tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נפגש שם עם רבי יהונתן אייבשיץ, רב הקהילה, וביקש ממנו הסמכה לתואר "מורנו" או לכל הפחות לתואר "חבר" (דרגה מתחת לתואר "מורנו", שזכו בה אחרי חמש שנות לימוד).
הרב אייבשיץ סירב להעניק לו את התארים בנימוק שמתן תואר "מורנו" למי שאיננו נשוי "הוא דבר יוצא ממנהגו של עולם", והתואר "חבר" אינו מתאים לאדם בשיעור קומתו של מנדלסון.
עם זאת, הוא כיבדו במכתב מלא שבחים.
משערים שהסיבה האמיתית לסירוב הייתה התעסקותו של מנדלסון בפילוסופיה וב"חוכמות הגויים".
באותה שנה התארס מנדלסון עם פרומט גוגנהיים, והתחתן עִמה בקיץ 1762. מנדלסון הציג את הנישואים הללו כנישואי אהבה המבוססים על קשר רומנטי מתמשך, בניגוד לנורמה של נישואין בשידוך, שהייתה נהוגה באותה תקופה אצל יהודי גרמניה.
לזוג נולדו במשך השנים עשרה ילדים, שארבעה מהם מתו בינקותם או בילדותם ורק שישה הגיעו לבגרות: ברנדל-דורותיאה, רייקל, יוסף, ינטה-הנרייטה, אברהם ונתן.
לאחר נישואיו ובעקבות השתדלותם של ידידיו האינטלקטואלים אצל המלך, זכה מנדלסון למעמד של "יהודי חסות שלא מן המניין", מעמד משפטי שהוגדר בכתב הזכויות של פרידריך הגדול מ-1750. שאר בני משפחתו קיבלו זכויות אלו רק לאחר מותו.
ארבעה מתוך ששת ילדיו המירו את דתם לנצרות.
ובדור השלישי התרחקו מן היהדות כמעט כולם; רק אחד מתשעת נכדיו נותר יהודי.
ב-1763 זכה מנדלסון בפרס ראשון בתחרות של האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים על ספרו Über die Evidenz der metaphysischen Wissenschaften ("על הראיות למדעי המטאפיזיקה"); בתחרות על הפרס הקדים את עמנואל קאנט, שזכה במקום השני.
ב-1767 פרסם את אחד מספריו החשובים ביותר – Phädon, oder über die Unsterblichkeit der Seele ("פיידון, או על אלמותיות הנפש", בעקבות הדיאלוג האפלטוני בשם זה), שבו הביא ראיות להישארות הנפש (שנים לאחר מכן התעמת קאנט עם טיעון זה בספרו ביקורת התבונה הטהורה).
הספר תורגם לשפות רבות, כולל עברית, ונדפס במספר גדול של מהדורות.
שמו של מנדלסון הלך לפניו: הוא כונה "סוקרטס הגרמני" או "אפלטון הגרמני"; נסיכים גרמנים ביקשו להיפגש איתו, ומדליה מיוחדת הוטבעה לכבוד צאת הספר.
מנדלסון שלח עותק של הספר לנפתלי הרץ וייזל, אף כי חשש שווייזל יסתייג מתוכנו; אולם וייזל הביע התפעלות רבה מן הספר, והבטיח לתרגמו לעברית.
הוא לא עמד בהתחייבות זו, והתרגום לעברית נעשה על ידי אדם אחר רק לאחר מותו של מנדלסון.
האקדמיה של ברלין בחרה בו ב-1771 לחבר מן המניין, אך פרידריך הגדול ביטל את הבחירה בגלל יהדותו.
מעשה זה היה לו תזכורת בלתי נעימה לכך, שגם בחברה הגרמנית הנאורה של זמנו עדיין הוא מופלה לרעה מסיבות דתיות.
תזכורת מטרידה בהרבה קיבל עוד לפני כן, בפרשת לאוואטר.
יוהאן קספר לאוואטר (או לפאטר; Lavater) היה איש דת נוצרי מציריך שעסק גם בפילוסופיה וחקר את מדע הפיזיונומיה, הכרת תכונת האדם על פי קלסתר פניו.
בביקוריו בברלין התרשם ממנדלסון ומהגותו, והגיע להחלטה שעליו להביא את מנדלסון אל הנצרות.
ב-1769 תרגם לאוואטר לגרמנית את ספרו של הפילוסוף השווייצרי שרל בונה (Bonnet) על הראיות לנכונות האמונה הנוצרית, ובראש התרגום פרסם מכתב הקדשה למנדלסון.
במכתב קרא למנדלסון להפריך את ראיותיו של בונה או להודות בנכונותן ולהמיר את דתו לנצרות.
מנדלסון נקלע למצב קשה: מצד אחד הוא לא היה חופשי להציג טיעונים נגד הנצרות מפחד הצנזורה ודעת הקהל, ומצד שני הימנעות מתגובה הייתה מתפרשת ככניעה וכהודאה בטענותיו של לאוואטר.
מכתבו של לאוואטר לימד את מנדלסון, כי על אף הכבוד וההערכה שזכה להם, מעמדו כיהודי נותר נחות ועדיין הוא נאלץ להתגונן מפני ניסיונות להמיר את דתו.
מנדלסון השיב ללאוואטר באיגרת פומבית שנקראה "איגרת אל האדון הדיאקונוס לאוואטר", ובה כתב כי הוא נשאר יהודי משום שהוא משוכנע בצדקתה של היהדות.
הוא מוכן לקבל את תורותיו של ישו במה ששייך לחלק המוסרי שבהן, אולם כלל וכלל אין הוא מקבל את עיקרי הדת של הנצרות.
הוא גם הדגיש כי היהדות, בניגוד לנצרות, אינה עוסקת במיסיונריות ובכפייה על בני דתות אחרות, ולכן היא דת סובלנית ונאורה יותר.
הוא הודה כי גם ביהדות יש דברים שאינם לרוחו, כגון אמונות טפלות ומנהגי שטות, אבל אין באלה כדי לגרום לו לנטוש את דתו.
לאוואטר השתכנע מן הדברים והתנצל על שגרם למנדלסון עוגמת נפש, אולם הפולמוס המשיך להתנהל בין אנשי רוח בברלין.
גם בין היהודים היו שלא רוו נחת מהסתייגויותיו של מנדלסון מן היהדות.
מנדלסון, שחלה במחלת לב, נאלץ להפחית את פעילותו האינטלקטואלית למשך חודשים ארוכים.
כתוצאה מפרשת לאוואטר פחת עיסוקו של מנדלסון בפילוסופיה כללית והדגש בפעולתו עבר לעניינים יהודיים.
הוא פעל לשיפור מעמדם של היהודים, להפצת השכלה וליציאתם של היהודים מן הגטו התרבותי.
פרסומו ומעמדו עשו אותו כתובת בעבור קהילות יהודיות שביקשו שיתערב לטובתן אצל השלטונות הפרוסיים בעניינים שונים.
בעקבות אחת מן הפניות הללו, פרץ פולמוס בנושא איסור הלנת המת: בעקבות ההתפתחויות במחקר המדעי והרפואי, הוציא ב-1772 פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין הוראה שלפיה אסור לקבור אדם עד שיעברו שלושה ימים ממותו, מחשש שהמיתה איננה ודאית.
מכיוון שהוראה זו מנוגדת להלכה, שלפיה אסור להלין את המת, פנו יהודי המקום למנדלסון בבקשה שיפעל לביטול הגזירה.
מנדלסון נענה לבקשתם, אך לגופו של עניין היה בדעה שהוראת הדוכס הגיונית ומסתברת, ואין כל סיבה לבטלה.
הוא התכתב בעניין זה עם רבי יעקב עמדין (היעב"ץ) והגן על גישתו, עד שהלה הורה לו לחדול לדון בעניין שכן "בלאו הכי רבו המתלוננים על מעלתו, שמגדל כלב" (כלומר, עוסק בפילוסופיה ובחכמות חיצוניות).
כמו כן הובאו דבריו על ידי החתם סופר, שכתב על כך: "החכם רמ"ד טען להתיר איסורָן של חכמי ישראל ...
אך הגאון מורנו הרב יעב"ץ ולא נשא לו פנים".
ב-1776 ביטלה פרוסיה (להלכה בלבד) את זכותם של היהודים לדון בעצמם בענייניהם, וביקשה מרב העיר ברלין צבי הירש לוין להכין לה סיכום של דיני המשפט העברי בענייני נישואין וממונות.
לוין, שלא היה בקיא בגרמנית, פנה אל מנדלסון, והלה עשה זאת בשבילו וחיבר את הקובץ Ritualgesetze der Juden ("חוקי הפולחן של היהודים").
הקהילה היהודית בברלין מינתה אותו לפרנס, והוא מילא כמה תפקידים במוסדות ההנהגה.
ב-1777 נסע מנדלסון לסיור בכמה מערי גרמניה.
כשהגיע לדרזדן נדרש לשלם בשער העיר את המס המוטל על כניסת יהודים ובקר.
כשגילו זאת שלטונות העיר, התנצלו בפניו עמוקות והשיבו לו את הכסף, אך האירוע הותיר את רישומו אצל מנדלסון.
בביקורו בקניגסברג נפגש עם עמנואל קאנט.
בסוף שנות השבעים החל מנדלסון במפעל שעתיד היה להפוך לחיבור חשוב ביותר של תנועת ההשכלה היהודית – הביאור העברי והתרגום לגרמנית של התורה.
לפי דבריו של מנדלסון במבוא לביאור, בתחילה התכוון לחברו רק לצורך חינוך בניו.
אולם ר' שלמה דובנא, שהיה אז מורה לבניו של מנדלסון, הציע לו להוציא את הביאור לרשות הכלל, ומנדלסון הסכים.
לפי עדויות אחרות, מראש התכוון מנדלסון להפיץ את התרגום והביאור כדי לקרב את היהודים להשכלה ולפתוח בפניהם צוהר לשפה הגרמנית, ובאמצעותה לתרבות הגרמנית.
מטרה נוספת הייתה להציג ליהודים המשכילים אלטרנטיבה לפרשנות הנוצרית ולתרגומים הנוצריים של המקרא, ומנגד להרחיקם מהתרגומים ליידיש, שבעיניו של מנדלסון היו לא מדויקים בגלל אי-יכולתו של הניב הזה להכיל את הרעיונות המורכבים של המקרא.
