tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממלכות פריגיות קטנות המשיכו להתקיים לאחר חורבנה של הממלכה הגדולה, ולקראת סוף המאה ה-7 הונסו הקימרים על ידי ממלכת לידיה שהתבססה כאימפריה אזורית למשך זמן קצר.
מדי השתלטה על חלקה המזרחי של פריגיה בשנת 585 לפנה"ס, עת השתלטה על כל מזרח אסיה הקטנה ועל אוררטו.
קרויסוס מלך לידיה שלט על חלקה המערבי של פריגיה ונהר הקיזילאירמאק חצץ בין שתי הממלכות.
לאחר שקרויסוס תקף את הפרסים סמוך לנהר קיזילאירמאק, חצה אותו כורש וכבש את כל אסיה הקטנה, ופריגיה, כמו לידיה, הייתה חלק מהממלכה האחמנית.
האלה החשובה ביותר לפריגים הייתה אלה אם, אשר כונתה בשפתם "אם ההר" ונודעה ליוונים ולרומאים כ"קיבלי" (Cybele, Κυβέλη).
פולחנה התפשט סביב הים האגאי והגיע גם לרומא, שם סגדו לה עד המאה ה-4. היא תוארה בגלגולה המאוחר יותר כבעלת תסרוקת גלילית (Polos), האוחזת בידה האחת תוף מרים והאחרת נחה על אריה.
הפריגים סגדו גם לאל-האב סבאזיוס, אל השמים, שתואר כנווד רכוב על סוס.
היוונים זיהו את סבאזיוס עם זאוס והדמיון בשמותיהם נובע ממקור לשוני אחד.
הפריגים ביססו תרבות מתקדמת כבר בשלהי תקופת הברונזה, והמוזיקה הפריגית הייתה המקור למוזיקה היוונית המסורתית.
לפריגים מיוחסת המצאת ה"אאולוס" (αυλός), כלי נשיפה הנראה כשני חלילים מחוברים ואשר תואר פעמים רבות כאחד מכלי המוזיקה של הסאטירים.
תרבותם של הפריגים נותרה עצמאית.
הם דברו פריגית, שפה הודו-אירופית שנכתבה בכתב המבוסס על האלפבית פיניקי ואשר שרדה עד המאה ה-6. הם פתחו אופנה ייחודית, שפריט הלבוש הידוע ביותר ששרד ממנה הוא המצנפת הפריגית, מצנפת אדומה בצורת חרוט, שחלקה העליון נוטה קדימה.
היוונים זיהו את הנסיך פאריס מטרויה כלא יווני לפי מצנפת זו, וכיסוי ראש זה רווח בתרבות המערבית המודרנית כסמל לחירות וללוחמיה.
המצנפת הפריגית (צרפתית Bonnet Phrygien) היא כיסוי הראש שחובשת מריאן, סמל המהפכה הצרפתית, והוא מופיע גם בסמלי מדינות אמריקניות כארגנטינה וקובה וכמו גם בחותם הסנאט של ארצות הברית.
פריד א-דין עטאר (בפרסית: فَریدالدّین ابوحامِد محمّد عطّار نِیشابوری, פריד א-דין אבו חאמד מוחמד עטאר נישאבורי; 1142–1221) הוא משורר סופי פרסי מנישאפור באזור ח'וראסאן שם נמצא קברו.
לא הרבה ידוע על חייו של עטאר.
הוא מוזכר בספריהם של בני דורו טוּסי ועוופי, אך זכה לפרסום רב יותר לאחר מותו.
במאה ה-15 גם החלו להרקם סביבו סיפורים ואגדות, בעיקר בנוגע למעמדו כסופי.
עטאר היה רוקח מבוסס היטב, דבר שאפשר לו להיות עצמאי ובלתי תלוי בחסדי פטרונים.
עטאר עזב חנות רווחית והחל ללמוד את תורת הסופיזם.
די מהר נעשה דרוויש והיה למיסטיקן.
בשנת 1221, נהרג עטאר במהלך פלישת המונגולים לנישאפור והטבח שביצעו שם.
עטאר כתב שירי מוסר ומיסטיקה רבים, והידועים מביניהם:
מנטק א-טיר או "הרצאת הציפורים", הוא סיפור מסע פילוסופי דתי..
הספר מתאר בשירה מחורזת את מסע הציפורים בחיפוש אחר מלך אמיתי שינהיג אותן וימלוך עליהן, שליט המסוגל להביא שלום ואחווה לעולם מלא צרות ופחד.
תד'כרת אל-אווליא או "חיי הקדושים" הוא חיבורו היחיד של עטאר בפרוזה.
החיבור הוא אסופת ביוגרפיות של סופים מפורסמים, החל באמאם ג'עפר א-צאדק וכלה בחלאג'.
אלאהי נאמה או "הספר [אל] האלוהי" הוא חיבור שמטרתו "לפתוח את דלת האוצר האלוהי".
פנד נאמה, או "ספר העצות".
אף כי החיבור שויך לעטאר, חוקרים רבים סבורים כי למעשה לא כך הוא.
התוכן היבש והסגנון הדקדוקי הפשוט אינם מתאימים לסגנונו העשיר והמפותח של עטאר, למעט מספר השורות החותמות את החיבור.
פריד עבדאללה אסעד אל-ג'לאד הוא שר המשפטים של הרשות הפלסטינית ונשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית לשעבר.
הוא קיבל הסמכה לעריכת דין בשנת 1979. בשנת 1989 מונה לסגן ראש לשכת עורכי הדין הפלסטינים.
בשנת 1994 מונה לראש לשכת עורכי הדין בגדה המערבית.
בשנת 2003 מונה לסגן שר המשפטים ובשנת 2005 מונה לשר המשפטים.
בשנת 2009 מונה ליועץ משפטי לנשיא הרשות הפלסטינית ובאותה שנה מונה לבית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית וראש המועצה השיפוטית העליונה.
כיהן כנשיא בית המשפט עד 2014.
חבר בוועד של ארגון זכויות האדם אל-חק.
פרידה (בפרסית: جدایی نادر از سیمین - "הפרידה של נאדר מסימין", באנגלית: A Separation) הוא סרט דרמה איראני שיצא לאקרנים ב-2011. הסרט נכתב ובוים על ידי אסגאר פרהאדי, ומככבים בו לילא חאתמי, פימאן מואדי, שהאב חוסייני, סארה ביאת וסרינה פרהאדי.
העלילה מתמקדת בזוג איראני מהמעמד הבינוני, נאדר וסימין, שנמצא בתהליכי גירושים, ובעימות הטעון המתפתח ביניהם לבין זוג דתי מהמעמד הנמוך על רקע טרגדיה שקשרה את גורלם.
הסרט זכה בפרס דוב הזהב על הסרט הטוב ביותר, ובפרס דוב הכסף על המשחק הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, והיה לסרט האיראני הראשון שזכה בפרס זה.
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
נאדר (פימאן מעאדי) וסימין (לילא חאתמי) נשואים במשך ארבע עשרה שנה וחיים בטהראן עם בתם בת ה-11, טרמה (סרינה פרהאדי).
המשפחה משתייכת למעמד הביניים הגבוה, הזוג נמצא על סף היפרדות.
סימין רוצה לעזוב את איראן כדי שהבת לא תגדל תחת התנאים הנוכחיים במדינה.
נאדר איננו שותף לרצונה של סימין, הוא מעוניין להישאר באיראן כדי לסעוד את אביו החולה במחלת אלצהיימר.
כאשר נאדר מחליט באופן סופי שהוא נשאר באיראן, סימין מגישה בקשת גירושים.
שופט בית המשפט לענייני משפחה פוסק שבקשת הגירושים איננה מוצדקת ומחליט לדחות אותה.
סימין בתגובה עוזבת את בעלה ועוברת לגור עם הוריה.
