tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתלמוד מצוטטות כמה פרשיות שונות בתורה, כולן מספר דברים, שנועדו ללמד את הצורך בשאלות כפי שהן מוצגות במשנה.
פרשייה ראשונה עוסקת בדין אדם המוגדר כ"מדיח", כלומר, מי שגרם לאחרים לעבור עבירות, ובה נכתב: .
פרשייה נוספת עוסקת באדם שעבד עבודה זרה, ועליו נאמר: .
ופרשייה שלישית היא אודות עד שקר, שהרשעתו כשקרן נעשית רק בתנאי ש.
התנאים נחלקו במשנה באשר למספר החקירות; תנא קמא סבור כי במסגרת ה"חקירות" יש לשאול שבע שאלות, רבי יוסי סבור כי יש לשאול שלוש, ואילו לעומתם בברייתא מובאת דעה הגורסת כי יש לשאול שמונה שאלות.
כל אחת מהדעות הללו משתמשת באופן אחר בשלושת המקורות התנ"כיים על מנת ללמוד את מספר השאלות המדויק:
ומהאחרון הוא לומד שגם עדים שבאו להעיד על עבירה המחייבת במיתת שרפה, שהיא חמורה יותר משאר המיתות לפי רבי שמעון - עדיין זקוקים לדרישה וחקירה.
רבי יוסי סבור שאכן ניתן ללמוד אודות שבע שאלות, אלא שהוא לא משתמש בלימודו של תנא קמא מהפסוק "והנה אמת נכון הדבר" ומסתפק בשבע.
אם כן, שלוש מהן משמשות כדי ללמוד שדרישה-וחקירה נצרכות בכל מקום בו מתקבלת עדות, ולא רק במקומות בהם נכתבו הפסוקים, ואחת נוספת משמשת כדי ללמוד על עדות בעבירות שעונשן הוא מיתה בשרפה, החמורה יותר, ונותרו שלוש.
אופן ההסקה של הברייתא מפסוקי התורה דומה לזה של תנא קמא; אך לעומתו הוא אינו סבור שדרוש פסוק מיוחד שילמד אודות הצורך בדרישה וחקירה בעדות על עבירה שעונשה שרפה, ולכן הוא נותר פנוי כדי ללמד על צורך בשמונה חקירות.
במשנה שלושה סוגים של שאלות:
שאלות שמגוף העדות –מכירים אתם אותו?
בנוסף, "בדיקות" הן שאלות כלליות שאינן מפורטות במשנה.
מחלוקתם של התנאים נסובה אודות זהותן של השאלות המוגדרות כ"חקירות"; כלומר, אלו שאלות יש לשאול במסגרת החקירות:
לגישת תנא קמא יש לשאול את שבע השאלות הבאות:
באלו שבע שנים (שמיטה) התרחש המקרה?
בתלמוד נכתב, כי דעתו של תנא קמא היא שעל הדיינים לשאול את שבע השאלות הללו בכל מקרה, גם בכזה בו התשובות ידועות; וזאת בהתבסס על דברי רבי שמעון בן אלעזר: ; כלומר, על הדיינים לחקור את העדים במטרה ליצור לחץ עליהם, שמא יתגלו כעדי שקר, ולא רק כדי לדעת התשובות.
לגישת רבי יוסי אין צורך לשאול את כל השאלות הנ"ל, ודי בשלוש האחרונות.
בתלמוד מוסברת דעתו של רבי יוסי בניגוד לתנא קמא, בכך שלדברי תנא קמא על הדיינים לשאול את כל השאלות בכל מקרה, גם אם התשובות ידועות; לעומתו רבי יוסי סבור כי כאשר התשובות ידועות אין צורך לשאול את השאלות.
לגישת הברייתא קיימת חקירה נוספת, שמינית, אך לא כתוב מהי.
שתי אפשרויות סבירות בנוגע לשאלה הנוספת.
הראשונה, היא אודות השלב בתוך השעה בו התרחש המקרה, והשנייה, היא שאילת היובל בו התרחש המקרה.
בתלמוד ומפרשיו מופיעות שלוש אפשרויות להסביר את עצם הצורך בדרישה וחקירה.
שתי האפשרויות הראשונות מתמקדות במהלך התקין של קבלת עדות בבית דין, והשלישית נזקקת להלכה אחרת, עיקרית, בהלכות עדות.
האפשרות הראשונה מתמקדת בצורך להבין במדויק את דברי העדים, ולוודא שהדיינים לא ימהרו במתן פסק הדין, ותתרחש טעות בשיקול הדעת של הדיינים.
האפשרות השנייה נסובה אודות הצורך לוודא שהעדים אינם משקרים, ובאמצעות השאלות הללו, תוך ניסיון למצוא סתירה בעדות, בוחנים הדיינים האם הם אמינים דיים.
האפשרות השלישית מסבירה את הצורך בדרישה-וחקירה, באמצעות ההלכה הקובעת כי "עדות שאי אתה יכול להזימה - אינה עדות".
כלומר, עדות שבמהותה אינה ניתנת להזמה - אינה קבילה.
מסיבה זו עלינו לדעת את התשובות לכל השאלות המופיעות במשנה, שכן בלעדיהן העדות לא תהיה בת-הזמה.
מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות
במשנה מוצגים ארבעה סוגים של שאלות.
שבע השאלות המוגדרות כ"חקירות" (יום, שעה, מקום וכו'); שאלות נוספות: "מכירים אתם אותו?
התרתם בו?", לגביהן נראה שקיים קונצנזוס בקרב הפרשנים, כי מדובר בשאלות שלא נועדו לאישושה של העדות או לבדיקת אמינות העדים, אלא מדובר בפרטים שעל העדים לספק כחלק מהעדות עצמה; שאלות בלתי מסווגות נוספות: "העובד עבודה זרה, את מי עבד?
ובמה עבד?" - שמעמדן אינו ברור דיו; ולבסוף מופיע המונח הכללי "בדיקות" ("כל המרבה בבדיקות הרי זה משובח").
בניגוד למחלוקת התנאים שנסובה אודות זהות השאלות שעל הדיינים לשאול, הראשונים חלוקים בנוגע למעמדו הבסיסי של כל אחד מסוגי השאלות הללו, וכן בנוגע לסיבות.
עיקר הקושי נובע ממעמדן הבלתי ברור של השאלות "העובד עבודה זרה, מי עבד?
ובמה עבד?", המוצגות במשנה כסוגה עצמאית, ולא ברור האם הצורך בהן נועד לעצם העדות, ואז מדובר בשאלות שלא נועדו לאישוש או אימות, אלא כחלק מהעדות עצמה, או שהן נועדו לאימותה של העדות, ואז רק נותר לדון בסיווגן, האם הן דומות יותר ל"דרישות" ול"חקירות" או ל"בדיקות".
הרמב"ם בספרו "משנה תורה", בתוך ניסוח החיוב לדרוש ולחקור, כותב: ובהמשך:
אף על פי שלפי קביעה זו ניתן לסווג אוטומטית את הדרישות כחלק אינטגרלי מהחקירות, עדיין לא ייתכן לסווג אותן כזהות להן, שכן אודות ה"חקירות" נכתב ב"משנה תורה" שהסיבה להן היא העובדה שעל כל עדות להיות בת־הזמה - סיבה שאינה מתאימה ל"דרישות", הדרישות אינן הופכות את העדות לבת־הזמה.
אם כן, סביר של"דרישות" ול"חקירות" טעם משותף אחר בגינו סבור הרמב"ם שהדרישות הן חלק מהחקירות.
ככל הנראה עדות, ובמיוחד עדות בעניינים שעונשם מוות, לא יכולה להיות לאקונית, ועל העדים לפרט יותר את מראה עיניהם שעליו הם מעידים.
סיבה זו נכונה גם בהנמקת ה"דרישות" וגם בהנמקת ה"חקירות", ובגללה סבור הרמב"ם כי ה"דרישות" הן מכלל ה"חקירות".
גישתו של רבי זרחיה הלוי מובאת בחידושי הר"ן במקום, והוא מצוטט כאומר:
לדבריו קיים הבדל מהותי בין השאלות שכתובות במשנה, לכאורה ללא כל הבחנה.
התרתם בו?" הן שאלות מגופה של העדות; כלומר, לא אישוש לעדות או וידוא אמינותם של העדים, אלא העדות עצמה - ובזאת שוררת בינו לבין הרמב"ם הסכמה.
לעומת זאת, השאלות שנשאלים עדים המעידים על עובד עבודה זרה: "מי עבד?
ובמה עבד?", שהרמב"ם קיטלגן כ"חקירות", לדעתו משתייכות לקטגוריית ה"בדיקות", שבה במקרה בו העדים אינם יודעים לענות, העדות כשרה.
רבי זרחיה הלוי אינו מכיר בסוג השלישי של השאלות; ה"דרישות", שלפי גישת הרמב"ם דומות לחקירות, בכך שחובה לשאול אותן, למרות אי-היותן מכשיר להפיכת העדות לבת־הזמה.
לדבריו במסגרת חקירת העדים על ידי בית הדין יש "חקירות", בהן אי ידיעת התשובה פוסלת את העדות; ו"בדיקות", בהן השאלות אופציונליות בלבד, ופוסלות רק במקרה בו התגלתה סתירה בדברי העדים.
כל שאלה אחרת שמופיעה במשנה היא חלק אינטגרלי מהעדות ולא אישוש לה או וידוא אמיתותה.
רבנו דוד בונפיד מצוטט אף הוא בחידושי הר"ן, ואלו דבריו:
שיטתו בסיווגן של השאלות במשנה מורכבת; לטענתו, המידע שנובע מן השאלות בנוגע לזהות הנאשם והאם הוא הותרה - "מכירים אתם אותו?
התרתם בו?, וכן המידע שנובע מהשאלות לעדים המעידים על עובד עבודה זרה "מי עבד?
ובמה עבד?", הוא מידע חיוני שבלעדיו העדות לא קבילה.
אלא שבניגוד לרמב"ם שהסיק מכך שמוטלת על הדיינים חובה לשאול ולוודא שהעדים יודעים את התשובות לשאלות הללו, טוען רבנו דוד שהדיינים יכולים להניח כמובן-מאליו שהתשובות לשאלות הללו חיוביות.
