tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככלל, היה היחס אל היהודים בקהילה ובאזור טוב יחסית ובמיוחד כאשר שלט באזור יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לעיתים נפגעו יהודי האזור שהיו ברובם מהגרים ולכן מעמדתם לא תמיד הוסדר כהלכה.
כך, בתקופת יוזף השני גדלה ההגירה מגליציה והדבר לא היה לרוחם של השלטונות אך דבר לא נעשה מאחר שסגירת הגבול למהגרים משמעה הודאה במעמדה הנפרד של הונגריה מיתר ארצותיה של האימפריה ההבסבורגית ואת זאת השלטונות לא רצו לעשות.
כך יצא, שעשרות שנים דיברו על הבעיה של הגירת יהודים רבים לאזור, אבל דבר לא נעשה נגד התופעה, חוץ ממקרה אחד בשנת 1807 שקצין הנפה הראשי (föszolgabiró) אסף בכל האזור 83 משפחות יהודיות (כ-360 נפש) וגירש אותם אל מעבר לגבול.
המגורשים היו 67 ראשי משפחות ילידי ארצות חוץ, שרובם שהו באזור מעל לעשר שנים ואחדים מהם עברו הנה מנפות אחרות של הונגריה.
32 ראשי משפחות היו תושבי שאטוראליאויהיי ובתוכם הרב הירש צבי מייזלס שהצליח לבסוף לעקוף את פקודת הגירוש.
על פי עדויות שנאספו על ידי מאיר שש בספרו "מה טובו אוהעליך" מתוך כ-2,000 נפשות שחיו בקהילת הסטאטוס קוו התגייסו לקרבות 250 ומהם נפלו בשדות הקרב 36 יהודים.
דבר שמעיד על נאמנות יהודי שאטוראליאויהיי ומידת הקרבתם למען "המולדת".
בנוסף, במהלך המלחמה הוקמו שני בתי חולים ארעיים בעיר שטופלו בנפגעי המלחמה שהובאו מהחזית בפולין.
בית חולים אחד בבית החרושת למוצרי טבק שהיה בבעלות יהודית והשני בסמוך לתחנת הרכבת הקטנה שבמזרח העיר.
יהודים רבים התנדבו שם ועזרו לסעוד את הפצועים.
בשנת 1918 לקראת סיום המלחמה ועייפות התושבים ההונגריים ממנה, החלה הסתה אנטישמית בעיר שהתבטאה אפילו בעיתונים היומיים בעיר.
בעקבות האנטישמיות הגוברת, פרסם יהודי תושב שאטוראליאויהיי, ד"ר אלברט סאקאי ב-6 ביולי 1918 קול קורא בשבועון ההונגרי Egyenlöség במאמרו האשים את העיתונות ההונגרית ככזו שעוצמת את עיניה למול האנטישמיות שמתרחשת באזורם.
הזכיר את הגניבות שנעשו כנגד בית החרושת לטבק ששייך ליהודים ואת התעלמות הז'נדרמריה מפשע זה בעוד הם עסוקים בהעמדת יהודים למשפט בהאשמות כזב.
וכל זאת בשנה החמישית למלחמה, כאשר יהדות הונגריה הקריבה מטובי בניה על מזבח המולדת ואלפי משפחות יושבות שבעה ומבכות את בניהן ואבותיהן ובד בבד נושאות בעול מימון המלחמה.
כאשר העז אחד היהודים לשאול "וכי מה זה?", קרא אחד הז'נדארים "הלום בראשו!".
בני המקום ניסו לכוון את האנשימיות לקהילות ספציפיות וקראו לא לפגוע באנשי קהילת הסטאטוס קוו, אלא רק "בלובשי קפוטה ובמגדלי פאות בלבד".
וכך כתב ד"ר סאקאי על האירוע (בתרגומו של מאיר שש) .
על מאמר זה הגישה מפקדת הז'נדרמריה נגדו תלונה.
כשבועיים אחרי המקרה הראשון ב-30 ביולי התרחש אירוע נוסף שנמשך חמישה ימים ובו בלשים מבודפשט יחס עם שוטרים וחיילים הונגריים פשטו על העיר תפסו יהודים ועצרו בתחנות הרכבת כל נוסע מגודל זקן.
ובעודם מצוידים ברובים ליוו את היהודים דרך העיר ולקחו מרובם את כספיהם בטענה של הטלת מיסים.
כך גם סופר על תושב העיר, ליאופולד טייטלבאום ושמואל ליאופולד סיפר
המאורעות בעיר עוררו הד ניכר ביהדות הונגריה ומחוצה לה וב-28 בספטמבר תיאר עיתון הטיימס הלונדוני את כל מעשי הזוועה בעיר ובאזור.
בחודש מרץ 1919 הלאימה הממשלה את כל בתי הספר במדינה ובתוכם גם שני מוסדות ההוראה היהודיים בעיר, אך המצב נמשך זמן קצר בלבד.
בחודש יולי התערבות צ'כוסלובקית ורומנית באזור שמה קץ לשלטון הקומוניסטי בעיר ובאזורה.
צ'כוסלובקיה כבשה את כל המחוז ולאחר כחצי שנה נסוגה אך המשיכה להחזיק בידיה את "התחנה הקטנה" של הרכבת במזרח העיר שנעשתה בהמשך לנקודת מעבר בגבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה בשטחה של המדינה החדשה.
הכיבוש הצ'כוסלובקי הועיל ליהודי העיר כי הצבא דאג לאספקת מזון סדירה לתושבים.
עם עלייתו של מיקלוש הורטי במרץ 1920 החלה רדיפת יהודים ביתר שאת יחד עם חקיקת חוקים כנומרוס קלאוזוס שנחקקה בהונגריה בספטמבר 1920. ומאותה עת, החלה לרדת השכלתם האקדמית של יהודי שאטוראליאויהיי ואיתה גם תפקידי המפתח בעיר ויכולת השפעתם על הנעשה בעיר.
בזמן זה, בעקבות חוסר היכולת לסמוך על מוסדות חיצוניים, החלו לקום בעיר ארגוני צדקה וחסד שנועדו לתמוך בתוך הקהילה, כך קמו אגודות נשים, בית זקנים, אגודת ביקור חולים, אגודת תמחוי ועוד.
בני הנוער האורתודוקסי התארגנו ב"תפארת בחורים".
יהודי העיר הסתגרו בתוך קהילתם על מנת לשמור על עצמם.
בשנת 1941 היו בשאטוראליאויהיי 4,160 יהודים.
ב-19 במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוטל עוצר על היהודים ונאסר עליהם לקנות בשוק העירוני בשעות שלפני הצהריים בנוסף לתקנת נשיאת טלאי צהוב.
ביום השלישי לכניסת הגרמנים לעיר, הם דרשו מרבני וראשי הקהילה להתייצב בפני מפקד העיר הגרמני ובפני ראש המשטרה המקומית ולגייס תוך שעות ספורות סכום כסף גדול.
על מנהיגי הציבור הוטל להקים מועצה יהודית שבה יכללו גם נציגי הקהילות הסמוכות.
סגן הממונה על מחוז זמפלן, מיקלוש בורנמיסה (Miklos Bornemissza), הורה לראש העיר אינדר ורו (Indar Varo) להקים גטו ליהודי העיר.
רובע הצוענים לשעבר, על שפת נהר רוניווה (Ronyva), הוקצה כגטו יחד עם הרובע היהודי הסמוך, ובהם רוכזו יהודי העיר והסביבה.
כ-15,000 יהודים נצטוו לעקור לגטו, ובהם מרבית יהודי מחוז זמפלן.
ב-15 באפריל 1944 החלו ז'נדרמים הונגרים להעביר את יהודי המחוז מכפרי הסביבה ביניהם הרנאדנמטי מונוק ואידאצ'קה, זלקוד ומאד אל הגטו בשאטוראליאויהיי והמבצע כולו הושלם בתוך ארבעה ימים.
החיילים הגרמנים גזלו את כל חפצי הערך של היהודים, ואסרו עליהם לקיים כל קשר עם הסביבה הלא יהודית.
וכך מספרות אסתר ואירן (גולדי) ממשפחת גרוסמן שגורשו לגטו אוהעל מהעיירה מאד
הרשויות, שלאחר ביקורו הרשמי של תת-שר הפנים לסלו אנדרה (Laszlo Endre) חששו בשל הצפיפות הקיצונית בגטו ובשל מערכת המים הנחשלת באזור, גייסו ב-24 באפריל 1944, 15 רופאים יהודים ואחיות יהודיות לטפל בחולים.
בבית החולים היהודי בגטו היו 250 מיטות, ובתי חולים ארעיים נוספים הוקמו במבנים של בתי הספר.
בראש המועצה היהודית עמד עורך הדין ליוש רוזנברג, הנשיא האחרון של קהילת הסטטוס קוו.
חמישה צעירים שירתו בשירות הסדר היהודי ובגטו פעלה גם מאפייה יהודית.
ארבעה שילוחים היו מהגטו באוהעל ובתוכם היו סך הכל 12,621:
ב-18 במאי שלחו ז'נדרמים הונגריים קבוצה הראשונה מהגטו, שכללה 3,439 יהודים לאושוויץ.
ב-21 במאי נשלחו לשם 3,290 יהודים נוספים.
ב-27 במאי נשלחה קבוצת היהודים המאורגנת האחרונה מהגטו, שמנתה 3,325 איש.
ב-4 ביוני 1944 לאחר שאספו את כל מי שנשאר, חקרו בעינויים את הנשארים בגטו על מנת למצוא את אחרוני היהודים שהסתתרו, שילחו הז'נדרמרים ההונגרים עוד 2,567 למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לעיר כ-400 מתושביה היהודים, חלקם ניצלו ממחנות ההשמדה וחלקם התחבאו במקומות מסתור באזור או ניצלו בזכות תעודות מזויפות, ביניהם כמאה יהודים מיישובי הסביבה.