מנדלסון כתב את הביאור, וכמה מידידיו המשכילים נרתמו לסייע בהדפסתו והפצתו.
ב-1778 הוציא לאור שלמה דובנא באמסטרדם עלון מקדים לביאור בשם "עלים לתרופה", שנועד לאסוף חותמים על הביאור, ובו דוגמאות קצרות של התרגום ושל הביאור.
כמה מאות יהודים מקהילות ברחבי אירופה חתמו ונעשו מנויים על הביאור, וכך סייעו במימונו.
אף על פי שבידי מנדלסון כבר היו הסכמות של רבנים, כולל מצד הרב לוין ובנו שאול ברלין אב בית דין פרנקפורט על נהר אודר, הוא נמנע מלצרפן לכרכים הראשונים של הביאור, בנימוק שחיבור בגרמנית אינו צריך להסכמות מרבנים.
אולם עד מהרה התעורר קצפם של הרבנים על התרגום, ובראשם רבי רפאל הכהן מהמבורג, שאיים בהטלת חרם על הספר, ושל רבי יחזקאל לנדא מפראג, בעל ה"נודע ביהודה".
הוא נדפס בווילנה בשנים 1848–1853 על ידי אד"ם הכהן ויצחק אייזיק בן יעקב).
הרב לנדא עצמו תמך בתרגום מתחרה, שבו נעשה שימוש במשלב נמוך ועממי יותר, ולא בגרמנית הגבוהה שבה השתמש מנדלסון.
כשהתגברו מעשי הקנאות מצד הרב רפאל זיסקינד הכהן, דאג מנדלסון להחתים כמנויים על הביאור את מלך דנמרק, שהמבורג הייתה תחת שלטונו, ואת יורש העצר שלו.
בעקבות זאת נאלץ הרב הכהן לרסן את מחאתו.
כרכי הביאור, בשם "נתיבות השלום", יצאו לאור בזה אחר זה בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים של המאה ה-18. מנדלסון עצמו כתב את התרגום לגרמנית (באותיות עבריות) לכל התורה, ואת הביאור לפרשת בראשית, לחומש שמות כולו ולכמה פרשות בחומש דברים, וכן שימש עורך לביאור כולו.
שלמה דובנא סייע בידו בעריכה, חיבר את הביאור לשאר חומש בראשית והוסיף הערות דקדוקיות, אולם מסיבות לא ברורות עזב את המפעל ונסע לעירו.
מנדלסון כתב שהסיבה לכך הייתה ההוצאות הכספיות המרובות שהיו בהדפסת הביאור.
חוקרים משערים שסיבות נוספות היו מעורבות בעניין, ובהן סכסוך על רקע העריכה שערך מנדלסון את דברי דובנא והשמטת קטעים ארוכים מההקדמה שחיבר הלה לספר שמות, וכן לחץ מצד הרבנים על דובנא שיחדל להשתתף במפעל.
את החלק על ספר ויקרא כתב נפתלי הרץ וייזל.
הוא חיבר גם שיר הלל לביאור בשם "מהלל רֵע" (במקור: מהלל ריע), שנדפס בראש הביאור לספר שמות.
את הפירוש לספר במדבר כתב אהרון פרידנטאל, ואת הביאור למספר פרשות מספר דברים כתב הרץ הומברג.
הכרך האחרון יצא ב-1783 ואז הוסיף מנדלסון גם מבוא לסדרה כולה בשם "אור לנתיבה".
בצדדים הכספיים והמנהליים של ההדפסה סייעו למנדלסון אחיו שאול וידידו-תלמידו דוד פרידלנדר.
מנדלסון חיבר גם תרגום לתהלים ולשיר השירים, וביאור לקהלת.
אחרי מותו המשיכו המשכילים את המפעל, וכתבו תרגום וביאור לכל המגילות ולהפטרות כל השנה.
מנדלסון פנה לידידו הנוצרי כריסטיאן וילהלם פון דוהם (Dohm) והציע לו ליטול על עצמו את המשימה.
דוהם נענה לאתגר, וחיבר את הספר Über die bürgerliche Verbesserung der Juden ("על תיקונם האזרחי של היהודים").
בספר טען דוהם כי אין מניעה כללית שהיהודים יהיו אזרחים טובים במדינה, אלא רק בעיות מקומיות; הוא הוסיף גם שרצוי להשאיר בידיהם את החופש לדון על פי דיניהם, לרבות את הזכות להחרים ולנדות את בני הקהילה לפי הצורך.
עם זאת הסכים עם דעתו של המלך פרידריך הגדול, שאין להרבות יותר מדי את מספרם באוכלוסייה, וקבע שיש צורך לתקן ליקויים רבים במנהגיהם ובתכונותיהם.
מנדלסון ראה צורך להגן על חלק מדברי דוהם וגם לערער על כמה מטענותיו, ולכך הקדיש את ההקדמה לספרו של מנשה בן ישראל "לתשועת ישראל", שתרגם לפי בקשת מרכוס הרץ מאנגלית לגרמנית ב-1782. בהקדמה קבע מנדלסון כי הדעות הקדומות והיחס המפלה כלפי היהודים עדיין קיימים בזמנו.
הוא הסתייג מדעתו של דוהם שיש להגביל את שיעורם של היהודים במדינה, ובעיקר תקף את טענת דוהם שיש להשאיר בידי הרבנים את זכות החרם והנידוי.
מנדלסון, שנתקל בניסיונות להחרים את ביאורו למקרא אף כי לא אותו עצמו, עָקב ב-1782 מקרוב אחרי הפולמוס סביב החוברת "דברי שלום ואמת" שהוציא ידידו נפתלי הרץ וייזל באותה שנה.
הרבנים, שהתנגדו למהפך בחינוך היהודי שהציע וייזל, החרימו את החוברת שלו ושקלו להחרים גם את וייזל עצמו, ומנדלסון פעל (מאחורי הקלעים) עם אחרים נגד כוונה זו.
מנדלסון, שהותקף מצד הנוצרים והיהודים גם יחד, חיבר בתגובה ספר שבו שטח את השקפתו בענייני היהדות והנצרות.
ספר זה, שהוא אולי ספרו החשוב ביותר של מנדלסון, קרא לסובלנות דתית ולהכרה בזכויות היהודים.
הרעיון ליצור "דת טבעית" שתתאים לכל, דאיזם, נתפס בעיניו ככפיית אמונה בדרך אחרת, ועל כן כנוגד את הנאורות והסובלנות.
השקפות אלה הביאו אותו להסתייג גם מכתב הסובלנות שהוציא ב-1782 יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בניגוד לווייזל ולהרץ הומברג שראו בו פתח למהפכה ביחס אל היהודים.
בשנות השמונים החלה להתגבש תנועת ההשכלה היהודית.
חבריה הצעירים ראו עצמם כתלמידיו של מנדלסון, אולם הוא עצמו לא השתתף בתנועה באופן מעשי.
"חברת דורשי לשון עבר" – הארגון הממוסד הראשון של תנועת ההשכלה – הוקמה על ידי יצחק אייכל ואחרים בקניגסברג ולא בברלין, עיר מגוריו של מנדלסון.
הוא גם לא פרסם חומר משלו ב"המאסף", כתב העת של המשכילים, ורק מסר לעורכים לפרסום את חילופי המכתבים שלו עם ר' יעקב עמדן בשאלת הלנת המתים.
הוא העדיף לפרסם את מאמריו ב"ירחון הברלינאי" (Berlinische Monatsschrift), וב-1783 התקבל כחבר של כבוד ב"חברת יום רביעי", האגודה הסגורה והחשאית של האינטלקטואלים בברלין.
ביתו של מנדלסון ברחוב שְׁפַּנְדַאוּ (Spandau) מספר 68 בברלין היה מרכז של עיון אינטלקטואלי והגות פילוסופית.
בסלון של מנדלסון התארחו פילוסופים והוגי דעות יהודים ונוצרים, ועסקו בענייני העולם והשעה.
בשבתות באו בעיקר אורחים יהודים, ודנו בסוגיות מן העולם היהודי.
בשנותיו האחרונות לימד בשעות הבוקר המוקדמות שיעורים למשכילים צעירים על הוכחות לקיום האלוהים, וב-1785 הוציא לאור שיעורים אלה כספר בשם Morgenstunden ("מועדי שחר").
ידידו לסינג כתב בשנותיו האחרונות את המחזה "נתן החכם", שהדמות המרכזית בו מבוססת על דמותו של מנדלסון.
לאחר מותו של לסינג ב-1781 יצא הפילוסוף פרידריך היינריך יעקבי בהכרזה כי לסינג היה למעשה פנתאיסט ואתאיסט והחזיק בדעותיו של שפינוזה.
מנדלסון, שתכנן בתחילה לכתוב את תולדות חייו של לסינג, יצא להגנתו בחיבור בשם An die Freunde Lessings ("אל ידידיו של לסינג"), ובו פרס בהרחבה את טענותיו נגד שפינוזה והפנתאיזם, וקבע כי לסינג לא אחז בהשקפות כאלה.
חיבור זה, יחד עם "מועדי שחר", פתח את "הפולמוס הפנתאיסטי" שהתנהל בשנים הבאות בין הוגי דעות בברלין סביב תורתו של שפינוזה.
ואולם מנדלסון לא הספיק להשתתף בו, שכן טרדות הוצאת הספר לאור גרמו לו להצטננות קשה, והמחלה הביאה למותו בה' בשבט תקמ"ו, 4 בינואר 1786, והוא בן חמישים ושש.
מנדלסון נקבר בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות היהודי הישן בברלין.
השקפת עולמו של מנדלסון פרוסה על פני המרחב הפילוסופי הכללי וגם על פני עולם האמונות והדעות היהודי.
במרחב הפילוסופי הכללי החזיק מנדלסון בשיטה הפילוסופית האופטימית מבית מדרשם של לייבניץ וכריסטיאן וולף, שלפיה עולמנו הוא "הטוב שבכל העולמות".
