tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1997 חתמה "האגודה ההיסטורית של אוהיו" (כיום ה-Ohio History Connection) על חוזה שכירות עד 2078 עם הקאנטרי קלאב.
הקאנטרי קלאב מתחזק, מאבטח ומספק גישה ציבורית מוגבלת לאתר.
חלק מהאזרחים מאמינים שהקאנטרי קלאב הוא שימוש בלתי הולם באתר הקדוש.
יש התעניינות ציבורית גוברת בתלוליות.
פעילים לחצו לקבל יותר גישה ציבורית לאתר כדי לחזות בזריחת הירח, שהצפייה בה תוכננה בתכנון ובבנייה על ידי הבנאים הילידים המקוריים.
תלולית רייט (Wright Earthworks) כוללות קטע של מתחם ריבועי כמעט מושלם מבחינה גאומטרית וחלק מקיר אחד שיצר במקור מערכת של סוללות מקבילות, שהובילו מהמתחם לחצר סגלגלה גדולה.
אורך צלעותיו של ריבוע ניוארק נעו בעבר בין כ-286.5 מטרים ל-289.5 מטרים, והקיפו שטח כולל של כ-80 דונם.
חלק גדול מהמתחם הריבועי והתלוליות הקשורות אליו נהרסו במהלך הפיתוח האירופאי-אמריקאי של המאה התשע-עשרה: בנייה הקשורה לבניית , כמו גם הרחובות והבתים של העיר ניוארק.
גם פינוי ועיבוד שדות לחקלאות הרסו חלק ניכר מהמונומנט.
החלק הנותר של קיר אחד של הריבוע הוא באורך של פחות מ-60 מטרים.
תלולית רייט נקראות לכבודה של גברת פרנסס ריס רייט (Frances Rees Wright), שתרמה את האתר ב-1934 לאגודה ההיסטורית של אוהיו.
תלונה היא בקשה רשמית המופנית לגורם מוסמך, במטרה לדווח על עבירה פלילית, לבטא חוסר שביעות רצון או מחאה על אופן הטיפול בבעיה מסוימת, כמו במקרה של תקיפה או פגיעה בזכויות.
במונחים משפטיים, תלונה היא מסמך משפטי פורמלי המציג את העובדות על פי עדויות תוך פירוט הסיבות המשפטיות (עילת התביעה) שבטענות הצד המגיש (התובע או התובעים) ולרוב מספיקות כדי לתמוך בתביעה נגד הצד או הצדדים שנגדם מוגשת התביעה (הנתבע או הנתבעים - המוציא מחברו עליו הראיה).
המסמך כולל דרישה לסעד משפטי, אשר יכול להיות פיצוי כספי, או סעד לצו מניעה (כמו צו הרחקה).
מטרת התלונה היא לפתוח בהליך משפטי ולהביא את הטענות בפני בית המשפט לשם קבלת פסק דין או צו משפטי מתאים.
תלונה היא הצעד הראשון והפורמלי לפתיחת תביעה משפטית ומכילה את ההאשמות נגד הנתבע, החוקים הספציפיים שהופרו, העובדות שהובילו לסכסוך, וכן את הדרישות של התובע להשבת הצדק.
לדוגמה, של ארצות הברית קובעים כי פעולה אזרחית מתחילה בהגשה או שירות של תלונה.
כללים אלו חלים גם במדינות שאימצו את סדר הדין האזרחי הפדרלי.
ביכולת המשטרה לטפל בעבירות רק אם הוגשה בעניינם תלונה על ידי הצד הנפגע.
אחרת: אין ביכולת המשטרה לטפל באירוע ובנאשם.
ומכאן הנאשם יכול להמשיך ולבצע לאורך שנים את אותה העבירה ואף עבירות חמורות יותר כלפי קורבנות נוספים, מתוך מחשבה שלא ייתפס לעולם אם לא נתפס עד כה.
בניגוד לעבר בו הגשת תלונה במשטרה הייתה מאוד מסורבלת וכרוכה בהגעה פיזית לתחנת משטרה, כיום ניתן בקלות להגיש תלונה למשטרה דרך האינטרנט, גם בצירוף קבצים כמו: צילומי מסך, מסמכים או הקלטות תומכות.
למרות שתמיד נשמרת הזכות להגיע לתחנת המשטרה להגשת תלונה.
תלונה מקוונת נחשבת למסירת עדות לגיטימית, אך ייתכן ובהליכי המשך מגיש התלונה יזומן לבירור וגביית עדות נוספת בתחנת המשטרה.
סיבות עיקריות לזימון נוסף למסירת עדות יכולות להיות:
חוסרים או אי-דיוקים/התאמה בציון סעיפי האישום בתלונה בהלימה עם חוק העונשין.
בירור האם היה אירוע חד-פעמי או חוזר, כמו האם ידוע על 'קורבנות' נוספים.
חוסרים בעדות שהתגלו בחקירה (שהמתלונן לא דיווח עליהם בעת הגשת התלונה).
בדיקת רקע גזעני ואפלייתי לעבירה עליה דווח.
מה שמחמיר ומעיד עוד יותר על חומרת העבירה - חוק החמרת ענישה בעבירות מין על רקע לאומני (תיקוני חקיקה).
חוסרים במידע על חווית המתלונן בהתייחס לאופן בו חווה את העבירה בעת ביצוע העבירה עליה דיווח (תקף בעיקר בענייני תלונות על עבירות איומים, עבריינות תעסוקתית, אלימות, התעללות, ועבירות מין).
חוסרים בהתייחס לפעולות כמו תנועות גוף, שיהוי (משך הפעולות), והבעות הנאשם בהתייחס לעבירות עליהם דיווח המתלונן.
חקירת אופי אישיות המתלונן - האם התלונה הוגשה בתום לב או כתלונת שווא מתוך כנקמנות בעקבות סכסוך קודם עם המואשם.
האם היו איומים או אירוע סכסוך קודם טרם האירוע והגשת התלונה.
על כל פנים על המשטרה לברר כל האשמה, תוך ווידוא כי הגשת התלונה לא נובעת ממניעי אפיון גזעי או אפליה סטטיסטית.
יש לציין כי קיים איסור על שוטר לשאול שאלות מכווינות, שכן הדבר מהווה שיבוש הליך חקירה.
בעת מסירת העדות בתחנת המשטרה, על נותן העדות לוודא כי תיעוד מסירת העדות נעשה באופן מדויק לאופן מסירת העדות או האם בוצע שיבוש ראיות ועיוות בדבריו, כניסיון להציג את העדות כלא אמינה.
ניתן פשוט לחתום בסוף כל מסירת עדות, "מבקש גם תמלול" על בסיס הקלטת מסירת העדות.
במידה והשוטר גובה העדות לא הקליט וצילם את כלל מהלך מסירת העדות, גם עניין זה מהווה שיבוש ראיות, והדבר יכול להביא לסגירת התיק ללא האשמות.
במקרה ועולים במהלך חקירה על עניין אחד, עבירות נוספות של נאשם, המשטרה לא מחויבית על פי חוק לחקור בעניינים אלו, אך מחויבת לשמור ראיות אלו.
ובמקרה והופק צו בית משפט או הוגשה תלונה נוספת מאוחר יותר בעניינים אלו ניתן להעמיד לדין גם בעניינים אלו.
בישראל התלונה כוללת מספר מרכיבים חיוניים:
כותרת: כוללת את שם בית המשפט, שמות הצדדים, ומספר התיק.
הקדמה: מציגה את הצדדים המעורבים ואת היסטוריית העניין.
עובדות: מתארת את האירועים הרלוונטיים והמוכחים שהובילו לתביעה.
עילות תביעה: מציינת את הסיבות המשפטיות להאשמות.
דרישה לסעד: מפרטת את הסעדים הנדרשים, בין אם פיצוי כספי או סעד לצו מניעה.
במשפט הפלילי, תלונה משמשת לעיתים לפתיחת תביעה פלילית, במיוחד במקרים של עבירות קלות או בעבירות חמורות שאינן דורשות הליך של חבר המושבעים הגדול.
תלונה פלילית כוללת את ההאשמות נגד הנאשם, העובדות המוכיחות את ההאשמות והחוקים שהופרו.
במקרים רבים, התובע (הממשלה או המדינה) הוא הצד המגיש את התלונה בשם הציבור.
בארצות הברית, התלונה הפלילית נפוצה בעבירות קלות, כאשר התובע מציג את ההאשמות לבית המשפט ללא צורך בחבר מושבעים גדול.
עבור עבירות חמורות יותר, התביעה מוגשת בפני חבר מושבעים גדול, ואם הוא מאשר את האישום, מונפק כתב אישום.
בדיון בית המשפט בעניין פלילי, להופעת זה שכלפיו בוצעה העבירה השפעה משמעותית על מהלך המשפט, למרות שמגיש התלונה לא מחויב מלהגיע לבית המשפט בעניין.
קטינים לא מחויבים להופיע בעדות עבירות מין, במידה ומבקשים לנכוח הדיון יעשה בדלתיים סגורות וללא פומביות המתלוננים.
במהלך ההליך המשפטי, התלונה היא הבסיס הראשוני לתביעה ומובילה לסדרת צעדים משפטיים הכוללים תגובת הנתבע, הליכים מקדמיים, דיונים, ודיונים משפטיים.
הנתבע רשאי להגיש כתב הגנה המכחיש את ההאשמות, להעלות טענות נגדיות או לטעון לפגמים טכניים בתלונה עצמה.
הליך הדיון בתלונה משתרע על פני מספר שלבים:
הגשת תלונה: פתיחת התביעה על ידי התובע.
שירות תלונה: הגשת התלונה לנתבע באופן חוקי.
תגובה לתלונה: הנתבע חייב להגיש כתב הגנה או תגובה אחרת במסגרת זמן מוגדרת.
הליכים מקדמיים: גילוי מסמכים, הצגת ראיות וחקירות עדויות מקדמיות.
דיון משפטי: הצגת הראיות וטיעונים בפני שופט או חבר מושבעים.
לדוגמה, במקרה של סכסוך חוזי, תלונה אזרחית תפרט את תנאי החוזה, האירועים שהובילו להפרתו והנזקים שנגרמו לתובע.