העובדה שבמשנה נכתב שיש לשאול את השאלות הללו, היא המלצה בלבד, ולא סותרת את האפשרות העקרונית להניח כי העדות מבוססת והתשובות חיוביות - נימוק שמעמיד שאלות אלו בשורה אחת עם "בדיקות" בכך ששאילתן היא רשות, ומאידך כ"חקירות" בכך שאי-ידיעת תשובה להן פוסלת את העדות.
בנוגע לשני סוגי השאלות האחרים עליהם נחלקו הרמב"ם ורבי זרחיה הלוי, רבנו דוד אינו מביע דעה, ויכול, באופן עקרוני, להסכים עם כל אחד מהם.
יש לשים לב כי רבנו דוד הוא היחיד שסבור כי סוגי השאלות "מכירים אתם אותו?
ובמה עבד?" הם זהים במעמדם.
ביצוע דרישה וחקירה בסיטואציה בה התשובות ידועות
דוגמה קלאסית למצב בו התשובות ידועות, הוא במקרה בו אמרו העדים "פלוני רצח את אלמוני, אתמול"; במקרה זה הדיינים יכולים להסיק מיד את התשובות לכל השאלות בנוגע לשמיטה, השנה, החודש וכו'.
התלמוד פירש את מחלוקתם של תנא קמא ורבי יוסי, כנסובה בדיוק אודות שאלה זו; האם נדרשות הדרישה והחקירה במקרה בו התשובות ידועות.
ואכן הרמב"ם פוסק להלכה כשיטת תנא קמא, הגורסת כי בכל מקרה, גם בעת ידיעת התשובות, יש לבצע "חקירה"; כמקובל.
מלשונו של רבי זרחיה הלוי, נראה כי למרות כללי הפסיקה שקובעים שיש לפסוק הלכה-למעשה ששאילת השאלות נצרכת בכל מקרה - גם במקרים בהם התשובות ידועות; פוסק רבי זרחיה הלוי ההפך - כשיטת רבי יוסי, הגורסת כי אין כל צורך לדרוש ולחקור, אלא רק על מנת לדעת את התשובות.
למרות זאת, רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה", נותן פרשנות מקורית לדברי רבי זרחיה הלוי.
על פי גישת רבי זרחיה הלוי שהובאה לעיל, חולקו השאלות לשני סוגים: "חקירות" - אותן היינו מוכרחים לשאול בכל מקרה, ו"בדיקות" - שהיו אופציונליות בלבד, ואליהן גם השתייכו השאלות "מי עבד?
לעומת זאת ה"נודע ביהודה" גורס כי גם רבי זרחיה הלוי מודה שהשאלות "מי עבד?
ובמה עבד?" אינן נכללות באחת מן הקטגוריות, אלא הן מהוות סוג שלישי של שאלות; שאלות שדומות ל"בדיקות" בכך שאין חובה על העדים לדעת את התשובה, אלא רק שלא לסתור את עצמם, אלא שבניגוד ל"בדיקות" האופציונאליות מטבען, חובה על הדיינים לשאול את שתי השאלות "מי עבד?
ובמה עבד?", וזאת מכיוון שמדובר בפרטים בסיסיים ביותר.
אם כן מדובר בשאלות שחובה לשאול, אך אין חובה לדעת את התשובות עליהן.
כאמור, ביטלו חכמים את הצורך בדרישה וחקירה במשפט אזרחי, וזאת כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - על מנת שאנשים יוכלו לסמוך על כך שכספם יושב להם ללא דרישות ראייתיות נוקשות.
הצגת הדברים בפשטות מביאה לידי הבנה כי מדאורייתא קיים חיוב לדרוש ולחקור, אלא שחכמים ביטלו אותו.
אך יש לציין כי קיימת שיטה קיצונית, לכאורה, הגורסת כי אף מדאורייתא אין צורך בדרישות וחקירות במשפטים אזרחיים.
אך רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה" ממתן את האמירה הקיצונית הזו, ומסביר כי היא מתייחסת לעיקרון אחד מתוך שני עקרונות העומדים בבסיס הצורך בדרישה וחקירה.
לדבריו הצורך בדרישה וחקירה שנובע מהצורך שהעדות תהיה בת-הזמה - אינו קיים במשפט אזרחי, אך הצורך בדרישה וחקירה כפי שנלמד מהפסוקים בסוגיה המרכזית, - קיים גם במשפט אזרחי.
לאחר תקנת חכמים המבטלת את הצורך בדרישה וחקירה בדיני ממונות חל איסור על הדיינים "להתנדב" ולחקור את העדים.
אך אם העדים נחקרו בכל זאת, מכל סיבה שהיא, ונמצא שאינם יודעים פרט מפרטי החקירות, קיימת מחלוקת בין פרשני התלמוד האם העדות נפסלת או לא.
רבי מנחם המאירי סבור כי העדות כשרה: משתמע מדבריו שבמצב בו אין הכחשה אלא רק אי-ידיעה - העדות כשרה.
לעומת המקרה בו התגלו העדים כאינם יודעים, במקרה בו נוצרה סתירה בשאלות, הדרישות והחקירות הדבר נתון במחלוקת אמוראים.
לעומתו מובאת שיטת אמוראי נהרדעא (בעגה ארמית: "נהרדעי"; על פי שפ"ן הסופר מדובר ברב חמא), הגורסת כי אין להבדיל בין סוגי ההכחשות השונים, ובכל מקרה - גם אם התגלו הכחשות בגופה של העדות - היא כשרה.
הר"ן ופרשנים נוספים הסבירו את שיטת אמוראי נהרדעא בכך שבמשפט אזרחי אין צורך כלל ועיקר בבדיקות; אך המהרש"א מסביר שיטה זו בצורה אחרת.
תחת ההגדרה הכללית דיני ממונות (או כפי שכונו – משפט אזרחי), נכללים כמה סוגים של דיונים ששונים זה מזה בפרטי ההלכות הנוגעות לדרישה וחקירה.
הקטגוריה הראשית "דיני ממונות" מונה את התחומים הבאים:
הודאות והלוואות – חיובים משפטיים, שהם אזרחיים מרצון (דיונים דומים נוספים השייכים לקטגוריה זו לעניין דרישה וחקירה = ירושות, מכירות, מתנות, כתובת-אישה ונזקי-שור).
גזלות וחבלות – חיובים משפטיים, שהם אזרחיים שאינם מרצון.
קנסות – חיובים פליליים, שהם מטעם השלטון או ההלכה.
בנוגע לפטור מהצורך בדרישה וחקירה בענייני "גזלות וחבלות" קיימת מחלוקת ראשונים.
בתוספות מופיעות שתי האפשרויות: האחת גורסת כי ענייני גזלות וחבלות לא נפטרו מהצורך בדרישה וחקירה; האפשרות האחרת גורסת כי הם דומים לדיני הלוואות והודאות וגם בהם ביטלו חכמים את הצורך בדרישה וחקירה.
לפי שיטה שלישית – שיטתו של הרא"ש – קיים הבדל בין גזלות לבין חבלות בעניין זה: בגזלות בוטל הצורך בדרישה וחקירה ואילו בחבלות הוא נותר כשהיה.
כמו כן קיימת שיטה רביעית - שיטה המובאת בתוספות, שמחלקת בתוך קטגוריית הגזלות עצמה בין גזלות מצויות ולא מצויות.
מעבר להבדלים העקרוניים בתפיסת מוסד העדות בין ההלכה לבין המשפט בישראל (שאינו דתי), וכן מעבר להבדלים בהלכות המפורטות של גביית עדות, קיימים הבדלים בסיסיים גם בנוגע לחקירת העדים.
הבדל בולט הוא העובדה כי במשפט הישראלי אין כללים הקובעים אלו שאלות יש לשאול או ירידה לפרטי החקירה באותה רמה בה ההלכה מתערבת בשיקול דעתם של הדיינים.
החוקים הכתובים דנים בשאלות נישתיות, כגון חקירת ילדים, חקירת נפגעי עבירות מין ווריאציות שונות של גביית עדות, אך אינם מזכירים מאומה על אופן ביצוע החקירה, ומותירים את פרטיה וניהולה לשיקול דעת השופט, לניסיונו ולדרכים המקובלות.
הבדל מהותי נוסף, אולי הניכר לעין ביותר, נעוץ באופן ביצוע החקירה.
במשפט הישראלי החוקרים הם עורכי-הדין של שני הצדדים ותפקידו של השופט הוא לפקח על החקירה ולנהל את המשפט, בהלכה הדיינים עצמם הם החוקרים, ותפקידו של הטוען הרבני, כלל אינו מוכר.
חברת דרך ארץ הייוויז (1997) בע"מ, המוכרת בשם המקוצר דרך ארץ, היא בעלת הזיכיון להקמה, הפעלה ותחזוקה של כביש 6 (כביש חוצה ישראל), שנחשב לכביש האגרה הראשון בישראל.
חברת דרך ארץ הייווייז (1997) בע"מ הוקמה בשנת 1997 על ידי החברות אפריקה ישראל להשקעות בע"מ, שיכון ובינוי בע"מ וחברת CHIC לצורך השתתפותה במכרז שפרסמה חברת חוצה ישראל בע"מ (לשעבר – חברת כביש חוצה ישראל) להקמה, תפעול ותחזוקה של כביש 6, ככביש אגרה.
ב-26 בינואר 1998 הוכרזה חברת דרך ארץ כזוכה במכרז ולאחר חודש נחתם הסכם הזיכיון בין חברת דרך ארץ לחברת חוצה ישראל.
תחילת עבודות סלילת הכביש התעכבו מאחר שהקבוצה שהפסידה במכרז עתרה לבית המשפט.
לבסוף, לאחר משאים ומתנים שהתקיימו בין חברת דרך ארץ לחברת חוצה ישראל, בחודש אוקטובר 1999 החלה סלילתו של כביש 6.
בשנים 1999–2004 חברת דרך ארץ הובילה את הקמת חלקו המרכזי של כביש 6, המתפרס על פני 102 ק"מ (ממחלף שורק בדרום ועד מחלף עין תות בצפון), ובשנים 2007–2009 הובילה החברה את הקמתו של קטע נוסף (ממחלף עירון עד מחלף עין תות).
הקמת הכביש נעשתה תוך השקעת משאבים רבים בהגנה על איכות הסביבה, לרבות באמצעות שיקום ופיתוח נופי ומניעת מטרדי זיהום ורעש.