במחלוקת שבין הנאורות בנוסחה הצרפתי, שגרסה יציאה אקטיבית מול המסורת והעולם הישן, ובין הנאורות בנוסח הגרמני, שהייתה סובלנית יותר, וקראה לפעולה הדרגתית ומתונה, היה מנדלסון מן המנסחים הברורים ביותר של מחנה הנאורות הגרמנית.
הוא קרא להנחלת ערכי הסובלנות הדתית ולהרחבת ההשכלה בדרך של שכנוע והסברה לאורך זמן.
בניגוד לכמה מהמושפעים מהגותו, כגון דוד פרידלנדר, לא היה מנדלסון דאיסט במובן המלא של המילה.
לשיטתו, הדת – ובפרט היהדות – מחויבת להחזיק גם במצוות מעשיות.
את הניסיון לאחד מאמינים נוצרים ויהודים תחת כנפי האמונה הדאיסטית ב"דת הטבעית" הוא ראה כדרך סמויה של כפייה דתית.
הוא התנגד בחריפות גם לתפיסה הפנתאיסטית של שפינוזה.
לשיטתו, האמונה באל ניתנת להוכחות רציונליות, והיא מחויבת מן השכל האנושי; כמסקנה מכך יכולים להיות עקרונות תאולוגיים משותפים לדתות השונות.
הנצרות כופה על מאמיניה השקפות המנוגדות לשכל, וגם פועלת במיסיונריות להפיץ את השקפתה גם בין מי שאינם נוצרים, ומשום כך היא פחות נאורה וסובלנית מן היהדות.
בניגוד לעיקרי האמונה, המצוות המעשיות אינן מסורות לכל יחיד להחליט עליהן לפי שיקול דעתו העצמאי, אלא חיובן נובע מן הסמכות הדתית; כלומר, אין "דת נגלית" אלא רק "הלכה נגלית".
משום כך רשאים המוסדות הדתיים לכפות על היחיד את קיום המצוות המעשיות – בעיקר את אלה הנחוצות לצורך שמירה על קיום הקהילה הדתית ואורח חייה – אולם אין הם רשאים לכפות על היחיד עניינים שבתחום האמונות והדעות.
התגלות האל אין מטרתה להציג לאדם משנה תאולוגית, שכן אליה הוא יכול להגיע בעצמו בכוח העיון הרציונלי; אלא לפרוס בפניו את המצוות המעשיות שאינן מוסקות בכוח השכל.
משום כך גם אין זהות בין המצוות המעשיות של היהדות לאלה של הנצרות, וזאת בניגוד לטענתם של הדאיסטים.
היהדות מעולם לא קבעה מצווה או חובה להאמין בעקרונות מסוימים, אלא חייבה רק לקיים את ההלכה שעוסקת במעשים בלבד – מעשים שמטרתם היא ליישם את העקרונות הדתיים המופשטים בחיי הקהילה והפרט.
מבחינת השקפתו הדתית, מנדלסון האמין שהתורה נצחית, קבועה ובלתי משתנה, ואינה נתונה לשום תמורה היסטורית.
מבחינה זו, כתב עליו מיכאל מאיר, "כיהודי שומר מצוות שהיה גם מעורה בחברה, מנדלסון עתיד היה לשמש דוגמה ליהדות האורתודוקסית המודרנית...
הוא אפילו לא היה מבשר של תנועת הרפורמה".
את ההשקפות האלה יישם מנדלסון בתוך המרחב היהודי.
לפי השקפתו, שלקהילה אין זכות לכפות דעות על היחידים בתוכה, הוא התנגד לשימוש של רבנים בכלי החרם והנידוי כלפי הוגי דעות שהציגו אלטרנטיבות לאליטה הרבנית בתחום ההגות וההנהגה.
בצעירותו הוציא לאור את כתב העת "קהלת מוסר", שבו ניסה להציג ליהודים בעברית רעיונות של אסתטיקה, אופטימיות ועבודת האל מתוך הכרת הטבע והבריאה, וזאת בניגוד לקו הקפדני והקודר שהטילה ספרות המוסר בסגנון "קב הישר" שהייתה נפוצה באותה תקופה ביהדות אשכנז.
הוא פעל לעידוד השימוש בשפות תרבות גבוהות – עברית לצרכים תוך-יהודיים וגרמנית לצורכי תרבות כללית – על חשבון השימוש ביידיש, שהייתה בעיניו ובעיני רוב המשכילים אחריו שפת כלאיים נחותה ומשובשת.
עם זאת הוא לא תמך בגישות שקראו להתנגשות חזיתית עם העולם הרבני, והעדיף לפעול בדרך של שכנוע והפצת רעיונות.
בשנותיו האחרונות, כשפתחו המשכילים הצעירים שורה של חזיתות כנגד האליטה הרבנית, בין אם על רקע פולמוס "דברי שלום ואמת" של וייזל, בין אם על דפי "המאסף", ובין אם באירועים אחרים, לא השתתף מנדלסון בפרובוקציות והעדיף לפעול מאחורי הקלעים בדרכים שקטות.
רעיונות לאומיים במשמעותם המודרנית לא היו מוכרים למנדלסון, כפי שלא היו מוכרים לשאר בני תקופתו.
הוא אמנם התנגד להתבוללות דתית או דמוגרפית של היהודים בנוצרים, והאמין שהיהודים צריכים להמשיך לקיים את כל המצוות המעשיות ולהישאר קהילה עצמאית, אבל סבר שלא יכול להתקיים שלטון ריבוני של היהודים על עצמם במדינה משלהם.
כשהעלו בפניו רעיון מעשי ברוח זו, השיב כי העם היהודי אינו מוכן עדיין למפעל כזה ואין לו כוח הרצון הדרוש למשימה.
הקיום היהודי בגלות היה עדיף בעיניו על המדינה התאוקרטית היהודית מימי המקרא, שכן בו יכול היהודי לבחור בעצמו, ולא על ידי כפיית השלטון, לקיים את מצוות הדת.
לשיטתו, היהודי צריך להיות אזרח שווה זכויות ושווה חובות במדינה האזרחית האירופית, והוא התאכזב בכל פעם שנתקל ביחס שונה אליו בשל יהדותו מצד הנוצרים, ובכל פעם שפגש בהתבדלות אזרחית מצד אחיו היהודים.
נקודה זו של חסרון הלאומיות בשיטתו של מנדלסון עתידה להיות מקור עיקרי לביקורת כלפיו בדור האחרון של תנועת ההשכלה, כמאה שנים לאחר מותו, כשפתח פרץ סמולנסקין – על ידי פרסום מסה ביקורתית חריפה על מנדלסון "עת לטעת" – את תקופת הלאומיות העברית שהובילה אל הציונות.
מנדלסון לאחר מותו; הערכת דמותו
אף כי מנדלסון עצמו קיים בחייו אורח חיים יהודי-דתי, ארבעה מבין ששת ילדיו המירו את דתם לנצרות, ומבין תשעת נכדיו (ובהם המלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי) רק אחד נותר יהודי.
התופעה של המרת דת לנצרות הייתה נפוצה מאוד בברלין בדור שאחרי מנדלסון, בעיקר בקרב הדור הצעיר שההשכלה הייתה אמורה להציע לו חלופה לטמיעה גמורה בתרבות הגרמנית.
המרת דת מצד צעירים נאורים כמו רחל ורנהגן – שנעדרו כל אמונה דתית וביקשו להתקבל בחברה הפרוסית אך חשו דחייה כלפי מורשתם היהודית – התרחשה בעשרות מדי שנה.
תלמידו של מנדלסון, דוד פרידלנדר, שהיה דאיסט, ניסה לשמור על השקפתו זו תוך קבלת זכויות של נוצרי.
הוא הציע לכומר אברהם טלר, שהיה בעצמו רציונליסט והואשם בכפירה על ידי שמרנים, להיטבל עם משפחתו וחבריו בלי שיוכרחו להצהיר על אמונה בעיקרי הנצרות – הצעה שטלר דחה.
עוד בחייו הפך מנדלסון דמות מפורסמת הן אצל היהודים והן אצל הנוצרים.
תמונתו נדפסה בפרסומים רבים והייתה מוכרת לכל; הוא ייצג את רוחה של הנאורות ואת יכולתו של האדם, גם אם הוא יהודי עני מעיר שדה, להפוך בכוח עצמו לדמות מרכזית בעולם האינטלקטואלי והתרבותי.
קשריו עם ידידיו הנוצרים ומעמדו בחברה הברלינאית נתפסו כראשיתו של תהליך האמנציפציה ליהודים.
המשך התהליך של הפיכת דמותו למיתוס היה בביוגרפיה שפרסם יצחק אייכל בכמה המשכים בכתב העת "המאסף" מיד לאחר מותו, ואחר כך הוציא לאור כספר בפני עצמו (ברלין, תקמ"ט-1788).
מנדלסון תואר על ידי אייכל ושאר המשכילים כאב המייסד של תנועת ההשכלה.
נקשרו בו תיאורי גבורה (למשל, כאילו הלך ברגל את הדרך מעיירת הולדתו דסאו לברלין - כ-120 ק"מ) ותיאורים בעלי אופי מיתולוגי (למשל כמנהיג המוביל אחריו עדת תלמידים; היום מחזיקים ההיסטוריונים בדעה, שקשה להצביע על חוג תלמידים של מנדלסון, במובן הרגיל של המילה).
הוא תואר כ"משה השלישי" (אחרי משה רבנו והרמב"ם), ונכתבו עליו שירי הלל, כגון השיר הקצר הבא שפורסם ב"המאסף" לאחר מותו, ומחקה את אמרתו של אלכסנדר פופ על אייזק ניוטון:
עם זאת, באופן מעשי לא היו כתביו והשקפותיו של מנדלסון במוקד הפעילות של תנועת ההשכלה.
רוב כתביו, למעט הביאור, נכתבו בגרמנית ולא היו מוכרים למשכילים במזרח אירופה.
"ירושלים" תורגם לעברית במלואו רק כשמונים שנה אחרי מותו של מנדלסון.
מנדלסון גם לא השתתף בפעולות הממוסדות של תנועת ההשכלה הפרוסית, ולמעשה הביאור היה המפעל העיקרי שלו שהשפיע על המשכילים.
חלק מההיסטוריונים משייכים את מנדלסון אל המשכילים המוקדמים שפעלו לאורך המאה ה-18 ללא מסגרות ממוּסדות.