בהמלצת אשתו, נאדר פונה לראזיה (סארה ביאת), אישה אדוקה והרה משכונת עוני, כדי שתעבוד במשק הבית אצלם ובעיקר שתדאג לטיפול ולהשגחה צמודה על אביו של נאדר, בזמן שנאדר יוצא לעבודתו בבנק.
ראזיה פנתה למשרה מבלי להתייעץ בבעלה חם המזג חווג'ת (שהאב חוסייני), שלפי המסורת אישורו נדרש לעניין זה.
היא עושה את הצעד הזה בגלל המצב הכלכלי הקשה שאליו נקלעו בעקבות פיטורי בעלה מעבודתו וחובותיהם לנושים.
ראזיה מגלה תוך כדי עבודה שהטיפול באב הזקן והסנילי דורש ממנה לעשות דברים שאינה רוצה לעשות.
היא מתקשרת לקו פתוח לשאלות דתיות כדי לברר האם מותר לה לרחוץ את גופו של הזקן שאינו שולט ביציאותיו.
משהובטח לה שהדבר מותר היא ממשיכה בעבודתה, אבל מאוחר יותר היא משכנעת את נאדר להעסיק את בעלה במקומה, ומבקשת שלא יגלה לבעלה שהיא עבדה אצלו.
נאדר מראיין את חווג'ת ומחליט לשכור אותו, אבל חווג'ת לא מופיע לעבודה בגלל שנושיו הכניסו אותו לכלא, ולכן ראזיה מופיעה במקומו.
בזמן שראזיה מנקה את הבית, אבא של נאדר יוצא מהדירה ומתחיל לשוטט ברחוב, ראזיה יוצאת אחריו ומוצאת אותו ליד דוכן עיתונים.
למחרת ראזיה מופיעה שוב לעבודה במקום הבעל.
נאדר וטרמה חוזרים מוקדם לדירה ומגלים שראזיה לא שם, לתדהמתם הם מוצאים את הזקן שוכב על הרצפה כשהוא מחוסר הכרה וידו קשורה למיטה.
כאשר ראזיה חוזרת, מתפתח ויכוח טעון בין נאדר הזועם לבין ראזיה הנבוכה.
כשנאדר נכנס לחדרו הוא מגלה שנגנב ממנו כסף, הוא מאשים ראזיה ומסלק אותה מהדירה (הוא אינו יודע שסימין לקחה את הכסף).
ראזיה חוזרת לדירה וטוענת בתוקף לחפותה, ודורשת לקבל את שכרה.
נאדר יוצא מכליו ודוחף אותה החוצה בכוח, ראזיה נופלת במדרגות וממהרת לצאת מהבניין כשהיא אוחזת בבטנה.
מאוחר יותר נודע לסימין שראזיה בבית החולים.
כשנאדר וסימין מבקרים שם הם מגלים שהיא עברה הפלה.
כשחווג'ת מגלה שנאדר דחף את אשתו הוא מתחיל להשתולל ואף מכה את נאדר.
הזוג הפגוע הגיש תביעה כנגד נאדר והאשימו בגרימת ההפלה.
המשפט עוסק בשאלה האם נאדר ידע שראזיה בהיריון, והאם הדחיפה היא שגרמה להפלה, אם יתברר שכן נאדר צפוי לעונש כבד.
נאדר בתגובה מאשים את ראזיה בהזנחת אביו וטוען שלא ידע על ההיריון.
חווג'ת, חמום המוח והאלים, מתעמת עם נאדר ומאיים עליו ועל משפחתו.
אחרי אחת ההתפרצויות של חווג'ת, השופט מאיים עליו במעצר, ראזיה מתחננת לשופט שימחל לבעלה ומגלה שהוא סובל מדיכאון בגלל החובות והאבטלה.
במקביל נאדר מגלה שהסיבה לכך שראזיה נעדרה מביתו והפקירה את אביו הייתה בגלל שהיא הלכה לגינקולוג.
העובדה הזאת, ביחד עם המזג האלים של חווג'ת, מביאה את נאדר לחשוד שההפלה נגרמה כתוצאה מאלימות הבעל ולא בגלל הדחיפה.
סימין מצליחה לארגן עסקה עם חווג'ת - ביטול התביעה בתמורה לפיצוי כספי.
נאדר זועם על העסקה של סימין אבל בסוף מתרצה.
הדמויות בסרט עומדות בפני דילמות מוסריות: מתברר לטרמה שאביה שיקר בבית המשפט והוא כן ידע שראזיה בהיריון, אבל היא מחליטה לשקר בשביל להגן עליו; ראזיה מגלה לסימין שיש לה ספקות כבדים בקשר לגורם להפלה.
מתברר שביום שבו מצאה את האב הזקן ליד דוכן העיתונים, הוא כמעט ונדרס על ידי כלי הרכב החולפים ברחוב הסואן, והיא נחבלה בבטנה כשניסתה להגן עליו.
מאוחר יותר באותו יום היא הרגישה כאב עז בבטנה.
לבסוף, כולם – כולל הנושים של חווג'ת – נפגשים בבית של ראזיה וחווג'ת כדי להסדיר את התשלום.
נאדר, עדיין ספקן לגבי אשמתו בהפלה (לא ברור אם סימין גילתה לו את מה שראזיה סיפרה לה), כותב את הצ'קים, אבל תחילה הוא מבקש מראזיה להישבע על ספר קוראן שהוא זה שגרם להפלה.
למרות ההפצרות של חווג'ת היא אינה מוכנה להישבע בגלל שהיא פוחדת מהחטא, וההשפעה הרעה שהחטא עלול להשפיע על משפחתה.
חווג'ת מתפרק מרוב זעם ומתחיל להכות את עצמו, הוא יוצא בסערה מהדירה והעסקה מתפוצצת.
הסצנה האחרונה מתרחשת שוב בבית המשפט לענייני משפחה.
כולם לובשים שחור, מה שמורה על אבל.
הפרידה של נאדר וסימין הופכת לרשמית, והשופט מבקש מטרמה להכריע עם מי מהוריה היא רוצה לחיות.
טרמה מתייפחת ועונה לשופט שהיא קיבלה החלטה אבל מתקשה לחשוף אותה לפני הוריה.
השופט מבקש מההורים להמתין בחוץ, נאדר וסימין נראים כשהם ממתינים בחוץ בשקט, בנפרד.
הכתוביות עולות והסרט מסתיים מבלי לדעת במי טרמה בחרה.
פריגו היא עיר צרפתית המהווה את המרכז המנהלי של מחוז דורדון שבחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת.
פריגו היא גם מקום מושבה של דיוקסיה.
מקורו של השם פריגו הוא מהשם פטרוקורי (Petrocorii), שהוא גרסה לטינית של מונח בשפה קלטית שמשמעותו "ארבעת השבטים".
הקלטים היו העם שישב באזור לפני הכיבוש הרומי ופריגו הייתה עיר הבירה שלהם.
בשנת 200 לפנה"ס, הגיעו ארבעת השבטים מהצפון, התיישבו בפריגו והקימו מחנה בלה בווסייר (La Boissière).
לאחר הפלישה הרומית, הם עזבו את המקום והקימו את העיר וסונה (Vesunna).
בעיר רומית זו נבנו מקדשים, מרחצאות, אמפיתיאטרונים ופורום.
בסופה של המאה השלישית לספירה, הייתה העיר הרומית מוקפת בחומות והיא קיבלה את השם קיוויטס פטרוקוריורום (Civitas Petrocoriorum).
במאה ה-10 הוקמה הקתדרלה לה פוי סן פרונט (Le Puy-Saint-Front) מסביב למנזר בסמיכות לעיר הגאלו-רומית העתיקה.
בשנת 1182 לערך הוענקו לפריגו זכויות עירוניות.
