tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת רויאל ווינ'ס (Royal Wines Corp) האמריקאית, יצרני היין הכשר הגדולים בעולם, בבעלות משפחת הרצוג החרדית, קראה ליינות שהיא מייצרת באיטליה על שמו - יינות מוסקטו מצפון איטליה בשם "ברטנורא" ויינות קיאנטי - "עובדיה".
עובד זר או מהגר עבודה הוא אדם העובר למדינה שונה, שאינו אזרח בה, על מנת למצוא פרנסה.
במדינת ישראל, הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי החל מסוף שנות השמונים.
את השינוי חוללה האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987. הסגר על יהודה ושומרון והגבלת התנועה של הפלסטינים, מנעו את הגעתם לעבודה בישראל, ואילצו את מקבלי ההחלטות למצוא פתרונות חלופיים.
מרבית המדינות במערב מספקות רישיונות שהייה זמניים למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיהן המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות.
בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא רישיון.
נכון לשנת 2016 שהו בישראל 84,485 עובדים זרים חוקיים, ובנוסף 15,660 עובדים זרים שפג תוקף רישיונם ולא עזבו את ישראל, ו-75,000 תיירים שנכנסו לישראל ולא יצאו ממנה וכעת מוגדרים שוהים בלתי חוקיים בה.
תכלית אמצעי הסדרה היא לפקח על המשק הישראלי ולמנוע תחרות בלתי רצויה של עובדים זרים מול אזרחי המדינה על מקומות העבודה, והוצאת כסף מהמדינה למדינות זרות, היות שמרבית העובדים הזרים נוהגים לשלוח את שכרם למשפחותיהם בארצות המוצא.
עובד זר זקוק לשלושה דברים:
אשרת עבודה מתאימה מהקונסוליות הישראליות במדינת מוצאו המוטבעת בדרכונו ותאפשר לו להיכנס במעברי הגבול של ישראל.
במסגרת זו נבדקת כשירותו הרפואית של מבקש העבודה והיעדר רישום פלילי בארץ מוצאו.
לאחר כניסתו לישראל, אשרת העבודה ממשרד החוץ תומר לרישיון עבודה (ב.1) המתחדש על ידי רשות האוכלוסין וההגירה מדי שנה לאחר כניסתו לארץ, כאשר חוק הכניסה לישראל מגביל לתקופת שהייה מצטברת לעובד זר של עד חמש שנים (על מנת למנוע השתקעות של העובד במדינה).
בנוסף העובד זקוק למעסיק המחזיק בהיתר העסקה שרשות האוכלוסין וההגירה היא המוסמכת הבלעדית בחוק להנפיקו, אך היא מחויבת בייעוץ עם משרדי ממשלה שונים על מנת לוודא שמתן ההיתר להעסקת עובד זר אינו פוגע בעובדים ישראלים.
(קיימות חברות-תיווך המחזיקות בהיתר מיוחד לתיווך מרשות האוכלוסין וההגירה ותפקידן להפגיש בין עובדים זרים למעסיקים ישראלים המחזיקים בהיתר, תהליך המתחיל עוד בקונסוליה).
מדובר בשלושה סוגי אישורים, שההליכים להסדרתם מורכבים משמעותית מהליך הסדרת רישיון שהייה מסוג תייר.
מעסיק המקבל עבודה מעובד זר שלא כדין, צפוי בנסיבות מסוימות לענישה פלילית, לקנסות מנהליים, ואף לסגירה מנהלית של עסקו למשך שבועיים.
תייר המבקר לצורך פגישות עסקים צפוי להרחקה מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל עבור מעסיק ישראלי בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק ברישיון עבודה מסוג ב-1, אף אם נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק רישיונות שהייה ועבודה לעובדים זרים החל משנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילה היו אלו אישורים לעובדים במסעדות אתניות, בעיקר מסין, הונג קונג ותאילנד, וכן לעובדי משק בית ומטפלים, בעיקר מהפיליפינים.
מספרם של עובדים אלו לא היה גבוה.
מאמצע שנות ה-80 החלו להגיע גם עובדים חקלאיים, בתחילה מגאנה ואחר כך מתאילנד.
בשנים אלה לא הוצאו אישורים עבורם מאחר שהם הגיעו ארצה כמתנדבים.
מתחילת שנות ה-90 החל שירות התעסוקה להמליץ בפני משרד הפנים על מתן אישורי עבודה גם לפועלי בניין ועובדי חקלאות, לאחר שהוברר כי ה"מתנדבים" בחקלאות אינם אלא עובדים לכל דבר ועניין.
כל זאת על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים, שעבודתם בישראל נפסקה עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה.
מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה משמעותי בבינוי ובחקלאות, וגם מספרם של עובדי משק הבית והסיעוד מחוץ לישראל הלך וגדל משנה לשנה.
מספר רישיונות השהייה והעבודה שניתנים למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה.
רישיונות אלה תקפים לתקופה מוגבלת, והם ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952, וסעיף 35א לחוק שירות התעסוקה.
על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים מחויבים גם בהמלצה מטעם שירות התעסוקה.
על כן, עד להקמת רשות ההגירה ההמלצות ניתנו על ידי שירות התעסוקה, ובמקרים מיוחדים, לאחר קבלת חוות דעתם של גורמים רלוונטיים, תוקף ההיתרים היה כפוף לאישור מינהל האוכלוסין במשרד הפנים, והם ניתנו למעסיק ולא לעובד עצמו.
פילוח רישיונות עובדים זרים בישראל לפי ענף
הפילוח משקף עובדים זרים שהחזיקו רישיון עבודה בתוקף.
הפילוח אינו כולל עובדים לא חוקיים, מסתננים ונתינים זרים נוספים שלא יצאו במועד מישראל.
הנתונים נלקחו מהדו"ח השנתי של רשות ההגירה והאוכלוסין.
הרישיון לעבוד ולהתגורר בישראל היה מותנה בכך שהעובד יועסק אך ורק אצל המעסיק שהזמין אותו.
אם יחדל לעבוד אצל אותו המעסיק, או שיימצא כי עבד בעבודה נוספת, יישלל מעמדו החוקי, והעובד יידרש לצאת את הארץ.
אם לא יעשה כן, היה מורחק על ידי יחידת אכיפה לזרים ומשטרת ההגירה – הגופים שהיו פעילים ומאז פורקו והועברו לרשות ההגירה.
לפיכך הסדר זה כבל את העובד למעביד שהזמין אותו.
בבג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל שניתן ב-30 במרץ 2006, נפסק כי ההסדר אינו חוקי, וכי אין לקשור בין חוקיות שהיית העובד בישראל, לבין עבודתו אצל המעסיק שהזמין אותו.
נקבע שההסדר פוגע בזכויות יסוד של העובד – בחופש הבחירה עם מי להתקשר בחוזה עבודה, ובאפשרות לשאת ולתת על תנאי עבודתו, משכורתו, וזכויותיו.
השופט אדמונד לוי מתח על ההסדר ביקורת חריפה, ובין היתר כינה את ההסדר "מעין עבדות בגרסה מודרנית" בחסות המדינה.
למדינה ניתנה ארכה בת שישה חודשים לגיבוש הסדר חדש.
בעקבות בג"ץ הכבילה, המדינה הפסיקה לרשום את שמו של המעסיק בדרכונו של העובד הזר, והתאפשר ניוד חופשי של העובדים בין מעסיקים המחזיקים בהיתר העסקה פנוי, אולם ניוד עובדים בין הענפים השונים עדיין אסור (לדוגמה מחקלאות לבניין וכדומה).
הסדרת העסקתם של עובדים זרים בישראל בהסכמים דו-צדדיים
עד שנת 2010 לערך, הליך הגיוס והמיון של העובדים הזרים במדינת מוצאם בוצע על ידי גופים פרטיים.
גופים פרטיים אלו פעלו לפי דרישות מעסיקים וחברות תיווך ישראליות שהעבירו להם דרישות לכישורי עובדים שהם חפצים בהם.
בתוך תהליך זה נולדה תופעה המוכרת ברוב המדינות המייצאות עובדים זרים של גביית דמי עמלה או דמי תיווך אסורים של עשרות אלפי דולרים מהעובדים הזרים בתמורה לגיוסם לעבודה מעבר לים שמהם נהנו במשותף גופי תיווך בישראל ומחוצה לה.
העובד הזר היה מגיע לישראל בנקודת פתיחה כאשר הוא חייב במדינת מוצאו סכומים גבוהים במיוחד ובשל כך מוכן לקבל על עצמו תנאי עבודה והעסקה ירודים.
עובדה זו לא נעלמה מעין המעסיקים שרבים מהם לא הקפידו על מתן שכר מינימום וזכויות סוציאליות בסיסיות, לעיתים גם תוך תנאי עבודה קשים במיוחד וניצול.
כבילת העובד למעביד ספציפי על ידי המדינה מנעה מהעובד את האפשרות להחליף מעסיק או לבחור מעסיק למפרע.
כיום בענפי הסיעוד והמומחים אין הסכמים דו-צדדיים ושיטת גביית דמי התיווך מהעובדים עדיין נהוגה.
כחלק מאימוצה של מדינת ישראל את אמנת המודל של ה-OECD, ביולי 2005 הממשלה הכירה לראשונה בתופעת עמלות התיווך האסורות ובחובה למגר אותן ונקבע כי יש לבחון שיטה חדשה לגיוס ומיון עובדים, בין היתר באמצעות הארגון הבין-לאומי להגירה של האו"ם או באמצעים אחרים.
בשנת 2011 התקבלו החלטות ממשלה כי הליך הגיוס והמיון של עובדים זרים יבוצע רק במסגרת הסכמים דו-צדדיים בין-מדינתיים (הסכמים בילטרליים).
למנוע תשלום של העובד הזר בגין דמי תיווך אסורים בשיעור של עשרות אלפי דולרים בארץ-מוצאו, שמהם נהנו במשותף חברות תיווך בישראל ומחוצה לה.
פיקוח מוגבר ומובנה, והתחייבות להבטיח את תנאי העסקתם של העובדים הזרים בישראל ואת זכויותיהם הסוציאליות.
הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף הבניין
בשנת 2004 החליטה הממשלה להסדיר באופן חדש את עבודתם של עובדים זרים בענף הבניין.
החלטת הממשלה מאמצת את המלצות הצוות הבינמשרדי בעניין זה מחודש אוגוסט 2004. ביולי 2011 נתקבלה החלטת ממשלה הקובעת כי יש לגייס עובדים זרים לבניין באמצעות הסכמים בילטראליים.
עיקרי שיטת ההעסקה החדשה היא כי במקום הקצאת עובדים לקבלני הבניין, ניתנו הקצאות העובדים לתאגידי כוח אדם חדשים שהוקמו לצורך זה בלבד.
התאגידים התקשרו עם קבלני בניין רשומים ואלו העסיקו את העובדים בפועל.
יתרונות השיטה החדשה היו בעיקר אלה:
מניעת תשלום דמי תיווך אסורים על ידי עובדים וזרים הבאים לעבוד בענף הבניין.
תשלומים בשיעור של עשרות אלפי דולרים אלו הותירו אותם בחובות גדולים במדינתם ואילצו אותם לעבוד בכל מחיר ובכל תנאי אצל מעסיקים ישראלים.
שיפור משמעותי באכיפת זכויות העובדים הזרים, שכן תאגיד שהפר את זכויות עובדיו הזרים היה צפוי לשלילת רישיונו, ולמעשה לחיסולו.
שיפור בהקצאת העובדים לאתרי הבנייה.
קבלני הבניין היו רשאים להזמין מהתאגידים עובדים במספר הדרוש להם, ולא בהתאם להקצאה מינהלית, כפי שהיה בעבר.
העובדים הוקצו לקבלני הבניין בהתאם להסכמות ביניהם לבין התאגידים, וללא כל מעורבות ממשלתית בנושא.
מידת המעורבות של הממשלה בנושא ירדה בצורה משמעותית, וממילא ירד מאוד החשש מפני פעולות ממשלתיות בניגוד לחוק.
השיטה החדשה מבטלת למעשה את כבילת העובדים הזרים למעסיקהם, הן למעסיקים בפועל (קבלני הבניין) והן למעסיקים הרשמיים (תאגידי כוח האדם), שכן לפי החלטת הממשלה העובדים רשאים לעבור אחת לרבעון ממעסיק למעסיק.
הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף החקלאות
מרבית העובדים הזרים העובדים בענף החקלאות בישראל הם עובדים מתאילנד.
חברות פרטיות לתיווך מישראל ומתאילנד פעלו במשותף לגיוס עובדים והשמתם לעבודה אצל חקלאים בישראל.
בתהליך זה ניצלו את חוסר התיאום בין המדינות לצורך גביית דמי תיווך גבוהים במיוחד מהעובדים הזרים שביקשו לעבוד בישראל.
חוסר יכולתה של מדינת ישראל לאכוף את האיסור על גביית דמי תיווך אלו נגרמה בעיקר בשל העובדה שתשלומים אלו בוצעו בשלבים המוקדמים עוד במדינת המוצא של העובד הזר.
בעקבות החלטת ממשלה הקובעת כי יש לגייס עובדים במסגרת הסכם בילטרלי, נחתם ב-2011 הסכם בילטרלי בין תאילנד לישראל הנקרא , בשיתוף הארגון הבין-לאומי להגירה של האו"ם ().
הליך גיוס העובדים עבר רפורמה יסודית.
נאסר על ידי חברות התיווך לבוא במגע עם עובדים זרים בתאילנד, והליך זה מתבצע באמצעות הארגון הבין-לאומי להגירה של האו"ם.
חברות תיווך ישראליות בעלות היתר תיווך מיוחד מרשות האוכלוסין וההגירה מקבלות את העובדים לראשונה בישראל, ומקשרות אותם למעסיקים המחזיקים בהיתר העסקה באמצעות מאגרי מידע פומביים.
בשל העובדה כי גיוס העובדים נעשה בדרך מפוקחת, כיום כמעט ואין עובדים זרים המשלמים סכומים גבוהים בגין תיווך בענף החקלאות.
במקביל הקימו המדינות ערוץ פתוח לתיאום פעולות, בשיתוף ארגון ה-IOM, והוקם קו טלפוני עבור עובדים זרים במסגרת הסכמים בילטרליים לעובדים זרים בישראל, שדרכו העובדים יכולים להגיש תלונות למדינה נגד מעסיקים באופן טלפוני ובשפתם.
לעובדים יש גם קשר ישיר עם ארגון IOM.
אי הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף הסיעוד
בדומה לשני הענפים הקודמים, תופעת דמי התיווך נפוצה ביותר גם בענף הסיעוד.
ב-2011 נקבע בהחלטת ממשלה כי יש לבצע תוכניות ניסיוניות לגיוס עובדים במסגרת הסכמים בילטרליים.
נכון לשנת 2015 החלטת ממשלה זו לא יושמה, ונקבע על ידי מבקר המדינה בנושא כי קיים חשש ממשי לקיומה של תשתית להעסקה בתנאי עבדות בענף הסיעוד בישראל בשל התלות של משלם דמי התיווך במעסיקו.
בשנת 2017, כדי להסדיר הבאת עובדים זרים במסגרת הסכמים בילטרליים, קידמה ממשלת ישראל פיילוט להבאת עובדים זרים ללא תיווך של גורמים פרטיים.
במסגרת הפיילוט תוכנן שיגיעו לארץ 100 עובדי סיעוד בהסדר בילטרלי עם נפאל וסרי לנקה.
הפיילוט כלל הכשרה של העובדים מחוץ לישראל והעלאת הרמה המקצועית שלהם, תוך מניעת תופעות פסולות כגון גביית דמי תיווך שלא כחוק.
אי הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף המומחים
שמו של ענף המומחים הוא כללי ואינו משקף בדיוק את סוג העובדים המגיע לישראל, והוא מכיל מגוון רחב מאוד של מקצועות בהם מרצים, אמנים, רופאים, מהנדסים, אנשי תוכנה, טבחים למסעדות אתניות, ושלל עבודות כפיים שבהן אין את הידע והניסיון בישראל (כדוגמת כורי מנהרות, רתכים וחרשי אבן וכדומה).
גיוס עובדים אלו לעבודות בישראל מתבצע באופן ישיר על ידי מזמין העבודות או המעסיק בישראל, ובמקרים לא מעטים מתבצע באמצעות חברות כוח אדם ותיווך בארץ המוצא, שם גובים סכומי כסף גבוהים מהעובדים (במיוחד מעובדי הכפיים) העשויים להגיע למאה אלף ש"ח.
בתחום זה גם נעדרים הסכמים דו-צדדיים בין מדינות על מנת למנוע גביית דמי תיווך.
עובדים שלא עזבו את הארץ בתום תקופת העסקתם מאבדים את הכספים שהופרשו עבורם, והכספים מחולטים לאוצר המדינה.
כך נוצר לעובדים הזרים תמריץ כלכלי משמעותי שלא להישאר בארץ עם תום תקופת העסקתם ובמקביל מובטח להם תשלום בגין זכויות פנסיוניות כגון דמי פיצויים.
שיטה זו חוסכת משאבים רבים באיתור והרחקת הלא חוקיים מהארץ ומייתרת את הליך ההרחקה בכפייה שהוא קשה לעובד הזר.
כיום שיטה זו מיושמת בענף הסיעוד והבניין, אך בענף החקלאות והמומחים השיטה לא מיושמת.
מאז מאי 2017 חלה חובת פיקדון למסתננים מאפריקה.
הפיקדון מורכב מ-20% משכרו של המסתנן המנוכים ממנו, ועוד 16% מגובה השכר על חשבון המעסיק.
במשך שנים היה נהוג שעובדים זרים זכאים ל-2.25 נקודות זיכוי במס הכנסה, וכן חצי נקודת זיכוי לאישה (אך לא לנקודות זיכוי אחרות הניתנות לתושבי ישראל).
בשנת 2015 נקבע שעובדים זרים, למעט עובדי סיעוד, לא יהיו זכאים יותר ל-2.25 נקודות זיכוי (כלומר גברים זרים ישלמו מס הכנסה החל מהשקל הראשון של הכנסתם).
בעקבות עתירות לבג"ץ ניתנה לעובדים הזרים חצי נקודת זיכוי בשנת 2017 ונקודה אחת משנת 2018 ואילך, וכן חצי נקודת זיכוי לאישה.
בית המשפט קבע שההבחנה בנקודות זיכוי בין עובדים זרים לתושבי ישראל היא חוקית.
על מעסיקו של עובד זר מוטל היטל על העסקת עובדים זרים, באחוז מסוים מהכנסתו החייבת של העובד הזר.
היטל זה, ששיעורו מגיע עד ל-20%, מייקר את העסקת העובד הזר.
אי בהירות לגבי נתוני הזרים בישראל לפני שנת 2010
עד שנת 2010 לא ניתן היה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה והשוהים הבלתי חוקיים בישראל, בעיקר בשל היסטוריה של תיעוד בלתי משוכלל והיעדר מערכות מתקדמות במעברי הגבול של ישראל.
תהליך זה ככל הנראה עבר רפורמה מאז הקמת רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול שקמה ב-2009.
ב-1990 שהו בישראל כ-16,000 מהגרי עבודה, 25% מהם לא חוקיים (מספר זה נמסר ללא שנערך כל אומדן על ידי גוף כלשהו).
ב-1996 מספרם נאמד על פי אומדן שערך משרד הפנים בכ-100,000 עובדים לכל הפחות, רובם הועסקו שלא כחוק.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אמדה אותם יותר מאוחר בשנה זו בתחילה בכ-65,000 מהגרי עבודה כאשר 45% מהם לא חוקיים, אך לאחר מכן העלתה את המספר.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2000 שהו בישראל (בסוף השנה) 240,000 מהגרי עבודה.
ההסבר לקפיצה במספר מהגרי העבודה ניתנת להסבר במתודולוגיה שונה מזו של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
עוד עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבסוף שנת 2001 הגיע מספר הזרים הלא-חוקיים לשיא של 139 אלף, לאחר שבשנים 1995–2000 נכנסו למעלה מ-95% מהעובדים הזרים לישראל באמצעות אשרות תייר.
