tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוחנן פאולוס השני הכריז על הבישוף גוידיץ' כמבורך ב־4 בנובמבר 2001, כהוקרה על מפעלו ומעשיו לאורך חייו.
הוא הכריז שאפילו ברגעים מכריעים וקשים בחייו, הוא נשאר נאמן לעקרונות הכנסייה הקתולית היוונית והכס האפוסטולי שברומא.
באוגוסט 2007 הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
פבל ולרייביץ' דורוב הוא איש עסקים ויזם רוסי, המוכר כמייסד הרשת החברתית VK והאפליקציה Telegram.
דורוב נולד בלנינגרד, רוסיה הסובייטית (כיום סנקט פטרבורג), אך בילה את רוב ילדותו בטורינו, איטליה, שם עבד אביו.
הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, בה כיהן אביו כראש המחלקה לפילולוגיה
במהלך לימודיו באוניברסיטה, יצר דורוב את הפורום הפופולרי spbgu.ru.
בשנת 2006, יחד עם אחיו ניקולאי וחברו ויאצ'סלב מירילשווילי, הקים את הרשת החברתית VKontakte, שצברה פופולריות עצומה ברוסיה תוך זמן קצר.
בשנת 2014, לאחר סכסוך עם הבעלים החדשים של החברה ולחצים מהרשויות הרוסיות, דורוב התפטר מתפקיד המנכ"ל ועזב את רוסיה.
לאחר עזיבתו את רוסיה, ייסד דורוב את אפליקציית המסרים המוצפנת Telegram בשנת 2013. האפליקציה צברה פופולריות עצומה בזכות רמת ההצפנה והפרטיות שהיא מספקת.
בשנת 2021 קיבל דורוב אזרחות של ארבע מדינות: רוסיה, סנט קיטס ונוויס, איחוד האמירויות הערביות וצרפת.
בשנת 2018 ניסה השלטון הרוסי לחסום את השימוש בטלגרם, אך השירות הצליח להימנע מהחסימה באמצעות טכניקות שונות.
בסופו של דבר, בשנת 2020, הוסרה החסימה לאחר שטלגרם הסכימה לשתף פעולה עם הרשויות במאבק נגד טרור.
ב-24 באוגוסט 2024 נעצר דורוב לחקירה בפריז, בחשד שאפליקציית טלגרם מאפשרת פעילות פלילית, וב-28 באוגוסט 2024 הוגש נגדו כתב אישום בגין שותפות לדבר עבירה בהפצת תכנים פורנוגרפיים של ילדים, סחר בסמים, הלבנת הון והונאה, והוטלו עליו מגבלות תנועה עד משפטו.
דורוב הוא ליברטריאן וחי באורח חיים צנוע, צמחוני ונמנע מאלכוהול, סמים, קפאין ואוכל מהיר.
דורוב אינו נשוי ומתגורר בדובאי, שם נמצא מטה טלגרם.
הוא מחזיק באזרחות אמירתית ובאזרחות צרפתית.
ולטענתו יש לו יותר ממאה ילדים ביולוגים דרך תרומת זרע מרובה.
בית המשפט של טבר במוסקבה גזר עליו 3.5 שנות מאסר בעוון תקיפת שוטר, מה שהביא לגל מחאה בעולם התרבות הרוסי נגד מעצרו.
בדומה לפרשת איוואן גולונוב, המחאה הציבורית הביאה בהמשך לשחרורו של אוסטינוב.
פאבל נולד בדודינקה שבמחוז קרסנויארסק בדצמבר 1995.
הוא התגייס לצבא רוסיה ושירת גם בכוחות הפנים.
בשנת 2012 הגיע למוסקבה והתקבל לבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בניהולו של השחקן קונסטנטין רייקין ומאז שיחק תפקידי משנה בסדרות טלוויזיה שונות.
בשנת 2014 משפחתו הצטרפה אליו במוסקבה.
הוא גילם תפקיד ראשי בסדרה בשם "מורוזובה" ובשנת 2017 הופיע בסרט המדע בדיוני "משיכה" שביים פיודור בונדרצ'וק.
הוא הצטלם לסרט ספוטניק וגילם חייל אמריקאי בסדרה "הסוחר" (Trader).
ב-3 באוגוסט 2019 נערכו הפגנות המוניות במוסקבה על רקע הבחירות לדומה העירונית.
אוסטינוב המתין בככר פושקינסאיה, סמוך לתחנת הרכבת התחתית כשהוא ממתין לחברו, מבלי שידע כי ייערכו שם הפגנות, כשהמתין פשטו עליו שוטרי המשמר הלאומי של רוסיה ועצרו אותו.
בהמשך אחד מהשוטרים שעצרו אותו טען כי אוסטינוב התפרע וצעק קריאות בגנות השלטון.
בהמשך נטען על ידי השוטרים כי אוסטינוב פרק את כתפו של אלכסנדר ליאגין, אחד מאנשי המשמר שעצרו אותו במהלך מעצרו וכי אוסטינוב התנגד למעצרו בכוח.
בבית המשפט של טבר במוסקבה נגזרו עליו 3.5 שנות מאסר במושבת עונשין, כאשר השופט מסרב לצפות בסרטונים מתוך רגע מעצרו של אוסטינוב.
המקרה שלו עורר את תשומת לבם של אנשי התרבות של רוסיה, בעיקר שחקני קולנוע וטלוויזיה פופולריים שדרשו בחינה מחדש של התיק ואת שחרורו של אוסטינוב משום שנתפר לו תיק על לא עוול בכפו.
בעקבות גל המחאה הציבורי שתמך בו, בית המשפט המחוזי במוסקבה הורה על שחרורו של אוסטינוב.
כותר שנה דמות הערות מורוזובה 2017 דנילה סדרת טלוויזיה משיכה 2017 דמות ללא שם הופיע בסצנה אחתהסוחר 2019 חייל אמריקאי סדרת טלוויזיהספוטניק 2020 חראט
פאבל אלכסייביץ' ווליה הוא מגיש טלוויזיה, שחקן וזמר רוסי.
כשחקן KVN לשעבר, הוא החל להנחות את התוכנית הרוסית קומדי קלאב, שהופק על ידי גאריק מרטירוסיאן ושודר בערוץ TNT.
בשנת 2007 הוציא ווליה את אלבום האולפן הראשון שלו.
החל משנת 2008 מנחה את תוכנית הטלוויזיה "קומדי קלאב" ברשת TNT.
ווליה נשוי לאשת הספורט ומגישת הטלוויזיה ליאסאן אוטיאשבה, ולהם בן רוברט, יליד 14 במאי 2013 ובת סופיה, ילידת 6 במאי 2015.
משנת 2023 מנחה את תוכנית האירוח הלילית "המופע של ווליה" (Шоу Воли), שספגה ביקורת על כך שהיא מהווה גרסה זולה לתוכנית "אורגנט בערב", ששידורה הופסק בעקבות ביקורת של המנחה נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה.
2006 - המועדון (סדרת טלוויזיה רוסית)
2007 - Surf's Up - העוף ג'ו (דיבוב בגרסה הרוסית)
2008 - הסרט הטוב ביותר ("Самый лучший фильм") - טימא מילאנו
2010 - אהבה בעיר הגדולה 2 ("Любовь в большом городе 2") - המלט נהג המונית
2011 - נשיקה דרך חומה ("Поцелуй сквозь стену") - קונדרייב
2011 - רומן בעבודה: ימי חיינו ("Служебный роман.
Наше время ") - ואדים המזכיר
2022 - סנגורוצ'קה נגד כולם
פאבל יורייביץ' דרביאנקו הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
פאבל דרביאנקו נולד בעיר טגאנרוג, מחוז רוסטוב, רוסיה הסובייטית, שבברית המועצות.
הוריו, יורי פאבלוביץ' וטטיאנה וסילייבנה דרביאנקו, עבדו כל חייהם במפעל בטגאנרוג.
הוא למד בקייב, שבאוקראינה הסובייטית.
לאחר מכן עבר פאבל למוסקבה שם נכנס לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
הוא למד שם משנת 1996 עד 2000. במהלך לימודיו הבחין בו הבמאי אלכסנדר קוט (כשפאבל למד בקורס של לאוניד חייפץ), כאשר פאבל עם סטודנטים אחרים העלה את ההצגה "חביות אריזה".
כאשר החל אלכסנדר קוט לצלם את סרטו "שני נהגים נהגו", הוא מצא את דרבינקו.
באותה תקופה פאבל ערך חזרות להצגה של אולג מנשיקוב "המטבח", אך הוא לא רצה לסרב להצעתו של אלכסנדר קוט לככב בסרט.
הסרט "שני נהגים נהגו" התקבל בחום על ידי הקהל, ותפקידו כקולקה סנגירב הביא לשחקן המתחיל את תהילתו הראשונה.
השחקן הצעיר הופיע אז בסרטים הבאים - "תשע נשמותיו של נסטור מחנו" (2006), אנטיקילר 2" וסדרת הטלוויזיה "שטראפבט".
דרביאנקו ידוע גם על משחקו בקומדיות "היטלר קאפוט!" (2008) ורז'בסקי נגד נפוליאון'' (2012).
הוא גילם את נסטור מאכנו בסדרת הטלוויזיה "תשע נשמותיו של נסטור מאכנו" ואת אלכסנדר פושקין בסרטים "גוגול: ההתחלה" ו"גוגול: נקמה נוראית".
בשנת 2013, השחקן היה מועמד לפרס נשר הזהב לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו כמיכאיל סולוביוב בסדרת הטלוויזיה "הצד האפל של הירח".
באביב 2015 הוא השתתף בסרטון המוזיקה של וסיל אובלומוב לשיר "Mnogochodovochka".
בסתיו 2015 יצא קליפ של להקת Uma2rman "רעלים" עם פאבל.
הוא כיכב בתפקיד ראשי (כפיוטר השלישי) בסדרת הטלוויזיה "יקטרינה הגדולה" (2015), יחד עם יוליה סניגיר.
בינואר 2020 קיבל את פרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו בסדרה "מעצר בית".
