tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוליוש ברד"ח היה חבר סגל של אוניברסיטת ורשה וקודם לדרגת פרופסור.
בנוסף לכך הוא עבד במכון לחקר תולדות מדינה ומשפטים בוורשה.
ברד"ח כתב מספר ספרים שהוקדשו להיסטוריה של פולין וליטא.
בנוסף למספר עיטורים שהוא קיבל בתקופה פולין הקומוניסטית בשנת 2002 הוא קיבל עיטור "התחדשות פולין" ובשנת 2006 "עיטור הצטיינות" הליטאי.
יוליוס כריסטיאן שטוקהאוזן היה זמר ומנחה זמרים גרמני.
הוריו של שטוקהאוזן, פרנץ שטוקהאוזן (1868-1792), נבלן ומלחין, ומרגרתה שטוקהאוזן, זמרת סופרן, היו מוזיקאים מוכשרים, שזיהו את כישרונו ועודדו את פיתוחו.
עוד לפני שמלאו לו עשרים, הצטיין שטוקהאוזן בנגינה בפסנתר, עוגב, כינור וצ'לו.
בשנת 1845 החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז, שם למד נגינה בפסנתר אצל צ'ארלס האלה וקאמיל-מארי סטאמאטי ופיתוח קול אצל מנואל גארסיה.
ב-1849 המשיך את לימודיו אצל גארסיה בלונדון.
עד מהרה יצא שמו כזמר בריטון קונצרטי ראוי לציון.
מ-1862 עד 1869 התגורר בהמבורג כמנצח על האגודה הפילהרמונית והאקדמיה לזמרה.
את חמש השנים הבאות עשה בשטוטגרט כזמר החצר של מלך וירטמברג, אחר התמנה למנצח התאחדות הזמרים של יוליוס שטרן בברלין, שם נשאר עד 1878, כאשר הוזמן לקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט כפרופסור לזמרה.
חילוקי דעות עם יואכים ראף, המנהל, הובילו לפרישתו כעבור שנה וייסוד בית ספר משלו, שהתפרסם עד מהרה ברחבי העולם.
לאחר מותו של ראפ (1882), חזר שטוקהאוזן לקונסרבטוריון, אבל המשיך לנהל את בית ספרו הוא.
בין תלמידיו של שטוקהאוזן היו קלאריס וייטהיל, קרל פרון, אנטון סיסטרמאנס, מקס פרידלנדר, ג'ני האן, יוהאן מסכרט, הרמינה ספיז, הוראשו קונל והוגו גולדשמידט.
הוא יצר "שיטת שירה", (Gesangsmethode) סשנת 1884, מדריך, שתלמידתו סופי לווה תרגמה לאנגלית.
אחיו, פרנץ שטוקהאוזן הבן, היה מנצח מקהלה ידוע-שם, שלמד אצל איגנץ מושלס.
בתו, יוליה שטוקהאוזן-וירת' נישאה ליוזף, בנו של הכנר הגרמני המפורסם עמנואל וירת'.
היא כתבה את הביוגרפיה של שטוקהאוזן.
היינריך יוליוס קלפרות היה בלשן, היסטוריון ומזרחן גרמני.
קלפרות היה אחראי, יחד עם ז'אן-פייר אבל-רמיזא, לקידום חקר מזרח אסיה בתחומי אירופה.
קלפרות היה הראשון שהעלה את המונח "שפות הודו-אירופיות".
יוליוס שאוב היה עוזרו ושלישו של אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית, משנות ה-20 ועד התאבדותו ב-30 באפריל 1945.
בתקופות הקשות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הצטרף שאוב למפלגה הנאצית.
לאחר שאיבד את עבודתו עקב חברותו, שכר אותו היטלר כעוזרו האישי, תפקיד שמילא במשך למעלה מ-20 שנה.
שאוב דאג לחפציו האישיים של היטלר, מסמכיו ומסעותיו, והפך לדמות מהימנה במעגל הפנימי של היטלר.
בשנת 1924 הוא נכלא יחד עם היטלר בשל מעורבותו בניסיון ההפיכה "הפוטש במרתף הבירה" שאירעה בנובמבר 1923 במינכן.
עם הזמן הוא הפך לידיד קרוב עם היטלר.
הוא קודם לתפקיד עוזר ראשי ושלישו של היטלר באוקטובר 1940. מאוחר יותר, ביולי 1944, במהלך התדרוך הצבאי בצריף וולפסשאנזה, בו התפוצצה פצצה בניסיון להתנקש בחייו של היטלר, והרגה כארבעה אנשים ופצעה כעשרים נוספים, שאוב לא נכח בתדרוך וניצל בעקבות שהותו בבניין אחר במתחם.
שאוב קיבל פקודה לעזוב את הפיהררבונקר בסוף אפריל 1945 ולהשמיד את כל חפציו האישיים ומסמכיו של היטלר.
הוא נעצר על ידי האמריקאים ב-8 במאי 1945. שאוב נפטר ב-27 בדצמבר 1967 במינכן.
יוליוס שאוב נולד ב־20 באוגוסט 1898 במינכן, עיר בדרום בוואריה שהייתה קתולית ברובה.
ב־28 ביוני 1914 נרצחו הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה ורעייתו על ידי קבוצת מורדים סרבים ובוסנים, דבר זה עורר את פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה.
ב־17 בינואר 1917, שאוב גויס לשרת כחובש שדה בצבא הגרמני.
לדברי טראודל יונגה, אחת ממזכירותיו של היטלר: "שתי רגליו של שאוב נפצעו במלחמה, מה שהפך אותו לנכה למחצה".
עם סיומה של המלחמה, שאוב מצא עבודה כעובד קבלן במשרד האספקה המרכזי של מינכן.
לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה, גרמניה נקלעה לפשיטת רגל, עוול חברתי, עוני, פשיעה ואבטלה המונית.
במהלך השפל הגדול, הוקמו בגרמניה מספר אגודות פוליטיות וצבאיות קיצוניות, שייצגו הן את השמאל הקיצוני והן את הימין הקיצוני.
בתוך המשבר הזה, שאוב החליט להצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית הנאצית, שנודעה מאוחר יותר בשם המפלגה הנאצית, והפך לחבר מספר 81. התוכנית הפוליטית של המפלגה הייתה בעיקרה דחייה של תנאי חוזה ורסאי ואימוץ אנטישמיות ואנטי-בולשביזם, בהשראת אדולף היטלר והשקפת עולמו.
לאחר שהצטרף למפלגה הנאצית, שאוב איבד את עבודתו במשרד האספקה המרכזי של מינכן.
בעת ששמע את החדשות, היטלר שכר אותו כעוזרו האישי.
לאחר מכן, שאוב טיפל במסמכים סודיים, נשא כסף לשימושו של היטלר ומילא גם את תפקידי המזכירות וגם את תפקידי האבטחה.
הוא היה חלק מחוג שומרי הראש הקטן של היטלר.
בשנת 1923, הנאצים הרגישו חזקים מספיק כדי לנסות לתפוס את השלטון במינכן.
הם החליטו לצעוד על העיר, בהשראת הצעדה המוצלחת של בניטו מוסוליני אל רומא.
ניסיון ההפיכה, שנודע בשם הפוטש במרתף הבירה, של היטלר וכוחותיו הצבאיים למחצה, האס אה, נכשל בהשתלטות על מינכן.
לאחר מכן, שאוב ונאצים אחרים נעצרו ונכלאו יחד עם היטלר בכלא לנדסברג.
שאוב נידון לשנה וחצי בכלא.
הוא שוחרר ב-31 בדצמבר 1924, 11 ימים לאחר שחרורו של היטלר ב-20 בדצמבר.
לאחר שחרורו של היטלר מהכלא, בתחילת 1925 התרחשה רפורמה רשמית במפלגה הנאצית.
באותה שנה הורה היטלר על הקמת יחידת שומרי ראש קטנה חדשה שהוקדשה לשירותו האישי.
היא נועדה לספק הגנה אישית להיטלר באירועים, ובאירועים של המפלגה.
שאוב הפך לחבר מייסד מספר שבע של היחידה, שנודעה בשם אס אס והופיעה לראשונה באפריל.
שאוב המשיך בתפקידו כעוזר אישי וכשליש של היטלר.
התפתחה ביניהם ידידות, אשר ניכרת בכך שהיטלר הופיע מאוחר יותר כעד בחתונתו השנייה של שאוב.
מזכירתו של היטלר טראודל יונגה ציינה כי שאוב ראה את עצמו כ"אדם חשוב ומשמעותי להפליא" למטרה הנאצית.
ראש הלופטוואפה, הרייכסמרשל הרמן גרינג, שנתן כינויים הומוריסטיים כמעט לכל מי שהיה במעגל הפנימי של היטלר, כינה את שאוב רייזרמרשל ("מרשל הנסיעות") מכיוון שבדרך כלל דאג לסידורי הנסיעה של היטלר ולעיתים קרובות ליווה אותו.
בנסיעות רכב, שאוב היה אחד האנשים שהורשו לנסוע באופן קבוע במכוניתו האישית של היטלר.
מאוחר יותר הוא הפך לעוזרו הראשי של היטלר ולשליש (Chefadjutant des Führers) באוקטובר 1940, במקומו של וילהלם ברוקנר .
מרטין בורמן, אז ראש המטה במשרדו של סגן הפיהרר רודולף הס, עמד מאחורי החלפתו של ברוקנר על ידי שאוב, שהיה קרוב יותר לבורמן.
בורמן האמין כי הדבר יוביל את שאוב לתמוך בו ככל שיגדל כוחו, והוא גם האמין שניתן יהיה לתמרן את שאוב.
חלק מתפקידיו של שאוב היה לתת פקודות מבצעיות יומיומיות לראש האבטחה האישית של היטלר, יוהאן רטנהובר משירות ביטחון הרייך (RSD).
הוא גם הורשה להשתמש במאבטחי שירות ביטחון הרייך לסידורים ולשירותי שליחויות.
בשנת 1943 הוא קודם לדרגתו הסופית, אס אס-אובר-גרופנפיהרר.
מכיוון שהיטלר לא אהב שינויים בכוח אדם ואהב לשמור סביבו פנים מוכרות, שאוב נשאר בצוות של היטלר במשך למעלה מ-20 שנה.
יוכן פון לאנג תיאר את שאוב כאחד מ"חבריו הרב-תכליתיים של היטלר מימים ימימה".
בנוסף לשירותו בצוות האישי של היטלר, נבחר שאוב כציר לרייכסטאג במרץ 1936 מטעם מחוז הבחירה 24 בוואריה עילית-שוואביה, מושב עליו שמר עד סוף המשטר הנאצי.