הם חידשו את החיים היהודיים במסגרת שלוש הקהילות שהיו במקום בעבר.
כיום יש במקום בית קברות יהודי גדול ובו ציוני קברים של מייסדי חצרות חסידות סאטמר לפלגיה השונים
ולמקום מגיעים יהודים רבים כחלק מביקור בקברי צדיקים בהונגריה.
בשנת 2015 נחנך במקום בניין "הכנסת אורחים" שנועד לשמש יהודים שעולים לקברי הצדיקים בעיר.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, ובהן השומר הצעיר ובית"ר, וכן מוסדות חינוך ותרבות, ובהם בתי ספר מרשת תרבות ומרשת חורב.
בנוסף, פעלו בעיירה ישיבה, בית עם ותזמורת.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב־28 ביוני 1941, ותוך מספר ימים נרצחו 48 מיהודיה.
76 יהודים נוספים נרצחו ב־5 בספטמבר.
בסתיו הוקם יודנראט בראשות זליג צ'רנין.
ב־25 בינואר 1942 הועברו לגטו כ־300 יהודים מגטו רובייז'וויצ'ה, וב־8 במאי הועברו אליו כמאתיים יהודים נוספים.
ב־16 במאי 1942 שולחו חלק מיהודי העיירה למחנה עבודה בדבוז'ץ, ונרצחו שם כחצי שנה לאחר מכן.
כ־100 יהודים נמלטו מהגטו ליערות האזור, והצטרפו בחלקם לפרטיזנים.
ב־2 ביוני 1942 הועברו רוב יהודי הגטו הנותרים לנבהרדק, וכעבור כחודשיים נרצחו.
איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה.
בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים מרביתם של יהודים אשר עסקו במסחר ומלאכה.
בשנת 1897 היו 1,343 יהודים מחצית מהאוכלוסייה הכללית.
הירידה במספר היהודים נבעה מכך שהתחילה ההגירה לארץ ישראל, אמריקה, דרום אמריקה וגם לערים סמוכות למשל: לווילנה, למינסק, כי החיים בעיירה היו קשים והיו מצבים שלתושבים היהודים לא הייתה פרנסה במקום.
במפקד אוכלוסין שנערך על ידי ממשלת פולין בשנת 1921, נמנו בעיירה 2226 יהודים, כ-42% מכלל תושבי העיר.
העלייה לישראל התגברה לאחר מלחמת העולם הראשונה עקב האנטישמיות של הפולנים.
ערב מלחמת העולם השנייה והמלחמה בין רוסיה לגרמניה נמנו בעיירה רק 1200 יהודים.
הסבר לכך מופיע בספר זיכרון לאיבניץ והסביבה.
האנטישמיות הערימה קשיים כלכליים וחברתיים וגרמה לכך שהנוער החל לעזוב את המדינה במטרה להגיע לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת רוסיה-גרמניה ב-21.6.41 היו באיבניץ 350 בתי אב יהודיים שהם כ-1200 נפשות.
השואה מחקה את הקהילה היהודית בעיירה הזו, ממנה שרדו 70 איש בלבד.
העיירה הייתה קטנה ורחוקה ממסילת ברזל ומדרך המלך, מרוחקת כ-60 ק"מ ממינסק.
העיירה הייתה מוקפת ביערות עצי אורן, וביניהם שדות תבואה.
מצפון מערב שטף נהר לא גדול שהפעיל שתי טחנות קמח.
אורך העיירה היה כקילומטר וחצי ורוחבה פחות מחצי ק"מ.
במרכז העיירה השתרעה רחבת השוק שהייתה מוקפת בתים ובאמצעה טור ארוך של חנויות קטנות שנבנו על ידי הפריץ על מנת להשכירן.
כל שוכרי החנויות היו יהודים.
לחנוונים הייתה "חזקה" על החנויות ולכן עברו בירושה מדור לדור.
רובן היו מעין "כלבו" של סחורות שונות.
בסוף המאה ה-19 התחילה ההגירה לאמריקה.
רוב היוצאים לאמריקה בשנים אלו היו חייטים שהתקשו במציאת פרנסה בעיירה.
המקור הכלכלי העיקרי של יהודי העיירה היה יום השוק שחל ביום ראשון.
ביום זה היו מתכנסים ובאים האיכרים והאיכרות מכפרי הסביבה אל כיכר השוק ומביאים למכירה את תוצרתם וקונים את צורכיהם.
היו בעיירה בעלי עגלות שהתפרנסו מהובלת נוסעים למינסק באופן קבוע מספר פעמים בשבוע, שבנוסף לנוסעים היו מעבירים סלי ביצים ועופות למכירה לשם עסק, וכן יבוא של חביות בירה שנשלחו ריקות וחזרו ממינסק מלאות לשימוש בעלי בתי המרזח.
ענף כלכלי נוסף היה יצוא של אדמת חימר שהייתה בסביבות העיירה, שהתאימה ליצירת כלי חרס.
מהאדמה שהובאה למכירה היו עושים כלים יפים, אריחים לבנין תנורים.
במלאכה זו עסקו גם יהודים וגם נוצרים ולתוצרת היה ביקוש מערים רחוקות, כך שהתוצרת יוצאה לרחבי הסביבה.
יצוא נוסף וחשוב היה של בנאים נוצרים מומחים שהיו נוסעים לעבוד ברחבי רוסיה, בימי האביב והקיץ, וכשהיו חוזרים עם הכסף שהשתכרו היו קונים בו מהחנוונים היהודים את צורכיהם.
תולדות העיירה במהלך השואה ולפניה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיירה במסגרת המלחמה הפולנית סובייטית ועברה לשטחה של פולין.
כך נותק הקשר עם עיר המחוז מינסק.
בית הספר העירוני ניסגר והשפה הפולנית תפסה את מקומה של הרוסית.
מצבם הכלכלי של יהודי הסביבה הורע, האנטישמיות קיבלה גיבוי רשמי של השלטון והיחס ליהודים היה עוין.
בנוסף, סבלו היהודים מקשיים כלכליים שהוחרפה בגלל המדיניות האנטישמית של השלטון הפולני.
משרות בממשל או בעיירה היו סגורות בפניהם, וגם בתי הספר הגבוהים היו סגורים עבורם עם חוק הנומרוס קלאוזיוס.
באותן שנים היו סגורים השערים של ארצות הברית, וגם לארץ ישראל כמעט ולא ניתן לנסוע.
המספר המועט של סרטיפיקטים שהמנדט הבריטי אישר לא הספיקו לכלום.
בראש השנה 1939 הרוסים נכנסו לבלארוסיה לאחר חלוקת פולין בין הרוסים לגרמנים.
חיילי משמר הגבול הפולני ששהו באיבניץ ברחו והשאירו הרבה נשק שאותו אספו היהודים.
אלה גויסו לאחר מכן למשטרה החוקית המקומית.
ב-22 ביוני 1941 פרצה מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית.
ב-27 ביוני נכנסו היחידות הגרמניות לאיבניץ.
למחרת בוצע הטבח הראשון (ניספו 34 יהודים) כאות נקמה על מותו של טייס נאצי שצנח ליד איבניץ וחוסל על ידי הרוסים, תושבי איבניץ הנוצרים הלשינו שהיהודים הרגו אותו.
מעשי הטבח המשיכו לאורך הקיץ.
ב-10 בנובמבר 1941 הוקם הגיטו באיבניץ.
וב-16 במאי 1942 התחילו הגירושים של היהודים למחנה דבורץ.
הגירושים המשיכו עד 2 ביוני 1942 ושבוע לאחר מכן חוסל הגטו.
מי שלא גורש - נורה.
למחרת נרצחו 650 הילדים הקטנים.
המידע נלקח מכתביו של א.
מיליקובסקי (מחיפה) עזב את איבניץ ביוני 41 עם פרוץ המלחמה, הגיע לאורל וגויס לגדוד העבודה הרוסי במחוז סברדלובסק.
בסיום המלחמה הצליח לעזוב את ברית המועצות ואחרי נדודים רבים הגיע לארץ כעולה בלתי לגאלי במאי 1948.
בעיירה היו שני בתי כנסת: בית הכנסת הישן ובית המדרש החדש יותר, שניהם בנויים מעץ.
בבית הכנסת הישן היו רוב המתפללים אנשי "עמך" ובחדש מרביתם "בעלי בתים" מבוססים יותר.
בית הכנסת בנוסף להיותו מקום לתפילה וללימוד שימש כמרכז קהילתי ובו נידונו כל הקשיים והדאגות שהטרידו את כלל הציבור.
בית הכנסת הישן היה קטן והקירות שלו היו צבועים בלבן.
בית הכנסת החדש היה צבוע ומעוטר בציורים בפנים.
התקרה והקירות היו מעוטרים בציורים בצבעים ססגוניים עם פרחים ועיטורים..
כאשר חלו אנשים שמצבם הכלכלי היה קשה, המבקרים והמטפלים תמכו בחולה היהודי העני, החל בתשלום לרופא על הביקור, והמשיכו בקניית התרופות והמצרכים שהחולה היה זקוק להן.
גם במתן מזון לחולה ובכלים.
אפילו בעלי בתים נהגו ללוות מביקור חולים את המכשירים.
במקרה של חולים קשים, נהגו נציגי ביקור חולים להחליף את בני הבית כדי להקל עליהם ולשבת ליד מיטת החולה כל הלילה.
דמי חבר באגודת ביקור חולים היו 3–20 קופיקות בחודש, ודמי החבר כללו גם את "קערת ערב יום כיפור".
בשנים האחרונות, הגבאי של ביקור חולים היה לייבע רעזניק, ולפניו, שמואל זק.
זה היה מוסד מאוד חשוב והיגייני שהיה בעיירה, עבור יהודים ונוצרים ביחד.
היהודים ניצלו אותו בימי חמישי לנשים, ובימי שישי לגברים.
בית המרחץ היה בנוי מאבן והיה בו גם מקווה טהרה.
