tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ירי אינטנסיבי של 21 פגזים (מחסנית מלאה) ב-3 דקות
ירי מתמשך, 54 פגזים ב-35 דקותפגזים בשימושפגזים המאושרים לשימוש בארצ'ר:
פגזים נפיצים (HE), טווח 30 ק"מ
פגזים נפיצים לטווח מוגדל (HEER), טווח 40 ק"מ
פגזים מונחים אקסקליבר אם-982, טווח 50 ק"מ
פגזי עשן, תאורה ואימוניםמיגוןתובהעשויה פלדה ושריון מוסף.
: צבא בריטניה - 14 כלים
עוד מספר מדינות בוחנות את הארצ'ר אך טרם הצטיידו בו.
ארצות הברית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896).
היא נעדרה מהם מאז רק פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לחרם זה הצטרפו 64 מדינות נוספות.
במשחקי החורף האולימפיים השתתפה ארצות הברית ברציפות מאז היווסדם, באולימפיאדת שאמוני (1924).
הספורטאים האמריקאים זכו ב-2,758 מדליות במשחקי הקיץ, מהן 1,102 מדליות זהב.
ארצות הברית מוליכה את טבלת המדליות של כל הזמנים בהפרש ניכר מהבאות אחריה.
מבין 29 האולימפיאדות בהן השתתפה, ב-19 דורגה במקום הראשון, ב-8 דורגה במקום השני ובשתיים דורגה במקום השלישי.
הענפים בהם השיגו הספורטאים האמריקאים את מרב המדליות הם אתלטיקה (862 מדליות, מהן 358 מדליות זהב) ושחייה (607 מדליות, מהן 265 מדליות זהב).
בשמונהה ענפים נוספים מדורגת במקום השני בטבלאות המדליות של כל הזמנים: התעמלות מכשירים (אחרי ברית המועצות), קפיצה למים (אחרי סין), שיט ומשיכת חבל (אחרי בריטניה), קשתות (אחרי קוריאה הדרומית), שחייה צורנית (אחרי רוסיה), כדורמים (אחרי הונגריה), ולקרוס (אחרי קנדה).
בהרמת משקולות, כדורעף, בייסבול ופולו מדורגת ארצות הברית במקום השלישי, בטאקוונדו, רוגבי, וסקייטבורדינג במקום הרביעי.
חמשת הענפים האולימפיים היחידים שנערכים בהם תחרויות כיום, ושהאמריקאים טרם זכו בהם במדליות הם בדמינטון, התעמלות אמנותית, טניס שולחן, טרמפולינה וכדוריד.
במשחקי החורף מדורגת ארצות הברית במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי נורווגיה, עם 330 מדליות, מהן 114 מדליות זהב.
הענף המעוטר ביותר הוא החלקה מהירה (71 מדליות, מהן 30 מדליות זהב), בו מדורגת ארצות הברית במקום השני אחרי הולנד.
אחריו ענף הסקי אלפיני (48 מדליות, מהן 17 מדליות זהב), ובו מדורגת ארצות הברית במקום השלישי, אחרי אוסטריה ושווייץ.
בשלושה ענפים מוליכה ארצות הברית את טבלת המדליות: החלקה אומנותית (54 מדליות, מהן 17 מדליות זהב), גלישת שלג (35, 17), וסקלטון (8, 3).
בענף סקי חופשי (33, 11) ארצות הברית מדורגת במקום השני.
בשני ענפים מדורגת ארצות הברית במקום השלישי: מזחלות (אחרי גרמניה ושווייץ) והוקי קרח (אחרי קנדה וברית המועצות), ובענף החלקה מהירה במסלול קצר היא מדורגת במקום הרביעי.
ענף החורף היחיד בו מתקיימות תחרויות כיום, ושאף ספורטאי אמריקאי לא זכה בו במדליה אולימפית הוא ביאתלון.
ארצות הברית אירחה את המשחקים האולימפיים שמונה פעמים: ארבע פעמים אירחה את משחקי הקיץ וארבע פעמים אירחה את משחקי החורף.
העיר האמריקנית הראשונה שאירחה את משחקי הקיץ הייתה סנט לואיס, ב-1904. בתחילה נבחרה העיר שיקגו, אלא שבאותה שנה נערכה בסנט לואיס תערוכת רכישת לואיזיאנה, לציון מאה שנים לרכישת לואיזיאנה.
מארגני התערוכה, הודיעו כי בכוונתם לקיים תחרות ספורט בינלאומית משל עצמם, וכדי שלא לפגוע במשחקים החליט פייר דה קוברטן להעבירם לסנט לואיס.
בשל התמשכות המשחקים על פני חודשים רבים ובשל עלויות הנסיעה הכבדות, כ-80% מהספורטאים שהשתתפו במשחקים היו אמריקאים, ורק 11 מדינות נוספות שלחו ספורטאים למשחקים.
לוס אנג'לס אירחה את המשחקים פעמיים, ב-1932 וב-1984. בשני המקרים הייתה מועמדת יחידה: בפעם הראשונה היה זה בשל השפל הכלכלי הגדול, שהרתיע ערים מלהציג את מועמדותן, ובפעם השנייה היה זה לאחר שהמועמדת השנייה, טהראן, הסירה את מועמדותה.
אטלנטה נבחרה לארח את המשחקים של 1996, לאחר שגברה על אתונה, טורונטו, מלבורן, מנצ'סטר ובלגרד.
ערים אמריקניות רבות התמודדו על אירוח המשחקים לאורך השנים, אך לא נבחרו:
בטרם זכתה באירוח משחקי 1996, התמודדה אטלנטה על אירוח המשחקים ב-1920, לצד שש מועמדות נוספות שהפסידו לאנטוורפן.
בולטימור הציגה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1948, אך האירוח נמסר ללונדון ללא הצבעה.
דטרויט התמודדה על אירוח המשחקים 8 פעמים ברציפות בין שנות ה-40 לשנות ה-70, אך נכשלה בכולן.
בהתמודדות הראשונה, על אירוח המשחקים של 1944 (שבוטלו בסופו של דבר, בשל מלחמת העולם השנייה), דורגה במקום השלישי, אחרי לונדון ורומא.
ב-1948 התמודדה בשנית, אך האירוח נמסר ללונדון ללא הצבעה.
ב-1952 התמודדה בשלישית, ודורגה במקום החמישי, אחרי הלסינקי, לוס אנג'לס, מינאפוליס ואמסטרדם.
ב-1956 דורגה במקום הרביעי, אחרי מלבורן, בואנוס איירס ולוס אנג'לס.
במכרז לאירוח המשחקים של 1960 דורגה דטרויט במקום השלישי, אחרי רומא ולוזאן, ובשתי ההתמודדויות הבאות דורגה במקום השני, אחרי טוקיו (1964) ומקסיקו סיטי (1968).
התמודדותה האחרונה, והשמינית ברציפות, הייתה על אירוח המשחקים של 1972. היא דורגה במקום הרביעי, אחרי מינכן, מדריד ומונטריאול.
בטרם זכתה באירוח משחקי 1932, התמודדה לוס אנג'לס על אירוח המשחקים ב-1924, לצד ארבע מועמדות נוספות שהפסידו לפריז, וכן על אירוח המשחקים ב-1928, התמודדות בה הפסידה לאמסטרדם.
היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח משחקי 1948, אך האירוח נמסר ללונדון ללא הצבעה.
ב-1952 דורגה במקום השני (יחד עם מינאפוליס), אחרי הלסינקי וב-1956 דורגה במקום השלישי אחרי מלבורן ובואנוס איירס.
אחרי 20 שנה ניסתה שוב להתמודד, על אירוח המשחקים של 1976, אך דורגה במקום השלישי, אחרי מונטריאול ומוסקבה.
ב-1980 הייתה המועמדת היחידה לצדה של מוסקבה, שזכתה באירוח.
בשנת 2015 הציגה את מועמדות לאירוח המשחקים בשלישית, ב-2024.
מינאפוליס הציגה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1948, אך האירוח נמסר ללונדון ללא הצבעה.
ב-1952 דורגה במקום השני (יחד עם לוס אנג'לס), אחרי הלסינקי, וב-1956 קיבלה קול אחד בלבד.
ניו יורק התמודדה על אירוח משחקי 2012, ודורגה במקום הרביעי, אחרי לונדון, פריז ומדריד.
סן פרנסיסקו התמודדה על אירוח המשחקים פעם אחת, במכרז לאירוח משחקי 1956, אך לא קיבלה אף קול.
פילדלפיה התמודדה על אירוח המשחקים ב-1920, לצד שש מועמדות נוספות שהפסידו לאנטוורפן.
בהצבעה על אירוח המשחקים של 1952 לא קיבלה אף קול, ובהצבעה על אירוח משחקי 1956 קיבלה קול אחד בלבד.
קליוולנד התמודדה על אירוח המשחקים של 1916 (שלא נערכו לבסוף, בשל מלחמת העולם הראשונה), לצד חמש מועמדות נוספות שהפסידו לברלין, וכן על אירוח משחקי 1920, שנערכו בסופו של דבר אנטוורפן.
שיקגו הייתה אמורה לארח את משחקי 1904, אך אלה הועברו לסנט לואיס.
היא התמודדה על אירוח משחקי 1952 ו-1956, אך בשני המכרזים דורגה במקום השישי, עם קול אחד בלבד.
במכרז על אירוח משחקי 2016 דורגה במקום הרביעי, אחרי ריו דה ז'ניירו, מדריד וטוקיו.