בהמשך מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה ספגה תבוסה גדולה בכל החזיתות, החליטו קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג וחבריו לקשר לחסל את היטלר ואת ההנהגה הנאצית, להקים ממשלה חדשה ולהציל את גרמניה מהרס מוחלט.
שטאופנברג קיבל את ההזדמנות ב-20 ביולי 1944 בתדרוך צבאי במפקדה הצבאית של היטלר ששכנה בפרוסיה המזרחית, המכונה "מאורת הזאב".
הוא הצליח לעבור את האבטחה ולהטמין פצצה מתחת לשולחן הישיבות.
הפצצה התפוצצה, ופצעה אנושות שלושה קצינים וסטנוגרף שמת זמן קצר לאחר מכן.
שאוב היה בבניין אחר בזמן הפיצוץ.
הוא מיהר למצוא את היטלר, ששרד עם פציעות קלות בלבד, וכך גם גברים אחרים שנכחו במקום, שהיו מוגנים מפני פיצוץ הפצצה על ידי רגל שולחן הישיבות.
בעקבות האירוע, היטלר הוציא סמל לכבוד כל הפצועים או ההרוגים בפיצוץ; "אות הפציעה של 20 ביולי".
הנוכחים בוועידה אמרו מאוחר יותר כי שאוב ניסה לטעון באופן שקרי שהוא נפצע כדי להיות זכאי לסמל.
בינואר 1945, היטלר וצוותו עברו לפיהררבונקר ששכן ברובע מיטה במרכז ברלין.
במהלך ועידת הצהריים של קרב ברלין ב-22 באפריל, הכריז היטלר לראשונה כי המלחמה אבודה.
היטלר הורה לשאוב לשרוף את כל המסמכים מהכספת שלו בבונקר ושתי כספות בלשכת קנצלר הרייך.
שאוב ביצע את המשימה ב-22 או 23 באפריל 1945. בימים הבאים, היטלר הורה לחלק ניכר מצוותו האישי לעזוב את ברלין.
היטלר גם הורה לשאוב לשרוף את תכולת הכספות האישיות של הדיקטטור במינכן ובברגהוף שבאוברזלצברג .
פעולתו האחרונה כעוזר וכשליש הייתה להשמיד את הפיהררסונדצוג , הרכבת האישית של היטלר באוסטריה.
לאחר המלחמה, בעודו מחזיק במסמכי זיהוי מזויפים, הציג שאוב את עצמו כ"יוזף הובר".
הוא נעצר על ידי חיילים אמריקאים ב-8 במאי 1945 בקיצביל, ונשאר במעצר עד 17 בפברואר 1949. בסופו של דבר, שאוב סווג על ידי חוקרי דה-נאציפיקציה כ"חבר מטייל" בלבד ולא הואשם או נקשר לפשעי מלחמה כלשהם.
שאוב נפטר ב-27 בדצמבר 1967 בעיר הולדתו, מינכן.
מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, תיארה את שאוב בזיכרונותיה כ"אדיב ביותר, אך גם סקרן מאוד".
היא מציינת עוד כי "למטרות היסטוריות, לא כדאי להרחיב עליו".
יוליוס קיסר (איטלקית: Giulio Cesare, בשם המקורי ג'וליו צ'זארה במצרים, Giulio Cesare in Egitto) היא אופרה בשלוש מערכות מאת ג'ורג' פרידריך הנדל עם ליברית בשפה האיטלקית מאת ניקולה פרנצ'סקו היים.
הליברית נגזרת מהליברית בעלת אותו שם מאת ג'אקומו פרנצ'סקו בוסאני, שבוצעה לראשונה בשנת 1677 בוונציה עם מוזיקה מאת אנטוניו סרטוריו.
יוליוס קיסר הוצגה לראשונה ב-20 בפברואר 1724 בתיאטרון קינגס בלונדון.
לרגל האירוע, הליברית של היים, שתורגמה לאנגלית על ידו, הועמדה לרשות הציבור כדי לסייע בהבנת האופרה.
כמו כל האופרות הרציניות של תחילת המאה השמונה עשרה, יוליוס קיסר כמעט ונשכחה במהלך המאה התשע עשרה, רק כדי לחזור לבמה בשנת 1922, בגטינגן, אם כי בגרסה מתוקנת.
עם זאת, בתקופה האחרונה האופרה הוכיחה את עצמה כאחת המוערכות ביותר על ידי קהל מודרני בשל הנגישות והנעימות של המוזיקה של הנדל, עד כדי כך שהיא הוצגה במאות הפקות במדינות שונות.
התפקידים הראשיים והדמויות של טולומיאו ונירנו, שנכתבו במקור לקסטרטים, מועלים כיום על ידי קונטרלטים, מצו-סופרנים או על ידי קונטרה-טנורים.
בביצועים המודרניים הראשונים, במיוחד בגרמניה, הניסוי של טרנספוזיציה של התפקידים שהוקצו בעבר לקסטרטים (או נשים בתפקידי מכנסיים) אוקטבה אחת הורחב גם ליוליוס קיסר, על מנת להפוך אותם למקובלים יותר על טעמים אמנותיים משתנים, והתפקיד הראשי הופקד כתוצאה מכך בידי בריטונים; כיום נטייה אנטי-היסטורית זו ננטשה כמעט לחלוטין.
אופרה זו, הנחשבת לאחת הטובות ביותר של הנדל, בנויה בסגנון המלודרמה המטאסטזית, וזוכה לשבחים מעל לכל בזכות כתיבה קולית מעולה, השפעתה הדרמטית והתזמור המפואר.
הפורמט העכשווי - השוזר אהבה ופוליטיקה, קנאה וגבורה, מבלי להזניח את נושאי הנקמה והרדיפה אחר התהילה - נתמך כאן, אפילו טוב יותר מאשר במקומות אחרים, על ידי שפע של קטעי רצ'יטטיביים לסירוגין עם מספר גדול במיוחד של אריות, המתחלפות בהרמוניה מוחלטת, ומחזירות את כל העוצמה הדרושה לפעולה הדרמטית ולאחדות התפאורתית.
בעיקר מסיבות אלה, יוליוס קיסר הפך לחלק מהרפרטואר של בתי האופרה בעולם וכיום יש לו את מספר ההקלטות הגדול ביותר מבין האופרות של הנדל.
יוליוס קיסר במצרים כולל אנסמבל תזמורתי המורכב מ:
שתי חליליות, חליל רוחבי, שני אבובים, שני באסונים.
באסו קונטינואו (צ'לו, קונטרבס, בסון, צ'מבלו).
על הבמה: שני אבובים, שני כינורות וסולו ויולה, נבל, ויולה דה גמבה, תיאורבו, צ'לו סולו ובסון, אובליגטו קרן לבד על הבמה.
הסיפור מתרחש באלכסנדריה, מצרים, ומבוסס על הפרק ההיסטורי של המערכה שערך יוליוס קיסר בשנים 48-47 לפנה"ס, כאשר לאחר שניצח את אויבו פומפיוס בקרב פרסלוס, רדף אחריו עד גדות הנילוס.
שלטון ממלכת מצרים, הטריבונט של רומא, מחולק בין שני האחים פרעה, קלאופטרה ותלמי, שכל אחד מהם ביקש בדרכו להתחנף בפני קיסר ולהדיח זה את זה כדי לזכות בשלטון יחיד בלתי מעורער.
יוליוס קיסר וחייליו מגיעים כמנצחים לחופי הנילוס.
קורנליה, אשתו של פומפיוס, מתחננת לרחמים עבור בעלה: קיסר נענה לבקשתה, בתנאי שפומפיוס יתייצב בפניו אישית.
זמן קצר לאחר מכן, אכילס, גנרל בצבא תלמי, מציג בפני קיסר ארון קבורה המכיל את ראשו של פומפיוס: מי שהורה על הריגתו היה תלמי, שקיווה לזכות בכך בחסדו של קיסר.
אולם המנהיג נחרד מאכזריותו של מלך מצרים, ומבקש מיד לפגוש אותו כדי לתבוע ממנו דין וחשבון על הפשע; קוריוס, טריבון של קיסר, מציע לנקום את מותו בשם קורנליה על ידי הריגת המלך, בתקווה שהיא תתאהב בו ותתחתן איתו.
קורנליה טוענת, עם זאת, שמותו של אדם נוסף לא יקל על כאבה; ססטו, בנה, נשבע לנקום את מות אביו.
אכילס מדווח לפטרוקלוס על זעמו של קיסר; המלך חושש שגרם לו לאבד את חסדו, ומבטיח להרוג אותו: אכילס מציע לבצע את הרצח, ומבקש בתמורה את ידה של קורנליה, בה התאהב.
בינתיים, קלאופטרה מחליטה להשתמש בקסמיה כדי לפתות את קיסר: היא לובשת את דמותה של הפילגש לידיה והולכת לפגוש אותו.
בינתיים, קורנליה, המוטרדת מכאב, משנה את דעתה ומחליטה להרוג את תלמי, אך ססטו מבטיח לעשות זאת במקומה; קלאופטרה, שעדיין נראית כמו לידיה, מבטיחה לשלושה את תמיכת מלכת מצרים ומפקידה אותם בידי נירנו, אשת חצר של תלמי הנאמנה לה.
קיסר הולך לפגוש את תלמי; אף על פי שתלמי מתייחס אליו בידידות, המנהיג מגלה, באמצעות משחק מילים מיומן, כי אינו סומך עליו ומצפה לבגידה.
קורנליה וסקסטו פורצים פנימה, וסקסטו מאתגר את תלמי לדו-קרב; המצרי מאשים אותו בניסיון רצח מלכותי ומורה לכלוא אותו ואת אמו (בה הוא מאוהב); אכילס מציע לקורנליה את חירותה בתמורה לכך שתתמסר לו: האישה מסרבת בזעם, והשניים נכלאים בתאים נפרדים.
קלאופטרה, מחופשת ללידיה, הולכת אל קיסר ושרה לו שיר הלל לחציו של קופידון, מצליחה לגרום לו להתאהב בה.
בינתיים, קורנליה מקבלת ביקור מאכילס ופטרוקלוס, שניהם נשבעים לה אהבה, אך היא דוחה את שניהם, שכן היא רואה בהם את רוצחי אהובה.
מתוך מחשבה שגורלה נחרץ, קורנליה מנסה להתאבד, אך נירנו, שהצליח להבריח את ססטו, עוצר אותה.