עד שלהי המאה ה-19 היה מנדלסון דמות נערצת בכל החוגים ביהדות גרמניה.
רש"ר הירש ופעילי הנאו-אורתודוקסיה ראו בו את הראשון שהגשים את חזונם על 'תורה עם דרך ארץ'.
חגיגות המוניות, באופן בו כובדו גיבורי תרבות גרמניים דוגמת שילר וגתה, נערכו ביום השנה המאה להולדתו ב-1829, בציון המאה וחמישים ב-1879, ובציון המאתיים ב-1929. אף כי הן הובלו על ידי הציבור היהודי, היה להן הד גדול גם בחברה הנוצרית.
נימה ביקורתית יותר השתלטה בתחילת המאה ה-20: בין 1879 ל-1929 כמעט ולא יצאו ביוגרפיות או חיבורים אודותיו, והוא היה מושא למתקפות על רקע ההערכה מחדש של מצב היהודים בחברה והשפעותיה ארוכות הטווח של הטמיעה בתרבות הגרמנית.
בתקופה בה התנערו רבים מהאמונה ברציונליזם מופשט ובקדמה, נחשפה מורשתו לרוויזיה מקיפה; מה שנחשב קודם להתחדשות ושגשוג היה עתה בעיני יהדות גרמניה כראשיתה של התדרדרות והתבוללות.
חגיגות המאתיים משכו תשומת לב רבה, אך התאפיינו בטון פושר: הביטאון האורתודוקסי "ישורון" (בו נכתב לרגל יום המאה-וחמישים כי יחסו של מנדלסון לנצרות ולנסיבות העידן היה בבחינת "קידוש השם, המשפיע עלינו ברכתו עד היום") ציין עתה כי הידע ההלכתי שלו היה מועט.
נימות ביקורתיות דומות נשזרו בפרסומים רפורמיים: בין היתר, הרב הליברלי מקס דינמן פרסם טור בו נאמר: "מהי עמדתנו הנוכחית כלפי דעותיו של מנדלסון?
עלינו להודות, היא ביקורתית." גם היידישה רונדשאו הציוני הגן עליו, אך מיעט לפארו.
עם השנים השתנתה גם גישתם של החרדים למנדלסון.
בחייו התייחסו אליו בדרך כלל הרבנים והיהודים שומרי המסורת בכבוד רב, ורק הביעו הסתייגות מסוימת מכתביו ומהשקפותיו.
לאחר מותו, ובפרט ככל שהקצינו המשכילים המאוחרים בעמדתם השלילית כלפי המסורת ואף נעשו דאיסטים או פנתאיסטים (לעיתים אף פרוטו-רפורמים), התעצמה ההתנגדות למנדלסון.
דמותו הפכה לסמל האפיקורסות והמרידה בדת והגורם להתמוטטותה של היהדות המסורתית.
הרבנים הזהירו מפני עיסוק בכתביו ובמשנתו; לפי חלק מהגרסאות, החת"ם סופר הזהיר בצוואתו: "בספרי רמ"ד אל תשלחו יד", וגם בשירותיו כתב "משה בן מנחם ברלין - משחתם בהם מום בם.
ויחר להם מאוד כי נבלה עשה".
כמה מן האדמו"רים החסידיים היו מראשי הדוברים נגד מנדלסון, על רקע ההתקפות ההדדיות החריפות שבין החסידים לבין המשכילים.
אולם בחוגים הנאורים ותומכי האמנציפציה נותר מנדלסון בגדר קדוש פטרון, והיה ניסיון לנכס את מורשתו באופן גורף.
במשך רוב תולדותיה ראתה בו היהדות הרפורמית את מייסדה או לפחות את אחד מחלוציה, קביעה שהוזכרה בחיבורים רבים מכל צדי המתרס הדתי.
ב-1986 פרסם מיכאל מאיר מאמר מכונן בו הגדיר את מנדלסון כרחוק מהרפורמיות וכמבשר הפיצול הפנימי בין שמירת מצוות לבין התערות והניסיון לחיות בשני עולמות האופייני לאורתודוקסיה המודרנית.
ביקורת של ממש נגד מנדלסון עלתה בתנועת ההשכלה רק בדור האחרון שלה, ומנסחה העיקרי היה המשכיל המאוכזב פרץ סמולנסקין, שנטש את השקפת התנועה והפך לחלוץ הלאומיות היהודית.
בסדרת מאמרים בשם "עת לטעת", שפרסם בשנות השבעים של המאה ה-19 בעיתונו "השחר", והוציא לאור אחר כך כספר, תקף סמולנסקין בחריפות את השקפתו של מנדלסון.
עיקר ביקורתו הייתה שלמנדלסון לא הייתה רוח לאומית, כפי שקידם סמולנסקין, ושהוא לא פעל להכרה בעם ישראל כבאומה בפני עצמה.
לשיטתו, מנדלסון לא השכיל לצפות את תוצאותיה של משנתו הנאורה-האזרחית, ובסופו של דבר יצאו רבים מאנשי השכלת ברלין, תלמידי מנדלסון, לשמד.
לביקורת זו צירף סמולנסקין את עניין תרגום התורה מן העברית אל הגרמנית:
כמה משכילים, ובהם אברהם בר גוטלובר ורש"י פין, יצאו להגנתו של מנדלסון והשיבו על טענותיו של סמולנסקין.
ואולם עם שקיעת תנועת ההשכלה בסוף המאה ה-19 ירדה קרנו של מנדלסון, והעיסוק בדמותו ובמשנתו הפך מדיון אידאולוגי למחקר היסטורי.
באמצע המאה העשרים הודפסה מהדורה של כל כתבי מנדלסון בגרמנית (בשלושה עשר כרכים) ובעברית (בשלושה כרכים), אך היא לא הושלמה בשל מלחמת העולם השנייה והשואה.
ביוגרפיות ומחקרים על מנדלסון נכתבו בשפות רבות לאורך השנים, בעיקר לקראת ציוני יובל להולדתו או לפטירתו.
המחקר הביוגרפי המקיף והמעודכן ביותר יצא לאור באנגלית על ידי אלכסנדר אלטמן ב-1973; ב-2005 יצאה לאור בפורמט פופולרי (לא מדעי) בעברית ביוגרפיה שכתב שמואל פיינר.
על שמו רחובות בתל אביב, בפתח תקווה ובערים נוספות.
כתבים קטנים בענייני יהודים ויהדות, רמת גן: ה'תש"ז
ירושלים: על אודות הכוח הדתי והיהדות
פעדאן (פיידון) - חקירה על השארות הנפש
מועדי שחר - חקירה בדבר קיום אלוהים
חומש נתיבות השלום (התרגום, ספר שמות ועוד) בצירוף אור לנתיבה
באור מלות ההגיון להרמב"ם (מהדורה ראשונה בשנת 1761 ומהדורה שנייה בחיי המחבר בשנת 1765).
מכתבים אודות התחושות, תל אביב: 1999
קהלת מוסר - 2 גליונות
"על השאלה: הארה מהי?", בתוך: הנאורות – פרויקט שלא נשלם?
שש מסות על נאורות ומודרניזם (עורך: עזמי בשארה), תל אביב: 1997
על השירה הלירית (מגרמנית: ידי אורן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
כתבי משה מנדלסון, כרך ג, מכתבים.
ביאור על ספר צאינה וראינה.
נוסף לכל אלו כתב מנדלסון חיבורים רבים בפילוסופיה כללית.
משה יעקב מנדלבאום (הכתיב הרשמי: מנדלבום; 1933 – 14 בדצמבר 2020, כ"ח בכסלו ה'תשפ"א) היה כלכלן ישראלי, שכיהן כנגיד בנק ישראל בין השנים 1982–1986. שימש עשרות שנים כמרצה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ובמוסדות נוספים.
נולד בירושלים בשנת 1933, ליחיאל בנו של הרב שמחה מנדלבוים, ודבורה בתו של טוביה סלומון (בנו של יואל משה סלומון), וגדל בבית משפחתו, ששכן במקום הידוע כשער מנדלבאום.
בצעירותו למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, בישיבת חברון ובישיבת פוניבז'.
בשל פציעה שאירעה בתאונה בעת ילדותו, שירת בצה"ל בחיל החינוך.
נישא בשנת 1957 לקרובת משפחתו, שרה לבית סלומון, נכדת יוחנן דוד סלומון.
במחצית השנייה של שנות החמישים סיים תואר ראשון ותואר שני בכלכלה, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בלימודיו היה חבר בקבוצה קטנה של תלמידי פרופ' דן פטנקין, המכונה לעיתים "נערי פטנקין", אשר לימים השפיעו רבות על המדיניות הכלכלית של מדינת ישראל.
בעל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל שבטנסי.
במקביל ללימודיו, בשנת 1956, החל לעבוד במשרד המסחר והתעשייה ככלכלן בכיר, בלשכה הכלכלית הראשונה שהוקמה במשרד.
בשנת 1962, עם שובו מלימודי הדוקטורט בארצות הברית, מונה לכלכלן הראשי בחטיבת התעשייה.
בתחילת 1963 מונה לסגן מנהל אגף התכנון של חטיבת התעשייה במשרד, ובשנה שלאחר מכן מונה למנהל האגף.
ב-1965, בתקופה שבה כיהן השר חיים יוסף צדוק כשר המשרד, מונה ליועץ כלכלי לשר ולכלכלן הראשי של המשרד.
בשנים 1966–1967 היה יועץ השר זאב שרף, מאמצע 1967 היה מנהל חטיבת מזון וכימיה והחל מ-1972 הממונה על המחירים.
בשנת 1972, תחת השר חיים בר-לב, מונה למשנה למנכ"ל המשרד, וב-1974 מונה למנכ"ל המשרד, ומ-1977 מנכ"ל משרד המסחר, התעשייה והתיירות.
לאחר סיום תפקידו היה ממלא מקום יו"ר הבנק לפיתוח התעשייה.
בשנת 1979 מונה ליושב ראש הוועדה המאוחדת של המרכז לייעוץ נושא כוח האדם והמרכז להשתלמות בישראל.