בתיקי נזיקין, התלונה תתאר את הפעולה הרשלנית של הנתבע והנזקים שנגרמו כתוצאה ממנה.
מרגע הגשת התלונה והעלאת החשד להתנהלות פלילית המשטרה מחויבת בחקירה אלא אם נמצאה עילת סגירת תיק.
המשטרה עושה מאמצים לברר תלונות, בין אם בהגעה למקומות אירוע ועידוד גביית עדויות.
כמו שיתוף פעולה עם מומחי מחשבה פלילית; כמו חוקרים פרטיים, קרימינולוגים ופסיכולוגים.
תלונות ח'ע־ח'פר־רע־סנב, המכונה גם קינות ח'ע־ח'פר־רע־סנב, היא טקסט מצרי עתיק מסוף תקופת הביניים הראשונה או תחילת הממלכה התיכונה.
הטקסט נרשם על לוח כתיבה, מה שמרמז כי הוא נחשב כטקסט לבית הספר והוא מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
התיארוך אינו מבוסס כעובדה, אך סבורים שהוא קרוב לתקופת זמן זו וכתיבתו של ח'ע־ח'פר־רע־סנב מספרת סיפור של סבל.
הפרשנות של הטקסט נתונה לפולמוס אקדמאי.
חוקרים מאמינים שיצירה זו היא חיבור ספרותי או יצירה על הסוגיות במצרים סביב תקופת שלטונו של ח'ע־ח'פר־רע־סנב.
הממלכה התיכונה (2055–1650 לפני הספירה)
תקופת הממלכה התיכונה הייתה תקופה של איחוד מחדש, שנמשכה כ-400 שנה.
זאת לאחר התבוסה של מנתוחוטפ השני מהשושלת העשירית של הרקליאופוליס.
בעוד שניתן להגדיר את הממלכה הקדומה על ידי הקברים והפירמידות הגדולות שלה, הממלכה התיכונה לא החזיקה במאפיין כזה והייתה יותר זמן תחת תקופת שינויים.
הממלכה התיכונה הייתה תקופה של מלכים חזקים והתפשטות צבאית אל נוביה התחתונה בהנהגת מלכי השושלת השתים-עשרה סנוסרת הראשון וסנוסרת השלישי.
תחת שלטונה של השושלת השלוש-עשרה היו מלכים רבים והכס הועבר משליט לשליט, אך "דימוי הכאוס הזה סותר, לעומת זאת, על ידי התיעוד העכשווי על פקידי החצר".
הממלכה התיכונה נחשבת על ידי חוקרים רבים כתקופה יציבה של מלכים רבי עוצמה עד לתחילת שלטונה של השושלת השלוש-עשרה, שהעבירה בסופו של דבר את מצרים לתקופת הביניים השנייה.
הממלכה התיכונה ידועה בפיתוח התרבותי שלה, ויצירות הספרות של תקופה זו כונו מאוחר יותר כקלאסיקות על ידי המצרים.
לספרות הייתה השפעה חזקה ו"רבות מהיצירות המוכרות היום נוצרו בתקופת הממלכה התיכונה, ומאוחר יותר ראו המצרים בכמה מהן כקלאסיקות".
הכתבים בממלכה הקדומה היו מוגבלים במקצת, אך זה השתנה באמצע תקופת הממלכה התיכונה.
ממלכה אשר הצליחו להתפתח בה סוגות שונות.
תקופת הממלכה התיכונה אופיינה ביצירתיות שלא הייתה אפשרית קודם לכן בהיסטוריה המצרית.
תלונות ח'ע־ח'פר־רע־סנב נחשבו כחיבור ספרותי.
מכיוון שהכתיבה הייתה ככל הנראה בתקופת שלטונם של סנוסרת השלישי או אמנמחת השלישי, היא נתפסת כספרות מכיוון שהראיות מצביעות על שגשוג של מלכויות אלה.
מרים ליכטהיים מאמינה שהתלונות אינן אלא ספרות, אם כי היא משאירה דלת פתוחה לביקורת פוליטית אפשרית.
אלן גרדינר פירש את היצירה וגם ראה בה לא יותר מאשר חיבור ספרותי ו"מבחינתו היצירה אינה הישג גדול".
הראיות הראו שמצרים הייתה, במידה רבה, במצב שגשוג בתקופה בה סוברים שנוצר הטקסט.
חוקרים אחרים חשים שהכתיבה טומנת בחובה מסר חזק ומשמעותי יותר.
יאן אסמאן למשל מאמין שהיצירה הזו על ח'ע־ח'פר־רע־סנב היא ביטוי לבעיה שרק מחברים חשים, והבעיה הזו היא הלחץ ליצור משהו חדש.
ח'ע־ח'פר־רע־סנב רואה את "חוסר המקוריות בקרב בני זמנו" ומודע מאוד לחזרתיות של זמנו ורוצה לומר משהו חדש.
אסמאן ממשיך ואומר כי "הפייטן מגלם ומבצע מסורת, מחבר משנה אותה על ידי הוספה".
ללא כל ראיה חדשה לא ניתן לומר בוודאות, אך בהתחשב בעובדה שהיצירה שבידינו היא בת 20 שורות בלבד, מעידה על כך שלוח הכתיבה הוא רק חלק מהיצירה המקורית.
קשה להאמין ש"המוניטין של ח'ע־ח'פר־רע־סנב היה צריך להישען על יסוד כה רצוץ".
עדות נוספת היא העובדה שח'ע־ח'פר־רע־סנב "נכלל ברשימת החכמים השמורה בפפירוס צ'סטר ביטי הרביעי, וברשימה דומה כתוב על קיר קבר בסקארה".
לסופר הנערץ היו יצירות ידועות יותר או שהתלונות שלו היו במקור יצירה גדולה יותר והדהימה את המצרים העתידיים במבט לאחור על יצירתו.
תלבושת אחידה בבית ספר היא מערכת בגדים הנלבשת על ידי תלמידים, בבתי ספר או במוסדות חינוכיים אחרים.
היא נפוצה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים, אם כי ישנם גם בתי ספר רבים שאינם דורשים אותה.
בשונה מקוד לבוש, המגדיר אופי כללי ללבוש, תלבושת אחידה דומה יותר למדים בכך שהיא דורשת פרטי לבוש ספציפיים, ברמות כאלה ואחרות; מחולצה תכולה וחצאית כחולה, ועד חולצת טריקו בצבעים שונים עם סמל המוסד.
קשה להתחקות אחר מקורותיה של התלבושת האחידה, כיון שאין היסטוריה כתובה מקיפה בנושא.
העדות המתועדת המוקדמת ביותר לשימוש ממוסד בלבוש אקדמי אחיד מתוארכת לשנת 1222, כאשר הארכיבישוף של קנטרברי באותה תקופה הורה על לבישת ה־cappa clausa.
מנהג נזירי ואקדמי זה התפתח בהמשך לתלבושות אחידות במכללות באנגליה, בעיקר בבתי ספר צדקה, שבהם ניתן לעיתים לבוש אחיד לילדים עניים.
מקובל להאמין שהשימוש בתלבושות אחידות בבתי ספר החל ב ב.
בית הספר Christ's Hospital School באנגליה, שנוסד בשנת 1552, נחשב לבית הספר הראשון שהנהיג תלבושת אחידה.
התלמידים קיבלו מדים שכללו בעיקר מעיל כחול ארוך וגרבים צהובים עד הברך.
תלבושת כמעט זהה עודנה נלבשת על ידי תלמידי בית הספר כיום.
מאז, אוניברסיטאות ובתי ספר יסודיים ותיכוניים השתמשו בתלבושות אחידות כסימן למעמד ולמיצוב חברתי.
לעיתים, תלבושות אחידות נחשבות לשמרניות ולמיושנות.
אך בחלק מהמקומות בעשורים האחרונים חל שינוי בתלבושת האחידה, בהתאם לשינויים שחלו בקודי הלבוש החברתיים.
ישנה מחלוקת משמעותית האם תלבושת אחידה היא דבר חיובי או שלילי.
הנושא נחקר רבות, והמחקרים הצביעו על יתרונות וחסרונות.
שני ממצאים אמפיריים מרכזיים הם המוזכרים ביותר בשיח הפוליטי סביב נושא התלבושת האחידה.
הראשון הוא חקר המקרה של מחוז בתי הספר המאוחדים של לונג ביץ' , אשר מצוטט לרוב כתומך בתלבושות אחידות וביעילותן.
מנגד, המחקר "השפעות תלבושות אחידות על נוכחות, בעיות התנהגות, שימוש בחומרים והישגים אקדמיים (Effects of Student Uniforms on Attendance, Behavior Problems, Substance Use, and Academic Achievement)" הוא המחקר המצוטט ביותר כטענה נגד יישום מדיניות של תלבושות אחידות.
מחד, נטען כי תלבושת אחידה תורמת לקידום המשמעת בקרב התלמידים, לעידוד הלמידה ולהפחתת האלימות.
באזורים בארצות הברית בהם קיימים מאבקים אלימים בין כנופיות, קוד הלבוש בבית הספר אוסר על פרטי לבוש האופייניים לתלבושתם של חברי הכנופיות, במטרה להפחית את הסיכון למקרי אלימות בתחומי בית הספר.
חקר המקרה של מחוז בתי הספר המאוחדים של לונג ביץ' עסק בבית הספר העירוני הגדול הראשון בארצות הברית שהנהיג מדיניות של תלבושת אחידה.
בשנת 1994 הונהגה חובת תלבושת אחידה בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים של המחוז, כאסטרטגיה להתמודדות עם בעיות התנהגות של תלמידים.
במקביל ערך המחוז מחקר אורך שנועד לבדוק את השפעות התלבושות על התנהגות התלמידים.
המחקר ייחס את השינויים החיוביים בהתנהגות התלמידים ואת הירידה המשמעותית בבעיות המשמעת בבתי הספר למדיניות התלבושת האחידה.
לבישת תלבושת אחידה נקשרה בירידה בהיעדרויות ובחיסורים לא מוצדקים, ופחות הפניות למשרדי ההנהלה בשל בעיות התנהגות.
מספר ההשעיות והגירושים ירד ב־28% בבתי הספר היסודיים וב־36% בחטיבות הביניים, ומקרי פשיעה והשחתת רכוש ירדו ב־74% בבתי הספר היסודיים וב־18% בחטיבות הביניים.