נירינו מגלה שתלמי, שנפגע מכך שדחתה אותו, החליט להפוך את קורנליה לאחת מפילגשיו כדי שיוכל לעשות בה כרצונו; אך החצרן רקם תוכנית להחדיר את ססטו להרמון עם אמו, כדי שיוכל להרוג את תלמי כשהוא לבד וחסר הגנה.
בינתיים, קלאופטרה, שעדיין מתחזה ללידיה, מפלרטטת עם קיסר; קוריוס פורץ פנימה ומזהיר את המנהיג כי הוא נבגד: חייליו של תלמי פורצים לחדרו כדי להרוג אותו.
קלאופטרה חושפת את זהותה ומפצירה בקיסר לברוח, אך הוא מחליט להילחם ופונה להתעמת עם אויביו.
תלמי מבקר בהרמון, שם הוא מנסה לבעול את קורנליה; ססטו מתנפל עליו, אך נעצר על ידי אכילס: הגנרל מכריז כי קיסר מת במארב אמש.
אכילס תובע את קורנליה כפרס על מותו של קיסר, אך תלמי חוזר בו מהבטחתו ודורש את קורנליה לעצמו.
ססטו, המום, מנסה להתאבד, אך אמו מזכירה לו את הנדר שלו: תלמי חייב למות בידיו, אחרת פומפיוס לא ינקום.
האירועים האחרונים הובילו לעימות בין קלאופטרה לתלמי, שצבאותיהם נלחמים זה בזה.
זועם על כפיות הטובה של תלמי, אכילס שוקל לבגוד בו ולהצטרף לקלאופטרה; אך תלמי, ששמע על תוכניתו, דוקר אותו למוות.
בתחילה, נראה כי אלת הניצחון מחייכת לתלמי: קלאופטרה נלכדת ועומדת להיות מוצאת להורג, אך המלכה מתעמתת עם אחיה ואומרת לו כי הדבר היחיד שהיא מתחרטת עליו הוא אובדן קיסר, שגם היא התאהבה בו.
אך המנהיג לא מת: הוא שרד את הקשר, ומסתתר במדבר.
ססטו יוצא לחפש אותו כדי להרוג אותו, ומוצא את אכילס גוסס: לפני מותו, הגנרל נותן לו חותם שיעניק לו את הפיקוד על מאה קושרים המתנגדים לתלמי, ויאפשר לו גם לחדור בחשאי לארמון.
זמן קצר לאחר מכן, באופן מפתיע, קיסר מופיע שוב ומבקש מססטו למסור לו את החותם, ומבטיח להביא את קורנליה וקלאופטרה למקום מבטחים במחיר חייו.
קיסר הולך לשחרר את קלאופטרה, והשניים מתאחדים נגד תלמי, שמובס.
תלמי המזועזע מנסה לאנוס את קורנליה, אך ססטו פורץ פנימה והורג אותו: פומפיוס סוף סוף נוקם.
קיסר וקלאופטרה נכנסים באלכסנדריה בניצחון: קלאופטרה מוכרזת כמלכת מצרים ומבטיחה לקיסר את נאמנותה המוחלטת לרומא; השניים גם מצהירים על אהבתם זה לזו.
קיסר מכריז על שחרור מצרים מעול העריצות, ומביע את רצונו שתפארת רומא תתפשט לכל עבר.
מקהלה – יחי אלקיד שלנו סצנה I.
אריה של קיסר – עזוב את ארץ מצרים סצנה I.
אריה של קיסר – אתה חוטא, אני אומר סצנה III.
אריה של קורנליה – אני נטולת כל נחמה סצנה IV.
אריה של ססטו – התעוררו בלבכם סצנה IV.
אריה של קלאופטרה – אל תתייאש; מי יודע?
אריה של תלמי – הרשע, הבוגד, הבלתי ראוי סצנה VI.
רצ'יטטיב ואריה של קיסר – נשמתו של פומפיוס הגדול – הוא אינו כה נאה ויפה סצנה VII.
אריה של קלאופטרה – אישה מקסימה יכולה הכל סצנה VII.
אריוזו של קורנליה – בחיקך, אבן ידידה סצנה VIII.
אריה של ססטו – תקווה יקרה, לב זה סצנה VIII.
אריה של קלאופטרה – אתה הכוכב שלי סצנה VIII.
אריה של קיסר – לך בשקט ובסתר סצנה IX.
אריה של אכילה – אתה הלב של הלב הזה סצנה XI.
דואט של קורנליה וססטו – נולדתי לבכות סצנה XI.
אריה של קלאופטרה – אני מעריצה אתכם, תלמידי סצנה II
אריה של קיסר – אם במדשאה פורחת ונעימה סצנה II
אריוזו של קורנליה – בכו, עיניים עצובות סצנה III
אריה של אכילה – אם אינך אכזרית כלפי סצנה IV
אריה של תלמי – אכזרי, הקפדתך סצנה IV
אריה של קורנליה – חדל כבר להיאנח סצנה VI
אריה של ססטו – הנחש הפגוע לעולם לא ינוח סצנה VI
אריה של קלאופטרה – ונוס היפה סצנה VII
אריה של קיסר – לאור הנשק סצנה VIII
מקהלה הוא ימות, קיסר, הוא ימות סצנה VIII
רצ'יטטיב ואריה של קלאופטרה – מה אני שומעת?
– אם אינך מרחם עליי סצנה VIII
אריוזו של תלמי – אלות יפות של לב זה סצנה IX
אריה של ססטו – הרוחות הנושבות, עריץ ואכזרי סצנה XI
אריה של אכילס – מהברק של חרב זו סצנה I
אריה של תלמי – אכניע את גאוותך סצנה II
אריה של קלאופטרה – אבכה על גורלי סצנה III
ליווי ואריה של קיסר – מהסכנה הגועשת – רוחות, אנא, רחמו עליי סצנה IV
אריה של קיסר – אותו נחל, שנופל מההר סצנה V
אריה של ססטו – הצדק כבר על הקשת סצנה VI
רצ'יטטיב ואריה של קלאופטרה – אתן, משרתותיי הנאמנות – הסערה שברה את הספינה סצנה VII
אריה של קורנליה – אין עוד מה לפחד לנשמה זו סצנה IX
דואט של קלאופטרה וקיסר – יקירי!
מקהלה – חזור עתה לליבנו סצנה אחרונה.
שנה ליהוק: (קיסר, קלאופטרה, ססטו, קורנליה, תלמי) מנצח תווית
1966 בוריס כריסטוף, לידיה מריפיטרי, אוגניו פרננדי, אורליה דומינגז, מסימיליאנו מלספינה ניקולא רסיניו מונדו מוזיקה
1967 ג'וסטינו דיאז, בוורלי סילס, בוורלי וולף, מורין פורסטר, ספירו מאלאס יוליוס רודל RCA
1969 דיטריך פישר-דיסקאו, טטיאנה טרויאנוס, פיטר שרייר, ג'וליה המרי, פרנץ קרס קרל ריכטר דויטשה גרמופון
1989 מרטין דופוי, פטריציה אורצ'יאני, ג'וזלה ליגי, רקל פירוטי, סוזנה אנסלמי מרצ'לו פאני נובה ארה
1991 ג'ניפר לארמור, ברברה שליק, מריאן רורהולם, ברנדה פינק, דרק לי רגין רנה ג'ייקובס הרמוניה מונדי
2002 מריאנה מיג'אנוביץ', מגדלנה קוזנה, אן סופי פון אוטר, שרלוט הלנקנט, בוג'ון מהטה מארק מינקובסקי ארכיון
2011 מארי-ניקול למיו, קארינה גאווין, אמוקה בארת, רומינה באסו, פיליפו מינצ'יה אלן קרטיס Naïve Records
2005 שרה קונולי, דניאל דה ניז, אנג'ליקה קירכשלאגר, פטרישיה ברדון, כריסטוף דומאו ויליאם כריסטי Opus Arte
2011 לורנס זאצו, נטלי דסיי, איזבל לאונרד, ורדווי אברהמיאן, כריסטוף דומו עמנואלה חיים Virgin Classics
2012 אנדראס שול, ססיליה ברטולי, פיליפ ז'רוסקי, אן סופי פון אוטר, כריסטוף דומו ג'ובאני אנטוניני Decca
הוא היה אחראי על השיקום מטעם הקונגרס, כשהוא מתעמת עם יורשו של לינקולן, אנדרו ג'ונסון.
בתור נשיא שנבחר פעמיים, הוביל גרנט את הרפובליקנים במאבקם מול התמיכה בקונפדרציה ובעבדות, הגנה על מתן האזרחות לשחורים, ותמיכה בשגשוג כלכלי לכל המדינה.
נשיאותו ספגה ביקורת בגלל הגנתו על עמיתים מושחתים, ובכהונתו התמקד בליברליזם ובזכויות האזרח ופחות במערכת האקונומית של המדינה, מה שהוביל למשבר הפיננסי של 1873.
לאחר שסיים ב-1843 את לימודיו בווסט פוינט, שירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ואף קיבל הערכה רבה על תפקודו בה כאשר רכב מול אש האויב כדי לספק תחמושת לעמדות.
לאחר המלחמה התחתן עם ג'וליה בוגס דנט ב-1848. הזוג גר באחוזה שאביה של ג'וליה העניק להם (ביחד עם כמה עבדים) ונולדו להם ארבעה ילדים.
גרנט הגיע ממשפחה שהתנגדה לעבדות ואף הוא התנגד לה ולכן הוא עבד לצד עבדיו בשדה ולבסוף שחרר אותם.
גרנט פרש מהצבא ב-1854. הוא התקשה להסתדר כלכלית - תחילה ניסה את מזלו בחקלאות וכאשר זה לא צלח הוא החל לעבוד בחנות של אביו.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בשנת 1861, חזר גרנט לצבא בהפצרת קולונל שהכירו ממלחמת מקסיקו.
על גרנט הוטלה המשימה לגייס גדוד שהוא יעמוד בראשו, וכך הוא חזר לשירות צבאי.
בשנת 1862 השתלט גרנט על קנטקי ועל רוב טנסי, והוביל את כוחות האיחוד לניצחון בקרב שילה, תוך שהוא משיג מוניטין כמפקד תקיף וקר רוח (דבר זה התבטא במחשבתו הצלולה ומתן פקודות סדורות בקרב חרף האבדות הקשות שספג צבא האיחוד.
הוא שילב עבדים שחורים משוחררים בתוך צבא האיחוד.
ביולי 1863, לאחר מערכת ויקסבורג, הביס גרנט את צבאות הקונפדרציה והשתלט על נהר המיסיסיפי, כשהוא מחלק את הקונפדרציה לשניים.
