tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1921–1927 הוא היה נשוי לאינגריד ואלברי שבאותה תקופה הייתה עוזרת שלו בתכנון עיר.
אלברט כהן היה יהודי-צרפתי, דוקטור לפילוסופיה, מנהל פעילות הצדקה של הברון רוטשילד וחוקר שפות שמיות, כולל עברית ויהדות המזרח וארץ ישראל.
הוא נולד בפרסבורג (בימינו ברטיסלאבה שבסלובקיה) והשתייך למשפחה צרפתית אלזסית שהתיישבה בהונגריה במהלך המאה השמונה עשרה.
מ-1824 עד 1836 הוא חי בווינה, למד תחילה בגימנסיה ולאחר מכן באוניברסיטה, בשנת 1834 הוא הוסמך כדוקטור לפילוסופיה.
הוא התעניין בעיקר בשפות מזרחיות, כתוצאה מהשפעתו של פרופסור יוהאן ונריך , הוא הסכים ללמד עברית בסמינר הפרוטסטנטי.
באותו זמן הוא נפגש עם המזרחן, ברון יוזף פון האמר-פורגשטאל , שהעסיק אותו כאחד ממזכיריו.
בשנת 1836 הברון פון האמר היה האדם המכריע בגיבוש החלטתו של כהן לעזוב את וינה ולהתיישב בפריז.
באותם הימים החל הקשר שלו לכל החיים עם משפחת רוטשילד.
כהן ניהל את ועדת הצדקה של הקהילה היהודית בפריז, שבה הוא היה הנשיא והגזבר במקביל.
מודל שאומץ על ידי המוסדות היהודים ברחבי אירופה.
כהן פעל גם בקרב יהודי אלג'יריה, תחת הכיבוש הצרפתי.
בשנים 1845, ובשנת 1847, הוא ביקר באלג'יריה, ולעיתים קרובות אף הגיע למחוזות שבהם התקיימה המלחמה כנגד הצרפתים, כך שחייו כאירופאי באותם אזורים לא היו בטוחים.
דיווחיו מאלג'יריה, שהוצגו על ידו באופן אישי למלך לואי פיליפ ולבנו, הדוכס ד'אומלה, הובילו למיזוג הדרגתי של הקהילות היהודיות האלג'יריות עם הקהילות היהודיות הצרפתיות שחיו באלג'יריה.
כהן ביקר שוב באלג'יריה בשנת 1860, לאחר שבקר בקהילה היהודית במרוקו, בה היה עליו לטפל בבעיות שנוצרו בקהילה היהודית, עקב ההפיכה המהוללת שהתחוללה בספרד אשר בה הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד משלטונה.
בשל השפעתו על דון חואן פרים שהיה איש צבא ופוליטיקאי ספרדי ממוצא קטלאני ממנהיגי "המהפכה המהוללת" ואחרים, נפתרו הבעיות של הקהילה באופן שהיה נוח יותר לאוכלוסייה היהודית.
פעילותו במזרח הייתה חשובה לא פחות.
פעילות של אלברט כהן, הביאה להקלה מסוימת במצבם של יהודי ארץ ישראל, טורקיה ויוון.
ביקורו הראשון בירושלים היה הסימן הגלוי הראשון ליהודי ארץ הקודש לכך שאחיהם מצרפת, איטליה, אנגליה וגרמניה מתעניינים במצבם.
סכומי כסף נשלחו לארץ ישראל עוד לפני שכהן הגיע לארץ, על ידי סר משה מונטיפיורי, אבל כהן היה הראשון שראה כיצד העניינים באמת מתנהלים.
הוא נעזר למילוי תפקידו בכישוריו הלשוניים והידע שלו בניבים של המזרח.
במסע מקדים זה למזרח, הוא העביר לראשונה לווינה, מסרים בגרמנית, איטלקית, עברית וערבית.
התוצאה של מסעותיו ותצפיותיו של כהן באלכסנדריה, איזמיר, יפו וירושלים הייתה הקמתם באותם מקומות, בתי חולים, בתי ספר יהודיים ומוסדות לסיוע לאמהות צעירות.
ארגונים אלה נתמכו בעיקר על ידי משפחת רוטשילד, אך גם על ידי נדבנים אחרים.
שירותו העיקרי של כהן בוצע בקונסטנטינופול בדרכו חזרה מירושלים.
הוא התקבל באופן פרטי על ידי הסולטן עבד אל-מג'יד, ממנו ביקש וקיבל הבטחה שלא להכניס שינויים בתנאים המשפטיים של נתיני טורקיה הנוצרים על מנת שלא יחולו גם על היהודים.
במשך שנים כהן נשא הרצאות על ההיסטוריה היהודית בפני קהל; הוא לימד ללא שכר בבית המדרש הרבני של צרפת מאז שהועבר מהעיר מץ לפריז ועד כמה חודשים לפני מותו.
האוסף הגדול של יצירותיו הפילולוגיות והספרות הרבנית מהווה חלק מהספרייה של אותו מוסד.
לכהן היה מושב קבוע בבית המדרש הרבני של צרפת.
ממשלת צרפת העניקה לו את צלב לגיון הכבוד.
אלברט חיימסון היה היסטוריון ופקיד בכיר בתקופת המנדט הבריטי.
אלברט חיימסון נולד בלונדון למשפחה יהודית.
הרב משה חיימסון, שהיה הרב הראשי של האימפריה הבריטית, היה דודו.
לאחר סיום לימודי בית הספר הוא התחיל לעבוד במשרד הדואר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין הסופרים הציונים הבולטים באנגליה.
באפריל 1917 הוא מונה לעורך של The Zionist Review.
באוקטובר 1917 הוא החל לעבוד במחלקה היהודית ב"משרד התעמולה" של ממשלת בריטניה.
בעבודה זו הוא היה אחראי על הפצת מידע שתעביר מסר של תמיכתה של הממשל בציונות.
מספר פרסומים יצאו מטעם האיגוד הציוני של לונדון.
באותה תקופה הוא כתב Great Britain and the Jews, פמפלט שהסביר את המסורת ארוכה של תמיכת בריטניה ביהודים.
חיימסון השתתף ביצירת סרט The British Re-conquering Palestine for the Jews שהופץ למרכזים יהודים ברחבי העולם.
בשנת 1921 הרברט סמואל מינה את חיימסון לתפקיד אחראי על מחלקת מתן אשרות כניסה לארץ ישראל.
ניסיונות של חיימסון לעמוד בדרישת הממשל בהקשר לכמות האשרות תרמו להורדת הפופולריות של חיימסון.
בווילנה פעילותו הייתה ידוע כ"פעילות אנטישמית".
במקרים רבים החלטות על מתן אשרה התקבלו על ידי חיימסון באופן אישי.
בשנת 1926 הוא ערך סיור בקהילות יהודיות במזרח אירופה ופרסם ספר Palestine Old and New.
בשנת 1931 הוא התקבל למסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1934 בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה מספר בקשות לקבלת אשרה גדל באופן משמעותי.
מכיוון שחיימסון טיפל בכל בקשה באופן אישי התשובות היו יוצאות לאחר טיפול של 9 חודשים.
לאור הביקורת הקשה חיימסון הודח מהתפקיד.
בשנת 1937 בעקבות המרד הערבי הגדול הוצא "הצעת חיימסון-ניוקומב".
בהתאם להצעה זו היה צריך להקים מדינה בה יהיו זכויות שוות לכל התושבים ותהיה אוטונומיה מורחבת ליהודים וערבים.
כמו כן צוין שמדינה יהודית לא יכולה לקום באזור בו קיים רוב ערבי.
הצעה זו נדחתה על ידי מנהיגות יהודית.
בשנת 1942 חיימסון פרסם ספר Palestine: A Policy בה מתח ביקורת על ההנהגה הציונית.
בשנת 1944 הוא היה בין מקימי ארגון The Jewish Fellowship.
לפי השקפת עולם של הארגון פעילות ציונית תורמת להרחקה בין יהודים בארץ לבין יהודים בארצות הגולה.
בשנת 1945 חיימסון היה חבר בצוות של מספר יהודים, ערבים ונוצרים (לרבות נביל ברבור) שכתבו "חוקת פלסטין".
רעיונות החוקה תמכו בספר הלבן.
חיימסון התחתן בשנת 1911 והיו לו שני בנים ושתי בנות.
שני בניו נהרגו בקרבות מלחמת העולם השנייה (אחד בסינגפור והאחר בפעולה אווירית).
בשנים 1945–1947 חיימסון היה נשיא האגודה להיסטוריה יהודית באנגליה והחל משנת 1944 ועד מותו היה עורך של פרסומי הארגון.
אלברט לוי (28 ביוני 1952 קזבלנקה, מרוקו הצרפתית–20 בדצמבר 2015, חולון, ישראל), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר ולעיתים בעמדת הבלם, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
אלברט לוי נולד בקזבלנקה שבמרוקו לתמר ובנימין.
ב-1955 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בקריית מלאכי.
שנה מאוחר יותר עברה המשפחה לבית שאן, ומשם ב-1962 עברו ליפו.
בשנה זו הצטרף לוי לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
בעונת 1969/1970 בליגה הלאומית עלה אלברט לוי לשחק בשורות הקבוצה הבוגרת.
משחקו הראשון היה ב-8 בנובמבר 1969. לוי שיחק 291 משחקים בשורות מכבי יפו ובהם כבש 32 שערים.
משחקו האחרון בקבוצה היה ב-15 במאי 1982. אלברט לוי ניצב במקום השלישי במספר ההופעות הרציפות בשורות מכבי יפו במשחקי ליגה, לאחר משה אוננה ומוצי ליאון ומקדים את ציון דגמי.
עם סיום עונת 1981/1982 עזב את מכבי יפו, עבר לשחק למשך עונה אחת בשורות הכח מכבי רמת גן אשר שיחקה אז בליגה הארצית שהייתה הליגה השנייה בישראל.