הגידול במספר מהגרי העבודה בישראל נובע בעיקר מהגידול במתן הרישיונות.
עד 2008 היה משרד התמ"ת אחראי על היתרי העסקת מהגרי העבודה ומשנת 2008 עברה האחריות למשרד הפנים.
בשנת 2009, תחת ממשלת נתניהו, ניתנו 120,000 אשרות לזרים.
כ-45% מכלל מהגרי העבודה בישראל שוהים בה ללא היתרים.
חלקם נכנסו לארץ באשרת תייר, וממשיכים לשהות ולעבוד בה גם לאחר פקיעת תוקפה.
כמו כן, קיימות גם קבוצות של מהגרי עבודה שנשארו בארץ לצורך עבודה, גם לאחר שפג תוקף ההיתר החוקי שלהם.
קשה להעריך את מספר מהגרי העבודה השוהים בארץ ללא רישיונות כחוק, אך על פי הערכות שונות, ב-1997 שהו בישראל בין 60,000 ל-200,000. על פי פרסומי משרד התמ"ת, מספר העובדים הזרים ששהו בישראל בסוף 2008 נאמד בכ-215,000, ובהם כ-97,000 עובדים זרים ששהו בישראל ללא היתר עבודה.
בשבועיים הראשונים למלחמת חרבות ברזל עזבו את ישראל כ-7,000 עובדים זרים.
נתונים עדכניים של שוהים בלתי חוקיים בישראל
כל אלה מוגדרים כשוהים בלתי חוקיים בישראל.
להלן פילוח נכון לסוף שנת 2017 מדו"ח רשות האוכלוסין וההגירה:
עובדים זרים שתוקף רישיון העבודה שלהם פג
כ-17% מכלל העובדים הזרים בישראל (החזיקו בעבר ברישיון עבודה כדין) אינם חוקיים.
נתונים אלו אינם מכסים את כלל האוכלוסייה הזרה הנמצאת בישראל.
לדוגמה, בשנת 2016 לבדה הגישו 14,837 תיירים בקשות למקלט בישראל, בעיקר מאוקראינה ומגאורגיה.
על פי רשות האוכלוסין וההגירה מדובר ב"תיירות מקלט" אשר מנצלת את העובדה שבחינת הבקשה שלהם למקלט אורכת שנים ועד אז הם מקבלים אישורי עבודה בישראל.
נתונים אלו אינם כוללים את ילדי הזרים שנולדו או נכנסו לישראל, שמספרם מוערך בכמה אלפים.
חוק חינוך חובה לילדי מהגרים
בשנת 1949 נחקק חוק לימוד חובה החל על כל קטין המתגורר בישראל.
משרד החינוך פרסם חוזר מנכ"ל בנושא והוראות לאופן רישום תלמידים למוסדות חינוך.
ההוראות מבהירות כי נדרש לרשום כל קטין למוסד חינוך ללא קשר למעמד הפורמלי של הוריו, ומסדירות את אופן ההרשמה של ילדים אלו ואת הפיקוח עליהם.
במערכת החינוך הישראלית לומדים 1,701 ילדי מהגרי עבודה ומבקשי מקלט מגיל שלוש עד 18, כ-1,500 מהם בתל אביב וכ-200 באזור הדרום.
כבר בשנת 2001 הודיע משרד הפנים על סמך הנחייתו של שר הפנים, חיים רמון, כי יוענק מעמד לילדי עובדים זרים שגדלו והתחנכו בישראל אך לא יוענק מעמד להוריהם ולמשפחתם.
לאחר שמונה אלי ישי לשר הפנים נגנז אישור זה ואז החלה פעילות משפטית וציבורית שבעקבותיה נקבעו כללים למתן מעמד כללים שהיו מקלים הרבה יותר מהתוכנית שנגנזה.
ילדים שקיבלו מעמד בהסדר ממשלתי משנת 2006 השתלבו היטב בחברה הישראלית, חלקם משרתים כיום בצה"ל וחלקם סיימו את שירותם.
במחצית הראשונה של שנת 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ועדה בין משרדית לבחינת מעמד לילדי העובדים הזרים.
הוועדה שסיימה את עבודתה במחצית 2010 המליצה להעניק מעמד לילדים שעומדים בכל הקריטריונים הבאים:
במועד קבלת החלטה זו, הילד מתגורר בישראל ברצף 5 שנים ומעלה, והוא נולד בישראל, או נכנס אליה בטרם מלאו לו 13 שנים.
לשנת הלימודים תשע"א הילד רשום ללימודים בכיתה א' או בכיתה גבוהה יותר במערכת החינוך הממלכתית בישראל, או שסיים כיתה יב' במערכת החינוך הממלכתית בשנת הלימודים תש"ע.
בשנת הלימודים תש"ע הילד למד במערכת החינוך הממלכתית בישראל.
ההורים נכנסו לארץ באשרה ולפי חוק הכניסה לישראל.
בחודש אוגוסט 2010 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה (החלטת ממשלה 2183).
על פי הערכות שפורסמו בתקשורת, משמעות ההחלטה היא הענקת מעמד תושב ל-800 ילדים והרחקתם של 400 ילדים שלא עומדים בקריטריונים לארצות המוצא של משפחותיהם.
נכון לתחילת שנת הלימודים תשע"ב (2011), משרד הפנים לא השיב לילדים שהגישו בקשות לקבלת מעמד מכוח החלטת הממשלה שהתקבלה בשנת 2010, כלומר הילדים הזכאים למעמד מכוח החלטת הממשלה לא קיבלו מעמד זה.
על פי נתוני מנהל החינוך וטיפות החלב, נכון ל-2008 נולדו וחיים בישראל פחות מ-2,000 ילדי עובדים זרים, מהם כ-1,200 משולבים במערכת החינוך הישראלית בשכבות הגיל השונות.
הניסיונות לגירוש ילדים חסרי מעמד בשנים 2017–2021
לאחר החלטת הממשלה משנת 2010 שהסדירה את מעמדם של הילדים שעמדו בקריטריונים באותה עת, כמעט לא נעשו ניסיונות גירוש של ילדים חסרי מעמד ומשפחותיהם, שלא קיבלו את המעמד או שהיו צעירים מדי באותה עת.
עם זאת, ביולי 2017 ובינואר 2018 גורשו כמה ילדים.
ואילו באוקטובר 2018 יזמו ברשות ההגירה גל של מעצרים וניסיונות גירוש של אימהות חסרות מעמד וילדיהן, רובן מהפיליפינים.
עשרות אימהות נעצרו, ושוחררו לאחר שנאלצו לחתום על מסמך שלפיו יעזבו עם ילדיהן בקיץ 2019, עם תום שנת הלימודים.
ביולי 2019 החלה רשות ההגירה והאוכלוסין במבצע נרחב לגירוש משפחות של עובדים זרים חסרי מעמד על ילדיהן, שנולדו בארץ ולמדו במערכת החינוך הישראלית.
באמצע החודש בוצעו שני המעצרים הראשונים לקראת גירוש, והמשפחות הועברו כל אחת בתורה ישירות למתקן המעצר בנתב"ג לקראת גירושן.
בעקבות המעצרים נפתחה עצומה ציבורית שאספה מעל 10,000 חתימות תוך זמן קצר, חבריהם של הילדים ערכו הפגנות ליד מתקן המעצר, ובסופו של דבר המשפחות לא גורשו.
בשבועות שאחרי כן בוצעו עוד מעצרים דומים לצורך גירוש מהיר, ומולם פעולות מחאה דומות.
כל ניסיונות הגירוש נבלמו בבתי המשפט, למעט מקרה אחד שבו משפחה גורשה בחטף ללא אפשרות לעבור בביתם ולאסוף את חפציהם; בראשית 2022 רשות ההגירה חויבה לשלם למשפחה זו פיצויים בסך 80,000 ₪ בשל ההליך הבלתי ראוי שננקט נגדם.
בנובמבר 2019, לאחר מעצרים נוספים של ילדים שלמדו בבתי ספר בתל אביב, לרבות הגימנסיה העברית הרצליה, התחזקה המחאה.
ועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית התכנסה כדי לדון אם ראוי שרופא יעבוד כמנכ"ל רשות ההגירה, ויפעל לכאורה בניגוד לשבועת הרופא העברי: " לאור הנזק הרפואי הכרוך בתהליך המעצר והגירוש של ילדי מהגרים, עולה השאלה האם רופא יכול להיות מעורב בתהליך זה, גם אם נעשה כדין".
הושמעה קריאה להשבתת כל מערכת החינוך במקומות שבהם ייעצרו וייכלאו ילדים, בעצומה עליה חתמו אישים מרכזיים בעולם התרבות והחינוך בישראל ובהם הסופר דויד גרוסמן.
בסופו של דבר כל הילדים שנעצרו בחודשים יולי–נובמבר 2019 ומשפחותיהם שוחררו בערבויות גבוהות (מעל חצי מיליון שקל במצטבר), אשר נאספו מתרומות אזרחים.
עם הכרזת הבחירות לכנסת ה-23 ולאחר מכן פרוץ הקורונה, פסק למעשה הליך הגירוש למשך כשנה, ולא נותרו ילדים בכלא.
בנובמבר 2020 נעשה שוב ניסיון לגרש משפחות חסרות מעמד על ילדיהן.
עצומה נגד המהלך צברה 18,000 חתימות תוך זמן קצר, ובסופו של דבר בית הדין נתן ב-15 בנובמבר 2020 צווי הגנה שמנעו את הגירוש.
בדצמבר 2021 הוצא צו גירוש נגד אלמנתו התאילנדית של אזרח ישראלי שפטירתו הפתאומית קטעה את תהליך התאזרחותה; בכך למעשה נגזר גירוש גם על בתה בת ה-8, שאומנם החזיקה באזרחות ישראלית אך לא יכלה להישאר בישראל לבדה, ללא האם.
מקרה הומניטרי קיצוני זה עורר סערה ציבורית, עצומה רבת חותמים והפגנה של מאות ילדים והוריהם מבית ספרה של הילדה, בהשתתפות אמנים ידועים.