מונה לנגיד בנק ישראל בינואר 1982 על פי המלצת שר האוצר, יורם ארידור, וכיהן עד שנת 1986. בעקבות מסקנות ועדת בייסקי, שחקרה את משבר מניות הבנקים שאירע בתקופה בה היה נגיד, סיים את תפקידו, סמוך לסיום כהונתו.
שימש בשנות ה-90 כיושב ראש בנק עולמי להשקעות (ב.ה.) בע"מ שנסגר בתיאום עם המפקח על הבנקים בשנת 2004.
במקביל לקריירה בשירות המדינה, שימש מנדלבאום עשרות שנים כמרצה לכלכלה במוסדות אקדמיים.
החל משנת 1964 ובמשך 38 שנה שימש כמרצה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן (משנת 1970 כמרצה בכיר), והעמיד דורות של כלכלנים.
משנת 2001, עם פרישתו לגמלאות מן האוניברסיטה, שימש כמרצה במכללה האקדמית נתניה ובמכללה האקדמית אשקלון.
כיהן כחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב ובאוקטובר 2009 כהונתו הוארכה לקדנציה נוספת עד מרץ 2012. בשנת 2014 מונה לדיקן הפקולטה לכלכלה במכללת אשקלון.
היה חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם סיעת חזית דתית לאומית.
ב-14 בדצמבר 2020 הלך מנדלבאום לעולמו והוא בן 87.
היה נשוי לשרה נכדת יוחנן דוד סלומון.
ילדיו יחיאל, שמואל, ואביגיל אנגלמן.
בנו שמואל מנדלבאום הוא שופט.
חתנו הוא מבקר המדינה מתניהו אנגלמן.
משה מן (13 באפריל 1907 - 17 באוקטובר 2004) היה מפקדה הראשון של חטיבת גולני וחבר קיבוץ השומר הצעיר מרחביה בעמק יזרעאל.
משה מן נולד בשם משה מונטג בעיירה טורקה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל ב-1926. מן גויס להגנה בזמן שהותו במחנה הקיבוצים ליד חיפה לשם הגיע עם גרעין השומר הצעיר לאחר עלייתו ארצה.
אחרי שהצטרף לחברי מרחביה נעשה איש הביטחון של הקיבוץ.
הוא השתתף בקורס הנשק הראשון של ההגנה.
מאוחר יותר כמדריך בקורס, חנך את יגאל אלון.
ב-1929 (מאורעות תרפ"ט) השתתף בהגנת הגליל העליון המזרחי.
ב-1933 סיים את הקורס הראשון למפקדים בהגנה והתמנה למפקד גוש עפולה.
בזמן מאורעות תרצ"ו נפגש לראשונה עם אורד וינגייט, שהאיץ בו לנקוט גישה התקפית בלחימה בערבים.
ב-1936 הוביל את הקמת הסליק במרחביה.
ב-1939 התמנה למפקד נפת יזרעאל, וב-1942, תחת הכינוי המחתרתי "סעדיה", הטיל עליו דוד בן-גוריון ללחום ב"פורשים" (האצ"ל והלח"י).
מן היה אחראי להגנת היישובים בעמק יזרעאל, מעורב בייסוד חיל הנוטרים והמשמרות הנעים בעמק, בגיבוש חיל השדה (החי"ש) ובייסוד הפלמ"ח.
ב-1946 קיבל את הפיקוד על הגליל העליון המזרחי, הגליל התחתון והעמקים וזכה לכינוי "לבנוני".
בי"א באדר תש"ו פיקד על מבצע ה"גידם" – העלייה לביריה בה עלו אלפים אל היישוב ביריה במחאה על ניסיון הבריטים להוריד את ההתיישבות היהודית במקום.
ב-22 בפברואר 1948, עם חלוקתה של חטיבת לבנוני התמנה משה מן למפקדה הראשון של חטיבת גולני.
מן היה מפקד החטיבה במשך מאה ימי הלחימה הראשונים.
באפריל השתתפה החטיבה בהדיפת כוחות קאוקג'י ממשמר העמק ומלאה חלק מרכזי בשחרור טבריה.
לוחמי גדוד ברק של החטיבה נשאו בנטל שחרורה של העיר ופתיחת ציר תנועה חופשי מהעמקים לגליל.
בין ה-15 באפריל ועד 15 במאי פעלה החטיבה במסגרת תוכנית ד' ובלחימה אינטנסיבית השתלטה על נקודות אסטרטגיות ושטחים חיוניים במרחב החטיבה.
לאחר הכרזת העצמאות עברה פעילות החטיבה לעמק הירדן לבלימת הכוחות הפולשים מצבאות סוריה ועיראק.
"אל מג"דים, מפ"נים, מטה החטיבה.
לרגל סכנת הפלישה עם סיום המנדט, הנני מכריז על מצב צבאי בכל המרחב החל משבת 15.5.48 ועד להודעה חדשה...
הנך מוסמך להכריז ולבצע גיוס מלא של כח אדם במרחבך בהתאם לסוגי המערכה.
ניתנת לך בזאת סמכות לגייס ולהפקיע כל סוגי נשק מהיישובים ...
עליך להמריץ את היישובים להתחפר ולהתבצר במהירות מפני הרעשות אוויר ותותחים...
לוחמי החטיבה השתתפו בסדרת קרבות עקובים מדם.
באזור גשר מול הפלישה העיראקית ובגזרת צמח-דגניה מול צבא סוריה.
הקרבות התפרסו עד עין גב בצפון.
ב-20 במאי ניצחו לוחמי גולני יחד עם תושבי עמק הירדן בקרב על הדגניות.
בצהרי אותו יום לאחר שנבלמו התקפות השריון הסורי (כולל "הטנק של דגניה", שהפך מאוחר יותר לאנדרטת גבורה), הצטרפו שני תותחי נפוליונצ'יק לקרב.
אחה"צ הסתיים הקרב בתבוסת השריון הסורי שנסוג לבסיסו.
בתקופה זו רמות נפתלי הייתה נצורה במשך מספר שבועות וקיבלה אספקה אווירית בלבד.
מן שיגר בדרך זו את התנ"ך של וינגייט, שקיבל מלורנה וינגייט, לעידוד הנצורים.
ב-30 במאי 1948 נהרגה צילקה, אשתו של משה מן, בהפצצה עיראקית על קיבוץ מרחביה והוא חזר לביתו לשלושת ילדיו.
אחותו היא חנה חושי, אשתו של ראש עיריית חיפה לשעבר, אבא חושי.
רבי משה בן יעקב מקוּצִי היה מבעלי התוספות במאה ה-13, מחבר "ספר מצוות גדול" (סמ"ג).
בן למשפחת תלמידי חכמים (סבו מצד אמו היה רבנו חיים הכהן, מתלמידיו הגדולים של רבנו תם, וגם אביו היה מבעלי התוספות).
בין רבותיו ניתן למנות את רבי יהודה שירליאון.
החיד"א בספרו "שם הגדולים" מונה גם את רבי יהודה החסיד, רבי שמשון משאנץ ורבנו ברוך בעל התרומה כרבותיו של רבי משה.
רבי משה פעל בעיר קוסי שבחבל פיקרדי (בכתיב המסורתי: קוצי, בצרפתית: Coucy).
רבי משה היה רגיל לנדוד מעיר לעיר כדרשן ומטיף בקהילות היהודיות בערי צרפת השונות.
החיד"א בספרו "שם הגדולים" מוסר בשם המהרש"ל מסורת שרבי משה היה מומחה בפתרון חלומות.
עקב התגלות שמיימית או חישוב קץ עבר רבי משה לספרד בשנת 1236, ארבע שנים לפני סיומו של האלף החמישי לבריאת העולם על פי המסורת היהודית, תקופה רוויה תקוות של ביאת המשיח והגעת הקץ.
גם בספרד נדד בין הקהילות השונות והטיף להתחזקות בשמירת המצוות.
דרשותיו בספרד היוו את הבסיס לספרו המפורסם ספר מצוות גדול.
את המניע להעלאת דרשותיו על הכתב מייחס רבי משה לחלום שחלם ובו נצטווה לכתוב את ספר המצוות.
המצב הרוחני והדתי בקרב רבים מיהודי ספרד באותה העת לא היה מזהיר.
מצוות כמו הנחת תפילין, ציצית ומזוזה לא קוימו בקרב חוגים רחבים.
היו יהודים שאף קיימו יחסי אישות עם פלגשים ממשפחות מוסלמיות.
המאבק כנגד תופעות אלה ואחרות בא לידי ביטוי בספרו סמ"ג.
כמו כן דרש מיהודי ספרד לנהוג בהגינות ביחסיהם המסחריים עם לא יהודים.
את הסמ"ג סיים רבי משה לכתוב בשנת 1250.
בשנת 1240 חזר לצרפת על מנת להשתתף במשפט פריז, שם גונן על התלמוד מפני האשמותיו של המומר ניקולס דונין.
מלבד סמ"ג כתב רבי משה פירושי תוספות למסכת יומא, שיסודם ברבו רבי יהודה שירליאון.
תוספות אלו נדפסו לראשונה בשנת ה'תע"ד בדפוס אמסטרדם של התלמוד הבבלי בשם "תוספות ישנים".
פירוש לתורה המיוחס ל'ר"מ מקוצי' מובא רבות בפירוש לתורה בשם 'מנחת יהודה' אשר כתב רבי יהודה בן עטר.
באשר לפירוש זה נחלקו הדעות האם מדובר בפירושו של רבי משה מקוצי עצמו או חכם בעל שם זהה לשמו.
החיד"א בספרו "שם הגדולים" טען שאין מדובר ברבי משה בעל הסמ"ג.
את טענתו זאת ביסס על הבחנה שעושה בעל ספר מנחת יהודה עצמו בין דברי הסמ"ג לפירוש התורה של ר"מ מקוצי.
לעומת זאת,ש"א פוזננסקי ופרופ' ישראל מ' תא-שמע, בין הפירוש לתורה שבשם ר"מ מקוצי לבין רבי משה בעל הסמ"ג.
ספר מצוות גדול מהווה עיבוד של דרשותיו של רבי משה.
הספר מחולק לשני חלקים: מצוות עשה ומצוות לא תעשה.
הרמב"ם היווה מקור מרכזי עבור רבי משה בכותבו את ספרו.