במהלך שנת 1940, פונו רבים מיהודי אלזס ותושבי אלזס לפריגו.
ב-24 באוקטובר 1954 שמה קץ לחייה על ידי הצתה עצמית בכיכר המרכזית של פריגו, השחקנית סימון מרוויל (Simone Mareuil) שהתפרסמה בעיקר בתפקיד הראשי שמילאה בסרט כלב אנדלוסי.
פרידה הוא סרט ביוגרפי אודות הציירת הסוריאליסטית פרידה קאלו, אשר יצא בשנת 2002 על ידי אולפני מירמקס.
בסרט כיכבו סלמה הייק בדמות פרידה, תפקיד בעבורו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ואלפרד מולינה בתפקיד דייגו ריברה.
הסרט היה מבוסס על הספר הביוגרפי, פרידה: ביוגרפיה של פרידה קאלו, של היידן הררה.
את הסרט ביימה ג'ולי טיימור.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר ועבור איפור.
העלילה מתחילה זמן קצר לפני האירוע הטראומטי שעברה פרידה קאלו בגיל 18, כאשר קרונית התנגשה באוטובוס בה נסעה.
היא נשפדה על ידי מוט ברזל, והפציעות שנגרמו מכך המשיכו להשפיע עליה לרעה במהלך כל חייה.
במהלך השיקום שלה, אביה הביא לה בדי ציור, והיא החלה לצייר כדי להעביר את הזמן.
במהלך הסרט, סצנות מתחילות כציור, ומתמוססות לצילום חי של השחקנים.
הסרט מראה את היחסים הדיספונקציונליים של פרידה עם בן זוגה, אמן ציורי הקיר, דייגו ריברה.
הערכתו לציורים שלה הן אחת הסיבות שהיא ממשיכה לצייר.
במהלך הנישואים שלהם, ריברה שוכב עם נשים רבות, בעוד קאלו הביסקסואלית לוקחת לעצמה מאהבים ומאהבות, ופעם אחת מנהלת רומן עם אותה אישה שריברה מנהל איתה רומן.
השניים נוסעים לניו יורק כדי שריברה יצייר ציור ברוקפלר סנטר.
ריברה מסרב להתפשר על חזונו הקומוניסטי לציור, כנגד רצונותיו של מזמין העבודה, נלסון רוקפלר (אדוארד נורטון).
בעת שהייתם, קאלו עוברת הפלה טבעית, והיא מגלה שאמה נפטרה במקסיקו.
אחותה של קאלו, כריסטינה, באה לגור עמם, ולתפקד כעוזרתו של ריברה.
קאלו מגלה שהשניים מנהלים רומן.
היא עוזבת את ריברה, ושוקעת באלכוהוליזם.
הם חוזרים לאחר שריברה מבקש ממנה לקבל את פניו של ליאון טרוצקי (ג'פרי ראש), שמצא מקלט מדיני במקסיקו.
היא מתחילה רומן עם טרוצקי.
כשריברה מגלה את קיום הרומן, הוא אינו יכול לחיות עם זה - עם רומניה האחרים של קאלו הוא חי בשלום, אך טרוצקי הוא חשוב לו מבחינה פוליטית, וזהו קונפליקט שהוא לא מצליח ליישב מבחינה רגשית.
קאלו בורחת לפריז, וכשהיא חוזרת ריברה דורש ממנה להתגרש.
כשטרוצקי נרצח במקסיקו סיטי, המשטרה חושדת בריברה, ומביאה את קאלו למעצר כשלא עולה בידם למצאו.
מצבה הפיזי של קאלו ממשיך להתדרדר, וכשאצבעות רגליה מעלות נמק, היא מסירה אותן בניתוח.
ריברה מבקש שתינשא לו שנית, והיא מסכימה.
בהמשך, היא גם עוברת כריתת רגל, ולבסוף נפטרת, מייד לאחר שהיא סוף-סוף מציגה את עבודותיה בתערוכת יחיד.
פרידה קאלו - סלמה הייק
דייגו ריברה - אלפרד מולינה
ליאון טרוצקי - ג'פרי ראש
כריסטינה קאלו - מיה מאסטרו
טינה מודוטי - אשלי ג'אד
דוויד אלפרו סיקיירוס - אנטוניו בנדרס
נלסון רוקפלר - אדוארד נורטון
אלחנדרו גונזלס אריאס - דייגו לונה
רעיון הפקת סרט המבוסס על חייה של קאלו היה במקור של ננסי הרדין, עורכת ספרים וסוכנת ספרותית שרצתה לעשות הסבה להפקת סרטים.
כשהיא שמעה על ספור של הררה, לדבריה היא "גילתה סיפור סמלי עבור נשים המנסות לנהל גם קריירה וגם חיי נישואים".
היא קנתה את האופציות של הספר, וניסתה למכור את הרעיון לאולפנים כסרט רומנטי אפי, בסגנון זכרונות מאפריקה, ואכן בשלבים מוקדמים אלה היו שחקניות מובילות שהתעניינו בסרט - דוגמת מריל סטריפ וג'סיקה לאנג - אך האולפנים לא היו מעוניינים.
ב-1991, הבמאי לואיס ולדז החל בהפקת סרט על חייה של קאלו באולפני ניו ליין סינמה, בכיכובה של לורה סאן ג'אקומו.
ליהוקה של סאן ג'קומו העלה התנגדויות מכיוון שהיא לא לטינה-אמריקאית, והאולפן החליט לבטל את ההפקה.
גם הפרויקט של הרדין זכה לתגובות מעורבות:
בשלבים המוקדמים של ההפקה של הסרט בניו ליין סינמה, סלמה הייק - שאז לא הייתה ידועה בארצות הברית - יצרה עם ולדז קשר, ושלחה לו קליפ פרומו שלה.
הוא החליט שהיא צעירה מידי לגלם את דמותה של קאלו.
ב-1993, הוא שינה את השם והכיוון של הסרט שהתחיל להפיק קודם לכן, וקרא לו "שתי הפרידות", בכיכובן של סאן ג'קומו ואופליה מדינה, ששתיהן גילמו את קאלו, עם ראול ג'וליה בתפקיד דייגו ריברה.
אך מותו של ג'וליה עיכב את הפרויקט פעם נוספת.
בינתיים, הרדין הציעה את הפרויקט שלה ל-HBO כדי להפיק אותו כסרט טלוויזיה.
בעיות בליהוק ובהפקה גרמו לביטול הפרויקט, אך השתתפותה של המפיקה המצליחה ליז ספיד, שחברה להרדין בפיתוח הסרט, סייעו להביא את הפרויקט לאולפני טרימרק, שם המפיק ג'יי פולשטיין התעניין בהפקה, והביא את סלמה הייק לתוך הפרויקט.
הייק, מצידה, הגדירה את עצמה כמעריצה מושבעת של פרידה קאלו מאז גיל 13 או 14, למרות שלדבריה, זו לא הייתה אהבה ממבט ראשון:
הייק הייתה כה נחושה לגלם את תפקיד פרידה שהיא פנתה לדולורס אולמדו פטינו, מאהבת לשעבר של דייגו ריברה, ולאחר מותו הממונה על עזבונו, כולל הזכויות לעבודותיו ולעבודותיה של קאלו, אשר ריברה הניח בצוואתו "לעם המקסיקני", בקרן נאמנות בניהולה של אולמדו.
אולמדו נתנה להייק גישה לציורים של קאלו, והיא בתורה החלה לגייס שחקנים לתפקידי המשנה של הסרט.
היא פנתה לאלפרד מולינה מאחורי הקלעים בעת הופעה בברודוויי, ושאלה אותו אם ירצה את תפקיד דייגו.
הוא הסכים, ואף עלה כ-15 ק"ג במשקל כדי לגלם אותו.
אך כאשר פולשטיין עזב את טרימרק, שוב הופסק הפרויקט.