לייק פלאסיד הייתה העיר האמריקנית הראשונה שאירחה את משחקי החורף, משחקי החורף של 1932. לייק פלאסיד גברה על שישה מועמדים אמריקנים נוספים (חלקם לא ערים אלא אתרי טבע) - אגם טאהו, דלות', דנוור, פארק הר בר , יוסמיטי ואלי ומינאפוליס, וכן על אוסלו ומונטריאול.
לייק פלאסיד אירחה גם את משחקי החורף של 1980, לאחר שהייתה המועמדת היחידה.
סקוו ואלי אירחה את משחקי החורף של 1960 לאחר שהועדפה על פניהן של אינסברוק (בהפרש של שני קולות), גרמיש-פרטנקירכן, סנט מוריץ וקראצ'י.
סולט לייק סיטי אירחה את משחקי החורף של 2002, לאחר שגברה על סיון, אסטרסונד וקוויבק סיטי.
דנוור נבחרה לארח את המשחקים ב-1976, לאחר שהועדפה על פניהן של סיון, טמפרה וונקובר, אך במשאל עם שנערך בקולורדו ב-1972 הצביעו רוב התושבים נגד עריכת המשחקים בעיר, והוועד האולימפי הבינלאומי החליט להעבירם לאינסברוק.
לייק פלאסיד התמודדה על אירוח מספר פעמים בהן נכשלה.
במכרז לאירוח משחקי החורף של 1948 הפסידה לסנט מוריץ, במכרז לאירוח משחקי החורף של 1952 דורגה במקום השלישי, עם קול אחד בלבד, אחרי אוסלו וקורטינה ד'אמפצו.
גם במכרז לאירוח משחקי החורף של 1956 קיבלה קול אחד בלבד, ודורגה במקום הרביעי, אחרי קורטינה ד'אמפצו, מונטריאול וקולורדו ספרינגס.
במכרז לאירוח משחקי החורף של 1968 דורגה במקום השישי, אחרי גרנובל, קלגרי, להטי, סאפורו ואוסלו.
גם סולט לייק סיטי ידעה כישלונות בטרם נבחרה לאירוח המשחקים.
במכרז לאירוח משחקי 1972 דורגה במקום השלישי, יחד עם להטי, אחרי סאפורו ובאנף.
במכרז לאירוח משחקי החורף של 1998 דורגה במקום השני, אחרי נאגנו.
ערים אמריקניות נוספות שהתמודדו על אירוח משחקי החורף ללא הצלחה:
אנקורג' דורגה במקום השישי במכרז לאירוח משחקי 1992, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון, לילהאמר וקורטינה ד'אמפצו.
במכרז לאירוח משחקי 1994 דורגה במקום הרביעי, אחרי לילהאמר, אסטרסונד וסופיה.
קולורדו ספרינגס דורגה במקום השלישי במכרז לאירוח משחקי 1956, אחרי קורטינה ד'אמפצו ומונטריאול.
עד אמצע המאה ה-20 נהנתה ארצות הברית מדומיננטיות רבה במשחקים האולימפיים, ואף מדינה אחרת לא הצליחה להתחרות בה בהישגיה באופן עקבי.
מתוך 11 אולימפיאדות שנערכו עד 1948, דורגה ארצות הברית 8 פעמים בראש טבלאות המדליות, ו-3 פעמים דורגה במקום השני, אחרי המדינה שאירחה את המשחקים (צרפת באולימפיאדת פריז (1900), בריטניה באולימפיאדת לונדון (1908) וגרמניה באולימפיאדת ברלין (1936).
השתתפותה הראשונה של ברית המועצות במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952), לאחר שנים ארוכות בהן סירבה לעשות כן, סימנה את סופו של עידן הדומיננטיות האמריקנית במשחקים.
היריבות בין המדינות בתקופת המלחמה הקרה הגיעה גם לזירה האולימפית, שנתנה לכל אחת מהן הזדמנות להפגין את עליונותן, ולעיתים גלשה לתקריות שונות, ששיאן בחרמות ההדדיים על אולימפיאדת מוסקבה (1980) ואולימפיאדת לוס אנג'לס.
בעשר האולימפיאדות שנערכו מאז החלה ברית המועצות להשתתף במשחקים ועד התפרקותה, ניצבה ארצות הברית ארבע פעמים בראש טבלת המדליות, לעומת שש פעמים שברית המועצות עשתה זאת.
עם התפרקות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה הגיעו לקצם ארבעה עשורים של יריבות בין-גושית במשחקים האולימפיים, והיריבות בין ארצות הברית לבין רוסיה, המדינה הגדולה ביותר שנוצרה מהתפרקות ברית המועצות, הייתה מעתה על רקע ספורטיבי.
מאפיין נוסף של חילופי המשטר בגוש המזרחי היה הפסקת השימוש הממוסד בסמים (בפרט סטרואידים אנאבוליים).
כתוצאה מהתפתחויות אלה, שבה ארצות הברית להיות המעצמה האולימפית העיקרית.
בתוך כך, צמחה במהירות מעצמה אולימפית חדשה, סין, שאף הצליחה לחלוף על פניה באולימפיאדה אותה אירחה, אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
מדליות אולימפיות במשחקי הקיץ, לפי אולימפיאדה
הוא נפסל בתחרות המוקדמות לאולימפיאדת מקסיקו סיטי, והחליט לפרוש.
הישג השיא שלה היה המקום החמישי בריצת 10000 מטר באולימפיאדת סיאול פיטר וסטברוק סיף זכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס אולימפיאדת אטלנטה (1996) ברוס באומגרטנר היאבקות זכה במדליות זהב באולימפיאדות לוס אנג'לס וברצלונה ובמדליית כסף באולימפיאדת סיאול מייקל ר.
מאץ רכיבה מאץ בן ה-45 זכה במדליית כסף בתחרות הקפיצות הקבוצתית אולימפיאדת סידני (2000) קליף מיידל קיאק מיידל נפצע קשה בתאונה באתר בנייה כשהיה בן 20, וכמעט איבד את רגליו.
הוא השתקם והפך לחותר קיאק אולימפי שייצג את ארצות הברית באטלנטה ובסידני רולון גארדנר היאבקות גארדנר זכה במדליית זהב לאחר שגבר בקרב הגמר על המתאבק הרוסי אלכסנדר קרלין, שלא הפסיד קרב מזה 13 שנים, לא איבד נקודה מזה 6 שנים, והיה האלוף האולימפי בשלוש האולימפיאדות הקודמות.
אולימפיאדת אתונה (2004) דון סטיילי כדורסל זכתה במדליות זהב עם נבחרת ארצות הברית באטלנטה ובסידני מיה האם כדורגל זכתה במדליות זהב עם נבחרת ארצות הברית באטלנטה ובאתונה, ובמדליית כסף בסידני אולימפיאדת בייג'ינג (2008) לופז לומונג אתלטיקה לומונג, יליד סודאן, איבד את הוריו במלחמת האזרחים, נחטף כשהיה בן 6, והצליח להימלט.
הוא שהה במשך עשר שנים במחנה פליטים בקניה, וב-2001 הגיע, כפליט לארצות הברית.
חטונה לוריג קשתות זכתה במדליית ארד עם המשלחת המאוחדת באולימפיאדת ברצלונה, ייצגה את גאורגיה באולימפיאדות אטלנטה וסידני, והשתתפה במשחקים בפעם הרביעית, כאמריקנית אולימפיאדת לונדון (2012) מריאל זגוניס סיף זכתה במדליות זהב בחרב באולימפיאדות אתונה ובייג'ינג בריישון נלון אתלטיקה נלון נורה ברגליו ב-2008, והרופאים סברו כי לא יוכל לרוץ יותר.
באולימפיאדת לונדון זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים האמריקנית ל-400X4 מטרים אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) מייקל פלפס שחייה זכה ב-23 מדליות אולימפיות בין 2000 ל-2016, יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה סימון ביילס התעמלות זכתה ב-5 מדליות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, מהן 4 מדליות זהבאולימפיאדת טוקיו (2020)אדי אלווארז
כדורסלסו זכתה עם נבחרת ארצות הברית בחמש מדליות זהב אולימפיות ובארבע אליפויות עולם.קארה וינגר אתלטיקה
ארצ'ר (Archer, מאנגלית: קַשָת), או בשמו המלא וולנטיין, תותח מתנייע 17 ליטראות, סימן 1, ארצ'ר היה משחית טנקים בריטי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
הארצ'ר נבנה על בסיס תובת טנק החי"ר הבריטי ולנטיין.
תותח ה-17 ליטראות פותח על ידי הבריטים על מנת לשמש כתותח לטנקים, אולם בעת כניסתו לשירות לא היה בידי הבריטים טנק בעל צריח שהיה גדול מספיק לשאת את התותח, מפאת ממדיו הגדולים ומשקלו הרב.
היו מספר פרויקטים לכלים שנועדו לשאת את התותח החדש, בהם משחית טנקים חדש שהתבסס על טנק הצ'רצ'יל והסבה של משחית הטנקים האמריקאי M10 שזכתה לכינוי אכילס, אך פרויקטים אלה לא היו זמינים בעת כניסתו של התותח לשירות.
כדי לגשר על הפער המבצעי, הציגו הבריטים פרויקט נוסף אשר בחן את האפשרות לביצוע הסבה על בסיס תובות של טנקים מיושנים.
במסגרת פרויקט זה נבחנו תובות של שני טנקים - הולנטיין, שנבחר בשל הצדודית הנמוכה שלו ואמינותו הגבוהה, והקרוסיידר, בשל יחס הכוח\משקל הגבוה שלו.
בסופו של דבר נבחר טנק הוולנטיין מאחר שאף על פי שכבר נחשב מיושן כטנק, עדיין היה בייצור סדרתי.