לוי שיחק ב-26 משחקי ליגה וכבש שני שערים.
בסיום אותה העונה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית.
משחקו האחרון בשורות הכח מכבי רמת גן היה ב-22 במאי 1983. בסיום העונה פרש ממשחק פעיל.
בין השנים 1970–1972 שיחק אלברט לוי בשורות נבחרת הנוער של ישראל.
ב-1972 תחת דוד שווייצר, היה לוי שותף לזכייתה של נבחרת הנוער בגביע אסיה לנוער , במסגרת טורניר שנערך בבנגקוק.
אלברט לוי עלה כמחליף במשחק שנערך ב-16 באפריל 1972 ובו גברה ישראל על הודו 0-7.
לאחר פרישתו, אימן לוי מספר שנים במכבי יפו קבוצות ילדים ונוער, ולאחר מכן עזב את ענף הכדורגל ועסק בתחום האלומיניום.
לוי התגורר בחולון, היה נשוי לרבקה, אב ל-2 בנות ובן וסב לנכדים.
הלך לעולמו ב-2015 והובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
גביע אסיה לנוער בכדורגל: 1972
אלברט טייב (נולד ב-24 בפברואר 1962) הוא עורך דין, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, ראש עיריית כפר יונה.
אלברט טייב נולד ב-1962 בשכונת מלחה שבירושלים, למשפחת עולים מתוניסיה.
כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו למושב עולש שבאזור השרון.
טייב למד בבית ספר קריית חינוך בן-גוריון, מדרשת רופין.
ב-1980 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחטיבת גולני ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שחרורו, התגייס למשטרת ישראל.
בתקופת שירותו במשטרה, טייב הקים את מרכז השיטור הקהילתי הראשון בישראל, במועצה אזורית עמק חפר, ושימש כבורר מוסמך ביישובי עמק חפר.
בשלהי שירותו, החל ללמוד תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו, אותו הוא קיבל ב-2005, והמשיך ללימודי תואר שני עם הסמכה לגישור באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2007, עם קבלת התואר השני ולאחר 25 שנות שירות במשטרה, טייב פרש מן המשטרה והחל לעבוד כעורך דין.
טייב עבר עם משפחתו לעיר כפר יונה ב-2009. בין 2016 ל-2023, טייב שימש כמנהלי הכללי של העמותה להנצחת חללי הפיגוע בצומת בית ליד.
בנוסף, הוא שימש כיושב ראש הוועדה לשימור וגיוס מתנדבים בכפר יונה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2018, טייב נבחר למועצה מטעם סיעת "בשביל הכפר" ושימש כיושב ראש האופוזיציה העירונית.
במרץ 2023, טייב הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות הקרובות על ראשות העיר מול ראש העיר שושי כחלון-כידור.
לאורך כל מערכת הבחירות טייב הסתמן כמועמד המוביל, ברקע קדנציה רוויית טלטלות של כחלון-כידור.
לבסוף, עם קיום הבחירות בפברואר 2024 בצל מלחמת חרבות ברזל, טייב נבחר לראשות העיר עם 60.3% מהקולות לעומת כחלון-כידור שקיבלה רק 26.3% מהקולות.
גם בבחירות למועצת העיר טייב זכה להישג, כשסיעתו "בשביל הכפר" הפכה לגדולה ביותר במועצה עם 5 מושבים (מתוך 15).
נשוי להגר טהר לב-טייב ואב לשלושה.
אלברט אדוארד מיד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1893–1895, וכמושל וושינגטון החמישי בשנים 1905–1909.
אלברט מיד נולד במנהטן שבקנזס.
הוא למד באוניברסיטה הנורמלית של אילינוי (כיום אוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל) ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
לאחר סיום לימודיו ב-1885 שב מיד לקנזס, ועסק שם בעריכת דין במשך ארבע שנים.
הוא נשא לאישה את אליזבת "ליזי" פאולין בראון, ולשניים נולדו בת אחת ושלושה בנים.
ב-1889 הוא עבר להתגורר בטריטוריית וושינגטון.
ב-1892 כיהן מיד כראש עיריית בליין.
בשנים 1893–1895 הוא היה גם חבר בית הנבחרים של מדינת וושינגטון.
בשנים 1898–1903 הוא היה התובע של מחוז ווטאקום.
ב-1898 נפטרה אשתו, ושנה לאחר מכן הוא נישא בשנית למינה ג'יין פיפר, ולשניים נולד בן אחד.
בחירתו של מיד כמושל וושינגטון ב-1904, כאשר הביס את הסנאטור ג'ורג' טרנר, נחשבה אז להפתעה משמעותית.
במהלך תקופת כהונתו הוא תמך בהקמתה של נציבות הרכבות המדינתית, ופעל להקמת מבקר הבנקים המדינתי, נציבות מס מדינתית ונציבות הכבישים המדינתית.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר מיד לבלינגהאם, שם הוא שב לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי ושימש כנשיא לשכת המסחר.
אלברט מיד נפטר בבלינגהאם ב-19 במרץ 1913. הוא נטמן בבית הקברות בייוויו שבעיר.
מקס-אלברט ואן דן ברך, (Max-Albert Van den Berg ; 10 במאי 1890–אפריל 1945), היה דוקטור למשפטים, מורשה כנוטריון ועורך דין בבית המשפט לערעורים, ופעיל בתנועת התנגדות הבלגית במהלך מלחמת העולם השנייה .
מקס-אלברט ואן דן ברך ידוע בעיקר בזכות סיוע לכ-400 ילדים יהודים שנמלטו מכוחות הכיבוש הנאצים, יחד עם גיסו ז'ורז' פונסני ואחותו ז'רמיין.
במסגרת רשת התנגדות שהקימו ונקראה Berg-Fonsny.
בפעילות זו, ברך ביקר וניחם גם את הילדים.
ב-1995 הוא קיבל את מדליית חסיד אומות העולם ממכון יד ושם.
הזוג פונסני קיבל את התואר בשנת 1996. ואן דן ברך נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1943, ונשלח למחנה הריכוז נוינגמה ליד המבורג.
הוא שרד עד סוף המלחמה, אך מת מתשישות על אדמת גרמניה לפני שהצליח להגיע לבלגיה.
ואן דן ברך היה גם חבר ב-"Service Clarence", אחת מרשתות המודיעין של MI6 שפעלו בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלברט וולף היה סייף יהודי-צרפתי, אלוף עולם (1938) וסגן אלוף העולם (1937) בדקר קבוצתי וסייף אולימפי יהודי-אמריקאי (לונדון 1948 הלסינקי 1952).
בשל היותו יהודי, פרש וולף מנבחרת צרפת לאולימפיאדת ברלין (1936) והחמיץ מדליית ארד אולימפית שבה זכתה נבחרתו.
וולף נולד וגדל בבר, ריין תחתון, צרפת.
וולף נכלל בנבחרת האולימפית של צרפת לאולימפיאדת ברלין (1936) אך פרש מנבחרת צרפת באופן עקרוני בגלל שהיה יהודי: ובכך החמיץ מדליית ארד אולימפית שבה זכתה צרפת.
באליפות העולם שנערכה בפריז הוא זכה במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי
באליפות העולם שנערכה בפישטני, צ'כוסלובקיה הוא זכה במדליית כסף בתחרות דקר קבוצתי.
בתחרות דקר אישי הוא סיים במקום חמישי.
וולף לחם בצבא צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה והוענק לו עיטור צלב המלחמה על גבורה במהלך לחימה עזה על קו מאז'ינו.
הוא נתפס על ידי הגרמנים וניכלא במחנה ריכוז של יהודים, ממנו הצליח לברוח ולהגיע לפורטוגל ומשם לארצות הברית ב-1941. הוא הצטרף לצבא ארצות הברית, וחזר לאירופה, להילחם בגרמנים.
באליפות אמריקה בסיף שנערכה בשנת 1946 זכה במדליית זהב בדקר אישי.
בארצות הברית הוא התחרה במועדון הסייפים של לואיוויל, קנטקי.
באולימפיאדת לונדון (1948) בגיל 42, בתחרות דקר קבוצתי נבחרת ארצות הברית עלתה לסיבוב השני שבו הודחה וסיימה במקומות 9 - 12. קבוצה השתתפו עוד שני סייפים יהודים (סה"כ 3 מתוך 6): נורמן לואיס וראלף גולדשטין.
בתחרות דקר אישי הוא סיים במקום לאחר שניצח בסיבוב הראשון ב-3 קרבות והפסיד ב-4 קרבות ולא עלה לשלב הבא.
ב שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי ובתחרות דקר קבוצתי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) בגיל 46, בתחרות דקר קבוצתי נבחרת ארצות הברית עלתה לסיבוב השני שבו הודחה וסיימה במקום 10 - 12. בקבוצה השתתפו עוד שני סייפים יהודים (סה"כ 3 מתוך 6): פול מקלר סניור וג'יימס שטראוך.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית הוא שימש בוועד המארגנת.
ב-14 ביוני 1989 נפטר וולף בסקוטסדייל, אריזונה.
בשנת 1948 זכה בתואר ספורטאי השנה של קנטקי.
אלברט לי טרינקל היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1916–1922, ולאחר מכן ועד 1926 כמושל וירג'יניה ה-49.
אלברט לי טרינקל נולד בעיירה וייטוויל שבמחוז וייט שבוירג'יניה, כבן הצעיר במשפחתו.
לאחר שסיים את לימודיו בהמפדן-סידני קולג' ב-1895, הוא למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה מנהל "מועדון השמחה של וירג'יניה" , ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בעירו.
טרינקל שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה וכחבר בחבר האלקטורים ב-1916. הוא כיהן שתי תקופות כהונה בסנאט של וירג'יניה בשנים 1916–1922. ב-1921 הוא נבחר כמושל וירג'יניה לאחר שזכה ב-64.6 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית הנרי ו.
אנדרסון ואת מועמד סיעת השחורים והחומים ג'ון מיטשל הבן.