הייק פנתה אז להארבי ויינשטיין ולמירמקס, והפעם דברים הצליחו להתקדם, וג'ולי טיימור הצטרפה להפקה כדי לביים את הסרט.
בינתיים, באוגוסט 2000, הודיע ולדז כי ג'ניפר לופז תככב בסרט שלו, שכבר היה בהפקה באולפני זוטרופ.
אך מירמקס והייק המשיכו בהפקת הסרט שעד שנת 2001 כבר היה בהפקה מלאה, ובשנת 2002 יצא הסרט לאקרנים בכותרתו הפשוטה, "פרידה".
ב-29 באוגוסט 2002, הייתה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה.
הפרמיירה האמריקאית הייתה במוזיאון האמנות של לוס אנג'לס, באוקטובר 2002, והפרמיירה המקסיקנית הייתה בנובמבר 2002, ב-Palacio de Bellas Artes.
הביקורת לסרט הייתה חיובית, כאשר מבקרים שיבחו חלקים מהסרט - כמו סצנות הסיום, הפסקול והציוריות של הצילום - אך גם סברו שהיו בסרט בעיות המשכיות וטיפול רך מידי לפעמים של סוגיות כואבות.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 76% חיובי מידי המבקרים.
פריגן בעת דמפסטר דייבינג ושלל המזון שנאסף
פריגניזם (מאנגלית: Freeganism) הוא אורח חיים ותזונה המבוססים על איסוף ואכילה מבחירה של מזון שנזרק.
פריגניזם לרוב נתפש כחלק מאידאולוגיה רחבה יותר תחת הקטגוריה של אנטי צרכנות, כך שפריגניסטים לרוב נוהגים לבצע פעולות אחרות כחלק מתפישת עולם זו ולהשתתף בצורה מועטת ככל האפשר בכלכלה המסורתית ובצריכת משאבים.
המילה "פריגניזם" נוצרה מהלחם של המילים "free" (חופש) ו-"vegan" (טבעונות) באנגלית.
תנועת הפריגניזם החלה להיות נפוצה בשנות ה-90 ונוצרה מתנועות האנטי-גלובליזציה והסביבתנות.
לתנועה יש גם שורשים בקבוצת תיאטרון הרחוב האנרכיסטית Diggers, שחילקה לאנשים אוכל בחינם בסן פרנסיסקו בשנות ה-60.
פריגניזם מבוסס על גישה אנטי-צרכנית ועל הרעיון כי בחברה מצוי בזבוז משאבים גדול ולכן אין צורך לצרוך משאבים חדשים, בניסיון לעזור לסביבה או לקהילה.
כתביו של מרסל מוס מהווים השראה לערכים רבים בתנועת הפריגניזם.
מרסל מוס כתב רבות אודות כלכלת מתנות; פריגניסטים נוטים לרוב לא רק לאסוף מזון ומוצרים בשביל עצמם, אלא גם מחלקים לאחרים בחינם מוצרים שמצאו ומעניקים מתנות זה לזה.
מאחר שבבסיס האידאולוגיה מצויה ההנחה כי הציבור הכללי מבזבז כמות משאבים גדולה, פריגניסטים לא מעוניינים לתרום לאותו בזבוז משאבים בצריכה של משאבים חדשים.
פריגניסטים לרוב אוספים מזון ומשאבים אחרים על ידי חיפוש של אותם משאבים בפחי-אשפה, פעולה שנקראת בסלנג האמריקאי "דמפסטר דייבינג" ובסלנג הבריטי "בין דייבינג" ו"סקיפינג".
ספקי מזון כגון מרכולים, צרכניות ומסעדות זורקים בצורה קבועה מזון באיכות טובה, לעיתים קרובות משום שהוא מתקרב לסוף חיי-המדף שלו, אך ללא הפיכתו למסוכן לצריכה או בעקבות פגמים באריזה.
פריגניסטים מוצאים מזון ומשאבים אחרים בפחי-האשפה של מוסדות שכאלו, דבר שלטענתם עוזר להם להימנע מבזבוז כסף על מוצרים שמנצלים את משאבי-העולם, תורמים לפרבור, תורמים למוסדות שפוגעים בזכויות עובדים או פוגעים בזכויות בעלי חיים.
מעבר לכך, באיסוף המזון מפחי האשפה הם מונעים מפסולת נוספת להצטרף למטמנות ולגורם לנזק סביבתי נוסף.
איסוף מזון מפחים לרוב נתפש במדינות המפותחות כטאבו, מה שמוביל את הנוהג להיות לא נפוץ בחברה.
לא-פריגניסטים לרוב תופשים את הפעולה של איסוף מזון מהזבל כמעשה מלוכלך ולא-היגייני.
למרות זאת, דמפסטר דייבינג לא מוגבל רק לאיסוף מזון מפחי אשפה, ופריגניסטים רבים אוספים מפחי אשפה גם מוצרים שניתן להשתמש בהם שוב.
חלק מהפריגניסטים אוספים גם פחיות ומוכרים אותן ברווח קטן לסופרים.
לעיתים יש בבעלותם חפצים שעוזרים להם באיסוף מפחי אשפה, כמו מוטות ארוכים שמטרתם להזיז חפצים בפח האשפה.
מזון רב נזרק בידי משווקי מזון, בעיקר בגלל סיבות שנוגעות לסטנדרטים של משווקי המזון והצרכנים.
דוגמאות לסטנדרטים שכזה שלא קשור ליכולת האכילה של המזון הם ירקות ופירות שגדולים מדי או קטנים מדי ביחס לדרישות הצרכנים והמשווקים וחלקי פנים אכילים.
לפי הערכות שונות, בין20% ל-40% מכלל הפירות והירקות בבריטניה נזרקים עוד לפני שהגיעו לסופרמרקטים והחנויות בעקבות הדרישות הגבוהות בפן האסתטי של המשווקים.
במקום קנייה של מזון שיוצר בצורה תעשייתית, לקטים אוספים מזון שגדל פרא בטבע.
חלק מהפריגניסטים לוקחים חלק בגינות גרילה או בגינות קהילתיות, עם המטרה של בניית הקהילה מחדש והחזרת היכולת לגדל את האוכל לעצמך.
במטרה לדשן את הקרקע פריגניסטים לרוב משתמשים במזון שנמצא בדמפסטר דייבינג.
בגינות גרילה רבות יש שימוש בתולעים בתהליך הקימפוסט במקום התהליך הרגיל, במטרה לא לתפוש שטח גדול.
גנני גרילה מנסים ליצור אלטרנטיבה לתלות במה שנתפש בעיניהם במערכת מנצלת ופוגענית כלפי הסביבה והאנשים שלוקחים בה חלק.
לקטים רבים לומדים על צמחי-בר שגדלים באזור בו הם חיים ומחפשים אותם או בוחרים לגדל אותם בעצמם.
שיתוף גם הוא פעולה שנפוצה בקרב פריגניסטים; הארגון אוכל במקום פצצות לדוגמה אוסף אוכל, מכין ממנו ארוחות חמות, ומחלק אותן לכל מי שירצה בחינם.
הארגון מקדם מוסר של שיתוף בקהילה תוך-כדי ניסיון להסביר על מה שהם מחשיבים כחוסר הצדק בחברה בה מלחמות נמצאות בחשיבות כלכלית גבוהה יותר מהאכלה של העניים.
שוק באמת באמת חופשי הם ארגונים קהילתיים חינמיים בהם אנשים יכולים לחלוק מוצרים שאחרת היו נזרקים, לחלוק ולרכוש כישורים, לתת ולקבל מתנות ולסעוד.
חנות חלוקה היא שוק זמני בו כל המוצרים מחולקים בחינם.
שיתוף אופניים וקולקטיבים משתפים אופניים, עוזרים בתיקון אופניים ומלמדים אנשים איך לתקן את אופניהם.