ההקדש - בית מחסה - זה היה מוסד סוציאלי ששכן ברחוב של בית המרחץ.
כל עוברי האורח העניים נהגו ללון שם ללא תשלום.
כל המוסדות התקיימו שנים רבות עוד לפני שהתמסד הוועד הנבחר של הקהילה.
בימים אלו זה היה מוסד הכרחי.
בראש חברה קדישא עמדו בשנים האחרונות - זיסל רולניק (נפח) וזליק שימקין.
בעיירה היו 2 בתי עלמין.
הישן, שבו כבר לא היה מקום לקבור היה קרוב להקדש.
בית העולם השני החדש, נמצא בעיר החדשה ליד בית החרושת לרעפים.
בשנת 1910 נוסדה באיבניץ קופת גמילות חסדים אשר נמצאה אצל הרב.
פועלים וסוחרים נהגו להלוות סכומים קטנים לתקופות קצרות.
מאוחר יותר, בעזרת "יעקאפא" הוקם בנק קואופרטיבי.
משה מיילס היה הגזבר, אבל עם המהפכה הרוסית נעזב הבנק, ורק בתחילת 1922 נוסד בנק מחדש.
הוועד המנהל הראשון הורכב מהחברים מאטס אשמאן, יהושוע נוח פרנציק, דן רדשקווסקי, קופילוביץ יודל ומשה אקון.
מאוחר יותר הצטרפו מאיר פרסקי, לייבע רזניק ופייווע קוזניעץ.
הבנק נמצא בבית קהילת הרב.
מדי שנה נערכה אספת חברים ובה נבחר הוועד המנהל.
בשנת 1939 כשהגיע הצבא האדום, הבנק נסגר.
בעיירה הוקמו מספר בתי ספר יהודיים: חורב ותרבות, החדש יותר.
מספר בעלי בתים לא היו מרוצים מהתנהלות חברת "תרבות".
בעיניהם הגישה של "תרבות" התרחקה קצת יותר מדי מ"ריבונו של עולם", הם היו מודאגים מהליברליות, ומהרצון הגורף לעלייה לארץ.
כפי שכתב: "איך ייתכן לדבר על נסיעה לארץ ישראל ללא וויזה מהמשיח?." בנוסף, היה גם בית ספר הפולני באיבניץ בבית ספר זה למדו והתחנכו ילדים יהודים רבים.
הוא מנה 7 כיתות שהיו פזורות בבניינים בעיירה.
בתחילה היו היהודים פטורים מהגעה לבית הספר בשבתות, אולם מאוחר יותר, נגזר עליהם להגיע לבית הספר גם בשבת, אולם ללא חובת כתיבה.
רמת הלימודים בבית הספר ודרישות המורים היו גבוהות.
בכיתות הגבוהות יחסי התלמידים היהודים והפולנים היו טובים.
חלק מהמורים היו אנטישמיים וחלק התנהגו באופן שווה לכולם ללא הפליית היהודים.
בשנת 1925 התארגן באיבניץ הגרעין של השומר הצעיר, אך הוא לא היה קשור למרכז התנועה.
רק שנה לאחר מכן קיבל הקן אישור רשמי והיווה ארגון נוער ראשון בעיירה.
הקן חולק ל-4 שכבות גיל.
בשנת 1928 חל פילוג בקן ומספר חברים עזבו אותו וייסדו את בית"ר, אך התנועה התפתחה ובשנים 1931–1932 היו בה 70 איש.
בוגרי התנועה עבדו בקיבוצי הכשרה.
בשנת 1930 נוסד "החלוץ" ששימש מרכז מחוזי לארגונים בסביבה ובשנת 1931 נערך כנס מחוזי בהשתתפות נציגי וולוזין, רקוב, וישניבה וגורודוק.
החל משנת 1932 התחילו בוגרי הקן לעלות ארצה.
בשנת 1928 פרשה קבוצת נוער מתנועת "השומר הצעיר" ויסדה את הסתדרות "מכבי הצעיר" שמאוחר יותר הפכה לבסיס של תנועת בית"ר.
הם יסדו ספריה ובית עם בביתו של משה טוביה פונט.
תנועת בית"ר גדלה והתחזקה ונטלה חלק בחיים הציבוריים.
בוגרי הקן השתתפו בכינוס של ביתר שהתקיים בווילנה.
רוב חברי ביתר היו בני פועלים, רחוקים מפינוקים ורובם קיבלו רק השכלה יסודית, אך הודות לתנועת הנוער התחילו ללמוד עברית, לקרוא עיתונים וספרים ושיפרו כך את השכלתם.
התחרות בין תנועות הנוער הפיחה רוח חדשה בחיי הנוער.
בשנת 1932 נערך קורס מדריכים ובסיומו נשלחו לכנס בברנוביץ מרדכי בן יהודה ושאול פורנציק אשר נבחר כחבר המפקדה האזורית.
המפעל המרכזי להנצחת הקהילה הוא ספר הזיכרון שהוציא "ועד יוצאי איבניץ" (1973).
כל עמוד מתוך 484 העמודים בספר מציג זווית, נקודה, זיכרון אישי או קולקטיבי של העיירה הזו שהייתה הבית שלהם.
רוב הפרקים האישיים כתובים ביידיש, והספר גם לא זמין לכל אחד.
בנוסף, הוקם לוח זיכרון בשנת 1995.
צאצאים מוכרים ומפורסמים של יוצאי איבניץ נמצאים בארץ מאלו שעלו לפני השואה וחלק גם שעלו לאחריה.
בן עמי גוב שהיה מנהל פרויקט המטוס כפיר בחיל האוויר הישראלי ומנכ"ל משרד התקשורת.
הוא בנה של פרידה כץ - גודוביץ ממשפחת כץ שעלתה לארץ בשנת 1926 ונישאה כאן.
שתי אחיותיה סוניה ורחל הגיעו לארץ אחריה בשנת 1934, אולם אחיה ואחותה ובני משפחותיהם שנשארו שם ניספו.
האחים אהוד ורמי דקל מקיבוץ עין שמר שהיו שחקני כדורעף מחוננים בשנות ה-60 וייצגו עם הנבחרת את ישראל בכל התחרויות.
הם בניה של איידלה סירוטקין-דקל, שהייתה בין מקימי הקיבוץ.
הזמרת שלומית אהרון היא ביתו של אהרון דביניק שעלה לארץ לאחר המלחמה ולאחר שנשא לאישה את זושה שגם היא ניצולת שואה.
אביה פרבשטיין-פפושדו הייתה אשתו של אלי פפושדו, וניהלה ביחד איתו מלונות בירושלים ובאילת.
המלון בטאבה שהקים נקרא על שמה "אביה סונסטה".
נרצחה ביחד עם אחותה שושנה באוקטובר 1982 על ידי יוסי מזרחי בעלה של שושנה שגם התאבד.
אביה ושושנה אחותה, הן בנותיה של זהבה רייכשטיין פרבשטיין שעלתה לארץ בשנת 1936, נישאה כאן וכשנולדה ביתה הבכורה שושנה נסעה איתה לאיבניץ בשנת 1939 והצליחה לחזור לארץ עם פרוץ המלחמה.
רבי צדוק בלוך היה רב ראשי באיבניץ, כתב פירוש על ספר "הבהיר" - אחד מספרי הקבלה הקדמונים בשם "אם לבינה" שהתפרסם בווילנא בשנת 1774. (כתב היד מצוי בגנזי הספרי הלאומית בירושלים).
רבי ישראל - מחבר הספר "מי נח", ממקורבי רבי חיים מוולוז'ין
היה אב בית דין באיליה, עד 1848 ואחר כך אב בית הדין בלבדובי, איבניץ, ניסשביז' אמצ'סלב ובהמשך רבה הנודע של דווינסק.
התפרסם כפוסק בעל כח דהיתרא, ורבנים רבים שלחו לו שאלות כדי שיפסוק בהן.
רבי אליקים שלמה שפירא - (1823-1908) רבן של עיירות חשובות נוספות בליטא.
נולד בסילעצניק, משנת 1843 היה אב בית הדין בהורודוק, ולאחר מכן באיבניץ ואיישישוק.
היה חריף ובקי ומלבד גדולתו בתורה היה גם חכם בענייני דעלמא.
היה שאר בשרו של הגאון ר' אריה ליב שפירא מקובנה.
ר' אליקים עלה ארצה בשנת 1905 ונפטר בירושלים.
רבי מאיר נח לוין - (1834-1904) נולד בברעזי, בגיל 14 היה תלמידו המובהק של הגאון ר יעקב מאיר פדובה מבריסק.
התחתן ב-1844 עם בתו של הגאון ר' אליעזר פריד.
משם עבר לסטביסק וכיהן בה עד 1873 משם עד 1886 שימוש ברבנות בסטויבץ ולאחר מכן היה רבה של מוסקבה עד 1894. בשנה זו עבר לוולוז'ין כדי למלא את מקומו של ר' נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצ"יב) ונשאר שם שנתיים.
ומשם ועד לפטירתו ב-1904 היה בווילנה מגיד מישרים ומורה צדק..
רבי אליעזר שטראשון - מחבר "עמוד האש" ו"חומת האש", כיהן בעיירה בין השנים 1876, תרל"ו - 1894, תרנ"ד
רבי אריה מיכאל דבורצקי - היה בנו של ר' צבי הירש הכהן שהיה רבה של ז'טיל.
משנת 1891 מילא את מקומו של הרב של טומקביץ - פלך מינסק.
כיהן כרבה של איבניץ בין השנים 1894–1909. ואז עבר לסטביסק, וממנה לז'טיל - שם כיהן רק כ-30 יום ואז נפטר.
רבי מיכאל מנחם גורניצקי - הרב האחרון, נספה בשואה.
היה ממלא מקום של חותנו הרב יחזקאל שמחה רבינוביץ שהיה רב באיבניץ במשך הרבה שנים.
מהרגע הראשון שבו הרב גורניצקי קיבל את כס הרבנות התעוררה מחלוקת גדולה בעיירה בין 2 מחנות והיה חילול השם.