טרינקל התפאר בתמיכתו בזכות הבחירה לנשים, וכמה עיתונים זקפו את ניצחונו בבחירות המקדימות בין השאר להצבעת הנשים.
טרינקל גם היה נציג מטעם וירג'יניה בוועידות המפלגה הדמוקרטית של 1924 ושל 1928.
אלברט לי טרינקל נפטר בריצ'מונד ב-25 בנובמבר 1939. הוא נטמן בבית הקברות איסט אנד שבווייטוויל.
אולם טרינקל (לשעבר ספריית טרינקל), שבקמפוס אוניברסיטת מרי וושינגטון , ואולם טרינקל שבקמפוס של קולג' ויליאם ומרי, נקראו שניהם על שמו, שכן הוא סייע במימון בניית הבניינים.
עם זאת, בשל היחס למיעוטים במהלך תקופת חוקי ג'ים קרואו בעת כהונתו כמושל, בחרה אוניברסיטת מרי וושינגטון לשנות את שם הבניין.
ב-24 ביולי 2020 שינתה האוניברסיטה את שמו של אולם טרינקל לאולם ג'יימס פארמר, על שמו של פעיל זכויות האזרח והפרופסור לשעבר באוניברסיטה.
בקולג' ויליאם ומרי, שונה שמו של אולם טרינקל בספטמבר 2020 ל"אולם האחדות" (Unity Hall).
על שמו קרוי גם בניין בקמפוס אוניברסיטת רדפורד.
אלברט בלאקסלי וייט היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-11 בשנים 1901–1905.
אלברט וייט נולד בקליבלנד, אוהיו, כבנם של אמרסון אלברידג' וייט ושל מרי אן (לבית סבין) וייט.
אביו היה נשיא אוניברסיטת פרדו שבלאפייט, אינדיאנה במשך שש שנים בתקופת ילדותו של בנו אלברט, ובהמשך עברה המשפחה לקולומבוס, אוהיו.
כנער הועסק וייט על ידי אביו בסיוע להוצאה לאור של שני עיתונים, Ohio Educational Monthl ו-National Teacher.
בתקופה זו הוא החל לגלות עניין בעיתונאות.
הוא למד במריאטה קולג', מוסד חינוכי ליברלי לאומנויות באוהיו בסמוך לגבול עם מחוז ווד שבווירג'יניה המערבית, מעבר לנהר אוהיו, וסיים כמצטיין בכיתתו ב-1878. שנה לאחר מכן הוא נשא לאישה את אגנס וורד ממריאטה, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
עם סיום לימודיו, שב וייט לקליבלנד והיה מנהל ואחד הבעלים של עיתון היומי.
ב-1881 הוא עבר לפארקרסבורג שבווירג'יניה המערבית.
הוא רכש את העיתון השבועי State Journal שהיה בבעלותו של המושל לשעבר ויליאם סטיבנסון.
הוא ביצע כמה שינויים בעיתון, והפך אותו לעיתון יומי של המפלגה הרפובליקנית ולכוח בפוליטיקה המדינתית.
וייט קנה לעצמו שם של מוציא לאור מוצלח של העיתון.
במשך שנים רבות הוא שימש כנשיא אגודת העורכים של וירג'יניה המערבית, וב-1888 היה נשיא אגודת העורכים הלאומית.
במהלך אותן שנים הוא הרחיב עוד יותר את העניין שלו בפוליטיקה.
ב-1889 וב-1897 הוא מונה כסוכן של שירות הכנסות הפנים, במהלך תקופות הנשיאות של בנג'מין הריסון וויליאם מקינלי.
בנוסף הוא ניהל בהצלחה ב-1894 את מסע הבחירות לסנאט של ארצות הברית של סטיבן אלקינס.
ב-1900 נבחר וייט מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל וירג'יניה המערבית לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון הומר הולט.
לפני כניסתו לתפקיד הוא פרש מתחום העיתונאות כאשר מכר את חלקו ב-State Journal.
וייט היה פוליטיקאי בעל זיקה מפלגתית מובהקת והיה חבר פעיל במנגנון המפלגתי של אלקינס.
מעבר לכך הוא זכור כמושל שביצע רפורמות רבות.
במהלך תקופת ממשלו הוא נאבק לשינויים בתהליך הבחירות.
אחד החוקים שהוא קידם דרש משדלנים להיות רשומים במדינה באופן רשמי.
וייט זכור כמי שקידם רפורמות מקיפות בחוקי הערכות הרכוש והמיסוי.
הוא מינה את התעשיין והסנאטור לשעבר, הדמוקרט הנרי דייוויס, כיושב ראש ועדת המיסוי, שהפיקה דוח מתון יחסית להרכב השמרני של הוועדה.
ועדיין, כוחות שהתנגדו למיסוי, ליכדו את חברות הרכבות של המדינה ותעשיות מפתח נגד הרפורמה במיסוי ובלמו את הצעותיו של וייט לבית המחוקקים עד שאלקינס פעל להשגת פשרה.
וייט פעל גם לטובת רפורמות פרוגרסיביות אחרות, כולל חוק למזון ותרופות.
הוא דיבר בתוקף נגד הזיהום התעשייתי של נהרות וירג'יניה המערבית.
במהלך תקופת כהונתו יצר בית המחוקקים את תפקיד נציב המס המדינתי.
גם לאחר תום כהונתו כמושל ב-1905 הייתה לווייט קריירה פוליטית פעילה.
הוא שימש כנציב המס המדינתי וכיהן בסנאט של וירג'יניה המערבית, ושוב בשירות הכנסות הפנים בתקופת נשיאותו של וורן הרדינג.
ב-1916 הוא ניסה להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך לא עלה בידו לזכות במועמדות מפלגתו לאחר שהובס על ידי האוורד סאת'רלנד.
וייט גם היה חבר במועצות מנהלים של חברות ביטוח, בנקאות וכרייה.
כאשר עלה באש בינואר 1921 קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית, ארגנו וייט ואחרים קמפיין בלתי מוצלח להעברת בירת המדינה מצ'ארלסטון לפארקרסבורג.
אלברט וייט נפטר בפארקרסבורג ב-3 ביולי 1941.הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
אלברט כהן (29 בספטמבר 1916 – 28 במרץ 2003) היה קצין בצבא הצרפתי וחבר "בצבא היהודי" – המחתרת היהודית שעזרה להציל יהודים רבים, ולחמה באופן פעיל נגד הנאצים בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הפך ליד ימינו של ראש המחתרת אברהם פולונסקי ושימש כמפקד הזרוע הצבאית של הצבא היהודי בטולוז.
היה ידוע בכינויו המחתרתי "בבה" (Bébé).
כהן נולד בארגנטינה בחבל קולוניה דורה, ובהמשך חזר עם משפחתו לבולגריה, ארץ מוצאה של הוריו.
מתוקף האזרחות הצרפתית שקיבלו הוריו, אלברט ואחיו הגדול סימון התגייסו לצבא הצרפתי בשנת 1935. אלברט כהן הוצב בגדוד 403 ולאחר מכן בגדוד 401 בבלפורט, ובמסגרת שירותי הצבאי ב־24 במאי 1940 הוא הוצב בביירות.
ב־14 בדצמבר הוא הוחזר לצרפת עקב החוקים האנטי יהודיים של משטר וישי ועבר לטולוז.
בשנת 1950 הוא עלה לישראל, התחתן עם לורה ונולדו להם שני ילדים.
כהן הוא בנם שאול כהן ואסתר אלקלעי, והיו לו 2 אחים: סימון ומוריס.
אחיו הבכור סימון התגייס איתו למחתרת היהודית בצרפת, השתייך לתנועת הצופים היהודים, השתתף בפעילויות רבות ונפצע בהתקפה על רכבת נאצית שהייתה אמורה להעביר כספים ונשק לקו החזית.
במסגרת התקפה זו נלקחו בשבי קצינים נאצים.
עם כיבוש צרפת על ידי הגרמנים גויס כהן לצבא היהודי על ידי אברהם פולונסקי, דוד קנוט ואריאן קנוט, והפך ליד ימינו של אברהם פולונסקי, מייסד המחתרת היהודית בצרפת.
הוא ניהל את החנות לחלקי חילוף ברחוב טריפייר 17 בקרבת המשטרה הצרפתית בטולוז.
החנות הוקמה ככיסוי להקמת קבוצת ה"קורפ פרנק", קבוצת הגרילה הראשונה של הצבא היהודי בטולוז, ושימשה ככיסוי לפעילות המחתרתית בטולוז.
בעיר זו נוהלה פעילות הצבא היהודי בכל רחבי צרפת, כולל אספקת נשק ואמצעים כספיים לחברי יחידות המאקי (Maquis) – קבוצות צבאיות קטנות שנקטו בפעולות גרילה נגד האויב.
בנוסף פעלה המחתרת היהודית בטולוז להצלת ילדים באמצעות איסוף, הסתרה והעברתם אל מעבר לגבול.
החנות נוהלה כעסק לכל דבר, בעוד שבחלקה האחורי התנהלה הפעילות המחתרתית, מעבדה לתעודות מזויפות, קבלת מכשירי רדיו ששימשו להסתרת אקדחים ומקום בו ארגן כהן קורסי הכנה צבאיים.
בנובמבר 1941 מונה כהן לקצין קישור בין מפקדת הצבא היהודי שבסיסה בטולוז לבין יחידות המאקי שפעלו בניס, גרנובל, מז'ב וליון.
הוא היה אחראי להקמת תאים עצמאיים של הצבא היהודי בכל רחבי צרפת, לרבות גיוס חברי מחתרת, ארגון אימונים צבאיים, הסתרת יהודים והעברתם אל מעבר לגבול.
בנובמבר 1943, יחד עם ז'אק לזרוס וראול ליאונס, הוא הכשיר מגויסים למאחז המחתרת באספינסיה (Espinassier).
ב-25 בינואר 1944 מונה לראש קבוצת הפשיטה של הצבא היהודי בטולוז בדרגת סגן.