במהלך זה הם יוצרים תרבות של שיתוף משאבים, שימוש חוזר במשאבים וחלקי אופניים ויוצרים גישה לתחבורה נקייה מזיהום.
בנוסף לרעיון כי בעולם בו יש בזבוז מזון נרחב אין שום סיבה שיהיו אנשים רעבים, פריגניסטים רבים מחזיקים ברעיון כי בעולם בו ישנם בתים נטושים רבים אין סיבה שיהיו חסרי בית.
פריגניסטים מתייחסים למקום מגורים כזכות ולא כטובין; כתוצאה מהשקפה זאת פריגניסטים רבים לוקחים חלק בסקווטינג: פעולה בה מי שהוא מתיישב בבניין שאין לו זכאות חוקית עליו.
מאחר שמעצם ההגדרה סקווטינג היא פעולה לא חוקית, ישנו קושי משמעותי בעקיבה אחר מספר הסקווטרים.
בשאיפה לשוויון ולרפורמה במערכת הדיור, סקווטינג היא פעולה שמבוצעת בידי מגוון רחב של תנועות חברתיות וסביבתיות.
סקווטרים מאמינים כי אין שום סיבה שיהיו בתים נטושים כשישנם אנשים שחסרים את היכולת לרכוש דיור באופן חוקי.
למרות זאת, בניינם בהם מתיישבים סקווטרים לעיתים קרובות הופכים למרכזים קהילתיים שמרכזים פעילות לילדים, ארגונים קהילתיים וחינוך סביבתי.
עבודה מופחתת או סירוב כולל לעבוד הוא חלק נוסף של פריגניזם.
פריגניסטים מתנגדים לרעיון של עבודה שמטרתה לאסוף קניין חומרי.
הצורך לעבוד מצטמצם משמעותית על ידי הפחת השימוש בכסף לקנייה בלעדית של מוצרים כגון ביגוד, דיור ומזון.
התנגדות לעבודה מבוססת על התנגדות לרעיון שניתן להיות מאושרים רק על ידי צריכה של מוצרים.
בעיני פריגניסטים, עבודה נחשבת כבזבוז זמן יקר על "קבלת פקודות מאחרים, לחץ, שיעמום, מונוטוניות ובמקרים רבים לקיחת סיכונים פיזיים ונפשיים".
אותו זמן שהושקע בעבודה יכול להיות מוצא על התנדבות או בזמן עם המשפחה לדוגמה.
הבחירה בחוסר עבודה תוארה כביצוע משימות מתוך אהבה ואי-ציפייה לתגמול מכל סוג שהוא.
בעיני פריגניסטים רבים עבודה נחשבת כחלק ממערכת מדכאת שפוגעת בעולם הן מבחינה סביבתית והן מבחינה קהילתית.
אספקט נוסף של פריגניזם הוא היחס לצורך הבסיסי של אנשים במזון.
רוב הפריגניסטים לוקחים חלק בטבעונות שקוראת להימנעות מצריכה של מוצרים מהחי.
לא כל הפריגניסטים מזדהים כטבעונים, וחלקם צורכים מוצרים מהחי שאחרת היו נזרקים לזבל.
למרות שפריגניזם היא תנועה שצמחה מתנועת האנטי-צרכנות ותנועת האנטי-גלובליזציה יש לפריגניזם שורשים עמוקים גם בסביבתנות.
אחת המטרות הגדולות ביותר של פריגניזם היא להפחית בזבוז משאבים ולמנוע נזק סביבתי שנגרם כתוצאה מיוצר של משאבים.
חלק מהפרקטיקות שמשמשות בפריגניזם משמשות גם בנוגע למטרות אלו.
סקווטינג לדוגמה משתמש בבתים קיימים בשביל ההומלסים במקום בניית בתים חדשים, ודמפסטר דיבינג משתמש במזון שכבר יוצר במקום יצור של מזון חדש, כפי שנאמר:
על פי הערכות שונות, בין 30-50 אחוז מהמזון המיוצר בעולם אובד או מתבזבז מסיבות שונות תוך כדי שרשרת הספקת המזון - מהגידול החקלאי ועד לצרכן הביתי.
לאובדן מזון השלכות חברתיות, סביבתיות וכלכליות משמעותיות.
בהיבט החברתי-כלכלי המזון אינו מנוצל להזנת נזקקים שידם אינה משגת לשלם עבורו, ואילו עלויות הגידול והייצור היורדות לטמיון עשויות לגרור העלאת מחירים ועקב כך הגדלה של הפערים החברתיים.
בהיבט הסביבתי-כלכלי הוא מגלם בזבוז משאבי טבע ותשומות ששימשו לייצור המזון כגון קרקע, מים, כוח אדם, דשנים ודלק, גורם נזקים סביבתיים מיותרים עקב פליטת פחמן דו-חמצני, עקב זיהום מים מדשנים, עקב ירידת איכות הקרקע ובגלל פגיעה במגוון ביולוגי,
ולבסוף אי-ניצול המזון מגדיל את כמויות הפסולת המוטמנות בקרקע, ועקב כך את שחרור גז המתאן לאטמוספירה, וכרוך בעלויות שינוע והטמנה.
פרידה קובלר-אימפקובן , הייתה חסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בגרמניה.
פרידה קובלר-אימפקובן, ילידת שווייץ, הכירה את השחקן והסופר הגרמני טוני אימפקובן ונישאה לו.
אימפקובן הייתה גיסתה של סבין אימפקובן , כוכבת ראינוע גרמניה.
בתה הייתה הרקדנית והזמרת נידי אימפקובן .
פרידה אימפקובן עבדה בתור במאית בתיאטרון בפרנקפורט.
היא ובני משפחתה היו מבקרים חריפים של הנאציונל-סוציאליזם ושל רדיפת היהודים.
בשנת 1943 סייעה אימפקובן למספר יהודים.
באחד המקרים הגיעה לבקר אלמנה יהודייה מספר פעמים לאחר שזו גורשה לבית יהודים.
עקב ביקוריה נחקרה על ידי הגסטפו, אך למזלה זיהה אותה אחד החוקרים בתור אמה של נידי אימפקובן, והיא שוחררה.
במקרה אחר עמדה אימפקובן לצאת לסיבוב הופעות של בעלה בשטרסבורג וכשפנתה אליה צעירה יהודיה למחצה וביקשה סיוע מכיוון שאמה היהודיה עמדה להיות מגורשת למזרח.
אימפקובן הציעה להסתיר את האם בדירתה עד שישובו מסיבוב ההופעות, וכן סיפקה מזון למסתתרת.
עד שובה של אימפקובן לפרנקפורט כבר מצאה היהודיה מסתור בשטוטגרט.
לאחר מות בעלה בשנת 1947 שבה פרידה אימפקובן לשווייץ.
בשנת 1966 הכיר יד ושם בפרידה אימפקובן בתור חסידת אומות העולם.
דניאל פרידה הלן בּוֹקָארָה הייתה זמרת יהודייה-צרפתייה אשר ייצגה את צרפת באירוויזיון בשנת 1969 וזכתה במקום הראשון, בצוותא עם שלוש מבצעות נוספות.
פרידה בוקארה נולדה בקזבלנקה למשפחה יהודית תוניסאית ממוצא איטלקי אשר היגרה מתוניסיה למרוקו הצרפתית.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 היגרה המשפחה לפריז ופרידה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת.
ב-1969 ייצגה את צרפת בתחרות האירוויזיון שנערכה במדריד עם השיר "Un jour, un enfant".
התחרות הסתיימה בשוויון מרובע בין פרידה בוקארה, לולו מבריטניה עם השיר "Boom Bang a Bang", לני קור מהולנד עם השיר "De troubadour" וסלומה מספרד עם השיר "Vivo cantando", וכל ארבע הזמרות הוכרזו מנצחות.