רוברטו זוקו (הצגה מאת ברנרד-מארי קולטס) - רוברטו זוקו
המעיל - אקקי אקקביץ' בשמשקין
האמן ומרגריטה - חתול בהמות
פאבל ניקולאייביץ' באקין היה ראש מערך הגולאג (רשמית, המינהל הראשי למחנות עבודה לתיקון ומושבות) של משרד הפנים בשנים 1956–1958.
הוא נולד בעיר יקטרינוסלב באימיפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
הצטרף למפלגה הבולשביקית בשנת 1930. בשנים 1916–1931 היה מנעולן וכבאי בדנייפרופטרובסק.
בשנים 1931–1932 למד בבית הספר הגבוה של תנועת האיגודים של המועצה המרכזית לאיגודים מקצועיים במוסקבה.
בשנים 1932–1937 עבד בוועד המרכזי של איגוד העובדים בתעשייה המטלורגית.
בין השנים 1938–1939 היה סגן מזכיר ועדת המפלגה של הקומיסריון העממי לתעשייה הכבדה של ברית המועצות.
בשנים 1939–1941 - מזכיר ועדת המפלגה לענייני תעשייה כבדה, במקביל בשנים 1941–1942, הוא היה המזכיר השלישי של הוועדה המחוזית במוסקבה.
בשנים 1942–1953 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של מועצת מחוז מולטוב במוסקבה.
בשנים 1953–1956 – כראש משרד הלוגיסטיקה של מועצת מחוז מולוטוב במוסקבה.
מ-4 באפריל 1956 עד 31 במרץ 1958, שימש כראש המינהל הראשי של מחנות עבודה בכפייה ומושבות של משרד הפנים ברית המועצות (גולאג).
פאבל נחומוביץ' גויכמן (25 במרץ 1929 – 4 בדצמבר 2024) היה מאמן אתלטיקה רוסי-ישראלי.
שימש כמאמנה הלאומי של נבחרת ברית המועצות בקפיצה לגובה.
גויכמן היה בוגר מכון פ.ס.
אימן את יורי סטפאנוב, שיאן העולם הראשון של ברית המועצות בקפיצה לגובה בשנת 1956 (216 ס"מ).
במשחקים האולימפיים בשנות ה-70 ושנות ה-80 שימש כמאמן האתלטיקה של ברית המועצות.
חניכו, יורי טרמאק, זכה ב-1972 באולימפיאדת מינכן במדליית זהב בקפיצה לגובה.
אימן בנוסף את אלכסנדר גריגורייב שזכה במדליית כסף באליפות אירופה באתלטיקה ב-1978.
בסוף 1993 עלה לישראל ומאז ועד למותו גר ועבד בירושלים.
מאז 1996 נערכים בבלארוס טורנירי קפיצה לגובה נושאי פרסים על שמו ועל שם אשתו, האתלטית אליזבת סוסינה.
פאבל אלכסנדרוביץ' זארובין הוא עיתונאי רוסי.
מחבר ומנחה משותף של תוכנית הטלוויזיה "מוסקבה.
פוטין" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה -1" (יחד עם ולדימיר סולוביוב).
הגיש את תוכנית הקו הישיר עם ולדימיר פוטין ומהווה חלק מעיתונאי תא כתבי הקרמלין.
פאבל נולד ב-7 בספטמבר 1981 בעיר בלורצק, בשקורטוסטן.
מאז בית הספר חלם להיות עיתונאי.
בגיל צעיר עבד ככתב העיתון "פועל בלורצק".
לאחר סיום לימודיו בבית הספר עבר פאבל ליקטרינבורג.
בשנת 1998 הוא נכנס לפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת אוראל על שם גורקי, ביקטרינבורג.
בשנים 2000–2003 עבד ככתב ושדרן חדשות מוביל של ערוץ 4 ביקטרינבורג.
בשנת 2002, האקדמיה לטלוויזיה הרוסית הכירה בפאבל זרובין בתור הכתב האזורי הטוב ביותר.
לאחר הצלחה זו עבר פאבל למוסקבה, שם החל לעבוד בתוכנית וסטי של החברה הממשלתית הרוסית לרדיו וטלוויזיה.
מאז 2005 נחשב לעיתונאי מקורב לקרמלין, המכסה את עבודתו של נשיא רוסיה.
באביב 2015, במהלך שיחות מינסק על גורל חבל דונבאס, הצליח פאבל לצעוק שאלה לפטרו פורושנקו שלא רצה לדבר עם כתבים רוסיים.
לאחר תרגיל זה הוסבה אבטחה סביבו כדי למנוע ממנו לעזוב את מרכז העיתונות.
בהמשך דיווחו כמה כלי תקשורת מערביים על התנהגותו הלא נאותה, של הכתב הרוסי על כך שהתפרץ על נשיא אוקראינה.
מאז סתיו 2018 הוא כותב ומנחה בתוכנית האקטואליה "מוסקבה.
פוטין", שמספקת השקפה רשמית יותר על הפוליטיקה הרוסית.
התוכנית, עקב תשומת לב לפרטים חריגים וגישה לחומרים בלעדיים של הממשל, הפכה במהרה לאחת הפופולריות ביותר בטלוויזיה הרוסית.
באפריל 2019 הוא הפך לעיתונאי הראשון בעולם שהצליח להקליט ולראיין קצרות באופן בלעדי את המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און במהלך הגעתו לרוסיה.
בתחנת חאסאן בפרימוריה, בעת הליכתו של ג'ונג-און לרכבת שלו, צעק פאבל שאלה בקוריאנית.
הוא לא ידע קוריאנית, אך שינן את המשפט מראש.
קים ג'ונג און הגיב במפתיע והשיב לשאלתו, תשובתו התפשטה אז ברחבי התקשורת העולמית ונחשבה לתקדים יוצא דופן, מכיוון שלפני כן התקשורת לא הצליחה להוציא הצהרות ממנהיגי צפון קוריאה, וביתר שאת ללא הסכמות, תוך כדי תנועה.
ביוני 2019, בוועידת G20 באוסאקה, הוא הפך לעיתונאי הרוסי הראשון שהצליח לראיין את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על שיחותיו עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
באותו חודש, יחד עם ילנה וניק, הוא הנחה את תוכנית השאלות והתשובות הקו הישיר עם ולדימיר פוטין.
פאבל סרגייביץ' אלכסנדרוב - 16 בנובמבר 1982 מוסקבה) היה מתמטיקאי רוסי-סובייטי, נציג אסכולת הטופולוגיה ממוסקבה.
הוא חיבר מעל שלוש מאות מאמרים ותרם תרומות חשובות בתחום תורת הקבוצות והטופולוגיה.
נקראו לפי שמו הקומפקטיפיקציה על שם אלכסנדרוב והטופולוגיה על שם אלכסנדרוב.
אלכסנדרוב היה החל משנת 1929 פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה על שם לומונוסוב.
ב-1953 נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים 1964 -1932 היה יושב ראש האיגוד המתמטי של מוסקבה ובשנים 1958–1962 כיהן כסגן יושב ראש האיחוד הבינלאומי למתמטיקה.
אלכסנדרוב נולד בשנת 1896 בבוגורודסק, בפלך מוסקבה, ברוסיה, אז חלק מהאימפריה הרוסית כבן של הרופא סרגיי אלכסנדרוביץ' אלכסנדרוב, הרופא הראשי של בית החולים הנפתי בבוגורודסק (מאוחר יותר, בית החולים של פלך סמולנסק).
אמו, צזאריה אקימובנה לבית זדנובסקי השקיעה הרבה בחינוך של בנה, ולימדה אותו, בין היתר, צרפתית וגרמנית.
בגיל שנה המשפחה עברה לעיר סמולנסק.
בשנת 1913 סיים עם מדליית זהב את הגימנסיה הציבורית של סמולנסק, שבה מורה למתמטיקה דגול ואיש ספרות ממוצא יהודי בשם אלכסנדר אייגס טיפח בו את המשיכה למדעים.
אלכסנדרוב הוקסם במיוחד על ידי יסודות הגאומטריה והגאומטריה הלא-אוקלידית.
ב-1913 נרשם אלכסנדרוב באוניברסיטת מוסקבה.
כבר בקורס הראשון השתתף בסמינרים של דמיטרי יגורוב והחל מהקורס השני הפך לתלמידו של ניקולאי לוזין.
בשנת 1915 עוד כסטודנט בן 19, בהיותו מאותגר על ידי ניקולאי לוזין, פתר אלכסנדרוב שאלה על עוצמת קבוצות בורל.
הוא הוכיח שכל קבוצת בורל שאינה בת מנייה מכילה תת-קבוצה מושלמת.
השאלה נפתרה באופן עצמאית גם על ידי פליקס האוסדורף .
לא רק פתרון השאלה היה בעל חשיבות בנוגע לתורת הקבוצות אלא גם השיטות שבהן השתמש אלכסנדרוב.
הן הפכו לשיטות מן השימושיות ביותר בתורת הקבוצות התיאורית.
הן נקראו על ידי מ.
סוסלין, תלמיד אחר של לוזין, בשם "פעולות A" לכבוד אלכסנדרוב, אם כי הן ידועות במערב כ"פעולות סוסלין".
אלכסנדרוב הציג את ממצאיו בישיבת האגודה המתמטית במוסקבה ב-13 באוקטובר 1915. בשנת 1917 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה.
לוזין דחף אותו לגשת גם לפתרון בעיית השערת הרצף.
משלא הצליח לפתור אותה (בשנות ה-1960 הוכח שלא ניתן להוכיח ולא להפריך אותה) היה אלכסנדרוב מתוסכל מאוד והחליט לעזוב את תחום המתמטיקה בכלל.
הוא נסע לנובגורוד-סוורסקי ופנה כדי לעסוק בהפקות תיאטרון.
שם לקח חלק בהקמת תיאטרון.
פרט לכך הרצה ברוסית ובשפות זרות, והתוודע ל ל.וו.
סובינוב, שהיה האחראי על תחום האומנות במשרד קומיסר העם לחינוך של אוקראינה.
התיידד בצ'רניגוב גם עם הרבה משוררים, אמנים ומוזיקאים.