כהן נמלט מספר פעמים ממעצרים.
ב-17 במאי 1944 נעצר על ידי גרמנים בקאסטְר, יחד עם ז'אק לזארוס ורנה קאפל, בעודו נושא מסמכים סודיים של המחתרת, אך השלושה לבסוף שוחררו.
ב-7 ביוני 1944, בדרכו לפגישה במשרד ברחוב טריפייר 10, הבחין באנשי המיליציה הצרפתית – המשטרה החשאית של משטר וישי.
הוא ראה את איציק פרידמן (פראן), שכבר נעצר על ידי המיליציה הצרפתית, והצליח להימלט.
ב-22 ביולי 1944 הוא הגיע לרחוב לה פום ונקלע למארב של המיליציה הצרפתית.
הוא שמע יריות וראה את כל המתרחש.
הוא הצליח לחלץ את ראול לאונס הפצוע, להביא אותו לכירורג ולאחר מכן העביר אותו לד"ר אמריק אפשטיין, שהיה חבר ב"צבא היהודי.
כהן השתתף בקרבות לשחרור טולוז בדרגת סגן משנה בצבא הצרפתי.
החל מ-28 באוגוסט 1944, לאחר השחרור, הוא פשט על מפקדת המשרד לעניינים יהודיים של הגסטפו ועל הנציבות לשאלות יהודיות בטולוז והחרים כמות עצומה של מסמכים המתעדים את פשעי הנאצים ומשטר וישי.
לאחר שחרור טולוז, שובץ בגדוד הביטחון ה-17 ולאחר מכן בגדוד הרכב ה-17 של המטה הכללי בצבא הצרפתי.
הוא שוחרר מהשירות ב-31 בינואר 1945 בדרגת סגן בכוחות הפנים הצרפתיים.
כהן היה חלק מצוות להכשרת צעירים יהודיים שהקים פולונסקי לבקשת בן-גוריון לעלייה ג', לקראת עלייתם לארץ.
ההכשרה כללה לימודי עברית וציונות, ונועדה לסייע לצירופם לקיבוצים ולכוח המגן בארץ ישראל.
צלב המלחמה עם כוכב ברונזה
אלברט פיקט מורהאוס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-26 של מדינת מיזורי בין השנים 1887–1889. טרם כהונתו כמושל היה מורהאוס סגן מושל מיזורי בשנים 1885–1887 וחבר בית הנבחרים של מיזורי.
מורהאוס נולד במחוז דלאוור שבאוהיו, ובשנת 1856 עבר לעיירה מריוויל שבמיזורי.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי בשנת 1860, והחל לעסוק בעריכת דין במחוז מונטגומרי שבאיווה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית עבר לגרהאם שבמיזורי, שם לימד בבית ספר.
בנובמבר 1861 התגייס למיליציה המדינתית של מיזורי, בהרכב שכלל תושבים ממחוז נודאוויי.
במהלך שירותו במחוז לאפייט, פגש את אשתו לעתיד, מאטי מקפאדן.
לאחר המלחמה פתח משרד עורכי דין בשותפות עם עמוס גרהאם.
בשנת 1872 ייסד את העיתון "נודאוויי דמוקרט", שלימים יהפוך ל"מריוויל דיילי פורום" (The Maryville Forum).
ב־1876 נבחר לבית הנבחרים של מיזורי לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני ה.
ג'קסון בפער של 197 קולות.
במהלך כהונתו פעל להקמת בית ספר להכשרת מורים במריוויל – יוזמה שלימים תביא להקמת אוניברסיטת צפון-מערב מיזורי בעיר.
ב־1882 נבחר שוב לבית הנבחרים המדינתי, ובנובמבר 1884 נבחר לתפקיד סגן מושל מיזורי.
ב־28 בדצמבר 1887 נהפך מורהאוס למושל מיזורי בעקבות מותו של המושל ג'ון מרמדיוק.
הוא כיהן בתפקיד במשך מעט יותר משנה, עד שנבחר לתפקיד דייוויד פרנסיס.
במהלך כהונתו הוקמה התחנה הניסיונית לחקלאות של הפקולטה לחקלאות באוניברסיטת מיזורי.
מורהאוס תמך באימוץ שיטת ההצבעה האוסטרלית, אשר התבססה על הצבעה בפתק חשאי.
כאשר מחלת האבעבועות השחורות התפרצה במחוזות אדייר וסקיילר בשנת 1888, כלל המושל בתקנה שפרסם את הנחיות ההסגר שהוצאו על ידי מועצת הבריאות של מיזורי.
עם תום כהונתו שב מורהאוס למריוויל, שם ניהל עסק נדל"ן.
מורהאוס נפטר ב־23 בספטמבר 1891. בגמלאותו טיפל במקנה.
במסגרת עיסוק זה נקלע לתאונה שגרמה לו לקרע בכלי דם במוחו, ומורהאוס איבד את צלילות דעתו.
יומיים לאחר התאונה, התאבד כששיסף את גרונו בעזרת אולר.
הוא נטמן בבית העלמין אוק היל במריוויל.
אלברט וֵן דָייסי היה משפטן ותאורטיקן חוקתי בריטי מהזרם הווִיגי.
נודע בעיקר כמחבר הספר "Introduction to the Study of the Law of the Constitution" (שיצא לאור לראשונה ב-1885), אשר נחשב לחיבור מרכזי על אודות החוקה הבריטית הלא-כתובה.
דייסי שימש כפרופסור למשפט אנגלי באוניברסיטת אוקספורד, וכמרצה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
הוא היה בין הבולטים שתרמו להפצת המושג שלטון החוק באנגליה.
דייסי נולד בלטורוורת' שבלסטרשייר, אנגליה.
אביו, תומאס אדוארד דייסי, היה עיתונאי ויו"ר חברת הרכבות Midland Railway, ואמו הייתה אני מארי סטפן, בתו של ג'יימס סטפן.
הוא היה קרוב משפחה של לסלי סטפן וג'יימס פיץ'ג'יימס סטפן.
הוא למד בבית הספר קינגס קולג' לונדון ובהמשך בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1858. ב-1863 הוסמך כעורך דין באינר טמפל.
בשנת 1882 מונה לפרופסור למשפט אנגלי באוקספורד (Vinerian Professor), תפקיד בו כיהן עד 1909. בשנת 1890 קיבל את התואר Queen's Counsel (QC).
בשנת 1896 פרסם את "Conflict of Laws", אחד הספרים הבולטים שלו.
דייסי היה חבר במפלגה הליברלית-יוניוניסטית והתנגד בתוקף למתן Home Rule (אוטונומיה) לאירלנד.
בשנת 1914 קבע כי מתן סמכות כזו יהיה "פשע פוליטי".
הוא התנגד גם להסכם האנגלו-אירי של 1921.
דייסי הציג הבחנה בין החוק הכתוב לבין עקרונות מוסריים בסיסיים של שלטון החוק.
לדבריו, "ריבונות הפרלמנט" משמעה שהפרלמנט הבריטי רשאי "לחוקק או לבטל כל חוק שהוא" ואין סמכות משפטית אחרת מעליו.
"העיקרון של ריבונות הפרלמנט פירושו לא פחות ולא יותר מאשר שגוף זה רשאי לחוקק או לבטל כל חוק שהוא..."
אלברט כ"ץ (Albert Katz; 17 ביולי 1858 – 16 בדצמבר 1923) היה רב, סופר, עיתונאי וציוני יליד פולין שפעל בגרמניה.
כ"ץ היה מחלוצי התנועה הציונית לפני הרצל, ופעל רבות להפצת רעיון ההתיישבות היהודית בארץ ישראל דרך כתיבה עיתונאית, הוצאת כתבי עת והפצת ספרות יהודית.
אלברט כ"ץ נולד ב-17 ביולי 1858 בעיר לודז' שברוסיה הפולנית (כיום פולין).
בנעוריו למד בישיבות לובלין ווילנה, שם קיבל חינוך יהודי מסורתי מעמיק.
בשנת 1881 עבר לברלין, שם המשיך את לימודיו והתחיל את דרכו המקצועית.
כ"ץ שימש כרב ומטיף בפירסטנוולדה (Fürstenwalde), סמוך לברלין, בין אפריל 1883-1886. לאחר מכן, בין אפריל 1886 לאפריל 1887, כיהן בקהילת "אוהל יצחק" (Ohel Yitzḥak) בברלין.
משנת 1887 הקדיש את עצמו לכתיבה ולעיתונאות, ונטש את הכהונה הרבנית הפעילה.
פעילות ציונית והוצאת כתבי עת
בשנת 1886 ייסד כ"ץ יחד עם וילי במבוס (Willy Bambus) את כתב העת "זרובבל" (Serubabel), שיצא לאור בברלין בשנים 1886–1888. כתב העת תמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל והיה אחד מכלי התעמולה המרכזיים של תנועת חובבי ציון בגרמניה.
במבוס וכ"ץ היו חלוצי התנועה הציונית הגרמנית, והקדימו את תיאודור הרצל בקידום הרעיון של התיישבות יהודית מאורגנת בפלסטינה.
כ"ץ ובמבוס היו מהמנהיגים המרכזיים של עמותת "עזרא" (Esra – Verein zur Unterstützung ackerbautreibender Juden in Palästina und Syrien), שנוסדה בינואר 1884 במטרה לתמוך באיכרים יהודים בארץ ישראל ובסוריה.
העמותה פרסמה עיתונים ופרסומים על ההתיישבות החקלאית, ושיתפה פעולה עם ארגונים דומים ברחבי אירופה.
"ירבוך פיר יידישה גשיכטה אונד ליטרטור"
כ"ץ היה ממייסדי "ורבנד דר פריינה פיר יידישה גשיכטה אונד ליטרטור" (Verband der Vereine für Jüdische Geschichte und Literatur) בברלין, ארגון הגג של אגודות להיסטוריה וספרות יהודית בגרמניה.