לנוכח דעת הקהל הנסערת נקטה שרת הפנים, איילת שקד, בצעד תקדימי והבטיחה מתן מעמד לאם, ואף התחייבה לכך פומבית מעל בימת הכנסת.
מעורבות עיריית ת"א-יפו וארגונים לא ממשלתיים
למדיניות הלאומית כלפי מהגרי העבודה חסרי הרישיונות השלכות נוספות, מלבד מבצע הרחקה.
קיימת טענה כי נושאים הקשורים במהגרי העבודה, הן כאלו המחזיקים ברישיונות והן מהגרים לא חוקיים, החל מתנאי המחיה והרווחה, וכלה בצרכים משפטיים ומנהליים, לא זוכים לטיפול מצד גופים לאומיים.
התוצאה היא שעיקר נטל הטיפול במהגרי העבודה נותר בידי העיריות, ארגונים לא ממשלתיים וכן התארגנויות שונות של מהגרי העבודה עצמם.
הביקורת שעולה מצד ארגוני זכויות האדם וארגוני הסיוע למהגרי העבודה, וכן מקרב חוקרים באקדמיה הישראלית, מתמקדת לרוב בשני היבטים של התופעה:
בראש ובראשונה הפגיעה בזכויות האדם של המהגרים, בעיקר בהתייחסות לתנאי המעצר של מהגרים עצורים המועמדים להרחקה.
זכויות מהגרי העבודה – גם אלה בעלי רישיונות השהייה – אינן מעוגנות בחוק, והזכויות אשר כן מעוגנות בחירויות הפרט הבסיסיות מופרות.
בישראל, בניגוד למדינות מערביות אחרות, אין אפשרות להתאזרחות של מהגרי עבודה, ואף לא להתאזרחות של ילדיהם אשר נולדו בארץ.
כמו כן מתייחסת הביקורת לתופעות של שחיתות והפרת חוק הקשורות בייבוא של משלוחי פועלים.
הטענה העיקרית היא לגבי שיתוף פעולה בלתי תקין בין השלטון ובין מעסיקי המהגרים בכל הקשור לרישיונות השהייה.
שירות התעסוקה במשרד העבודה מספק רישיונות שהייה למהגרים עבור הקבלנים.
על פי המבקרים, רישיונות אלה ניתנות במקרים רבים בתמורה לטובות הנאה אישיות ושוחד.
אולם מעבר להאשמות הפליליות, עולה ביקורת חריפה כלפי עצם המדיניות של ייבוא והרחקה של מהגרי עבודה בו-זמנית.
אל מול המדיניות של הממשלה כלפי מהגרי העבודה, בולטת התמיכה במהגרי העבודה מצד גורמים אחרים בהם עיריית תל אביב-יפו, שבתחומה שוהים רוב מהגרי העבודה, וכן ארגונים לא ממשלתיים הפעילים בתחום, כפי שיפורט בסעיף זה.
לאור היעדר הטיפול מצד הממשלה והמעסיקים, החלה עיריית תל אביב, שרוב מהגרי העבודה בארץ שוהים בתחומה המנהלי, ובעיקר בשכונת נווה-שאנן וסביבותיה, להכיר דה פקטו במהגרי העבודה כבתושביה, הן ברמת התכנון העירוני האסטרטגי, והן מבחינת הטיפול בבעיותיהם של המהגרים, כולל אלה הבלתי-מתועדים.
שנל ואלכסנדר מתארים את תהליך המעבר למדיניות זו, לאחר מספר שנים של התעלמות והתנערות מאחריות כלפי מהגרי העבודה: השינוי בתפיסה החל באגפי התכנון, בינוי הערים והרווחה, ורק לאחר חילופי ראשות העיר ב-1999 מרוני מילוא לרון חולדאי, התקבלה מדיניות רשמית חדשה.
כיום העירייה מצהירה כי היא רואה בתופעת מהגרי העבודה הזדמנות לפתח את מעמדה כעיר קוסמופוליטית, מעמד בעל פוטנציאל תדמיתי: "בעתיד ניתן להפוך את המציאות הבעייתית להזדמנות, על ידי טיפוח ההטרוגניות וחיזוק העיר כמוקד תיירותי ואתני.
דוגמאות לשיקום עירוני המתבסס על טיפוח הבסיס אתני קיימות בערים בעולם כמו אמסטרדם, רומא ופאריס".
עיריית תל אביב מפעילה ומממנת את ארגון מסיל"ה המספק למהגרי העבודה בתחומה שירותי חינוך, בריאות, סיוע בענייני זכויות עובדים, סדנאות לפעילי הקהילות וקורסים בעברית.
כמו כן הארגון פועל ברמה הפוליטית כמייצג את מהגרי העבודה מול השלטונות.
על פי קמפ ורייכמן, החשיבות של מסיל"ה אינה רק בשירותי הרווחה שהארגון מעניק, אלא גם ובעיקר התמיכה הניתנת להתארגנות העצמית של הנהגה בקרב מהגרי העבודה, שתשמש כ"מנגנון מתווך נוח ויעיל בין הקהילות והרשויות".
מספר ארגונים לא ממשלתיים העוסקים בזכויות אדם פעילים גם למען זכויותיהם של מהגרי העבודה:
"האגודה לזכויות האזרח בישראל", "קו לעובד", "רופאים לזכויות אדם".
כמו כן פועל "מוקד סיוע לעובדים זרים", אשר הוקם למטרה הספציפית של סיוע למהגרי עבודה בסכנת מעצר והרחקה.
הארגונים מסייעים למהגרי העבודה עצמם בייעוץ וטיפול מיידי בחלק מבעיותיהם, וכן פועלים להעלאת המודעות למצבם בקרב הציבור הישראלי ובשיח הפוליטי.
נושא המעצר והרחקה של מהגרי העבודה מהווה מוקד עיקרי בפעילותם של ארגונים אלה.
לעומת זאת, "למעט פעולות בודדות דוגמת מסיבת חג המולד שנערכה במסיל"ה, אין העירייה רואה עצמה אחראית בשלב זה לספק שירותי דת ותרבות לקהילת המהגרים".
לטענת קמפ ורייכמן (2000), ישנו תהליך של ביזור "הלאומי".
השחקנים הלא-מדינתיים עושים זאת בשתי דרכים: האחת, לוקליזציה של הסוגיה.
זאת אומרת, הפיכת הסוגיה לבעיה מקומית של הרשות המקומית.
השנייה, ארגונים לא-ממשלתיים מייבאים את שיח זכויות האדם העל-לאומי ומכניסים אותו לשיח הציבורי והפוליטי.
הלוקליזציה והעל-הלאמה של הגירת העבודה משפיעות על שיח האזרחות בכך שהן יוצרות משטר אזרחות מרובד.
שכן, ה"אזרחות" שמעניקות הרשויות המקומיות והארגונים הלא-ממשלתיים אינה יכולה להתחרות באזרחות הלאומית בסוגיות דוגמת הרחקה, והיא מוגבלת לתחומים שבהם המשטר הלאומי מאפשר להם לפעול.
התוצאה, אם כן, היא ביזור "הלאומי", מבלי להחליש את הלאומי.
בשנת 1980 חתמה ישראל על האמנה בדבר ביטול אפליה נגד נשים, ובפברואר 2010 הנפיקה ועדת האו"ם לביעור האפליה נגד נשים, ועדה הפועלת מכוח האמנה, דו"ח תקופתי הכולל לראשונה את מסקנותיה והמלצותיה ביחס לישראל.
בדו"ח שחיברה ציינה הוועדה כי היא "מודאגת מאוד" מהמדיניות הקיימת בישראל כלפי מהגרות עבודה שנכנסו להיריון, שלפיה עליהן לעזוב את ישראל עד שלושה חודשים מיום הלידה עם תינוקן, או לחלופין לשלוח את התינוק בחזרה למדינת המוצא, זאת על מנת להמשיך להחזיק ברישיונות העבודה.
כמו כן, הביעה הוועדה תחושה זהה כלפי מדיניות משרד הפנים האוסרת על נישואים וקיום מערכת יחסים אינטימית בין מהגרי עבודה.
הוועדה ציינה כי היא "רואה בדאגה את מצבן הנחות של מהגרות עבודה בישראל, ובעיקר את תנאי העסקתן הקשים, לרבות עבודה מסביב לשעון וכפייתם של הסדרי העסקה הכוללים מגורים בבית המעסיק".
בנוסף הובעה דאגה בעקבות פסיקת בית המשפט העליון משנת 2009 בפרשת יולנדה גלוטן, שהחריגה מתחולת חוק שעות עבודה ומנוחה את עובדות הסיעוד.
מאז קום המדינה ועד אפריל 2023 נהרגו 43 עובדים זרים בישראל בפעולות איבה.
היו מספר פיגועי התאבדות בשכונת נווה שאנן.
מוקד המגורים של אוכלוסיית העובדים הזרים: כמו הפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב (2003) בו נהרגו 5 עובדים זרים.
במתקפת 7 באוקטובר 2023 נרצחו 73 עובדים וסטודנטים זרים ו-31 נחטפו בחיים לרצועת עזה.
רובם עובדים בענף החקלאות, מתאילנד ונפאל.
אך גם עובדות סיעוד בקיבוצים.
עובדיה עֵלִי (נולד ב-22 במאי 1945) הוא פוליטיקאי ואיש חינוך ישראלי שכיהן כראש עיריית עפולה בשנים 1979–1991, כחבר הכנסת ממפלגת הליכוד בשנים 1984–1996, כסגן שר הביטחון, כמורה, כמנהל בית ספר וכמפקח חינוכי.
עלי נולד בחנקין שבעיראק, ובשנת 1950 עלה לישראל.
שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, והגיע לדרגת רב-סרן.
בוגר אוניברסיטת חיפה בייעוץ חינוכי ומקרא.
למד הוראה בסמינר ליפשיץ בירושלים.
עסק בהוראה, ובשנים 1968–1970 היה מנהל בית-ספר דתי וחטיבת ביניים בעפולה.
בשנים 1970–1978 עבד כמפקח על בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים במחוז הצפון של משרד החינוך.
בשנים 1978–1991 כיהן כראש עיריית עפולה.