בסופו של דבר בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1919 הושלך לכלא למשך שבוע על ידי השלטון ה"לבן" של הגנרל אנטון דניקין וחלה בטיפוס הבהרות.
בשנת 1920 שב למוסקבה והצטרף לקבוצת המחקר "לוזיטניה" של לוזין ויגורוב באוניברסיטת מוסקבה, קבוצה שבה השתתפו גם פריבאלוב, סטפאנוב ואחרים.
באותה שנה התמנה כמרצה בכיר באוניברסיטה.
יחד עם ידידו פאבל אוריסון (1924-1898), גם הוא מחלוצי הטופולוגיה, ביקר בשנים 1923–1924 באוניברסיטת גטינגן, בה למד אצל אמי נתר, וכן עם דוד הילברט וריכרד קוראנט.
בהזדמנות כנסים בינלאומיים שהתקיימו אז בגטינגן אלכסנדרוב התיידד איתם, עם האוסדורף, ל.
בראואר, הופף ועם מתמטיקאים נוספים מחוץ לארץ והמשיך לשתף פעולה איתם עוד זמן ארוך.
אחרי שסיים את עבודת הדוקטורט שלו ב-1927 עבד באוניברסיטת פרינסטון יחד עם היינץ הופף, אותו הכיר מקרוב עוד בגטינגן.
חזר לעבוד באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה והצטרף גם למכון למתמטיקה על שם סטקלוב.
למעשה כבר בשנים 1921–1923 העביר אלכסנדרוב לסטודנטים קורס לאנליזה ממשית וקורס ראשון מסוגו באוניברסיטת מוסקבה לטופולוגיה כללית.
ב-1936 בימי הטיהורים הגדולים שאורגנו על ידי משטרו של סטלין השתתף אלכסנדרוב באופן פעיל ברדיפות בתירוצים הפוליטיים נגד עמיתו ומורו לשעבר ניקולאי לוזין, שנודעו כ"פרשת לוזין".
לאלכסנדרוב היו תלמידים רבים, ביניהם אלכסנדר קורוש, לב פונטריאגין ואנדריי טיחונוב
בשנת 1953 הוא נבחר כחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1933 הוקמה באוניברסיטת מוסקבה קתדרה לגאומטריה גבוהה ואלכסנדרוב הועמד בראשה.
ב-1935 הקתדרה חולשה לקתדרה לגאומטריה ולקתדרה לטופולוגיה, כשאלכסנדרוב עמד בראש האחרונה.
ב-1943 שתי הקתדרות אוחדו מחדש ועמדו תחת ניהולו עד שנת 1982.
בו זמנית בשנים 1935–1950 עמד אלכסנדרוב בראש מחלקת הטופולוגיה הכללית של המכון למתמטיקה על שם סטרלקוב של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים -1932–1964 הוא כיהן כיושב ראש האגודה המוסקבאית למתמטיקה וב-1964 נבחר חיושב ראש לשם כבוד שלה.
בשנת 1955 חתם על מכתב שלוש מאות המדענים שביקשו הפסקת המדיניות הרשמית של תמיכה בתאוריות של טרופים ליסנקו בתחום הביולוגיה והחקלאות.
אלכסנדרוב היה עורך ראשי של הגאזטה "Успехи математических наук" (הישגי המדעים המתמטיים) ושל כתבי עת מתמטיים סובייטיים אחרים.
בשנת 1935 נמנה עם המארגנים הראשונים של האולימפיאדה התלמידים למתמטיקה במוסקבה
אלכסנדרוב היה בעל ידע רב בתחום המוזיקה.
ערבי המוזיקה הקלאסית והעכשווית שארגן בימי שלישי "הערבים של אלכסנדרוב" נהנו מפופולריות רבה בקרב הסטודנטים והדוקטורנטים.
אלכסנדרוב נפטר במוסקבה בשנת 1982. הוא הובא לקבורה בבית הקברות קווזינסק בנפת פושקינו שבמחוז מוסקבה.
אלכסנדרוב עסק בהתחלה בעיקר בטופולוגיה כללית ובתורבת הקבוצות, אך התבלט במיוחד בעבודתו החלוצית בתחום הטופולגיה האלגברית, שבו אימץ בהשפעתה של אמי נתר גישה מופשטת המבוססת על תורת החבורות.
בשנת 1915 הוכיח אלכסנדרוב הצעיר שכל קבוצת בורל שאינה בת מנייה מכילה תת-קבוצה מושלמת לא ריקה, והוכח על ידי כך שיש לה עוצמת רצף.
ב-1923 נמנה עם מפתחי תורת המרחבים הדיסקרטיים.
יחד עם היינץ הופף כתב שנת 1935 את הספר "טופולוגיה", אחד מספרי לימוד הראשונים בתחום זה.
הקומפקטיפקציה בנקודה אחת של מרחב קומפקטי מקומית
נקראה לפי שמו קומקטיפיקצייה מסוג אלכסנדרוב של המרחב.
אלכסנדרוב היה הראשון שהשתמש במשפט "גרעין של הומומורפיזם" ובסביבות בשנים 1940–1941 גילה את המרכיבים של סדרה מדויקת.
הוא עבד גם בתחום תורת המיפויים הרצופים של המרחב הטופולוגי.
ב-1965 עסק בחקר הווריאנטים של קנטור
אלכסנדרוב מצא הוכחה חדשה למשפט פאנו בנוגע לתורה הכללית של העקומות האינטגרליות, המוגדרות על ידי המשוואות הדיפרנציאליות הרגילות.
עם תלמידיו נמנו אלכסנדר קורוש, לב פונטריאגין, אנדריי טיחונוב.
החל משנת 1931 הפכו ניקולאי לוזין ועמיתו דמיטרי ייגורוב, מוריהם של אלכסנדרוב, קולמוגורוב, ואחרים קרבן לרדיפות על רקע פוליטי.
דמיטרי ייגורוב מת באותה שנהבעקבות שביתת רעב.
ייגורוב הוחלף בראש המכון למתמטיקה על ידי ארנסט קולמן שעמד גם בהמשך בראש מסע רדיפות נגד לוזין.
בשנת 1936 בעיצומם של הטיהורים הגדולים של סטלין, הוקע לוזין כאויב של המהפכה.
אלכסנדרוב עם חבורת מתמטיקאים יותר צעירים שהיו תלמידיו של לוזין, קולמגורוב, שנירלסון, לזר ליוסטרניק, אלכסנדר חינצ'ין ואחרים הצטרפו למסע נגד לוזין .
הם האשימו אותו בפלגיאריזם - גניבת זכויות יוצרים - מכמה מתלמידיו, ביניהם פיוטר נוביקוב ומיכאיל סוסלין, כמו כן בנפוטיזם ובמניעת קידומם של קולומוגורוב וחינצ'ין.
לוזין עבר שימוע בפני ועדה מיוחדת של האקדמיה, בסופו של דבר טוהר מההאשמות הפוליטיות, אבל הוזהר בנוגע לפלגיארזים וסולק מתפקידיו.
החלטה זו הוכרזה בדיעבד כבלתי תקינה ובוטלה עשרות שנים אחרי מותו בשנת 2012. על אף הפרשה גורלו של לוזין שפר עליו, אולי בגלל העניין הפחות שגילה באותה תקופה סטלין לגבי המחלוקות בין המתמטיקאים.
הסכסוך בין לוזין לבין אלכסנדרוב וקולמוגורוב לא שקט גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 כשלוזין הצביע נגד קבלתו של אלכסנדרוב כחבר מלא באקדמיה למדעים של ברית המועצות, בניגוד להבטחתו, סטר קולומוגורוב בפנים באמצע ישיבת מליאת האקדמיה.
בעקבות מחווה זו איבד אז קולומוגורוב את משרותיו כפרופסור.
חייו הפרטיים - אשתו וידידיו
בשנת 1921 התחתן אלכסנדרוב עם יקטרינה אייגס, אחותו של מורו האהוב מהגימנסיה.
הנישואים לא החזיקו מעמד זמן רב, מכיוון שערב חתונתו, לרגל קונצרט עם מוזיקה של בטהובן בתיאטרון בולשוי הכיר אלכסנדרוב את עמיתו פאבל אוריסון ויצר איתו קשר של ידידות נפש שלפי לורן גרהם וז'אן-מישל קנטור לבש ככל הנראה אופי הומוסקסאולי.
קשרם נמשך עד למותו של אוריסון כעבור שלוש שנים.
אחרי שסיים את בחינותיו ב-1921 התמנה אלכסנדרוב כמרצה באוניברסיטת מוסקבה ולימד מגוון נושאים, כולל פונקציות של משתנה ממשי, טופולוגיה ותורת גלואה
ביולי 1922 יחד עם אוריסון בילה את הקיץ ביישוב בולשב על יד מוסקבה, וחקרו ביחד מושגים בטופולוגיה.
הם התעניינו בתורתו של האוסדרוף על מרחבים טופולוגיים ומטריים שפורסמה בשנת 1914 בספרו המפורסם Grundzüge der Mengenlehre (קווי יסוד של תורת הקבוצות) שקיבלה השראה גם מעבודות של מוריס פרשה ואחרים.
יחד עם אוריסון פיתח אלכסנדרוב תורה זו תוך כדי עבודה על מרחבים קומפקטים בני מנייה והגיעו לממצאים חשובים מאוד.
בקייצים של השנים 1924 ו-1923 ביקרו אוריסון ואלכסנדרוב בגטינגן והרשימו את אמי נתר, את ריכרד קוראנט ואת דוד הילברט עם ממצאיהם, בייחוד בנוגע למרחבים הטופולוגיים המטריים.
בקיץ 1924 הם בקרו בעיר בון גם את האוסדורף שנהנה לגלות את הכיוונים החדשים שהם חקרו בתחום הטופולוגיה.
עם זאת האוסדרוף היה מודאג ממנהגם המסוכן של אוריסון ואלכסנדרוב לחצות מדי יום את הריין בשחייה.
באוגוסט 1924 ביקרו אלכסנדרוב ואוריסון אצל לויצן בראואר בהולנד ובפריז ובילו חופשה בכפר הדייגים בא-סיר-מר (Batz-sur-mer או בור-דה-בא) בחבל ברטאן
גם שם עסק בעבודה קדחתנית במתמטיקה.