בנוסף, בחודש אוגוסט 2022 נחתמה תוספת להסכם הזיכיון, במסגרתה התחייבה חברת דרך ארץ להקים, לממן, לתחזק ולהפעיל נתיב נוסף בכביש.
הפרויקט, שעלותו נאמדת בכארבעה מיליארד שקלים יבוצע במתכונת בנה-הפעל-העבר, ויכלול הוספת נתיב רביעי בין מחלף קסם למחלף עירון והוספת נתיב שלישי ממחלף עירון למחלף עין תות – סך הכל כ-60 קילומטרים בכל כיוון.
הנתיב השמאלי החדש ישמש לתחבורה ציבורית ולרכב רב תפוסה.
כמו כן, יוקם מחלף חדש, מחלף בית נחמיה.
בתום הליך תחרותי, נבחרו בחודש אוקטובר 2023 ארבעה קבלנים לביצוע עבודות ההקמה ובחודש נובמבר 2023 הושלמה תוכנית המימון לפרויקט.
עבודות הביצוע צפויות להתחיל בחודש אוגוסט 2024.
לצד הפרויקטים המרכזיים המצוינים לעיל, דרך ארץ ביצעה ועודנה מבצעת פרויקטים רבים נוספים כגון התקנת מערכת שקילה בתנועה כביש, הקמת רמפות במחלפי הכביש המחברות את הכביש בחיבור ישיר לכביש חוצים, הקמת מתקנים סולאריים לייצור חשמל בשטחים הכלואים של המחלפים, ועוד.
חברת דרך ארץ היא חברה פרטית, בבעלות הקרנות ת.ש.י דרכים שותפות מוגבלת ונוי חוצה ישראל שותפות מוגבלת.
דרך ארוכה קצרה הוא ספרו של משה (בוגי) יעלון שראה אור בשנת 2008. בספר מספר יעלון על חייו ושירותו הצבאי, ונותן את פרשנותו לאירועים שהשפיעו על ישראל בחמש עשרה השנים שקדמו לכתיבת הספר, במהלכן היה ראש אמ"ן, סגן הרמטכ"ל ורמטכ"ל.
הוא מנתח את הגורמים החיצוניים והפנימיים שהשפיעו על קבלת ההחלטות המכריעות שהיה שותף להן, תוך מתיחת ביקורת על אישים ותהליכי קבלת החלטות.
יעלון מציג את פתרונו עבור הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומזהיר מפני התפתחויות ותהליכים המאיימים לדעתו על המפעל הציוני, בראשם השחיתות, הנסמכת על קשר פסול בין הון, שלטון ואמצעי תקשורת חסרי מצפון מוסרי.
באוגוסט 2018 יצאה לאור מהדורה מעודכנת ומורחבת של הספר, ובה פרקים העוסקים באירועי עשר השנים שחלפו מאז צאת המהדורה הראשונה.
את הספר ערך במהדורתו הראשונה רמי טל ובמהדורתו השנייה יואב קרן.
הספר תורגם לאנגלית על ידי ג'סיקה סיטבון ויצא לאור תחת השם "The longer, shorter path" ב-2020 בהוצאת גפן.
הספר מבקר את הצורה שבה התקבלה החלטת ההתנתקות מרצועת עזה, את ניהול העניינים בלשכת ראש הממשלה אריאל שרון, את הממשלה ואת הפיקוד הבכיר של צה"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
יעלון טוען בספר כי במדינת ישראל קיים חולי "הפטרוניזם" או "עכשוויזם", כלומר הרצון של החברה ל"שלום עכשיו" ללא יכולת המתנה.
דרך זו מכונה בספר "הדרך הקצרה".
הנוסחה של "שטחים תמורת שלום", שנוצרה מתוך תחושת עוצמה בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים הפכה בשני העשורים האחרונים לאסטרטגיה של נסיגות מתוך תחושת חולשה בלתי מוצדקת.
חוסר היכולת של החברה הישראלית להמתין לשלום והנסיגות שבאות בעקבותיה מפגינות חולשה כלפי הערבים.
אלו מקצינים בתגובה את עמדותיהם וכך מתרחק השלום.
במקום זאת הוא מציע את "הדרך הארוכה", שאיננה מתיימרת להביא את השלום עכשיו ואיננה נוקטת בנסיגות ובמהלכים חד צדדיים.
דרך זו תבהיר לשכנינו כי לא נובס באמצעי מלחמה וטרור, והיא לדעתו הדרך הקצרה ביותר אל השלום.
בספר מספר יעלון גם את סיפור חייו האישי החל בילדותו בקריית חיים בשם משה סמולינסקי ואת משפחתו.
אביו, דוד, שהיה פועל ייצור במפעל "שמן" יליד אוקראינה, ואימו, בתיה, ניצולת השואה ילידת גליציה.
את כינויו, "בּוֹגי", קיבל בגיל 10 על ידי ילדי השכנים שהתקשו לקרוא לו "מושיק", כפי שנהגו לקרוא לו כולם באותם הימים.
בתקופת התיכון היה תלמיד מצטיין במגמה הריאלית, ניגן בקלרינט והיה חבר בתזמורת הנוער של חיפה.
מילדות היה חבר בתנועת "הנוער העובד והלומד".
בשנת 1967 הוקם גרעין "יעלון" של התנועה שיועד לקיבוץ בערבה.
משה סמולינסקי, שרצה להביע את הזדהותו עם הרעיון החלוצי, שינה את שם משפחתו ליעלון.
מכאן ממשיך יעלון ומתאר את שירותו הסדיר בצה"ל, שאליו התגייס בשנת 1968 במסגרת גרעין "יעלון" של הנח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם.
בקורס מ"כים חי"ר פגש בנחמיה תמרי, מפקד הפלוגה שלו, שהשפיע רבות על מסלולו של יעלון בצבא.
תמרי אף פיקד על יעלון בפעולה הראשונה שלו מעבר לגבול, עת ארב כוח מהפלוגה לרכב מחבלים בירדן.
יעלון העריך את תמרי אולם סירב לבקשתו של האחרון לצאת לקורס קצינים.
הוא שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה מצטיין בגדוד הנח"ל המוצנח ואת שירותו הצבאי הסדיר סיים בדרגת סמ"ר בשנת 1971. מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973, השפיעה עמוקות על יעלון, שלחם כצנחן במילואים בחטיבה 55, שלחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ.
המלחמה הניעה את יעלון לשוב לשירות קבע בצבא.
הוא סיים בהצטיינות קורס קצינים.
לאחר-מכן חזר לתפקידי פיקוד בגדוד 50, ובצנחנים.
הוא שימש כמ"פ בגדוד וכמפקד סיירת הצנחנים, עליה פיקד במסגרת מבצע ליטני וכן במבצעים נוספים.
יעלון מתאר את המשך שירותו, עת נקרא ב-1979 על ידי נחמיה תמרי לפקד על פלגת האימונים של סיירת מטכ"ל ואף כיהן כסגן מפקד היחידה.
יעלון מתאר את חוויותיו ממלחמת לבנון הראשונה שבה שימש כסגן נוסף למפקד סיירת מטכ"ל.
יעלון מתאר משבר קשה שעבר במהלך המלחמה עת התחבט אם עליו להישאר בצה"ל, נוכח מה שכינה כמשבר פיקודי ערכי בצבא.
יעלון החליט להישאר ובהמשך הספר הוא מתאר את חוויותיו כמג"ד גדוד 890 של הצנחנים, שמפקדו הודח, ויעלון הוביל אותו להישגים מבצעיים רבים בגזרת לבנון.
לאחר מכן מתאר יעלון את פציעתו במאי 1985, כשנפצע במהלך היתקלות עם מחבלים בלבנון, והוא כבר סמח"ט בחטיבת הצנחנים.
ואת לימודיו במכללה לפיקוד ולמטה בקמברלי שבאנגליה.
באותה עת, הייתה נתונה סיירת מטכ"ל במשבר מבצעי ופיקודי קשה, וראש אמ"ן, האלוף אמנון ליפקין-שחק, שמינה את יעלון למפקד סיירת צנחנים שנים קודם לכן, רצה בו לתפקיד מפקד היחידה.
כדי לשכנעו נפגש עמו שחק בשווייץ ואף העלה אותו לדרגת אלוף-משנה.
תקופת כהונתו של יעלון כמפקד סיירת מטכ"ל נחשבת לתקופת שיא של הישגים ליחידה, והוא עצמו מחשיב אותה כתקופה היפה בשירותו הצבאי.
התפקיד המשמעותי הבא עליו כותב יעלון הוא מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
יעלון הושפע מאוד מחוויית השירות באיו"ש והלחימה באינתיפאדה הראשונה.
בשנת 1995 הועלה לדרגת אלוף וכיהן כראש אגף המודיעין.
יעלון מתאר בספרו את חבלי תהליך השלום עם הפלסטינים, והעימותים שהיו לו בנושא עם ראשי הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק.
יעלון מתאר גם את השנתיים בהן שימש כסגנו של הרמטכ"ל שאול מופז.
בתום כהונתו של מופז מונה, ב-9 ביולי 2002, לרמטכ"ל ה-17 של צה"ל.
יעלון מונה לרמטכ"ל ביולי 2002, כחודשיים לאחר מבצע חומת מגן.
יעלון כותב כי התחום העיקרי שבו עסק צה"ל במהלך כהונתו היה המשך המלחמה בטרור הפלסטיני.
בשנתיים הראשונות לכהונתו של יעלון, גל הטרור שמקורו ביהודה והשומרון הלך ודעך, במידה רבה הודות להפעלה נכונה של השב"כ וכן בזכות גדר ההפרדה שהוקמה סביב אזור השומרון.
ערי השרון והצפון, שסבלו בשנים הקודמות מפיגועי התאבדות רבים, נהנו משקט יחסי לאורך 2004. גזרת ירושלים נותרה פרוצה במידה רבה, ובעיר אירעו מספר רב של פיגועים קשים.
ברצועת עזה עם זאת, המצב הלך והסלים במהלך 2004, ויישובים ישראלים רבים - לרבות העיר שדרות שבתחומי הקו הירוק - ניצבו תחת איום מטחי רקטות הקסאם ששוגרו מהרצועה.