לאחר תחרות האירוויזיון המשיכה בוקארה בקריירה ענפה והקליטה אלבומי מוזיקה במגוון סוגות ושפות.
היא ביקרה והופיעה גם בישראל.
ב-1996 הלכה פרידה בוקארה לעולמה לאחר מחלה והיא בת 55.
פריגט קטן (שם מדעי: Fregata ariel) הוא מין של עוף ימי ממשפחת הפרגטיים.
פריגט זה הוא הקטן שבמשפחה ואורכו 66-8 ס"מ כשמשקלו עד 1 ק"ג ומוטת הכנפיים שלו באורך 193-155 ס"מ.
הוא בעל גוף שחור אבל חזה לבן בולט ומקור ארוך אדום ומעוקל.
מתחת למקור שק גלדני אדום העוזר להרשים את הנקבות.
הפריגט נודד בדאייה בכל האוקיינוסים כשהוא ישן בתעופה.
המזון העיקרי שלו הוא דגים שונים ודיונונים אך הוא גם יחטוף עופות ים קטנים יותר ויטפל לעופות ים אחרים.
פרידה אדם הייתה חסידת אומות עולם גרמנייה.
הצילה את ארנה פוטרמן ואחיה היהודיים, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1938, פגשה פרידה אדם את היהודיה ארנה פוטרמן (Erna Puterman), בעבודתה כתופרת.
שתי הנערות הפכו לחברות קרובות.
למרות הצעדים שנקטו הנאצים על מנת להדיר את רגלי היהודים מהחברה הגרמנית, פרידה וארנה שמרו על קשר, גם כאשר פוטרמן נאלצה לעזוב את מקום העבודה בשל יהדותה.
בספטמבר 1942 אמה של פוטרמן נאסרה ונשלחה באחת הרכבות הראשונות לאושוויץ.
פוטרמן נותרה לטפל באחיה החרש ולאחר שקיבלה מאמה מכתב בו היא הורתה לה לרדת למחתרת, פנתה אל פרידה לעזרה.
פרידה, שבאותו הזמן הייתה נשואה לחייל גרמני ואם לשלושה ילדים קטנים, אסרה עליה להסגיר את עצמה לידי הגסטפו.
פרידה הוסיפה והבטיחה לארנה פוטרמן שכל עוד לה ולמשפחתה יהיה אוכל, גם לה ולאחיה לא יחסר, והציעה את ביתה כמסתור לשני האחים.
לאחר זמן מסוים בו ארנה ואחיה הסתתרו בביתה של פרידה, בעלה גילה שהיא מסתירה בביתם יהודים והחל לסחוט אותה, עד שבשנת 1944 הוא דרש ממנה להוציא אותם מהבית.
פרידה נאלצה למצוא עבורם מקום מסתור אחר ובעזרת אחותה, פרידה הצליחה להעביר את שני האחים לבית שבעליו היו ידועים בהתנגדותם לנאצים.
ארנה פוטרמן ואחיה שרדו את המלחמה.
ב-1989 אחיה של פוטרמן מת מהתקף לב.
ב-14 בדצמבר 1992 יד ושם הכירו בפרידה אדם כחסידת אומות העולם.
פרידה אדם נפטרה ב-2 באוקטובר 2013 בגיל 95.
פריד מורד היה רופא ופרמקולוג אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1998 יחד עם רוברט פ.
איגנרו על גילוי תכונות האיתות של חנקן חמצני.
אביו, ג'אבר מוראט אייג'ופי, היה מהגר אלבני מגוסטיבר, מקדוניה ואימו, הנרייטה באומן, הייתה אמריקאית נוצרייה.
בשנת 1958 סיים מורד תואר ראשון בכימיה במסגרת תוכנית טרום-רפואית באוניברסיטת DePauw.
בשנת 1965 קיבל את התארים דוקטור לרפואה ודוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
לאחר סיום לימודיו התחיל לעבוד כמתמחה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם עבר התמחות ברפואה פנימית.
בשנת 1967 עבד בשירות הבריאות הציבורי כעוזר מנתח ועמית קליני.
לאחר שלוש שנים הפך לחבר סגל בכיר בארגון.
בשנת 1970 הצטרף לאוניברסיטת וירג'יניה, כפרופסור של רפואה פנימית ופרמקולוגיה.
בין השנים 1971–1981 כיהן כמנהל המרכז הקליני לחקר רפואה וכמנהל המחלקה לחקר פרמקולוגיה קלינית של אוניברסיטת וירג'יניה.
מורד עבר לאוניברסיטת סטנפורד ב-1981, שם הוא שימש כיושב ראש החוג לרפואה, כממלא מקום של מנהל המחלקה לרפואת הנשימה וכראש הצוות הרפואי במרכז הרפואי של פאלו אלטו.
בשנת 1988 הוא זכה בפרס מטעם איגוד הלב האמריקני.
באותה שנה מורד עזב את משרתו בסטנפורד לטובת מעבדות אבוט, שם כיהן כסגן נשיא של חברת התרופות דיסקברי עד שנת 1993, השנה שבה ייסד את חברת הביוטכנולוגיה שלו, Molecular Geriatrics Corporation.
בשנת 1997 מורד חזר לאקדמיה והצטרף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס ביוסטון כדי ליצור מחלקה חדשה של ביולוגיה אינטגרטיבית, פרמקולוגיה ופיזיולוגיה.
גם שם מורד כיהן במספר תפקידים במקביל ביניהם: יו"ר המחלקה לביולוגיה ופרמקולוגיה ומנהל מכון בראון לרפואה מולקולרית למניעת מחלות אנושיות.
בשנת 2011 מורד עבר לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון כפרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
מורד נפטר ב-4 בספטמבר 2023. הותיר אחריו אישה, קרול א.
מורד למד כיצד ניטרוגליצרין הפעיל אנזים שיצר גנוסין מונופוספט מחזורי (Cgmp) אשר בתורו גרם לכלי הדם להתרחב.
בשנת 1976 מורד הראה שניטרוגליצרין מיוצר על ידי אפקט פליטת תחמוצת החנקן (NO).
התגלית ייצגה עיקרון חדש להעברת אותות בין תאים - זו הייתה הפעם הראשונה שבה היה ניתן לראות גז כמולקולה המעבירה אותות.
על תגלית זו זכה מורד בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, יחד עם רוברט פ.
1996 – פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי
1998 – פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה
המונח פרידה מתייחס לסיום של מערכת יחסים זוגית אינטימית בכל דרך, מלבד מוות.
המעשה מכונה בדרך כלל "לעזוב [מישהו]" בסלנג, כאשר הפרידה יזומה על ידי שותף אחד.
המונח פחות מיושם על ידי זוג נשוי, כאשר פרידה של זוג נשוי נקראת בדרך כלל פרידה או גירושין.
כאשר זוג מאורסים המיועדים להינשא נפרד, זה נקרא בדרך כלל "אירוסים שבורים".
סוזי אורבך (1992) טענה כי פירוק מערכות יחסים של זוגיות ומגורים יכול להיות כואב יותר מאשר גירושין מכיוון שמערכות יחסים לא זוגיות אלה מוכרות פחות מבחינה חברתית.
פרידה יכולה לקרות כאשר אדם אחד אומלל במערכת היחסים בו הוא/היא נמצאים.
במקרים הללו נהוג לומר שצד אחד דרש לסיים את הקשר.
ישנם גם מערכות יחסים שמסתיימות משום ששני הצדדים אינם מרוצים.
במקרים הללו נהוג לומר שהפרידה הייתה "הדדית".
אנשים במערכות יחסים עשויים בדרך כלל להיות אומללים בשל הבדלים בגילאים, באינטליגנציה, במשיכה הגופנית.
לאחר הפרידה אנשים עשויים להרגיש צער או אומללות.
