי האיגוד בשנים 2002 ו-2004. כיהן כיו"ר הקרן למחקר בסיסי בתחום המוזיקולוגיה ב-1988, והיה יו"ר האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה בשנת 2001.
הוא כתב פרק בנושא מסורות מוזיקליות מוסלמיות ויהודיות בימי הביניים.
אמנון שילוח נפטר ביולי 2014 בתום מחלה קשה, בגיל 85. נקבר בגבעת שאול בירושלים.
ארכיונו ואוסף ההקלטות שלו מופקדים במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
שילוח פרסם מחקרים רבים אודות ההיסטוריה והתאוריה של המוזיקה הערבית ושל המוזיקה היהודית בפרספקטיבה סוציו-תרבותית רחבה אשר שמה דגש על חקר המקורות שלהן.
התאוריה של המוזיקה בכתבים הערביים
רוב רובם של הכתבים הם בכתבי-יד המצויים בספריותיהם של מקומות רבים בעולם: באירופה ובארצות הברית (בכרך הראשון) והכרך השני, שנכתב לאחר השלום עם מדינות ערב ונפילת הגוש המזרחי, מתבסס על חומר שנאסף באוזבקיסטן, סנקט פטרבורג, מרוקו, תוניסיה ומצרים וגם בספריות של האוניברסיטה העברית וספריות בעיר העתיקה.
כל חיבור ממאות החיבורים המתוארים כולל פרטים על המחבר, אם הוא ידוע, תיאור של החיבור שבו מופיע הדיון על המוזיקה כשהוא איננו מסה המוקדשת כולה למוזיקה, תיאור כללי של הקטע על המוזיקה וציון הנתונים של כתבי-היד וההוצאה לאור אם קיימת.
הספר כולל גם אינדקס אנליטי גדול שדרכו ניתן להגיע לכל נושא שמופיע בכתבים השונים.
למשל, הקשר בין אסטרולוגיה למוזיקה, או מוזיקה ורפואה וכו.
הספר פורסם בסדרה: "רפרטואר בינלאומי למקורות המוזיקה", שהוא מפעל בחסות האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה.
תיאורי המקורות מגלים את רזי התאוריה הערבית הביניימית על כל קשריה, מצד אחד, עם התאוריה העתיקה היוונית והרומאית, ומצד שני עם הגות המוזיקה האירופית על-פי התפתחותה מן המאה התשיעית ואילך.
בהתבסס על העובדה שהתאוריה המוזיקלית הערבית בימי הביניים נבנתה על תפישה גלובלית ורב-תחומית, שילוח מחלק את הכתבים הערביים על מוזיקה לשלושה סוגים:
הקטגוריה האחת, כתבים ספרותיים אנקדוטיים, הדיון במוזיקה בקטגוריה זו מופיע בספרים על מתמטיקה, אסטרולוגיה, אלכימיה, מאגיה, רפואה, פילוסופיה, היסטוריה, לשון וכו.
הקטגוריה הזו נוצרה בעיקרה כיוון שבתקופה הראשונה של האסלאם הייתה הפקידות צריכה להיות בעלת השכלה גבוהה וכללית והשכלה זו הכוללת מוזיקה הייתה חשובה לעיצוב דמותו של המשכיל הערבי.
הקטגוריה השנייה, תחילתה במאה התשיעית אז קם מפעל גדול מאוד של תרגום חיבורים מיוונית לערבית, בכלל זה חיבורים על מוזיקה.
מהתקופה הזו והלאה ישנם כתבים העוסקים בשיטתיות בנושאי המוזיקה.
בד בבד עם התפתחות זו מופיע בתקופה הזו הקונפליקט בין התפישה התאולוגית לתפישה היותר הומניסטית.
קונפליקט זה מוליד חיבורים רבים העוסקים בשאלה אם המוזיקה מותרת או אסורה ומספרם של החיבורים האלה הוא כמספרם של כל החיבורים האחרים.
הקטגוריה השלישית כוללת את המימד הפרקטי של המוזיקה, אם בכתבים הראשונים שכולם מוקדשים למוזיקה יש דיונים פילוסופיים ותאורטיים ספקולטיביים, הרי שבכתבים האלה נכנס המרכיב החשוב של תיאור המוזיקה הפרקטית כלליה ותנאי ביצועה.