(עם זאת, המחוז הוסיף גם צעדי אבטחה נוספים כגון שומרים וגלאי מתכות, ולכן לא ניתן לייחס את ההצלחה כולה לתלבושות האחידות בלבד.
בשלב מאוחר יותר הסיר המחוז את חובת התלבושת האחידה.)
מאידך, סוגיה מרכזית הנידונה בהקשר של תלבושת אחידה, לרוב בביקורת, היא "תורשה מול סביבה", כיון שתלבושות אחידות משפיעות על תפיסות של גבריות ונשיות, מפשטות יתר על המידה את סוגיות סיווג המגדר, ומנסות לדכא את המיניות של התלמידים.
בהנגדה למחקר על לונג ביץ', מחקרים אחרים מצאו כי תלבושות אחידות אינן מהוות גורם מרתיע יעיל להפחתת חיסורים, אינן מצמצמות בעיות התנהגות או שימוש בחומרים ממכרים, ואף ייתכן שהן קשורות להישגים לימודיים נמוכים יותר בהשוואה לתלמידים שאינם מחויבים ללבוש תלבושת אחידה.
דייוויד ברנסמה טוען כי על אף שהשפעתן החיובית של התלבושות אינה חד־משמעית, הן נעשו נפוצות יותר משום ש"זהו נושא של זכויות ילדים, של שליטה חברתית, ונושא הקשור להעמקת אי-השוויון הגזעי, המעמדי והמגדרי בבתי הספר שלנו."
בשנת הלימודים המדוברת כבר נעשה ניסיון לבטל את התלבושת האחידה לתלמידי השמינית בבית הספר אליאנס שבתל אביב, כהענקת מנדט של בגרות לתלמידים.
תלבושת אחידה נפוצה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים במדינות שונות, ובמיוחד באפריקה, אסיה, אוקיאניה, האיים הבריטיים וברוב חלקי אמריקה, אך אינה נפוצה בארצות הברית, בקנדה וברוב מדינות אירופה היבשתית.
בארצות הברית החל תהליך של מעבר לשימוש בתלבושות אחידות בבתי ספר ציבוריים כאשר ביל קלינטון התייחס לנושא בנאום מצב האומה בשנת 1996, באומרו: "אם משמעות הדבר היא שבני נוער יחדלו מלהרוג זה את זה בגלל מעילי מעצבים, אזי על בתי הספר הציבוריים שלנו להיות מסוגלים לדרוש מתלמידיהם ללבוש תלבושת אחידה."
תליום (Thallium) הוא יסוד כימי מתכתי, שסמלו הכימי Tl ומספרו האטומי 81.
התליום זוהה בשנת 1861 על ידי הספקטרוסקופיסט הבריטי ויליאם קרוקס, וקיבל את שמו בשל הגוון הירקרק של הקו הספקטרלי שלו.
שנה לאחר מכן, קרוקס וקלוד אוגוסטין לאמי הפיקו תליום טהור בנפרד האחד מהשני.
התליום הוא מתכת אפורה עם גוון כחלחל, והוא רך מאוד.
הוא דיאמגנטי, והופך לעל-מוליך בטמפרטורה של 2.39 מעלות קלווין (270.76- מעלות צלזיוס).
מגיב עם החמצן שבאוויר ויוצר שני סוגי תחמוצות; בתגובה עם מים בנוכחות חמצן יוצר את ההידרוסקיל TlOH.
התליום הוא רעיל, וחשיפה ממושכת אליו עלולה לגרום לסרטן.
התליום נפוץ למדי בקרום כדור הארץ, ונמצא בו בשיעור של כ-0.7 מ"ג לכל ק"ג.
בעיקר הוא נמצא יחד עם אשלגן בחרסית ובגרניט.
כמו כן הוא מתלווה לסולפידים של נחושת, אבץ ועופרת.
התליום כשלעצמו משמש בייצור מסבים ובייצור מסגים על בסיס בדיל ועופרת עמידים לחומצות.
בתחמוצת התליום משתמשים לייצור עדשות עם מקדם שבירה גבוה ובייצור קולטנים של קרינת גמא.
בעבר השתמשו בה לטיפול במחלות עור שונות, אך שימוש זה הופסק עקב רעילותו הגבוהה של החומר.
סולפיד התליום (Tl2S) משנה את המוליכות שלו בהשפעת קרינה תת-אדומה, ולכן משתמשים בו לייצור תאי-אור (photocells).
בתרכובת אחרת של תליום עם גופרית, סולפט התליום (Tl2SO4), השתמשו בעבר כרעל נגד עכברים וכקוטל מזיקים.
באיזוטופ הרדיואקטיבי של התליום, Tl201, משתמשים ברפואה לצורך אבחונים שונים.
תליום-יוד משמש בנורות מתכת הליד לתאורה אדריכלית, בהן הוא פולט אור ירוק עז.
התליום הוא רעיל מאוד ומשפיע גם במגע עם העור, ועל כן יש לנהוג בו בזהירות.
רעילותו נובעת מהיותו קרוב מבחינה כימית לאשלגן ולנתרן וליכולתו להתחלף עמם, מה שגורם לשיבוש הפעילות הנורמלית בתאי הגוף.
כמו כן, התליום מדכא את ההשפעה של אנזימים הכוללים את הקבוצה SH.
ההשפעות של הרעלת תליום כוללות נשירת שיער ונזק לעצבים הפריפריאליים, לקיבה ולכליות.
כמו כן, התליום נחשד כחומר מסרטן.
מסיבות אלה יש לדאוג לאוורור מתאים בעת עבודה עמו.
תלות ליניארית הוא מושג באלגברה ליניארית המתאר קבוצת וקטורים במרחב וקטורי, אשר אפשר להציג אחד מהווקטורים שלה כצירוף ליניארי של וקטורים אחרים בקבוצה.
לדוגמה, שלושת הווקטורים ב- בלתי תלויים ליניארית.
אולם שלושת הווקטורים תלויים ליניארית (מפני שהווקטור השלישי הוא סכום שני הווקטורים הראשונים).
עבור נאמר כי הם תלויים ליניארית מעל אם ישנם סקלרים , לא כולם אפסים, עבורם
אם לא קיימים סקלרים כאלה אומרים כי בלתי תלויים ליניארית, או בקיצור בת"ל.
מכאן נובע כי הווקטורים הם בלתי תלויים ליניארית אם ורק אם מן השוויון נובע בהכרח כי לכל .
המרחב המוקרן על ידי תלות ליניארית
תלות ליניארית בין וקטורים היא וקטור בעל סקלרים, לא כולם אפס, כך שמתקיים
אם קיימת תלות כזו, הווקטורים תלויים ליניארית.
כיוון שמכפלה בסקלר של מקדמי התלות נותנת מקדמים של תלות ליניארית, ומכיוון שסכום של מקדמי תלויות נותן גם הוא מקדמים של תלות ליניארית, הרי נובע שקבוצת כל התלויות הליניאריות בין הווקטורים יחד עם וקטור האפס היא מרחב וקטורי, שהוא תת-מרחב של .
הווקטורים ב- בלתי תלויים ליניארית.
יהיו מספרים ממשיים כך שמתקיים
אם נפתור עבור נמצא כי .
נסתכל על הווקטורים הבאים ב-:
נתבונן בקבוצת סקלרים שעבורם מתקיים
תלידומיד היא תרופה המשמשת כיום לטיפול במיאלומה נפוצה ובדלקות מסוימות, וכמו כן לטיפול בצרעת (בעיקר בארצות העולם השלישי) ולטיפול במגוון מחלות אחרות.
השימוש בתלידומיד בארצות הברית נפוץ בטיפול בחולי סרטן.
סיפורה של התרופה ידוע בעיקר בשל כך שלא התגלתה עובדת היותה תרופה טרטוגנית קשה טרם הוצאתה לשוק, עקב הליכי בדיקה לקויים.
נטילתה בידי נשים במהלך ההיריון בשנות השישים של המאה ה-20 לטיפול בבחילות, הביאה ברוב המקרים ללידת תינוקות בעלי מומים מולדים קשים, בעיקר בגפיים.
התלידומיד מכיל אננטיומרים ימני ושמאלי.
התלידומיד נמכר באירופה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 בהיקף נרחב כתרופה נגד בחילות אך כיום נפוצות תרופות אנטי-אמטיות (נוגדות בחילה) אחרות.
חברת תרופות גרמנית קטנה בשם "כמי גרוננטל" (Chemie Grünenthal), אשר פעלה בעיר שטולברג במערב גרמניה, יצרה את התרכובת הסינתטית של תלידומיד ב-1953 במסגרת מחקר לפיתוח שיטות זולות ליצור אנטיביוטיקה מפפטידים.
לאחר פיתוח המולקולה, רשמה חברת התרופות פטנט על הפיתוח, וקראה לו בשם תלידומיד.
מיד אחר כך החלה החברה בחיפוש אחר מחלה שהתרופה החדשה עשויה לתרום לריפויה.
במהלך מחקר שבוצע על עכברים וחולדות מעבדה, לא הצליחו מדעני חברת גרוננטל להוכיח כל פעילות אנטיביוטית של התרופה, אך נמצא כי יש לה השפעה משככת כאבים.
התרופה נוסתה במשך שלוש שנים ולא נמצאו לה תופעות לוואי.
בחודש אוקטובר 1957 החלה החברה לשווק את התרופה בגרמניה, כתרופה ללא צורך במרשם רופא.
התרופה שווקה בגרמניה תחת השם המסחרי "קונטרגן" (Contergan).
קונטרגן הפכה לתרופה המועדפת נגד בחילות בוקר אצל נשים בהיריון.
זכויות שימוש בפטנט נמכרו ליצרנים במדינות שונות, והתרופה שווקה בבריטניה תחת השם "דיסטאוואל", בקנדה תחת השם "קדאבון", ובישראל תחת השם "תלין".
שמות נוספים לתרופה כללו את "טלרגן", סטאליס" ו"תליתרון".
התלידומיד אושר בישראל באפריל 1961 והאישור בוטל בדצמבר 1961. השימוש בתרופה בישראל היה מוגבל בגלל שהיא לא סופקה בידי קופות החולים.