בבוקר היום 17 באוגוסט התחיל אוריסון לכתוב מאמר חדש.
הוא טבע בעת ששחו במי האוקיינוס האטלנטי מאוחר באותו יום.
אלכסנדרוב הצטער מאוד שלא הצליח להצילו.
הוא החליט להקדיש את השנים הבאות בהולנד - ב-1925 וב-1926 לפרסום עבודתו של אוריסון בעזרתו של בראואר.
אחרי מותו של אוריסון המשיך אלכסנדרוב לבקר בגטינגן כל שנה עד שנת 1932.
הוא התיידד מקרוב עם האנס הופף.
שניהם בילו בדרום צרפת יחד עם נויגבאואר והרצו בסמינר לטופולוגיה בגטינגן.
בשנים 1927–1928 נסעו ביחד לפרינסטון, שם יצרו קשרי שיתוף פעולה מדעית עם סולומון לפשץ, אוסוולד ובלן וג'יימס וודל אלכסנדר.
בפרינסטון התחיל לעבוד יחד עם הופף על הכרך הראשון לספרם המתוכנן המשותף לטופולוגיה.
החל משנת 1929 ולמשך עשורים רבים עד מותו היה אלכסנדרוב ידיד נפש של המתמטיקאי אנדריי קולמוגורוב
אלכסנדרוב וקולומוגורוב טיילו הרבה ביחד לאורך הוולגה, על הדנייפר, ונהרות אחרים, בחבל קווקז, בחצי האי קרים ובדרום צרפת.
בשנת 1935 קנו בית בכפר הקטן קומרובקה על יד מוסקבה והתגוררו ביחד.
הם אירחו בביתם מתמיטקאים רבים שהגיעו מחו"ל, כמו ז'אק אדמר, פרשה, סטפן באנאך, הופף, קז'ימייז' קורטובסקי ואחרים.
גם לגבי הקשר של אלכסנדרוב עם קולמוגורוב נפוצו שמועות כי לבש צביון הומוסקסואלי.
1928 - חבר מתכתב של אקדמיית המדעים של גטינגן
1929 - חבר מתכתב באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
1964-1932 - יושב ראש האגודה המתמטית של מוסקבה.
1943 - חתן פרס סטלין, דרגה ראשונה - (מטעם ממשלת ברית המועצות) על העבודה "התכונות ההומולוגיות של סידור הקומפלקסים ושל הקבוצות הסגורות"
1950 - חבר מתכתב של האקדמיה למדעים של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) (כיום האקדמיה למעדים של ברלין-ברנדנבורג)
1953 - חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות
1962-1958 - סגן יושב ראש האגודה בינלאומית למתמטיקה.
1959 - חבר באקדמיה לאופולדינה
1969 - קיבל את תואר גיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות.
1969 - מדליית קותניוס של האקדמיה לאופולדינה
1972 - פרס לובצ'בסקי - על התאוריה ההומולוגית של הממדים
חבר האקדמיה האוסטרית למדעים, האקדמיה הפולנית למדעים, האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים, חבר החברה המתמטית בלונדון.
1986 - הפקולטה למכניקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה התחילה להעניק מדי שנה שתי מלגות סטודנטים על שם פאבל ס.
1997 - בגוף "ל" של הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה הוצבה לוח זיכרון עם דיוקנו של פאבל ס.
הפקולטה למכניקה ולמתמטיקה מארגנת כנסים בינלאומיים לטופולוגיה בשם "הרצאות על שם אלכסנדרוב".(«Александровские чтения»)
האסטרואיד 16810 כונה על שמו "פאבלאלכסנדרוב"
אלכסנדרוב כתב בסביבות 300 מאמרים מדעיים שכללו תרומות חשובות לתורת הקבוצות ולטופולוגיה.
(מושגי יסוד של טופולוגיה באתר' הוצאת דובר archive 2011)
פאבל ולדימירוביץ' דולגוב הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת החלוץ במועדון זניט-2, קבוצת המילואים של זניט.
הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של זניט.
בשנת 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות רוסיה לנוער בכדורגל במסגרת מועדון המילואים של זניט, כשנכנס כמחליף במשחק המחזור הראשון מול קרסנודאר.
באוגוסט 2013 הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצת המילואים זניט-2 ושיחק בליגה השנייה.
בשנת 2015, אנדרה וילאש-בואש לקח את דולגוב לקבוצה הראשית של זניט וב-1 באוגוסט במחזור השלישי באליפות ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית במשחק מול טרק גרוזני הצ'צ'נית כשעלה לדשא כמחליף בדקה 81 במקום ארטיום דזיובה.
ב-10 באוקטובר 2015 הוא שיחק את משחקו הראשון בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 במקום אלכסנדר ריאזנצב במשחק מול גנט.
בפברואר 2017 עבר למחצ'קלה למועדון אנז'י, לאחר שחתם על חוזה למשך 2.5 שנים.
במרץ 2018, נשלח בהשאלה, למועדון הבלארוסי טורפדו ז'ודינו.
לאחר מכן עבר למועדון יניסיי קרסנויארסק.
בפברואר 2021 חזר לסנקט פטרבורג, כשעבר לזניט-2. ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות כשעלה כמחליף בדקות האחרונות במשחק מול צ'לסי, ב־14 בספטמבר 2021, שהסתיים ב-1:0.
פאבל גֶרְגִ'יקוֹב (בבולגרית: Павел Герджиков; 5 ביולי 1906, שומן, נסיכות בולגריה – 2 ביולי 1985, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה רופא וחסיד אומות העולם בולגרי אשר ב-1943 בעת גירוש יהודי סופיה, הסתיר בביתו בסופיה את בני משפחת לוי.
פאבל גרג'יקוב נולד בשומן שבבולגריה לדימיטר חריסטוב גרג'יקוב (1878–1930) שהיה מנהל הבנק לחקלאות וחבר במפלגת האיכרים של בולגריה, ולסטפנה (1880–1942) שהייתה מנהלת בית ספר.
בילדותו, עברה משפחת גרג'יקוב לסופיה, ובה רכש פאבל השכלה תיכונית.
ב-1932 סיים פאבל גרג'יקוב את לימודיו האקדמיים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת סופיה, והוסמך כרופא.
הוא שירת בצבא בולגריה וכיהן כמנהל בית החולים הצבאי בסופיה.
במסגרת עבודתו טיפל בקצינים בכירים וכן בפקידי ממשל כגון אלכסנדר בלב, וכן ביהודים מקרב קהילת סופיה.
במאי 1943 בעת גירוש יהודי סופיה העניק גרג'יקוב מסתור לבני משפחת לוי, אברהם, רעייתו ושתי בנותיו אריקה ויעל.
בני המשפחה הוסתרו בביתו מאחורי קיר דמה, עד ינואר 1944, כאשר גרג'יקוב דאג לכל צורכיהם.
בהמשך, עלה בידו לספק לבני המשפחה מסמכים מזויפים ולמלט אותם לאחד הכפרים בסביבת סופיה.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה נעצר גרג'יקוב, נשפט ונשלח למחנה לעבודת כפייה.
בהמשך, ב-1947 נישא פאבל לאריקה לוי אותה מילט.
הזוג עבר לווינה ושם ב-1948 נולדה בתם סטפנה (יהודית).
ב-1950 שב גרג'יקוב לסופיה לאחר שנפרד מרעייתו הראשונה ובהמשך ועד 1968 כיהן כנשיא הצלב האדום הבולגרי.
הוא הועסק במספר תפקידי רפואה בכירים בבתי חולים סופיה, ונחשב לאחד המומחים הבולטים בבולגריה בתחום הטיפול בסוכרת.
הוא נישא בשנית ונולדה לו בת.
ב-29 בינואר 1980 הוכר גרג'יקוב כחסיד אומות העולם.
הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1985.
פאבל ולדימירוביץ' בורה הוא שחקן הוקי קרח רוסי לשעבר ששיחק בעמדת האגף הימני.
כונה "הטיל הרוסי" על מהירותו.
הוא שיחק 12 עונות בליגת NHL הצפון-אמריקאית במדי ונקובר קנאקס, פלורידה פנתרס וניו יורק ריינג'רס.
התאמן בברית המועצות, שיחק שלוש עונות בצסק"א לפני הקריירה שלו ב-NHL.
בורה נאבק בפציעות ברך לאורך כל הקריירה, מה שגרם לפרישתו בשנת 2005 מהריינג'רס, אף על פי שלא שיחק מאז 2003. הוא העמיד ממוצע טוב מאוד של נקודות למשחק בקריירת ה-NHL שלו (779 נקודות עם 437 שערים ב-702 משחקי NHL) והוא הרביעי בכל הזמנים בשערים למשחק.
הוא נבחר להיכל התהילה של ההוקי ביוני 2012. בשנת 2017, פאנל של ה-NHL כינה אותו כאחד ממאה שחקני NHL הגדולים בהיסטוריה.
בורה ייצג את ברית המועצות ורוסיה בטורנירים בינלאומיים.
בנבחרת ברית המועצות, זכה בשתי מדליות כסף וזהב בשלוש אליפויות העולם לנוער ואחר כך זכה במדליית זהב ומדליית כסף באליפות העולם 1990 ו-1991, בהתאמה.
לאחר שהתפרקה ברית המועצות ב-1991, התחרה בורה במדי נבחרת רוסיה בשתי אולימפיאדות חורף, במדיה השיג מדליית כסף במשחקים בנאגנו 1998 כקפטן הנבחרת, ובמדליית ארד במשחקי 2002 בסולט לייק סיטי.
לאחר פרישתו של בורה בשנת 2005, הוא מונה למנכ"ל נבחרת רוסיה באולימפיאדת החורף 2006 בטורינו.
הוא נבחר להיכל התהילה של הפדרציה הבינלאומית להוקי קרח בשנת 2012 והוא חבר הנהלת הפדרציה.