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות, כך, למשל, כתבה המוזיקולוגית האמריקנית חוקרת המוזיקה הערבית לויס איבסן אל-פרוקי
שזוהי התרומה החשובה של מחקר המוזיקה ערבית במאה העשרים.
ספרו Jewish Musical Traditions צמח על בסיס הקורס המקיף "המורשת המוזיקלית של קהילות ישראל" שהכין לאוניברסיטה הפתוחה.
שתים עשרה היחידות של הקורס הופיעו בדפוס בארבע חוברות בין השנים 1985–1987. הספר האנגלי ראה אור פעמיים ב-1992 וב-1995 בהוצאת אוניברסיטת ויין (ארצות הברית).
ובאותה שנה של 1995 הופיע הספר בתרגום צרפתי וזכה לפרס המוזות.
הספר, כותב שילוח, אם כי הוא מקיף אירועים מישראל הקדומה ועד ימינו, לא ניתן למצוא בו התפתחות כרונולוגית ורציפות היסטורית בגלל התנאים המיוחדים בהם עם ישראל חי בארצות הגלות.
מאותה סיבה לא ניתן גם לדבר בו על מוזיקה אחידה והומוגנית, מפני שבפועל קיימות מסורות מוזיקליות רבות אשר רובן ככולן צמחו והתגבשו בארצות הגולה תוך חשיפה ארוכת שנים לתרבויות המוזיקליות של העמים שבקרבם הם חיו.
על-כן שילוח אימץ את השיטה שדנה במוזיקה בהקשרה התרבותי ובחינתה בנושאי חתך המשותפים לכל קהילות ישראל.
בין שלל הנושאים, שילוח נסה לברר האם שרד משהו מן המוזיקה של ישראל הקדומה במסורות המוזיקליות העכשוויות.
כאן נתקל המחפש מיד בקושי של העדר תעודות מוזיקליות היכולות להאיר לנו את העבר, היות שהמוזיקה שאנו מחפש את עקבותיה נמסרה מפה לאוזן.
על קושי זה יש להוסיף את ההשפעות הוודאיות שנספגו בה כתוצאה מן החשיפה הממושכת לתרבויות מוזיקליות אחרות.
מאידך הדורות הקודמים השאירו לנו שפע של תעודות מילוליות מסוגים שונים.
שילוח בדק בספרו זה מה ניתן ללמוד מן החיבורים האלה ומצא בהם שפע של מידע על הנושאים הבאים: עמדות הסמכויות הרבניות למוזיקה; טעמי המקרא, שירת בית-הכנסת והתפתחות הפיוט; השירה מחוץ לבית-הכנסת והפולקלור המוזיקלי; השפעת עולם הקבלה על המוזיקה היהודית; שירת הנשים; הריקוד ועוד.
כך למשל כששילוח מתאר את תקופת תור הזהב של יהדות ספרד, שהיה גם תור הזהב של התרבות היהודית הספרדית, ציין את הופעתו בספרות של זרם מחשבתי שביקש לרומם את האלמנט היהודי העתיק במוזיקה ואת זכות הראשונים שיש לו.
לפי הרעיון הזה בתקופת התנ"ך הגיעה המוזיקה האנושית לשיא שלמותה ומה שקרה במרוצת הזמן לאחר החורבן מהווה הידרדרות וניוון.
הד לרעיון זה נמצא אצל הסופר והמשורר היהודי איטלקי עמנואל הרומי אשר טבע במשפט מפורסם על דרך של חידה:: "מה אומרת המוזיקה לגויים?
גונב גונבתי מארץ העברים", הכוונה לכך שמקורה הראשון והראשוני של המוזיקה הוא בארץ העברים.
בתקופת התנ"ך ובאומנותם הנעלה של הלויים משרתי המקדש.
הספר מתחיל ומסתיים במבט בוחן על מה שקרה למסורות המוזיקליות של עדות המזרח בישראל לאחר העלייה לארץ ומה הם מגמות השינוי שהתחוללו בהן כתוצאה מהמפגש עם התרבות המוזיקלית המערבית.
במאמר חלוצי פרסמו שילוח והסוציולוג פרופסור אריק כהן את פרי מחקרם המשותף "דינאמיקת השינוי במוזיקה של עדות המזרח בישראל" בו תארו את מגמות השינוי בטיפולוגיה של תשע דינמיקות סגנון המבוססת על ארבעה משתנים שניים מהם בעלי אופי מוזיקולוגיים ושניים סוציולוגיים.