יעלון הוביל את צה"ל למספר מבצעים גדולים בתחומי הרצועה ובהם מבצע ימי תשובה, במהלכם חדרו כוחות קרקע של צה"ל אל שכונת זייתון, רפיח, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'באליה וחאן יוניס על מנת להרוס מחרטות קסאמים, מעבדות נפץ ומנהרות הברחה.
במבצעים אלה נהרגו מאות מחבלים, אך גם עשרות חיילי צה"ל (כ-13 חיילים נהרגו ב"אסון הנגמ"שים").
ברפיח הרס צה"ל מאות בתים בניסיון לפגוע במנהרות ההברחה, אולם נחל הצלחה חלקית בלבד.
ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על ההרס ברפיח ודחו את טענת צה"ל לפיה הדבר היה בבחינת כורח צבאי.
יעלון כותב בספרו כיצד כרמטכ"ל אף רמז מספר פעמים כי הוא מתנגד למעורבות היתר של שר הביטחון שאול מופז בעניינים פנים-צבאיים, וכן התעמת פעמים אחדות עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בראשות ח"כ יובל שטייניץ.
למרות כל אלה, טען, היה שותף מרכזי בהכנות לקראת תוכנית ההתנתקות.
יעלון סיים את כהונתו כרמטכ"ל לאחר שלוש שנים.
הוא מתאר זאת בספרו כבשורה שהפתיעה אותו בפברואר 2005 עת הודיע לו שר הביטחון, שאול מופז, כי לא יאריך את כהונתו בשנה נוספת וכי הלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע תוכנית ההתנתקות.
לדברי יעלון עצמו, הסיבה לכך היא שהוא התעקש להביע את דעתו על נזקי ההתנתקות בפני הממשלה.
בספרו טוען יעלון, בתארו את אופן קבלת ההחלטה על ההתנתקות: "הוא (שרון) הלך למהלך (ההתנתקות) אשר גרם נזק אסטרטגי לישראל לא מפני שהאמין במהלך הזה, אלא מפני שביקש להציל את עצמו, כאשר החקירות הפליליות איימו עליו." החליף אותו סגנו, האלוף דן חלוץ, שבניגוד ליעלון תמך ברעיון ההתנתקות.
מבוא - מאין אני בא
יעלון מסביר כי הערכים בהם הוא מאמין, ולפיהם התחנך, אומרים כי אין פיסת אדמה המקודשת עד כדי כך שלא ניתן לוותר עליה.
באופן עקרוני לא שלל חזרה לגבולות 67, ולא התנגד להסכמי אוסלו.
"אילו הייתי משתכנע שסדר היום הערבי, ובעיקר הפלסטיני, השתנה וכי הוא כעת סדר יום של חיים בצוותא...
הייתי מוכן לסגת אפילו לגבולות המאוד קשים הללו.
אלא שלדעתי, מעולם לא היינו במצב שכזה, ואיני רואה סיכוי למצב שכזה בעתיד הנראה לעין".
יעלון טוען כי ההשקפה כי ישראל היא הגורמת לפריצתן של מלחמות היא אשליה.
ארגון החמאס לא מוכן לפשרה טריטוריאלית עם ישראל ואף ערפאת סירב להכיר בישראל כמדינת העם היהודי.
איראן וחזבאללה אינם מושפעים מהשליטה הישראלית בפלסטינים.
בישראל קיימת לדעתו עייפות ממלחמות.
מכאן התפיסה כי "עוד כמה ויתורים ונגיע לשלום".
יעלון מצביע על משולש כוחות המכונה "הון שלטון ועיתון" המקדמים שיח זה.
מנהיגות שאינה מנהיגה, ונמנעת מלומר לציבור כי זו אשליה.
תקשורת שאינה מדווחת אמת, וגורמי הון המעוניינים בשקט מדומה כדי להביא לרווחים מקסימליים.
בין כוחות אלו נוצר מעגל סגור, המעודד אווירה של "אכול ושתה כי מחר נמות".
יעלון סבור כי שנת המפתח בהיסטוריה החדשה של המזרח התיכון היא 1979, (בניגוד לדעה הרווחת כי שנת המפתח היא 1976).
הסכם השלום עם מצרים היווה מכה אנושה לרעיון הפאן ערביות שהובל על ידה עד 1979. שנת המפתח בתפיסה הישראלית פנימית כיום היא 1983, מאז התחיל הציבור בישראל לספור הרוגים בראש חוצות, נוצרה תפנית בדימוי העוצמה שלנו.
הערכתם של שכנינו לגבי יכולת העמידה שלנו השתנתה אף היא.
המחאה הציבורית הובילה לנסיגה מלבנון.
זו נתפסה כחולשה בקרב אויבנו.
הנסיגה מלבנון ועסקת ג'יבריל בשנת 1985 הובילו לאינתיפאדה של 1987. זו הובילה להסכם אוסלו של 1993, שנתפס אף הוא כנסיגה.
כישלון אוסלו בצירוף עם הנסיגה מלבנון בשנת 2000 הובילו למתקפת הטרור של ערפאת בספטמבר 2000. (יעלון מסביר בכנסים כי לא ניתן לקרוא למתקפה של שנת 2000 'אינתיפאדה'.
מקור המילה אינתיפאדה היא התקוממות עממית.
העם הפלסטיני לא התקומם בשנת 2000, זו הייתה מתקפה מתוכננת.) כאשר החומה שבנתה ישראל למול אותה מתקפת טרור קרסה בהתנתקות של שנת 2005, היא הובילה לניצחון החמאס בבחירות, ולמלחמת לבנון השנייה.
מאז המהפכה האיראנית, הפכה איראן למקור של אי יציבות באזור.
הסכסוך בין ישראל לשכנותיה הפך בהדרגה מסכסוך לאומי לסכסוך דתי.
על ישראל מאיימים כוחות איסלאמיים שאינם מוכנים לקבל את קיומה של ישראל, ורואים בהשמדתה שלב לקראת הכרעת המערב והשלטת האסלאם באזור ובעולם.
אחמדינג'ד מאמין כי יש למחוק את ישראל מהמפה, לא מפני שהיא שולטת ביהודה ושומרון, משום שזה מה שנדרש לקרב את האימאם הנסתר.
במערב ובישראל מתקשים להבין את האיום החדש ועד כמה הוא מסוכן.
יעלון מדגיש כי "לא הסכסוך הישראלי פלסטיני הוא הבעיה כי אם הנחשול האסלאמי קנאי ההולך ומתעצם מאז 1979."
הגורמים הקיצוניים מזהים את ישראל כנקודת תורפה בעולם המערבי, כמו שחיות ביער מזהות חיה חלשה, כך הם מזהים את ישראל.
יעלון מאמין שהם טועים, אך מסביר כיצד הגיעו למסקנה הזו.
האיסלאמים רואים שסלקו את הכוחות הרב לאומיים מביירות ב-1983 באמצעות פיגועים.
דחקו אותנו מלבנון באמצעות לוחמת גרילה.
הוציאו אותנו מרצועת עזה משום שלא עמדנו בהתשה מתמשכת של טרור ופיגועים.
יחד עם זאת הם מסתכלים על הצלחתם מול הסובייטים באפגניסטן, ומול האמריקנים בעיראק.
כך הגיעו לכדי מסקנה כי אם רק ימשיכו ללחוץ עלינו נשבר.
ותמוטט המדינה היהודית שאין בה עוד רוח להילחם.
כוונת האיראנים היא להגיע להגמוניה אזורית.
הם מעריכים שאם תהיה ברשותם פצצה גרעינית הם יוכלו להשיג עליונות מול מצרים וסעודיה ויוכלו להפוך את אזור המפרץ לשטח חסות שלהם.
הם מניחים שפצצה גרעינית תגן על מדיניות יצוא המהפכה המתגרה ומאתגרת אינטרסים מערביים ובעיקר אמריקניים ותמנע את תקיפתם.
איראן גרעינית היא איום קיומי כלפי ישראל, ואין להפחית בחשיבותו.
העימות של המערב וישראל עם איראן הוא בלתי נמנע, אם אלו חפצות חיים.
נכון לעכשיו נראה כי לא יוצר איחוד כוחות על ידי המעצמות (בעיקר בגלל רוסיה וסין), ולא ניתן יהיה לכן למנוע גרעין איראני באמצעות דיפלומטיה, לכן נראה שהאופציה הצבאית תהיה הכרחית.
את העימות הצפוי עם איראן צריך לראות במסגרת של פרדיגמה מחשבתית חדשה: בעיית היסוד של המזרח התיכון איננה הסכסוך הישראלי פלסטיני, אלא המלחמה בין תרבויות שמתרחשת בו: התרבות הג'יהאדית המקדשת מוות ותרבות המערב, המקדשת את החיים.
ישראל מושכת אש בתוך מלחמת התרבויות האלו.
העוינות הבסיסית כלפי ישראל מקורה בכך שהיא נתפסת כעמדה קדמית של המערב במזרח האיסלמי, ולא בגלל העימות עם הפלסטינים.
על פי תפיסתם של הכוחות האיסלאמיים הקיצוניים, מצבם במערכה לא רע.
ישראל נסוגה מפניהם בלבנון וגם ברצועת עזה.
זהו ההקשר שלפיו צריך לראות את עימותים באזור.
מתחייב ממנו שהנוסחה של "שטחים תמורת שלום" אינה רלוונטית.
עלינו לגבור על איום האסלאם הג'יהאדי, לנצח במלחמת התרבויות.
על המערב להתעורר בטרם יקרו אירועים קשים.
התקווה שהסדר מזויף עם אבו מאזן ישכך מתחים במזרח התיכון היא תקוות שווא.
עלינו להביס את המשטרים והכוחות המובילים את המתקפה הג'יהאדית על המערב.
לא די בעצירת תוכנית הגרעין האיראנית, יש להביס את המשטר.
אחרת לא תושג יציבות בעיראק וגם לא בלבנון וברשות הפלסטינית.
עטיפת הספר מציגה את יעלון כחייל מן השורה: הוא מופיע בה לבוש מדי עבודה, כשעל גבו תיק ובו מצנח, אותו מקפל הצנחן לאחר שהגיע בשלום לקרקע.
האות "צ" שבמילה "קצרה" שבשם הספר מודגשת במשולש, המזכיר חותמת דואר צבאי.
תמונתו של יעלון מוצגת על רקע קיבוצו, גרופית שבערבה.
בראש הספר מופיע שם המחבר "משה (בוגי) יעלון".