נבחר כחבר הכנסת מטעם הליכוד לכנסת ה-11. בכנסת ה-12 וה-13 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בתפקידו כסגן שר הביטחון כיהן כיו"ר משק לשעת חירום, ופעל להקמתו של פיקוד העורף, כולל ליווי הקמת הפיקוד בקבינט, בממשלה ובכנסת.
בפעילותו כחבר הכנסת כיהן כיו"ר הראשון של הוועדה למלחמה בסמים.
בתפקיד זה פעל יחד עם השופט אליקים רובינשטיין.
בין היתר, הוקמו ביוזמתו מרכזי השיקום במלכישוע ובאילנות.
לאחר סיום כהונתו בכנסת מכהן כדירקטור בחברות עסקיות ובגופים ציבוריים.
באפריל 2005 מונה על ידי שר הביטחון, שאול מופז ליו"ר התעשייה הצבאית, וביוני 2006 התפטר מתפקיד זה.
עלי נכנס לתפקידו בשעה שהתעשייה הצבאית נמצאה במשבר כספי, ובמהלך כהונתו הצליח לקבל מהמדינה- 1.4 מיליארד שקל למימון פעילותה של התעשייה הצבאית.
ב-10 בדצמבר 2006 מונה עלי ליו"ר מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה.
עם תחילת כהונתו, מועצת המנהלים בראשותו שמה דגש רב על פתרון בעיות הבטיחות שהתגלו בנתב"ג והחליטה להקצות סכום עתק של למעלה מ-4 מיליארד שקל לפתרון בעיות הבטיחות ושדרוג התשתיות.
בין היתר: שינוי מערך המסלולים, הקמת מגדל פיקוח חדש והטמעת טכנולוגיות מתקדמות לניהול התעבורה האווירית.
ב-4 באוקטובר 2010 מונה לתקופת כהונה שנייה.
ב-4 בפברואר 2015 מונה עלי שוב לתפקיד יו"ר בז"ן.
בתפקיד זה כיהן עד 2021.
בסוף הרבעון השני של שנת 2021 הודיע עלי על פרישתו מבז"ן.
עובדיה שזר (נולד ב-1929) הוא צייר ואמן ישראלי.
שזר נולד בעיראק ועלה ארצה כילד בשנת 1942, הוא התחנך בקיבוצים, התנדב ושרת בגדוד השלישי של הפלמ"ח בשנים 1948-1946. במהלך מלחמת העצמאות נפצע בקרב על נבי יושע בגליל, היא מצודת כ"ח.
שזר נמנה עם מקימי קיבוץ משגב עם ושירת עשרים וארבע שנים ביחידה 8200 של אגף המודיעין.
שזר עסק באמנות כתחביב עוד בהיותו נער, אך את דרכו האמנותית-מקצועית החל בשנות השישים כשהחל ללמוד בכפר האמנים עין-הוד.
במסגרת לימודיו הוא למד פיסול עם האמן יוסף מנדלה, ויטראז'ים עם האמן יוסף שאלתיאל וציור בשמן אצל האמנית סימה סלונים, לימודיו נמשכו שש שנים.
בשנים 1972-1966 למד טכניקות גרפיות עם האמן דן קריגר בבית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב.
יצירתו של שזר כוללת מגוון טכניקות כגון תחריט נחושת, הדפס משי וקולוגרפיים.
הוא משתמש בשתי טכניקות עיקריות: אבקת בזלת עם שמן היוצר תבליט על בד ושילוב רב-שכבתי של צבע בגוונים שונים, היוצר תבליט כעין "חוטי צבע" שזורים.
זוהי טכניקה חדשנית שהומצאה על ידי שזר וייחודית לו.
עבודותיו מתאפיינות במוטיבים מן התנ"ך ובסמלים יהודיים מסורתיים.
בתבליטי השמן והבזלת משתמש שזר במגילות, חריטות, בדמויות קדמוניות ובצורות הכתב העברי הכנעני הקדום ששימשו בתקופת האבות לפני למעלה מאלפיים שנה.
בעבודתו של שזר ניכרת השפעתם של אמנים ישראליים שונים ובעיקר משה קסטל.
מוטיב החוזר בעבודותיו הוא העיר ירושלים על כל היבטיה ההיסטוריים והתרבותיים, המוצגת על פי רוב בצורה צבעונית ודינמית.
אחת מיצירותיו של שזר, תבליט מופשט המציג דמויות וכתב קדמוניים, מוצגת משנת 2000 במשכן נשיאי ישראל בירושלים.
משנת 1966 הציג שזר את עבודותיו במגוון תערוכות יחיד וקבוצתיות שנערכו ברחבי הארץ.
1966 – גלריה פרדקנס, קיסריה העתיקה
1970 – גלריה שחף, קיסריה העתיקה
1971 – מועצה מקומית זיכרון-יעקב
1972 – גלריה באשה, רחוב הירקון בתל אביב
2005 – בית יד לבנים, נס-ציונה; מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב
1970/1971 בית ליסין, תל אביב (קיבל תעודת הצטיינות)
1980 – גלריה הכפר, כפר-יהושע
1981 – מועצה מקומית בנימינה
1982 – מועצה מקומית פרדס-חנה
2005 – יד התשעה, הרצליה – לכבוד 80 שנה לעיר; תערוכה נוספת התקיימה בחודש דצמבר באותו המקום
2006 – גלריה בפארק רעננה
2007 – בית האמנים / בית שגאל חיפה
2008 – חטיבת ביניים זאב, הרצליה
עובר ירך אמו הוא כלל תלמודי, לפיו עובר נחשב כחלק מגוף אמו ואין להחשיבו כגוף נפרד.
משמעות הביטוי היא שעובר שווה במעמדו לירך אמו, כלומר כאילו היה איבר מאיבריה.
הכלל נתון במחלוקת בין רבי יוחנן הסובר שעובר אינו נחשב לחלק מאמו, ובין רבא הפוסק שעובר ירך אמו.
בפסקאות שלהלן יובאו מקרים שבהם פסק ההלכה תלוי בשאלה זו.
במסכת יבמות דנה הגמרא בנוגע לציווי התורה לא תתעב מצרי, לפיו עד שלושה דורות נאסר לזרעו של מצרי להינשא עם יהודי כשר.
השאלה בהקשר זה היא מי נחשב לדור שני ומי נחשב לדור שלישי.
הספק עולה לגבי צאצא לעם המצרי, שאביו נחשב לדור שני ואמו נחשבת לדור ראשון, ונשאלת השאלה האם אותו צאצא נחשב לדור שלישי על פי ייחוס אביו או לדור שני על פי ייחוס אמו.
ההכרעה על פי הכלל "עובר ירך אמו" היא שהצאצא נחשב לחלק מגוף אמו, וכיוון שכך, יש לייחס אותו אחר אמו בנושא זה ולהחשיבו כדור שני ולא כדור שלישי.
הרמב"ם מפרש שבין כך ובין כך ברור שיש להתחשב בייחוס האב, והשאלה היא רק אם הכלל של "עובר ירך אמו" אומר שיש להתחשב גם בייחוס האם.
לעומת זאת, הרמב"ן סבור שאם עובר ירך אמו, יש להתחשב רק במצב האם, ואם האם נחשבה כדור שני למצרים, יהיה דין הוולד כדור שלישי המותר בנערה מהעם היהודי, גם אם האב הוא דור ראשון.
לפי הסבר החזון איש, הלידה מרחקת את הוולד בדור נוסף, כך שבכל מקרה מכיוון שהוולד נחשב לפני הלידה לחלק מאמו, הלידה מרחקת אותו בדור נוסף, ואין מתחשבים ביחוס האב.
מסקנת הגמרא שם היא שעובר אינו נחשב ירך אמו, כפי שפסק רבי יוחנן.
אדם המפריש בהמה מעוברת לקרבן חטאת, אם עובר ירך אמו - הוא לא נחשב לישות עצמאית, ולכן הוא עצמו אינו נחשב לקרבן חטאת ואינו כשר להקרבה, וכאשר נולד דינו למיתה כדין ולד חטאת.
לעומת זאת, לפי רבי יוחנן הסובר שעובר אינו ירך אמו, הבהמה כשרה לכאורה להקרבה.
לפי דעה אחרת בשמו של רבי יוחנן, למרות שעובר ירך אמו, אסור להקריבו, שכן ישנו פסוק מיוחד המורה על כך שאסור להקריב בהמה שנולדה לבהמה שהיא קרבן חטאת.
שאלה נוספת התלויה אם עובר הוא ירך אמו, היא בנוגע לאשה מעוברת שהתגיירה.
לפי הדעה שעובר הוא ירך אמו, נמצא שאין על העובר להתגייר בנפרד, ודי בכך שאמו התגיירה וטבלה.
אבל אם עובר הוא לא ירך אמו, לכאורה עליו להתגייר בנפרד ואין די בטבילת אמו.
בדיני מזיק, ישנה שאלה הלכתית הקשורה בעובר ירך אמו: המדובר בפרה מעוברת שנגחה שור, והעובר שייך לאדם אחר מאשר הפרה.
אם עובר ירך אמו, יש לבעל השור זכות לגבות את מלא התשלום עבור ההיזק, מגופו של העובר - גם על חלקה של הפרה, מכיוון שהם נחשבים לגוף אחד.
לעומת זאת, בענייני טריפה, גם אם עובר הוא ירך אמו, אין הוולד נחשב לטריפה, כך שאם שחטו את אמו הטריפה, הוא מותר באכילה אגב אמו כדין בן פקועה ואינו נחשב לטריפה.
שכן איסור טריפה הוא רק על הגוף עצמו שנטרף ונחשב כמת כיון שאינו יכול לחיות במשך שנה, ואילו גוף העובר יש לו חיות עצמית, ולכן דינו בנושא זה אינו קשור לאמו.
אם הייתה הבהמה מעוברת, אסור גם הוולד בהקרבה, זאת גם לפי הדעה האומרת שהוא לא נחשב כחלק מגוף אמו, לפי דעתו של רבא, שכן הוא נהנה מהרביעה באופן נפרד.
באופן דומה, וולד של בהמה שנגחה בהמה אחרת אסור להקרבה גם לפי הדעה שעובר אינו ירך אמו, שכן גם העובר היה בגוף שביצע נגיחה, בין אם הוא ירך אמו ובין אם לא.