אישיותם או "תחושת הערך העצמי" עשויה להשתנות.
אנשים עשויים להזדקק לזמן להחלים לאחר הפרידה.
הדבר בדרך כלל יהיה תלוי באורך של מערכת היחסים.
בני זוג נשואים שעברו לחיות בנפרד זה מזה, מתוך כוונה, לפחות של אחד מהם, להתגרש, קרויים פרודים.
עם זאת, אחדים מחוקי מדינת ישראל, כמו גם פסיקתם של בתי המשפט, מתייחסים למצב זה בעת קביעת זכויותיהם של בני הזוג.
פריד אבו שקרה הוא אמן פלסטיני רב-תחומי, מרצה במכללת אורנים, סופר, חוקר ואוצר.
פריד נולד בעיר אום אל-פחם וגדל במשפחה שהצמיחה מספר אמנים חשובים כמו עאסם אבו שקרה, וואליד אבו שקרה.
בשנת 1984 עבר לתל אביב כדי ללמוד בבית הספר לאמנות קלישר, וסיים את לימודיו בשנת 1988. היום הוא חי באום אל-פחם ויוצר בסטודיו שלו בתל אביב.
יחד עם אחיו סעיד אבו שקרה, ייסד פריד בשנת 1996 את הגלריה לאמנות באום אל-פחם, ושימש אוצר הגלריה עד שנת 2001. בנוסף לכך, פריד נחשב לאחד ממייסדי קבוצת איבדאע (ابداع) לאמנות פלסטינית עכשווית בכפר יאסיף (1999), וממייסדי הגלריה לאמנות בנצרת ואוצר ומנהל הגלריה משנת 2009 ועד 2015.
יותר משני עשורים וחצי עובד פריד כאמן ומחנך בעל השפעה גדולה על החברה הפלסטינית.
עבודותיו הרבות כמו ציורים, סיפורים ופסלים, נושאות עמן זיכרונות, חלומות ופחדים שמאיימים על זהותו הפלסטינית.
במסגרת עבודות אלה, משלב אבו שקרה את הציור המערבי יחד עם הערבסק המזרחי.
במשך שנים ארוכות, אימץ פריד שפה ייחודית משלו, שמשלבת בין הסימבוליות הטעונה לבין הערכים המופשטים.
בנוסף לכך, בתור משורר וחוקר, מתייחס פריד לקיומו כערבי פלסטיני במדינת ישראל, כחלק מן חברה שיש בה הרבה תרבויות שונות.
בתערוכת "חתול רחוב" (2017), מבטא אבו שקרה את קיומו של האזרח הפלסטיני בחברה הישראלית, שממקמת אותו בחצר האחורית שלה, שייך-לא-שייך, נוכח אך דרוך בו בזמן, וזאת על ידי סדרות של עבודות ומוטיבים של אבו שקרה שנעשו במהלך עשרים השנים האחרונות.
הראשונה שבניהן, היא סדרה של חתולי רחוב, שמופיעים בשילוב עם אורנמנטיקה פרחונית, דגמים של חירור או ציור בצבע אקריליק.
כמו כן, בתערוכה הוצגה סדרת עבודות חדשה המשלבת דגמים מסורתיים של רקמה פלסטינית בטכניקות של תחריט ורקמה בחוטים צבעוניים.
מוטיב נוסף החוזר בעבודותיו של אבו שקרה הוא תיאור המבוסס על זיכרון ילדות, בו נראים נופים חקלאיים בעמק יזרעאל כשמעליהם טס להק של מטוסי קרב.
בנוסף לשאלת הזהות, התעסק פריד בנושא השלום התקוע ובחוסר היכולת לשאת ולתת בעניין הכיבוש ב-2008, בתערוכה בבית אגודת האמנים בתל אביב בשם " Dead letter office" (משרד למכתבים מתים).
המסר שלו עובר דרך משרדי ענק בארצות הברית ובאירופה, שבהם נתקעים מכתבים, חלקם מאות שנים וחלקם כבר נשרפו, כי חסרה בהם כתובת הכותב או כתובת הנמען, ומכיוון שכך הם לא נפתחו מעולם ולא הגיעו ליעדם.
סיטואציה שבה מסרים, גם כאלה שעשויים לפתור את הבעיות הקשות ביותר בעולם לא יגיעו ליעדם.
כהוא פועל כאוצר ובין יתר היה אוצר של תערוכה של שמס הווארי זועבי.
פריד שאווקי היה שחקן, תסריטאי ומפיק מצרי.
הוא שיחק ביותר מ-350 סרטים והיה בין השחקנים המפורסמים במהלך שנות ה-50.
פריד שאווקי נולד ביולי 1920 בפרברי קהיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד בשרות הציבורי.
הוא התחיל לשחק בתיאטרון מקומי והצטלם בתפקידים קטנים בסרטים.
במקביל הוא היה בין מקימי "ליגת המשחק הלאומית", קבוצת שחקנים שכללה גם את אשתו הצעירה.
בשנת 1943 הלהקה קיבלה הכרה בעיר.
בעקבות ההצלחה, שאווקי עזב את השרות הציבורי.
בשנת 1947 הוא זכה להצלחה גדולה עבור תפקידו בסרט "מלאכים בגיהנום".
בשנת 1951 הוא התחתן עם הודא סולטאן וביחד הם שיחקו ביותר מ-80 סרטים.
הוא היה מאוד פופולרי ברחבי המזרח התיכון.
המבקרים התייחסו אליו כ"ג'ון ויין" או "אנתוני קווין" הערבי.
באותה תקופה כ-80% מאוכלוסיית מצרים לא ידעו לקרוא ולקולנוע הייתה השפעה גדולה על חיי האזרחים.
במהלך הקריירה הוא שיחק ב-351 סרטים, 27 מחזות, 17 סדרות טלוויזיה.
כמו כן הוא כתב תסריט ל-25 סרטים והפיק 30 סרטים.
על הסרטים הוא קיבל מספר פרסים של הקולנוע המצרי עבור המשחק וגם עבור התסריטים שכתב.
פְרִידָה, מלכת מצרים (בערבית מצרית: فريدة ملكة مصر; 5 בספטמבר 1921 – 16 באוקטובר 1988) או בשמה הפרטי, סַפִּינָאז זוֹלְפִיקָאר (בערבית מצרית: صافيناز ذوالفقار), הייתה רעייתו המלכותית של פארוק, מלך מצרים ומלכת ממלכת מצרים בין השנים 1938 (עת נשאה לפארוק) ל-1948 (עת התגרש הזוג).
פרידה נודעה בהערצה הרבה שרחשה לה החברה המצרית.
פרידה הייתה בתו של עורך הדין יוסוף זולפיקאר (מאוחר יותר השגריר המצרי הראשון בשושלת פהלווי) והייתה בת למשפחת אצולה מצרית באלכסנדריה.
אמה של פרידה הייתה משרתת של נזלי סברי, רעייתו המלכותית של פואד הראשון, מלך מצרים ומכאן שפרידה הייתה מקורבת למשפחת המלוכה המצרית.
בשנת 1937, בעת הצטוותה עם משפחתה לטיול של משפחת המלוכה באירופה, פגשה לראשונה ביורש העצר, לעתיד פארוק, מלך מצרים.
פארוק ופרידה התחתנו בשנת 1938 ופרידה הייתה אהובה על ידי העם מכיוון שלקחה על עצמה תפקיד כשל הגברת הראשונה והעבירה כספים רבים לארגוני צדקה.
כמו כן העבירה כספים לארגון הסהר האדום.
פארוק, אשר היה בעל אופי בוגדני ביחסיו לנשים, התגרש מפרידה בשנת 1948 בטענה כי לא הולידה לו בן יורש ורק בנות.
הגירושים מפרידה היו סיבה מרכזית לירידת הפופולריות של שושלת מוחמד עלי והמלך פארוק בראשה בעיני העם.