לאחר עוד ניצחונות, קידם אותו לינקולן לתפקיד לוטננט גנרל, ולאחר מכן בהחלטת הקונגרס הוא מונה לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית בשנת 1864. גרנט התעמת עם רוברט אי.
לי מפקד צבא הקונפדרציה בסדרה של קרבות עקובים מדם, ולכד את צבאו בריצ'מונד.
גרנט הוביל מספר מבצעים צבאיים הרסניים בחזיתות אחרות.
באפריל 1865 נכנע לי בפני גרנט וכך הסתיימה המלחמה.
ההיסטוריונים מחשיבים את גרנט כגאון צבאי, והאסטרטגיות שלו מופיעות בספרי הלימוד של ההיסטוריה הצבאית, אולם מיעוט מתוכם טוען שניצח בזכות כוח ולא בזכות אסטרטגיה.
גרנט ראה בחיילי צבא הקונפדרציה אזרחים תועים ולא אויב ולכן הוא גם נהג בהם באדיבות וחמלה כאשר נכנעו.
לאחר מלחמת האזרחים ורצח הנשיא לינקולן התמנה גרנט לנשיא.
גרנט הוביל את הצבא בפיקוח על שיקום מדינות הקונפדרציה לשעבר הליך שנקרא "השיקום".
הוא נבחר לנשיא בשנת 1868 ושוב בשנת 1872, וייצב את האומה במהלך תקופת השיקום הסוערת, כשהוא מחסל את הקו קלוקס קלאן שעלה בדרום, ואוכף מתן זכויות הצבעה ואזרח למיעוטים בעזרת הצבא ומחלקת המשפטים.
הוא השתמש בצבא כדי לבנות את המפלגה הרפובליקנית בדרום, בהתבסס על בוחרים שחורים, צפוניים שעברו לדרום ("צקלונאים"), ותומכים לבנים מהדרום ("scalawags").
לאחר הענקת זכויות הצבעה לשחורים, זכו הרפובליקנים ברוב והשחורים נבחרו לקונגרס ולמשרדים ממשלתיים.
בכהונתו השנייה, הקואליציות הרפובליקניות בדרום התפצלו והובסו אחת אחת כשה"גואלים" (השמרנים הלבנים) השיגו שליטה מחדש באמצעי כפייה אלימים.
מדיניות השלום עם האינדיאנים של גרנט הקטינה את האלימות בתחילה, אולם לאחר מכן הובילה אל מערכת בלק הילס ב-1876, כשג'ורג' ארמסטרונג קסטר והגדוד שלו נהרגו בקרב ליטל ביגהורן.
בממשל גרנט הייתה השחיתות הגדולה ביותר במאה ה-19. הוא מינה את נציב שירות המדינה הראשון.
בתחום מדיניות החוץ, ביקש גרנט להגדיל את הסחר וההשפעה האמריקניים, תוך שמירה על שלום עם העולם.
הממשל שלו פתר בהצלחה סכסוך עם בריטניה על רקע בנייתן של אוניות עבור כוחות הקונפדרציה (האונייה "אלבמה") בעזרת הסכם משנת 1871. גרנט מנע מלחמה עם ספרד, אבל הקונגרס דחה את ניסיון הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית שניסה להוביל.
במדיניות הסחר יישם ממשל גרנט את תקן הזהב וביקש לחזק את הדולר.
האשמות השחיתות החמירו במהלך הקדנציה השנייה שלו, ותגובתו לבהלת 1873 לא הועילה וגרמה לשפל תעשייתי בן חמש שנים שגרם לאבטלה גבוהה, מחירים נמוכים, רווחים נמוכים ופשיטות רגל.
גרנט עזב את תפקידו ב-1877 ונסע לטיול דיפלומטי מסביב לעולם.
בשנת 1880 לא הצליח גרנט לזכות במועמדות הרפובליקנית ולזכות בכהונה שלישית כנשיא.
כשהוא גוסס מסרטן הגרון, השלים את כתיבת זיכרונותיו, שזכו להצלחה כלכלית רבה.
מותו בשנת 1885 הוביל לאבל כבד.
ההיסטוריונים במאה ה-20 העריכו את נשיאותו באופן שלילי לפני שמורשתו השתקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. החוקרים מדרגים את תקופת נשיאותו כגרועה, בעיקר בגלל השחיתות שהייתה בה.
הוא נחשב לנשיא גרוע יחסית, אולם מחקרים שבוחנים את נושא זכויות האזרח העריכו את ממשלו בצורה חיובית.
היירם יוליסס גרנט נולד בפוינט פלזנט, אוהיו, ב-27 באפריל 1822, לג'סי רוט גרנט, שהיה בורסקאי וסוחר, ולחנה גרנט (סימפסון).
אבות אבותיו, מת'יו ופרסיליה גרנט, הגיעו ב-1630 אל מושבת מסצ'וסטס.
סבא רבא של גרנט נלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, וסבו, נח, שירת במלחמת העצמאות האמריקנית במהלך קרב גבעת בנקר.
לאחר מכן, התיישב נח בפנסילבניה ונישא לרייצ'ל קלי, בתו של חלוץ ממוצא אירי.
בנם ג'סי היה חבר במפלגה הוויגית, שהתנגד לעבדות.
ב-1823 עברה המשפחה אל ג'ורג'טאון, שם נולדו עוד חמישה ילדים: סימפסון, קלרה, אורוויל, ג'ני ומרי.
בגיל חמש, החל גרנט את לימודיו, ולאחר מכן למד בשני בתי ספר פרטיים.
בחורף 1836–1837 למד במייסביל, ובסתיו 1838 למד באקדמיה על שם ג'ון רנקין.
בנעוריו, פיתח גרנט כישרון רכיבה על סוסים, והיה מחובר מאוד לחיה.
הוא לא חיבב את עבודת הבורסקאות, ואביו החליט לתת לו להסיע מטעני אספקה ואנשים בעגלות סוסים.
בניגוד לאחיו, לא נדרש גרנט ללכת לכנסייה עם הוריו המתודיים (היו שטענו שהסיבה לכך הייתה ששנא את המוזיקה בכנסייה).
במשך שארית חייו, לא הצטרף למוסד דתי.
תחילת הקריירה הצבאית וחייו האישיים
אביו של גרנט ביקש מחברו בקונגרס המלצה שתוגש לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית שבווסט פוינט, ניו יורק.
גרנט סירב לקבל זאת, אולם אביו שכנע אותו להצטרף לאקדמיה.
כשנפתח מקום לצוער ב-1839, התקבל גרנט לאקדמיה.
חבר הקונגרס רשם בטעות את שמו כ"יוליסס ס' גרנט", והשם הפך לשמו החדש (לפי גרנט, ה-ס' לא אמרה כלום, אולם חבר הקונגרס היה סבור שמשמעותה הוא סימפסון, שם נעוריו של אמו).
גרנט החל את לימודיו ב-1 ביולי 1839, כצוער, והתאמן באקדמיה במשך ארבע שנים.
הוא כונה "סם" בקרב חבריו, כיוון שראשי התיבות "U.S" סימנו גם את שמו של הדוד סם.
גרנט טען ש""חיי הצבא לא קסמו לי ולא חשבתי אף לרגע להישאר בצבא".
הוא היה גרוע יחסית בלימודיו, אולם קיבל ציונים מעל הממוצע במתמטיקה ובגאולוגיה.
גרנט היה מופנם והיו לו כמה חברים טובים.
גרנט נודע כפרש מומחה ואמיץ.
מתוך רצון לשבור את השגרה הצבאית, למד ציור.
גרנט סיים את לימודיו ב-1 ביולי 1843, במקום העשרים ואחת מתוך כיתה של שלושים ותשע.
גרנט שמח לעזוב את האקדמיה וביקש להתפטר מתפקידו בתום ארבע שנות שירות.
למרות כישרונו עם סוסים, לא עבר אל חיל הפרשים (כיוון שמעמדו בקרב הכיתה לא הצדיק זאת), אלא לגדוד רגלים.
משימתו הראשונה של גרנט הייתה באזור סנט לואיס, מיזורי.
גרנט סופח לאחד מהבסיסים הצבאיים הגדולים במערב, אולם הוא עצמו ציפה כבר לפרוש ולעסוק בחינוך.
במהלך מגוריו במיזורי פגש אחות של חייל מתקופתו באקדמיה, ג'וליה דנט, והתארס לה ב-1844. כעבור ארבע שנים נישאו ב-22 באוגוסט 1848. בסוף החודש, הביא גרנט את ג'וליה אל אוהיו, לפגוש את משפחתו.
היו להם ארבעה ילדים: פרדריק, יוליסס הבן (באק), אלן (נלי) וג'סי.
בעקבות המתיחות מול מקסיקו לאחר סיפוחה של רפובליקת טקסס בידי האמריקנים, שלח הנשיא ג'ון טיילר את היחידה של גרנט אל לואיזיאנה, בפיקודו של המייג'ור גנרל, זאכרי טיילור.
כשמלחמת ארצות הברית–מקסיקו פרצה, פקד הנשיא ג'יימס פולק על הצבא האמריקני לפלוש למקסיקו ב-1846. גרנט הוביל הסתערות פרשים בקרב ברסקה דה לה פאלמה.
במונטריי, התנדב להעביר תשדורת על סוס בתוך רחוב מלא צלפים.
פולק, שהודאג מהאהדה כלפי הגנרל טיילור, חילק את חייליו, ושלח חלק מהחיילים (כולל גרנט) ליחידה חדשה תחת הגנרל וינפילד סקוט.
צבאו של סקוט הגיע דרך הים לוראקרוס, והתקדם אל מקסיקו סיטי.
הצבא נלחם בצבא מקסיקו בשני קרבות מחוץ לעיר.
גרנט חשק בתפקיד קרבי והורשה לו לקחת חלק במשימות מסוכנות.
כך, למשל, סחבה יחידתו הוביצר מפורק והרכיבה אותו מחדש בצריח כנסייה כדי לירות על חיילים מקסיקניים.
אומץ הלב שלו הוביל לקידומו לתפקיד קפטן באופן זמני.
ב-14 בספטמבר 1847, נכנס צבאו של סקוט אל העיר, והמקסיקנים הסכימו לשלום לאחר מכן.
במהלך המלחמה, למד גרנט אסטרטגיות קרב מסקוט.
הוא כתב שכך למד על מנהיגות צבאית, וטען שאת סגנון המנהיגות למד מטיילור.
למרות זאת, הוא עצמו התנגד למלחמה וטען שהשטחים שהושגו נועדו להרחבת העבדות.