בכך הצטרף יעלון לשורה של קציני צבא ופוליטיקאים ישראלים המדגישים את שם החיבה שלהם (כגון אברהם (בייגה) שוחט).
אליקים העצני, חבר מועצת יש"ע:
דרישת ציון הוא ספר מאת הרב צבי הירש קלישר, הכולל פרקים מחשבתיים והלכתיים, ובו פורש הרב קלישר את משנתו בדבר יישוב ארץ ישראל וחידוש עבודת הקרבנות.
הרב קלישר סבר כי התחלת הגאולה תלויה בפעולה יזומה של בני אדם.
ספר זה היה אחד מאבני הדרך המרכזיות בהתפתחות הציונות.
בשנת תקצ"ו (1836) פנה הרב קלישר לאשר-אנשל רוטשילד וביקש ממנו לסייע ברכישת ארץ ישראל או לפחות חלקים ממנה.
באיגרתו פירט הרב קלישר את השקפתו לגבי אופן הגאולה, חשיבות ישוב הארץ וחידוש עבודת הקרבנות.
מיד אחר כך הוא פתח בהתכתבות עם רבו, רבי עקיבא איגר ורבנים נוספים בעניין הקרבנות.
שתי התכתבויות אלו היוו את גרעין הספר "דרישת ציון" שהתגבש בשנים אלו.
בשנת תרכ"ב (1862) הודפס הספר לראשונה בסיוע ד"ר חיים לוריא ו"החברה ליישוב ארץ ישראל".
כעבור ארבע שנים הדפיס הרב נתן פרידלנד את המהדורה השנייה בתוספת פרקי "ראשון לציון".
מהדורה מורחבת בצירוף אגרות שטרם פורסמו תוכננה על ידי חיים יוסף יפה ב-1891, לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר.
יפה ביקש את תמיכתו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין להוצאת המהדורה.
הרב ברלין סירב ופרש נימוקיו במכתב מפורט אל יפה.
מהדורות נוספות יצאו לאור בשנת תרנ"ט (1899) בוורשה ובתרע"ט (1919) בירושלים (בעריכת הרב יעקב יוסף דזימיטרובסקי).
מוסד הרב קוק הדפיס את הספר במהדורה נרחבת בשנת תש"ז (1947) (בעריכת ישראל קלוזנר), ובמהדורה חדשה עם הוספות רבות והערות (בעריכת יהודה עציון) בשנת תשס"ב (2002).
שם הספר לקוח מדברי הנביא ירמיהו: "ציון היא - דורש אין לה" (), ומדברי חז"ל על פסוק זה לפיהם יש לדרוש ולברר את ענייני הגאולה ובית המקדש ולפעול באופן מעשי למימושם (למשל במסכת ראש השנה דף ל').
גרעין הספר "דרישת ציון" מורכב משלושה פרקים, עליהם מתווספים פרקי מוסף לכל פרק בשם "ראשון לציון" שחוברו עבור המהדורה השנייה, ובהם המשך הדיון הלמדני-הלכתי של המהדורה המוקדמת, לרבות הבאת דעות חולקות בשם אומריהן, ותשובות עליהן.
מאמר ראשון - דרישת ציון
מאמר שני - מעלת ארץ נושבת
מאמר שלישי - מאמר העבודה
במהדורות החדשות הודפס גם מוסף לספר בשם "שלום ירושלים" שפורסם בנפרד בשנת תרכ"ח (1868), והוא כולל גם את הקונטרס "שיבת ציון" ובו דיון הלכתי עם הרב יעקב אטלינגר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות.
לחיבור הזה נלוותה תוספת מאת הרב אליהו גוטמכר בשם "מכתב מאליהו".
בפתיחה מפרט הרב קלישר את חשיבות התמיכה הכספית של יהודי הגולה ביישוב הארץ, ובמיוחד של העשירים מקרב היהודים.
בנוסף הוא דוחה את הטענה כאילו אין מצוות יישוב ארץ ישראל נוהגת בזמן הזה.
המאמר הראשון נקרא כשם הספר "דרישת ציון" ובו ביאור אופן הגאולה לדעת הרב קלישר.
את דבריו הוא מבסס על דברי הנביאים, על דברי חז"ל ועל הזוהר.
לדעתו, הגאולה לא תבוא בפתע פתאום על ידי התערבות אלהית מלמעלה, אלא "מעט מעט תבוא גאולת ישראל".
הגאולה מורכבת מכמה שלבים, כאשר השלבים הראשונים תלויים בפעולת אנושית על ידי עם ישראל, ורק אחר כך התקיימו כל ייעודי הנביאים והבטחותיהם.
המאמר השני עוסק בחשיבות בהפיכת ארץ ישראל ל"ארץ נושבת" דבר שיאפשר עלייה של רבים לארץ, "כי היא ההקדמה אל ראשית הגאולה לבנות הנחרבות ולנטוע הנשמות".
בסיום המאמר קורא הרב קלישר:
המאמר השלישי הוא מאמר הלכתי הבא לבאר את האפשרות המעשית לחידוש עבודת הקרבנות אם יתאפשר הדבר.
בחלקו השני של המאמר הביא הרב קלישר את ההתכתבות שלו בעניין זה עם רבו, רבי עקיבא איגר ורבנים נוספים.
הספר "דרישת ציון" במהדורותיו השונות זכה להסכמות נלהבות של רבנים מפורסמים.
בין המסכימים ניתן למנות את בעל הכתב והקבלה, הרב אליהו גוטמכר, הראשון לציון הרב חיים דוד חזן והרב ישראל יהושע מקוטנא.
גם המלבי"ם שלח מכתב לרב קלישר בו הוא מסכים לטענה "כי הגאולה תצמח לאט לאט" ו"יהיה ישוב הארץ קודם ביאת המשיח".
במהדורה משנת תרע"ט (1919) הודפס מכתב תמיכה של רבני ירושלים: הרב משה נחום ולנשטיין, הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם.
העיתונאי דוד גורדון כתב בעיתונו המגיד מאמר נלהב על הוצאת הספר.
מאוחר יותר פרסם את מאמרו הגדול "בשובה ונחת תיוושעון" בו קרא לתחייתנו הלאומית בארץ אבותינו, והסתמך גם על דברי הרב קלישר.
משה הס ממבשרי הציונות אשר פרסם גם הוא באותה שנה את ספרו רומא וירושלים, העתיק לתוך ספרו את תוכנית הפעולה של הרב קלישר, מתוך קטע הסיום של "דרישת ציון", אם כי גם הוא התנגד לרעיון חידוש הקרבנות והציע לדחות את הדיון בעניין לתקופה מאוחרת יותר.
עם זאת, הספר עורר פולמוס נרחב בעיקר סביב שאלת חידוש עבודת הקרבנות בזמן הזה.
חלק מהרבנים שנתנו את הסכמותיהם להדפסת הספר הסתייגו באופן חלקי או מלא ממסקנותיו של הרב קלישר בעניין הקרבת הקרבנות.
הרב דוד פרידמן מקרלין כתב קונטרס ובו הוא משיג על מסקנותיו של הרב קלישר בעניין חידוש העבודה.
הרב חיים נתנזון מאלטונה בספרו בשם עבודה תמה בו הוא תוקף את הרב קלישר ואת טענותיו, וטוען שאין כל היתר להקריב קרבנות בזמן הזה.
הרב דוד אלכסנדר אשר דעתו הובאה ב"דרישת ציון" פרסם בשנת תרל"ה (1875), את ספרו "מגדל דוד", בו חלק על הרב קלישר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות.
הרש"ר הירש במכתב אף הוא הביע התנגדות חריפה לשיטתו של הרב קלישר בעניין זירוז הגאולה על ידי מעשי אדם.
"דרישת שלום" הוא אלבום הסולו הרביעי של הזמרת ירדנה ארזי שיצא בשנת 1985.
תחילה יצא האלבום במהדורה של תקליט וקלטת אודיו, אך ברבות השנים גם על גבי תקליטור.
אלבום זה כלל עשרה שירים ונטלו בו חלק מיטב הכותבים של התקופה: אהוד מנור, רחל שפירא, יורם טהר לב, נורית הירש, יאיר קלינגר, דרור משולם, נחום היימן, חנן יובל, לאה גולדברג, יחיאל אמסלם ודרורה חבקין.
האלבום הוקלט על ידי ארזי מיד לאחר זכייתה הראשונה בתואר זמרת השנה ונועד להיות אלבום להיטים.
שמונה מתוך עשרת השירים בו יצאו כסינגלים לרדיו, וכולם זכו להצלחה במצעדי הפזמונים.
שיר הנושא, "דרישת שלום", יצא לרדיו בתחילת 1985, בפרויקט משותף עם להקת הנח"ל עבור השירותרום.
השיר נכתב על ידי רחל שפירא והולחן על ידי יאיר קלינגר.
השיר היה ללהיט ברדיו, ולימים הפך לקלאסיקה בזמר העברי.
ב-18 ביוני 1985 נכנס למצעד הפזמונים ושהה בו 9 שבועות.
אחריו יצא לקראת הקיץ הסינגל "קו האהבה" (מנור / קלינגר), שליווה את תוכנית הקיץ של רשת ג' בהגשת יגאל רביד, ושהה 12 שבועות במצעד הפזמונים השבועי מהם שבועיים בפסגה.
נשענת על בחירתה השנייה כזמרת השנה הוסיפה ארזי להוציא לרדיו את שירי האלבום בזה אחר זה: "באתי אליך" (שפירא / הירש) הוצג במצעד הפזמונים השנתי ושהה עשרה שבועות במצעד מהם שלושה שבועות רצופים בראש.
לאור הצלחתו הוזמנה ארזי להציג אותו בתוכנית הראשונה של "להיט בראש" שנשענה על מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
אחריו יצאו לרדיו "שהשמש תעבור עלי" (טהרלב / יובל), מהקלאסיקות הגדולות של ארזי בכל הזמנים, ששהה 11 שבועות במצעד הפזמונים, "שוב בתמונה" (לפיד / קליינשטיין) ששהה 12 שבועות במצעד הפזמונים ו"פת חלקה טובה" (משולם / היימן) ששהה 10 שבועות במצעד הפזמונים, שלושתם הגיעו למקום הראשון במצעד השבועי.
במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו דורג "שהשמש תעבור עלי" במקום ה-19, "באתי אליך" במקום ה-15 ו"שוב בתמונה" במקום השלישי.
האלבום זכה להצלחה מסחרית והיה לאלבום זהב שלישי ברציפות לארזי עם מעל ל-20,000 עותקים.
בהמשך הגיע האלבום למעמד של פלטינה עם מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים.
ארבעה משירי האלבום זכו לביצועים מחודשים בהמשך:
"שוב בתמונה" ו"באתי אליך" זכו לגרסאות רמיקס באלבום האוסף המשולש של ארזי "שהשמש תעבור עלי" בשנת 2011, שני השירים זכו להצלחה גדולה ברדיו ובמצעד הפזמונים ו"שוב בתמונה" אף הצליח לעמוד בראש המצעד השבועי 18 שנה לאחר שעשתה זאת ארזי בפעם האחרונה.
"שהשמש תעבור עלי" הוקלט לימים על ידי מלחין השיר חנן יובל כשארזי מצטרפת אליו לאחד הפזמונים, ובהמשך הוקלט על ידי אברהם פריד וזכה להצלחה גדולה ברדיו.
לשיר "דרישת שלום" התווסף בשנת 2003 בית נוסף לרגל חגיגות יום העצמאות ה-55 לישראל.
בין המוזיקאים אשר לקחו חלק בהקלטת האלבום:
משה לוי - ניהול מוזיקלי, פסנתר אקוסטי, אקורדיון, סינטי-בס, תיכנות סיקוונסר (Yamaha QX1) ומכונת תופים (Yamaha RX11), קלידים: Yamaha TX816, Yamaha DX7.
יעקב מורנו - הפקה מוזיקלית, תיכנות סיקוונסר (Yamaha QX1) ומכונת תופים (Yamaha RX11).
אלון הלל - תופים וכלי הקשה.
חיים רומנו - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית ומנדולינות.
אפרים שמיר - גיטרה 12 מיתרים וקולות רקע.
קולות רקע - פנינה בריק, רותי בן אברהם, חנן יובל, דרור משולם, איריס שמי, יחיאל אמסלם, ורדינה כהן, דפנה דקל.
אמיר ארזי - מנהל הפקה.
אתי אנטה - מפיקה בפועל.
רונית מורי - עוזרת הפקה.
גברי מזור - איסוף חומר, עריכה מוזיקלית וייעוץ אמנותי.
דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR) (Functional Requirements for Bibliographic Records) (מבוטא fɜrbər) הוא מודל ישויות קשרים שפותח על ידי הפדרציה הבינלאומית של ארגוני ספריות ומוסדות (IFLA) המתייחס למשימות של המשתמש באחזור וגישה בקטלוגים מקוונים ומאגרי מידע ביבליוגרפיים מנקודת המבט של המשתמש.
היא מייצגת גישה הוליסטית לאחזור וגישה לנתונים כיחסים בין ישויות המספקות קישורים אתם אפשר לנווט דרך ההיררכיה של הֶקשֵרים.
המודל הוא משמעותי משום שהוא שונה מתקנים מפורטים של קִטלוג כמו כללי הקטלוג האנגלו-אמריקאים ( Anglo-American Cataloguing Rules AACR2) או מהתקן הבינלאומי לתיאור פריטי מידע (International Standard Bibliographic Description)
ישויות של קבוצה א' וקשרים בסיסיים (גרסת RDF)
ישויות קבוצה א' הן יצירה (work), ביטוי (expression), התגלמות (manifestation) ופריט (item) (WEMI).
הם מייצגים את המוצרים של מאמץ אינטלקטואלי או אמנותי.
ישויות של קבוצה ב' הן אדם (person) ותאגיד (corporate body) האחראים למאמץ האינטלקטואלי או האמנותי של קבוצה א'.
קבוצה ג' כוללת ישויות שהן נושאים (subjects) של המאמץ האינטלקטואלי של קבוצה א' או קבוצה ב' וכוללת מושגים, אובייקטים, אירועים, מקומות
ישויות של קבוצה א' הן הבסיס של מודל FRBR:
יצירה (Work) היא יצירה (creation) מובחנת מבחינה אינטלקטואלית או אמנותית.
למשל, הסימפוניה התשיעית של בטהובן היא יצירה (work) בנוסף על כל דרכי הביטוי.
כאשר אנחנו אומרים: "התשיעית של בטהובן היא נפלאה!" אנחנו מתכוונים, בדרך כלל ליצירה.
ביטוי (Expression) הוא "צורה אינטלקטואלית או אמנותית מיוחדת שהיצירה מקבלת בכל פעם שהיא ממומשת ".
ביטוי של התשיעית של בטהובן יכול להיות הפרטיטורה אותה כתב.
התגלמות (Manifestation) הוא " הביטוי המוחשי של יצירה".
כישות, ההתגלמות מייצגת את כל האובייקטים הפיזיים שיש להם אותם מאפיינים בהתייחסות גם לתוכן האינטלקטואלי וגם לצורה הפיזית .".
ההקלטה של התזמורת הפילהרמונית הלונדונית של הסימפוניה התשיעית ב-1996 לכדה את המהות של התשיעית.
לכך אנחנו מתכוונים, בדרך כלל כהתגלמות.
פריט (item) הוא "אקזמפלר יחיד של ההתגלמות.
הישות המוגדרת כפריט היא ישות קונקרטית".
כל עותק של תקליט שהודפס ב-1996 של אותה הקלטה הוא פריט.
כאשר אנחנו אומרים "שני העותקים של הביצוע של הפילהרמונית הלונדונית לסימפוניה התשיעית הושאלו מהספרייה המקומית בה אני עובד" אנחנו מתכוונים, בדרך כלל לפריטים.
FRBR בנוי על הקשרים (Relationships) בין ובתוך ישויות.
"הקשרים משמשים כמכשיר לשרטוט הקשר בין ישות אחת למשנייה ובכך כאמצעי לעזור למשתמש ל'נווט' בעולם המוצג בפניו בביבליוגרפיה, קטלוג או מאגר מידע ביבליוגרפי.
הקשרים אקוויוולנטיים מתקיימים בין עותקים זהים של גילויים זהים של יצירה או בין פריט מקורי ושעתוקים שלו, כל זמן שהתוכן האינטלקטואלי והמקור נשמרים.
דוגמאות: שעתוקים כמו עותקים, גליונות, פקסימילים ותדפיסים, צילומים ומיקרופילמים.
הקשרים נגזרים (Derivative relationships) מתקיימים בין יצירה ביבליוגרפית ויצירות אחרות המבוססות עליה.
מהדורות, גרסאות, תרגומים, סיכומים, תקצירים ותמציות
עיבודים הנעשים יצירות חדשות אבל מתבססים על יצירות ישנות יותר
יצירות חדשות המתבססות על סגנון או תוכן נושאי של יצירה אחרת
הקשרים תיאוריים (Descriptive relationships) מתקיימים בין ישות ביבליוגרפית ותיאור, ביקורת, הערכה או סקירה של אותה ישות.
כמו בין יצירה וביקורת ספרותית המתארת אותה.
הקשרים תיאוריים כוללים גם מהדורות מוערות, יומן טיפולים, פרשנויות וביקורות של יצירה קיימת.
הטיוטה הוצגה ב- 2004 בוועידה הכללית ה-70 של IFLA ובמועצה שלה שהתקיימה בבואנוס איירס על ידי גלן פאטון (Glenn Patton).
היא מהווה תוספת והרחבה למודל FRBR והוסיפה ישויות ומאפיינים רבים.
מטרת העבודה המושגית והביצוע העתידי היא לתמוך בארבע משימות שמבוצעות, בדרך כלל, על ידי משתמשים בהקשר ספרייתי, או על ידי לקוחות הספרייה (שלוש המשימות הראשונות), או על ידי הספרנים עצמם (כל ארבע המשימות):
למצוא: למצוא ישות או קבוצה של ישויות המתאימות לקריטריונים המוצהרים
להכניס דבר בהקשר: למקם אדם, תאגיד, יצירה וכדומה בהקשר
להצדיק: לתעד את רשומת הזהות ולהסביר את הבחירה בשם או בצורת השם עליה מבוססת נקודת הגישה
אחרי פיתוח FRAR אחראית קבוצת העבודה העוסקת בדרישות פונקציונליות ומספור של רשומות זהות (Functional Requirements and Numbering of Authority Records (FRANAR)) על מחקר אפשרות הביצוע של מספר זהות סטנדרטי בינלאומי (International Standard Authority Data Number (ISADN)) ולשרת כגוף הרשמי המקשר של איפל"א ולעבוד עם קבוצות אחרות העוסקות בקובצי זהות.
דרך הוא האלבום השני של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי מוש בן ארי שיצא לאור ב-2 באוגוסט 2004. האלבום זכה תוך חודשים ספורים מרגע יציאתו למעמד אלבום זהב.
האלבום יצא מיד לאחר סיבוב הופעות של בן ארי באוסטרליה בדצמבר 2003, והוא הופק על ידי מרק סמוליאן (מפיק אנגלי שחי בישראל, בעל אולפן הקלטות, עבד עם "שבע" ואמנים אחרים בתחום) ואת כל השירים באלבום כתב והלחין מוש בן ארי.
האלבום מגוון בסגנונות מוזיקליים ובטקסטים אישיים, הנוגעים לחיי היומיום ולמצב בישראל.
במהלך שנת 2004 יצאו שלושה שירים מהאלבום כסינגלים: "דרך", "את" ו-"יה".
שלושתם דורגו במצעד השנתי של גלגלצ במקומות ה-22, ה-25, וה-27 בהתאמה.
"יה" דורג גם במצעד השנתי של רשת ג' במקום ה-35.
"דרישת שלום" הוא שיר השירותרום 1985 ושיר הנושא מתוך אלבומה הרביעי של הזמרת ירדנה ארזי.
לצורך ביצוע השיר חברה הזמרת אל להקת הנח"ל, 13 שנה לאחר שפיקדה על אותה להקה.
השיר הוזמן על ידי גלי צה"ל כשיר השירותרום 1985 והיה השיר השישי במסורת שירי השירותרום.
את מילותיו כתבה רחל שפירא ללחן של יאיר קלינגר.