בורה בא ממשפחה של ספורטאים; אביו ולדימיר, ממוצא שווייצרי (הצד שלו מקורו בפורנה שבשוויץ), היה שחיין אולימפי שהתחרה עבור ברית המועצות במשחקים האולימפיים 1968, 1972 ו-1976, שם זכה בארבע מדליות.
בורה הסתייע באביו כמאמנו האישי עד לתחילת הקריירה המקצועית שלו, לפני שניתק איתו את הקשר בשנת 1997. סב אביו של בורה, ולרי בורה, שיחק שוער בנבחרת כדורמים.
אחיו הצעיר של בורה, ולרי (שנקרא על שם הסב), היה גם שחקן הוקי, שבילה 10 שנים ב-NHL.
שני האחים שיחקו אחד עם השני לזמן קצר כשחקני הפנתרס, לאחר שוולרי עבר משם בשנת 2001. הם שיחקו יחד באולימפיאדת החורף 1998 ו-2002.
משפחת בורה הכינה שעונים יקרים עבור הצארים הרוסים משנת 1815 עד 1917, ובורה נקרא על שם סבא רבא שלו, שהיה שען של הצאר אלכסנדר השלישי.
כבעלי מלאכה למשפחה הקיסרית, הוענק לבורה מעמד כאציל.
לאחר שבורה סבל מפציעה חמורה בברכו בשנת 1995, הוא ניסה את מזלו בעסקי השעונים במהלך תקופת השיקום שלו בניסיון להחיות את העסק המשפחתי.
חמישים העתקים של אותם שעונים שיצרו אבותיו למשפחה הקיסרית הרוסית יוצרו ונמכרו ב-30 אלף דולר כל אחד.
בורה הציג שלושה מהעתקי הזהב הללו בפני נשיא רוסיה בוריס ילצין, ראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין וראש עיריית מוסקבה יורי לוז'קוב.
בורה גם משחק לעיתים קרובות הוקי קרח עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, אך הכחיש שיש לו שאיפות פוליטיות בעצמו בראיון לעיתון שוודי בשנת 2019.
פאבל דיאס (בצ'כית: Pavel Dias; 9 בדצמבר 1938 – 19 באפריל 2021) היה צלם צ'כי ומרצה באוניברסיטה.
הוא נולד בעיר ברנו שבצ'כיה ובילדותו בילה לעיתים קרובות בעיירת ברנקוביצה.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון לאמנות ועיצוב בברנו, שם הכיר את אשתו לעתיד הילדה מיסורובה-דיאסובה, המשיך ללמוד בפקולטה לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג (FAMU).
את לימודיו אלה סיים, עם הפסקה קצרה, בשנת 1964.
הוא עבד כצלם דוקומנטרי והעביר את תמונותיו למספר כתבי עת.
במקביל הוא עבד באוניברסיטאות בפראג ובזלין, שם לימד צילום.
הוא בילה חלק מחייו בעבודה בקולנוע והתמקד בצילום פרסומי.
בעבודתו הדוקומנטרית, הוא השתמש בקומפוזיציות פשוטות וקלות להבנה.
במהלך חייו עבד על מחזורים שונים, אותם הציג בתערוכות מתמשכות שלהן המשיך להוסיף פריטים נוספים ללא הרף.
הוא היה אב לשני בנים – פאבל, אשר נפטר בתרם עת, ומארק שעובד כקרמיקאי בדרום בוהמיה.
פאבל דיאס נפטר ב-19 באפריל 2021 בפראג ונקבר בקבר המשפחתי בבית העלמין בברנו-טוראני.
פאבל נולד ב-9 בדצמבר 1938 בעיר ברנו.
אביו לא הכיר בו ואימו וורה חינכה אותו לבדה.
בילדותו בילה לעיתים קרובות בעיירת ברנקוביצה בדרום מורביה אצל סבא וסבתא וקרובים מצד האם.
בני המשפחה היו מעורבים בתנועת ההתנגדות האנטי-נאצית בתקופת הפרוטקטורט ונכלאו במחנה ריכוז.
האם ניהלה קונדיטוריה בקרומריז', אך לאחר ההפיכה הקומוניסטית ב-1948 היא נאלצה לסגור את העסק ועבדה בתור מוכרת בזלין.
בשנים 1958–1954 פאבל דיאס למד את תחום הצילום בבית ספר תיכון לאמנות ומלאכה בברנו אצל הפרופסור קארל אוטה הרובי.
כאן גם הכיר את אשתו לעתיד צלמת אף היא - הילדה מיסורובה-דיאסובה (1940–2019).
במהלך לימודיו שיתף פעולה עם הסטודיו לקולנוע בזלין וסייע ביצירת הסרט "המצאת ההרס" (Vynález zkázy) בבימויו של קארל זמן.
בהמשך דרכו הוא למד שנתיים את תחום הצילום והמצלמה בפראג באקדמיה לאמנויות הבמה (FAMU).
לאחר מכן עבד כצלם באולפני הסרטים ברנדוב עד שנת 1961, שבה הוא חזר ללימודי צילום אמנותי ב-FAMU.
את הלימודים הוא סיים בשנת 1964 בתור הבוגר הראשון אי פעם בתחום זה.
הוא תרם את תצלומיו למגזין העולם החדש (Mladý svět) מיום היווסדו ב-1959 ועד 1977. בשנים 1964–1983 עבד כצלם בשיתוף פעולה עם כתבי עת שונים.
הוא התמקד בעיקר בצילום פרסומי.
בשנים 1983–1988 עבד בבית הספר התיכון לאמנות ומלאכה בברנו כראש המחלקה לצילום.
בשנים 1989–2009 היה פרופסור ב-FAMU בפראג, בשנים 2005–2018 גם לימד צילום באוניברסיטה ע"ש תומש בתיה בזלין
פאבל דיאס שיתף פעולה עם הקולנוע, צילם סוסים ומרוצים, מחנות ריכוז כמורשת לשואה, יצר מחזורים דוקומנטריים.
הוא מימש את הפרויקטים "כוכב הלכת של הנסיך הקטן" (Planeta malého prince) ו"מסר מהנסיכים הקטנים" (Poselství malých princů) לתמיכה בילדים עם מחלות המטולוגיות.
בשנת 2008 הוא קיבל את פרס אישיות הצילום הצ'כי על תרומה ארוכת טווח שהוענק לו על ידי איגוד הצלמים המקצועיים של הרפובליקה הצ'כית.
הוא היה אב לשני בנים.
פאבל הבכור (1961–1979) נפטר בגיל צעיר מלוקמיה חריפה.
הבן השני מארק (* 1964) עובד כקרמיקאי ומטפל באמנות בצ'סקי קרומלוב ובבסדניצה.
פאבל דיאס: צילום (קבינט הצילום של ירומיר פונקי ברנו, 1963)
הפנים של מרוץ הסוסים (גלריה די פראג, 1979)
פאבל דיאס: צילום (קבינט הצילום של ירומיר פונקי ברנו, 1981)
פאבל דיאס: צילום (הגלריה לאמנות בעיר הודונין, 1988)
רטרוספקטיבה של פאבל דיאס (1989)
פאבל דיאס: צילום (בית הצילום של פראג, 1994)
פאבל דיאס: צילום (המוזיאון האזורי של שלזיה אופבה, 1995)
מעמקי הזיכרון (בית הכנסת הגדול של פילזן, 2002)
אנדרטאות של תרבות יהודית בדרום מזרח מורביה (2003)
פאבל דיאס: חמישים שנה בצילום (גלריה FONS פרדוביצה, 2006) [14]
פאבל דיאס: חמישים/פיפטי (גלריית לנגהנס פראג, 2009)
פאבל דיאס: צילום (בית הכנסת בפלמובקה פראג, 2021)
פאבל דיאס: טורסו – זכרונות עבור העתיד, בית המדונה השחורה, פראג, 13 באוקטובר 2021 – 28 בנובמבר 2021. המארגן: אנדרטה של שתיקה והמוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפראג, קונספט, נושא, תקציר: פאבל שטינגל, אוצר, מבחר תמונות: לוקאש ברטל.
פאבל דיאס: צילום (הכנסייה האדומה ברנו, 2022)
פאבל ברולוב היה צייר נוף רוסי ופרופסור לארכיטקטורה.
אביו, אלכסנדר ברולוב, היה פרופסור לארכיטקטורה באקדמיה הקיסרית לאמנויות ודודו היה הצייר קארל בריולוב.
הוא למד במקור פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנט פטרסבורג, והפך למועמד ב-1863. במקביל (מ-1861 עד 1864) הוא למד שיעורי אדריכלות באקדמיה, אצל קונסטנטין תון, אנדריי סטקנשניידר, דייוויד גרים ואביו.
ב-1864 סיים את לימודיו בדרגת "אמן תואר שלישי".
בסיום לימודיו יצא לאירופה, וביקר באיטליה, צרפת ואנגליה.
בפריז, הוא השתתף בשיעורים של לאון בונה באקול דה בו-ארט.
בשנת 1870, לציורו "אחרי העבודה" הוענקה מדליה באקדמיה הקיסרית.
מ-1872 ועד מותו, הוא היה חבר בהנודדים, שימש כגזבר וחבר הנהלה שלהם.
בשנת 1883, הוא הפך לחבר מן המניין באקדמיה, וכיהן במועצת המנהלים לאחר 1904.
מ-1897 עד 1912, הוא היה אוצר המחלקה לאמנות במוזיאון הרוסי.
פאבל וינוגרדוב (נולד ב-31 באוגוסט 1953 במגדן) הוא קוסמונאוט רוסי.
לאחר פרישה מיחידת הקוסמונאוטים וינוגרדוב חזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
פאבל וינוגרדוב נולד בעיר מגדן וגדל באזור צ'וקוטקה בה סיים לימודי בית ספר בשנת 1970. לאחר סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה בשנת 1971. בשנת 1977 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות.
בשנת 1980 הוא השלים לימודים בתחום עיבוד נתונים ממוחשב.
לאחר סיום הלימודים וינוגרדוב עבד תקופה מסוימת במכון בה למד ובשנת 1983 נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
הוא עסק בפרויקטים של סויוז TM ומעבורת החלל בוראן.