הוא טען שהמלחמה הייתה אחת מהמלחמות הלא צודקות שהכריזה אומה חזקה על אחת חלשה יותר ממנה, וטען שמלחמת האזרחים הייתה העונש לאומה בעקבות התוקפנות במקסיקו.
לאחר המלחמה, עברו גרנט וג'וליה אל דטרויט ולאחר מכן אל ניו יורק.
ב-1852, הועבר אל אזור הפסיפיק נורת' וסט, וג'וליה, שהייתה בחודש השמיני של ההיריון, לא ליוותה אותו.
התפרצות של כולרה במהלך הנסיעה הובילה את גרנט להקמת בית חולים מאולתר למען החולים.
באוגוסט הגיע אל סן פרנסיסקו, ולאחר מכן נשלח צפונה, לטריטוריית אורגון (שהפכה לוושינגטון במרץ 1853).
משכורתו לא הספיקה כדי לתמוך במשפחתו, וגרנט ניסה ונכשל בכמה ניסיונות עסקיים.
במכתב לג'וליה, טען שהאינדיאנים לא היו מזיקים, והוא טען שהאדם הלבן לא התייחס אליהם בצורה הוגנת.
גרנט קודם לדרגת קפטן ב-5 באוגוסט 1853, ופיקד על גדוד חיל רגלים בקליפורניה.
הוא הגיע אל האזור ב-5 בינואר 1854. כשהיה בודד במוצב הגשום, ללא משפחתו, החל לשתות, כמו רבים מהקצינים במוצב.
מכתביו לג'וליה חשפו את דיכאונו, והוא טען שהיה מוכן לעזוב את המוצב "מרצון או לא מרצון".
אף על פי שהשתכר, שירותו במלחמה העניק לו את הזכות לבחור להתפטר במקום לעמוד למשפט.
ללא משכורת ומחשש מתגובת אשתו, החליט גרנט לחזור למשפחתו בסנט לואיס, בלי ביטחון לגבי עתידו.
נפוצו שמועות על הרגלי השתייה שלו, אולם גרנט הכחיש שזאת הייתה סיבת ההתפטרות שלו.
בגיל שלושים ושתיים, ללא ניסיון בשוק האזרחי, התקשה גרנט במשך שבע שנים.
אביו הציע לו עבודה בסניף של העסק המשפחתי באילינוי, אולם בתנאי שאשתו תחיה בנפרד ממנו.
ב-1855, ניסה לעסוק בחקלאות אצל חותנו בסנט לואיס, והשתמש בעבדים של אביה של ג'וליה.
החווה לא הצליחה וכדי להרוויח כסף מכר עצי הסקה ברחובות סנט לואיס.
כעבור שנה עברה המשפחה אל שטח בחווה של חותנו, וגרנט בנה בית שם.
בהלת 1857 פגעה בחקלאים, וגם בגרנט, שהשכיר את ביתו כעבור שנה.
ב-1857, רכש גרנט עבד בן שלושים וחמש, ויליאם ג'ונס.
ללא הצלחה בחקלאות, עזבה המשפחה את החווה לאחר לידת ילדם הרביעי ב-1858. כעבור שנה, שחרר גרנט את העבד שלו ולא מכר אותו למרות הצורך בכסף.
המשפחה עברה לבית קטן בסנט לואיס, שם עבד כגובה חובות אצל בן דודה של ג'וליה, ללא הצלחה.
ב-1860, הציע לו ג'סי את העבודה באילינוי ללא תנאים.
החנות מכרה מוצרי עור ורכשה עורות מחקלאים.
גרנט ומשפחתו עברו לבית שכור באותה השנה.
רבים טענו שגרנט היה מחובר פוליטית לחותנו, שהיה חבר במפלגה הדמוקרטית.
בבחירות של 1856, תמך גרנט בג'יימס ביוקנן הדמוקרטי, בטענה שהתנגד לג'ון פרימונט הרפובליקני, שעמדותיו נגד העבדות יכלו לגרום לפרישת הדרום.
ב-1859, קרבתו לדמוקרטים מנעה ממנו להפוך למהנדס במדינה.
בבחירות ב-1860, תמך בפתיחות בסטיבן דאגלס ולא באברהם לינקולן, אולם העדיף את לינקולן על פני ג'ון ברקינרידג'.
גרנט לא היה תושב אילינוי ולא יכול היה להצביע.
לאחר היבחרו של לינקולן, פרש הדרום, החרים רכוש ממשלתי והקים את קונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-12 באפריל 1861, פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית כשחיילי הקונפדרציה תקפו את פורט סאמטר בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
כעבור יומיים גייס הנשיא לינקולן 75,000 מתנדבים וערך פגישה המונית לעידוד הגיוס.
גרנט, שהיה מנוסה בקרבות, התבקש להוביל את המאבק.
גרנט עצמו לא הגיב בחריפות לפרישת הדרום לפני פורט סאמטר, אולם נאום של עורך דינו של אביו, ג'ון רולינס, הצית בו את הפטריוטיות.
רולינס הפך לעוזרו הצבאי של גרנט במהלך המלחמה.
ללא דרגה רשמית בצבא, סייע גרנט בגיוס המתנדבים וליווה אותם אל ספרינגפילד, בירת אילינוי.
גרנט הניח שהמלחמה תהיה מנת חלקם של מתנדבים.
מושל אילינוי, ריצ'רד ייטס, הציע לגרנט פיקוד על מיליציה לצורך אימון מתנדבים, אולם הוא רצה תפקיד בחזית.
הוא ניסה לנצל את קשריו עם הגנרל ג'ורג' מקללן לשם כך, אולם מקללן סירב לפגוש אותו, כשהוא זוכר את מוניטין השכרות של גרנט.
בעזרת חברו מוושינגטון, חבר הקונגרס אליהוא וושבורן, קודם גרנט לדרגת קולונל ב-14 ביוני והטיל משמעת בגדוד רגלים.
גרנט קשר חייל אל עמוד מפני שהשתכר.
לאחר מכן הועבר לצפון מיזורי, ולינקולן קידם אותו לדרגת בריגדיר גנרל.
מייג'ור גנרל ג'ון פרימונט, שהאמין בכוחו של גרנט, העניק לו פיקוד על יחידת חיילים בסוף אוגוסט.
ב-7 בנובמבר 1861 חצו גרנט וחייליו את הנהר מיסיסיפי ותקפו חיילי קונפדרציה במיזורי, ללא פקודה.
הם כבשו את המחנה, אולם תגבורת אילצה אותם לסגת.
למרות זאת, נסך הקרב ביטחון בחיילי גרנט.
לאחר מכן ביקש גרנט ממפקדו, הנרי האלק (לינקולן פיטר את פרימונט) רשות לפגוע בפורט הנרי שבטנסי, כדי לפתוח את הנהר טנסי לתנועה של האיחוד.
האלק הסכים בתנאי שהמתקפה תהיה בגיבוי של הצי, וחייליו של גרנט לכדו את פורט הנרי ב-6 בפברואר 1862.
לינקולן קרא להתקדמות בכל החזיתות, ולכן פקד גרנט לתקוף את פורט דונלסון, הפעם ללא אישור.
חיילי הקונפדרציה ניצחו ואילצו את חייליו לסגת.
גרנט החליט לאגף אותם משמאל, וגרם להם לסגת, ולאחר מכן להיכנע ללא תנאים.
לינקולן קידם את גרנט לדרגת מייג'ור גנרל של המתנדבים, והעיתונים הצפוניים התייחסו אליו כאל גיבור.
כמשחק מילים על ראשי התיבות שלו, החלו לכנות אותו "כניעה ללא תנאים" גרנט ("Unconditional Surrender Grant").
על הגדה המערבית של נהר טנסי, חנה צבאו של גרנט, שמנה כעת 45,000 חיילים.
בקורינת', מיסיסיפי חנה צבא קונפדרציה בגודל דומה, בפיקודם של אלברט סידני ג'ונסטון ופ.ג.ט.
הדרום תקף ב-6 באפריל 1862, והכה בחמש דיוויזיות מצבאו של גרנט, לא רחוק מכנסיית שילה, מקום ההתכנסות של הצבא.
הדיוויזיות לא היו מוכנות לקרב והופתעו, מה שהוביל לנסיגה.
דיוויזיה אחת נלקחה בשבי בסוף היום, אולם צבאו של גרנט הצליח להחזיק מעמד.
התשישות, הבלבול וחוסר התגבורת בצד הקונפדרציה הוביל לעיכוב.
גרנט, שקיבל תגבורת של 18,000 חיילים מדון קרלוס ביואל ולואיס וולאס, הוביל מתקפת נגד עם שחר.
הצפוניים הכריחו את המורדים לסגת אל קורינת'.
לאחר קרב שילה, העיתונים בצפון ביקרו את גרנט על מספר הקורבנות הרב ועל "שכרותו", לכאורה, במהלך הקרב.
שילה היה הקרב הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית עד אז, כש-23,800 חיילים נהרגו.
האלק הגיע לאזור ב-9 באפריל והעביר את גרנט מתפקידו, מתוך רצון לכבוש את קורינת'.
גרנט שקל להתפטר, אולם בריגדיר גנרל ויליאם שרמן, אחד ממפקדי המחלקות שלו, שכנע אותו להישאר.
לינקולן ביטל את הביקורת על גרנט, וטען שלא יוכל לוותר עליו.
האלק החזיר את גרנט לתפקיד המפקד ב-11 ביולי.
ב-19 בספטמבר ניצח צבאו של גרנט את הקונפדרציה בקרב יוקה, והגן על קורינת' בהצלחה, כשהאויב סופג אבדות קשות.
ב-25 באוקטובר תפס גרנט פיקוד על מחוז נהר טנסי.
בנובמבר, לאחר הצהרת האמנציפציה הראשונית של לינקולן, פקד גרנט על היחידות שלו לשלב עבדים נמלטים במאמץ המלחמתי, ולספק להם ביגוד, מקלט ושכר בעבור שירותיהם.
העובדה שהקונפדרציה החזיקה בוויקסבורג חסמה את שליטת צבא האיחוד על נהר המיסיסיפי.
צבאו של גרנט החזיק במערב טנסי עם 40,000 חיילים.
גרנט כעס כששמע שלינקולן התיר למייג'ור גנרל ג'ון מקלירננד לגייס צבא נפרד בעבור כיבוש העיר.
האלק פקד על מקלירננד לבוא לממפיס, ולעבוד תחת גרנט.
לאחר שצבא גרנט לכד את הולי ספרינגס, תכנן גרנט לתקוף את ויקסבורג מקדימה בעוד ששרמן יתקוף את המבצר מהעורף בנהר.