התובה של הוולנטיין הייתה קטנה באופן יחסי, ולא אפשרה את התקנתו של צריח שיהיה גדול מספיק להכיל את תותח ה-17 ליטראות.
עקב כך הוצב התותח בתוך מבנה עילי משוריין אשר היה חשוף בחלקו העליון, בדומה למשחיתי הטנקים הגרמניים מטיפוס פנצריאגר.
ואולם המבנה של תובת הוולנטיין חייב את התקנת המבנה העילי המשוריין ממש בחזית הטנק, וכדי לשמור על איזון הכלי, חייבו גודלו ומשקלו הרב של תותח ה-17 ליטראות את התקנתו כאשר הוא פונה לאחור.
מיקומו הלא שיגרתי של התותח אפשר אומנם לשמור את הארצ'ר קצר יחסית, אך בעת הירי היה מכנס התותח נהדף עד כדי ס"מ ספורים מראשו של הנהג.
בתחילה נתפסה התקנת התותח כשהוא פונה לאחור כמגבלה, אך זו התבררה במהרה דווקא כיתרון טקטי מרכזי.
הצדודית הנמוכה של הארצ'ר אפשרה להסוותו בעמדת מארב בקלות, בעוד שהתותח הפונה לאחור אפשר לצוות לירות מספר פגזים, ולסגת במהירות מהעמדה, מבלי לבזבז זמן על סיבוב לאחור.
ייצורו של הארצ'ר החל באמצע 1943, והכלים הראשונים נמסרו לצבא הבריטי באוקטובר 1944. הארצ'רים עברו את טבילת האש שלהם במהלך הפלישה לאיטליה וכן לחמו בחזית המערבית, על אדמת אירופה.
בסך הכל יוצרו כ-655 ארצ'רים עד לתום מלחמת העולם השנייה.
בשירות הצבא הבריטי, סווג הארצ'ר, כמו גם משחית הטנקים אכילס, כתותח מתנייע, ולכן הופעלו במסגרת חיל התותחנים המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירתו ארצ'רים בצבא המצרי, אשר הציב כלים מסוג זה בחצי האי סיני.
במבצע קדש, הופעלו הארצ'רים המצריים כנגד כוחות צה"ל במהלך קרב אבו עגילה ומספר כלים נפלו שלל לאחר שצוותיהם נטשו אותם.
בקרב סכר הרואיפה שממזרח לאבו עגילה, נתקלו כוחות חטיבה 7 במערך משולב של כלים נגד טנקים שביניהם היו גם 14 תותחים מתנייעים מסוג ארצ'ר.
מספר ארצ'רים נלקחו שלל בידי צה"ל והוצגו במצעד צה"ל ביום העצמאות 1957.
כיום מוצבים מספר כלים ששרדו במספר מוזיאונים ברחבי העולם, בהם גם מוזיאון יד לשריון בלטרון.
אָרֶצוֹ (באיטלקית: Arezzo) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה.
זוהי עיר עתיקה שנוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס.
העיר פרחה בימי הביניים המאוחרים, והרובע העתיק שלה שומר על אופיו מתקופה זו.
העיר היא בירת נפה באותו שם.
מיקומה בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה.
בעיר צולם הסרט האיטלקי על השואה "החיים יפים" (La Vita è bella).
ארצו ממוקמת בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה.
שוכנת על גבעה בגובה 296 מטר מעל פני הים, ומתנשאת מעל מישור ההצפה של נהר הארנו.
הרובע העתיק של העיר הנמצא על צלע הגבעה, מוקף חומה ושומר על אופיו המדיביאלי.
ארצו, בשמה הקדום ארטיום, היא אחת הערים העתיקות בטוסקנה.
נוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס.
הייתה אחת משתים עשרה הערים החברות בליגה האטרוסקית.
היא מוזכרת בכתבי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס כאחת מה"בירות האטרוסקיות" (Capitae Etruriae).
העיר נכבשה על ידי רומי בשנת 311 לפנה"ס.
בתקופת מלחמת האזרחים הרומית (בעשור השני של המאה הראשונה לפנה"ס) תמכה ארטיום בסיעה הפופולרית, במהלך השתלטות הסיעה היריבה בראשות לוקיוס קורנליוס סולה, חרב חלק גדול מהעיר.
אולם העיר התאוששה במהרה, ובתקופת שלטונו של אוגוסטוס הייתה לה שוב תקופת פריחה.
לפי אחד המקורות הייתה אז העיר השלישית בגודלה באיטליה.
במאה השלישית או הרביעית ניתן לעיר מעמד של בירת מחוז כנסייתי (דיוקסיה).
בישופי העיר היו גם השליטים הפיאודליים שלה.
בשנת 1098 השתחררה העיר משלטון הבישופים והפכה לעיר-מדינה עצמאית.
בכך החלה תקופת פריחה חדשה, תקופה בה נבנו רוב המבנים העומדים כיום ברובע העתיק של העיר.
מהבחינה המדינית ארצו תמכה בסיעת הגיבלינים והייתה במאבק מתמיד נגד פירנצה שתמכה בגואלפים.
מאבק זה נסתיים ב-1384 בניצחון פירנצה ומאז הפכה ארצו לבת חסות של פירנצה.
ידיעות ראשונות על יהודים בעיר קיימות מסוף המאה ה-14, אז היו בה מספר בנקאים יהודים.
הם גורשו ב-1406, אולם הורשו לשוב בהמשך המאה ה-15. ב-1557 הדוכס קוזימו הראשון התיר למספר משפחות יהודיות, שנמלטו מגזרות האפיפיור פאולוס הרביעי, להתיישב בארצו.
אולם ב-1570 נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולעבור, כמו כל יהודי הדוכסות הגדולה של טוסקנה, לגטו שהוקם בפירנצה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שוב קמה קהילה יהודית קטנה בעיר, קהילה זו נתחסלה במהלך המאה ה-19.
ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ב-6 באפריל 1917, כשלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה, בעקבות פרסומו של מברק צימרמן.
אף על פי שנגררה אל המלחמה בחוסר רצון בולט של רוב אזרחיה ומנהיגיה, יצאה ממנה בסופה כמנצחת הגדולה, כמעצמת על כלכלית וצבאית וכמנהיגה מוסרית של העולם המערבי.
ארצות הברית גייסה ושלחה לחזית המערבית בצרפת כמיליון חיילים במסגרת חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג.
על אף שהמשמעות הצבאית של הכוח האמריקאי בלחימה לא הייתה גדולה, הדחיפה המורלית שנתנו החיילים הרעננים לבעלי בריתם הייתה מכרעת.
בניגוד למדינות אירופה, שהיו קשורות זו בזו ברשת סבוכה של בריתות וחוזים שנבעו ממדיניות של מאזן כוחות, ארצות הברית החזיקה בתפיסה של בדלנות ביחסי החוץ שלה, בהתאם לדוקטרינת מונרו.
לפיכך, בעוד מדינות אירופה נגררו עד מהרה להשתתפות במלחמה בהתאם לבריתות ההדדיות, נותרה ארצות הברית כמשקיפה מן הצד.
על אף שהנשיא וודרו וילסון והקונגרס האמריקאי הצהירו על נייטרליות, לא הייתה ארצות הברית נייטרלית לגמרי.
מראשית המלחמה סייעו אנשי עסקים אמריקאים לבריטניה באמצעות הלוואות, משלוח סחורות תעשייתיות ותחמושת.
הציבור בארצות הברית הביע סלידה ממלחמה והסתבכות בענייני "העולם הישן".
וילסון נבחר מחדש במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916 על בסיס מצע של שלום והסיסמה "הוא שמר אותנו מחוץ למלחמה".
בנוסף, עלה במערכת בחירות זו באופן ניכר כוחם של הסוציאליסטים, שהתנגדו למלחמה.
הבריטים ניסו לעורר את דעת קהל האמריקאית לתמיכה במלחמה נגד גרמניה על רקע מוסרי, כיוון שגרמניה הפרה את ריבונותה של בלגיה הנייטרלית, אליה פלשה ללא התגרות מצדה.
סיסמת תעמולה זו הייתה "זכרו את בלגיה".
ב-7 במאי 1915 הוטבעה באוקיינוס האטלנטי אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה".
האונייה נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מצוללת גרמנית.
בעקבות פגיעת הטורפדו טבעה הספינה ו-1,198 נוסעים נספו, בהם 128 אמריקאים.
התקפה זו של צוללת גרמנית על אוניית נוסעים עוררה זעם במישור הדיפלומטי, אך עדיין ההתנגדות בציבור להילחם במלחמתה של אירופה הייתה גדולה ועזה יותר משאיפת הנקם.
אפילו המחאה הדיפלומטית של וילסון עוררה כעס בקרב תומכי הבדלנות, שחששו פן תתדרדר למלחמה.
מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם ג'נינגס ברייאן, התפטר ביוני משסבר שממשלתו תוקפנית יתר על המידה כלפי גרמניה.
בראשית 1917 סבלו בריטניה וצרפת מהתדלדלות כוחות בחזית.
מיליוני חיילים מן האימפריה הבריטית ומצרפת נהרגו בקרבות ללא הישג, בצבא הצרפתי פרצו מרידות חיילים עקב התנאים הקשים והימשכות המלחמה וברוסיה גברה התסיסה שהביאה לבסוף למהפכת אוקטובר.
בריטניה שיוועה לסיוע בכוח אדם מכריע שיכול היה להגיע רק מארצות הברית.