דברי הרמב"ם מצוטטים כמעט בכל עמוד מעמודי הספר אם כי לאו דווקא באזכור שמו של הרמב"ם לצדם.
כמו כן מוזכרים בספר דברי חז"ל ודברי הראשונים מצרפת ואשכנז.
ובתחילת אלף הששי בא אלי עניין מראה בחלום קום עשה ספר תורה משני חלקים, ואתבונן על המראה והנה השני חלקים לכתוב ספר מצות עשה בחלק אחד, וספר מצות לא תעשה בחלק שני".
סמ"ג היה נחשב כספר פסיקה מרכזי עד לפרסומו של השולחן ערוך.
ואף היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו ע"פ הקדמתו לספרו בית יוסף.
את מעמדו זה קיבל הספר הודות לתפוצה הרחבה לה זכה בקרב קהילות ישראל בימי הביניים.
רבי יצחק מקורביל כתב קיצור של הספר בשם "ספר מצוות קטן" (סמ"ק).
בין פרשני הספר היו רבי יוסף קולון, רבי אליהו מזרחי (הרא"ם), המהרש"ל ועוד.
משה מנו (נולד ב-21 ביוני 1955 בחיפה) הוא איש עסקים שעוסק בתחומי הספנות, המלונאות והנדל"ן.
המייסד והבעלים של חברת ההחזקות "מנו הולדינגס", המאגדת כמה חברות עסקיות, בהן: "מנו ספנות", "מנו הולידייס", "במבוק נכסים", "רודקס", "פלמנגו יוניברס", "מנו סיטי".
בנוסף מחזיק 50% מהון המניות בחברת הספנות Crown Shipping.
נולד בחיפה לאסתר ומרדכי מנו.
אביו, עלה לארץ ישראל עם הוריו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 מסלוניקי, יוון, יחד עם הפועלים הראשונים שהקימו את נמל חיפה.
מרדכי מנו הקים משפחה בישראל והיה מחלוצי ענף הספנות, כשייסד וניהל חברת ספנות משנת 1945. מרדכי נפטר בשנת 1969, כשמשה מנו, בנו הצעיר של מרדכי, בן 14 שנים.
שירת בצה"ל בחיל אוויר, כולל תקופה קצרה בשירות קבע.
בשנות ה-30 לחייו החליט להגשים את חזון אביו ולייסד חברת ספנות חדשה בשם "מנו ספנות", תחת המטרייה של קבוצת "מנו הולדינגס" שבבעלותו.
במרוצת השנים פיתח מנו תחומים עסקיים נוספים בענף הספנות, אוניות מטען מסוגים שונים ואוניות נוסעים, כמו גם תחומים עסקיים נוספים כגון נדל"ן, בתי מלון בישראל ומחוצה לה, עסקי טכנולוגיה ותקשורת.
מחברת ספנות קטנה, הפך משה מנו את "מנו ספנות" לחברה גדולה ומשמעותית במשק הישראלי והבינלאומי, ורקם קשרים ושיתופי פעולה בינלאומיים עם חברות ספנות גלובליות כמו חברת הענק היפנית "קיי-ליין".
צי אוניות המטען של החברה, מסוגים שונים, פועל בכל תחומי ההובלה הימית: מכולות, צובר, שינוע מכוניות ועוד אוניות הנוסעים מובילות את ענף הקרוזים הימיים בישראל.
בענף הנדל"ן רכש מבני מסחר ומשרדים להשכרה ומשנת 2012 נכנס לענף המלונאות ברכישת בתי מלון בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1991 עד אמצע שנות ה-2000, תקופת העלייה הגדולה של יהודי מדינות ברית המועצות לשעבר, יזם ופעל יחד עם ארגון תומך ישראל — EEF באמצעות אוניות הנוסעים של מנו ספנות להביא לישראל למעלה מ-120,000 עולים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2023 משה מנו נכנס גם לתחום הדיור המוגן כשרכש את התאגיד אוונגרד רזידנס מתחם דיור מוגן יוקרתי גדול במרכז הכרמל חיפה הכולל גן בוטני.
מנו היה חבר בוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה, מספר שנים ואף הוענק לו תואר יקיר הפורום העסקי של אגודת ידידי אוניברסיטת חיפה על תרומתו למשק הישראלי.
כמו כן היה במשך שנים חבר הנהלת לשכת המסחר והתעשייה חיפה והצפון.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יזם את הקמתה של תחנת הרדיו האזורית הראשונה בישראל, ששידרה לאזור חיפה והצפון.
ב-2025 נכנס כשותף בכיר ברדיו קול רגע, יחד עם איש התקשורת חיים הכט, מייסד התחנה.
הוא תורם ותומך בפעילות למען הקהילה: מארח ניצולי שואה, ילדים חולי סרטן, ילדים בסיכון ואחרים ומעניק מלגות ללימודים גבוהים לבני העדה האתיופית.
ב-2005 חיל הים הישראלי העניק לו את התואר "יקיר חיל הים" על תרומתו רבת השנים לחיילים וסיועו לחיל הים בתחומים שונים.
בין השאר באירוח משפחות חללי הצוללת "דקר" בהפלגת זיכרון למקום טביעת הצוללת.
משנת 1995 מכהן כקונסול כבוד של רוסיה בחיפה וצפון ישראל.
בשנת 2009 הוענק לו אות מפתח העיר, יקיר העיר אלניה שבטורקיה.
בשנת 2018 הוענק לו אות כבוד ויקיר העיר לרנקה שבקפריסין.
ב-2018 נבחר כאחד מאנשי השנה של המגזין "פספורט", ומספר שנים מדורג במגזין 'דה מרקר' (The Marker)
בשנת 2022 משה מנו יזם את שיום כיכר מנו על שם אביו מרדכי מנו, הממוקמת ברכס הכרמל ברחוב יפה נוף.
ב-2023 זכה בתואר "יקיר העיר חיפה".
ב-2023 קיבל הצעות רבות להתמודד על ראשות עיריית חיפה, אבל לבסוף החליט לא להתמודד על התפקיד.
ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא משה מנו יזם וחילץ אלפי ישראלים מחו"ל לישראל באוניות מנו ספנות זאת בעקבות סגירת המרחב האווירי והטיסות לישראל וממנה.
נשוי לאיריס מנו, בתו של איש החינוך מרדכי אור שניהל בתי ספר בחיפה.
איריס היא מוזיקאית, ניגנה בחליל צד בין היתר בתזמורת חיפה ובתזמורת הסימפונית הצעירה; היא מנהלת את תחום התיירות בקבוצת "מנו הולדינגס".
בנו מורן השתלב בעסקי הספנות של הקבוצה ובנו לירן השתלב בעסקי הנדל"ן והיזמות של הקבוצה.
בתו סיון סופרת ועוסקת בחינוך וספרות.
מנו דובר עברית ואנגלית ברמה גבוהה ובנוסף ספרדית ויוונית.
ימים סוערים, הוצאת דוקוסטורי, תשע"ז 2017. הספר מתאר את קורותיהן של המשפחות מנו ושלמה, מגירוש ספרד, דרך סלוניקי ביוון ועד עלייתן לארץ ישראל.
הוא מגולל גם את סיפורו האישי של משה מנו ובניית מנו ספנות.
משה (מושון) מצליח הוא לשעבר מנהל הערוץ הראשון בשנים 2013-2007.
מצליח הוא בעל תואר בוגר במינהל עסקים ומינהל ציבורי.
בשנים 1966–1968 היה מצליח מנהל הצגה ומנהל ייצור (מפיק) בתיאטרון החאן הירושלמי.
בשנת 1968 הצטרף מצליח לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית כמעצב תפאורה ואחראי על ביצוע תפאורות.
בשנים 1973–1996 כיהן מצליח כמנהל מחלקת אמנות בערוץ הראשון שמנתה כ-60 עובדים, בשלל תחומים: גרפיקאים, מעצבי תפאורות, מאפרות, מלבישים, ארטס ומבצעי תפאורות.
משנת 1996 ועד שנת 2007 הוא כיהן כמנהל חטיבת המבצעים וההפקה של הערוץ הראשון והופקד על 350 עובדים במחלקות השונות.
בשנים 2007–2013 מצליח ניהל את הערוץ הראשון.
בתוקף תפקידו היה חבר בצוות המשותף עם משרד האוצר לתוכנית הרפורמה ברשות השידור.
באפריל 2013 החליט לפרוש לגמלאות.
מצליח זכה יחד עם בנו אבנר מצליח בפרס הראשון לכתיבת התסריט הקצר הטוב ביותר לשנת 2017 מטעם עיתון הארץ, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
משה מנחם מנדל ורנר (1840–1914) היה יהודי חרדי, מייסד שכונות בירושלים.
למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר" שכיהן אז כרב וראש ישיבה בעיר.
היה חסידו של רבי זאב וולף מסטריקוב, בנו של רבי אברהם לנדא מטשכנוב.
אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל רבי אברהם מטשכנוב.
בסביבות שנת 1880 החליט לעלות לארץ ישראל.
לפני שעלה, נסע לקבל רשות וברכה מרבי זאב וולף.
רבי זאב וולף שאלו אם יש לו כסף למחיה ונענה שיש לו מספיק כסף עד ביאת משיח.
רבו הבין את תשובתו שהכין לו כסף לזמן רב ונתן לו רשות לעלות.
לאחר מספר ימים אמר לרבו שיתפלל שמשיח יבוא מהר.
רבו הבין את רמיזתו שאין לו כסף אך לא חזר בו מהסכמתו.
ורנר עלה עם שני ילדיו הקטנים, שמחה בונים וחנוך הניך.
עם בואו לירושלים, החל להקים מפעלי עזרה וחסד לעניי העיר.
לאחר שנגמר כספו נסע לארצות הברית ואירופה לגייס כספים לצורכי חסד.
בזמן הגיעו לירושלים היישוב בעיר העתיקה כלל רק את רחובות הרובע היהודי ולא היה רישיון להקים או לקנות בתים חדשים.
ורנר, בשיתוף פעולה של הרב חיים אלעזר ווקס, חכר מאפנדי ערבי חצר בשכונת באב חוטה שברובע המוסלמי והעמידו חינם לרשות משפחות עניות.