יחד עם גוסטב קרפלס (Gustav Karpeles), כ"ץ ערך את "ירבוך פיר יידישה גשיכטה אונד ליטרטור" (Jahrbuch für jüdische Geschichte und Literatur), שיצא לאור מ-1898 ואילך.
הוא גם שימש כמזכיר הארגון.
הארגון הפך לגוף היהודי הגדול ביותר בגרמניה, עם כ-12,149 חברים ב-131 אגודות עד שנת 1900. מטרתו העיקרית הייתה להפיץ ידע על ההיסטוריה והספרות היהודית בקרב הקהל הרחב.
כ"ץ כתב מספר רב של ספרים ומאמרים בנושאי יהדות, ציונות, והיסטוריה יהודית.
יצירותיו כללו עבודות אפולוגטיות, מחקר היסטורי, סיפורים קצרים ותרגומים.
"היהודי וארץ אבותיו" (Der Jude und das Land seiner Väter, 1883) – ספר שיצא גם בעברית, ועסק בקשר בין העם היהודי לארץ ישראל.
"התלמוד-יהודי האמיתי" (Der Wahre Talmudjude, 1893) – תגובה לספרו האנטישמי של אוגוסט רולינג (August Rohling), Der Talmudjude (1871), בו הוא הגן על התלמוד ועל היהדות מפני עיוותים והשמצות.
"עלילת הדם" (Die Blutlüge, 1892) – תרגום לגרמנית של ספרו של איצחק באר לוינזון (Isaac Baer Levinsohn), אפס דמים (Efes Damim), המפריך את עלילות הדם נגד היהודים.
"היהודים בקווקז" (Die Juden im Kaukasus, 1894) – מחקר על היהודים באזור הקווקז.
"היהודים בסין" (Die Juden in China, 1900) – מחקר על יהודי סין.
"נוצרים ויהודים כמקדמי השפה העברית" (Christen und Juden als Förderer der hebräischen Sprache, 1907) – מחקר על תפקידם של נוצרים ויהודים בקידום השפה העברית.
"החסידות" (Der Chassidismus, 1904) – מחקר על התנועה החסידית.
"מחיי הקודש והחולין של גדולי עמנו בתקופת התלמוד" (Baalei Therisin) – סיפורים על חכמי התלמוד, שתורגמו לעברית על ידי אביגדור המאירי.
"מזמנים עתיקים וחדשים" (Aus Alter und Neuer Zeit, 1896) – אוסף סיפורים.
כ"ץ התמקד רבות בהגנה על היהדות והתלמוד מפני תקיפות אנטישמיות.
תרגומו של אפס דמים ושאר כתביו האפולוגטיים שימשו כלי חשוב במאבק נגד עלילות ודעות קדומות נגד היהודים בגרמניה ובאירופה.
כ"ץ המשיך לכתוב ולערוך עד סוף ימיו.
הוא נפטר ב-16 בדצמבר 1923 בדירתו בפנקוב (Pankow), ברלין.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה (Weißensee Cemetery) בברלין, בית הקברות היהודי הגדול באירופה.
אלברט כ"ץ נחשב לאחת הדמויות החשובות בציונות המעשית והספרות היהודית הגרמנית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. עבודתו העיתונאית, פעילותו בקידום ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, וכתיבתו האפולוגטית תרמו רבות להפצת הרעיונות הציוניים ולהגנה על היהדות.
כתביו, במיוחד אלה העוסקים בהגנה על התלמוד ובסתירת עלילות דם, שימשו כלי חשוב במאבק האינטלקטואלי נגד האנטישמיות באירופה.
פעילותו בהפצת הידע על ההיסטוריה והספרות היהודית עזרה לחזק את הזהות היהודית בקרב יהודי גרמניה.
המליטון הווארד "אלברט" פיש (19 במאי 1870 – 16 בינואר 1936) היה רוצח סדרתי וקניבל אמריקאי.
הוא היה ידוע גם כ"מטורף הסהר", "האיש האפור", וכ-"הערפד מברוקלין".
בתקופת פעילותו הפושעת (כנראה לא ברצף סביב השנים 1910–1934) הוא רצח לפחות 15 ילדים, והטריד מינית ועינה ילדים רבים נוספים.
לעיתים סירס בלי הרדמה את קורבנותיו הזכרים לפני שרצח אותם.
ב-2007 יצא סרט עלילתי באנגלית בשם "האיש האפור", שמבוסס על מעלליו של פיש, כשאת דמותו גילם השחקן הבלגי פטריק באוחאו.
הוא נולד בשם המילטון פיש בעיר וושינגטון, למשפחה בעלת היסטוריה של מחלות נפש.
פיש גדל בבית יתומים, שם עבר התעללות קשה.
בשנת 1898 הוא נישא לאישה צעירה ממנו בתשע שנים איתה הוליד שישה ילדים, אך היא עזבה אותו לטובת גבר אחר, לאחר שמכרה את כל החפצים שווי הערך שלהם, מותירה אותו ואת ששת ילדיה חסרי כל.
פיש נדד ברחבי ארצות הברית ותקף מינית ועינה קטינים כמעט בכל סטייט ומחוז בארצות הברית שעבר בו.
רוב קורבנותיו היו זכרים ממשפחות עניות ושחורות, שהיעלמותם, כך סבר, לא תטריד את גורמי החוק בשל הגזענות שהייתה שכיחה באותם ימים ברחבי הרבה חלקים בארצות הברית.
כפי שדווח, פיש נהג להטיל מומים בעצמו, לנעוץ סיכות ומסמרים בגופו, בעיקר באזור איבר מינו, ולמלא את פי הטבעת שלו בכדורי כותנה ספוגים בנוזל דליק ואז גם להצית אותם.
כמו כן, אכל לא רק את בשר קרבנותיו, אלא גם את השתן, את הדם
הוא ייחס את מוזרותו, את אכזריותו, ואת ההיסטוריה הרצחנית שלו, לילדותו הקשה.
בסופו של דבר, נתפס פיש בחשד למעשים חמורים, בסוף שנת 1934.
זאת משום שלאחר שהרציחות וההתעללות הפכו אצלו להרגל, הוא החל להשתעמם והחל לפזר רמזים על אודות זהותו בשביל ליצור ריגוש מהמרדף המשטרתי אחריו, ומן הסיכון הכרוך באפשרות שהוא עלול להיתפס ולהיות מוצא להורג.
פיש גם החל לשלוח מכתבים למשפחות של מי שהותקפו על ידו, בעיקר משפחות הנרצחים על ידו, על אף שגם שלח מכתבים כנראה גם אל מי שניצלו מלהירצח על ידו מסיבות מגוונות.
לאחר שנתפס, פיש נשפט במהלך 1935.
בסוף 1935 נגזר דינו להיות מוצא להורג.
פיש הוצא להורג בכיסא החשמלי בכלא סינג סינג במדינת ניו יורק בינואר 1936. הוצאתו להורג הייתה מסובכת מבחינה טכנית, משום שפיש גרם לעצמו לנכות שלא אפשרה לו לשבת.
כפי שהובהר בצילום רנטגן, נהג להחדיר מחטים לשרירי עכוזו.
אלברט פיני היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
היה מועמד חמש פעמים לפרס אוסקר, וזכה שלוש פעמים בפרס גלובוס הזהב על תפקידיו בקולנוע.
למד משחק בלונדון באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
במחזורו למדו גם אלן בייטס ופיטר או'טול.
הצטרף ללהקת התיאטרון "Birmingham Repertory Company", וערך איתם ב-1956 את הופעת הבכורה שלו על הבמה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו - "קיסר וקלאופטרה".
זכה לפרסום ראשון לאחר שב-1958 שיחק במחזה "המסיבה" מול צ'ארלס לוטון.
לאחר מכן הצטרף ל"Shakespeare Memorial Theatre" ושיחק, בין היתר, ב"אותלו" בתפקיד קאסיו (בבימוי טוני ריצ'רדסון ועם פול רובסון בתפקיד הראשי), ב"חלום ליל קיץ" בתפקיד ליסאנדר (שוב, יחד עם צ'ארלס לוטון) וב"קוריולנוס" יחד עם לורנס אוליבייה.
פיני זכה להצלחה גדולה כשגילם ב-1960 את דמות הגיבור בהפקה הראשונה של המחזה "בילי בדאי".
הסרט הראשון בו השתתף, ב-1960, היה סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, "הבדרן".
פריצת הדרך של פיני בקולנוע הגיעה בהמשך אותה שנה כאשר כיכב בסרטו של קרל רייז, על פי ספרו של אלן סיליטו, "מוצאי שבת ובוקר יום א'" בתפקיד פועל תעשייתי צעיר קשה יום אך נהנתן שסיסמתו בחיים היא: "What I want is a good time, the rest is all propaganda" .
סרט זה, אשר היה אחד מהבולטים בסרטי הגל החדש הבריטי (אשר התפרסם גם בשם "סרטי כיור המטבח"), הביא לפיני הכרה בינלאומית והוא הפך לאחד מהמייצגים הבולטים של תפקיד האנטי-גיבור והצעיר הזועם.
הסרט הבולט הבא של פיני היה "טום ג'ונס" .
בסרט, שבוים על ידי טוני ריצ'רדסון על פי ספרו של הנרי פילדינג, גילם פיני צעיר הולל מהמאה ה-18, אשר גדל כאסופי ובבגרותו מפתה וכובש את נשות המעמד הגבוה.
למען תפקיד זה הוא ויתר על התפקיד היוקרתי של לורנס, בסרטו רחב הממדים של דייוויד לין, "לורנס איש ערב".
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, בהם: הסרט הטוב והבמאי הטוב.
פיני היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הכוכב החדש של השנה".
באותה שנה כיכב גם בבימות ברודוויי בהצגה "לותר" על פי מחזהו של ג'ון אוסבורן.
ב-1964 הוא חבר שוב אל קרל רייז כבמאי ושימש בפעם הראשונה גם כמפיק וגם כשחקן הראשי בסרט "Night Must Fall".