אבל, הרב גורניצקי עם אישיותו הנעימה זכה באהדה של יהודי איבניץ והמחלוקת הושתקה.
הוא היה פעיל בכל הפעולות ומעורה בחיי הקהילה בעיירה.
הוא זכה לכבוד ולהכרה על ידי "נאטשאלסטווא" על כך שתרגם את שפת המדינה הפולנית, דבר שהיה נדיר בקרב רבנים בתקופה זו.
הוא הצטיין בדרשותיו שבהן התייחס גם לעולם.
הוא היה תלמיד חכם גדול, אחד מהתלמידים המעולים של ישיבת מיר, ותלו בו תקוות רבות שיהיה מוביל דרך להנהגת העם.
אבל הרוצחים הנאצים הרגו אותו ביחד עם כל משפחתו.
קהילת יהדות אופולה, התקיימה בעיר אופולה, (פולנית: Opole, ; שמה לשעבר בגרמנית: אוֹפֶּלְן, Oppeln) הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר.
אוכלוסיית העיר מונה 128,012 תושבים (מעודכן לשנת 2020) והיא בירת פרובינציית אופולה.
היא גם בירתה ההיסטורית של שלזיה העלית .
היהודים הראשונים גרו ככל הנראה באזור העיר אופולה עוד לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217. בשנת 1840 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ברחוב הוספיטל.
היהודים הראשונים התגוררו באזור אופולה לפני הקמת העיר בשנים 1211–1217.
באמצע המאה הארבע עשרה פרצו "המגפה השחורה" ורעב בעקבותיה, בשלזיה.
מיד האשימו את היהודים בהרעלת הבארות, מה שהוביל לפוגרומים עקובים מדם באופולה בשנת 1349. ליהודים היה כבר בית ספר בעיר.
קיים מסמך המתאר את נוכחותם של היהודים באופולה בשנת 1396; במסמך נכתב שהנסיך בולקו הרביעי מודיע על מכירת הבית שהיה בבית העלמין של סנט קרוס ושהיה שייך בעבר ליהודי, יצחק.
בתחילת המאה ה-15, רוב יהודי אופולה התפרנסו ממסחר והענקת הלוואות לנסיכים (בכל אירופה היה איסור גורף לעסוק בגביית ריבית על הלוואות במזומן).
אישור לכך התקבל ממסמך המתאר שבשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב בקנסות שני יהודים מאופולה, משה ודויד (אחים), שעסקו בהלוואה בריבית.
בשנת 1427, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הרשה ליהודי, אברהם מז'ביצה להתיישב באופולה למשך 10 שנים, יחד עם משפחתו וכל האנשים שהעסיק.
צו ההתיישבות שהונפק באותה תקופה אפשר ליהודים להתיישב באופולה ולפתוח בית ספר יהודי בבית פרטי.
באותה תקופה, מרכז החיים היהודיים באופולה היה ממוקם בסימטת היהודים שנקראה Judengasse, היו שם: בית ספר יהודי שהקמתו אושרה על ידי הנסיך ברנרד בשנת 1427, בית כנסת או בית תפילה.
וגם בית קברות יהודי קטן.
בגל הפוגרומים והגרוש של האוכלוסייה היהודית בשנת 1453 הואשם יהודי בשם אברהם.
לאחר משפט הוא נידון למות קדושים.
מקורות רבים אודות יהודי אופולה מגיעים מראשית המאה ה-16. בשנים 1532–1533 התגוררו בעיר כ־70–90 יהודים (8 משפחות; הם היוו 5.1% מכלל האוכלוסייה בעיר).
היה להם בית כנסת ובית ספר.
במסמכים היסטוריים של העיר בין השנים 1557 ו-1563 מוזכרים שני יהודים (מארק ונתן) שהיו זגגים שהחליפו חלונות בטירת אופולה.
בשנת 1557 שילמו יהודי אופולה מיסים בסך 26 זהובים ו-16 גרושים ובשנת 1564 שלמו 24 זהובים ו-32 גרושים.
בשנת 1660 נאמד מספר היהודים באופולה בכ־100 נפשות (כ־5% מכלל אוכלוסיית העיר).
במקורות שונים מהשנים 1563–1564 מוזכר שמו של הרב הראשון של האופולה, בנדיקט (בנדיקס רבי).
בשנת 1562 אימץ הסימיק (הפרלמנט) של דוכסות אופולה-ריביבורץ צו המחייב את היהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את גבולות הנסיכות בתוך שנה.
מסיבה זו, בשנת 1563 גורשו היהודים מאופולה ובשנת 1565 לא היו עוד יהודים בעיר.
בשנת 1566 כינו את כל היהודים האלה "מגורשים-Urbariumin".
הבתים שלא הצליחו למכור הפכו לנחלת העיר (הם נמכרו לאחר עזיבת היהודים את העיר).
במחצית השנייה של המאה ה-17 ניהלו יהודי פולין קשרים עסקיים עם יהודי שלזיה.
סוחרים מחבר העמים נהגו להגיע לירידים בוורוצלב, בז'ג, ניסה ואופולה.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד.
הוא נתן ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, אולם הצו לא כלל את הערים: פרודניק, גליביצה, ריביבורץ, קולה, אופולה וניסה.
אם סוחר יהודי נסה לסחור בערים אלה למרות האיסור, כל סחורתו הוחרמה.
עם זאת, היהודים מצאו דרך לעקוף את התקנה והתיישבו בפרברי הערים המוחרגות, שם פיתחו את מסחרם.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה הייתה תחת שלטון ממלכת פרוסיה.
בדצמבר 1746 הכריחו הרשויות הפרוסיות את עירייה אופולה להתיר ליהודי, יצחק אליאס הבר מפראג, להתגורר בעיר עם משפחתו ומשרתיו (בשנת 1750 הוא עזב מכיוון שלא הצליח במסחר בעיר).
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763) נקלעה פרוסיה למצב כלכלי קשה מאוד.
על מנת להקל על השלכות המשבר הכלכלי, הרשויות הפרוסיות העניקו הרשאות מיוחדות לבעלי המפעלים והיזמים העשירים היהודים.
הם קיבלו את מה שמכונה הזכות להתאזרחות (Naturalisationspatente).
עם זאת, זכויות אלה חלו על קבוצה קטנה מאוד של הקהילה היהודית.
שתי משפחות סוחרים יהודים נצלו את המצב והתיישבו באופולה בשנת 1761. בשנת 1765 פתח מרקוס פינקוס מפעל עור לסוליות (הוא העסיק 4 עובדים).
בשנת 1766 התגוררו בעיר 15 יהודים.
בשנים 1766–1807 גדל מספר היהודים באופולה מ־15 ל־31. הם עסקו במסחר סיטונאי (תבלינים, מוצרים קולינרים וטבק).
לקהילת אופולה היה בית ספר משלה ובית תפילה בחדרים שכורים.
יהודי אופולה השתייכו לקהילת יהודי צילץ וקברו בצילץ את מתיהם.
ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה עיריית ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה העילית.
ערים שהנהיגו את הצווים האמפריאלים לשעבר הכוללים את צווי אי-הסובלנות כלפי היהודים (de non tolerandis Judaeis) לא היו חייבות לקבל יהודים.
ערים אלה היו: נימודלין, גלוגובק, גלובצ'יץ, פרודניק, ריביבורץ וטרנובסקי גור.
לעומת זאת ערים שלא הפעילו את צווי אי-הסובלנות חויבו לקלוט מספר תושבים יהודים שהורשו לסחור בעיר.
אלה היו, בין היתר, בישז'ינה ואופולה.
בערים אחרות, היהודים הורשו לסחור בחופשיות, למעט סחורות מסוימות, כגון תבלינים וברזל.
בשנת 1807 היו 8 משפחות יהודיות באופולה, המונות 31 נפשות בסך הכול.
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה בשנת 1812, הקהילה היהודית באופולה קיבלה עצמאות.
בקהילת אופולה שזה עתה הוקמה היו 48 חברים באותה תקופה.
זמן קצר לאחר מכן, קהילת אופולה ניסתה להקים בית קברות משלה, ביולי 1816 הקהילה קיבלה את האישורים המתאימים.
בית העלמין הוקם מחוץ לעיר, בנובה וויש קרולבסקה, על אדמות שנרכשו תמורת 600 טאלרים.
האדם הראשון שנקבר בבית קברות זה היה המורה גימפל פוזנר, שנפטר בסתיו 1821. אגודת הלוויות החברה קדישא הוקמה בשנת 1839.
על פי ולדיסלב דז'יבולסקי, ב-10 בפברואר 1814 קיבלו היהודים הראשונים באופולה אזרחות פרוסית.
בתחילה, קהילת אופולה לא יכלה להרשות לעצמה להקים בית כנסת.
על כן, בשנים 1812–1822 הקהילה שכרה כמה חדרי תפילה בעיר.
בשנת 1827 הקהילה אפילו לא יכלה להרשות לעצמה להעסיק רב.
התפילות נערכו על ידי בני הקהילה המיומנים ביותר בענייני דת.
באותה תקופה החלו לקבל יהודים אזרחות עירונית באופולה, מה שהפך אותם לתושבים חוקיים.
בשנת 1822 קיבלה הקהילה היהודית באופולה הרשאה מהשלטונות להקים בית ספר יסודי יהודי בעל כיתה אחת, שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים.
המסחר והיזמות היהודית התפתחו במקביל להתפתחות הקהילה היהודית באופולה.
בשנת 1824, מרקוס פרידלנדר (1800–1876) פתח את מבשלת זמקובי (בשנת 1870 היא הועברה לפאסייקה).
בזכות עסקיו פרידלנדר, התעשר מאוד, ואשתו ג'וליה קיבלה את אות מסדר לואיסה, המחלקה הראשונה לצדקה (הפרס הגבוה ביותר שניתן לנשים בפרוסיה).