בשנת 1992 וינוגרדוב החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 1997 וינוגרדוב טס לתחנת החלל מיר בחללית סויוז TM-26 (אנטולי סולוביוב היה מפקד צוות).
בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 23 בפיקוד וסילי ציבלייב.
הם שהו בתחנת החלל עד ל-19 בפברואר 1998. בתקופה זו וינוגרדוב וסולוביוב ביצעו 5 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 25 שעות.
במרץ 2006 וינוגרדוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-8 שהביאה לתחנת החלל משלחת מס' 13 בפיקודו.
הצוות פעל בתחנת החלל כחצי שנה.
בתקופה זו צוות ביצע פעולות תחזוקה, ניסווים לפי תוכנית ופעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית.
במרץ 2013 וינוגרדוב היה חבר צוות של סויוז TMA-08M שהביאה לתחנת החלל משלחת מס' 35 בה וינוגרדוב פעל כמהנדס.
כאשר במאי משלחת מס' 35 עזבה את תחנת החלל, וינוגרדוב מונה למפקד משלחת מס' 36. במהלך שהות בתחנת החלל וינוגרדוב ביצע פעילות-חוץ רכבית בגיל 58. הוא חזר לכדור הארץ ב-11 בספטמבר 2013 לאחר 166 ימי טיסה.
בשנת 2017 וינוגרדוב עזב את יחידת הקוסמונאטוים וחזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
פאבל רפאלוביץ' ברמונט-אבלוב היה גנרל-מאיור רוסי אשר הקים את "צבא המתנדבים של מערב רוסיה", ארגון שהורכב מלוחמים רוסים וגרמנים שלחמו כנגד עצמאותן של המדינות הבלטיות.
חייליו כונו "ברמונטיאנים" על שמו.
ברמונט-אבלוב נולד בטיפליס ב-16 במרץ 1877. קיימות גרסאות שונות לגבי מוצאו וילדותו - על פי גרסה אחת, ברמונט נולד במזרח הרחוק הרוסי למשפחה יהודית אשר הוגלתה לאזור.
על פי גרסה אחרת, אימו הייתה ארמנית או גאורגית, ואביו היה קוזאק, או יהודי קראי בשם רפאל ברמונט.
ייתכן שנולד במזרח הרחוק או באזור אגם הבייקל למשפחה קוזאקית.
לטענתו, בילדותו הוא אומץ בידי הנסיך מיכאיל אוואלישווילי, ובהמשך חייו הוסיף את שמו לשם משפחתו בגרסה הרוסית שלו - אבלוב.
בשנת 1901 התגייס כקאפלמייסטר ליחידת פרשים קוזאקים של צבא האימפריה הרוסית.
יחידתו נטלה חלק בדיכוי מרד הבוקסרים בסין.
לאחר מכן השתחרר ברמונט-אבלוב מהשירות.
ב-1904 בחר להתגייס שוב לאותה היחידה, אך הפעם כלוחם.
השתתף במלחמת רוסיה–יפן, במהלכה הצטיין בקרבות זה לשני עיטורים על אומץ ליבו והועלה לדרגת סגן משנה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא היה קצין בדרגת קפטן.
במהלך המלחמה, הוא נפצע שבע פעמים, וזכה בכמה עיטורי גבורה.
לאחר מהפכת פברואר, בוטלה המלוכה ברוסיה והוקמה הרפובליקה הרוסית.
בקיץ 1917 ברמונט-אבלוב הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט אולאנים בסנט פטרבורג, אך ככל הנראה הודח מתפקידו וגורש מהרגימנט - על פי ברמונט עצמו, הסיבה לכך הייתה שברמונט דרש ממפקדו דו-קרב כנגדו, אך ככל הנראה, גורש ברמונט מהרגימנט עקב חובות כלכליים.
הוא היה חבר במחתרת של קצינים מונרכיסטים שחפצו להפיל את השלטון הרפובליקני ולהפוך את רוסיה לקיסרות מחדש.
בעקבות מהפכת אוקטובר, נמלט ברמונט מהבירה והגיע אל אוקראינה, שם הכריז פבלו סקורופדסקי על הקמת "המדינה האוקראינית" בתמיכת הקיסרות הגרמנית.
ברמונט הצטרף לצבאו של סקורופדסקי, ולחם כנגד הסוציאליסטים האוקראינים שהונהגו בידי סימון פטליורה.
בדצמבר 1918 כבש פטליורה את הארץ, וברמונט נלקח למאסר.
הוא הצליח להימלט מהכלא, וחבר אל החיילים הגרמנים שהתפנו מאוקראינה.
הוא שהה זמן קצר בגרמניה, וביולי 1919 נסע לעיר ילגבה שבלטביה.
בעקבות הסתלקותם של הגרמנים מהמדינות הבלטיות (לאחר סיום המלחמה), הכריזו ליטא, לטביה ואסטוניה על עצמאותם.
עם זאת, חיילים רוסים רבים עדיין שהו בארצות אלו במחנות השבויים הגרמניים.
ברמונט החל לגייס חיילים במחנות השבויים במטרה להקים כוח מתנדבים שיילחם לצד הצבא הלבן במלחמת האזרחים הרוסית.
ברמונט הקים דיוויזיה שהייתה תחת פיקודו.
הדיוויזיה שלו התאחדה יחד עם הדיוויזיה בפיקודו של יבגני וירגוליץ', ליצירת קורפוס בפיקודו של אנטול פון לייבן.
לאחר שנשלמו ההקמה והארגון הבסיסיים של הכוח, קיבל לייבן פקודה מהגנרל ניקולאי יודניץ', מפקד הצבא הצפון-מערבי, לעלות על סיפונן של אוניות הצי הבריטי ולהצטרף ללחימה בגזרת נארווה.
לייבן היה חולה, ולפיכך ברמונט היה צריך להשיב לפקודה בעצמו.
ברמונט סבר שהוא אינו כפוף ליודניץ', ולפיכך אינו צריך לציית לפקודותיו.
כמו כן, הוא סבר טען שלטביה ושאר הארצות הבלטיות הן שטח רוסי לכל דבר ועניין, ולפיכך יש להגן עליהן לא פחות מאשר על שאר רוסיה.
כמו כן, ברמונט האמין שלא ניתן להגן על מרכז רוסיה מפני הבולשביקים, ויש להתמקד בהגנה על אזורי הפריפריה הרוסיים.
אי לכך, הוא החליט להישאר בלטביה.
כעבור כמה חודשים, הוגדל הכוח שלו בצורה ניכרת לאחר שהצטרפו אליו עשרות אלפי מתנדבים גרמנים שקיוו לקבל אדמה בארצות הבלטיות.
ברמונט הכריז על הקמת כוח עצמאי בשם "צבא המתנדבים של מערב רוסיה" - כוח שבשיאו כלל 50,000 לוחמים.
כמו כן, הוא קיבל הלוואה גדולה מבנקים גרמניים לצורך מימון פעילותו.
כמפקד הצבא העניק לעצמו את דרגת גנרל-מאיור.
ברמונט פנה בהצהרה רשמית אל המדינות הבלטיות וקרא להן להיכנע לשלטונו ולקבל אוטונומיה מוגבלת בתוך האימפריה הרוסית החדשה.
לאחר מכן החל במסע כיבוש בשטחי ליטא ולטביה.
עד מהרה נודעו אנשיו בכינוי "ברמונטיאנים" על שמו.
ברמונט הצליח לכבוש שטחים נרחבים במערב ליטא, וכן את קורלנד.
בשיא התקדמותם, כבשו הברמונטיאנים את ריגה בירת לטביה.
עם זאת, הליטאים והלטבים (בתמיכת מתנדבים מאסטוניה) הצליחו במהירות להתארגן ולהדוף את הברמונטיאנים מכל כיבושיהם.
בדצמבר, כבר הוסעו המתנדבים הגרמנים ברכבות חזרה לגרמניה, יחד עם הרוסים, וברמונט בתוכם.
בשנים הבאות, הוא היה מקורב מאוד לתנועות ימין קיצוני במדינה.
הוא התלהב מאוד מהמפלגה הנאצית, וב-1933 אף הקים ארגון משלו בשם "התנועה הנציונל-סוציאליסטית הרוסית", שפעלה בקרב קהילת הגולים הרוסים בגרמניה.
לתנועה אף היו "פלוגות סער" משלה, על פי המודל של האס אה.
עם זאת, פעילותו לא נשאה חן בעיני השלטון הנאצי, וב-1939 הוא נעצר בידי הגסטאפו וגורש מגרמניה.
הוא עבר ליוגוסלביה ואז לארצות הברית.
הוא נפטר בניו יורק סיטי ב-27 בדצמבר 1973.
פאבל פבלוביץ' לבדב היה גנרל סובייטי אשר שימש כראש מטה הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים הרוסית והמלחמה הפולנית-סובייטית.
לבדב נולד בצ'בוקסרי ב-12 באפריל 1872, למשפחת אצולה ענייה.
בגיל 12 החל את הכשרתו כצוער בקורפוס הצוערים ה-2. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הצבאי אלכסנדרובסקי במוסקבה.
ב-1892 הוא סיים את לימודיו, והחל לשרת ברגימנט המשמר של מוסקבה בדרגת לוטננט.
ב-1897 הוא החל ללמוד באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב".
ב-1900 הוא סיים את לימודיו, הועלה לדרגת קפטן והוצב במטה הכללי הרוסי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, ומונה לראש מחלקת המבצעים של החזית הדרום-מערבית.
לאחר מכן מונה לראש מטה הארמייה ה-3. במהלך המלחמה הוא נפצע והועלה לדרגת פולקובניק.
בדצמבר 1917 הוא עזב את הצבא.
במרץ 1918 הוא התגייס לצבא האדום בעקבות בקשתו האישית של ולדימיר איליץ' לנין.
הוא כיהן כראש לשכת הגיוס במטה הכל-רוסי (אחד משני המטות הכלליים של הצבא האדום בראשית דרכו).
באפריל 1919 הוא מונה לראש מטה החזית המזרחית.
ביולי של אותה שנה הוא מונה למפקד החזית, ובמקביל מונה לראש מטה השדה (המטה השני של הצבא האדום).