לאחר זמן בנה גם את שכונת בתי ורנר, סמוך לבתי ורשה, שיועדה אף היא חינם ללומדי תורה.
בשנת 1884 הקים חברה בשם "פורת יוסף" במטרה להקים מפעל התיישבות גדול סמוך לשכם.
ורנר רכש שטח גדול וגייס את תמיכת רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב (ידידו מנוער) אך למעשה תוכניתו נכשלה.
בנו הרב שמחה בונם ורנר היה דיין בעדה החרדית.
הרב אברהם ורנר - רבה הראשון של נתניה.
שושנה, אשת הרב אליעזר יהודה ולדנברג.
הרב אשר זאב ורנר - אב"ד טבריה.
הרב משה ורנר היה חתנו של רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב.
הרב שמחה בונים ורנר, ראש "ישיבת אור תורה".
יפה מרים, נשואה לרב אברהם דב אוירבך, אב"ד טבריה.
אסתר לאה, נשואה לרב חיים שלום דייטש, חסיד חב"ד, ראש כולל צמח צדק בעיר העתיקה
הרב שמואל ברוך ורנר - אב"ד תל אביב.
חתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
הרב דוד ורנר רבה של חדרה.
הרב שמעון מאיר ורנר, כיהן שנים רבות כראש כולל הרמב"ם בתל אביב, כיום ראש קיבוץ בישיבת עטרת שלמה.
חתנו הרב דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא באשדוד.
חתנו הרב מנחם שיף, ראש כולל ברעננה.
משה מנשהוף (נולד ב־1958) הוא סופר, מתרגם, פילוסוף, ומוציא לאור ישראלי.
מחבר ספרים בסוגת המדע הבדיוני שתרגם לעברית את שירתו של ג'לאל א-דין רומי.
משה מנשהוף נולד באספהאן שבאיראן.
למד בבית הספר "אתהאד" של אליאנס שבעיר הולדתו ועלה לישראל בשנת 1979, לאחר שירות חובה בצבא איראן כחובש.
בשנה הראשונה לשהותו בארץ התגורר בקיבוץ.
בשנת 1986 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית שבירושלים.
בתקופת לימודיו בירושלים היה בין השאר לתלמידו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ' ונמנה עם החוג המצומצם שפקד את ביתו מדי מוצאי שבת.
ב־1994 סיים את לימודי התואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
נושא התזה שלו היה: "יחסם של האיראנים אל היהודים ערב המהפכה האסלאמית באיראן".
בלימודי התואר השלישי שב לעסוק בפילוסופיה.
הוא החל לכתוב עבודת מחקר בנושא נושא עבודת המחקר שלו היה "תפיסה וזיכרון" אולם לא הגיש אותה.
במהלך לימודיו באוניברסיטה יסד, ערך והוציא לאור עיתון ושמו "דנשג'ו" – ביטאון סטודנטים יוצאי איראן בישראל, שפורסם בקרב כל קהילת יוצאי איראן בישראל.
בשנים 1986–1987 כתב ביקורות ספרים אחדות בעיתון "כותרת ראשית".
כמו כן עסק בכתיבה עיתונאית במקומון "צומת השרון", ובשנת 2008 ייסד את הוצאת כתב.
משנת 2010 הוא עורך את מדור ההגות והפילוסופיה של "יקום תרבות".
כמו כן הגיש מנשהוף פינות מספר בתוכנית הרדיו של קול ישראל, "רגע של עברית".
מנשהוף נשוי לדבורה, אב לשלושה ומתגורר בתל אביב.
המשורר אמיר מנשהוף הוא בנו.
יצירותיו של מנשהוף נפרשׂות על פני מנעד רחב של סוגות ושל נושאים מגוּונים.
בתחילה היה רוב יצירותיו פרוזה ספרותית, בעיקר בסוגת המדע הבדיוני.
לפי הגדרתו, סיפור מדע בדיוני הוא מעין מעבדה להרצת רעיונות פילוסופיים.
בהמשך דרכו התמקד בכתיבה פילוסופית עצמאית, שבאמצעותה הציג את התאוריה הפילוסופית שלו.
יצירותיו ההגותיות והפילוסופיות של מנשהוף עוסקות בעיקרן בתחום פילוסופיה של הנפש או פסיכולוגיה פילוסופית.
מנשהוף כותב בשפה נהירה, המנגישה לקהל רחב את הנושאים המופשטים והמורכבים שהוא דן בהם.
עם זאת, הוא מיטיב לרדת לעומקן של הסוגיות למיניהן ולכסות אספקטים רחבים של הנושאים הללו.
הוא מפרק כל נושא עד היסוד ומחבר בחזרה ביסודיות לבנה אחר לבנה, עד ליצירת מבנה מקיף.
ככה הוא מצליח לכסות את היבטיו של כל אחד מהנושאים בדרך הטובה ביותר.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו חלום וזיכרון, הכולל ארבע מסות: על התפיסה, על הזיכרון, על השינה ועל החלום – בהוצאת "כְּתָב".
מנשהוף יוצר בספר הזה שפה ייחודית ובאמצעותה מציג תאוריה כוללת, המסבירה את הסוגיות שבתחום ההכרה האנושית ודנה בהן.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו רגש והרגשה – ספר ההמשך של חלום וזיכרון, המציג תאוריה מקיפה על הרגשות, ובמרכזה הבחנה קטגוריאלית בין רגש להרגשה.
בשנת 2025 יצא לאור ספרו ערכים ודמוקרטיה, ספר הבוחן את מקומה של הדמוקרטיה בעידן של קיטוב ערכי ומוסרי.
ב-1994 פרסם את ספרו הראשון אופוריה שיצא לאור בהוצאת כנרת.
מדובר בספר בסוגת המדע הבדיוני המתאר מציאות אופורית הקשורה לישראל לאחר חתימה על הסכמי פירוק הנשק ויישומם בעולם, המתערערת לפתע .
בשנת 2008 פרסם את ספרו השני, הכפיל הווירטואלי שיצא לאור בהוצאת כתב, רומן מדע בדיוני פילוסופי.
בספר זה הוא מעמיד את האדם במקום של יוצר ובורא עולם וירטואלי ובו האדם.
הספר אף היה מועמד ב-2009 לפרס גפן בקטגוריית ספר המקור.
בשנת 2011 פרסם במקביל שני ספרים, שניהם יצאו לאור בהוצאת "כתב" : עמוס-גואל הגורל, רומן פסיכולוגי, סאגה משפחתית רבת תהפוכות הנפרשת על פני דורות אחדים.
ראשיתה, בסיפור חייו של פטרסון היתום, שנמשה בילדותו מספינה טרופה, גודל אצל כומר באמריקה, ונלווה למטיף גורג' אדמס ולצאן מרעיתו שהקימו בשנת 1866 מושבה אמריקנית בסמוך ליפו, מתוך אמונה שבכך הם מחישים את הגאולה.
עמוס, דור חמישי לַמשפחה והנצר אחרון לה, הוא דמות טראגית, ספק בובת חוטים, ספק ישו מודרני, הנקרעת בין זהויות שונות.
סיפור הנע בין יפו העות'מאנית, ירושלים החרדית ותל אביב החופשית של סוף המאה העשרים, שבה מחפש עמוס, גיבור הספר, את ייעודו.הבוסר שאכל אבי סבו, הדמויות השזורות בחייו ובעיקר שתי הנשים המושכות אותו לתפישות חיים מנוגדות, המיסטית והרציונלית, הם הרקע למאבק האיתנים המתחולל בנפשו של עמוס.
היבריס ואמונה עיוורת חוברים לחיפוש סרק אחר גאולת הגורל, כמו בהתיישבות האמריקנית ביפו כך גם בכת תל אביבית שמרוממת את עמוס ומציבה אותו בראשה.
במקביל יצא באותה שנה, 2011, ובאותה הוצאה, "כתב", סיפור המטמון באי ודאות, מחזור שירים סיפוריים והגותיים.
בין שני הספרים קיים דיאלוג מובנה.
שני הספרים, "עמוס-גואל הגורל" ו"סיפור המטמון באי הוודאות", מתכתבים עם יצירתו של המשורר הסוּפי ג'לאל א-דין רומי.
בשנת 2014 יצא לאור ספרו האחרים, רומן מדע בדיוני העוסק בעולם פוסט אפוקליפטי ובוחן סוגיות פילוסופיות, גם הוא בהוצאת "כתב".
בשנת 2007 תרגם לעברית את ספר השירים של המשורר היהודי יליד איראן נתן שאוליאן (פויאא).
שירת רומי – תרגום שירים נבחרים מהספר המת'נווי ופרקים בהגותו של ג'לאל א-דין רוּמי, הוצאת כתב 2013, כולל מבוא, תרגום חלקים
מנשהוף דוגל בכתיבה פילוסופית יצירתית.
כתיבתו שונה מהכתיבה האקדמית המקובלת ואינה מחקרית.
את טעמיו הוא מנמק במאמר "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית", שפורסם בשנת 2017. הוא טוען שדרישות הכתיבה האקדמית מעקרות למעשה את היצירתיות, ועל כן הוא דורש לתת לגיטימציה לכתיבה פילוסופית מקורית בצד הכתיבה האקדמית המחקרית.
כתיבה כזו מציג מנשהוף בספריו "חלום וזיכרון" ו"רגש והרגשה".
עמדותיו המקוריות והביקורתיות מוצגות גם במאמרים: מאמר נגד קיומו של הלא-מודע, מאמר על היצר, מאמר על חופש הבחירה.
לשיטתו, מושגים כגון נשמה, נפש או הרוח (מיינד) טעונים בכל מיני משמעויות, ולכן הוא מציע לדון במושג תודעה ובתהליכים תודעתיים אל מול התהליכים הפיזיולוגיים.
בהסתמך על האמור לעיל, מודגשת בכתיבתו הפילוסופית של מנשהוף ההבחנה הברורה בין התהליכים הפיזיולוגיים לתהליכים התודעתיים, בצירוף הסבר על ההשפעות ההדדיות ביניהם.
אפשר לראות שכתביו מתמקדים בייחוד בדרישה לערוך מחקר מדעי על התהליכים הפיזיולוגיים, אולם בצידה הוא מציב תמרור אזהרה מפני השלכה בלתי מבוקרת של הממצאים המדעיים האלה על התהליכים התודעתיים.