בשנת 1828 התגוררו בכל מחוז אופולה 713 יהודים (1.2% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1837 התגוררו בעיר אופולה 329 יהודים המהווים 4.8% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה היהודית הגדלה באופולה הקימה בית כנסת ברחוב שפיטלנה-ul.
הרב הליברלי אברהם גייגר מוורוצלב השתתף בחנוכתו בסוף דצמבר 1841. בשנת 1847 העסיקה הקהילה לצמיתות את הרב ד"ר סולומון כהן.
בשנת 1852 גדל מספר היהודים באופולה ל־533. לאחר קבלת האישורים המתאימים בשנת 1855, הקהילה היהודית קיבלה תוקף והפכה לאישיות משפטית מלאה.
על פי החוק, בראש הקהילה עמדו שני גופים נבחרים: הדירקטוריון וועד הנציגים.
בשנת 1853 ד"ר אדולף ווינר היה הרב החדש באופולה.
השנים שלאחר מכן היו תקופה של עושר הולך וגדל של הקהילה היהודית באופולה.
יוליוס פרינגסהיים היה חבר מועצה בעירייה.
ב־4 בנובמבר 1899 הוא קיבל את תואר Stadtaeltester der Stadt Oppeln (זקן העיר אופולה) ממועצת העיר.
עורך הדין היהודי המפורסם ביותר בעיר היה אדולף יונגמן (1859–1920).
הרופאים הטובים בעיר היו: ברנהרד פרידלנדר, פרוינד, מקס טרופלוביץ', איסמר שלזינגר, אלפרד היימן (רופא שיניים) וארנסט מוהר (רוקח).
בשנת 1873, בין 48 התושבים העשירים ביותר באופולה, היו 18 יהודים.
באותה תקופה, מלבד הרב, העסיקה הקהילה גם חזן, מורה, שמש בית הכנסת, שוחט ושומר בית הכנסת, ובשנים מאוחרות יותר - גם גנן ואחות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נרשמה, למרות הגידול במספרים, ירידה הדרגתית באוכלוסייה היהודית באופולה ביחס למספר התושבים הכולל.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden), שכלל את הקהילה היהודית באופולה.
ב־23 באוקטובר 1888, במלון Schüers בגליביצה, התקיים הקונגרס של צירים מאיגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה.
לאחר דיון סוער, הארגון הפך לאיחוד קהילות בתי הכנסת של מחוז אופולה (Synagogen-Gemeinde Verband des Regierungsbezirks Oppeln).
משימותיו העיקריות כללו: לחימה באנטישמיות, הדגשת חינוך יהודי שלזיה ובניית בתי יתומים יהודיים.
ב־1 בפברואר 1892 היה הרב אדולף וינר היהודי היחיד באופולה שזכה בתואר אזרח כבוד של העיר.
זו הוכחה לחשיבות הגוברת של הקהילה היהודית באופולה, בה פעלו ארגון ציוני ובית הכנסת 'בני ברית'.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החליטה הקהילה להקים בית כנסת חדש.
נרכש שטח אדמה על האי פָּשֶקֶה, בשובל של נהר אודר העובר בעיר, ברחוב הפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן פיאסטובסקה-Piastowska).
בשנים 1893–1897 נבנה בית כנסת על פי תכנונו של האדריכל פליקס הנרי.
במקביל בניין בית הכנסת הישן נמכר במכירה פומבית.
בית הכנסת החדש, נחנך על ידי הרב ליאו באק ביוני 1897. הוא נבנה קרוב למרכז העיר, בסמוך לטירה ההיסטורית, דבר שהצביע על מעמדם המבוסס של יהודי אופולה שהשתתפו באופן פעיל בחיים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים.
באותה שנה, בראש רבנות אופולה עמד הרב ליאו באק (1873–1956), שכתב את ספרו המפורסם ביותר ב-OpoleDas Wesen des Judentums .
הרב באק לא יצא נגד ההתבוללות של יהודי גרמניה, ומאידך, כן יצא בגלוי נגד ההגירה היהודית מאופולה.
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר.
בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%).
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של המדינה הפולנית, יהודים רבים הביעו גישה פרו גרמנית.
חלקם החליטו להגר למערב אירופה או לארצות הברית.
תהליך זה השפיע גם על אופולה.
ב־20 במרץ 1921 התקיים משאל עם בשלזיה עילית.
הוא נערך בפיקוח בית המשפט של פרובינציית שלזיה עילית כשמקום מושבה באופולה.
במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית באופולה הצביעה להשאיר את שלזיה העליונה בגרמניה.
כלל תושבי אופולה הצביעו כך: 20,816 (94.7%) קולות שהעיר תישאר בגרמניה ו-1098 קולות (5.0%) בעד העברת העיר לפולין.
כתוצאה מפסיקת בית המשפט, העיר נותרה בגרמניה.
שלושים השנים האחרונות לקיומה של הקהילה היהודית באופולה התאפיינו בהיחלשותה ובהיעלמותה ההדרגתית, בשל הגירה למערב ולארץ ישראל.
בשנת 1930 נשארו באופולה 607 יהודים.
במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה העשרים היו לקהילה בעיות במילוי משרות בקהילה וגם תקציב הקהילה פחת.
להתגברות על המשבר, הקהילה הקימה בין השאר בית ספר עברי ובשנת 1931 העניקה זכות הצבעה לנשים.
בתחילת 1933 הקהילה היהודית באופולה רכשה מהערייה מגרש של 11,000 מטרים רבועים.
שנמצא בבית העלמין העירוני החדש שנפתח באופולה-פולוויש-Opole-Półwieś, המיועד להקמת בית קברות יהודי חדש.
למרות התוכניות שנערכו, הן מעולם לא מומשו.
הקהילה מכרה בחזרה את השטח לרשויות העיר חלק ראשון מהן בשנת 1936, והחלק השני בשנת 1939. מכירת השטחה נעשתה משום שהקהילה קטנה באופן דרסטי באותן שנים.
החרם האנטי-יהודי באופולה התקיים כמו בכל גרמניה, ביום שבת 1 באפריל 1933. במהלך החרם היו כמה מקרים של שוד חנויות יהודיות.
בשנת 1936 חיו באופולה 453 יהודים.
במהלך ליל הבדולח באופולה, בתאריך 9 בנובמבר 1938, הנאצים אילצו את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת ברחוב ההפנשטראסה.
מכבי האש דאגו שהאש לא תתפשט לבניינים שכנים.
באותו לילה טרגי נהרסו בנייני הארגונים היהודיים, 13 חנויות ובתים יהודיים באופולה.
יהודים רבים מצאו מקלט בקונסוליה של רפובליקת פולין.
הריסות בית הכנסת השרוף הושמדו עד אפריל 1939.
פוגרום ליל הבדולח, העצים את הגירת היהודים שברחו למערב אירופה או לארצות הברית.
בפברואר 1939, הרב האחרון של אופולה, האנס הירשברג, עזב את העיר.
בשנת 1939 עדיין היו 280 יהודים באופולה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גירוש היהודים מאופולה החל ב־13 בנובמבר 1942. באותו יום, טרנספורט מספר XVIII / 1, שנשלח לגטו בטרזינשטט (טרזין), עזב את מחוז אופולה.
היו בו 56 יהודים מאופולה, גלובצ'יץ וביטום.
ב־11 בדצמבר 1942 יצא טרנספורט נוסף מאופולה טרנספורט מספר XVIII / 4, גם הוא היה מיועד לגטו בטרזין.
הטרנספורט כלל 53 יהודים מגלוגובק, מרסיבורץ, מפישקוביץ ומאופולה.
מתוך קבוצה זו, 7 אנשים שרדו.
הטרנספורט החמישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 5) יצא לטרזין ב־21 באפריל 1943. מהמסמכים בתיק תודות שלזיה העילית עולה כי הטרנספורט כלל 46 יהודים מאולסנו, אופולה, ריביבורץ וגלובצ'יצה.
מתוך קבוצה זו, 11 אנשים שרדו.
בטרנספורט השישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 6) לטרזין, ב־30 ביוני 1943 גורשו אחרוני היהודים מאופולה וחמישה יהודים מרסיבורץ.
קבוצה זו כללה בין השאר את הנציג האחרון של קהילת יהודי אופולה הרשמית והחוקית באופולה.
שמו, הארי וולף, הוא נרצח בתאריך 19 באוקטובר 1944 בתא הגזים במחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו.
בטרנספורט התשיעי מאזור אופולה (מספר XVIII / 9) לטרזין, ב-20 בינואר 1944 גורשו 9 נשים יהודיות, כולל מספר נשים מאופולה.
מעדותה של אירמה אפל מאופולה לאחר המלחמה עולה כי שלוש נשים יהודיות מאופולה שרדו מקבוצה זו.
רוב היהודים מטרזין בבוהמיה הועברו למחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו, שם הם הומתו בתאי הגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבה באופולה קבוצה גדולה של יהודים.
למרות זאת, התברר שהנוכחות הייתה קצרת מועד והקהילה היהודית בעיר לא הצליחה להתאושש.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית באופולה בין השנים 1427–1939שנההאוכלוסייה
רק בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 הוקמה באופולה אגודת ההלוויות חברה קדישא.
האגודה כנראה תפקדה הרבה יותר מוקדם, מהימים שבהם הוקם בית הקברות, אך לא הייתה לה שום אישיות משפטית.
בקהילה הייתה גם אגודת צדקה.
באמצע המאה התשע עשרה, יהודי אופולה התבוללו מאוד בקהילה הגרמנית.
במיוחד אלה שהצטרפו לאליטה העירונית והיו פעילים באגודות העירוניות השונות.
רבים מהם השתתפו בפעולות צדקה רבות, כולל בשנת 1873 הם הציעו כסף ומתנות לילדי בתי הספר העניים.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוקמו שתי קרנות לעזרה לתלמידים יהודים מבית הספר לדקדוק באופולה.