כיוון שהמדיניות האמריקאית כלפי בית וכלפי חוץ התבססה על טיעונים משפטיים ומוסריים ולא על בריתות, הייתה מטרתה של בריטניה לייצר עבור ארצות הברית עילה חוקית למלחמה.
ב-17 בינואר 1917 יירט הביון הבריטי מברק שנשלח משר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, אל שגריר ארצו בארצות הברית, עבור השגריר במקסיקו.
במברק, שנודע כ"מברק צימרמן", הייתה הצעה שהגרמנים יעבירו למקסיקו סכום כסף גדול שיאפשר לה לכבוש מחדש את "נחלותיה ההיסטוריות" (טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) וינסו להסית את יפן כנגד ארצות הברית.
חשיפת המברק נתנה בידיו של וילסון עילה למלחמה.
ב-3 בפברואר ניתק וילסון את היחסים הדיפלומטיים של ארצו עם גרמניה.
בניגוד למקובל ביחסים בינלאומיים עד אז, כניסתה של ארצות הברית למלחמה לא הוצגה כנובעת מאינטרס אמריקאי צר, אלא מתוך רטוריקה של "שוטר שלום" מוסרי הבא להציל את העולם מעצמו.
תפיסה זו של מה נכון וראוי לעולם נבעה מהאתוס האמריקאי.
בנאומו של וילסון במליאה משותפת של שני בתי הקונגרס ב-2 באפריל אמר הנשיא:
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה וב-7 בדצמבר 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית לצד מדינות ההסכמה.
הכרזת המלחמה לוותה בקריאה להתנדבות לשירות.
עם זאת, מתוך כמיליון חיילים שהתכוון הקונגרס לגייס, התייצבו שישה שבועות לאחר מכן רק 73,000 מתנדבים.
לפיכך חוקק הקונגרס חוק גיוס חובה, "חוק השירות הסלקטיבי" (Selective Service Act / Selective Draft Act (P.L.
76), שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית.
סוציאליסטים ואנרכיסטים, ובראשם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, הציגו טיעון לפיו המלחמה היא אינטרס כלכלי של תעשיינים, שהמלחמה מספקת להם שווקים לתוצרתם, ובנקאים, שהעניקו לבריטניה הלוואות עצומות והיו לפיכך בעלי עניין כלכלי בניצחונה.
אולם, המשיך הטיעון, אצולת הממון קונה לה דרך להשתחרר מגיוס ושולחת אל המלחמה פועלים וחקלאים עניים כדי להילחם כנגד פועלים וחקלאים עניים כמוהם.
הם הקימו את "הליגה נגד גיוס" בניו יורק שפעלה בצעדות, בהפגנות ובחלוקת חומרי תעמולה מול לשכות הגיוס.
ההתנגדות התפשטה למדינות החקלאיות של המערב התיכון ודרום ארצות הברית.
גולדמן וברקמן נאסרו על בסיס חוק זה ולבסוף גורשו לברית המועצות.
לאחר המאסר שינו ראשי הסוציאליסטים ודובריהם את דעתם והחלו להטיף בעד אחדות וכניסה למלחמה.
התנגדות נוספת נבעה גם בשל היחסים הדו-ערכיים עם בריטניה, בת ברית מצד אחד, אך מדינה שנלחמה בארצות הברית רק מאה שנים קודם לכן (במלחמת 1812).
בין המתנגדים היו גם צאצאי מהגרים מאירלנד שתיעבו את בריטניה.
אזרחי ארצות הברית לא קיבלו מידע אמיתי על הנעשה בשדה הקרב ולא ידעו על היקף ההרוגים ועל הקיפאון בחזית.
המידע לגבי המלחמה הועבר על ידי הוועדה למידע ציבורי (Committee on Public Information), שהייתה למעשה גוף תעמולה ממשלתי שעודד צעירים להתגייס.
הפרסום המוכר ביותר של הוועדה היה כרזת הגיוס "הדוד סם רוצה אותך" (המבוססת על "לורד קיצ'נר רוצה אותך")
בצד ההתנגדות פרחה גם תנועת ה"ליגה הפטריוטית".
הפטריוטים התבססו על חומרי הוועדה למידע ציבורי ועל גלי שנאה לגרמניה.
שירים רבים נכתבו לשם עידוד החיילים ומשפחותיהם, הבולט שבין כותבי השירים הפטריוטים היה ג'ורג' מ.
קוהאן, שחיבר את השיר You're a Grand Old Flag, עליו זכה ב-1936 לעיטור מדליית הזהב של הקונגרס עבור תרומתו למורל הלאומי.
הדימויים בכרזות, בשירים ובשיח הפטריוטי היו של הגרמנים כהונים וכחוטפי נשים ודימויים של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כפרא ברוטלי, ולעומת זאת דימויים של בריטניה כאישה הזקוקה לעזרתו של הגבר האמריקאי (המיוצג על ידי "הדוד סם") או של "הרוח האמריקאית" (בדמות אמזונה) המובילה את אומות העולם לחופש ולניצחון.
ארצות הברית גייסה בסופו של דבר 2.8 מיליון חיילים, מתוכם כמיליון נשלחו לחזית.
אולם הגנרל פרשינג התעקש שלא לשלוח לחזית חיילים ללא אימון רציני, ולכן רק החל מאביב 1918 נשלחו חיילים אמריקאים לחזית.
מיוני 1918 נשלחו לחזית באירופה כ-10,000 חיילים אמריקנים רעננים מדי יום.
האמריקאים לא חברו לגייסות מדינות ההסכמה אלא נלחמו במסגרת חיל משלוח עצמאי.
ככלל, ולמרות דרישות האירופים, חיילים אמריקאים לא נלחמו בשוחות בעמדות הצבאות הבריטי והצרפתי כגיבוי, אולם חיילים בגדודים אפרו-אמריקאים ופוארטוריקניים "הושאלו" כתגבורת לצבאות אלה בעמדות בשוחות.
כוחות האוויר האמריקאיים השתמשו במטוסי ספאד אס XIII וניופורט 28 צרפתיים, וחיילי השריון צוידו בטנקי רנו FT-17 צרפתיים.
בתחילת 1918 הוצבו הכוחות האמריקאיים המעטים שהיו מוכנים לפעילות קרבית לצד כוחות צרפתיים ובריטיים באזורי חזית שקטים באופן יחסי.
אולם עצם הגעתם, בפרט לאור "נטישת" רוסיה את הלחימה בעקבות מהפכת אוקטובר, היווה תמיכה מורלית לחיילים הבריטים, האוסטרלים, הקנדים והצרפתים.
הפעולה ההתקפית הראשונה של חיל המשלוח הייתה בקרב קנטיני, ב-28 במאי 1918, כאשר כוח אמריקאי שבו למעלה מ-3,000 חיילים כבש את הכפר קנטיני.
למעלה מ-1,000 מחיילי הכוח נהרגו בקרב.
לאחר קרב זה הגבירו האמריקאים את מעורבותם בקרבות.
בחודש יוני 1918 היה לכוח האמריקאי תפקיד חשוב בבלימת מתקפת האביב הגרמנית לכיוון פריז.
מתקפה אמריקאית רחבת היקף ראשונה החלה ב-12 בספטמבר 1918 בקרב סן-מייל, בו פיקד פרשינג על כוח של יותר מ-500,000 חיילים אמריקאים.
הייתה זו ההתקפה הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד היום.
עד תום המלחמה הספיק חיל המשלוח האמריקאי להשתתף בקרב בשתי חזיתות נוספות.
פרשינג שלח את רגימנט הרגלים ה-332 לאיטליה, ושני רגימנטים נוספים (ה-27 וה-339) נשלחו לחזית המזרחית.
בנאום שנשא וילסון בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918, ציין 14 נקודות למען בנייה מחודשת של אירופה לאחר השגת הניצחון.
רוב ה"נקודות" היו כלליות ודרשו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, התפרקות מנשק, השבת הריבונות לאדמות כבושות ואת זכות ההגדרה העצמית.
הנאום, שנוצר כהנחיה מוסרית עליונה, ללא תיאום עם שאר מדינות ההסכמה, שאף להגיע אל האידיאלים הגבוהים ביותר לפי תפיסתו של וילסון, והיה מבוא לכינון חבר הלאומים, בו היה מעוניין וילסון מלכתחילה.
הבנייה המחודשת של אירופה בעידן הבתר-מלחמתי לוותה באימוץ מצומצם שלהן.
כלכלת ארצות הברית נהנתה מפריחה כתוצאה מהצטרפותה של המדינה למלחמה.
בעוד שמפעלי התעשייה באירופה נפגעו וכוח האדם במדינות אלה דולדל, הרי שתעשייתה של ארצות הברית התפתחה והשיגה מובילות עולמית, שחרור מתחרות, שווקים חדשים ונרחבים, שדרשו עוד ועוד מוצרים כחלק מתהליכי השיקום, ואף הילה מוסרית נעלה של מצילים.
לאחר המלחמה ירדו בתלילות אחוזי האבטלה בארצות הברית והתפתחו מוצרים טכנולוגיים, בהם קנתה ארצות הברית עדיפות עולמית (מכוניות, רדיו, טלפון ועוד).
המלחמה העלתה את ארצות הברית על מסלול למובילות עולמית ולהפיכתה למעצמת-על.
צבא ארצות הברית, שהיה כוח סדיר זעיר לפני המלחמה, אשר הוצב ותפקד בעיקר כמשמר גבול מול מקסיקו, הפך לגוף גדול, מאורגן ומיומן שהצמיח תוך כדי המלחמה מפקדים שהיוו את שדרת הפיקוד למלחמת העולם השנייה כדאגלס מקארתור, ג'ורג' מרשל וג'ורג' פטון.
ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה.
אולם, האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז.
החיילים ששבו משדות הקטל של אירופה ציפו לשלום, לאחווה ולקיום האידיאלים של וילסון.
משנתבדו, פשטה בדור אווירה של דקדנס, ניהיליזם, נהנתנות ושטחיות שהתבטאו בתוצאות חברתיות כ"שנות העשרים הסוערות" ו"הדור האבוד".
חיילים-יוצרים אמריקאים שחזרו מן המלחמה תיארו כמו בני-דורם האירופים את מוראותיה.
בין היוצרים החשובים ניתן למנות את ארנסט המינגוויי ("הקץ לנשק") ואת דלטון טרמבו ("ג'וני שב משדה הקרב").
יהודי ארצות הברית ומלחמת העולם הראשונה
יהודים רבים יחסית היו חברים ב"גרעין הקשה" של המתנגדים הסוציאליסטים לכניסה למלחמה, בעיקר בניו יורק (גולדמן וברקמן עצמם היו יהודים).
עם זאת, בקרב המגויסים גויסו לצבא גם יהודים בגיל הגיוס.
עבורם, כמו עבור כל קבוצה אתנית בצבא, פעלה אגודה מיוחדת שסייעה להם באופן מיוחד.ויליאם סוואלסון ובנג'מין קאופמן היו בין היהודים הבודדים שזכו במדליית הכבוד על גבורתו במהלך הקרבות.
מתנדבים מקרב יהדות ארצות הברית התארגנו במסגרת הגדודים העבריים בגדוד ה-39 של קלעי המלך שכונה גם "הגדוד האמריקאי".
שורשים להקמתו נעוצים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה שיילחמו לצד בריטניה לכיבוש ארץ ישראל, אך באותה עת לא הסכימו יהודי ארצות הברית ליוזמה.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם חל שינוי בעמדתם.
היוזמים העיקריים להקמת הגדוד ב-1917 היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון שהוגלו מארץ ישראל.
הגדוד מנה 5,000 מתנדבים אנשי התנועות הציוניות "החלוץ" ו"פועלי ציון", והוא פעל תחת פיקוד בריטי.
מפקד הגדוד היה הקולונל אליעזר מרגולין.
ב-1918 נשלחו חיילי הגדוד לארץ ישראל.
כמחצית מאנשיו שהגיעו השתתפו במערכות הלחימה בעמק הירדן ובשומרון.
חלק מאנשי הגדוד הגיעו לארץ ישראל רק בתום המלחמה.
ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס הוא משפט שהתנהל בארצות הברית ב-1933 ועסק בשאלת חופש הביטוי על רקע הניסיון להוציא לאור את "יוליסס", רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס.
ג'ויס החל לכתוב את "יוליסס" ב-1915. ב-1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם פרקים מהספר בהמשכים.
משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה.
על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן:
בגיליון יולי 1920 פורסם במגזין הפרק נאוסיקה, בו לאופולד בלום מאונן בקרבת כנסייה.
עורכות המגזין נעצרו, הועמדו לדין ב-1921 בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, הורשעו ונקנסו ב-50 דולר כל אחת, והודיעו כי אין בכוונתן לפרסם עוד חומר פרי עטו של ג'ויס.
ב-2 בפברואר 1922, יום הולדתו ה-40 של ג'ויס, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר בפריז, באנגלית, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני".
המהדורה יצאה לאור ב-1,000 עותקים ממוספרים.
חלקים מסוימים של הספר, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי.
בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית ובריטניה, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים.
בבריטניה עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור.
בודקין כתב, בהתייחסו לפרק "פנלופי" הכולל את המונולוג של מולי בלום, כי:
ארצות הברית נהגה באותו אופן.
באוקטובר 1922 הוציא בית ההוצאה של הארייט שו ויבר בלונדון, שנקרא "האגואיסט", את המהדורה השנייה, ושלח לארצות הברית 500 עותקים ממוספרים שנשרפו על ידי שלטונות המכס.
ב-1929 יצאה בניו-יורק מהדורה פירטית של הספר.
הניסיונות לאי-לגליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה.
באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס", בעל הזכויות על הספר בארצות הברית, להכניס למדינה עותק אחד של הספר, בניסיון לבדוק אם השלטונות יאשרו זאת.
העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס.
במשפט שהתנהל בבית המשפט המחוזי של דרום מדינת ניו יורק טענה המדינה כי הספר מכיל דברי תועבה ולכן אין להכניסו לתחומי ארצות הברית.
בית ההוצאה יוצג על ידי הפרקליט מוריס ארנסט, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
ארנסט היה עורך דין שנרתם למאבקים בנושאים עקרוניים, ושזכה כבר במשפט סביב הוצאתו לאור של הספר "תהום הבדידות".
הוא טען כי אין בספר תועבה וכי איסור הכנסתו לארצות הברית מנוגד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בפסק הדין קבע השופט וולסי ג'ונס:
ג'ויס אמר על פסק הדין כי "מחצית מהעולם דובר האנגלית כבר נכנעה; המחצית השנייה תלך בעקבותיה".
הפרקליט שייצג את "רנדום האוס", מוריס ארנסט, ביקש מראש ששכרו יהיה תמלוגים מ"יוליסס", והוא זכה לתמלוגים עד יום מותו ב-1976.
בפברואר 1934, לאחר ניסיון כושל לערער על ההחלטה, יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים.
בבריטניה נדרשו עוד כשלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר.
לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.
ארצות הברית שלחה משלחת לכל אחד מאירועי המשחקים הפאראלימפיים.
הן במשחקי הקיץ, והן במשחקי החורף.
המשלחת האמריקאית היא אחת המשלחות המצליחות בתולדות המשחקים, וברבים מהטורנירים זכתה בכמות המדליות הגבוהה ביותר.
ארצות הברית ארחה את משחקי הקיץ הפאראלימפיים בשנת 1984 (במשותף עם בריטניה) ובשנת 1996 ונערכת לאירוח המשחקים הפאראלימפיים לוס אנג'לס (2028).
נוסף על ארחה ארצות הברית את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנת 2002 בסולט לייק סיטי.
השחיינית האמריקאית טרישה זורן היא הספורטאית המעוטרת ביותר בתולדות המשחקים הפאראלימפיים.
ספורטאיות בולטות נוספת הן השחייניות ג'סיקה לונג (29 מדליות) וארין פופוביץ' (19 מדליות) והאתלט בארט דודסון (20 מדליות).
ארצות הברית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים שנערכו עד אמצע המאה ה-20. באותה העת, הייתה ארצות הברית מעצמת הספורט היחידה.
במהלך תקופה זו אירחה ארצות הברית שתיים מהאולימפיאדות - אולימפיאדת סנט לואיס (1904) ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
שתיהן התאפיינו במיעוט ספורטאים מחוץ לארצות הברית, מסיבות שונות, מה שהוביל לדומיננטיות אמריקנית יוצאת דופן בשתיהן.
14 ספורטאים אמריקנים השתתפו באולימפיאדת אתונה (1896), ו-12 מהם זכו במדליות.
בסך הכל, זכו הספורטאים האמריקנים ב-20 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, והם ניצבו בראש טבלת המדליות (המשלחת היוונית צברה 46 מדליות, אך רק 10 מהן היו מדליות זהב, ולכן דורגה במקום השני).
רוב רובן של המדליות היו באתלטיקה - 17 מדליות, בהן 9 מדליות זהב.
ג'יימס קונולי היה לאלוף האולימפי הראשון בעידן המודרני, כשניצח בקפיצה משולשת.
בנוסף, זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק.
טום בורק ניצח הן בריצת 100 מטר והן בריצת 400 מטר ואלרי קלארק ניצח בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק.
רוברט גארט זכה במדליות זהב בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל ובמדליות כסף בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק.
ויליאם הויט זכה במדליית הזהב בקפיצה במוט ותומאס קרטיס ניצח בריצת 110 מטר משוכות.
יתר האתלטים האמריקאים שזכו במדליות אולימפיות באתונה כללו את הרברט ג'יימסון (מדליית כסף בריצת 400 מטר), ארתור בלייק (מדליית כסף בריצת 1500 מטר), אלברט טיילר (מדליית כסף בקפיצה במוט) ופרנסיס ליין (מדליית ארד בריצת 100 מטר).
שלוש המדליות הנותרות הושגו בקליעה.
סאמנר פיין זכה במדליית זהב בירי חופשי מ-30 מטר ובמדליית כסף בירי באקדח צבאי מ-25 מטר.
במקצה זה זכה במדליית הזהב אחיו הצעיר, ג'ון פיין.
באולימפיאדת פריז (1900) זכו הספורטאים האמריקנים ב-47 מדליות, מהן 19 מדליות זהב, והמשלחת האמריקנית דורגה במקום השני, אחרי המארחת, צרפת.
גם במשחקים אלה היו האתלטים הדומיננטיים בקרב המשלחת האמריקנית.
הם זכו ב-39 מהמדליות, בהן 16 מדליות זהב (מתוך 23 אפשריות).
אלווין קריינזלין היה לאתלט הראשון בהיסטוריה (והיחיד עד כה), שזוכה בארבע מדליות זהב במקצועות אישיים באולימפיאדה אחת: ריצת 60 מטר, ריצת 110 מטר משוכות, ריצת 200 מטר משוכות וקפיצה לרוחק.
ריי יורי זכה בשלוש מדליות זהב - בקפיצה לגובה מהמקום, בקפיצה לרוחק מהמקום ובקפיצה משולשת מהמקום.