פרופ' יוליוס קליברג טוען שהוא שכנע את משרד הבריאות לאסור את השימוש בתלידומיד בישראל וכך מנע מומים מולדים רבים.
לאחר זמן מה החלו להתרבות לידות של תינוקות בעלי מומים קשים.
רוב המומים היו בגפיים (פוקומליה), וכללו גפיים חסרים, קצרים ומעוותים, אך היו גם חסרי אוזניים ואיברים אחרים.
לאחר הצלבת השפעות פוטנציאליות, קישרה קבוצת רופאים את התופעה לנטילת תרופת התלידומיד.
לנץ את ההשערה שהמומים המולדים הם תוצאה של נטילת "תרופת הרגעה חדשה" בחודשי ההיריון הראשונים.
תשעה ימים לאחר מכן הודיעה החברה בגרמניה על הפסקת הפצת התרופה בגרמניה, וב-5 בדצמבר 1961 הופסקה הפצת התרופה בבריטניה.
באותו חודש הופסקה מכירת התלין בישראל.
לנשים בהיריון שנטלו את התלידומיד הומלץ לבצע הפלה מלאכותית.
בארצות הברית שווקה התרופה בהיקף מצומצם ובאופן ניסויי בלבד, שכן אחת משבע הרופאות הקבועות במנהל התרופות האמריקאי באותו זמן, פרנסיס קלסי, עמדה בתוקף על כך שהתרופה עלולה להיות לא בטוחה לשימוש ושלא בוצעו תהליכי בדיקה מקדמיים נחוצים.
מקרה התלידומיד נחרט כנקודת מפנה ביחס לתרופות ולהליכי האישור שלהן.
מנהל התרופות האירופי שינה את נהליו, והוא דורש כיום שכל התרופות יבדקו גם עבור היותם טרטוגנים טרם שיווקם.
קלסי קיבלה את עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר מנשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, על התעקשותה שלא לאפשר את שיווק התלידומיד בארצות הברית.
במחקר שהתבצע מאוחר יותר כדי לברר את המנגנון שגרם למומים, הסתבר כי תלידומיד הוא כימיקל כיראלי: יש לו שני אננטיומרים אופטיים - ימני ושמאלי.
תלידומיד ימני פעיל נגד בחילות בוקר השכיחות אצל נשים בחודשים הראשונים של הריונן, ואילו תלידומיד שמאלי גורם למומים בעוברים שברחם.
לגוף האדם ישנה יכולת לגרום לאננטיומר הימני לגרום למומים הנגרמים על ידי תלידומיד שמאל, כך שגם שימוש באננטיומר "ימני" בלבד לא היה מועיל ואף חמור יותר.
התברר שסוג הליקוי שנגרם לעובר היה קשור למועד השימוש בתרופה.
אם האם ההרה נטלה את התרופה רק אחרי החודשיים הראשונים של הריונה, לא הייתה לתלידומיד השפעה רעה על העובר והוא לא נולד עם מומים (במידה והיו מומים הם לא היו קשורים לשימוש בתרופה).
בתו של אחד מעובדי חברת התרופות הייתה הקורבן הראשון לתרופת התלידיומיד: האב הביא את התרופה לאשתו ההרה בסוף שנת 1956, עשרה חודשים בטרם שווקה התרופה באופן מסחרי, והילדה נולדה ללא אוזניים וסבלה מלקות שמיעה.
שנים אחר כך הבין האב שילדתו היא הקורבן הראשון מבין אלפי העוברים והילדים שנפגעו מהתרופה וכונו "ילדי התלידומיד".
בשנת 1966 נוסתה התלידומיד על קופי באבון בהריון.
ניסוי זה הוכיח את היותה של התרופה טרטוגן קשה.
במהלך בדיקות התרופה היא לא נוסתה על בעלי חיים בהיריון, מה שהוביל לכך שעובדת היותה טרטוגן קשה לא התגלה טרם שיווקה.
בדצמבר 1962 פרסם רופא ישראלי מקרה של חולה שנרפאה מסרטן בעת שנטלה תלידומיד כדי להסב את תשומת לב הקהילה המדעית לאפשרות שהתלידומיד מרפא סרטן.
בעקבות זאת, הוחל בישראל במחקר.
חברת "תרו תעשייה רוקחית" ששיווקה את ה"תלין" בישראל הזהירה את הרופאים כי אין כל הוכחה לכך שהתרופה מרפאת סרטן, מעבר להיותה תרופת הרגעה.
בנובמבר 1964 ניתן תלידומיד לחולה צרעת בבית הנסן על ידי פרופ' יעקב שסקין, במסגרת ניסיונות להקל על מצוקתו של החולה.
שסקין זיהה הטבה גם במצב הצרעת ופרסם את הממצא.
תוצאות הניסוי הראו השפעה חיובית של התלידומיד על החולים במחלת הנסן.
לגילוי זה הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי, והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.
כיום משמשות וריאציות חדשות יותר של התלידומיד (בהרכב חומרים שונה מזה של התרופה שגרמה להולדת תינוקות בעלי מומים) בטיפולי כימותרפיה שונים לחולי סרטן, לרבות החולים במיאלומה נפוצה.
בנוסף, לתרופה נגזרת הנקראת לנאלידומיד (ובשמה המסחרי רבלימיד), המשמשת אף היא לטיפול כימותרפי בחולי מיאלומה נפוצה או בחולי תסמונת מיאלודיספלסטית הנקראת גם MDS.
התלידומיד היא מולקולת אימיד כיראלית המופיעה בשתי תצורות.
תלידומיד בקונפיגורציה R היא התרופה שמונעת בחילות בוקר, ואילו בקונפיגורציה S היא הטרטוגן שגרם למומים אצל ילדי התלידומיד.
בתחילה לא בודדה התרופה כך שתינתן רק קונפיגורציה R.
לאחר המחקרים הראשונים בודד האננטיומר הרצוי אך המומים בכל זאת המשיכו להופיע.
מסתבר, כי לגוף האדם ישנה יכולת להפוך בין הקונפיגורציות ולכן כל צורה שבה תילקח התרופה, לרבות אננטיומר בקונפיגורציית R בלבד, לא תהיה רצויה ותוביל למומים אצל עוברים.
השפעת התלידומיד לא פסחה גם על התרבות הישראלית.
בשירו "אולה בבו", מספר מאיר אריאל על נער עם לקויות שונות – הוא עיוור, אילם, צולע וגידם.
בסופו של השיר, מסביר אריאל את כוונתו ומגלה שהתלידומיד הוא שגרם לנער את הייסורים והמומים שעיוותו אותו:
תלות גומלין מורכבת, היא גישה השייכת למסורת הנאו-ליברלית, שקמה כמענה לריאליזם הפוליטי וספיחיו.
גישת "תלות הגומלין המורכבת" מנסה להסביר את מורכבותם של הקשרים בין שחקנים בינלאומיים ושחקנים על-לאומיים ועצם פגיעותם של השחקנים הללו לאור מורכבות הקשרים.
גישה זו כופרת בהנחה הריאלית כי המדינות הם השחקנים היחידים במשחק הפוליטי העולמי, וטוענת כי קבוצות על-לאומיות כתאגידים בינלאומיים ובנקים אף הם שחקנים מרכזיים במערכת הפוליטית והכלכלית העולמית.
כמו כן, הגישה הורידה מחשיבותן של סוגיות ביטחון לאומי (לאור הפגיעות ההדדית) וחלקה על נחיצותו של כוח צבאי כמכשיר המעצב מדיניות היחיד בפוליטיקה העולמית.
התלייה היא שיטה ותיקה להוצאה להורג, לרצח ולהתאבדות.
התלייה מתבצעת בדרך כלל על ידי קשירת לולאת חנק לצווארו של הנתלה והשלכתו כך שהחבל נמתח בפתאומיות.
בדרך כלל המוות בתלייה לא נגרם עקב חנק אלא ממספר גורמים ובהם שבירת המפרקת.
התלייה משמשת גם להוקעת מוצאים להורג, לרבות כאלו שהוצאו להורג בשיטות אחרות.
במקרה בו החבל מפעיל כח חזק מדי על הצוואר הראש של הנתלה עלול להתנתק מהגוף.
התלייה יכולה לגרום למותו של התלוי במספר דרכים:
שבירת המפרקת כתוצאה מעוצמת הנפילה ומשיכת הראש לאחור על ידי החבל, דבר הגורם לאובדן הכרה, הפסקת הנשימה ומוות מהיר.
חסימת דרכי הנשימה ומעבר כלי הדם, ומוות כתוצאה מחנק.
חסימת העורק המחבר בין המוח ללב.
חסימת הוורידים המחברים בין המוח ללב.
דום לב הנוצר כתוצאה מלחץ גבוה בעורק המחבר בין המוח ללב.
התלייה שימשה כשיטת הוצאה להורג לאורך ההיסטוריה.
חוקרים סבורים ששיטה זו פותחה ויושמה לראשונה באימפריה הפרסית לפני כ-2,500 שנה וממנה נפוצה לשאר התרבויות והעמים באירופה ואסיה.
במגילת אסתר מסופרת תלייתם של המן ועשרת בניו.
השיטה אומצה במדינות ותרבויות רבות בגלל יתרונותיה הבאים:
פשטות – התלייה פשוטה לביצוע ואינה דורשת אמצעים מיוחדים (חבל, עצים, סולם ועגלה היו מצויים כמעט בכל מקום).
הרתעה – את התלייה היה ניתן לבצע בפומבי, כאשר הנידון מוצב גבוה מעל הקהל ונראה בבירור על ידי ההמון.
ביצוע התלייה היה מחריד דיו בשביל ליצור הרתעה אצל הקהל ולהעביר את המסר.
את הגופה אפשר היה לתלות (או על עץ או על עמוד) כתזכורת לאוכלוסייה שלא לעבור על החוק או למרוד בשלטון.
ניקיון – בניגוד לעריפת ראש או ירייה שיטה זו נחשבת לנקייה, ללא התזת דמו של המוצא להורג.
באופן היסטורי, התלייה שימשה כעונש מוות עבור פושעים רגילים.
באנגליה הפיאודלית, לדוגמה, התלייה שימשה כנגד איכרים בעוד שהאצילים היו מוצאים להורג בעריפת ראש.