קרנות של משפחות שלזינגר ופרינגסהיים.
הנשים ממשפחות פרידלנדר ובורונוב היו מעורבות באופן פעיל בסיוע למשפחות האנשים שגויסו לצבא.
בשנת 1870 היו ג'ולי ואידה פרידלנדר ואולגה פרינגסהיים חברות באגודת הנשים המסייעות לנשים צעירות יולדות שחיו במחוז אופולה.
בשנת 1879 תרמו אזרחים יהודים סכום נכבד של כסף לבית היתומים העירוני שזה עתה הוקם.
הם התעניינו גם במצב האוכלוסייה היהודית במדינות אחרות.
בשנת 1882 פעלה באופולה ועדה לסיוע ליהודי רוסיה.
באותה שנה, יהודי אופולה, תמכו גם בקורבנות השיטפון של נהר הריין התחתון.
הם ביטאו את הפטריוטיות שלהם בכך שהם לקחו חלק פעיל בפעולות הקשורות לאירועים ממלכתיים חשובים.
בשנת 1886 בעל המבשלה זיגפרד פרידלנדר ובעל המפעל ויקטור מוהר הצטרפו לוועדה שארגנה את יום הולדתו ה-70 של הקנצלר אוטו פון ביסמרק.
אזרחים יהודים נכללו גם בוועדה להקמת האנדרטה לקייסר וילהלם הראשון ובין תורמי הכסף למטרה זו.
הבעלים של מפעל הסיגרים, יעקב אנגל, חלק מענקים של 200 מארק לאומנים עניים.
בסוף המאה ה-19 פחת מספר היהודים באופולה, אך חשיבותם בעיר לא פחתה.
בשנת 1892 הם היו חברים בוועדות עירוניות רבות: טיפול בעניים וביתומים, האחראים על תאורת העיר, בית חולים ובית המשכון.
בשנת 1894 הפך הסוחר ויקטור מוהר לחבר בוועד איגוד הסוחרים.
בשנת 1900 היה הרוקח מוהר חבר הנהלת החברה לטיפול בבעלי חיים ופריץ שלזינגר בקופת החולים העירונית.
שנתיים לאחר מכן הצטרפו היהודים לארגון ספריית העם שהוקם באותה תקופה ותמכו גם כלכלית במיזם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו היהודים לאיסוף תרומות וכסף לצורכי החיילים, וגם לקחו חלק בשליחת דרישות שלום לחזית.
היהודים התאגדו גם בארגונים ובאגודות יהודיים.
בסביבות שנת 1896 הוקמה באופולה החברה היהודית להיסטוריה וספרות והיא הייתה פופולרית מאוד.
הייתה גם אגודת הנשים היהודיות, ובתחילת המאה ה-20 התאחדות הסוחרים בראשות הרמן פרוסקאואר.
לצד עליית הרגשות האנטי-יהודיים, החלו לצוץ אגודות חדשות, בהם אגודת אזרחי גרמניה היהודים ועמותת הנוער היהודי.
בראשית שנות העשרים הוקמה החברה לאיסוף תרומות לבניין הארץ, פלסטינה א"י (קרן-היסוד).
הארגון הציוני המקומי של יהודי אופולה וגם בני ברית היו פעילים מאוד גם בתקופה זו.
אחד מבתי הספר הדתיים היהודיים הראשונים באופולה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18. הקהילה היהודית באופולה הקפידה על החינוך היהודי.
בשנת 1822 קיבלה הקהילה אישור מהרשויות העירוניות להקים בית ספר חד-כיתתי שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים של המאה ה-19. בשנים הבאות למדו תלמידים יהודים בעיקר בבתי ספר קתוליים או אוונגליסטים.
זה כנראה נבע מתהליכי היטמעות מתקדמים מאוד באופולה.
אך גם כתוצאה מקבלת החלטה של הרשויות המחוזיות באופולה שמהיעדר תקנות וחוקים ביחס לחינוך היהודי יש להעביר את הילדים היהודים לבתי ספר עירוניים קתולים או אוונגליסטים באופולה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מאופולה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות של צעירים יהודים משלזיה העילית (מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קולה, זאברז'ה ורסיבורץ סך הכל כ־250 איש), אשר אורגנה בטאצ'שוב.
רגע השיא של העצרת היה נאומו של רב קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצבם המחמיר של הנוער היהודי בגרמניה ושכנע אותם שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים.
במהלך העצרת קראו הנוכחים שלוש פעמים "תחי!", לכבוד המולדת הגרמנית.
העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני, דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל....
בתחילת המאה ה-15, רוב היהודים באופולה התפרנסו ממסחר וממתן הלוואות בריבית.
זה חיזק את מעמדם בעיר.
בשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב שני יהודים מאופולה, האחים משה ודויד, לשלם קנסות.
בשנה שלאחר מכן, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הוציא צווי זכויות שאפשר ליהודי אברהם מז'יימביצה להתיישב באופולה עם משפחתו, וגם הגן על האינטרסים הכספיים של יהודים אחרים, במיוחד על האפשרות ללוות כסף בריבית.
הדבר אפשר את הקמת הקהילה היהודית באופולה.
בתחילת המאה ה-16, כ־70-90 יהודים (5.1% מכלל אוכלוסיית העיר) חיו בעיר.
שמונה מהם היו בעלי בתים (כולל אישה אחת בשם חנה) ושישה פקידים.
הם שילמו לקופת העיר, 8 גילדן הונגרים, 4 גילדנים הולנדים ו-18 גרושים מחווה כספית.
הם גם חויבו לספק שירותים שונים לטירה, שלעיתים קרובות הוסבו לכסף.
מעמדם החזק והמגוון תרבותית גרמו לרגשות אנטי-יהודיים, שהיו חזקים במיוחד בקרב תושבי העיר אופולה.
במקביל האציל מארקגראף , ששלט בנסיכות אופולה ובעיר, עמד להגנתם ושכנע את תושבי העיר שהיהודים ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות הכלכלית של העיר.
באמצע המאה השש עשרה עסקו יהודי אופולה בעיקר במסחר, מלאכה ונכסים.
היהודים נאלצו לעזוב את אופולה לאחר הפעלת צו אי-הסובלנות באופולה כנגד היהודים, שהוציא הקיסר פרדיננד הראשון.
הם חויבו למכור את אחוזותיהם ולעזוב את העיר תוך שנה.
על אף שלא יכלו להתגורר באופולה, היהודים המשיכו את עסקיהם בעיר.
בשנת 1704 ספק המנטה באופולה היה נתן, בנו של מאיר ברוך מווינה, ואחר כך יצחק, בנו של שמעון גלוג.
בשנת 1713 יצא צו סובלנות חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה, אך הם לא התיישבו באופולה עד 1746. אחד היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היה יצחק אליאס הבר, שהורשה לעסוק ברוכלות מדלת לדלת ולפתוח חנות בעיר.
הוא נתקל בהתנגדות חריפה מצד תושבי העיר שהגישו תלונות כנגד היתר זה, והבר המיואש לאחר מספר שנים עזב את העיר.
בשנת 1765 נעשה ניסיון נוסף של מרקוס פינקוס שקיבל היתר להקים מפעל עור יחיד באופולה.
הוא ניהל את הייצור במפעל עד יום מותו ואז בניו ניהלו את העסק עד לשנת 1806. הם העסיקו 3 עד 8 עובדים מוסמכים.
עד אותה שנה גדל מספר היהודים בעיר ל־31. היו ביניהם סוחרים, מתווכים, תעשיינים ומורים.
בזכות כניסתו לתוקף של צו האמנציפציה ליהודים בשנת 1812, יהודים יכלו להגיש בקשה לאזרחות בעיר.
מבין 24 היהודים שקיבלו את האזרחות בתחילה, היו אלה הקשורים בעיקר למסחר.
13 מהם היו סוחרים, 3 עסקו בתווך ואחד היה גם סוחר וגם מתווך.
בהדרגה הם החלו להיכנס לתחומי מקצועות אחרים.
יהודים ערכו גם פעילויות שאינן מסחריות.
בשנת 1820 קנה מנדל כהן, בית מלאכה לדפוס שהיה בעבר בבעלות אנטוני בליקה, בית דפוס ידוע באופולה.
בסביבות 1830 פתח איפדינגהיים חנות ספרים באופולה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקבלו חוקים נוספים שאפשרו ליהודים לעסוק במלאכה או לבצע תפקידים אקדמיים.
באותה תקופה עסקו 23 יהודים במלאכה (בהם ארבעה אופים, שני צורפים, פחח, קונדיטור, צבע, כורך ספרים, חייט וסנדלר) ו-13 סוחרים.
בשנת 1859 פתח ג'ייקוב אנגל מפעל לסיגרים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, בעל המבשלה, היימן פרינגסהיים, פתח מפעל מלט, בנובה וייס קרולבסקה (בשנת 1872 השתלטה עליו חברת בנקאים מורוצלב).
היו גם מפעלים יהודיים אחרים באופולה: מבשלות הבירה של נח דנצינגר ויוסף בורונוב, ומפעלי מלט של שוטלנדר וגיזל.
במסחר: האחים גוראדזה-וולף ניהלו חנות יין, סלומון קאסל - חנות אלכוהול ומפעל ליקרים, סמואל גוראסי חנות בגדים, אדולף ויטנר והרמן פרוסקאואר חנויות קולינריות וזיגפריד סחר בעץ.
מצד שני, פריץ פרידלנדר מגליביצה היה הבעלים של מפעל טקסטיל בעיר.
בשנת 1860 ארבע מתוך חמש מבשלות הבירה השתייכו ליהודים ושלושה מתוך ארבעת מפעלי הטבק והסיגרים.
עם זאת, הם המשיכו להיות המובילים בתחום המסחר.
בשנת 1906, בעל המבשלה, ריצ'רד פרידלנדר, פתח את מפעל המלט "שלזיה".