אירווינג בקסטר זכה בשתי מדליות זהב - בקפיצה לגובה ובקפיצה במוט, והיה סגנו של יורי בכל שלוש תחרויות הקפיצה מהמקום.
ג'ון טוקסברי זכה במדליות זהב בריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר משוכות, במדליות כסף בריצת 60 מטר ובריצת 100 מטר ובמדליית ארד בריצת 200 מטר משוכות.
מאיר פרינסטיין זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק.
ריצ'רד שלדון זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס.
אחיו הבכור, לואיס שלדון, זכה בשתי מדליות ארד, בקפיצה משולשת ובקפיצה לגובה מהמקום.
יתר האתלטים האמריקאים שזכו במדליות זהב היו פרנק ג'רוויס (ריצת 100 מטר), מקסי לונג (ריצת 400 מטר) וג'ון פלנגן (יידוי פטיש).
ג'יימס קונולי איבד את תוארו בקפיצה משולשת, אך זכה במדליית הכסף.
גם רוברט גארט לא הצליח לשחזר את הישגיו מאתונה, והסתפק בשתי מדליות ארד, בהדיפת כדור ברזל ובקפיצה משולשת מהמקום.
אתלט בולט נוסף היה ג'וזיה מקראקן, שזכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ובמדליית ארד ביידוי פטיש.
ענף נוסף בו שלטו הספורטאים האמריקאים היה הגולף.
הם זכו בארבע מתוך שש המדליות האפשריות, ובשתי מדליות הזהב: צ'ארלס סנדס זכה בטורניר הגברים ומרגרט אבוט זכתה בטורניר הנשים, בו גם הזוכות במדליות הכסף והארד היו אמריקניות.
ארגון התחרויות באותה העת היה חובבני למדי, ומשתתפות טורניר הגולף כלל לא ידעו שהוא חלק מהמשחקים.
אבוט הלכה לעולמה בשנת 1955 מבלי שידעה שנטלה חלק במשחקים ואף לא שהייתה האישה האמריקנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
במדליית הזהב האחרונה זכו חברי מועדון החתירה וספר בואט קלאב, שהתחרו במקצה לשמונה עם הגאי.
ענפים נוספים בהם זכו ספורטאים אמריקנים במדליות היו אופניים, טניס ושיט.
הטניסאית מריון ג'ונס, שזכתה במדליית ארד, הייתה לאישה האמריקנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
אולימפיאדת סנט לואיס (1904) הייתה האולימפיאדה הראשונה שנערכה על אדמת ארצות הברית.
בתחילה נבחרה העיר שיקגו, אלא שבאותה שנה נערכה בסנט לואיס תערוכת רכישת לואיזיאנה, לציון מאה שנים לרכישת לואיזיאנה.
בהתאם, חלקם היחסי של הספורטאים האמריקנים בין מקבלי המדליות היה חסר תקדים: 239 מדליות מתוך 280 מדליות שחולקו (כ-85%) ו-78 מדליות זהב מתוך 96 מדליות זהב שחולקו (כ-81%).
זהו מספר המדליות הגבוה ביותר שבהן זכתה משלחת כלשהי באולימפיאדה אחת.
בתחרויות האתלטיקה, זכו האמריקאים ב-68 מדליות, וב-23 מתוך 25 מדליות הזהב האפשריות.
מספר ספורטאים זכו בכמה מדליות זהב.
ארצ'י האן ניצח בכל הריצות הקצרות: ריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
הארי הילמן זכה אף הוא בשלוש מדליות זהב, לאחר שניצח בריצת 400 מטר, בריצת 200 מטר משוכות ובריצת 400 מטר משוכות.
ג'יימס לייטבודי ניצח בריצות הבינוניות: ריצת 800 מטר, ריצת 1500 מטר וריצת 2590 מטר מכשולים.
ספורטאי נוסף שזכה בשלוש מדליות זהב היה ריי יורי, ששמר על כל שלושת תאריו בקפיצות מהמקום.
מאיר פרינסטיין שמר על תוארו בקפיצה משולשת, וכן ניצח בקפיצה לרוחק.
אתלט נוסף ששמר על תוארו היה ג'ון פלנגן, שניצח ביידוי פטיש.
ראלף רוז זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל, במדליית כסף בזריקת דיסקוס ובמדליית ארד ביידוי פטיש.
יתר האתלטים האמריקנים שזכו במדליות הזהב היו פרד שול (ריצת 110 מטר משוכות), תומאס היקס (ריצת מרתון), סמואל ג'ונס (קפיצה לגובה), צ'ארלס דבוראק (קפיצה במוט), מרטין שרידן (זריקת דיסקוס), מקס אמריץ' (קרב שלוש; תחרות שכללה קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 יארד) וארבעת הרצים במירוץ ארבעת המייל הקבוצתי.
המתעמלים האמריקאים זכו ב-29 מתוך 33 המדליות וב-12 מתוך 13 מדליות הזהב.
אנטון היידה זכה בחמש מדליות זהב (בתחרות הקבוצתית, בתחרות המשולבת, בסוס הסמוכות, במתח (יחד עם אדוארד הנינג) ובסוס הקפיצות (יחד עם ג'ורג' אייזר)) ובמדליית כסף אחת (במקבילים).
ג'ורג' אייזר זכה בשלוש מדליות זהב (בסוס הקפיצות (יחד עם היידה), במקבילים ובטיפוס על חבל), בשתי מדליות כסף (בסוס הסמוכות ובתחרות המשולבת) ובמדליית ארד במתח.
אדוארד הנינג זכה בשתי מדליות זהב (במתח ובג'אגלינג), ג'וליוס לנהרט זכה במדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובקרב-רב, ובמדליית כסף בקרב שלוש).
במדליית הזהב האחרונה זכה הרמן גלאס, בטבעות.
בשחייה זכו האמריקנים ב-14 מדליות, אך רק שלוש מהן היו מדליות זהב, פחות מאשר השיגה המשלחת הגרמנית.
השחיין המעוטר במשלחת היה צ'ארלס דניאלס, שזכה במדליות זהב במשחים ל-220 ול-440 יארד חופשי, מדליית כסף במשחה ל-100 יארד חופשי ומדליית ארד במשחה ל-50 יארד חופשי.
דניאלס, שהיה חבר במועדון האתלטיקה של ניו יורק, היה שותף גם לזכייה של חברי המועדון שלו במדליית הזהב במשחה השליחים ל-50X4 יארד (גם הזוכים במדליות הכסף והארד היו אמריקנים, ממועדונים משיקגו וממיזורי).
פרנסיס גיילי זכה בשלוש מדליות כסף (במשחים ל-220, 440 ו-880 יארד חופשי) ובמדליית ארד במשחה המייל, וסקוט לירי זכה במדליית כסף במשחה ל-50 יארד ובמדליית ארד במשחה ל-100 יארד.
באיגרוף התחרו רק מתאגרפים אמריקאים.
באותה העת הותר למתאגרפים להתחרות גם בקבוצת משקל גבוהה מקבוצת המשקל שלהם, וכמה מתאגרפים זכו במדליות בשתי קבוצות משקל.
אוליבר קירק ניצח הן במשקל תרנגול והן במשקל נוצה, והיה למתאגרף היחיד בהיסטוריה שזכה בשתי מדליות זהב באותה אולימפיאדה.
גם בהיאבקות התחרו מתאבקים אמריקאים בלבד.
זוכי מדליות הזהב היו רוברט קרי (משקל זבוב-קל), ג'ורג' מנרט (משקל זבוב), איזידור ניפלוט (משקל תרנגול), בנג'מין ברדשו (משקל נוצה), אוטו רהם (משקל קל), צ'ארלס אריקסן (משקל בינוני) וברנהוף הנסן (משקל כבד).
גם באופניים התחרו רק רוכבים אמריקנים.
מרקוס הרלי ניצח בארבעה מהמרוצים, לרבע מייל, שליש מייל, חצי מייל ומייל, וזכה במדליית ארד במירוץ לשני מייל.
ברטון דאונינג ניצח במירוץ לשני מייל ובמירוץ ל-25 מייל, זכה במדליות כסף במרוצים לרבע מייל, שליש מייל ומייל, ובמדליית ארד במירוץ לחצי מייל.
צ'ארלס שלי ניצח במירוץ לחמישה מייל, וטדי בילינגטון זכה בארבע מדליות: מדליית כסף במירוץ לחצי מייל ומדליות ארד במרוצים לרבע מייל, שליש מייל ומייל.
מבין 36 הטניסאים שהתחרו בסנט לואיס, 35 היו אמריקאים, וכל זוכי המדליות היו אמריקאים.
בילז רייט ניצח במקצה היחידים, ובטורניר הזוגות ניצחו הוא ואדגר לאונרד (שזכה במדליית הארד בטורניר היחידים).
בחתירה היו כל המתחרים במקצי היחידים, הזוגות והרביעיות אמריקנים.
במקצה השמיניות התחרה בצוות האמריקאי צוות קנדי, והאמריקאים זכו בזהב.
בתחרויות הקשתות התחרו רק ספורטאים אמריקנים.
מתילדה האוול זכתה בשלוש מדליות זהב, בשני מקצי היחידות ובמקצה הקבוצתי.
ג'ורג' ברייאנט זכה בשני מקצי היחידים לגברים והיה שותף לזכייה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית.
בהרמת משקולות זכו האמריקנים בחמש מדליות מתוך שש.
אוסקר אוסטהוף זכה במדליית זהב בהנפה ביד אחת, ובמדליית כסף בהרמה בשתי ידיים, ופרנק קוגלר זכה במדליות ארד בשני המקצים.