מסיבה זו יצא לתלייה מוניטין של הוצאה להורג ללא כבוד (לנידון), כלומר: עונש הממיט קלון על זה הנידון.
ייתכן כי מסיבה זו שימשה התלייה כעונש לפושעי מלחמה ונאצים במשפטים שנערכו באירופה, ביפן ובישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.
כן ניתן למנות את 200 הנידונים למוות מקרב נשפטי קשר העשרים ביולי שלפי דרישתו האישית של אדולף היטלר ניתלו על מיתרי פסנתר שהונחו על אונקליות לתליית בקר בקצביות.
כהוצאה להורג במשפט הפלילי באנגליה, השימוש לראשונה בתלייה מתוארך לסביבות שנת 400, התקופה הסקסונית.
התליין הראשון שמופיע ברשומות שמות התליינים של בריטניה הוא תומאס דה וורבלינטון (Thomas de Warblynton) ב-1360, אך מידע שלם ומתועד לגבי כל התליינים קיים רק לגבי 1500 ואילך, עד לתליינים האחרונים: לסלי סטוארט והארי אלן, שביצעו את התלייה האחרונה בבריטניה בשנת 1964.
דוגמאות לנידונים למוות שהומתו בתלייה בארצות הברית במאה ה-19 הם נט טרנר וג'ון בראון, שהנהיגו מרידות נגד מוסד העבדות.
התלייה הייתה צורת ההוצאה להורג החוקית ברוב ארצות העולם עד המאה ה-20, אז החלו מדינות לבטל בהדרגה את עונש המוות.
היא הייתה נפוצה מאוד באירופה של העת החדשה ושימשה גם את גרמניה ורוסיה.
התלייה הונהגה גם בצרפת עד להנהגתה של הגיליוטינה בעת המהפכה הצרפתית.
גם הנאצים השתמשו בתלייה כשיטת הוצאה להורג, בעיקר נגד אסירים ומתנגדים פוליטיים, שהיו אסורים במחנות ריכוז.
הבריטים השתמשו בתלייה באופן נרחב כדי לדכא מרידות וסכסוכים אלימים בקולוניות שבהן שלטו ובשטחי החסות שלהם.
התלייה שימשה גם את המנדט הבריטי על ארץ ישראל כדי לדכא מרידות, כנופיות אלימות, ארגוני מחתרת ופושעים מסוכנים.
הבריטים התקינו מספר גרדומים בתחנות משטרה ברחבי הארץ, ביניהם במצודה בעכו העתיקה ובבית הסוהר המרכזי במגרש הרוסים בירושלים.
בגרדומים אלה הוצאו להורג בין השאר פעילי אצ"ל ולח"י בעוון פעילותם כנגד הבריטים והערבים, אלה נקראים עולי הגרדום.
כדי להפסיק את ההוצאות להורג, חטף האצ"ל שני חיילים בריטים ותלה אותם.
מאז לא הוצאו עוד פעילי מחתרות יהודים להורג.
במדינת ישראל בוצעה רק תלייה אחת – תלייתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
אייכמן נתלה ב-1962 בכלא רמלה בידי שלום נגר, גופתו נשרפה ואפרו פוזר מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
התלייה לא נמנתה עם ארבע המיתות המסורות לבית דין.
אף על פי כן, התורה דנה במציאות של תלייה, והגבילה אותה למשך יום אחד:
חז"ל למדו מפסוקים אלו שעל התלייה להיעשות לאחר ההמתה.
ועוד, כפי הנראה מכמה פסוקים, היה המנהג בימי קדם אם נגזרה מיתה על איש אחד, להרוג אותו תחלה בסייף ואחר כך לתלות נבלתו על העץ, וכבר בא הצווי בתורה: , אשר מזה למדו חז"ל כי כל המומתין נתלין.
וכן אמר יוסף לשר האופים תחלה: , ואחר כך: , וכן עשה יהושע לחמשת המלכים שנאמר: , וכן עשה דוד לרכב ובענה, ככתוב: , וכן עשו הגבעונים לשבעת בני שאול ().
אף במגילת אסתר, נכתב שהרגו תחלה את עשרת בני המן ואחר כך נכתב שתלו אותם (את אלה שכבר הרגו).
עוד למדו, מהמילים "כי קללת אלהים תלוי" - שיש לענוש בתלייה את המקלל את ה', ובדומה לו את העובד עבודה זרה, לאחר סקילתם.
ואף על פי כן אין להלין את נבלתם, כי השארתם על העץ תגרום לפרסום קללתם את ה', מה שיביא לפגיעה בכבודו.
ביאור אחר של חז"ל לטעם המצווה "כי קללת אלהים תלוי" הוא הפגיעה בצלם אלהים שבאדם.
עם הלכות תלייה מוצאים חז"ל לנכון לתאר את צער השכינה שנגרם יחד איתה.
כפרקטיקה נפסק להלכה שאת המקלל את ה' ואת העובד עבודה זרה שנסקלו על ידי בית דין תולים על עץ בידיהם סמוך לשקיעת החמה, ומתירים מייד.
גם העץ עליו נתלו נקבר עמם, שלא יאמרו "זה העץ שנתלה עליו פלוני".
בספר יהושע מסופר על תלייתם של חלק ממלכי ארץ ישראל על ידי יהושע, שהוריד את נבלתם מהעץ בערב.
במגילת אסתר ניתן לראות כי המן ועשרת בניו נתלים על עץ, את אותו העץ הכין במקור המן עבור מרדכי, אך לבסוף התהפכו היוצרות, והעץ שימש נגדו, ובסופו, לתליתו ומותו.
שיטות תלייה קדומות נעזרו בעץ גבוה על מנת לתלות את הנידון.
התליין היה קושר לולאת חנק לצווארו של הנידון ואת הקצה השני של החבל היה מלפף סביב עמוד עץ מספיק גבוה וחזק.
אזי התליין היה מושך את הנידון כלפי מעלה, מקבע את החבל (קושר את הקצה החופשי לעצם כבד ומוצק) ונותן לנידון להיחנק לאט.
את הנידון היו משאירים כמה ימים על מנת שהעוברים ושבים יראו את גופתו המרקיבה כאות אזהרה למען יראו וייראו.
כך, למשל, בסיפור "מעשה באחד שיצא ללמוד פחד" - המעשייה הרביעית ברשימת הסיפורים שליקטו האחים גרים בכפרי גרמניה - רואה הגיבור בדרכו את "העץ ששבעה גברים נשאו עליו את בתו של עושה החבלים לאישה, ועכשיו הם לומדים לעוף..".
שכלול ועידון של שיטה זו כלל סולם או עגלה שעליה טיפס הנאשם בשעה שהחבל הונח על צווארו.
אחרי שהחבל היה מהודק, התליין היה מזיז את העגלה או הסולם והנידון היה נופל ונתלה.
ב-1800 הומצאה מכונה שנועדה למשוך כלפי מעלה נידונים למוות בתלייה.
הגורמים האחראים לתליה בחרו הרבה פעמים דווקא בשיטה זו משום שהיא גרמה לאנשים להבין שטעות אחת קטנה עלולה לעלות להם במחיר של מעבר של כמה דקות בין חיים למוות, ובכך, התלייה על העצים גרמה לאנשים לחדול ממעשיהם הרעים.
בעקבות הגידול במספר ההוצאות להורג בתלייה, פותח מתקן ייעודי לתלייה, הנקרא גרדום.
הגרדום כלל במה עם דלת נפתחת וקורה שבה היה מקום לתלות מספר אנשים והחליפה את התלייה על עץ.
מתחת לבמה הוצבו לעיתים סלים מעץ, עגלה או כיור מבטון על מנת להיפטר ביעילות ובאופן היגייני מהגופות.
הגרדום הפך במהרה נפוץ בכל רחבי בריטניה.
בצרפת, לעומת זאת, העדיפו את הגיליוטינה.
תהליך ההוצאה להורג בגרדום היה מתבצע כדלהלן:
טקס רשמי, לרוב משפטי (קריאת צו בית המשפט, אשמת הנידון וגזר הדין) או דתי (וידוי אחרון בפני הכומר) לפני תחילת ההוצאה להורג.
הלבשת שק שחור (Hood) על ראשו של הנידון (אופציונלי).
הכנסת הראש ללולאת חנק ("עניבת חנק", "Noose") התלויה בקצה השני על קורה כאשר מתחת לנידון למוות הייתה דלת נפתחת.
לולאת החנק כללה כ-13 פיתולים שאפשרו ללולאה להתהדק סביב צווארו של הנידון כאשר הופל.
משיכה בידית שהותקנה על הבמה גרמה לדלת להיפתח כלפי מטה והאדם היה נופל כאשר לולאת החנק מתהדקת על גרונו.
האדם היה מושאר תלוי עד למותו.
בדרך כלל המוות נגרם משבירת מפרקת אך בהרבה מקרים היה צורך לחכות עד אשר האדם ימות מחנק, דום לב או סיבות אחרות.
חידוש משמעותי בתחום התלייה היה המצאת הדלת הנפתחת (באנגלית דלת זו והשימוש בה מכונים "the drop" או "ההפלה"), שהייתה למתקן הכרחי בכל גרדום.
למרות שבסוף המאה ה-18 כבר הומצאה הדלת הנפתחת ויושמה בתליות, בהתחלה היא שימשה רק כתחליף לעגלה או סולם.
התליין הראשון שהיה ידוע בשימוש בה היה ויליאם קלקראפט (William Calcraft).
יורשו, ויליאם מרווד (William Marwood), לו מיוחס הציטוט "קלקראפט תלה אותם, אני הוצאתי אותם להורג", היה זה שהכניס לשימוש את שיטת "ההפלה הארוכה" (באנגלית "long drop") ב-1872 אחרי שהבין שעל מנת לגרום לנידונים למות מהר משבירת מפרקת יש צורך בהפלה שונה בהתאם למשקל הנידון.
באמצעות תהליך של ניסוי וטעייה על נידונים למוות, גילה מרווד שדרושה אנרגיה של 1,710 ג'אול על מנת לשבור מפרקת של אדם.
מכאן, אפשר לחשב את גובה הנפילה הדרוש על מנת לשבור אדם עם מסה נתונה m באמצעות חוקי המכניקה הניוטונית.