מבשלת הבירה של משפחת פרידלנדר, קיבלה מדליית זהב בתערוכת מוצרי האלכוהול בשנת 1903 בניסה.
יהודים מילאו תפקידים בכירים בקרב בעלי המקצועות החופשיים (5 מתוך 21 רופאים באופולה היו יהודים ו-4 מתוך 9 נוטריונים ועורכי דין היו יהודים).
הם היו גם בעלי אחוזות נדל"ן רבות.
בשנת 1908 היו ליהודים 11 בתים בכיכר השוק ושמונה בתי דירות ברחוב הראשי קרקאוארשטראסה-Krakauerstrasse.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים התחזקו הרגשות האנטי-יהודים, חנויות ומקומות עבודה רבים נסגרו או חוו משבר כלכלי, במיוחד בית הקפה המפורסם של ארנולד וייס, שנסגר לבסוף וגם חברת הבגדים בבעלות סאלו לוי.
בית הכנסת העתיק באופולה נבנה בשנים 1840–1841 ברחוב בית החולים-Hospitalstrasse (שם הרחוב המעודכן רחוב שפיטלנה-Szpitalna).
המימון לבניית הבניין הגיע מתרומות, אספנים, הלוואות השקעה ורכישת מקומות תפילה.
הרב הליברלי אברהם גייגר מוורוצלב השתתף בחנוכת בית הכנסת בסוף דצמבר 1841.
הבניין תוכנן בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית.
אולם התפילה הראשי נבנה בתוכנית מלבנית במידות 14.7 מטרים הרוחב ו-20 מטרים האורך.
בקומת הקרקע היו משרדי קהילה ובית ספר יהודי דתי, וחדר התפילה הראשי היה בקומה הראשונה.
בשנת 1893 הורחב בניין בית הכנסת על ידי הוספת שתי חזיתות מדרום מערב (על פי תכנון של האדריכל פליקס הנרי).
הגידול המתמשך במספר חברי הקהילה היהודית באופולה הביא לכך שהמבנה הפך קטן, מכדי להכיל את כל המתפללים.
מסיבה זו, בשנות ה-90 של המאה העשרים החליטה הקהילה היהודית באופולה להקים בית כנסת חדש.
לשם כך נרכשה כיכר ברחוב ההפנשטראסה, ובשנת 1896 נמכר בניין בית הכנסת הישן במכירה פומבית, תמורת 25.8 אלף מארקים גרמניים.
תפילות הפרידה האחרונות בבית הכנסת נאמרו ביום שני, 21 ביוני 1897, ולאחריהן הועברו ספרי התורה לבית הכנסת החדש.
בית הכנסת (העתיק) שופץ לצורכי בית המלאכה הליטוגרפי של ההוצאה לאור של שמוציא לאור ארדמן ראבה.
בזכות שינוי היעוד של הבניין, הוא שרד את פעולות ההרס והשמדה של סמלי התרבות היהודית בעיר, שבוצעו על ידי הנאצים החל משנת 1933 כששיאן היה בליל הבדולח.
בשנת 1953 הוקמה בבניין חנות ספרים.
בשנת 1972 בוצע שפוץ נוסף בבניין, שבמהלכו שונה פנים בית הכנסת (לאולם הראשי הוכנס מנוף סחורות).
מפברואר 2006, הבניין המשופץ אכלס את אולפן הטלוויזיה TVP Opole.
עיריית אופולה דואגת לשמר את המראה החיצוני של בית הכנסת, עם החלונות האופייניים המסתיימים בחצי עיגול ועל כן היא לא מאשרת לבצע שינויים בצורה החיצונית שלו.
בית הכנסת החדש באופולה (רחוב פיאסטובסקה-Piastowska) נבנה בשנים 1893–1897.
בשנת 1893, תמורת סכום של 30 אלף מארקים גרמניים, קהילת יהודי אופולה קנתה כיכר ברחוב האפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן, רחוב פיאסטובסקה).
לפני כן עמד במקום מפעל לעיבוד עורות של הבורסקאי כריסטוף.
באביב 1894 החלה בנייתו של בית כנסת חדש שעלותו הסתכמה ב־200,000 זלוטי.
הבניין כלל 600 מקומות ישיבה (300 באולם הראשי לגברים ו-300 לנשים בעזרת הנשים) וכיפה ענקית.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני פליקס הנרי.
ב־21 ביוני 1897 הועברו ספרי התורה בחגיגיות מבית הכנסת הישן, ולמחרת נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב ליאו באק.
הבניין זכה מהר מאוד לאהדת תושבי אופולה, שהחלו לכנות אותו "קישוט העיר".
מבנה הלבנים הוקם בסגנון אדריכלות מורית.
האלמנט הבולט הייתה הכיפה גדולה, שנראתה היטב מכל מקום בעיר.
ליד בית הכנסת הוקמו משרדי הקהילה, חדר תפילה קטן, ספרייה, ארכיון, חדר ישיבות של ועד הקהילה, חדר לתשמישי קדושה ומקווה.
התפילות האחרונות שנשאו בבית הכנסת היו ב־9 בנובמבר 1938, ליל הבדולח.
במהלך ליל הבדולח, הכריחו הנאצים את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת.
לאחר מכן הרסו את שרידי הקירות ששרדו לאחר שריפת בית הכנסת.
באפריל 1939 נותרה רק כיכר ריקה במקום בו עמד בית הכנסת.
רק הבית בו התגוררו שמש בית הכנסת והגנן ובית מטבחיים הכשר שרדו מכל המתחם.
בשנות השישים של המאה העשרים נבנה במקום גן ילדים.
בשנה 1998 הוצב במקום סלע הנצחה ועליו נקבע לוח זיכרון שבו נכתב בשלוש שפות עברית, פולנית וגרמנית:
בית העלמין היהודי באופולה (ברחוב גרניצנה-Graniczna) הוקם בשנת 1821 מחוץ לגבולות העיר באותם ימים, בנובה וייס קרולבסקה -Nowa Wieś Królewska (2.5 ק"מ דרומית מגבולות העיר דאז).
מוקדם יותר קברו יהודי אופולה את מתיהם בבית העלמין של קהילת האם שלהם, קהילת יהודי צילץ.
הקהילה היהודית באופולה החלה במאמצים להקים בית קברות משלה בשנת 1812. ב־3 ביולי 1816 נתקבלה ההסכמה מרשויות העיר להקמת בית הקברות.
ב-16 בפברואר 1817 נתקבלו גם האישורים המתאימים.
בשנת 1817 נרכשה אדמה בשטח של 1.2 דונם מהחקלאי יוזף קורפייר תמורת 600 טאלרים.
הפתיחה הרשמית של בית העלמין התקיימה בשנת 1822. מאידך האדם הראשון שנקבר במקום היה גימפל פוזנר, מורה שנפטר בסתיו 1821.
שטח בית העלמין ששטחו היה 1.2 דונם התמלא במהירות, ולכן בשנת 1866 נרכשה קרקע נוספת של 4.375 דונם.
בשנת 1870, בחלק המזרחי של הנקרופוליס, הוקם בית לוויות (טהרה) ובית מגורים לשומר בית העלמין.
בשנת 1930 הוחל בניית גדר הלבנים מחדש.
החלק הצפוני נבנה מחדש, גדר הבטון הפכה לקיר אבן חול דקורטיבית.
בתחילת 1933 נרכשו אדמות לבית קברות יהודי חדש באופולה.
האדמות שנרכשו היו בבית העלמין העירוני שנפתח באותה שנה באופולה.
עם זאת, בשל האנטישמיות המתגברת ועזיבת יהודים רבים למערב, הקהילה מכרה חלק מהאדמת בית הקברות בשנת 1936 והשאר נמכר בשנת 1939.
בשנת 1939 בית הקברות ברחוב גרניצנה הפך לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden).
במהלך מלחמת העולם השנייה בית הקברות שרד ולא ניזוק יותר מדי.
בשנת 1946 נשלט בית הקברות על ידי הקהילה היהודית מוורוצלב.
בשנת 1947 שיפצה הקהילה את בית הלוויות והעסיקה שוער ואיש תחזוקה שיתחזק את המקום.
לאחר מותו של השוער בשנת 1957, בית העלמין התחיל להיהרס.
כנראה אז נשדדו מצבות יקרות ערך והנקרופוליס נפגע קשות.
הקבורה האחרונה התרחשה בשנת 1960. בשנת 1963 נסגר רשמית בית הקברות.
בשנת 1969 הסכימו שלטונות העיר להפריד חלק שטח מבית העלמין עם בית הלוויות, חדר הטהרה ודירת השומר.
במקומם נבנו, בניין מגורים ובתי מלאכה.
בשנים 1976–1977 הרשויות העירוניות ניסו להציל את בית העלמין המתמוטט.
באותה תקופה נבנו החלקים הדרומיים והמערביים של גדר הלבנים יחד עם שער כניסה חדש בצד המערבי (רחוב גרניצנה).
בשטח 3.98 דונם שרדו כ־150 מצבות, העתיקה שבהן משנת 1821 (גימפל, בנו של אברהם פוזנר, נפטר בתאריך ב' במרחשון התקפ"ב, 28 באוקטובר 1821).
המרכיב האופייני המשותף בבתי הקברות היהודיים היה כתיבה בגרמנית על גבי המצבות.
זו הייתה תוצאה של התבוללות יהודי גרמניה ועזיבתם את היהדות האורתודוקסית אל עבר היהדות הרפורמית.
כתובות בעברית על גבי המצבות היו נדירות, במצבות מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקבורה האחרונה הייתה ב־13 במאי 1940; באותו היום נקברה פולה שרה טוקוס.
בית הקברות הוא פנתיאון מוזר של יהודי אופולה.
רבנים, סוחרים עשירים, רופאים, רוקחים, עורכי דין ויזמים מפורסמים נחים שם זה ליד זה.
בין המצבות הרבות בולטת האנדרטה הנאו-בארוקית של מקס פרילנדר (נפטר 1897) ואשתו לינה, לבית זאקס (נפטרה בשנת 1927).