קוגלר זכה גם במדליית כסף בהיאבקות ובמדליית ארד במשיכת חבל.
חמישה אמריקנים זכו במדליות בקפיצה למים, בהם שני זוכי מדליות הזהב, ויליאם דיקי וג'ורג' שלדון.
שחקני הגולף האמריקאים זכו בשש מדליות, בהן מדליית זהב אחת, בתחרות הקבוצתית (המנצחים היו חברי מועדון מאילינוי).
במשיכת חבל זכו קבוצות אמריקאיות בשלוש המדליות.
במדליית הזהב זכתה קבוצה ממילווקי.
ארבעה אמריקאים התחרו ברוקה, והמנצח היה צ'ארלס ג'קובוס.
תחרויות הסיף נשלטו בידי המשלחת הקובנית.
האמריקנים אמנם זכו בארבע מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
שלושה מועדוני כדורמים אמריקנים התחרו בטורניר, ובמדליית הזהב זכה מועדון האתלטיקה של ניו יורק.
בכדורגל התחרו שתי קבוצות אמריקניות וקבוצה קנדית אחת, שזכתה במדליית הזהב.
בלקרוס התחרו שני מועדונים קנדים ומועדון אמריקני אחד, מסנט לואיס, והמועדון האמריקני סיים במקום השני.
השתתפותה של ארצות הברית באולימפיאדת לונדון (1908) לוותה בתקרית דיפלומטית, שהיוותה את אחד האירועים הראשונים בתולדות המשחקים האולימפיים, בהם גלשה הפוליטיקה למשחקים.
בטקס הפתיחה צעדו המשלחות באצטדיון האולימפי, וכאשר חלפו על פני תאו של המלך אדוארד השביעי, נדרש נושא הדגל להרכינו כלפי המלך.
נושא הדגל האמריקני, ראלף רוז, סירב לעשות זאת, במחאה על סירובה של בריטניה להעניק עצמאות לאירלנד.
בהיבט הספורטיבי, זכו הספורטאים האמריקנים ב-47 מדליות, בהן 23 מדליות זהב, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי המארחת, בריטניה.
גם במשחקים אלה היו מרבית הישגי המשלחת באתלטיקה.
האתלטים האמריקנים זכו ב-34 מדליות, מהן 16 מדליות זהב (מתוך 27 אפשריות).
מל שפרד ניצח בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר, והיה שותף גם לזכייתה של נבחרת השליחים האמריקנית במדליית הזהב.
ריי יורי זכה בפעם השלישית ברציפות במדליות זהב בקפיצה לגובה מהמקום ובקפיצה לרוחק מקומי (התחרות השלישית בה ניצח פעמיים בעבר, קפיצה משולשת מהמקום, לא נערכה בלונדון).
מרטין שרידן שמר אף הוא על תוארו בזריקת דיסקוס, וזכה גם במדליית זהב בזריקת דיסקוס בסגנון יווני ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק מהמקום.
ג'ון פלנגן זכה בתואר האולימפי ביידוי פטיש בפעם השלישית ברציפות, וגם ראלף רוז שמר על תוארו, בהדיפת כדור ברזל.
ג'וני הייז זכה במדליית הזהב בריצת המרתון אף שהגיע השני, לאחר שהזוכה במקום הראשון, האיטלקי דוראנדו פייטרי נפסל, מאחר שהשופטים סייעו לו לחצות את קו הסיום, אליו הגיע מותש.
יתר זוכי מדליות הזהב היו פורסט סמית'סון (ריצת 110 מטר משוכות), צ'ארלס בייקון (ריצת 400 מטר משוכות), פרנק איירונס (קפיצה לרוחק), הארי פורטר (קפיצה לגובה), אדוארד קוק ואלפרד גילברט (חלקו את המקום הראשון בקפיצה במוט).
הארי הילמן, שזכה בשלוש מדליות זהב בסנט לואיס, הסתפק הפעם במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות.
ג'ון גארלס זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל, וביל הור זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בסגנון יווני ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס.
ג'ון קרפנטר ניצח בריצת 400 מטר, אך הבריטים ערערו על ניצחונו, בטענה שהפריע לווינדהם הולסוול, והמארגנים החליטו לקיים ריצה חוזרת.
האמריקנים, שאצלם היו נהוגים כללים אחרים מאשר הכללים לפיהם נהגו הבריטים, טענו כי לא מדובר בהפרעה, וסירבו להתייצב לריצה החוזרת.
מאחר שמבין ארבעת הרצים בשלב הגמר, שלושה היו אמריקנים, רץ הולסוול לבדו (וניצח).
התקרית המחישה את הצורך בקביעת כללים בינלאומיים אחידים לתחרויות השונות.
הקלעים האמריקנים זכו בשש מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
וולטר וינאנס ניצח במקצה הירי במטרה נעה דמוית אייל, וכן ניצחו האמריקאים בשני מקצים קבוצתיים.
המתאבק ג'ורג' מנהרט, שבלונדון ניצח במשקל זבוב, זכה במדליית זהב שנייה, הפעם במשקל תרנגול.
ג'ורג' דול זכה במדליית הזהב במשקל נוצה.
בתחרויות השחייה סיימו האמריקנים עם שתי מדליות בלבד.
צ'ארלס דניאלס זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, ונבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי, בה היה חבר, זכתה במדליית הארד.
במדליית הזהב האחרונה זכה ג'יי גולד, בז'ו דה פום.
אמריקאים נוספים זכו במדליות בקפיצה למים ובקשתות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) שבה ארצות הברית להוליך את טבלת המדליות, לאחר שהספורטאים האמריקאים זכו ב-63 מדליות, בהן 25 מדליות זהב (אחת יותר מהמארחת שוודיה).
המדליות הושגו בחמישה ענפים בלבד.
כבעבר, רוב המדליות הושגו באתלטיקה - 42 מדליות, מהן 16 מדליות זהב (מחצית ממדליות הזהב שחולקו).
רלף קרייג ניצח בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ארבעת הרצים שהיו שותפים לזכייה במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים זכו גם במדליות אישיות: צ'ארלס ריידפאת' ניצח בריצת 400 מטר, אדוארד לינדברג זכה במדליית ארד באותו מרוץ, טד מרדית' ניצח בריצת 800 מטר, ומל שפרד היה סגנו.
פלאט אדמס ניצח בקפיצה לגובה מהמקום וזכה במדליית הכסף בקפיצה לרוחק מהמקום.
אחיו הצעיר, בנג'מין, זכה במדליות הכסף והארד בשתי תחרויות אלה, בהתאמה.
פאט מקדונלד זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים.
ראלף רוז השיג תוצאות הפוכות, כשזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל רגילה.
הייתה זו האולימפיאדה השלישית ברציפות בה זכה רוז במדליות.
מיידה הפטיש מאט מקגראת', שזכה במדליית כסף בלונדון, שיפר את הישגו וזכה במדליית זהב.
ג'ים ת'ורפ ניצח הן בקרב חמש והן בקרב עשר, ואולם שנה לאחר המשחקים שלל ממנו הוועד האולימפי הבינלאומי את המדליות, לאחר שהתברר כי שיחק בקבוצת בייסבול, וקיבל שכר בשל כך, בניגוד לכללים שאסרו על ספורטאים מקצוענים להשתתף במשחקים.
ב-1983, 30 שנים לאחר מותו, הוחלט להשיב לת'ורפ את המדליות בהן זכה.
יתר זוכי מדליות הזהב היו פרד קלי (ריצת 110 משוכות), אלברט גטרסון (קפיצה לרוחק), אלמה ריצ'רדס (קפיצה לגובה), הארי בבקוק (קפיצה במוט) וחמשת הרצים בריצת 3000 מטר קבוצתית.
שניים מהם זכו במדליות גם בריצת 1500 מטר - אייבל קיוויאט במדליית כסף ונורמן טייבר במדליית ארד.
אתלטים אמריקאים נוספים שבלטו במשחקים בסטוקהולם כללו את דונלד ליפינקוט (מדליית כסף בריצת 200 מטר ומדליית ארד בריצת 100 מטר) ואלווה מאייר (מדליית כסף בריצת 100 מטר).
הקלעים האמריקאים זכו ב-14 מדליות, בהן 7 מדליות זהב (מתוך 18 אפשריות).
אלפרד ליין ניצח במקצי הירי באקדח מ-25 ומ-50 מ', והיה שותף לזכייה בתחרות הקבוצתית בירי באקדח מ-50 מטר.
פרדריק הרד ניצח במקצה הירי ברובה מ-50 מ' בשכיבה, וזכה גם בשתי מדליות ארד בתחרויות קבוצתיות.
ג'יימס גראהם ניצח במקצה הירי בצלחות חרס, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית בתחרות זו.
במדליית הזהב השביעית זכתה הנבחרת האמריקנית בירי ברובה צבאי.
השחיינים זכו בארבע מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
דיוק קהנמוקו ניצח במשחה ל-100 מטר חופשי, והארי הבנר ניצח במשחה ל-100 מטר גב.
שניהם היו שותפים לזכיית נבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי במדליית כסף.
שני הענפים נוספים בהם זכו ספורטאים אמריקנים במדליות היו אופניים ורכיבה.
גם באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הוליכה ארצות הברית את טבלת המדליות, בפער ניכר מהמדורגת אחריה (שוודיה), עם 95 מדליות, בהן 41 מדליות זהב.
בניגוד לעבר, הקלעים זכו במספר הרב ביותר של מדליות זהב - 13 (מתוך 21 מדליות), וב-23 מדליות בסך הכל.