במשך הזמן, מרווד שכלל את הנוסחה הבסיסית הזו והוסיף לה פרמטרים הנובעים ממצבו הפיזיולוגי של האדם: בריאותו, מבנה גופו, חוסנו ועוד.
הוא עשה זאת לאחר שכמה טעויות הובילו להפלת נידון חזק מידי, באופן שתלש את ראשו מעל צווארו וגרם למעשה לעריפתו.
מרווד ערך גם ניסויים במיקום הקשר של לולאת החנק וגילה שהצבתו מתחת לאוזן השמאלית או מתחת לזווית הלסת השמאלית יגרום למשיכת הראש אחורנית בסוף ההפלה וישבור את המפרקת (ליתר דיוק את ה-cervical vertebrae).
אנשי הצוות שנדרשו, בעקבות ביטול ההוצאות להורג בפומבי בשנת 1868, לחזות בהוצאות להורג, קידמו בברכה את המוות המהיר והנקי שסיפקה להם שיטת התלייה של מרווד.
ואכן, במאה ה-19 התלייה נהפכה לפעולה הנדסית יותר מאשר אומנות.
במאה ה-20 בוצעו רוב התליות בצורה מהירה ומדויקת, כאשר הזמן הממוצע שבו לקח לנידון לתלייה למות עמד על 15 שניות.
השיא העולמי בהוצאה להורג המהירה ביותר שייך לתליין הבריטי אלברט פיירפוינט כאשר תלה ב-8 במאי 1951 את ג'יימס אינגליס (James Inglis), שהורשע ברצח זונה 3 שבועות קודם לכן.
אינגליס הוכרז מת כ-7 שניות אחרי שהופל.
בהפלה הקצרה (Short Drop) מופל הנידון מרחק קצר, כך שהוא נופל בעוצמה שרק מותחת את החבל אך לא גורמת לשבירת מפרקת.
הנידונים שמוצאים להורג בשיטה זו מתים בדרך כלל מחנק.
שיטה זו היא הקדומה ביותר, שכן ההפלה הקצרה היא התוצאה הטבעית של תליית אדם באמצעות העמדתו על עגלה מוגבהת, קשירת חבל לצווארו, ואז הזזת העגלה.
למרות ההתפתחות בשיטות התלייה - בייחוד המצאת ההפלה התקנית וההפלה הארוכה (האחרונה כללה חישובים מדעיים שהבטיחו את שבירת המפרקת אצל הנידון) שפותחו בסוף המאה ה-19, שיטת ההפלה הקצרה עדיין נהוגה בכמה מדינות בהן נהוג עונש מוות למשל סוריה, איראן, אפגניסטן ולוב.
שיטה זו הייתה נהוגה גם על ידי הנאצים.
בתלייה על ידי משיכה (Suspension Hanging) מתיחת החבל לא נעשית על ידי הפלת הנידון, אלא על ידי משיכת החבל כלפי מעלה והסתמכות על משקל הנידון שימתח את החבל.
שיטה זו נהוגה באיראן ובאפגניסטן תחת שלטון הטאליבאן.
במדינות אלה, לנידונים נקשר חבל סביב הצוואר שקצהו השני חובר למנוף נייד (ולעיתים, גם לקנה של טנק או מנוף של רכב גרר).
המנוף משך את החבל וכך גרם להרמת הנידון לאוויר תוך מתיחת החבל.
מאחר שהמשיכה הייתה לרוב איטית יחסית, הנידון מת רק כתוצאה מחנק איטי או מאטימת העורקים והוורידים ללב בצוואר.
ייסורי התלוי הנחנק על החבל הונצחו בעקיפין ברומן הידוע של צ'ארלס דיקנס, "תקוות גדולות".
גיבור הספר, פיפ הצעיר, מתוודע בלונדון של המאה ה-19 לפקידו של עו"ד מפורסם, המחזיק באוסף מסכות גבס, שנטבעו מפניהם של תלויים, זמן קצר לאחר שהורדו מהגרדום.
כששואל פיפ את מר ומיק האספן לפשר אותם "קלסתרי פנים נפוחים להחריד ונעווים", הוא נענה כי "אכן, זה המראה האופייני, כאילו נתפס אחד מנחירי האף בקרס זעיר של חכה...".
בארצות הברית הונהגה וריאציה שונה לתלייה על ידי משיכה: לקצה השני של החבל חוברה משקולת כבדה, וכאשר הופלה, נמשך הנידון בכוח כלפי מעלה.
לעיתים המשיכה באמצעות משקולת הייתה חזקה מספיק על מנת לגרום לנידון מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת.
הפלה תקנית (Standard Drop Hanging) הייתה שיטת ההוצאה להורג התקנית ששימשה בארצות הברית במסגרת הפיכת ההוצאה להורג להליך ענישה פורמלי, מסודר ואחיד.
בשיטה זו נופל הנידון מגובה (מרחק נפילה) של 4–6 רגל (כ-125–183 סנטימטר), בכך שהוא מופל על ידי פתיחת הדלת ברצפה כלפי מטה.
מרחק הנפילה נקבע באופן אחיד לכל הנידונים, ללא שקלול של משקלו או מצבו הבריאותי.
שיטה זו נחשבה לעדיפה על פני ההפלה הקצרה, ואכן גרמה למותם של רבים מוות מהיר כתוצאה משבירת מפרקת או להקלת המוות האיטי כתוצאה מאובדן הכרה.
למרות זאת, נידונים רבים מתו מחנק ולא משבירת מפרקת מאחר שלא הופלו מגובה מספיק.
יתרה מכך, לעיתים היו מקרים בהם הנפילה הייתה ארוכה מידי, וכתוצאה מעוצמת הנפילה, ראשו של הנידון נתלש מצווארו.
בהוצאות להורג לאחר משפטי נירנברג השתמשו התליינים בשיטה זו כדי לתלות את הבכירים הנאצים, חלק מהם מתו באיטיות כתוצאה מחנק.
בשיטה זו נתלה בשנת 2006 הרודן העיראקי סדאם חוסיין.
הפלה ארוכה (Long Drop Hanging) היא שיטת תלייה הנדסית שמטרתה לגרום למותו המהיר (וחסר הכאב יחסית) של נידון כתוצאה משבירת מפרקת.
השיטה פותחה אי שם ב-1850 אך הונהגה בבריטניה רק ב-1872 על ידי התליין ויליאם מרווד.
רק ב-1877 החליפה שיטה זו סופית את "ההפלה הקצרה" בבריטניה.
השיטה מבוססת על תגליתו של מרווד שדרושה אנרגיה של 1710 ג'אול על מנת לשבור מפרקת של אדם ועל האבחנה האמפירית (שנתגלתה באמצעות ניסוי וטעייה) שעל מנת לשבור מפרקות של אנשים שונים יש להפילם מרחקים שונים, התלויים במשקלו ובמצבו הבריאותי של כל נידון.
התליינים השתמשו בטבלאות שהוכנו מראש שקבעו את גובה ההפלה הדרוש כפונקציה של משקל האדם.
במשך השנים השתנו הטבלאות בהתאם להערכות השונות לכמות האנרגיה הדרושה לשבירת מפרקתו של אדם.
המכה החזקה, בצירוף תנועת המשיכה היחסית שמבצעת לולאת החנק, גורמים לקרע בעמוד השדרה בין החוליה העליונה לגזע המוח וכתוצאה מכך לאובדן הכרה ומוות מהיר.
התלייה היא גם שיטת התאבדות ותיקה.
הנוקטים בשיטה זו נוהגים לאלתר בעזרת אמצעים הנמצאים בהישג יד.
לעצירים ואסירים בבתי כלא שיש על פי חוות דעת פסיכיאטרית סכנה שיתאבדו נלקחים החגורה, שרוכי הנעליים, טלית ותפילין (פרט לזמן התפילה) כדי למנוע מהם להתאבד בתלייה, אך יש המוצאים אמצעי אחר ומצליחים להתאבד.
למשל, הבדרן דודו טופז התאבד באמצעות כבל של קומקום חשמלי שבו השתמש כדי לחנוק את עצמו במקלחת שבתאו בבית המעצר ניצן ברמלה.
טופז ניצל את העובדה שהמקלחת היא המקום היחיד בתא שאינו מפוקח במצלמות וכך הצליח להשלים את התאבדותו מבלי שאיש ישים לב.
מצב של תלות הוא מצב פסיכולוגי או גופני המתפתח כאשר האדם הנוטל תרופות או סמים, אינו יכול להפסיק לעשות בהם שימוש או להפחית במינונים שלהם בלי שיסבול מתסמונת נסיגה.
יש תרופות או סמים הגורמים בעקבות הפסקתם ובמקרים חריגים גם כאשר אין מגבירים ומעלים את המינונים שלהם, תסמונת נסיגה קשה במיוחד ולמעשה תסמונת של גמילה.
התלות בסמים או תלות בתרופות בעלות השפעה דומה נחלקת לשני סוגים, תלות פיזית ותלות נפשית.
התלות הפיזית מאופיינת בהפרעות גופניות קשות ואילו התלות הנפשית מאופיינת בדחף נפשי של צורך עז להמשיך וליטול את הסם כדי להימנע מאי-נוחות ובעיקר כדי להמשיך לחוות עונג, תחושת ההנאה ותחושת סיפוק שהוא שואב ממנה.
מצב של תלות הופך מהר מאוד למצב של התמכרות, אם כי קשה להבחין ביניהם.
מצב של תלות בתרופות שאין להן השפעה נפשית, פחות שכיח, אם כי רווח למדי.
אפשר לפתח תלות בתרסיסים נגד אלרגיה, טיפות לאף סתום ועוד, עד שאי אפשר להפסיק לעשות בהם שימוש מבלי שיתפתחו תופעות הקשות פי כמה מאלה שבגינן ניטלו התרופות מלכתחילה.
תלוש משכורת (ובקצרה "תלוש") הוא המסמך המפרט את פרטי השכר ששולם לעובד ממקום עבודתו אחת לתקופה מוגדרת (שבוע, חודש וכו', בהתאם למקובל במקום העבודה).
התלוש נערך על ידי חשב השכר של המעביד, והוא כולל את הפרטים הרלוונטיים למשכורת של התקופה שבגינה משולם השכר (בישראל: בדרך כלל החודש הקודם.