מצבה זו נהרסה ביוני 2005.
סקר שבוצע בשנים 1986–1987 אישר שקיימות במקום מצבות שמורות.
המצבות היו עשויות שיש לבן, גרניט אפור ושחור, גיר ואבן חול.
המצבות מהמאה ה-20 עשויות בדרך כלל מאבן חול או טרצו.
למצבות האבן השטוחות עיטורים וכתובות אופייניות בעברית ובגרמנית.
בחלקם ניתן לראות שרידי ציורים דקורטיביים.
אין מידע על קברי אחים בבית העלמין.
האזור מגודר לחלוטין עם קיר לבנים מטויח.
הגבולות בין הקברים לא נשמרו.
במקור, שטח בית העלמין היה 5.475 דונם, מהם השתמרו 3.98 דונם.
בחלקו המזרחי של בית העלמין נבנו בית מגורים ובית מלאכה.
הכניסה לבית העלמין מהדרך הציבורית דרך השער שסגור בדרך כלל.
בית הקברות מבוקר לעיתים רחוקות.
השחתה באזור מהווה איום קל.
באוגוסט 2005 ביוזמת הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין ביצעו צעירים מפולין, ישראל וגרמניה עבודות ניקיון בבית העלמין באופולה.
עבודות ניקיון רגילות מבוצעות על ידי חברת עבודות עירונית מאופולה.
העבודות מוזמנות על ידי עיריית אופולה.
קהילת יהודי באדן-וירטמברג התגבשה בתחומי המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה החל מהמאה ה-11. תולדות הקהילה כוללות עליות ומורדות כפועל יוצא מן המאורעות שהתרחשו בשטחי המדינות המארחות.
המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג נמצאת בדרום מערב גרמניה.
היא הוקמה בשנת 1952 לאחר איחוד הרפובליקות וירטמברג ובאדן.
העדויות הראשונות לקיומם של יהודים ביישובים שונים במרקיזות באדן מתוארכות למאה ה-13.
במאה ה-14 היו קיימות קהילות יהודיות רבות במרקיזות באדן.
היהודים עסקו בעיקר במסחר, במתן הלוואות ובניהול בתי עבוט, עיסוקים שהיו אסורים על הנוצרים.
במהלך מגפת המוות השחור, בין השנים 1348 - 1349, היהודים הואשמו בהרעלת בארות ובאחריות לפרוץ המגפה.
היהודים הורשו לחזור למרקיזות בתחילת המאה ה-16. במשך מאתיים השנים הבאות הם גורשו והוחזרו לסירוגין.
בשנת 1722, פרסם הרוזן של קרלסרוהה כתב חסות מיוחד למשך 30 שנה, שקבע בין היתר כי זכות ישיבתם של היהודים במקום מותנית בבעלות על רכוש ששוויו 500 גילדן לפחות.
בשנת 1723 נפתח בית קברות יהודי בעיר.
בשנת 1725 כבר היה ברשות הקהילה בית כנסת עם מקווה ובניין נוסף.
קיימות עדויות לקהילה יהודית בעיר היילברון כבר במאה ה-11. לפני פרוץ המגפה השחורה, בשנת 1348, היו קיימות באזור 65 קהילות יהודיות.
לאחר הגירוש והטבח שבאו בעקבות המגפה, יהודים התחילו לחזור במספרים קטנים בסוף המאה ה-14. תחילה הם שילמו מיסים ישירות לדוכס וירטמברג ולאחר מכן לערים בהן הם התגוררו.
המיסים הכבדים גרמו ליהודים רבים לעזוב.
צו שפורסם בשנת 1521 הורה על גירוש היהודים מכל שטחי הדוכסות.
למרות שבאופן רשמי היה אסור ליהודים להתגורר ולעבוד באופן קבוע בשטחי הדוכסות, קיימות עדויות לנוכחותם ולפעילותם של יהודים בודדים שקיבלו היתרים מיוחדים לעסוק במסחר ובמתן הלוואות.
לאחר הקמת הדוכסות הגדולה של באדן בשנת 1806, מעמדם של יהודי החסות השתפר.
בצו החוקתי הראשון שניתן ב-14 במאי 1807, הדת היהודית הוכרזה כדת מוכרת, שנה לאחר מכן, הצו השישי העניק ליהודים זכויות אזרחיות מוגבלות מאוד.
הצו התשיעי שפורסם ב-13 בינואר 1809 התיר ליהודים להקים קהילות שהוכרו על ידי המדינה כארגונים לכל דבר, דרש מהם לאמץ שמות משפחה קבועים, אך עדיין הגביל את זכויותיהם האזרחיות.
הקהילות שהוקמו היו כפופות לוועד העליון של יהודי באדן (Oberrat der Israeliten Badens) שמושבו בקרלסרוהה.
בשנת 1809 מונה הרב אשר לואב לתפקיד הרב הראשי של באדן.
הוא כיהן בתפקידו עד למותו בשנת 1837. הניסיון להעניק ליהודים זכויות אזרחיות מלאות נתקל בהתנגדות עזה מצד גופים ושכבות אוכלוסייה שונים.
החל משנת 1820 היהודים הורשו לעסוק ברפואה ובעריכת דין.
בשנת 1862 היהודים קיבלו שוויון זכויות מלא והורשו להתיישב בכל הערים בדוכסות הגדולה.
הם נבחרו לפרלמנט הדוכסות הגדולה ויכלו להיבחר למועצות העירוניות.
השופטים היהודים הראשונים בבתי המשפט מונו בשנת 1890.
בשנת 1862 חיו בדוכסות הגדולה של באדן 24,099 יהודים ב-221 יישובים בהם התקיימו 123 קהילות.
בשנת 1878 חל פילוג בין הקהילה האורתודוקסית לקהילה הרפורמית בקרלסרוהה לאחר שבשנת 1875 הוכנס עוגב לבית הכנסת החדש בעיר.
ההתיישבות היהודית בווירטמברג חודשה במאה ה-18 כאשר היהודים הורשו להשתתף בירידים ולעסוק במסחר.
מאוחר יותר הם הורשו להתיישב באופן קבוע על אדמות הדוכס ובאזורים מוגבלים אחרים בדוכסות.
בשנת 1808 הורשו להתגורר בשטוטגרט רק יהודים בעלי רכוש בשווי של עשרים אלף גילדן.
חוק שפורסם ב-18 ביולי 1819 קבע שעל כל יהודי לשלם מס של שנים עשר פלורינים לצורך הגנתו.
בשנת 1828 הוענק ליהודים שוויון זכויות.
נחקק חוק שחייב ילדים יהודים של בעלי חנויות ובעלי מלאכה לקבל חינוך חילוני.
החוק התיר ארגון קהילות מקומיות ובשנת 1831 הוקם ועד מרכזי בשטוטגרט שפעל תחת פיקוח ממשלתי והרב הראשי נחשב עובד מדינה.
אוטונומיה מלאה הוענקה ליהודים בשנת 1912. האוכלוסייה היהודית בווירטמברג גדלה מ־8,918 נפש בשנת 1828 ל־11,916 בשנת 1925 והייתה מאורגנת בחמישים ואחת קהילות.
בתקופה שלאחר הקמת הרייך השלישי יהודים רבים ברפובליקת באדן וברפובליקת וירטמברג היגרו לארצות אחרות והיו שעלו לארץ ישראל.
התקופה התאפיינה בחוסר שביעות רצון בקרב ההנהגה הנאצית הבכירה מהקצב האיטי שבו התנהלו ההגירה היהודית מגרמניה, ודחיקת רגלי היהודים מעיסוקים שונים וערעור מעמדם.
בכל ערי וירטמברג ובאדן נערכו פוגרומים, בתי כנסת נהרסו או נשדדו ורכוש יהודי הוחרם על ידי השלטונות.
בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 נערך בכל רחבי הרייך השלישי פוגרום יזום ומתואם היטב ביהודים שזכה לכינוי "ליל הבדולח".
באוקטובר 1940 נשלחו יהודי וירטמברג ובאדן, שעדיין נותרו בעריהם, כגון יהודי קונסטאנץ ופרייבורג למחנה המעצר גירס בצרפת.
יהודי היילבורן נשלחה למחנות הריכוז וההשמדה דכאו, טרזיינשטט, אושוויץ ואחרים.
שטוטגרט שימשה תחנהת מעבר בה רוכזו יהודים מאזור וירטמברג וממנה יצאו הרכבות למחנות ההשמדה.
הקהילה גדלה מעט בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות הודות להגירת יהודים מתחומה.
במדינה הפדרלית באדן וירטמברג קיימות שתי קהילות יהודיות: קהילת יהודי באדן (בגרמנית Israelitische Religionsgemeinschaft Baden) והקהילה היהודית של וירטמברג (בגרמנית Israelitische Religionsgemeinschaft Württembergs).
מרכזה של קהילת באדן נמצא בקרלסרוהה וכפופות לה עשר קהילות.
מרכזה של קהילת וירטמברג נמצא בשטוטגרט והיא מונה 2,786 חברים.
קהילת יהודי ארביל המכונה "הארבילים" היא קהילה יהודית מהעיר ארביל שבכורדיסטן העיראקית.
הקהילה הייתה מהקהילות היהודיות העתיקות בעולם.
על פי המסורת, בני הקהילה הם הצאצאים של היהודים שהוגלו מישראל ויהודה על ידי מלכי אשור.
היהודים שחיו בארביל דיברו בעיקר ערבית יהודית בניב המקומי ובערך שליש מבני הקהילה דיברו גם ארמית, חלק מבני הקהילה ידעו לדבר גם טורקית בשל קרבת העיר לטורקיה.
קהילה יהודית הייתה במקום כבר בסוף ימי בית שני.
אז שימשה מרכז לממלכת חדייב ששליטיה התייהדו.
על פי המסורת, ראשוני היהודים בעיר הוגלו לשם על ידי מלכי אשור.