הוא הוביל את הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים הרוסית והמלחמה הפולנית-סובייטית.
ב-10 בפברואר 1921 אוחדו שני המטות הכלליים הסובייטיים למטה אחד - מטה הצבא האדום, בפיקודו של לבדב.
באוגוסט 1922 הוא מונה במקביל למפקד האקדמיה הצבאית של הצבא האדום.
באפריל 1924 סיים את תפקידו כראש המטה, אך המשיך למלא תפקידים בכירים, במיוחד בתחום החינוך הצבאי.
בדצמבר 1925 הוא הוצב במחוז הצבאי אוקראינה.
הוא נפטר בחרקוב ב-2 ביולי 1933.
פאבל גולידוב (נולד ב-30 ביוני 1999) הוא מתעמל ישראלי, סגן אלוף המכביה (המכביה העשרים ואחת 2022) בקרב רב אישי.
גולידוב מתאמן באגודת מכבי תל אביב.
באליפות אירופה 2019 שנערכה בשצ'צ'ין שבפולין באפריל סיים במקום 42 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 12.933 נקודות, ובמקום 88 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 12.566 נקודות.
באליפות העולם 2021 שנערכה בקיטאקיושו שביפן באוקטובר סיים במקום 61 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 13.033 נקודות, במקום 61 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 13.166 נקודות, ובמקום 77 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 11.466 נקודות.
במכביה העשרים ואחת שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בקרב רב אישי בתוצאה של 78.867 נקודות.
בנוסף, זכה במדליית זהב קבוצתית יחד עם אנדריי מדבדב, אורי זיידל, אייל אינדיג ואיליה ליובימוב.
באליפות אירופה 2022 שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 27 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 13.566 נקודות, במקום 33 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 14.200 נקודות, במקום 55 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 13.166 נקודות, במקום 58 בתרגיל סוס הסמוכות בתוצאה של 12.633 נקודות, ובמקום 85 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 12.466 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 16 בציון משוקלל של 238.094 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, אלכסנדר מיאקינין, אורי זיידל ורון פיאטוב.
באליפות אירופה 2023 שנערכה באנטליה שבטורקיה באפריל סיים במקום 20 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 13.733 נקודות, במקום 26 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 14.233 נקודות, במקום 41 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 13.466 נקודות, ובמקום 111 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 11.866 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 13 בציון משוקלל של 239.859 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
באליפות העולם 2023 שנערכה באנטוורפן שבבלגיה בספטמבר-אוקטובר סיים במקום 52 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 14.200 נקודות, במקום 74 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 13.400 נקודות, במקום 98 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 12.966 נקודות, ובמקום 125 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 11.966 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 16 בציון משוקלל של 245.029 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
באליפות אירופה 2024 שנערכה ברימיני שבאיטליה במאי סיים במקום 29 בתרגיל הטבעות בתוצאה של 13.433 נקודות, במקום 35 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 14.200 נקודות, במקום 38 בתרגיל המקבילים בתוצאה של 13.500 נקודות, ובמקום 74 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 13.000 נקודות.
במוקדמות קרב רב קבוצתי סיים במקום שביעי בציון משוקלל של 246.061 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ואורי זיידל.
החמישה סיימו במקום שישי בגמר קרב רב קבוצתי בציון משוקלל של 246.628 נקודות, כשגולידוב קובע ציונים של 13.366 נקודות בתרגיל הטבעות, ו-14.133 נקודות בתרגיל הקפיצות.
פאבל נדבד (; נולד ב-30 באוגוסט 1972) הוא כדורגלן עבר צ'כי.
הוא מזוהה בעיקר עם יובנטוס ונחשב לאחד הקשרים הטובים בעולם בתקופתו, זוכה כדור הזהב לשנת 2003. נדבד פרש ממשחק ב-2009 לאחר 19 עונות בכדורגל מקצועני.
נבחר לשחקן הטוב ביותר בתולדות ליגת העל הצ'כית.
לזכותו 91 הופעות ו-18 שערים במדי נבחרת צ'כיה איתה הגיעה לגמר יורו 1996.
נדבד שיחק בדוקלה פראג, ספרטה פראג ולאציו, איתה זכה באליפות אחת, ובשנת 2001 הצטרף ליובנטוס תמורת סכום של כ-41 מיליון יורו.
בשנת 2003 העפיל נדבד עם יובנטוס לגמר ליגת האלופות נגד מילאן, אך נעדר מהמשחק עקב צבירת כרטיסים צהובים, לאחר שקיבל כרטיס צהוב במשחק חצי הגמר מול ריאל מדריד.
בסוף אותה שנה הוא זכה בתואר כדור הזהב.
בעונות ו- הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות איטליה רצופות.
אף על פי שיובנטוס הורדה לסרייה ב' בסוף עונת 2005/2006 עקב פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי, נדבד נשאר בקבוצה והיה גורם מרכזי בחזרתה לסרייה א' כבר בעונת .
בעונה שלאחר מכן סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה.
בכל שנותיו ביובנטוס זכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות איטליה.
נדבד שיחק בנבחרת צ'כיה החל משנת 1994, ושיחק עמה ביורו 1996, יורו 2000, יורו 2004 ומונדיאל 2006. לקראת סוף הקריירה הבינלאומית שלו שימש כקפטן הנבחרת.
בחצי גמר יורו 2004, נגד נבחרת יוון, נדבד נפצע כתוצאה מתיקול של שחקן יווני והוחלף.
פציעה זו הובילה אותו לפרישה מהנבחרת הלאומית בספטמבר 2004. כבר בשנת 2005 חזר נדבד לנבחרת, והעפיל איתה למונדיאל 2006, שהיה המונדיאל הראשון שלו ואף הראשון של צ'כיה מאז פירוק צ'כוסלובקיה.
בתום המונדיאל פרש נדבד מהנבחרת, ובסך הכל הבקיע 18 שערים ב-91 משחקים במדי הנבחרת.
ב-31 במאי 2009 הודיע נדבד על פרישתו מכדורגל.
נדבד נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
פאבל רומנוביץ' פופוביץ' (5 באוקטובר 1930 - 30 בספטמבר 2009) - הקוסמונאוט הרביעי.
בהמשך ביצע טיסה נוספת בחללית סויוז 9.
פופוביץ' נולד בעיירה אוזין, במחוז קייב שבאוקראינה הסובייטית.
בשנת 1947 המשפחה עבר לעיר מגניטוגורסק בהרי אוראל.
בשנת 1951 פופוביץ' סיים בית ספר לטכניים ובמקביל השתתף בפעילות של מועדון טייס מקומי.
באוקטובר 1951 פופוביץ' התגייס לצבא ברית המועצות ונשלח לקורס טיס.
הוא קיבל הסמכה כטייס קרב ושירת ביחידות שונות של החיל כטייס "מיג 17".
פופוביץ' נבחר כחלק מהקבוצה של 12 הקוסמונאוטים הראשונים ב-1960. במקור יועד לטיסתה של ווסטוק 2 אולם לבסוף הוא שוגר לחלל יחד עם אנדרייאן ניקולאייב במשימה זוגית, יממה אחת לאחריו, ב-12 באוגוסט 1962, בחללית "ווסטוק 4".
פופוביץ' היה אמור לטוס בחללית "ווסחוד 4" לצד קוסמונאוטית, אך טיסה זו בוטלה.
בהמשך הוא היה חבר בצוות שעברו הכנות לטיסה לירח, אך פרויקט זו בוטל.
בשנת 1974 הוא היה מפקד טיסה בחללית "סויוז 9".
החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 3 וביחד עם יורי ארטיוכין הם עברו לתחנת החלל.
לאחר ביצוע תוכנית הם חזרו לכדור הארץ תוך השלמת טיסה של 15 ימים בחלל.
בשנים 1978-1979 פופוביץ' היה בתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא פרש מתוכנית החלל הסובייטית ב־1982 ופעל בתפקידי ניהול שונים.
בשנת 1993 סיים את שירותו הצבאי בדרגת גנרל-מיור.
משנת 1987 פופוביץ' התגורר במוסקבה.
הוא נפטר בזמן טיול בחצי האי קרים.
פופוביץ' התעניין בעב"מולוגיה והיה נשיא איגוד עב"מולוגיה הרוסי.
הוא כתב מספר ספרים על ניסיונו בחלל.
פופוביץ' היה נשוי למרינה פופוביץ', גם היא ילידת אוקראינה.
היא הייתה טייסת ניסוי ועבדה מספר שנים במכון לתכנון מטוסים אנטונוב בקייב.
הם התגרשו בשנות ה-80 של המאה ה-20 ופופוביץ' התחתן שנית.
פאבל דמיטרייביץ' ציציאנוב או פאטה ציציאשווילי (בגאורגית) 19 בספטמבר 1754 - 20 בפברואר 1806) היה מפקד צבאי באימפריה הרוסית, גנרל חיל-הרגלים משנת 1804 והנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז משנת 1802 ועד להירצחו בשנת 1806.
ציציאנוב נולד במוסקבה והיה בן למשפחת האצולה הגאורגית, ציצישווילי .
את שירותו הצבאי התחיל כקצין זוטר במשמר פראובראז'נסקי.
בשנת 1788 כמפקד רגימנט השתתף בכיבוש מבצר חוטין מידי הטורקים.
בשנת 1790 השתתף בכיבוש איזמאיל.
בשנת 1792 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1794 הוא השתתף בדיכוי מרד קושצ'ושקו שהתרחש בפולין ובליטא.
בהמשך נטל חלק במלחמת רוסיה-פרס, 1804-1813. עקב הצלחתו בדיכוי המרד הפולני, יכולות הניהול שלו, והיותו צאצא למשפחה גאורגית מתבוללת שהתיימר להכיר את המנטליות של תושבי הקווקז, מונה, ב-9 בספטמבר 1802, על ידי אלכסנדר הראשון, לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, ולמעשה לראש צבא האימפריה הרוסית בגאורגיה.
על פי גישתו, הדיפלומטיה הטובה ביותר בקווקז "הוא הכוח".