ב-1965 הקים, יחד עם השחקן מייקל מדווין את חברת ההפקות "Memorial Enterprises Productions" אשר הפיקה בשנים שלאחר מכן מספר הצגות וסרטים בולטים כמו סרט הבכורה של פיני כבמאי, "Charlie Bubbles" וסרטיו של לינדזי אנדרסון "והיה אם..." (...If) ו"בר מזל" (O Lucky Man).
ב-1967 שיחק מול אודרי הפבורן בסרט שביים סטנלי דונן, "שניים לדרך" (Two for the Road).
באותן שנים ואף בשנים שלאחר מכן הקדיש פיני את רוב זמנו לחברת ההפקה שלו.
הוא מאס בתדמית שחקן האופי שהודבקה לו ובתדמית סמל המין שדבקה בו ומיעט בהשתתפות בסרטים.
בתקופה זו, אשר נמשכה, למעשה, עד תחילת שנות השמונים, כיכב פיני בשני סרטים מצליחים.
הראשון היה סרט מוזיקלי, "סקרוג'", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור לחג המולד", ופיני שיחק בו בתפקיד אבנעזר סקרוג' הקמצן.
על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "ההופעה הטובה של שחקן בסרט מוזיקלי או קומדיה".
הסרט השני היה "רצח באוריינט אקספרס".
סרט עתיר כוכבים שביים סידני לומט ב-1974, על פי ספרה של אגאתה כריסטי, בו גילם פיני את דמותו של הבלש הרקול פוארו.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס אוסקר.
באמצע ובסוף שנות השבעים חזר פיני לעסוק בתיאטרון.
בין היתר שיחק בתפקידים הראשיים במחזות: "המלט", "מקבת'", "טמבורליין הגדול" ו"הדוד וניה".
סרטו הבולט ביותר באותה השנה היה "ימים אחרונים של אהבה" (Shoot the Moon) בבימויו של אלן פארקר, בו שיחק, יחד עם דיאן קיטון, בתפקיד גבר המתקשה להתמודד עם תהליך הפרידה מאשתו ומבנותיו.
ב-1982 שיחק בסרט המוזיקלי "אנני" וב-1983 שיחק יחד עם טום קורטני בסרט "המלביש".
שני השחקנים היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וזכו לשבחים מפליגים מהביקורת על משחקם.
ב-1984 גילם את דמותו של דיפלומט אנגלי באחד מסרטיו האחרונים של הבמאי ג'ון יוסטון, "למרגלות הר געש" (Under the Volcano) על פי סיפור של מלקולם לאורי.
בזכות תפקידו זה שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב".
ב-1987 שיחק יחד עם מת'יו מודין בתפקידים הראשיים בסרטו של הבמאי אלן ג'יי פאקולה, "יתומים" (Orphans).
ב-1990 שיחק בתפקיד משנה את מנהיג ארגון הפשע המקומי בעיר אמריקנית, בסרטם עטור השבחים של האחים ג'ואל ואיתן כהן, "צומת מילר", ובאותה שנה השתתף גם בהופעה החיה המיוחדת בברלין של "החומה" ("The Wall") שארגן רוג'ר ווטרס, בתפקיד השופט המצווה לפרק את החומה.
וב-1992 שיחק בתפקיד משנה נוסף, כשוטר הכפרי בסרט פלייבויס (The Playboys).
בשנת 1994 גילם את הדמות הראשית בשני סרטים.
הראשון - כמורה פנימייה שנוא ונבגד בסרט "גרסת בראונינג", והשני, ככרטיסן חובב תיאטרון ושירה והומוסקסואל חבוי ב"איש ללא חשיבות".
בשנת 1996 נטל חלק בשתי הפקות טלוויזיה יוקרתיות שביים דניס פוטר, "קריוקי" ו"לזארוס הקר".
ב-1997 שיחק בתפקיד האב השתלטן והחשדן בסרט "העלמה מככר וושינגטון" (Washington Square) שהתבסס על עיבוד ספרו של הנרי ג'יימס.
ב-1999 השתתף לצידם של ברוס ויליס וניק נולטה בסרט "ארוחת בוקר של אלופים" (Breakfast of Champions), סרטו של הבמאי אלן רודולף המבוסס על ספרו של קורט וונגוט.
ב-2000 הופיע בתפקיד משנה בסרט "ארין ברוקוביץ" עליו שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית שחקן משנה.
ב-2001 שיחק בסרט "מיילו יוצא לעולם" בכיכובו של אנטון ילצ'ין.
ב-2003 שיחק בסרטו של הבמאי טים ברטון, "סיפורי דגים" וב-2006 שיחק בסרטו של רידלי סקוט, "שנה מופלאה".
ב-2007 שיחק בשלושה סרטים: בדרמה ההיסטורית "רוחות של חופש" בבימויו של מייקל אפטד ובתפקידי משנה במותחן "זהות אבודה" על פי ספרו של רוברט לדלום ובסרטו של הבמאי סידני לומט, "לפני שהשטן יידע".
ב-2012 השתתף בתפקיד אורח בסרט ה-23 בסדרת סרטי ג'יימס בונד "סקייפול".
במשך כל הקריירה הארוכה שלו המשיך פיני לעסוק בתיאטרון (הן כבמאי והן כשחקן) והופיע בסרטי טלוויזיה ובסדרות טלוויזיה.
פיני היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1957 נישא לשחקנית אן ג'יין וונהאם פיגינס.
לשניים נולד בן, סיימון, שעובד כצלם קולנוע.
בני הזוג התגרשו במהלך 1961.
ב-1970 נישא לשחקנית הצרפתייה אנוק איימה.
השניים היו נשואים במשך שמונה שנים, עד 1978.
ב-2006 נישא פיני בשלישית לפנלופה דלמאג', סוכנת נסיעות.
הנישואין נמשכו עד מותו של פיני.
במאי 2011 הצהיר פיני כי הוא חולה בסרטן הכליה וקיבל שישה סבבים של טיפול כימותרפי.
פיני נפטר מזיהום בחזה ב-7 בפברואר 2019, היה בן 82 במותו.
אלברט סידני ג'ונסטון היה קצין בצבא ארצות הברית וקצין בצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, החשיב אותו כגנרל הטוב ביותר של הקונפדרציה.
הוא נהרג בשלב מוקדם של מלחמת האזרחים, בקרב שילה.
ג'ונסטון נולד בקנטקי, הצעיר בין ילדיהם של ד"ר ג'ון ואביגיל האריס ג'ונסטון.
למרות שנולד בקנטקי, גדל בטקסס, אותה ראה כביתו.
הוא התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1826, וסיים במקום השמיני בכיתתו.
כקצין זוטר בחיל הרגלים שירת, בין השאר, גם במלחמות האינדיאנים ב-1832. ב-1829 נישא להנרייטה פרסטון, ולזוג היה ילד אחד, ויליאם פרסטון ג'ונסטון.
ב-1834 שוחרר מתפקידו בצבא כדי לסעוד את אשתו, שהייתה על ערש דווי.
ב-1834 החל ג'ונסטון לעבוד כאיכר בטקסס, שהייתה אז חלק ממקסיקו ובשלבי השתחררות מהשלטון המקסיקני.
ב-1836 התגייס כטוראי לצבא של טקסס בעת מלחמת העצמאות של טקסס.
חודש לאחר מכן קודם לדרגת סרן והיה לעוזרו של מפקד המרד, סם יוסטון.
הוא התקדם לדרגת קולונל, והיה לשָליש ראשי של הצבא הטקסני; בינואר 1837 התמנה לבריגדיר ג'נרל בפיקוד על הצבא הטקסני.
ב-7 בפברואר 1837 נלחם ג'ונסטון בדו-קרב עם פליקס יוסטון, בריגדיר גנרל אחר בצבא טקסס.
שניהם רצו את הפיקוד על הצבא הטקסני, ועל כך התנהל הקרב.
ג'ונסטון סירב לירות ביריבו, נפצע באגן, ואיבד את הפיקוד.
הנשיא השני של רפובליקת טקסס, מירבו לאמאר, מינה אותו כשר המלחמה ב-22 בדצמבר 1838. ג'ונסטון היה אמור להכין את הגנת הרפובליקה מפני מקסיקו.
ב-1839 ניהל מבצע נגד האינדיאנים בצפון טקסס.
ב-1840 פרש מתפקידו וחזר לקנטקי, שם נישא בשנית.
הוא חזר עם אשתו לטקסס, והיה בעל מטעים.
ג'ונסטון חזר לצבא טקסס במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ושירת כקולונל, מפקד החטיבה הראשונה של המתנדבים מטקסס, תחת פיקודו של זאכרי טיילור.
רוב המתנדבים ערקו לפני אחד הקרבות הראשונים, קרב מונטרי, אך ג'ונסטון הצליח לשכנע כמה מהם להילחם יחד עמו, והוביל את החטיבה לקרבות במונטריי ולקרב בואנה ויסטה.
לאחר המלחמה חזר למטעיו, עד שזאכרי טיילור, שנבחר לנשיאות, החזיר אותו לצבא ארצות הברית כסרן, ומינה אותו, בדצמבר 1849, לשלם בצבא ארצות הברית.
ג'ונסטון שירת בתפקיד זה 5 שנים, בעיקר במערב טקסס ובסְפָר האינדיאני, ונסע בכל שנה אלפי קילומטרים בעת מילוי תפקידו.
ב-1855 מינה אותו הנשיא פרנקלין פירס למפקד רגימנט פרשים חדש שהוקם, רגימנט הפרשים השני, בדרגת קולונל.
בשנת 1857 השתתף ג'ונסטון במלחמת יוטה, בה ניסה הממשל הפדרלי למנוע הקמת מדינה עצמאית במערב ארצות הברית על ידי המורמונים.
ג'ונסטון היה אחת מדמויות המפתח במערכה, והוא זכה למינוי שדה (כלומר, העלאה בדרגה שלא כללה העלאה בשכר, וכן ללא כל הסמכויות של הדרגה) כבריגדיר גנרל.