כך למשל, בתחילת פברואר עורכים את משכורת ינואר, וכך הלאה).
בישראל, חוק הגנת השכר מחייב את המעביד למסור לעובד את תלוש המשכורת סמוך למועד שבו מתבצע התשלום בפועל וכן קובע נתונים שחובה לכלול בתלוש המשכורת.
התלוש הוא מסמך אישי ובדרך כלל נמסר לעובד כשהוא חסוי במעטפה או בכיסוי אחר.
מערכת השכר בישראל מורכבת ביותר וקשורה במספר רב של גורמים.
כדי לחשב את שכרו של העובד יש להביא בחשבון נתונים הקשורים ישירות לשכר כמו: הסכם העבודה שלו עם המעסיק, מס' הימים או השעות שעבד במהלך החודש, מצבו המשפחתי, מס' החודשים שעבד במהלך השנה, כתובת מגוריו, אזרחותו ועוד.
כל המידע הזה מופיע בתלוש המשכורת, והוא מורכב בדרך כלל משלושה חלקים עיקריים:
החלק הראשון – כולל פרטים על המעביד והעובד.
על פי תיקון 24 לחוק הגנת השכר חובה לציין את שם המעביד, כתובת ומספר התאגיד וכן פרטים אישיים של העובד מקבל התלוש: שם, מספר זהות, כתובת, מצב משפחתי, תאריך תחילת עבודה, ותק אצל המעביד.
החלק השני כולל את פירוט רכיבי השכר והאופן בו הם חושבו:
השכר החודשי הקבוע או במקרה של חישוב כמותי – הכפלת מס' ימים או שעות עבודה בתעריף המוסכם בין העובד והמעביד, ותוצאה מסכמת של המכפלה.
רכיבי שכר נוספים כמו: נסיעות, אחזקת רכב, דמי הבראה, תוספות ייחודיות, וכדומה.
חלק זה של התלוש כולל ניכויי חובה כמו: מס הכנסה או דמי ביטוח לאומי, וכדומה.
וכן ניכויים אישיים שנוכו לעובד, כמו: מקדמה או הלוואה שקיבל במקום העבודה, ניכוי לקופת תגמולים, או תשלומים ארגוניים כמו ועד עובדים.
חישובי הרכיבים והניכויים מהווים את הבסיס לסכום הסופי שישולם לעובד ומופיע גם הוא בחלק זה.
החלק השלישי - כולל מידע על סכומים מצטברים של רכיבים שונים במשכורת - מתחילת השנה (ינואר) ועד לאותו החודש.
מידע זה יכול להיות חשוב לצורכי בדיקת החישוב השנתי של מס הכנסה, להתאמה עם קופות הגמל אליהן מועברים הסכומים החודשיים, ולמידע אישי הנוגע למספר ימי החופשה המצטברים, יתרות הלוואה, ימי מחלה וכדומה.
הגדרה מפורטת של המידע שיש להציג בתלוש המשכורת נכללת בחוק הגנת השכר.
הכנת תלוש משכורת היא מיומנות מיוחדת הדורשת הבנה בדיני עבודה ובחוקי המיסוי, ובארגונים גדולים נהוג להעסיק חשבי שכר במישרה מלאה.
בעבר, הופק התלוש בצורה ידנית ונערך בעזרת מכונות חישוב וטבלאות עזר מודפסות שהעסיקו מנהלי חשבונות במשך ימים רבים.
המבנה הצר שלו והיותו נתלש מדף אחד כולל הביאו לו את שמו "תלוש משכורת".
כיום נעזרים מנהלי חשבונות בתוכנות ומערכות שכר ממוחשבות הדורשות קליטת נתונים ממוחשבים (כגון: נתוני נוכחות) והזנה ידנית של מעט יחסית נתוני עבודה בסיסיים, כאשר החישוב נערך ומודפס באופן אוטומטי.
בחודש יולי 2017 פורסמו תקנות, לפיהן ניתן למסור לעובדים תלוש שכר באמצעות דואר אלקטרוני או אתר אינטרנט, במקום תלוש מודפס.
התלוש הוא מסמך משפטי מחייב, ומלבד היותו מידע לעובד, יש בו כדי להעיד על מצבו הפיננסי של אדם ועל יכולותיו הכספיות.
ככזה, נעשה בו שימוש לצרכים אחרים.
כך למשל, מי שמבקש הלוואה בבנק יידרש להביא תלושי משכורת כדי לאמת את יכולתו להחזיר הלוואות.
ערבים להלוואה אף הם יתבקשו להציג תלושי שכר.
הצגת תלושי משכורת נדרשת במוסדות או ארגונים אליהם פונה האזרח לסיוע כספי, במגעים שונים עם רשויות המס, הביטוח הלאומי, חברות ביטוח, ועוד.
ישנם בעלי בתים הדורשים לראות תלושי שכר של הדייר הבא לשכור מהם דירה.
ישנן מדינות הדורשות הצגת תלושי משכורת כחלק מהתנאים לקבלת אשרת כניסה.
חשיבותו של התלוש בחיי היום יום, והשימוש התכוף שנעשה בה, גורמת לאנשים לשמור תלושי משכורת במשך שנים רבות.
שוק העבודה כולל גם מקומות מעטים בהם משלמים שכר לעובד ללא תלוש משכורת (בישראל מעשה זה מנוגד לחוק הגנת השכר).
בדרך כלל מדובר בהבנה מוסכמת בין העובד למעביד, והסיבות לכך יכולות להיות קשורות ברצונם של הצדדים להימנע מרישום ודיווח השכר - או כדי להתחמק מתשלום מיסים או מחובות אחרות הקשורות לעובד כמו תשלום דמי מזונות.
באופן דומה יכול תלוש המשכורת להכיל מידע חלקי שאינו כולל את כל השכר ששולם לעובד בפועל.
כך למשל, יכול בעל מסעדה לתת לעובד תלוש אשר יכלול תשלום ששולם באופן רשמי, ולא יכלול את הטיפים אשר קיבל העובד מלקוחות במזומן.
תשלומים שאינם מופיעים בתלוש משכורת נכללים בכלכלה השחורה ומכונים בפי ההמונים "כסף שחור" או "תשלום מתחת לשולחן".
מדיניות תלושי מזון (לעיתים גם "בולי מזון" או "פנקס מזון") היא תוכנית ממשלתית המאפשרת למחזיקים בתלושים לרכוש תמורתם מזון, או מצרכים אחרים כפי שהוגדרו על ידי הממשלה.
מדיניות זו ננקטת כאמצעי לתמיכה באוכלוסיות חלשות ונזקקות סעד, או בזמן של מחסור במוצרים, כמו למשל בתקופות צנע או מלחמה.
במספר מדינות בעולם קיימות תוכנית בהיקף רחב של מתן "תלושי מזון" למועטי הכנסה.
בישראל החל לפועל, בפברואר 2017, "המיזם הלאומי לביטחון תזונתי" במסגרתו מקבלים המזקקים כרטיס נטען לרכישת מזון ברשתות השיווק ומשלוח של מזון מוזל.
במשטרים טוטליטריים נקטו לפעמים במדיניות של קיצוב וחלוקה בצמצום של תלושי מזון ושירותים אחרים כאמצעי לשליטה חברתית־פוליטית מלבד הסיבה הכלכלית, כמו למשל בגרמניה הנאצית.
בארצות הברית קיימת "התוכנית לסיוע בתזונה משלימה" () שנקראה בעבר "תוכנית תלושי המזון", תוכנית פדרלית המספקת סיוע ברכישת מזון לאנשים חסרי או מועטי הכנסה.
זו תוכנית המנוהלת על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית תחת שירות המזון והתזונה (FNS), אם כי ההטבות מחולקות על ידי מחלקות ספציפיות של מדינות ארצות הברית (למשל אגף השירותים החברתיים, משרד הבריאות ושירותי האנוש וכו').
תלושי מזון ניתנו לראשונה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1944. לאחר תוכנית ניסיונית שהחלה בשנת 1961, נחקק בשנת 1964 חוק תלושי המזון , שהוקצע 75 מיליון דולר ל-350,000 אנשים ב-40 מחוזות ושלוש ערים.
החוק עבר בתמיכה מוחלטת מצד הדמוקרטים, אך רוב המחוקקים הרפובליקנים התנגדו לו.
הנשיא לינדון ג'ונסון בירך על חקיקת החוק כ"צעד מציאותי ואחראי לקראת שימוש מלא ונבון יותר בשפע חקלאי של ארצות הברית".
התוכנית התרחבה בשנות ה-70, ומספר מקבלי התלושים גדל.
בתגובה יזמו המחוקקים הרפובליקנים תיקון לחוק, בשנת 1977 שצמצם את מספר הזכאים.
עם זאת ההכרה בבעיית הרעב החמורה של משקי בית רבים, במחצית השנייה של שנות השמונים, הובילה להרחבה מצטברת של התוכנית בשנים 1985–1987, כמו ביטול מס מכירה על רכישת תלושי מזון, הגדלת קטגוריות הזכאות, הגדלת מגבלת המשאבים לרוב משקי הבית, וזכאות לחסרי בית.
החוק למניעת רעב משנת 1988 וחוק ההקלה על רעב מקומי של מיקי לילנד בשנת 1990 יזמו שיפורים נוספים.
בשנת 1991 נזקקו 23.75 מיליון אמריקנים לתלושי מזון.
בסוף שנות התשעים שונתה תוכנית תלושי המזון, כאשר כמה מדינות החליפו התלושים המערכת כרטיסי חיוב מיוחדת המכונה EBT (העברת הטבות אלקטרונית), הניתנת על ידי חברות פרטיית.
את תלוש המזון מנייר החליף כרטיס ההטבה האלקטרוני המאפשר קניית מזון ומצרכי יסוד ברשתות השיווק ובמרכולים המחוברים לרשת הממשלתית.
הכרטיס מוטען בסכומים הנקבעים על ידי רשויות הרווחה בכל מדינה.
מדינות רבות מיזגו את השימוש בכרטיס EBT גם עבור תוכניות רווחה ציבורית, כמו סיוע במזומן.