אולם פשיטות של הקונפדרציה, ב-11 בדצמבר וב-20, שהובילו ללכידתה מחדש של הולי ספרינגס, פגעו בתקשורת בין החיילים ומנעו מגרנט ומשרמן לחבר את צבאותיהם.
ב-29 בדצמבר, בלם צבא הדרום בפיקודו של ג'ון ק' פמברטון את ניסיונו של שרמן להיכנס לעיר.
מקלירננד תפס פיקוד והוביל מערכה ללא גרנט, שהובילה ללכידת פורט הינדמן.
באותה תקופה, הכניס גרנט עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים לצבא האיחוד ושילם להם.
יחד עם אחריותו הצבאית בחודשים לאחר חזרתו לפיקוד, טפל בסחר הכותנה המוברחת במחוז.
הוא האמין שהסחר פגע במאמץ המלחמתי וחיזק את הקונפדרציה, ובכך גרם להתמשכות המלחמה.
ב-17 בדצמבר, פרסם את הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שגירש את "היהודים כמעמד" מהמחוז, בטענה שסוחרים יהודיים הפרו את תקנות הסחר.
הייתה זאת הפקודה הרשמית היחידה בתולדות ארצות הברית שכוונה נגד היהודים.
היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיבה שבגללה פרסם גרנט את הצו.
המנהיגים היהודיים התלוננו בפני לינקולן והעיתונים הצפוניים ביקרו את גרנט.
לינקולן דרש את ביטול הצו, שאותו ביטל גרנט כעבור שלושה שבועות.
כשהתראיין לאחר המלחמה, טען גרנט שהמלחמה לא הייתה זמן להיות נחמד.
במהלך כהונתו כנשיא, התפייס עם הקהילה היהודית, ומינה יהודים לתפקידים בממשלו.
ב-29 בינואר 1863, תפס גרנט פיקוד אישי על הצבא ובחודשי פברואר ומרץ ניסה לקדם את צבאו דרך גישה ימית אל קטע הנהר מדרום לוויקסבורג תוך התחמקות מסוללות התותחים ששלטו עליו.
הניסיון לא צלח, אולם החיילים החלו להתנסות יותר בתנאים קשים.
ב-16 באפריל 1863, ציווה על האדמירל דייוויד פורטר להפליג דרומה תחת אש כדי להיפגש עם חייליו שצעדו דרומה ממערב לנהר המיסיסיפי.
גרנט ציווה על קרבות הסחה, ובלבל את פמברטון כך שצבאו הצליח לעבור אל מזרח נהר המיסיסיפי.
גרנט המשיך מזרחה ולכד את ג'קסון, בירת מיסיסיפי.
צבאו התקדם אל ויקסבורג, ואז ניצח את צבאו של פמברטון ב-16 במאי, והכריח את פמברטון לסגת אל ויקסבורג.
לאחר שאנשיו של גרנט תקפו את ביצורי ויקסבורג פעמיים, וספגו אבדות קשות, הוחלט על מצור במשך שבעה שבועות.
פמברטון נכנע לגרנט ב-4 ביולי 1863.
נפילת ויקסבורג הובילה לשליטה של האיחוד על נהר המיסיסיפי וחילקה את הקונפדרציה לשניים.
באותו הזמן, היה ברור שגרנט התחבר עם הרפובליקנים הרדיקלים, שדרשו קו תקיף במלחמה ושחרור העבדים.
אף על פי שההצלחה בוויקסבורג העלתה את המורל באיחוד, שוב קיבל גרנט ביקורת על החלטותיו ועל שכרותו, לכאורה.
היריבות האישית בין מקלירננד לגרנט המשיכה לאחר מכן, עד שפיטר גרנט את מקלירננד לאחר שזה פרסם צו ללא אישור.
כשהציע מזכיר המלחמה אדווין סטנטון להחזיר את גרנט מזרחה כדי לפקד על ארמיית הפוטומק, סירב גרנט, בטענה שהכיר את המערב טוב יותר ולא רצה לפגוע במפקדי החזית המזרחית.
לינקולן קידם את גרנט לדרגת מייג'ור גנרל ומינה אותו למפקד מחלקת מיסיסיפי ב-16 באוקטובר 1863, כולל צבאות אוהיו, טנסי וקמברלנד.
לאחר קרב צ'יקמאוגה, נסוג צבא קמברלנד אל צ'טנוגה ונלכד.
גרנט הגיע על סוסו לצ'טנוגה, ותוכניתו הייתה להעביר אספקה לעיר ולשבור את המצור.
בנוסף, שלח לינקולן את מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, ושתי דיוויזיות מארמיית הפוטומאק לעזרה.
כוחות האיחוד הצליחו למצוא נתיב אספקה.
ב-23 בנובמבר 1863, ארגן גרנט שלושה צבאות לצורך מתקפה.
כעבור יומיים, כוחותיו של הוקר כבשו את הר לוקאאוט.
כשצבאו של שרמן לא הצליח לכבוש את מיסיונרי רידג' מצפון מזרח, ציווה גרנט על צבא קמברלנד להתקדם.
הצבא לכד את מוצבי הקונפדרציה והוביל לנסיגת הכוחות.
הקרב הוביל לשליטה צפונית על טנסי ופתח את ג'ורג'יה, ליבה של הקונפדרציה, לפלישה.
ב-2 במרץ 1864, קידם לינקולן את גרנט לדרגת לוטננט ג'נרל, כך שפיקד על כל צבאות האיחוד והיה כפוף רק לנשיא.
גרנט מינה את שרמן למפקד מחלקת מיסיסיפי ונסע לוושינגטון כדי לתכנן אסטרטגיה עם לינקולן והגנרל ג'ורג' מיד.
גרנט תכנן התקפה משולבת על צבאות המורדים כדי למנוע תגבורת.
על שרמן הוטל לרדוף אחרי צבא טנסי, ואילו מיד היה צריך להוביל את ארמיית פוטומאק כדי לתקוף את צבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי.
גרנט תכנן עוד התקפות, ביודעו שמלחמת התשה תחסל את לי, שהתמודד עם מחסור בכוח אדם.
גרנט רכב על גל אהדה, והיה ברור שניצחון בתחילת השנה יוביל למועמדותו לנשיאות.
הוא היה מודע לכך, אולם סירב לכך; שדה הקרב המשיך להיות עקוב מדם.
לאחר כישלון שאר הצבאות מול לי, נלחם גרנט לבדו נגד לי בסדרת קרבות עקובה מדם בשם מערכת אוברלנד.
גרנט חצה את נהר רפידן ב-4 במאי 1864, ותקף את לי בקרב שנמשך שלושה ימים.
במקום לסגת כמו קודמיו, דחק גרנט את צבאו של לי אל דרום מזרח המדינה וניסה לתקוע טריז בין לי וריצ'מונד.
גרנט ניסה לפרוץ את קו ההגנה של לי, מה שהוביל לקרב עקוב מדם.
ללא יכולת לפרוץ, שוב דחק גרנט את צבא הקונפדרציה אל דרום מזרח, ולחם מולם שוב במשך שלושה ימים.
לקונפדרציה היה יתרון בהגנה, וגרנט ניסה לחסום את דרכם אל ריצ'מונד, אולם לי בלם את המתקפה.
ביום השלישי ניסה גרנט לתקוף את השוחות בהן התחפרו אנשיו של לי וספג אבדות כבדות.
בחודש לאחר חציית הרפידן, 52,788 חיילים נהרגו בקרבות, והעיתונות בצפון ביקרה את גרנט וכינתה אותו "הקצב".
צבאו של לי ספג 32,907 אבדות, אולם הוא לא יכול היה להשיג תגבורת.
גרנט התחרט על האבדות הכבדות שספג במהלך הקרבות.
לאחר מכן הזיז גרנט את צבאו בחשאי אל דרום הנהר ג'יימס, חילץ יחידת צבא שבויה והתקדם אל פיטרסבורג, מסילת הרכבת המרכזית של ריצ'מונד.
לאחר חציית נהר ג'יימס, הגיעה ארמיית הפוטומאק אל פיטרסבורג.
בורגארד הגן על העיר, ולי העביר תגבורת.
התוצאה הייתה מצור של תשעה חודשים.
הצפון איבד את סבלנותו, אולם לי הפנה משאבים אל המצור ולא יכול היה לתגבר את צבא טנסי.
גרנט שלח יחידות לתקוף את ריצ'מונד ולהרחיק חיילים מארמיית הפוטומאק.
בפיטרסבורג, אישר גרנט תוכנית לפיצוץ השוחות.
הפיצוץ יצר מכתש, שאליו נפלו חיילי האיחוד.
חיילי הקונפדרציה תקפו את האיחוד וניצחו אותם, וגרנט הודה שהתוכנית הייתה טיפשית.
גרנט המשיך לפשוט על מסילות רכבת ולאלץ את לי להפנות כוחות לשם.
גרנט המשיך להתקדם מערבה וכוחותיו של לי הידללו.
ב-2 בספטמבר לכד שרמן את אטלנטה, כשהקונפדרציה נסוגה, והבטיח את היבחרו מחדש של לינקולן.
שרמן שכנע את גרנט ואת לינקולן לשלוח את צבאו אל סוואנה ולהשמיד את העורף של הקונפדרציה.
כששרמן הגיע מזרחה, ניצחון האיחוד נראה ברור, ולינקולן החל משא ומתן.
דייוויס ולינקולן שלחו נציגים, אולם המשא ומתן התעכב.
גרנט יצר קשר עם לינקולן שהסכים להיפגש באופן אישי עם הנציגים.
ועידת השלום לא הניבה פירות, אולם נתנה לגרנט ניסיון בדיפלומטיה.
בסוף מרץ 1865, כבשו כוחות גרנט את פיטרסבורג, ולכדו את ריצ'מונד באפריל.
גרנט, שרמן, האדמירל פורטר ולינקולן ערכו ועידה על ספינה כדי לדון בכניעת צבא הקונפדרציה ובשיקום הדרום.
חייליו של לי החלו לערוק במספרים גדולים, ואלו שנותרו חלו, והיו ללא אספקה ראויה.
לי ניסה להתאחד עם יחידת צבא מובסת, אולם צבא האיחוד מנע משני הצבאות להתאחד.
לי וצבאו נכנעו בפני גרנט ב-9 באפריל 1865. בניגוד לסמכותו הצבאית, העניק גרנט חנינה ללי ולחייליו.
תושבי הקונפדרציה ויתרו על נשקיהם וחזרו אל בתיהם, בתנאי שלא ימרדו נגד ארצות הברית.
ב-26 באפריל נכנעה עוד יחידת צבא בפני שרמן באותם תנאים.