ב-1860 חזר לקנטקי, אך לקראת סוף השנה יצא לקליפורניה כדי להתמנות כמפקד האגף הפסיפי של צבא ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה ג'ונסטון, כאמור, בקליפורניה, כמפקד האזור הפסיפי.
אזרחים בקליפורניה הציעו לו לאסוף את כוחותיו ולנוע מזרחה כדי להילחם במדינות הפורשות, אך ג'ונסטון העדיף לפרוש כאשר שמע על פרישתה של טקסס מן האיחוד, ב-9 באפריל 1861. הוא נשאר בקליפורניה עד יוני; אז יצא במסע מהיר דרך המדבריות של אריזונה וטקסס, והגיע לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, בתחילת ספטמבר.
שם העניק לו ידידו, נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, דרגת ומינוי גנרל.
הוא היה הקצין השני בדרגתו בצבא הקונפדרציה, והתמנה למפקד הזירה המערבית של הקונפדרציה.
תחת פיקודו הוקמה הארמייה של המיסיסיפי, שנועדה להגן על קווי הקונפדרציה מנהר המיסיסיפי, דרך קנטקי ועד הרי האלגהני במזרח.
למרות הניצחון הדרומי המעודד בקרב הגדול הראשון במלחמה, קרב בול ראן הראשון, שנערך ב-21 ביולי, הרי שהעניינים במערב הלכו והידרדרו.
פקודיו של ג'ונסטון הפסידו בקרבות מול בריגדיר ג'נרל יוליסס גרנט, מפקד כוחות הצפון באותה גזרה; הצפוניים השתלטו על שני מבצרים חשובים בגזרה: פורט הנרי, ב-6 בפברואר 1862 ופורט דונלסון, ב-16 בפברואר.
ג'ונסטון ספג ביקורת על שמינה מפקדים לא ראויים לפקד על נקודות כה חשובות, ועל כך שלא פיקח על הכנתם המתאימה של המבצרים.
במקביל, השתלט מפקד צפוני אחר, מייג'ור ג'נרל דון קרלוס ביואל, על העיר נאשוויל, טנסי, שהייתה חיונית לדרומיים.
בורגארד נשלח מערבה כדי להצטרף לג'ונסטון; יחד, הם ארגנו את כוחותיהם בעיירה קורינת, בצפון מיסיסיפי, במטרה להפתיע את צבאו של גרנט, שחנה בפיטסבורג לנדינג, טנסי, כ-30 קילומטר מצפון מזרח משם.
קרב שילה ומותו של ג'ונסטון
ג'ונסטון ריכז את כוחותיו מכל זירת המערב, וב-6 באפריל החל בהתקפה על צבאו של גרנט, במה שנודע כקרב שילה.
ג'ונסטון הצליח להשיג הפתעה מלאה, ובשלב הראשון של הקרב הצליחו חיילי הדרום להדוף לאחור את חיילי הצפון.
ג'ונסטון היה בכל מקום לאורך הקו, כשהוא מנהיג אישית את ההתקפה, מעודד ומלהיב את חייליו.
בערך בשעה 14:30, כאשר הוביל אחת מהתקפות אלה, נפצע ג'ונסטון מכדור שפגע מאחורי הברך.
הוא לא חשב שזוהי פציעה רצינית, ושלח את רופאו האישי לטפל בכמה חיילים פצועים מצבא הצפון.
למעשה, הכדור פגע בעורק בית הברך (popliteal artery), ודם החל למלא את מגפו.
תוך דקות ספורות הבחינו אנשי מטהו של ג'ונסטון כי הוא נוטה להתעלף ועומד ליפול מעל סוסו.
ייתכן ופציעתו בדו-קרב ב-1837 גרמה לנזק עצבי, ולכן לא חש בכאב שגרמה לו פציעתו.
ג'ונסטון נלקח לערוץ קטן, בו דימם למוות תוך מספר דקות.
מסתבר שהכדור הקטלני נורה על ידי אחד מחיילי הדרום.
הכדור פגע בג'ונסטון מאחור, ולא היו חיילי אויב מאחוריו; לעומת זאת, הוא רכב קדימה והקדים את חייליו שירו באותה שעה אל קווי הצפון.
ג'ונסטון היה הקצין הבכיר ביותר שנהרג במלחמת האזרחים כולה.
מותו היה מכה מוראלית קשה לקונפדרציה.
ג'פרסון דייוויס ראה בו את הגנרל הטוב ביותר במדינה; הדבר היה חודשיים לפני שרוברט לי הופיע כמפקד הבולט ביותר של הדרום.
ג'ונסטון נקבר בניו אורלינס, לואיזיאנה.
ב-1866 הוחלט בבתי המחוקקים בטקסס להעביר את גופתו של ג'ונסטון לבית הקברות של מדינת טקסס, באוסטין, החלטה שבוצעה ב-1867. 40 שנה לאחר מכן הוקמו מצבה ופסל של ג'ונסטון על קברו.
אלברט ברוס סייבין היה רופא וחוקר יהודי-אמריקאי, מפתח החיסון הפומי נגד מחלת שיתוק ילדים (שעלולה להגרם כתוצאה מהדבקות בנגיף הפוליו - Poliovirus) הקרוי על שמו.
סייבין נולד בשם אברהם ספרשטיין בשנת 1906 בביאליסטוק אשר באימפריה הרוסית (כיום פולין) להורים יהודים, יעקב וטילי (לבית קרוגמן) ספרשטיין.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית עם משפחתו, שם התאזרח בשנת 1930, ואז שינה שמו לאלברט ברוס סייבין.
בוגר לימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1931. בין השנים 1931–1933 הוכשר ברפואה פנימית, פתולוגיה וכירורגיה בבית החולים בלוויו בניו יורק (Bellevue Hospital Center).
ב-1934 עסק במחקר במכון ליסטר לרפואה מונעת באנגליה ובהמשך הצטרף לסגל מכון רוקפלר למחקר רפואי בניו יורק.
בתקופה זו החל להתמקד במחקר בתחום המחלות הזיהומיות.
בשנת 1939 עבר לעבוד בבית החולים לילדים בסינסינטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל הרפואה האמריקאי, ועסק בפיתוח חיסונים כנגד קדחת דנגי וקדחת המוח היפנית.
בשנת 1946 מונה למשרת מנהל המחקר בבית החולים בסינסינטי.
עם העלייה במספר מקרי שיתוק הילדים, הופנו משאבים רבים לחקר ריפוי ומניעת המחלה.
יונה אדוארד סאלק פיתח, בשנת 1955, את החיסון הראשון הקרוי על שמו (תרכיב סאלק).
התרכיב הופק מנגיף מומת, ניתן בהזרקה ומנע את סיבוכי שיתוק הילדים, אך לא את המחלה הראשונית אשר ביטויה במערכת העיכול.
סייבין קיבל זן נגיף שיתוק ילדים מוחלש מהילרי קופרובסקי, וייצר מהנגיף החי המוחלש חיסון פומי (ניתן בבליעה דרך הפה).
החיסון בנגיף המוחלש מנע כליל את ההידבקות במחלה, ולכן מנע גם את הזיהום הראשוני במערכת העיכול..
יתרון נוסף של התרכיב החי הוא משך פעולתו.
לאחר מתן תרכיב מומת יש צורך במנות דחף נוספות ("בוסטר"), אשר אינן נחוצות לאחר החיסון החי הפומי.
הניסוי קליני בתרכיב סייבין החל בקנה מידה לאומי, בחסות ארגון הבריאות העולמי, בברית המועצות בשנת 1958. בראש מבצע החיסון ההמוני עמד הווירולוג הסובייטי מיכאיל צ'ומקוב אשר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם אלברט סייבין.
בשל הצלחתו הרבה של מבצע החיסון הפומי בברית המועצות, יוצא החיסון ההמוני ללמעלה מ-60 מדינות שונות ברחבי העולם וביניהן מקסיקו, הולנד, צ'ילה, שוודיה ויפן.
בשנת 1961 אימץ גם משרד הבריאות האמריקאי את תרכיב סייבין.
השימוש הנרחב בתרכיב הוא שהכחיד את מחלת שיתוק הילדים בארצות הברית.
סייבין עלה לארץ בשנת 1969 וכיהן כנשיא מכון ויצמן למדע בין השנים 1970–1972. לאחר תקופה זו חזר לארצות הברית.
בשנת 1974 קיבל את פרס ג'ון האולנד מטעם האגודה האמריקאית לרפואת ילדים.
אלברט פוקס היה שחמטאי אמריקאי.
פוקס שהה מספר שנים בגרמניה ולמד שם מתמטיקה.
לקראת סוף שהותו באירופה ניצח מספר משחקים מבריקים בקפה דה לה רז'אנס בפריז, וכן באנטוורפן והיידלברג.
פוקס שיחק במועדון מנהטן בתחרויות באמצעות כבלים נגד מועדון פרנקלין מפילדלפיה, ומול מועדון שיקגו בשנים 1906-1904, וכן פעמיים בתחרויות ארצות הברית מול אנגליה, בשנים 1907 ו-1911.
אלברט פייק (באנגלית Albert Pike; 29 בדצמבר 1809 – 2 באפריל 1891) היה עורך דין, חייל, סופר, משורר, בלשן אוטודידקט ובונה חופשי אמריקאי ידוע.
הוא נחשב כמי שעיצב את הנוסח הסקוטי של הבונים החופשיים (זרם של הבונים החופשיים שיש בו 33 דרגות).
ספרו הידוע ביותר הוא Morals and Dogma.
פייק היה הקצין היחיד של הקונפדרציה, שלכבודו הוקמה אנדרטה בכיכר ציבורית בוושינגטון הבירה.
פייק נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בנם של בן ושרה אנדרוז פייק, הבכור מבין ששת אחיו.