המהלך נועד לחסוך כסף בכך שלא שאין צורך להדפיס את הקופונים, להגיש הטבות באופן מיידי במקום לדרוש מהנמען להמתין לדואר או לאסוף את החוברות באופן אישי, ולהפחית את הגניבה.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, דו"ח של משרד החקלאות של ארצות הברית,מצא כי 50 מיליון אמריקנים (שישית מאוכלוסיית ארצות הברית) לא יכלו ב-2008 להרשות לעצמם לקנות מזון במידה שהייתה אמורה להבטיח את בריאותם.
זאת בעקבות עליית מחירי המזו באותה עת במקביל לאבטלה הגבוהה.
בתגובה אישר הקונגרס חבילה בסך 290 מיליארד דולר עבור סובסידיות לחקלאים ותלושי מזון.
באוקטובר 2008, שינתה התכנית את שמה לתוכנית לסיוע בתזונה משלימה, והחליפה את כל ההתייחסויות ל"תלושי מזון" בחוק הפדרלי ל"כרטיס" או "EBT".הדבר נעשה בכדי להפחית את השימוש בביטוי "תלושי מזון".
בשנת 2012, בעקבות הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק והדיון הציבורי המחודש בארצות הברית בשאלת החזקת כלי נשק, קידמה עיריית לוס אנג'לס יוזמה לחלוקת תלושי מזון בשווי 200 דולר לכל מי שימסור כלי נשק אוטומטי, ותלושים בשווי 100 דולר תמורת אקדח או רובה.
התוכנית סיפקה הטבות לכ-40 מיליון אמריקאים בשנת 2017, בהוצאה של 57.1 מיליארד דולר.
כ-9.2% ממשקי הבית האמריקאים קיבלו הטבות בשלב כלשהו במהלך 2017. בתגובה יזם הנשיא טראמפ קיצוץ של 193 מיליארד דולר מתוכנית תלושי מזון למעוטי הכנסה בעשר השנים החל משנת 2018.
בהודו קיימת תוכנית של חלוקת תלושי מזון מאז קבלת עצמאותה.
וקיצוב מזון היה קיים בהודו מאז מלחמת העולם השנייה.
כרטיס הקצבה מאפשר למשקי בית לרכוש מוצרי מזון מסובסדים במיוחד, כולל אורז, דגנים, סוכר ונפט מהחנות המקומית של מערכת ההפצה הציבורית (PDS).
בשנת 2012 נתגלה כי פוליטיקאים ואנשי עסקים גנבו את המזון המסובסד לעניים ומכרו אותו במחירי שוק, בהיקף של 14.5 מיליארד דולר.
עם הקמת המדינה, הממשלה, בראשותו של דוד בן-גוריון, החליטה על מדיניות צנע כדי להקל על הקליטה ההמונית של עולים שהגיעו למדינה הצעירה והיו חסרי כל, אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשלב הראשון, הקציבו מוצרי מזון ומוצרים בסיסיים ובשלב השני גם הלבשה והנעלה.
המדיניות נקבעה לא רק מתוך המחסור, אלא גם מתוך רצון לגיבוש החברה למטרה משותפת ואידיאלים סוציאליים של שוויון וחיים בפשטות.
הוקצבו מכסות צנועות לכל אדם ועל מנת לקבלם, היה על כל אחד להירשם בחנויות המזון באזור מגוריהם.
בכל חנות, חילקו פנקסים אישיים והוטל פיקוח ממשלתי על הספקים והחנויות וגם על האזרחים.
תקופת הצנע בישראל, ארכה בין השנים 1949 עד ל-1959.
בשנות ה-2000 הרעיון של מתן תלושי מזון ממשלתיים עלה שוב לסדר היום הציבורי, כחלק מהעלאת פתרונות לטיפול בעוני בישראל.
דווח שפורסם בשנת 2002, מצא כי כ-22% מתושבי מדינת ישראל סובלים מחסור במזון, ושכ-8% סובלים מעת לעת מרעב.
עמותות רבות החלו בחלוקת מזון לנזקקים.
במאי 2007, יזם שר הרווחה והשירותים החברתיים, יצחק הרצוג, תוכנית שבמסגרתה הממשלה תיטול על עצמה אחריות לספק מזון לאזרחים הנזקקים ביותר.
בין השאר נבחנו האפשרויות שהמדינה תספק לנזקקים "תלושי מזון" לקניית אוכל בחנויות ותרכוש עודפי מזון מיצרנים וחקלאים כדי לחלקם לנזקקים, באופן דומה לתוכנית הנהוגה בארצות הברית.
לצורך גיבוש התוכנית הוקמה ועדה בין-משרדית לבחינת הביטחון התזונתי של אזרחי ישראל.
במרץ 2008, המליצה הוועדה לא לחלק תלושי מזון, אלא להסדיר את מערך העמותות הפועלות בתחום המזון (כ-400 עמותות), כדי לפקח על איכות המזון ולהבטיח פריסה גאוגרפית ומגזרית של חלוקת המזון שתמנע אפליה וקיפוח.
במקביל הומלץ שהממשלה תגדיל את תמיכתה בעמותות לעד 50 מיליון שקלים בשנה, לעומת כ-3.3 מיליון עד אז.
זאת בהתאם לקריטריונים של ניהול תקין של העמותות, פריסתן ופיקוח על המזון שהן מחלקות.
בשנת 2011, הוקמה "המועצה הלאומית לביטחון תזונתי", מכוח חוק שהתקבל בכנסת, אותו יזמה עמותת ידיד.
תפקידה העיקרי של המועצה לגבש את מדיניות הממשלה בנושא.
הביטחון התזונתי הוגדר בחוק כ"אפשרות לצרוך באופן סדיר מזון, הכולל את כל מרכיבי התזונה הנדרשים להתפתחות תקינה ולהתפתחות האדם".
ביוני 2015 פרסמה המועצה הלאומית לביטחון תזונתי את סל מזון בסיסי, המיועד לכ-110 אלף משפחות המתקשות לרכוש אותו.
רשימת המוצרים, משלבת שיקולים תזונתיים וכלכליים, וגובשה על ידי אנשי משרד הבריאות.
באוגוסט 2016, הוכרז על "המיזם הלאומי לביטחון תזונתי".
במסגרתו משפחות החלו לקבל כרטיס נטען מדי חודש, בו ב-245 שקלים לרכישה מזון בחנויות וסכום נוסף של 130 שקלים לקניית פירות וירקות.
בפברואר 2017, הושק לבסוף המיזם על ידי משרד הרווחה, בשיתוף העמותות "אשל ירושלים-חב"ד" ולקט ישראל, ככרטיס נטען לרכישת מזון בשווי 500 שקל.
בשלב הראשון השתתפו במיזם 1,500 משפחות, מ-36 רשויות, ועלותו השנתית נאמדה ב-60 מיליון שקלים.
כל משפחה קיבלה 240 ש"ח בכרטיס נטען ועוד 250 ש"ח לפירות,ירקות ואוכל יבש שיגיע לביתה דרך "לקט ישראל".
לא ניתן לרכוש בעזרת הכרטיס אלכוהול וסיגריות.
המיזם בשלב השני נועד לטפל ב-10,800 משפחות.
בשנת 2018 פרסם המוסד לביטוח לאומי, אחרי דחיות רבות, נתונים עדכניים על חוסר הביטחון התזונתי בישראל.
על פי הדיווח, בשנת 2016 היו בישראל 1,593,000 אזרחים שהתקיימו בתנאים של חוסר ביטחון תזונתי, מהם 832,000 בתנאי רעב.
עם זאת כלל התקציב לביטחון תזונתי במשרד העבודה והרווחה הסתכם כיום ב-20 מיליון שקל לשנה בשנים 2018 ו-2019.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה והמשבר הכלכלי, הביא שר הפנים אריה דרעי לתוספת של 700 מיליון שקל לתקציב המופנה לביטחון תזונתי.
זאת לאחר שהציב את קבלת התקציב כתנאי לתמיכה בהגבלות הקורונה.
התקציב נועד לתלושי המזון ל-150 אלף משפחות בשלוש דרגות תמיכה שונות בהתאם לזכאות ההנחה בארנונה.
חלוקת התלושים מתבצעת דרך הרשויות המקומיות על סמך זכאות להנחה בארנונה.
בינואר 2021, המכרז לאספקת תלושי המזון הוקפא לאחר זכיית רשת שופרסל.
שתי עתירות הוגשו לבית המשפט בבקשה לעצור את המכרז.
הרשויות המקומיות חוששו שהעברת הנתונים לשופרסל מתנגשת עם חוקי הגנת הפרטיות.
ארגונים חברתיים טענו שקריטריון הזכאות על פי הנחה בארנונה, ישרת בעיקר את האוכלוסייה החרדית שמצטיינת במיצוי זכויות, אך אוכלוסיות מוחלשות אחרות יוחרגו.
ב-3 בפברואר בית המשפט פסל את זכייתה של שופרסל במכרז, ושבועיים אחר כך הכריז משרד הפנים על זכייתן של העמותות "פתחון לב" ו"אשל ירושלים".
ב מספקת, מאז סוף 1949, אונר"א -סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין, מזון ותלושי מזון לאנשים שהוכרו כפליטים פלסטינים.
בשנות ה-2000 מספקת אונר"א בקביעות מזון ותלושי מזון לכמיליון מתושבי רצועת עזה וכחצי מיליון מתושבי הגדה המערבית.
עם זאת החלוקה הפסיקה מדי פעם, עקב בשל קשיי תקציב של הארגון.
בתקופת האינתיפדה השנייה גם הצלב האדום חילק תלושי מזון ל-120 אלף נזקקים בגדה.
באוגוסט 2018 הודיע הנשיא דונלד טראמפ כי ארצות הברית תפסיק את הסיוע הכספי לאונר"א.
בתגובה הודיעה גרמניה כי תגדיל את הסכום שהיא תורמת לסוכנות, כדי לפצות על הקיצוץ האמריקאי.
תלות זונדה היא תלות בהאכלה דרך צינורית/אנטארלית/חלופית כתוצאה מהאכלה ממושכת בדרך זו ולא דרך הפה, אצל תינוקות, פעוטות ואף אצל המבוגרים.
הזנה מסוג כזה יכולה להוביל לתלות פיזית ורגשית בהזנה דרך הצינורית, גם כאשר לא קיים לכך צורך פיזיולוגי.