קארל אוסבורן זכה בשש מדליות, בהן ארבע מדליות זהב: בירי ברובה צבאי מ-300 מטר בעמידה, ובמקצים הקבוצתיים בירי ברובה צבאי מ-300 מטר בשכיבה, בירי חופשי ובירי ברובה צבאי מ-300 ומ-600 מטר בשכיבה.
כן זכה במדליית כסף במקצה הקבוצתי בירי ברובה צבאי מ-300 מטר בעמידה ובמדליית ארד במקצה הקבוצתי בירי במטרה נעה דמוית אייל.
קארל פרדריק זכה בשלוש מדליות זהב - בירי באקדח מ-50 מטר ובמקצים הקבוצתיים בירי באקדח מ-50 מטר ובירי באקדח צבאי מ-30 מטר.
מוריס פישר הגיע להישג דומה, כשניצח במקצה הירי בשלושה מצבים מ-300 מטר והיה שותף לזכיות הקבוצתיות בירי בשכיבה מ-300 מטר ובירי חופשי.
לורנס נוסליין זכה במדליות זהב הן במקצה האישי והן במקצה הקבוצתי בירי באקדח צר-קנה, במדליית כסף במקצה הקבוצתי בירי ברובה צבאי בעמידה ובמדליות ארד ביריב ברובה צבאי בעמידה ובירי במטרה נעה דמוית אייל.
מארק ארי זכה במדליות זהב בירי בצלחות חרס, הן במקצה היחידים והן במקצה הקבוצתי.
כן זכתה במדליית זהב נבחרת הקלעים שהתחרתה בירי ברובה צבאי מ-600 מטר.
באתלטיקה זכו האמריקנים ב-29 מדליות, בהן 9 מדליות זהב.
צ'ארלי פדוק זכה במדליות זהב בריצת 100 מטר ובמירוץ השליחים ל-100X4 מטרים, ובמדליית כסף בריצת 200 מטר.
פטריק ראיין זכה במדליית זהב ביידוי פטיש ובמדליית כסף בזריקת 56 ליברות.
פאט מקדונלד, שזכה במדליית זהב ביידוי פטיש סטוקהולם, זכה באנטוורפן במדליית זהב בזריקת 56 ליברות.
יתר זוכי מדליות הזהב היו אלן וודינג (ריצת 200 מטר), פרנק לומיס (ריצת 400 מטר משוכות), ריצ'מונד לנדון (קפיצה לגובה), פרנק פוס (קפיצה במוט) והרצים בריצה הקבוצתית ל-3000 מטר.
מוריס קירקזי, שהיה בין האצנים שזכו במדליית זהב במירוץ השליחים, זכה גם במדליית כסף בריצת 100 מטר, וכן היה חבר נבחרת הרוגבי שזכתה במדליית זהב.
השחיינים האמריקנים שלטו בבריכת השחייה, וזכו ב-16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב (מתוך 10 אפשריות).
דיוק קהנמוקו שמר על תוארו מסטוקהולם במשחה ל-100 מטר חופשי.
נורמן רוס ניצח במשחים ל-400 ול-1500 מטר חופשי.
הן קהנמוקו והן רוס היו חברים גם בנבחרת השליחים שזכתה במדליית זהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
וורן קילואה בן ה-16 זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב.
אתלדה בלייבטריי הייתה לשחיינית האמריקנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
בלייבטריי ניצחה במשחים ל-100 ול-300 מטר חופשי, וזכתה במדליית זהב שלישית במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי.
גם בקפיצה למים הייתה המשלחת האמריקנית המעוטרת ביותר, עם 8 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
קלרנס פינקסטון זכה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטר ובמדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר, לואיס קון זכה במדליית זהב בקפיצה מ-3 מטר ואיילין ריגין זכתה במדליית זהב במקצה המקביל לנשים.
בחתירה זכו האמריקנים ב-4 מדליות, בהן 3 מתוך 5 מדליות הזהב האפשריות.
ג'ון קלי ניצח במקצה היחידים, ויחד עם פול קוסטלו זכה במדליית הזהב גם במקצה הזוגות.
במדליית הזהב השלישית זכו החותרים במקצה השמיניות.
גם המתאגרפים זכו בארבע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב: פרנקי ג'נארו (משקל זבוב), סמואל מוסברג (משקל קל) ואדי איגן (משקל חצי כבד).
שישה מתאבקים אמריקנים זכו במדליות, אך רק אחד מהם זכה במדליית זהב, צ'ארלס אקרלי, בסגנון חופשי במשקל נוצה.
מדליות נוספות הושגו בסיף ובהחלקה אומנותית (בטרם החלו משחקי החורף, נערכו תחרויות אלה במסגרת משחקי הקיץ).
בענפים הקבוצתיים הגיעו חלק מהנבחרות להישגים נאים.
נבחרת הרוגבי זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה על הנבחרת היחידה מלבדה שהשתתפה במשחקים, נבחרת צרפת.
נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת קנדה, ובמשחק על מדליית הכסף הפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה.
נבחרת הפולו הייתה אחת מארבע נבחרות שהשתתפו במשחקים.
בחצי הגמר הפסידה לנבחרת ספרד, ובמשחק על המקום השלישי גברה על נבחרת בלגיה, וזכתה במדליית הארד.
נבחרת הכדורמים הודחה בחצי הגמר בידי נבחרת בריטניה.
אולימפיאדת פריז (1924) הייתה האולימפיאדה השלישית ברציפות בה הוליכה ארצות הברית את טבלת המדליות, ובהפרש ניכר מהמדורגת במקום השני, פינלנד.
הספורטאים האמריקנים זכו ב-99 מדליות, מהן 45 מדליות זהב.
האתלטיקה חזרה להיות הענף המוביל, עם 32 מדליות, מהן 12 מדליות זהב.
הארולד אוסבורן זכה בשתי מדליות זהב, בקרב עשר ובקפיצה לגובה.
בקרב עשר קבע אוסבורן שיא עולם חדש (7710.775 נקודות), ובקפיצה לגובה קבע שיא אולימפי (1.98 מ').
באד האוזר זכה אף הוא בשתי מדליות זהב, כשניצח הן בהדיפת כדור ברזל והן בזריקת דיסקוס.
ג'קסון שולץ זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר ובמדליית כסף בריצת 100 מטר.
יתר זוכי מדליות הזהב היו דניאל קינזי (110 מטר משוכות), מורגן טיילור (400 מטר משוכות), דהארט הבארד (קפיצה לרוחק), לי בארנס (קפיצה במוט), פרד טוטל (יידוי פטיש) ורביעיות השליחים ל-100X4 ול-400X4 מטר.
צ'ארלי פדוק איבד את תוארו מאנטוורפן, וזכה במדליית כסף בריצת 200 מטר.
מאט מקגראת' בן ה-49 זכה במדליית כסף ביידוי פטיש, 12 שנים לאחר שזכה בתואר האולימפי במקצוע זה.
השחיינים זכו ב-19 מדליות, מהן 9 מדליות זהב (מתוך 11 אפשריות).
ג'וני וייסמילר זכה במדליות הזהב במשחים ל-100 ול-200 מטר חופשי, והיה שותף לזכייה במדליית הזהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
דיוק קהנמוקו, שאיבד את התואר האולימפי ב-100 מטר חופשי לאחר שתי זכיות רצופות, הסתפק במדליית הכסף, ואחיו הצעיר סמואל זכה במדליית הארד.
וורן קילואה שמר על תוארו במשחה ל-100 מטר גב, ורוברט סקלטון ניצח במשחה ל-200 מטר חזה.
אתל לאקי זכתה במדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי.
מרתה נורליוס ניצחה במשחה ל-400 מטר חופשי וסיביל באואר עשתה זאת במשחה ל-100 מטר גב.
שתיים מהשחייניות שהשתתפו במשחה השליחות זכו במדליות גם במשחים האישיים: מריאצ'ן וזלאו זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, וגרטרוד אדרלה זכתה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-100 ול-400 מטר חופשי.
הקלעים זכו ב-9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
מוריס פישר זכה בשתי מדליות זהב נוספות, בירי מ-600 מטר ובמקצה הקבוצתי בירי חופשי.
ג'ון בולס זכה במדליית זהב בירי מ-100 מטר במטרה נעה דמוית אייל, ובמדליית ארד במקצה הקבוצתי המקביל.
הנרי ביילי ניצח בירי מ-25 מטר, ובמדליית הזהב החמישית זכתה הנבחרת שהתחרתה בתחרות הקבוצתית בירי בצלחות חרס.
בטניס הייתה השליטה האמריקנית ברורה, עם 6 מדליות, בהן כל 5 מדליות הזהב.
הלן וילס ניצחה בטורניר היחידות, ויחד עם הייזל וייטמן ניצחה בטורניר היחידות.
וייטמן זכתה אף היא במדליית זהב שנייה, בטורניר הזוגות המעורבים, בו התחרתה לצדו של ריצ'רד ויליאמס.
וינסנט ריצ'רדס זכה במדליות זהב בטורניר היחידים ובטורניר הזוגות (בו התחרה לצדו של פרנסיס האנטר) ובמדליית הכסף בטורניר הזוגות המעורבים (בו התחרה לצדה של מריון ג'סאפ).
ענף נוסף בו הפגינו האמריקנים שליטה הוא הקפיצה למים, עם 11 מדליות (מתוך 15 אפשריות) ו-4 מדליות זהב.
אלברט וייט זכה במדליות זהב הן בקפיצה מ-3 מטר והן בקפיצה מ-10 מטר.