בילה את ילדותו בבייפילד וניובריפורט, מסצ'וסטס, (Byfield and Newburyport, Massachusetts).
אבותיו המתיישבים כוללים את ג'ון פייק (1613–1688/89) ממייסדי וודברידג', ניו ג'רזי (New Jersey, Woodbridge).
עד גיל 15 ביקר בבית ספר בניובריפורט ובפרמינגהאם (Framingham), מסצ'וסטס.
באוגוסט 1825 עבר את בחינות הקבלה לאוניברסיטת הרווארד, אך כאשר המוסד דרש את דמי הלימוד עבור שנתיים מראש בחר שלא להמשיך את לימודיו במוסד.
הוא החל בתוכנית לימוד עצמי, הפך בלשן וידע עברית, סנסקריט, יוונית, לטינית וצרפתית, ומאוחר יותר הראה בקיאות ב-16 שפות נוספות.
יותר מאוחר הפך למורה בבית ספר בגלוסטר (Gloucester), בצפון בדפורד (North Bedford), בפיירהייבן (Fairhaven) ובניובריפורט שבמסצ'וסטס.
ב-1831 עזב פייק את מסצ'וסטס ונדד מערבה.
תחנתו הראשונה הייתה סנט לואיס ולאחר מכן עבר לאינדיפנדס שבמיזורי (Independence, Missouri).
באינדיפנדנס הוא הצטרף למשלחת צייד וסחר לטאוס שבניו מקסיקו (Taos, New Mexico).
במשך הסיור סוסו השתחרר וברח, מה שחייב את פייק לצעוד ברגל את 500 המיילים הנותרים לכיוון טאוס.
לאחר מכן הצטרף למשלחת ציידי מלכודות לליאנו אסטקאדו בניו מקסיקו (Llano Estacado, New Mexico) וטקסס.
השלל היה דל ואחרי מסע של 1300 מייל (650 מהם ברגל) הוא הגיע לבסוף לפורט סמית בארקנסו (Fort Smith, Arkansas).
משהתיישב בארקנסו ב-1833, הוא לימד בבית ספר וכתב סדרת מאמרים לעיתון Little Rock Arkansas Advocate בשם העט Casca.
המאמרים זכו להצלחה רבה בקרב הקוראים והוא הוזמן להצטרף לצוות הקבוע של העיתון.
עד לשנת 1835 הפך לבעליו היחיד של העיתון.
תחת שרביטו של פייק קידם העיתון את נקודת המבט של המפלגה הוויגית על רקע פלגנות ואי-יציבות פוליטית בארקנסו.
הוא החל ללמוד משפטים ועבר את הבחינות ב-1837. באותה השנה גם מכר את עיתונו.
הוא היה הכתב הראשי לבית המשפט העליון בארקנסו וגם כתב ספר שפורסם בעילום שם: The Arkansas Form Book, אשר היה מדריך לעורכי דין.
בנוסף, פייק כתב על מספר נושאים משפטיים והמשיך בפרסום שירה, תחביב שהחל בו בשנות נעוריו במסצ'וסטס.
שיריו נחשבו מאוד בזמנו אולם כיום נשכחו ברובם.
מספר כרכים של עבודתו פורסמו על ידי בתו לאחר מותו.
ב-1859 זכה בתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הרווארד אבל סירב לקבלו.
פייק מת בוושינגטון הבירה בגיל 81 ונקבר בבית הקברות Oak Hill בניגוד לרצונו.
ב-1944 הועברו שרידיו ל"בית ההיכל" House of the Temple, המטה של הרשות הדרומית של הנוסח הסקוטי.
כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הצטרף פייק לחיל הפרשים וקיבל מינוי כמפקד יחידה (troop commander).
בזמן קרב בואנה ויסטה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין אחד ממפקדיו, ג'ון סלדן רואן (John Selden Roane), מה שהביא לבסוף לדו-קרב בניהם.
איש לא נפגע והשניים שוכנעו על ידי עוזריהם לא להמשיך בו.
אחרי המלחמה ב-1853 התיישב פייק בניו אורלינס וחזר לעסוק במשפט.
אף על פי שלא פורסם, תרם הספר למוניטין שלו בקרב עמיתיו עורכי הדין.
הוא חזר לארקנסו ב-1857. פייק צבר לעצמו מוניטין בשדה המשפט והפך לתומך בעבדות, אף ששמר על חברותו במפלגה הוויגית.
כאשר התפרקה המפלגה הוא הפך חבר בתנועת "שאינם יודעים דבר".
לפני מלחמת האזרחים הוא התנגד לפרישה, אולם לכשפרצה, הצטרף לקונפדרציה.
בכנס המסחר הדרומי ב-1854 אמר פייק כי על הדרום להישאר באיחוד ולשאוף לשוויון עם הצפון, אולם, אם יאכפו על הדרום מצב של נחיתות, אזי עדיף להיות מחוץ לאיחוד מאשר בתוכו.
פייק קשר מספר קשרים בקרב שבטי הילידים האמריקנים (אינדיאנים) באזור, באחת ההזדמנויות ניהל משא ומתן לפיצוי בסך 800,000 דולר בין שבט הקריקס Creeks ושבטים אחרים, לבין הממשלה הפדרלית.
יחסים אלו היו עתידים להשפיע על שירותו במלחמת האזרחים.
בתחילת המלחמה פייק מונה כשליח הקונפדרציה לילידים האמריקנים.
במסגרת תפקידו הגיע למספר הסכמים עימם.
החשוב מביניהם עם הצ'יף של שבט הצ'רוקי ג'ון רוס John Ross, אשר נחתם ב-1861.
פייק קיבל מינוי כבריגדיר גנרל ב-22 בנובמבר 1861 ומונה לפקד בטריטוריה האינדיאנית יחד עם הגנרל בנג'מין מק-קולוך Benjamin McCulloch.
פייק אימן שלושה גדודים של חיל פרשים אינדיאנים, שרובם היו שייכים ל-"חמשת השבטים המתורבתים" שנאמנותם לקונפדרציה הייתה ברמות שונות.
למרות ניצחון בקרב פי רידג' Battle of Pea Ridge במרץ, נוצחה יחידתו במתקפת הנגד לאחר שהתפוררה.
כמו במלחמה שקדמה, פייק נקלע לקונפליקט עם מפקדיו.
במקרה אחד ניסח מכתב תלונה נגד מפקדו הישיר, לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר קרב פי רידג', פייק הועמד לדין בטענה שחייליו קרקפו חיילים בשדה הקרב.
מייג'ור ג'נרל תומאס הינדמן Thomas C.
Hindman האשים את פייק בהתרשלות בניהול כספים ומשאבים והורה על מאסרו.
שתי האשמות אלו התבררו כחסרות הוכחות מספיקות.
אף על פי כן, לנוכח המאסר הצפוי, ברח פייק לגבעות ארקנסו ושלח את התפטרותו מצבא הקונפדרציה ב-12 ביולי.
לבסוף הוא נאסר ב-3 בנובמבר באשמת סירוב פקודה ובגידה, והוחזק לזמן קצר בוורן, טקסס Warren, Texas.
התפטרותו התקבלה לבסוף ב-11 בנובמבר והותר לו לחזור לארקנסו.
ב-10 באוקטובר 1834 הוא נשא לאישה את מרי אן המילטון Mary Ann Hamilton.
בעזרת כספה של אשתו קנה את המניות של העיתון שבו עבד ושהוא עתיד היה להיות בעליו.
מששת ילדיו, ילד אחד נהרג קודם לכן בשירות הקונפדרציה, אחר טבע בנהר ארקנסו, ושלושה האריכו ימים אחריו.
לפני שהצטרף לבונים החופשיים, הצטרף פייק למסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן (מסדר ה-Odd Fellows), ורק ב-1850 הצטרף ללשכה של הבונים החופשיים בשם Star שמספרה 2 בליטל רוק.
פייק היה פעיל בלשכה הגדולה של ארקנסו, ומשנת 1850 עד שנת 1853 קיבל את עשר הדרגות של הנוסח היורקי בבנייה החופשית.
פייק נבחר למפקד הריבוני הגדול של הנוסח הסקוטי של הרשות הדרומית ב-1859. הוא נשאר בתפקיד זה לשארית חייו, כ-32 שנה, בהן הקדיש חלק ניכר מזמנו לפיתוח הטקסים של המסדר.
ב-1871 כתב את החשוב מבין ספריו על הבנייה החופשית, "Morals and Dogma of the Ancient and Accepted Scottish Rite" (ראה הערת שוליים למטה).
הספר מרכז את הרצאותיו והפילוסופיה שלו לגבי כל 33 הדרגות בנוסח הסקוטי, דרגות שפייק עצמו עיצב חלק מהן וגיבש אותן לכלל יחידה אחת.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל כל אח שהצטרף לנוסח הסקוטי עותק מהספר.
אף על פי שפייק כמעט ואינו מוכר למי שאינו בונה חופשי אמריקני, ויש מעט מאוד בונים חופשים שקראו את כתביו, הוא נחשב על ידי חובבי קונספירציות לבונה חופשי משפיע מאוד.
הללו מייחסים לו באופן שגוי את ייסוד הקו קלוקס קלאן ומרבים לצטט מתוך ספרו פיסקה המתייחסת ללוציפר כאילו הוא תומך בעבודת השטן, כאשר למעשה פייק מתכוון להילל בן שחר - כוכב הבוקר.
המאבק להסרת פסלו של פייק בוושינגטון
פסלו של פייק, היחיד מבין הגנרלים הדרומיים המונצח בוושינגטון מוצב בקרבת בנין המשטרה המטרופוליטנית בבירה ליד כיכר המשפט.
הפסל מנציח את אלברט פייק כסופר, נואם, כמשורר, מחוקק, הוצב במקום במימון הבונים החופשיים ב-1901. בשנת 2019 הגישה נציגת הקונגרס Eleanor Holmes Norton חוק להסרת פסלו בשל פרשיית הזוועות שבצע בקרב Pea Ridge.