בדעתו של רב נחמן נחלקו רב הונא בר חיננא הסובר שלפי רב נחמן תלויה הלכה זו בכלל עובר ירך אמו או לא, ובין רבא שסבור שגם אם עובר אינו ירך אמו - הוא אסור מהסיבה המוזכרת.
מסקנת הגמרא היא כרבא, ומסקנא זו מובאת בכמה ממסכתות הש"ס.
הכלל נתון במחלוקת בין רבי יוחנן הסובר שעובר אינו נחשב לחלק מאמו, ובין רבא הפוסק שעובר ירך אמו, ולפי דעת התוספות, כן נפסק להלכה, וכן פוסק הגר"א לעומת זאת דעת רבינו תם במסכת סנהדרין היא כרבי יוחנן.
פרשני הרמב"ם עמלים להבין את שיטת הרמב"ם, שכן הרמב"ם פוסק: שהכותב לשפחתו המעוברת הרי את שפחה וולדך בן חורין לא אמר ולא כלום שזה כמי שמשחרר חציה, ומכאן לכאורה נראה שההלכה נפסקת כרבא, כך גם פוסק הרמב"ם שבהמה מעוברת שהזיקה גובה חצי נזק ממנה ומולדה מפני שהוא מגופה.
כך גם לעניין קרבן חטאת.
ובמקום אחר פסק הרמב"ם כרבי יוחנן, שהמפריש חטאת מעוברת וילדה הרי הוא כמפריש שתי חטאות, כדי שהאחת תשמש כאחריות נכסים לשנייה, ובמקרה שתאבד האחת יקריבו את השנייה.
בהלכות שבת, דברים האסורים משום עובדין דחול (מארמית, בעברית: מעשים של חול או מעשי חול) כינוי לפעולות שצורת עשייתם מבטאת אופי של יום חולין ולא אופי 'שבתי', או פעולות אשר נראות כמלאכות ודומות להן.
דברים אלו נאסרו על ידי חז"ל משום שבות (ויש פוסקי הלכה שכתבו שאסורים מדין התורה).
חלק מהדברים שנאסרו משום עובדין דחול הם דברים שנעשים ביום חול בדרך מלאכה, ועשייתם היא זלזול ביום השבת כיום שביתה.
כך למשל, כחלק מגזירת מקח וממכר בשבת וחג, אסרו חז"ל למדוד אוכל במשקל, ולקנות אוכל לפי מידה מסוימת.
גם התעמלות נאסרה לפי כמה דעות מסיבה זו.
כמו כן, המביא כדי יין ממקום למקום, לא יביאם בסל ובקופה, לתת שלוש וארבע בתוך קופה, שהדבר נראה כמעשה חול, אלא יסחוב אותם על כתפו או לפניו.
כמו כן, אדם המוליך תבן, לא יפשיל את קופת התבן לאחוריו, מפני שהדבר מהווה זלזול בשבת ובחג, כי נראה הדבר שהוא סוחב כמות מסחרית או למקום רחוק, דבר הנחשב כדרך חול, ולכן יש לעשות זאת בשינוי שגם גורם לטרחא מועטת יותר (שגם להרבות בטורח איסור שבת הוא).
למרות זאת, איסור זה התירו חז"ל, שאם אפשר לשנות מותר.
נחלקו הראשונים מה הוא ה"עובדין דחול", האם עצם הנתינה לתוך הקופה, או נשיאת הקופה בפרהסיא.
נתפזרו לו פירות בחצר, מלקט על יד על יד ואוכל אבל לא יתנם לתוך השק או הקופה, "שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול".
נחלקו הראשונים מהו ה"עובדין דחול".
יש שלמדו שה"עובדין דחול" הוא מה שמלקט פירות מפוזרים, אבל אם הם מכונסים במקום אחד מותר ללקטן, אבל יש שלמדו שה"עובדין דחול" הוא מה שנותן לתוך השק והקופה, שהוא דרך חול.
שחיקת תבלינים ומלח בכלי המיוחד לכך, אף על פי שהיא מותרת ביום טוב (בשבת, בכלי המיוחד, לכך אסור לטחון בכלי המיועד לטחינה), הצריכו חז"ל לעשותם בשינוי כדי שלא יהיו עובדין דחול.
כמו כן, חידוד הסכין בחג במשחזת כדרך חול נאסרה מטעם עובדין דחול, והותרה דרך אחת על גבי חברתה.
גם בכך קיימות דרגות שונות: חמורה יותר ההלכה בנוגע להשחזה במשחזת של אבן להשחזה במשחזת של עץ.
להלכה נפסק שהשחזת סכין לצורך חידוד, אפילו בשינוי, נחשבת להלכה מסוג שהלכה ואין מורין כן.
אולם, בתשובות הרמב"ם, סימן שו (מהדורת בלאו, עמ' 563–565) קיימת התייחסות מפורשת למהות המושג "עובדין דחול".
"ולא אמרינן בכי הני שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, אם כן לא יאכל כדרך שהוא אוכל בחול ולא יסב כדרך שהוא מיסב בחול זה דבר ברור הוא למבין, שאין אתה מוצא לעולם דברים שאסרו חכמים משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אלא דברים שאפשר שירגילו למלאכה".
לכן לפי הרמב"ם אך ורק מעשים שיכולים להביא לעשיית מלאכה (מתוך ל"ט מלאכות) משום הרגל, נאסרו על ידי התלמוד, משום "עובדין דחול".
אם המעשה לא יביא לעשיית מלאכה, כמו לאכול או ליסב, אין בו דין של "עובדין דחול".
אחד מהדברים האסורים משום שבות של "עובדין דחול", היא תקיעה בשבת וביום טוב, איסור זה הותר בראש השנה לצורך מצוות תקיעת שופר, אך נאסר בשבת גזירה שמא אדם שאינו יודע לתקוע בשופר יוציא את השופר לרשות הרבים כדי להתלמד ממומחה את התקיעה.
מכיוון שהשבות של עובדין דחול, אינה "שבות גמורה" הקילו חז"ל לתקוע שוב שלא לצורך גדול, למשל לצורך הנשים (שאינן מחויבות בתקיעת שופר).
אסרו חז"ל לפנות אוצר של יין או שמן בשבת מפני שתי סיבות: עובדין דחול, וטרחה מיותרת.
ולצורך מצווה - אורחים שבאו בשבת או לפנות את האוצר כדי לקבוע במקום בית המדרש בשבת עצמה התירו חז"ל לפנות את האוצר אך הם קצבו את המידה שהותרה לטלטול לצורך זה.
כמו כן, אסור לעוור לצאת במקלו לרשות הרבים מפני שהוא דרך חול, ומדובר על מקל שהיו רגילים לקחת ליציאה ארוכה מעין מוט הליכה שלוקחים לטיול ארוכים, אבל מקל עיוור שבימינו מותר.
וכן אסור לרועה בתרמילו, כמו כן אסור לקבוצת אנשים לסחוב אדם על כיסא, אך לצורך מצווה התירו.
כך גם היה נהוג בארץ ישראל בתקופת האמוראים, כמו שמסר רבי יעקב בר אידי את פסקו של רבי יהושע בן לוי שהתיר לסחוב תלמיד חכם על כיסא לצורך הרבים.
בבבל הסתמכו על עדותו של אחי שקיא שהעיד שסחב את רב הונא על כיסא מהעיר היני לעיר שילי וההפך, ועל עדותו של רב נחמן בר יצחק שהעיד שהוא עצמו סחב את שמואל ממקום חם למקום מוצל וההפך כפי נוחיותו.
אם כי, האיסור נאמר רק כאשר סוחבים אותם באופן של מלאכה ארוכה וקבועה, שאחד נותן זרועו על כתף חבירו, אך מותר לסחוב אדם בכיסא אם אוחזים את הכיסא ביד באופן רגיל.
הסתפקו האחרונים האם האיסור והעובדין דחול" הוא על מי שנושא את הכיסא או על מי שנושאין אותו, ובכל מקרה נפסק שעל ידי גוי מותר
בניגוד לדברים שנאסרו משום מראית עין שנראה הדבר כאילו עובר עבירה שאסורים גם בחדרי חדרים, דברים שנאסרו משום עובדין דחול מותרים במקום שאינם נראים לעין.
פוסקי זמנינו דנו רבות בגדר איסור השימוש בחשמל בשבת, ובין טעמי האיסור השונים נמצא גם איסור עובדין דחול, הן מצד הרחקה מאיסורים והן מצד הפגיעה בכבוד השבת ובצביונה, אולם מסקנת רוב ככל הפוסקים שהחשמל אסור מן הדין, מהתורה או מדרבנן.
עוד דנו האחרונים אם הכנת מי סודה מותרת בשבת.
בימינו, היו שאסרו את מעלית השבת בנימוק "עובדין דחול", שהרי נראה הדבר כמעשה חול.
רבי עובדיה סְפוֹרְנוֹ (נקרא גם הספורנו; איטלקית: Sforno.
נולד 1468, ה'רכ"ח או 1473, ה'רל"ג – נפטר בשנת 1549, ה'ש"ט) היה פרשן מקרא יהודי-איטלקי, רב, רופא ואחד מראשי קהילת יהודי רומא וקהילת בולוניה.
חיבורו החשוב והנפוץ ביותר הוא ביאור לתורה.
עוד חיבר פירושים למספר ספרי מקרא נוספים (בהם תהילים, שיר השירים וקהלת) ופירוש לפרקי אבות.
פירושיו מקוריים, מבוססים על הפשט ולשונו קצרה ובהירה.
אביו, ר' יעקב ספורנו, נזכר בתשובות המהרי"ק.
בנוסף ללימוד תורה למד ספורנו גם לימודים כלליים ובכללם פילוסופיה, מתמטיקה, בלשנות ורפואה.
הוא שלט בלטינית ובערבית אך עיקר עניינו היה בעברית, עבורה חיבר ספר דקדוק לבקשת מושל Tossignano.
ההומניסט והפילוסוף הגרמני יוהנס רויכלין, מראשי ההבראיזם וממחוללי הרפורמציה הפרוטסטנטית יחד עם ידידו מרטין לותר, למד את השפה העברית אצל רבי עובדיה, בעת שביקר רויכלין באיטליה בין השנים 1498–1500.