יחד עם זאת נאלץ, בתקופת פעילותו כנציב, לקיים משא ומתן עם השליטים המקומיים, כדי להכפיף אותם למרותה של האימפריה הרוסית.
עוד בשנת התמנותו לנציב, 1802, הצליח ציציאנוב להגיע להסכם עם שליטי דרבנט , קייטאך , טאבאסאראן וטארקי , בגיאורגייבסק, שעל פיו קיבלו השליטים את חסותה העליונה של האימפריה הרוסית והתחייבו להילחם לצידה במקרה של התקפה מצד הפרסים.
כמו כן הסכימו כי סכסוכים פנימיים בין השליטים ייפתרו בדרך של בוררות עם השלטונות הרוסיים והבטחת המסחר בין המדינות תוך כדי קביעת מכסים אחידים.
למרות ההסכם שהתגבש פעל ציצאנוב לתכנון מבצעים צבאיים ולכיבוש ערים אסטרטגיות לחופי הים הכספי.
הצאר אלכסנדר הראשון לא הטיל מגבלות כלשהן על פעולותיו של ציציאנוב ועמדתו בעניין לא הייתה ברורה ולכן הושאר העניין במידה רבה להכרעתו של ציציאנוב.
בפברואר 1803, הגיע ציציאנוב לטביליסי והתפנה מיידית לביצורה של העיר ולתכנון פעולות תגמול כנגד הלזגינים שפשיטות הביזה שלהם בגאורגיה התגברו עם מותו של גיאורגי השנים עשר.
בסוף אותה שנה, ב-2 בדצמבר, הוא חתם על הסכם עם נסיכות אודישי (סמגרלו) המעניק לה את הגנתה וחסותה של האימפריה הרוסית, וב-3 ביולי 1804 חתם הסכם דומה עם נסיכות גוריה.
ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, הכריח ציציאנוב, את סולומון השני, מלך ממלכת אימרתי, להיכנע לשעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית.
זאת לאחר שהוביל את צבאו לתוך הממלכה.
התחזקותה של רוסיה בקווקז עוררה התנגדות מצד הפרסים והעות'מאנים, שזכו לתמיכה גם של אנגליה וצרפת.
דרישתה של פרס מרוסיה להסיג את כוחותיה מהקווקז, בשנת 1804, נתקלו בסירוב והיא הכריזה עליה מלחמה.
ב-14 במאי 1805 חתם הח'אן איברהים חליל, מנסיכות קרבאך, על הסכם עם ציציאנוב בו הכריז החאן על עצמו כווסאל של האימפריה הרוסית.
החאן התחייב בהסכם גם כי כל שליט שיעלה לשלטון בנסיכותו יצטרך לקבל את אישורם של הרוסים, התחייב לשלם מס עובד שנתי של 8,000 צ'רבונצים, והסכים להצבתם של יחידות הצבא הרוסי בנסיכות.
כמו כן הוא נשבע שבועת אמונים לאימפריה הרוסית והתחייב למסור את נכדו, שיוחזק בטביליסי, כבן ערובה למימוש ההסכם.
הסכם זה שימש דוגמה להסכמים שבאו אחריו.
באותה שנה חתם ציציאנוב גם עם שאקי על הסכם זהה בתוכנו.
באותה שנה, לאחר שסיפח את חאנות קראבאך וחאנות שאקי , כבש ציציאנוב את נסיכות שירוואן, וזאת לאחר שבמשא ומתן עם השליט מצטפא-ח'אן לא התקבלו התנאים של הרוסים.
לאחר כיבוש שירוואן התפנה ציציאנוב לכיבוש הנחלות של סאליאני (Sal'iani).
בשנת 1803 קיבל על עצמו נסיך אוואריה (דאגסטן) את חסותה של רוסיה במישרין.
באותה שנה הודיע ציציאנוב לחוסיין קולי-ח'אן, שליטה של נסיכות באקו כי שייך עלי-חאן, שליטה של נסיכות דרבנט, מתכנן לכבוש את נסיכותו, והדרך היחידה להמשך קיום נסיכות באקו היא לקבל את חסותה של רוסיה והצבת יחידותיה בעיר.
שליט באקו הפר את התנאים שהציבו לו הרוסים ותוך מסירת מבצר העיר נרצח ציציאנוב בהתנקשות ב-8 בספטמבר 1806. רצח זה הוביל את הרוסים לכיבושו של האזור בכוח ללא משא ומתן.
מאוחר יותר, בשנת 1811, הועבר אפרו של ציציאנוב לקבורה בקתדרלת סיוני בטביליסי.
פאבל ויקטורוביץ' פוגרבניאק הוא כדורגלן עבר רוסי.
בעבר שיחק בזניט סנקט פטרבורג, בשטוטגרט ובנבחרת רוסיה.
גובהו של פוגרבניאק הוא 1.88 מטר.
הוא נחשב לחלוץ יעיל, ובעונת זכה בתואר מלך השערים של גביע אופ"א.
בנוער, פוגרבניאק היה שחקן מצטיין במדי ספרטק מוסקבה.
בעונת 2002 הוא שיחק 2 משחקים במדי הקבוצה הבוגרת, בגיל 18 בלבד.
בעונת 2003, הוא הושאל לבלטיקה קלינינגרד כדי לצבור ניסיון ודקות משחק, והצטיין בעונתו במדי הקבוצה עם 15 שערים.
פוגרבניאק חזר לספרטק מההשאלה בפתיחת עונת 2004 והתחיל במדיה את העונה, אך בהמשך העונה עבר לחימקי.
בעונת 2005 פוגרבניאק עבר לשחק בשיניק ירוסלבל, ובעונה שלאחר מכן עבר פעם נוספת, הפעם לטום טומסק.
אף על פי שהחליף קבוצה בכל עונה הוא הרבה להבקיע בכל מקום שבו שיחק.
בעונת 2007, פוגרבניאק חתם בזניט סנקט פטרבורג, הקבוצה בה שגשג.
פוגרבניאק נתן עונה מוצלחת, כאשר זכה בתואר מלך השערים של גביע אופ"א עם 10 שערים, טורניר בו זכה עם זניט לאחר ניצחון 0–2 במשחק הגמר על גלאזגו ריינג'רס.
הוא זכה עם זניט גם באליפות רוסיה באותה עונה, שבה שיתף פעולה באופן מוצלח בחוד ההתקפה עם אנדריי ארשאבין.
ב-29 באוגוסט 2008 זכה פוגרבניאק עם קבוצתו בסופר קאפ האירופי, ואף כבש שער בניצחון 1–2 על זוכת ליגת האלופות מנצ'סטר יונייטד.
פוגרבניאק כבש שער בודד בחמישה משחקים בשלב הבתים בליגת האלופות לעונת 2008/09.
בקיץ 2009 עבר פוגרבניאק לקבוצת שטוטגרט מהבונדסליגה, וחתם על חוזה לארבע שנים.
בפברואר 2012 הושאל לפולהאם האנגלית.
כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה מול סנדרלנד הוא הבקיע שער וקבוצתו ניצחה 1–2. ב-8 ביולי 2012 חתם בקבוצה האנגלית רדינג לארבע שנים.
ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במחזור הראשון של עונת 2012/13 נגד סטוק סיטי.
ב-27 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בדינמו מוסקבה.
בינואר 2018 שוחרר משורות הקבוצה לאחר סכסוך עם הנהלת הקבוצה וכעבור חודש חתם בשורות טוסנו וכבר במשחק הבכורה שלו, במסגרת שלב רבע גמר הגביע הרוסי הבקיע את השער הראשון שלו במדי טוסנו.
באוגוסט 2018 חתם בקבוצת אורל.
בה שיחק עד יולי 2020 ובאוקטובר 2020 חידש מולם את החוזה שוב, עד ליוני 2021.
פוגרבניאק הצעיר זומן לנבחרת רוסיה לראשונה ב-16 באוגוסט 2006 במשחק הידידות מול נבחרת לטביה, במהלכו גם כבש את שער הניצחון של נבחרתו, שהיה שערו הראשון במדיה.
הוא זומן על ידי מאמן הנבחרת חוס הידינק לסגל ליורו 2008, אך פציעה במהלך משחק מול סרביה מנעה ממנו להשתתף בטורניר, והביאה לזימונו של הקשר אולג איבנוב במקומו.
פוגרבניאק זומן גם ליורו 2012. במהלך הטורניר השתתף במשחק אחד - מול יוון.
לאחר יורו 2012 - פרש מהנבחרת.
מלך השערים של גביע אופ"א (1):
פאבל אנדרייביץ' פדוטוב – 14 בנובמבר 1852 (יוליאני)) היה צייר חובב רוסי, שנודע בסגנונו המדויק, מרובה הפרטים, והביקורתי.
ציוריו דומים באופיים לציוריו של ויליאם הוגארת' ופדוטוב נקרא לעיתים "הוגרת' הרוסי".
פדוטוב נפטר בהיותו בן 37, בעת שהיה מאושפז בבית חולים לחולי נפש.
פדוטוב נולד במוסקבה, והיה בנו של קצין צבא בדימוס.
פדוטוב למד בבית הספר הצבאי במוסקבה, עם סיום לימודיו החל לשרת בגדוד פינלנד של המשמר הקיסרי שהיה מוצב בסנקט פטרבורג.
הוא התעניין באמנויות, למד לנגן בחליל ולמד לצייר בבית ספר לאמנות בשעות הערב.
בשנת 1844 החליט לעזוב את הצבא והתמקד בציור.
ציוריו המוקדמים היו בצבעי עפרון וצבעי מים ובשנת 1846 החל לצייר בצבעי שמן.
ציוריו של פדוטוב זכו להצלחה והוצגו בתערוכות בסנקט פטרבורג בין השנים 1849–1850, אולם במהרה ציוריו הביקורתיים בהם הוא תקף את האצולה והאריסטוקרטיה, וקשריו עם קבוצת פטראשבסקי הביאו לירידת קרנו בקרב האצילים והממשל.
פדוטוב התמקד בציור דיוקנאות קטנים - בעיקר של חבריו ובני משפחותיהם - בעיקר בני משפחת זדנוביץ', משפחתו של חברו הטוב לגדוד של פדוטוב.