ב-26 במאי, גם צבאו המערבי של אדמונד קירבי סמית' נכנע ומלחמת האזרחים נגמרה, כשהאיחוד ניצח.
ב-14 באפריל, חמישה ימים לאחר ניצחונו של גרנט, נכח בפגישת קבינט בוושינגטון.
לינקולן הזמין אותו ואת אשתו אל תיאטרון פורד, אולם הם סירבו כיוון שהיו צריכים לנסוע לפילדלפיה.
לינקולן נורה בידי ג'ון וילקס בות' ומת למחרת בבוקר.
רבים, כולל גרנט עצמו, חשבו שגם הוא היה מטרה להתנקשות.
גרנט חזר לוושינגטון ונכח בלווייתו של לינקולן ב-19 באפריל, כשהוא בוכה בפומבי.
גרנט טען שלינקולן היה האדם הגדול ביותר שהכיר.
בנוסף, אמר לג'וליה שחשש מעלייתו של אנדרו ג'ונסון ומגישתו כלפי הדרום והשיקום.
לאחר המלחמה, נשאר גרנט מפקד הצבא, והיה אחראי לאכיפת השיקום במדינות הקונפדרציה לשעבר, ועל המלחמה מול האינדיאנים במערב.
הוא קנה בית בג'ורג'טאון לאחר מכן.
בנובמבר 1865, ביקש הנשיא אנדרו ג'ונסון מגרנט חוות דעת על הדרום.
גרנט המליץ על המשך קיומה של הלשכה לעבדים משוחררים, שאליה התנגד ג'ונסון, אולם ייעץ לשחרר את החיילים השחורים לעבודות חקלאות.
הוא לא האמין שהדרום היה מוכן לשלטון עצמי, ושיש להגן על תושבי הדרום בעזרת הממשל הפדרלי.
הוא הזהיר מפני מתן השפעה לשחורים וללבנים העניים, והעדיף לתת את השליטה ל"חכמים מהדרום" (לבנים בעלי רכוש).
לכן הסכים עם החנינות שג'ונסון העניק למנהיגים דרומיים מבוססים שחזרו לאחר מכן לעמדות הכוח.
הוא טען שהקונגרס צריך לאפשר לנציגים הדרומיים לחזור אליו.
ב-25 ביולי 1866, מינה אותו הקונגרס של ארצות הברית לדרגה שנוצרה זה עתה: גנרל 4 כוכבים.
ג'ונסון ניסה לשקם את מדינות הדרום באופן מתון, ורצה שהמדינות הפורשות יחזרו מיד לאיחוד ללא הבטחה למתן זכויות אזרח לשחורים.
הקונגרס, שנשלט בידי הרפובליקנים הרדיקלים, התנגד לכך וסירב לקבל חברי קונגרס מהקונפדרציה.
הם העבירו חוקים למרות הווטו שג'ונסון הטיל עליהם, חידוש לשכת העבדים המשוחררים וחוק זכויות האזרח.
ג'ונסון ניסה לעזור למועמדיו במהלך הבחירות לקונגרס בעזרת סבב נאומים ברחבי המדינה.
הוא לקח איתו את גרנט, שנחשב אז לאדם האהוד ביותר במדינה, וגרנט הסכים מתוך נאמנות.
במהלך מסעם ברחבי המדינה, התחיל גרנט להתנגד לג'ונסון, וסבר שפגע במאמצי השיקום.
בנוסף היה סבור שנאומיו של ג'ונסון היו בושה.
בפומבי הוא ניסה להישאר נאמן לג'ונסון וגם לרפובליקנים.
הוא חשש ממרד דרומי ושלח את הנשק הדרומי אל הצפון.
העימותים בין המתונים והרדיקלים המשיכו לאחר הבחירות.
בניגוד לחזונו של ג'ונסון לפיוס מהיר, העביר הקונגרס חוקי שיקום שחילקו את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים כדי להגן על זכויות העבדים המשוחררים.
המושלים הצבאיים הנהיגו את המדינות.
גרנט בחר מושל צבאי לכל מחוז, והעדיף את גישת הקונגרס לשיקום, שלדעתו תמנע חיכוכים בדרום.
ג'ונסון זעם על כך וניסה לפטר גנרלים שלא היו נאמנים למדיניות שלו.
גרנט נכנס לעימותים עם ג'ונסון.
צבאו הגן על זכויות של יותר מ-1,500 שחורים שנבחרו למשרות ציבוריות.
הקונגרס, בתמיכת גרנט, ביטל את הווטו של ג'ונסון על חוק לשכת העבדים המשוחררים, והעביר חוקי אזרח שהגנו על השחורים.
ב-19 ביולי 1867 הסמיך הקונגרס את גרנט לאכוף את השיקום בדרום.
ג'ונסון רצה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, סטנטון, שתמך ברדיקלים בקונגרס.
הוא ביקש שגרנט יתמנה לתפקיד כדי לנטרל את יריבו הפוליטי.
גרנט התנגד לכך, כיוון שהחוק דרש אישור מהסנאט לפני פיטורין בקבינט.
ג'ונסון טען שהחוק לא תקף לגבי אישים שאותם מינה הנשיא הקודם, ובמהלך הפגרה של הסנאט, ב-12 באוגוסט 1867, מינה את גרנט למזכיר המלחמה הזמני.
גרנט הסכים לקחת את המינוי באופן זמני, וסטנטון פינה את משרדו עד לכינוס הסנאט.
הסנאט סירב לפטר את סטנטון, וג'ונסון ביקש מגרנט לא לוותר על התפקיד.
גרנט טען שהנשיא מפר את החוק והחזיר לסטנטון את תפקידו ב-14 בינואר 1868. ג'ונסון האשים את גרנט בהפרת הבטחתו להישאר כמזכיר המלחמה, מעשה שגרנט הכחיש מכל וכל, למרות עדויות חברי הקבינט.
גרנט כתב מכתב זועם לג'ונסון, והשניים הפכו ליריבים.
הרדיקלים התחילו לתמוך בגרנט בעקבות עימותיו עם ג'ונסון.
הוא תמך בניסיון ההדחה של הנשיא, אולם לא לקח בו חלק פעיל.
ג'ונסון בקושי שרד את ניסיון ההדחה, ואף מנהיג רפובליקני אחר לא הצליח להשיג מכך רווח פוליטי.
כשעוד היה הגנרל המפקד, נכנס גרנט למירוץ הרפובליקני של 1868 בתמיכת הרדיקלים לאחר העימות מול ג'ונסון.
הרפובליקנים בחרו בגרנט כמועמד הרפובליקני לנשיאות בוועידה הרפובליקנית בשיקגו ב-20 במאי 1868, ללא כל יריב ממשי.
המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק מהענקת אזרחות מלאה לעבדים לשעבר.
הוא הסכים לתת למדינות הצפון להחליט בעצמן האם להעניק זכויות הצבעה לשחורים.
בנוסף התנגד לשימוש בכסף מנייר לתשלום חובות מדינה, עודד הגירה, תמך בזכויות מלאות לאזרחים מהגרים, ותמך בשיקום הרדיקלי במקום במדיניות המתונה של הנשיא ג'ונסון.
את מכתב קבלת המועמדות שלו חתם גרנט בשורה "הבה ונכונן שלום בינינו", שהייתה לסיסמת הבחירות שלו.
הסיסמה קסמה לרבים מהאמריקנים באותה התקופה: סיום לעימות האלים והמעייף.
המילים רמזו לפיוס בין הצפון והדרום, אולם הזהירו שאלימות תהיה בלתי נסבלת.
בתור סגנו, בחרו הצירים בסקיילר קולפקס.
במהלך מסע הבחירות, פקודת גירוש היהודים הפכה לנושא חשוב.
גרנט הודיע שאין לו שום דעה קדומה כנגד כל גזע או דת, ושישפוט כל אדם לפי אישיותו.
יהודים רבים נטשו אמנם את המפלגה הרפובליקנית, אולם אחרים הקימו "מועדון עברי למען גרנט" (Hebrew Grant Club) ומספר נכבדים יהודים פרסמו הצהרות תמיכה בו.
גרנט היה נשיא ידידותי מאוד ליהודים ומינה אותם לתפקידים ממשלתיים בכירים.
סולומון מינה למושל טריטוריית וושינגטון ולג'וזף זליגמן הציע לשמש שר האוצר.
הוא היה הנשיא הראשון שגינה את האלימות כנגד היהודים באירופה, והיה הראשון שהכניס את נושא זכויות האדם אל מדיניות החוץ האמריקנית.
כשפרצו פוגרומים ברומניה ב-1870, מינה יהודי לקונסול בבוקרשט, כדי להפעיל לחץ על ממשלת רומניה להפסיק את ההתקפות על היהודים.
גרנט היה מעורב בעניינו של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף על ידי רשויות האפיפיור באיטליה במטרה לגדלו כקתולי, וכתב לאפיפיור פיוס התשיעי בבקשה לשחררו, בקשה שזכתה להתעלמות מצד האפיפיור האנטישמי.
כנהוג באותה התקופה, לא לקח גרנט חלק פעיל במסע הבחירות אלא היה בביתו (שניתן לו בידי תושבי העיר כהוקרת תודה על שירותו במלחמה).
הרפובליקנים שניהלו את משא הבחירות התמקדו בהמשך השיקום ובתשלום חובות לציבור.
היו שני נושאים חשובים בבחירות: הראשון היה המשך השיקום בדרום.
הדמוקרטים תמכו במתן זכויות לחיילי הקונפדרציה לשעבר, ואילו הרפובליקנים הציעו את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שירשה לשחורים להצביע.
הנושא האחר היה תשלום איגרות חוב מתקופת המלחמה בכסף מזהב או בכסף מנייר.
הדמוקרטים רצו לשלם על האגרות במאה מיליון דולרים מנייר, ואת השאר בזהב, כדי לגרום לאינפלציה.
הרפובליקנים תמכו בתשלום בזהב בלבד, עמדה שקסמה לבנקאים ולמשקיעים.
הדמוקרטים החליטו להתעלם מהנשיא ג'ונסון ובחרו במושל ניו יורק, הורשיו סימור.
מסע הבחירות שלהם דרש סיום לתקופת השיקום והחזרת השליטה בדרום למעמד בעלי המטעים הלבנים, דבר שפגע בהם בקרב הדמוקרטים הצפוניים שתמכו במלחמת האזרחים.
הדמוקרטים תקפו את השיקום ואת תמיכת הרפובליקנים בזכויות לשחורים, וטענו שגרנט היה מנהיג ה"צבא השחור".