לביצוע השיר חברה ארזי אל להקת הנח"ל מחזור 1985, אשר חבריה היו דפנה דקל, אילן לייבוביץ', ראובן לביא, פזית נוני, רינת עמנואל, ורד כהן, אבי מאיר וענונו, אמיר פייס (ממקימי להקת "שבע"), עידן זילברשטיין (לימים מחזאי ומלחין), בנצי עטר, עירית וינהפל ושי רוזן.
השיר הוצג ב-18 ביוני 1985, ושהה במצעדי הפזמונים 9 שבועות.
בשיאו הגיע למקום השני במצעד השבועי ברשת ג', ולאחר מכן, במצעד הפזמונים העברי השנתי באותה השנה, הגיע השיר למקום ה-12 וארזי הוכתרה בפעם השנייה כזמרת השנה.
בשנת 2005, לקראת חגיגות יום העצמאות, כתבה המשוררת רחל שפירא בית חדש לשיר:
הבית החדש בוצע על ידי ארזי במופע המרכזי של ערוץ 2, אך בהופעותיה היא הוסיפה לבצע את השיר בגרסתו המקורית ולא הקליטה את הבית הנוסף.
דרישה היא הגדרת מאפיין או אילוץ, מבצעי, פונקציונלי או של התכן והוא חיוני לקבלת המוצר או התהליך.
דרישה שאינה כתובה לא מאפשרת בקרה ומעקב, ולכן נדרוש שהדרישות יופיעו כמשפטים שכל אחד מהם מהווה דרישה נפרדת ומוגדרת היטב.
מאפיין הוא תכונה שהמערכת צריכה לאפשר, או צורת התנהגות של המערכת במצב כלשהו.
אילוץ הוא הגבלה כלשהי על המערכת – עקב מצב קיים (למשל קיום בסיס נתונים שעל המערכת להשתמש בו) או דרישה עתידית.
דרישה מבצעית משפיעה על אופן פעולת התוכנה.
דרישה פונקציונלית משפיעה על יכולות התוכנה ודרישת תכן משפיעה על אופן מימוש התוכנה.
מטרת שלב הדרישות הוא יצירת תשתית למפרט התוכנה על פי צורכי הלקוח כגון הגדרת צורכי הלקוח והמשתמשים, הגדרת יכולות המוצר והתנאים בהם הוא נדרש לעמוד, הקצאת דרישות המערכת לתוכנה והבנה משותפת בין הלקוח למפתח.
סט הדרישות מאפשר יצירת בסיס לניהול ולמעקב אחרי הפיתוח (מטריצת מעקב דרישות) ויצירת בסיס לבדיקת המוצר ואיכותו.
בשלב הדרישות, בניגוד לשלב התכן, אנו אומרים מה התוכנה צריכה לעשות, ולא איך היא תעשה את זה.
נכונות: כל דרישה צריכה לייצג את הפונקציונליות הנדרשת עבור המערכת.
לדוגמה - דרישה "לכל משתמש יהיה מספר ID ייחודי".
במידה ונרצה להגביל את תחום הID הניתן - יש לנסח את הדרישה בצורה מדוייקת יותר: "לכל משתמש יהיה מספר ID יחחודי מהתחום [1000-3000]".
בדידות ומזוהות: צריכה להיות אפשרות לקרוא כל דרישה באופן עצמאי.
וכן זיהוי ייחודי וחד-ערכי של כל דרישה.
הזיהוי נשמר לאורך כל מחזור החיים, גם אם הדרישה מבוטלת.
כמו כן על דרישה להיות ניתנת לפירוש בדרך אחת בלבד.
כל דרישה צריכה להיות קצרה, מפורשת וברורה.
יש להשתמש במילון מלווה כאשר אנו משתמשים בביטוי שיכולים להיות לו מספר משמעויות.
הדרישות צריכות לכסות בצורה מוגדרת היטב את כל היבטי התוכנה, יש להיזהר מ- (TBD (to be defined.
יש למנוע מהגדרת דרישות הסותרות זו את זו.
ישנם מספר סוגי סתירות נפוצות:
ביטויים שונים מציינים את אותו האובייקט.
למשל פעם אחת מתייחסים לשדה כמכיל מספר שלם ובמקום אחר כמחרוזת.
כן יש להימנע מסתירות לוגיות.
למשל במקום אחד בדרישות כתוב כי A גורר את B ובמקום אחר כתוב שהם קורים בו זמנית.
מלאות: סט הדרישות צריך להכיל את כל המיקרים האפשריים.
לדוגמה, אם ישנה דרישה האומרת: "במקרה והטמפרטורה עולה על ערך המוגדר במבנה הנתונים, יש...", צריכה להיות דרישה המגדירה מה קורה כאשר הטמפרטורה אינה עולה על אותו ערך.
יש לזהות את מקורה של כל דרישה: דרישה מפורשת או דרישה נגזרת.
יש לוודא שאילוצי/הנחיות התכן מהווים צורך אמיתי.
כן נדרשת קביעה מפורשת כיצד יהיה ניתן להוכיח את העמידה בדרישה, בדרך שתיקח זמן סופי ותהיה יעילה מבחינה כספית.
על כל הדרישות להיות מובנות הן על ידי הלקוח והן על ידי המפתחים.
מתארת פונקציות יסודיות של המערכת ושירותי מערכת שהמשתמש מצפה שיתבצעו על ידי המערכת.
מבנה מנשק (ממשק) המשתמש והתנהגותו.
עיבוד הנתונים: הדיוק הנדרש, התנאים בהם העיבוד יצליח.
אילוצים על המערכת: אמינות, ניידות, בטיחות, ביצועים ועוד:
לשני מוצרים יכולים להיות בדיוק אותה פונקציונליות אולם המאפיינים של כל אחת יכולים ליצור שני מוצרים שונים לגמרי.
דרישות לא פונקציונליות קשות יותר לבדיקה מדרישות פונקציונליות.
למשל דרישות לא פונקציונליות ההכרחיות לכל מוצר הן "מהירות", "בטיחות" ו-"ניתן לאחזקה".
קשה להגדיר כיצד יש לבדוק האם המוצר עומד בהן.
"מסמך דרישות תוכנה" מציג את אוסף הדרישות המוגדרות מהתוכנה לגבי המשימה שעליה לבצע.
מוגדרות בו הבעיות שהתוכנה תיתן פתרון עבורן.
לאחר כתיבת התוכנה, המסמך יאפשר לבדוק האם התכן הוא טוב.
אם התכן ממלא את כל הדרישות אזי הוא פתרון קביל לבעיה.
מסמך דרישות ניתן לשינוי אם המבנה והסגנון שלו הם כאלו ששינויים יכולים להיעשות בקלות.
על המסמך להכיל תוכן עניינים, אינדקס והתייחסויות בתוך המסמך.
על כל דרישה בו להופיע במקום אחד בלבד.
מסמך דרישות ניתן למעקב אם כל דרישה בו נמצאת בפסקה ממוספרת נפרדת, כך שניתן להתייחס לדרישה זו במסמכים אחרים:
מעקב לאחור: אנו יודעים מדוע כל דרישה קיימת.
כל דרישה מספקת התייחסות למקורה (הנמצא במסמכים או במקורות קודמים).
מעקב קדימה: כל מסמך בעתיד יוכל להתייחס לכל אחת מהדרישות במסמך.
מפרט דרישות תוכנה או Software Requirements Specification (בקיצור: SRS) הוא מסמך פורמלי ראשוני שבו מתוארות ומפורטות הדרישות של המערכת המתוכננת, זהו תיאור מלא של ההתנהגות הרצויה המערכת שתפותח.
המסמך כולל מספר תרחישי שימוש (use case) - הגדרות כלליות של המערכת שמתארות את כל פעולות הגומלין של המשתמשים עם התוכנה.
המסמך יכלול הגדרת הדרישות הבאות:
זיהוי המידע שעתיד לזרום אל המערכת ומתוכה.
דרישות פונקציונליות ולא פונקציונליות מהמערכת
לאחר כתיבת מפרט הדרישות לתוכנה, יבוא שלב מפרט תיכון תוכנה.
דרישת מסתרי רשומות ההיסטוריון (בסינית מסורתית: 史記索隱; בסינית מפושטת: 史记索隐; בפין-יין: shǐjì suǒyǐn, שְׁה גִ'י סְווֹ יִין) היא מחקר על "רשומות ההיסטוריון" (שְׁה-גִ'י) אשר נעזר בהצלבת מידע ובמחקר טקסטואלי על מנת לאמת את הטקסט.
היצירה נכתבה על ידי סְה-מָה גֶ'ן, פקיד בכיר בתקופת שושלת טאנג, כ-800 שנים לאחר "רשומות ההיסטוריון".
בשל הגלגולים שעברו על העותקים השונים של רשומות ההיסטוריון מימי שושלת האן ועד ימי שושלת ג'ין, נוצרו הבדלים בסימנים ובמשפטים בין הגרסאות.
כאשר חקרו את הטקסט בתקופת שושלת ג'ין, נתגלה צורך לפרש אותו, מאחר שמילים וביטויים שהופיעו בו כבר לא היו חלק מן השפה המקובלת.
כתוצאה מכך נוצרו גם פרשנויות על שגיאות העתקה, ועד תקופת שושלת טאנג כבר נוצר סבך של חומר מקורי ושגוי, ותילים של פרשנויות אשר בנויים על גבו.
כאשר כתב סְה-מָה גֶ'ן את "דרישת מסתרי רשומות ההיסטוריון" כיוון לפתרון העניין הזה, כמו גם למילוי חורים, להוספת מקורות, ולאיתור חומר אבוד.
ביצירת הטקסט השתמש סְה-מָה גֶ'ן ביותר מ-400 מקורות ובכך שימר אוסף עשיר של מסמכים היסטוריים.
רשימות הספרים של ה"דרישה" אִפשרו לדורות מאוחרים ללקט ולשחזר יצירות, ולהסתמך עליהן בלימוד מקורות.
הישגיה של "דרישת מסתרי רשומות ההיסטוריון" בתחום חקר הטקסט גם הם מרשימים, וסוקרים שמות, עובדות היסטוריות, ואף פרטים מחייו של סְה-מָה צְ'ייֵן.
סְה-מָה גֶ'ן נחשב לאחד הפרשנים החשובים ביותר של רשומות ההיסטוריון.
הגרסה שנמצאת כיום בספריות האקדמיות, מקורה בסוף שושלת מינג.