במידה זהה מזהיר מנשהוף מפני ערבוב בלתי מבוקר של ממצאים שאינם מדעיים – מחקרים סטטיסטיים המבוססים על תשאול ועל התרשמות מהתנהגות – עם הממצאים המדעיים (כימיה ופיזיקה).
על פי ראיית עולם זו שגיבש לעצמו, יצר מנשהוף תאוריות מקוריות ומקיפות על התודעה האנושית בנושאים האלה: תפיסה, זיכרון, שינה, חלום ורגשות.
בספרו "רגש והרגשה" מציג מנשהוף תיאוריה יסודית ומקיפה של רגשות ובמרכזה הבחנה קטגוריאלית בין רגש והרגשה.
מנשהוף דוגל בכתיבה פילוסופית יצירתית ועמדותיו המקורית והביקורתיות מוצגות גם במאמרים שונים, ביניהם "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית", מאמר נגד קיומו של הלא מודע, מאמר על היצר, על הרצון וחופש הבחירה ועוד.
מנשהוף יצא תאוריות מקוריות ומקיפות של התודעה האנושית.
בכתיבתו הפילוסופית הוא דן בנושאים: תפיסה, זיכרון, שינה וחלום.
עמדותיו המקורית והביקורתיות מוצגות גם במאמרים שונים, ביניהם "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית", מאמר נגד קיומו של הלא מודע, מאמר על היצר ועוד.
נבחרים מהמת'נווי וכן הערות והארות על השירים המתורגמים.
משה בן יצחק מפיזענץ היה פרשן ודרשן שפעל בשלהי המאה ה-16 בפולין ובמוראביה.
מחבר הספר "דרש משה" שהוא החיבור האשכנזי הראשון המפרש את אגדות התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי כגוף ידע עצמאי על פי סדר המסכתות והדפים.
ר' משה פעל בשלהי המאה ה-16. ישנן עדויות לישיבתו בערים קרקוב, לייפניק ופיזענץ (בצ'כית: Bzenec; בגרמנית: Bisenz) .
עיון ביצירותיו מעלה שזכה לחינוך ישיבתי.
מלבד זאת היה בעל השכלה תורנית רחבה שכללה היכרות עם חכמת הקבלה, פילוסופיה מבית מדרשו של הרמב"ם וספרי מוסר.
ר' משה חיבר שבע יצירות תורניות שרובן אינן מוכרות בימינו אלא בשמותיהן בלבד:
תורת משה - פרשנות על המקרא ומדרשי חז"ל הדנים במקראות.
נר ה' - פירוש למגילת רות.
יד ה' - פירוש למגילת אסתר.
חוקי אלוהים - חיבור הלכתי הדן בהלכות דיינים, בתי-דין והלכות תלמידי חכמים.
חיבור נוסף המיוחס לו הוא:
ה הידיעה - חיבור הכולל 2150 שורות הנפתחות בה' וקוראות לגאולתם של ישראל.
החיבור חובר בשנת 1591 בעת ישיבתו של המחבר בעיר ליפניק (Lipnik) שבמוראביה, ויצא לאור בשנת 1595 בקרקוב בבית דפוסו של יצחק בן אהרון מפרוסיץ.
גולת הכותרת של יצירתו התורנית היא החיבור:
דרש משה - על אגדות התלמוד הבבלי והירושלמי.
חיבור זה ראה אור במהדורה אחת בלבד בשנת ה'שמ"ט (1589) בדפוס יצחק בן אהרון מפרוסיץ שבקרקוב.
החיבור דרש משה ומקומו בפרשנות האגדה
החיבור, דרש משה, כולל פרשנות ל-296 אגדות הלקוחות מהתלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
המחבר מעתיק את האגדות על פי רוב בדילוגים ולאחר מכן מפרש אותן תוך התייחסות להיבטים מוסרים ואמוניים העולים מהאגדה המובאת.
הדרש משה הוא החיבור הראשון שנכתב על ידי יוצר אשכנזי, המפרש את אגדות התלמוד כגוף ידע עצמאי על פי סדר המסכתות והדפים ולא ככלי עזר להדגשת היבטים מוסריים.
שיטה פרשנית זו ממשיכה למעשה את דרכם של החכמים הספרדים, ר' יעקב בן חביב ובנו ר' לוי בספרם עין יעקב.
דרשות אלו מובנות על פי צורת הכתיבה המאפיינת את הדרשה האשכנזית.
מֹשֶׁה מָרוֹם-מֶלְנִיק (נולד ב-1946) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי.
פיקד על בסיס נבטים ובסיס חצרים.
מלניק נולד וגדל בגבעתיים, למד בתיכון אורט טכניקום, כולל י"ג-י"ד.
כנער הצטיין בכדורגל ושיחק כשוער קבוצת הבוגרים של שמשון תל אביב בליגה הראשונה.
בפברואר 1966 התגייס לקורס טיס מס' 54 אותו סיים במגמת קרב בנובמבר 1967. עבר אימון מבצעי על מטוסי אוראגן ובאפריל 1968 שובץ בטייסת 115, טייסת מטוסי סקייהוק.
השתתף בגיחות תקיפה במצרים במלחמת ההתשה, באוגוסט 1969 נפגע מטוסו במהלך הפצצת המזח בפורט איברהים והוא נאלץ לבצע נחיתת אונס ברפידים.
באוקטובר 1970 עבר לטייסת העטלף, הטייסת השלישית בחיל שקלטה את מטוסי הפנטום, מטוסי הקרב החדשים והמתקדמים ביותר של חיל האוויר באותה עת.
הוא נלחם עם הטייסת במלחמת יום הכיפורים, ביום הקרבות הראשון רשם שתי הפלות, אחת של טיל KSR-2 קלט שנורה ממפציץ טופולב 16 מצרי והשנייה של סוחוי-7 מצרי.
ב-17 באוקטובר השיג שלוש הפלות של מטוסי מיג 21 סורים, אחת מהן משותפת עם אשר שניר.
בנובמבר 1975 מונה לסגן מפקד טייסת סקייהוק.
ביוני 1976 נשלח לארצות הברית, יחד עם איתן בן-אליהו, בני צינקר, יואל פלדשו ושאול סיימון, להביא את ראשוני מטוסי הF-15 איגל לחיל האוויר.
הוא שירת כסמ"ט ב' וכסמ"ט א' בטייסת 133 וכמפקד מגמת קרב בבית הספר לטיסה.
ב-27 ביוני 1979 רשם הפלת בכורה עולמית במטוס ה-F-15, כאשר הפיל בקרב אוויר מטוס מיג 21 סורי, הייתה זו גם ההפלה הראשונה באמצעות טיל פיתון 3.
במאי 1981 מונה למפקד טייסת 133, טייסת מטוסי F-15. ביוני 1981 פיקד על מבנה של ארבעה ממטוסי הטייסת שהשתתפו במבצע אופרה, המטוסים חיפו על מטוסי הF-16 שהפציצו את הכור הגרעיני בעיראק.
הוא פיקד על הטייסת בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, כשתחת פיקודו גם המטוסים והצוותים שהיו מיועדים להקים את טייסת 106, טייסת ה-F-15 השנייה.
במהלך המלחמה רשמה הטייסת עשרות הפלות של מטוסי מיג 21, מיג 23 ומסוק איירוספסיאל גאזל.
מלניק עצמו רשם שלוש הפלות במלחמה, מיג 21 סורי ב-8 ביוני ושני מיג 21 סורים ב-9 ביוני.
לאחר המלחמה יצא לתקופת לימודים בסיומה מונה לראש מפקדת בקרת איכות (מבק"א) במטה החיל, לאחר מכן שירת כמפקד בסיס נבטים ומפקד בסיס חצרים.
הוא מונה ב-1991 לראש להק אוויר, אך לא החל לכהן בתפקיד וקידומו נעצר בעקבות עבירות משמעת של הטסת אישים ללא היתר במטוסי החיל.
הוא השתחרר משירות הקבע בנובמבר 1992. בשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב פעיל וכמדריך במגמת קרב בבית הספר לטיסה עד 2003. סך הכל צבר למעלה מ-6,500 שעות טיסה ורשם 9.5 הפלות.
לאחר שחרורו עבד בחברת אינטרפייס גרופ של שלדון אדלסון במשך כשנתיים עד נובמבר 1995. לאחר מכן עסק בתחום ניהול פרויקטים של נדל"ן בישראל ובארצות הברית.
מלניק בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים ומינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
משה מלר (נולד ב-1944) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת אלוף-משנה.
פיקד על גדוד 61 בחטיבת אגרוף הברזל במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור המופת.
מלר נולד בקיבוץ בית הערבה.
במלחמת העצמאות היה בן 4 כשפונה מהמקום עם שאר חברי הקיבוץ.
משפחתו עברה לקיבוץ כברי בו גדל.
עם גיוסו לצה"ל ב-1962 התגייס לנח"ל, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן החליט לעבור הסבה לשריון ובסופה שירת כסגן מפקד פלוגה בגדוד 82 של חטיבה 7. לאחר שחרורו למד הנדסה בטכניון ובתחום לימודיו עבד שם כחוקר.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ופיקד על פלוגת טנקי צנטוריון 5 בגדוד 125 של חטיבת אגרוף הברזל.
הוא לחם בחזית המצרית והשתתף בקרבות בגזרת ג'בל ליבני.
במהלך המלחמה נפצע מספר פעמים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 61, גדוד טנקי צנטוריון בחטיבת אגרוף הברזל.
תחת פיקודו לחם הגדוד בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
ב-19 באוקטובר סבל מהתייבשות ובמקומו מונה למפקד הגדוד הקמב"ץ אורי גולדפרב, הגדוד סייע לכוחות הצנחנים בכיבוש אום בוטנה.
במהלך הקרב נטל מלר חזרה את הפיקוד על הכוח שסייע בחילוץ יחידת חרמ"ש והיה תחת מתקפת נגד של הסורים.
מלר סייע בחילוץ הכוחות עד שהטנק שלו נפגע, גולדפרב נהרג והוא נפצע.
לאחר שהשתחרר מבית החולים חזר לפקד על הגדוד שעבר לחזית המצרית.