סימור היה שמרן עשיר והותקף בידי הרפובליקנים כחלש וכאדם שתמך במתנגדי המלחמה.
הרפובליקנים הציגו את הדמוקרטים כבוגדים.
גרנט ניצח בבחירות בהפרש של 300,000 קולות מתוך 5,716,082 בלבד, אולם השיג 214 אלקטורים לעומת 80 של סימור.
הוא היה בן 46, והיה הנשיא הצעיר ביותר שנבחר עד אז.
עקרונותיו היו שמרניים: כסף יציב, ממשלה קטנה ושיקום הדרום.
הוא היה הנשיא הראשון שנבחר לאחר ביטול העבדות ומתן האזרחות לעבדים.
אולם מימוש הזכויות היה לוקה בחסר: רק בשש עשרה מדינות מתוך שלושים ושבע הצביעו שחורים, ורוב המדינות הללו היו בדרום.
גרנט הפסיד בלואיזיאנה ובג'ורג'יה בגלל אלימות מצד הקו קלוקס קלאן כנגד מצביעים שחורים, אולם בשש מדינות דרומיות שבהן שלטו הרפובליקנים הרדיקלים, הוא ניצח.
במהלך מערכת הבחירות, שחורים רבים יכלו להצביע בוושינגטון.
גרנט נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1869, ועזב אותו ב-4 במרץ 1877. הוא נבחר בקלות לכהונה נוספת ב-1872, למרות פילוג במפלגה הרפובליקנית שגרמה להקמת המפלגה הרפובליקנית-ליברלית, שהעמידה מולו את הוראס גרילי, בתמיכת הדמוקרטים.
גרנט היה הנשיא הראשון מאז אנדרו ג'קסון ששירת שתי כהונות מלאות.
הנשיא הקודם ג'ונסון לא נכח בטקס כניסתו לתפקיד.
בנאום השבעתו טען גרנט שאת השיקום ינהל בצורה רגועה, ללא דעות קדומות או שנאה.
הוא דרש "יחס הוגן" לאינדיאנים, ומתן אזרחות.
הוא לא התייעץ עם הסנאט לפני שמינה את הקבינט שלו, ושמר את בחירותיו בעיקר לעצמו.
בניסיונו ליצור אחדות לאומית, גרנט לא בחר מנהיגים רפובליקניים מפלגתיים לתפקידים.
הוא מינה את ג'ון רולינס, חברו מתקופת המלחמה, לתפקיד מזכיר המלחמה, ואת המילטון פיש לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
ויליאם שרמן מונה למפקד הצבא, אולם עימותים בינו לבין רולינס גרמו למערכת יחסים מתוחה בינו ובין גרנט.
גרנט בחר אישים א-מפלגתיים לקבינט שלו, בעיקר חבריו מהצבא, ולחלקם הייתה הצלחה מוגבלת.
הם לא הבינו בפוליטיקה ועוד פחות באתיקה ציבורית.
התרחשו שערוריות רבות בממשלו, אולם גרנט תקף את המאשימים.
תומכיו טענו שגרנט הקים את ועדת השירות לציבור הראשונה.
תקופת השיקום שלטה בכהונתו של גרנט.
בתוך שנתיים הצטרפו אל האיחוד ואל הקונגרס ג'ורג'יה, מיסיסיפי, וירג'יניה, וטקסס.
בנוסף, הוקמה מחלקת המשפטים של ארצות הברית ומונה אדם לתפקיד פרקליט המדינה של ארצות הברית.
בנוסף נחקקו חוקים שאפשרו לממשל לאכוף את החוקים, בעיקר הגנה על זכויות אזרח לשחורים.
מחלקת המשפטים החדשה עצרה אלפי חברי קו קלוקס קלאן בעזרת החוקים החדשים.
חיילים נשלחו אל תשעה מחוזות בקרוליינה הדרומית על מנת לעצור את האלימות של הקלאן ב-1871. התיקון ה-15 לחוקה אושרר ב-3 בפברואר 1870, ואסר על הממשלות למנוע זכויות הצבעה בגלל גזע, צבע או מעמד.
עם תחילת כהונתו השנייה, המדינה שגשגה.
החוב הלאומי, ההוצאה הממשלתית, מכסי המגן והעובדים הממשלתיים ירדו במספרם, והכנסות ממסים עלו.
הקונגרס תמך בתקן הזהב, והקטין את מספר השטרות במחזור.
אולם המשבר הפיננסי של 1873 זעזע את המדינה והשמיד את רוב ההתקדמות הכלכלית.
המשבר הוביל לשפל כלכלי שגרם להתנגדות לגרנט ולניצחון דמוקרטי בבחירות לבית הנבחרים בדצמבר 1875. השחיתות גברה, אולם אנשים שגרנט מינה הצליחו לנקות את המחלקות הממשלתיות.
מזכיר האוצר שלו הצליח למצוא מעורבות של מזכירו האישי של גרנט בשחיתות, ומזכיר המלחמה הואשם בלקיחת שוחד.
מדינות הקונפדרציה היו בידיים רפובליקניות כשגרנט היה הנשיא, אולם ב-1877, ה"גואלים" - דמוקרטים לבנים דרומיים - שלטו בהן, בעיקר באלימות ובמניעת זכויות משחורים.
בכהונתו של גרנט לא היו לארצות הברית מלחמות, אולם מדיניות החוץ שלו הייתה רעועה.
המילטון פיש, מזכיר המדינה המוכשר, הצליח לפתור בעיות מימי המלחמה עם בריטניה, ולמנוע מלחמה עם ספרד.
ניסיונו של גרנט לספח את הרפובליקה הדומיניקנית נכשל וגרם למשבר.
מסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית הראשונה נבנתה ב-1869, והמערב נפתח להתיישבות.
הוא ניהל מדיניות שלום עם האינדיאנים, אולם עם גילוי זהב במערב, הקולונל קסטר נפל בקרב בליטל ביג הורן.
גרנט חתם על הקמת הפארק הלאומי הראשון.
במשך שנים, ראו את גרנט כנשיא עוין לדרום.
לאחרונה הוא נחשב לנשיא שהיה מחויב לשחורים ולחם למען מימוש זכויותיהם.
ממשלו נחשב לאחד מהמושחתים ביותר בהיסטוריה, אף על פי שהוא עצמו לא היה מושחת.
מינויים רבים שמינה במקום אישים מושחתים הובילו לרפורמות.
גרנט בחר את הקבינט שלו בצורה שונה מהמקובל, לא התייעץ עם הסנאט ושמר את בחירותיו בסוד עד ששלח אותן לאישור.
מתוך נאמנות אישית, מינה את חבריו אליהוא וושבורן לתפקיד מזכיר המדינה ואת ג'ון רולינס לתפקיד מזכיר המלחמה.
וושבורן שירת שנים עשר ימים בלבד לפני שהתפטר, לכאורה בגלל בריאות לקויה.
התוכנית הייתה לתת לו ניסיון דיפלומטי לקראת מינויו לשגריר בצרפת.
לאחר מכן מינה גרנט את המילטון פיש, פוליטיקאי שמרני מניו יורק, לתפקיד מזכיר המדינה.
פיש היה המינוי המוצלח ביותר של גרנט.
הנשים של שניהם היו חברות טובות.
רולינס מת משחפת והוחלף בוויליאם בלקנפ.
גרנט בחר בכמה אישים לא מפלגתיים לקבינט שלו, ולחלקם הייתה הצלחה מוגבלת.
אדולף בורי, למשל, שירת בתור מזכיר הצי, והוחלף בידי ג'ורג' רובסון, ואילו א.ט סטיוארט לא הצליח להיבחר לתפקיד מזכיר האוצר לאחר שהתברר שהיה סוחר, ולכן מנוע מלכהן בתפקיד.
הסנאטורים צ'ארלס סאמנר ורוסקו קונקלינג, שהתנגדו לגרנט, סירבו לתקן את החוק ולמנות את סטיוארט.
במקומו, מינה גרנט את ג'ורג' סיואל באוטוול לתפקיד, שכן הוא נודע בכנותו.
מינויים אחרים שלו - ג'ייקוב קוקס (פנים), ג'ון קרסוול המנהל הכללי של הדואר ואבנעזר רוקווד הואר (התובע הכללי), נחשבו למינויים מוצלחים.
מדיניותו העצמאית, ולעיתים בעייתית, של גרנט בבחירת הקבינט שלו, פגעה בוותיקי המפלגה שלא יכלו להשפיע עליו.
באוטוול הוביל לחוסר איזון גאוגרפי בקבינט, כיוון שגם הוא וגם הואר היו ממסצ'וסטס.
כדי לתקן זאת, החליף גרנט את הואר באיימוס טפן אקרמן, מג'ורג'יה.
בתור הגנרל המפקד לשעבר, ראה גרנט את הקבינט כמו פקודיו, ולא כשותפיו.
במרץ 1869, הודיע הנשיא גרנט שרצה לשנות את חוק הקביעות במשרה מ-1867, כיוון שלדעתו פגע במערכת החוקית של המדינה.
החוק עבר בקונגרס ב-1867, בחסות הרפובליקנים הרדיקלים, כדי למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון למנות חברי קבינט.
החוק השנוי במחלוקת הופעל במהלך הליך הדחתו של ג'ונסון ב-1868. ב-5 במרץ 1869, הוגשה הצעה לביטול החוק, אולם הסנאטור צ'ארלס סאמנר התנגד למתן יד חופשית לגרנט בנושא המינויים.
כדי לחזק את עצמו, סירב גרנט למנות מינויים חדשים פרט לתפקידים פנויים, עד לביטול החוק.
אנשים שרצו במשרה לחצו על הקונגרס לבטל את החוק.
הלחץ לרפורמה ממשלתית הוביל לביטול החוק, והועבר חוק חדש בו הנשיא קיבל את השליטה על פיטורי חברי הקבינט שלו, אולם עדיין היה צריך את אישור הקונגרס לצורך מינויים.
גרנט, שלא רצה לפלג את מפלגתו בנושא, חתם על החוק.
הוא ספג ביקורת על כך שלא ביטל את החוק לחלוטין.
החוק בוטל לחלוטין ב-1887. גרנט ספג ביקורת על מינוי בני משפחתו לתפקידים ממשלתיים.
גרנט וסאמנר התווכחו אחד עם השני בנושאי חוץ ומינויים פוליטיים.
סאמנר ביצע מדיניות חוץ משל עצמו והתנגד לנפוטיזם של גרנט.
במהלך תקופת השיקום, קיבלו העבדים המשוחררים זכות הצבעה מהקונגרס והפכו לפעילים בפוליטיקה המקומית.