דרך אדום המקראית או דרך מדבר אדום היא נתיב קדום שחיבר את יהודה עם אדום.
הדרך שמשה מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית לפחות כנתיב מרכזי וכנתיב מקומי לצורכי בדואים עד אמצע המאה העשרים.
כיום משמשת הדרך לטיולי מדבר.
לדרך היו מספר נתיבים, הנתיב המרכזי של הדרך ירד ככל הנראה מירושלים לחברון, תל ערד, נחל קינה ונחל חמר עד ים המלח, משם עקפה הדרך ככל הנראה את ים המלח מדרום והמשיכה לכיוון הרי אדום, לאורך הדרך נבנו מספר מצודות אשר שמרו על העוברים בדרך ומקורות מים לשימושם.
הדרך זוהתה בשנות החמישים על ידי יוחנן אהרוני.
הנתיב הקצר ביותר מדרום הרי יהודה לבקעת ערד יוצא מחברון, עובר בחורבת זיף שבה מעיינות זיף משם ממשיך לכרמל אשר בוצרה ולברכת כרמל המשמשת מקור מים חשוב ומשם להר עמשא.
מהר עמשה מתחילה ירידה תלולה לבקעת ערד.
עקב חשיבותו נסלל בתקופה הרומאית מעלה דרגות (המהווה חלק משביל ישראל) והוכשרו בו מדרגות על מנת להקל על תנועת גמלים
(מבקעת ערד לים המלח והערבה)
כמה מורדות הוליכו מבקעת ערד לאזור ים המלח והערבה וכמה מעלות עלו משם לעבר אדום, הבחירה בין הנתיבים השונים נעשתה ככל הנראה על פי החלק באדום שאליו רצו ההולכים להגיע.
הנתיב הצפוני – נתיב המלכים
הנתיב הצפוני, זה שזוהה על ידי אהרוני והוא הנתיב הקצר ביותר למואב ולכן ככל הנראה הנתיב שעברו בו מלכי יהודה, ישראל ואדום במלחמתם במואב, עובר תל ערד לחורבת עוזה ומשם לאורך נחל קינה ונחל חמר לים המלח.
תל ערד נטול מקורות מים טבעיים ומאמץ רב הושקע באגירת מי גשמים לצורך התושבים והשיירות, על התל הוקמו סדרת מצודות החל מהתקופה הישראלית וכלה בתקופה הפרסית, בתל התגלו מכתבי ערד שבהם שמהם ניתן ללמוד על העוברים בדרך ועל הצידה שניתנה להם במצודה.
בחורבת עוזה התגלתה מצודה מתקופת ממלכת יהודה הזהה בתכנונה למצודה בערד, המצודה שוקמה בתקופה ההלניסטית
והרומית, מעוזה נכנסה הדרך לנחל קינה, על הדרך שמרה מצודה קטנה יותר בחורבת רדום.
בנחל קינה בורות מים וכן גב מים גדול השומר מים במשך כל השנה ושימש ככל הנראה את השיירות, לדעת אהרוני הסיבה לבחירה בנחל הייתה שההולך בנחל מוסתר מסביבתו ולכן הולך
בביטחון יחסי, בנחל עוברת דרך הטיולים של היום הנקראת דרך אדום.
מנחל קינה עברה הדרך דרך באר אפעה שבוואדי סיפקה מים להולכים לנחל חימר, כאן התפצלה ככל הנראה הדרך, לדעת אהרוני המשיכה הדרך לאורך נחל חימר למעלה זרון ולשפך נחל זוהר, עם זאת יכלו ההולכים להמשיך דרך נחל אפעה למעלה תמר.
בסיומו של מעלה זרון הוקם מצד זוהר וכאן יכלו השיירות להצטייד גם במים, מכאן המשיכה הדרך לאורך חופו של ים המלח עד לסדום ואובטחה על ידי מצד גוזל, הנוסעים היו יכולים להשתמש במי המעיינות הנובעים למרגלות המצוק כמו עין תמר
ובמי המעיינות שכיכר ים המלח.
מכיכר ים המלח הובילה הדרך במעלה הר אדום לטפילה ששימשה בתקופות מסוימות כבירת אדום בתוואי הקרוב לדרך טפילה-ים המלח (כביש 35 הירדני).
ההולכים בנתיב המרכזי המשיכו בדרך הרומית היורדת מהר עמשה לכיוון תל מלחתה שהיה בתקופות מסוימות העיר המרכזית בבקעת ערד ומשם לחורבת ערוער (ערערה
שבנגב), בתקופה הישראלית הייתה ערוער מבוצרת בחומות שעוביין ארבעה מטרים והתגלה בה אוסטרקון המיועד למלך זיף, עדות לקשר בין שני המקומות על דרך אדום, משם המשיכה
הדרך לאורך נחל ערוער לאזור ממשית, את המעבר בפרשת המים שבין נחל ערוער לנחל ממשית אבטחה מצודה בחורבת רחבה.
המגיע לממשית היה יכול לרדת לכיכר ים המלח דרך מעלה תמר ומשם לעלות לאזור טפילה או להמשיך דרומה בנחל ממשית למעלה עקרבים ומשם לפטרה (דרך השיירות).
את ההולכים לכיכר ים המלח אבטחו נקודות משמר בגבעת צפית, מצד תמר ובתחתית מעלה תמר.
הנתיב הדרומי (דרך השיירות הצפונית, דרב סולמנייה)
נתיב זה זכה לחשיבות רבה בתקופה הנבטית כאשר מרכז השלטון בארץ אדום לשעבר והנבטים בהווה עבר לפטרה ושימש שיירות שהשתמשו בנתיב המסחרי החלופי שהוביל
מפטרה דרך "מעלה עקרבים" לממשית.
הנתיב ששרידיו כדרך רומית עדיין נראים הוביל ממשית דרך נחל ממשית דרום-מזרח דרך מישור ימין למיצד צפיר, ירדה במעלה עקרבים, המשיכה ככל הנראה דרך חורבת צפיר למיצד סיף ומשם לחצבה.
המשך הנתיב בהרי אדום אינו ברור עדיין, מנחם מרכוס מציע שמחצבה המשיך הנתיב לקסר א־טלח שמצוי מול חצבה בצד המזרחי של הערבה ומשם לנקב דחל אל בוציירה (בוצרה המיקראית) ששימשה גם היא בתקופות מסוימות כבירת אדום.
מקורות המים העיקריים של ההולכים בנתיב היו ממשית, עין חצבה, קאסר א-טלח ובוציירה והנתיב אובטח על ידי מצדיות בחורבת צפיר, מיצד צפיר ומיצד סיף.
דרך אריה לובה אליאב היא דרך (מנהרה) מעגלית תת-קרקעית, ראשונה מסוגה בישראל, העוברת מתחת למתחם שרונה ואזור הקריה בתל אביב ובקרבת תחנת הרכבת השלום ומגדלי עזריאלי.
הדרך נקראה על שם אריה לובה אליאב.
"דרך אריה לובה אליאב" הוקמה במסגרת פרויקט "דרום הקריה", שתכנונו החל עוד בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. במסגרת התוכנית תוכננו בנייתם של מאות אלפי מ"ר של משרדים בשטח המושבה שרונה.
לצורך שיפור הנגישות לאזור הוחלט להרחיב את רחוב קפלן ולהרוס חלק ניכר מהמבנים ההיסטוריים.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל פתחה במאבק ודרשה הקמת מנהרה במקום הרחבה של רחוב קפלן ושימור המבנים מעליהם.
לבסוף הוסכם על תוכנית הכוללת הריסת 2 מבנים, כולל "בית קוטין" ששימש כמפקדה הראשונה של חיל האוויר, העתקת 5 מבנים לשימור והקמת דרך גישה תת-קרקעית לחניוני המבנים החדשים כך שמתחם שרונה ההיסטורי יהיה חופשי מתנועת כלי רכב.
הבנייה החדשה מוקמה בצורת ח מסביב למתחם ההיסטורי.
האחריות לבניית הכביש הייתה בידי היזמים שזכו במכרזים לבנייה במגרשים השונים סביב המתחם.
מאחר שהמבנים הושלמו בזמנים שונים, הכביש נפתח בהדרגה, כל קטע סמוך לפרויקט שהושלם.
הקטע הראשון, נפתח לתנועה ב-1 בדצמבר 2014, ואורכו הוא כ-350 מטרים.
באוקטובר 2017 נפתח לתנועה מקטע שני שהשלים כמחצית מהרחוב.
חלקו המערבי נבנה במסגרת פרויקט מגורים של קבוצת הרכישה "בסר בשרונה" (לשעבר "יונייטד שרונה"), בו נבנים שלושה מגדלים.
אכלוס הפרויקט צפו בסוף 2025.
מדובר בקטע שהכניסה אליו היא ברחוב קפלן, לכיוון מערב, והיציאה היא לכיוון מזרח באותו רחוב.
קטע זה מאפשר כניסה לחניון קריית הממשלה.
הדרך מובילה ל-10 חניונים של בנייני מגורים ומשרדים, המכילים כ-10,000 מקומות חנייה.
מתוכם ייועדו 30% לשימוש הציבור, והיתר לעובדים ולדיירים במגדלי המגורים.
לדרך יש 4 כניסות ו-4 יציאות:
ברחוב קפלן (כניסה בצד הצפוני ויציאה מהצד הדרומי).
במנהרת דרך בגין (כניסה ויציאה).
ברחוב הארבעה (שני מקומות לכניסה ויציאה).
דרך אמונה הוא חיבור הלכתי העוסק בהלכות המצוות התלויות בארץ ישראל שחיבר הרב חיים קניבסקי על ספר זרעים במשנה תורה לרמב"ם.
הספר נחשב לחיבור הלכה מרכזי בתחום המצוות התלויות בארץ ישראל.
שם הספר מבוסס על דרשת ריש לקיש על הפסוק ()
ספר דרך אמונה נכתב במתכונת ספר משנה ברורה, כשבבסיסו הוא מהווה פירוש על הלכות זרעים במשנה תורה להרמב"ם.
הספר מפרש ומרחיב את דברי הרמב"ם עם ההכרעה המעשית להלכה בנושאים הנידונים על בסיס הספרות ההלכתית שנכתבה בעניינים אלו.
מרבית ההכרעות מבוססות על הוראות החזון איש כפי שהעלה הרב קניבסקי מספריו או שמע מפיו.