בעיר הולדתו סבל רבי עובדיה מרדיפות אנטישמיות.
ב-1524 הוא נזכר כאחד מראשי "קהל רומא" שנפגשו עם דוד הראובני.
הוא נדד בין ערי איטליה עד שהתיישב בבולוניה עם אחיו חננאל.
בבולוניה יסד בית דפוס עברי ושימש כרופא.
בבולוניה הגיע לשיא פרסומו וענה לשאלות חכמים מכל רחבי איטליה כולל מפרארה הסמוכה שהייתה ידועה בחכמיה.
שמו הגיע עד חצר אנרי השני, מלך צרפת, לו הקדיש את ספרו הפילוסופי "אור עמים" ושלח לו את פירושו לספר קהלת.
תאריך פטירתו נקבע לשנת 1549 (ה'ש"ט).
דעתו שהחכם הוא בעל ערך רק אם הוא בעל מעלה מוסרית, בלי קשר לחריפותו או בקיאותו, עוברת כחוט השני בכל הגותו.
החכמה ועמדת המנהיגות הציבורית של התלמיד החכם לשיטתו היא זכות אך גם חובה שאחריות רבה בצדה: "חיוב הדור מוטל על נשיאו" ().
ייתכן שהדרישות המוסריות והביקורת שמותח ספורנו על נשיאי העם בנוגע לאחריותם לעדתם מושפעים מן המתיחות ששררה בקהילות איטליה בין פשוטי העם לבין מנהיגי הקהל (ה"תקיפים").
בהקדמה לפירושו לתורה מציג הספורנו את העמדה לפיה מטרת התורה היא להדריך את האדם באשר הוא אדם.
רק משנכשל מין האדם, בחר אלוהים באומה הישראלית.
הספורנו חוזר ומדגיש שהבחירה בישראל משמעותה אחריות, היא איננה זכות אלא חובה.
בפירוש ל () מציין הספורנו: "חסידי אומות העולם יקרים אצל ה' בלי ספק...
ובזה הודעת, שכל המין האנושי סגולה אצלך".
תכלית ההיסטוריה היא לא ניצחון עם ישראל על העמים אלא הכרת העמים באמונת ישראל.
הספורנו ספג רדיפות אנטישמיות בעיר הולדתו וראה נכוחה שגם כאשר הגויים מיטיבים עם ישראל הם עושים זאת רק לשם תועלת ארצם הזקוקה לכישרון היהודי.
מאידך, הוא נהנה ברומא מהנהגתם הנאורה של האפיפיורים לאו העשירי וקלמנס השביעי, שנתנו אמון ברופאים היהודים, התירו להדפיס את התלמוד והעניקו ליהודי רומא זכויות אזרחיות.
בניגוד לאחריות המוסרית הכללית אותה הוא תובע מן היהודי, הספורנו איננו מטיף להתערבות פעילה.
היהודי לא אמור להיכנס בריב בין גויים ו"ליישר אורחותם בתוכחות מוסר" (פירושו ל) אלא הוא מחויב להציג דוגמה אישית נעלה ומוסרית, לשמור את החוקים ולשאת ולתת ביושר גם עם נכרים רמאים.
במסגרת הפירוש למקרא, הספורנו כותב לעם ולא למשכילים ומטרתו לחנך, לא להרשים משכילים אחרים בידיעותיו המדעיות או להתפלמס עמם.
על אף שלמד והשכיל, אין הספורנו מעודד את ההשכלה הכללית לציבור הרחב.
הדיון הנרחב ביותר בנושא מצוי בפירושו לפרקי אבות.
בפירוש למשנה "דע מה שתשיב לאפיקורוס" הוא כותב: "הנה בשקידת תלמוד תורה בלבד ולא בזולת זה תמצא בה תשובה מספקת לכופרים." (פרקי אבות ב' י"ט) ובפירוש למשנה "הפוך בה והפוך בה" הוא כותב: "הפוך בתורה להבין ולהביט נפלאות ממנה ולא תצטרך לספרי פילוסופי האומות וחוקריהם" (ה' כ"ה).
שיטתו הרעיונית של הפירוש מוסברת על ידי הספורנו במילים הבאות:
כלומר, הדרך השכלית, המחקרית, להגיע ולאשש את מציאות האל היא להתבונן במעשיו, להכיר בכך שהם טובים, מושלמים ורחומים ומכאן להגיע למסקנה השכלית שהאל קיים.
מסע שכלי זה איננו נחלתם של חכמים בלבד, אלא הוא פתוח לכל.
השכלתו של הספורנו כרופא ניכרת בפירושיו, הוא מציין כי לשרה נעשה נס כפול, הן של לידה בגיל מבוגר והן של לידת בן זכר, "שלא כמנהג המולידות בעת זקנה שיולידו על פי רוב נקבה".
כמו כן, הוא מנסה להתאים את הכתוב על שחין מצרים עם הידוע לו על התפשטות מגפות בזמנו (; ).
בנוסף, הוא מספק טעמים רפואיים להבנת דיני הזב בפרשת מצורע.
הספורנו קושר את הידיעות המדעיות לתיקון המידות, מושגים שהיו מוכרים למדע של זמנו מוסברים בדרך מדעית ומוסקות מהן מסקנות רציונליות לגבי משמעותן לאדם.
ממושגים לא מוכרים למדע ("פלא בלתי טבעי") נעשה ניסיון ללמוד על דרך האלגוריה.
כך למשל בפירושו לקשת בענן שנגלתה לנח ב, הוא כותב "נלאו חכמי המחקר לתת טעם לסדר צבעי הקשת...
תהיה אות לצדיקי הדור שדורם חייב...
ויתפללו ויוכיחו וילמדו דעת את העם".
מצד שני על מעשי החרטומים הוא פוסק שהם "אחיזת עיניים בלבד" ().
ביאור לתורה עם מבוא בשם "כוונות התורה", על מבנה ספר התורה וטעמי המצוות.
הודפס לראשונה בוונציה בשנת 1567. מהדורה קמא של הפירוש מתוך כתב יד המחבר הודפסה לראשונה בשנת תש"ע (2010) במהדורת עוז והדר של הפירוש.
תרגום עברי (מערבית) ל"שמונת היסודות" של אוקלידס (חובר בסביבות 1520 ברומא), כ"י פאריס סי' 435
הספר הפילוסופי "אור עמים", הכולל סתירת סברותיו של אריסטו (חובר ב-1537, בלטינית)
פירוש פילוסופי לפרקי אבות, חלק ממחזור בני רומא שנדפס בבולוניה ב-1540
פירוש לשיר השירים, חלק ממקראות גדולות
פירושים לספרי תהלים (וינציא 1586), קהלת, איוב ("משפט צדק"; וינציא 1589)
פירושים לספרי יונה, חבקוק וזכריה, נדירים בשימוש, נדפסו בספר "ליקוטי שושנים" לדוד אבן חין (אמשטרדם 1724)
כוונות התורה יצא לאור על ידי הרב יהודה קופרמן תשנ"ד
'אמר הגאון', שיעורי רבנו עובדיה ספורנו על התורה מכתב יד תלמידו.
ב מוקדש לו אזור נרחב.
ביתו שבבולוניה בפיאצה סנטו סטפנו , קיים עד היום.
הרב עובדיה יעבץ (ה'תרפ"ב בערך, 1922 בערך - י"ב בשבט תשע"א, 17 בינואר 2011) היה רב תימני ישראלי.
בצעירותו כיהן כרבה של העיר סעדה.
לאחר עלייתו ארצה עסק בפעילות חברתית, בפעילות דתית-ציונית, כיהן כרבה של קריית עקרון ושימש גם כמוהל וכסופר סתם.
סבו, הרב עובדיה יעבץ, היה אב בית הדין של צפון תימן ונודע כתלמיד חכם וכבקי בקבלה וברפואה טבעית.
בהיותו בן פחות מעשרים הוסמך לרבנות על ידי סבו.
לאחר מות סבו (בשנת 1941), כיהן תחתיו ברבנות בנו הרב יעקב, אביו של הרב עובדיה.
זמן קצר לאחר מכן חלה הרב יעקב ונפטר.
הרב עובדיה התמנה תחתיו לרבה של סעדה וסביבותיה.
כמנהג רבני תימן, שימש גם שוחט, מוהל, סופר סת"ם ומלמד.
שלט בכתיבה וקריאת ערבית על בורייה ושלט בקוראן.
באמצעות זאת יצר קשרים עם רבים מראשי השלטון באזור.
הוא ניצל קשרים אלו לטובת הקהילה היהודית, ורבים פנו אליו כדי שייצג אותם בפני השלטונות.
כמנהג רבני תימן, הרב יעבץ לא התפרנס מתפקידיו הציבוריים.
הוא התמחה כ-צורף תכשיטי כסף ובמקביל לתפקידיו הציבוריים עסק במלאכה זו לפרנסתו.
בשנת 1949, סמוך למבצע על כנפי נשרים, נרתם הרב יעבץ לעודד יהודים מסעדה וסביבותיה למכור את רכושם ולעלות לארץ ישראל.
הוא שיגר מכתבים ליהודי הכפרים והרצה בסעדה ובסביבותיה בעניין.
באותה השנה הגיעו לעיר צעדה יהודים מהעיר נג'ראן, כתחנת ביניים לעלייה לארץ ישראל.
יהודים אלה נשדדו בדרכם לצעדה ובעקבות כך הגיעו לעיר בחוסר כל.
הרב יעבץ והרב שלום מנצורה דאגו למחסורם באמצעות הסוכנות היהודית.
באותה השנה, הרב יעבץ יצא בראש קבוצת עולים גדולה למסע אל מחנה העולים "גאולה" שבעיר עדן.
לאחר שהות של מספר חודשים שם עלה לישראל והתיישב במחנה העולים בראש העין, שם כיהן כראש המועצה הדתית.
במקביל התגייס לשירות מילואים ושירת באופן פעיל במשך כ-10 שנים (עד להתמנותו כרבה של קריית עקרון).
בשנת 1952 נבחן והוסמך לרבנות על ידי הרב ראובן כץ והשניים שמרו על קשרי ידידות קרובים עד לפטירת הרב כץ.
בשנת 1957 נבחן על ידי הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב יצחק נסים והוסמך כ-רב, מוהל וסופר סתם.
בשנת 1959 התבקש על ידי הסוכנות היהודית לצאת לתימן כדי להשפיע על היהודים הנותרים שם לעלות לארץ.
הוא יצא לתימן דרך ג'יבוטי ושב עם קבוצת עולים גדולה.
עמד בקשר עם יהודי צפון תימן באמצעות מכתבים ומשלוח ספרים, עד שעלו כולם, בתחילת שנות התשעים.
לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר הקשר הפך לקשה יותר, המשיך הרב יעבץ לשמור עליו באמצעות סוכני המוסד וסייענים מקומיים, והעביר ספרים ומכתבים ליהודים שנותרו שם.
בשנת 1960 התמנה לרבה של קריית עקרון, וכיהן בתפקיד זה למעלה מחמישים שנה, עד לפטירתו.
בשנת 1993 נערכה בפריז, בחסות ראש העירייה וסגניתו, תערוכה לכבוד מורשת יהודי תימן.
הרב יעבץ השתתף בתערוכה כמרצה ובמהלכה הוא נפגש בפומבי עם מספר דיפלומטים תימנים בכירים.
הרב הפציר בהם לפעול כך שיתאפשר לישראלים ממוצא תימני לבקר במחוזות מולדתם בתימן.
מאז היה הרב בקשר מכתבים עם אותם דיפלומטים במשך מספר שנים.
באותה התקופה עמד הרב יעבץ בקשר מכתבים סודי גם עם עאבד אל איריאני, שכיהן כראש ממשלת תימן מטעם נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח.
קשר זה היה ביוזמתו של ראש הממשלה, שכן השניים גדלו בילדותם בשכנות והיו חברי ילדות.
המכתב הראשון הגיע לרב יעבץ באמצעות החבר משה ירימי, ישראלי/אמריקאי ממוצא תימני שביקר מספר פעמים בתימן ויצר קשרים עם ראשי הממשל שם.
הרב יעבץ הרבה לנאום ולהרצות בקרב בני העדה התימנית בישראל.
עמד בקשר עם חוקרי יהדות תימן, בהם פרופסור יהודה רצהבי, פרופסור אהרון גימאני, דוקטור אהרון בן דוד וסיפק מידע למחקריהם.
לפני שהתמנה לתפקידו כרבה של קריית עקרון, היה מזוהה עם מפלגת הפועל המזרחי.
פעל למען הציונות הדתית בהרצאות ובכתב, והיה ידוע כציוני נלהב.
הרב הביע בנאומיו התלהבות ושמחה גדולה לנוכח העלייה ההמונית של יהודים יוצאי ברית המועצות לשעבר ולנוכח העלייה של שארית הפליטה של יהודי תימן בשנות התשעים של המאה ה-20. הוא ראה בכך נדבך חשוב בקוממיות עם ישראל בארצו, וגיבה את תפיסתו בפסוקים רבים מדברי הנביאים האחרונים של התנ"ך.
פעל במתינות ובדרכי שלום: הוא נמנע מליזום עימות כדי לסגור את מתחם "עקרון אלפיים" בשבת, והעדיף לנסות לשכנע בעלי עסקים בשיחות אישיות להימנע מלפתוח את העסקים בשבת.
כמו כן, פעל ככל יכולתו כדי לסייע ולהקל על העולים החדשים מברית המועצות ועל העולים החדשים מאתיופיה שהרבנות הטילה ספק ביהדותם.
גם ביחס לסוגיית הגיור כהלכה הוא סבר שיש לנהוג במתבקשים להתגייר על פי דברי הפוסקים המקלים ביותר.
נפטר ב-17 בינואר 2011 , והובא למנוחות בבית העלמין בקריית עקרון .
רחוב בקריית עקרון נקרא על שמו.
"אפיקי מים" - פירושים וחידושים על התורה, תשנ"ה (2 כרכים).
בסוף חלק ב' נוספו חיבוריו "שפתי ישנים", על הלכות שחיטה וטריפות, ושאלות ותשובות.
"דרכי נועם"- שאלות ותשובות, בהוצאת עמותת "אהבת תימן", תשס"ה
צעדה וסביבותיה" - היסטוריה של יהודי צפון תימן.
יצא לאחר פטירתו, בעריכת הרב ד"ר אהרון בן דוד, ובנו של המחבר, נתנאל יעבץ
עובדים פלסטינים בישראל מהווים כוח עבודה זול וזמין, שהשתלב בענפי הבנייה, החקלאות ועוד, בעיקר כפועלים בלתי מקצועיים (ב.מ.) בתחומים שאינם דורשים הכשרה מקצועית.
בעקבות כיבוש שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, נפתחה בפני פלסטינים תושבי שטחים אלה האפשרות לעבוד בתחומי הקו הירוק, ומאוחר יותר גם בהתנחלויות ובאזורי תעשייה ישראלים ביהודה ושומרון (דוגמת אזור התעשייה ברקן), שם התרכז חלק משמעותי מכוח העבודה הפלסטיני המועסק בישראל.
מקור תעסוקה זה הפך לאחד העוגנים המשמעותיים של הכלכלה הפלסטינית מאז מלחמת ששת הימים ועד היום, אך גם הפך את הכלכלה הפלסטינית לפגיעה מאוד במקרה של שינוי באפשרות ההעסקה על ידי ישראלים (ערב האינתיפאדה הראשונה הועסקו כ־60% מכח העבודה הפלסטיני ברצועת עזה בידי ישראלים).
אפשרות התעסוקה בישראל הובילה לזניחת ענפים כלכליים מקומיים, שלא יכלו להתחרות ברמות השכר של המשק הישראלי (דוגמת חקלאות מסורתית).
אפשרות העסקת פלסטינים בישראל רגישה מאוד לשינויים במצב הביטחוני במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר בתקופות שקטות ביטחונית חלה עלייה מתונה במספר הפלסטינים המועסקים בישראל, ובתקופות עימות חלה ירידה חדה תוך זמן קצר במספר המועסקים.
לגלי העלייה ממדינות חבר העמים הייתה השפעה מרובה על העסקת העובדים הפלסטינים, בפיטוריהם ממקומות ממשלתיים וציבוריים על מנת לפנות מקום לעולים.
הפיטורים וההגבלות על העסקה גרמו לירידה בפריחה הכלכלית שהייתה ואף לתחילתו של חנק כלכלי.
האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב־1987, הסגרים שהוטלו על השטחים בעקבותיה ובמסגרת מדיניות ההפרדה של ממשלת רבין השנייה, והגבלת התנועה של הפלסטינים, מנעו את הגעתם לעבודה בישראל, והביאו במהלך השנים להחלפת רבים מהם בעובדים זרים.
האינתיפאדה השנייה בראשית העשור הראשון של המאה ה־21 הביאה לצמצום קיצוני בהעסקת פלסטינים בישראל, אך עם הרגיעה הביטחונית חזרו פלסטינים תושבי יהודה ושומרון לעבוד בישראל, לאחר שאלו עוברים בדיקה קפדנית במעברים מיוחדים.
תפיסת השלטון ברצועת עזה על ידי חמאס ב־2007 הובילה להפסקה כמעט מוחלטת של תעסוקת פלסטינים תושבי רצועת עזה בישראל, וכיום, רק אלפים בודדים מתושבי הרצועה מורשים לעבוד בתחומי המדינה.
במקביל לתעסוקת הפלסטינים המוסדרת, עובדים בישראל פלסטינים חסרי רישיון עבודה, במעמד של שוהים בלתי חוקיים.
בשל ההיצע הרב של פועלים פלסטינים, קיומם של עובדים לא חוקיים ומאפיינים נוספים, מקבלים פועלים פלסטינים משכורות נמוכות יחסית למקובל בישראל (אך גבוהות ביחס למקובל בשטחי הרשות הפלסטינית), וכן הם חשופים לניצול והתעמרות בידי מעסיקיהם.
מאפיין בולט של תעסוקת פלסטינים בישראל השונה מהמקובל לתעסוקת פועלים זרים בארץ ובעולם היא היותם של רבים מהפועלים יוממים, החוזרים למקום מגוריהם מדי ערב, בשל הקרבה הגאוגרפית בין שטחי יהודה שומרון וחבל עזה לישראל של הקו הירוק.
בתקופה הקצרה שלאחר מלחמת ששת הימים חל משבר כלכלי חמור ביהודה ושומרון, בשל הניתוק מארץ האם עד אז, ירדן, שהייתה יעד הייצוא החקלאי העיקרי, ושילמה את משכורתיהם של עובדי הציבור (לדוגמה: מורים ופקידי ממשל).
ריבוי העובדים הפלסטינים בשכר נמוך הוביל עם השנים גם לירידת שכר כללית במגזרי העבודה בהם הועסקו פלסטינים, ולהתדרדרות טכנולוגית וירידה בפריון העבודה במגזרים אלו, עקב ההיצע הרחב של עבודת כפיים זולה.
הביקוש בשוק הישראלי היה לעובדים חסרי השכלה, דבר שהוביל לאבטלת אקדמאים, והפחית באופן משמעותי את הכדאיות הכלכלית של רכישת השכלה בקרב הפלסטינים.
העסקת פלסטינים בשטחי ישראל עלתה בחדות מכ־5,000 מועסקים ב־1968 לכ־61,500 ב־1973. הגידול במספר הפועלים הפלסטינים המשיך בקצב עלייה מתון יותר של כ־1.5% בממוצע שנתי עד 1980. בתקופה זו עלה חלקם של הפועלים הפלסטינים מרצועת עזה מכלל הפועלים הפלסטינים המועסקים בישראל, על חשבון הפועלים הפלסטינים מיהודה ושומרון.
ערב האינתיפאדה הראשונה עמד מספר המועסקים הפלסטינים בישראל על כ־109,000, כ־40% מכוח העבודה הפלסטיני, והאבטלה ביהודה, שומרון ורצועת עזה עמדה על כ־5%.
לשירות העובדים הפלסטינים אף עמדו קווי תחבורה ציבורית מיוחדים של חברת "אגד".