בשנת 1952, לאחר נפילת המוסד המלוכני עקב מהפכת הקצינים החופשיים, פרידה נותרה במצרים ונבצר ממנה להיפגש לעיתים קרובות עם בנותיה שעברו לגלות עם אביהן באיטליה.
מאוחר מכן הורשתה פרידה לבקר את בנותיה יותר לאחר שאלו עברו לשווייץ.
פרידה נודעה בכך שנהגה לצייר רבות וקיבלה תמיכה מדודה, מחמוד סעיד.
לאחר הפלת המלוכה התפרנסה ממכירת ציוריה למוזיאונים לאומיים וניהלה תצוגות איורים במדריד, מיורקה, פריז, ז'נבה, בולגריה וטקסס לאורך שנות ה-70 ושנות ה-80.
פרידה התגוררה במצרים עד 1963, לאחר מכן נסעה ללבנון ומשם עברה לשווייץ ובהמשך לפריז, שם השתכנה.
בשנת 1982 היא חזרה למצרים וחיה שם את חייה ללא מותרות, בדירה פשוטה בקהיר, וכן קיימה תערוכת אמנות שכותרתה "אלף חזונות וחזונות".
היא נפטרה בקהיר ונקברה שם, ועם מותה הגיעו שלוש בנותיה ללווייתה.
מנישואיה עם פארוק נולדו לזוג שלוש בנות.
לאחר גירושה בשנת 1948 העליל עליה פארוק על כך שלא נתנה לו בן יורש בשונה מאשתו השנייה, שמנישואים איתה נולד בנם היחיד, לעתיד פואד השני, מלך מצרים.
להלן בנותיה של המלכה פרידה:
פריגטנקפיטן, בקצרה: FKpt / ברשימות: FK היא דרגת קצונה בקבוצת ההיררכיה הצבאית של הקברניטים של הצי הגרמני.
סימני הדרגה של פריגטנקפיטן, המולבשים על השרוולים והכתפיים, מעל שלושה פסים זהובים עם חצי פס אחד ביניהם (ללא הכוכב כאשר עונדים לולאות דרגה).
הדרגה מדורגת כדרגת OF-4 בנאט"ו, והיא מקבילה לאוברסט-לויטננט ב-Heer, וב-Luftwaffe.
הדרגה מדורגת A14 או A15 בכללי השכר של משרד ההגנה הפדרלי והיא בכירה מדרגת קורבטנקפיטן (NATO OF-3 - Commander Junior Grade).
בעוד שהדרגות המקבילות (עם אותם פסי סמל) בבלגיה ובדנמרק מתורגמים לנאט"ו כ-Commander Senior Grade, המקבילה הגרמנית נקראת בפשטות Commander.
בפולקסמרינה של גרמניה המזרחית פריגטנקפיטן הייתה דרגת הביניים של קבוצת דרגות הקצינים הבכירים, המקבילה לקוד דרגת נאט"ו OF-4. היא הייתה הדרגה המקבילה לדרגת אוברסט-לויטננט של חיל היבשה וחיל האוויר של צבא העם הלאומי.
סמל הדרגה כלל רצועת כתף ופסי שרוולים.
כמו כן נענדו כותפות אשר כללו צמות כסופות מסורגות עם שני פסי זהב (כוכבים) על בסיס בצבע כחול כהה.
סמל החפת הורכב מארבעה פסים, ומעל כוכב ימי בעל חמש נקודות.
בניגוד למסורת הצי הקיסרי-גרמני, שבה טבעות שרוולים הקיפו את החפתים התחתונים, רצועות השרוול של הפולקסמרינה הקיפו רק 40% מהחפתים.
בצי הגרמני הקיסרי ובקריגסמרינה הייתה דרגת פריגטנקפיטן דרגת הקצונה האמצעית של קבוצת דרגות הקצינים הבכירים.
סמל הדרגה כלל כותפת ופסי שרוולים.
כמו כן נענדו כותפות אשר הורכבו מצמות כסופות מסורגות עם חריץ זהב אחד (כוכב) על בסיס בצבע כחול כהה.
סמל החפת הורכב שלושה פסים זהובים עם חצי פס אחד ביניהם, ומעל כוכב ימי בעל חמש נקודות.
טבעות השרוול הקיפו את החפתים התחתונים.
פרידאבאד היא העיר הגדולה ביותר במדינת הריאנה ההודית וחלק מאזור הבירה הלאומית דלהי.
זוהי אחת מערי הלוויין הגדולות של דלהי ונמצאת 284 ק"מ דרומית לבירת המדינה צ'נדיגאר.
העיר יושבת על גדות נהר יאמונה ומהווה את הגבול המחוזי המזרחי בין מדינת הריאנה ומדינת אוטר פרדש.
פרידאבאד תוארה כעיר השמינית הצומחת ביותר בעולם והשלישית בהודו על ידי סקר קרן ראשי הערים.
בהתאם לתוכנית האזורית של דלהי בשנת 2001, פרידאבאד היא חלק מאזור מטרופולין דלהי (DMA).
אזור המגורים והתעשייה שזה עתה פותח בפרידאבאד (סעיף 66 עד 89) בין תעלת אגרה לנהר הימונה מכונה בדרך כלל פרידאבאד רבתי.
האזור מתפתח כעיר תת-עצמית עם כבישים רחבים, גבוהים מבנים, קניונים, מוסדות חינוך ומרכזי בריאות ומסחר.
סקטורים 66 עד 74 הם מגזרים תעשייתיים, ואילו סקטורים 75 עד 89 הם מגזרים למגורים.
פרידרבאד היא מרכז תעשייתי מרכזי של הריאנה.
50% ממס ההכנסה שנגבה בהריאנה הוא מהערים פרידאבאד וגורגאון.
פרידאבאד מפורסמת בתחום החקלאי בייצור חינה, בעוד טרקטורים, אופנועים, גיר לרכבים, מקררים, נעליים, צמיגים ובגדים מהווים את המוצרים התעשייתיים העיקריים המיוצרים בעיר.
בשנת 2018, פרידאבאד נחשבה על ידי ארגון הבריאות העולמי כעיר השנייה המזוהמת בעולם.
בשנת 2020 דורגה העיר במקום ה-10 בסקר בעשר הערים המלוכלכות ביותר בהודו בשנת 2020.
פריגיטלו (ברבים friggitelli) הוא פלפל צ'ילי מתוק מהמין Capsicum annuum.
ידוע גם בשם הפלפל היווני הזהוב, הפלפל האיטלקי המתוק, או הפלפל הטוסקני.
בארצות הברית הם עשויים להיקרא " פפרונציני"; ונבדלים מהפפרוצ'יני האיטלקי, שהם פלפל צ'ילי איטלקי חריף.
בארצות הברית, הם עשויים להיקרא גם פלפלי פפרוניקי זהוב יווני או פלפלי סלוניקה מוזהבים עדינים.
לפריגיטלו חריפות עדינה ורמז למרירות.
באיטליה הפריגיטלו מזוהה בעיקר עם טוסקנה.
הזן היווני, שהוא מתוק יותר, נפוץ במקומות אחרים באירופה ובארצות הברית.
כמו זנים רבים אחרים של Capsicum annuum, הפריגיטלו דורש אקלים חם עם הרבה אור שמש וללא כפור.
לזרעים לוקח 10 עד 14 ימים לנבוט, הצמח מגיע לבגרות תוך 70 עד 80 יום.
מעדיף קרקעות מעט עשירות ומנוקזות היטב, אך אדמה מופרית יתר תגרום לפחות פירות.
לצמח יש פוטנציאל להצמיח שפע של פירות, ולכן צריך למנוע ממנו ליפול בגלל משקל הפירות.
הפירות נקטפים כאשר הם באורך .
פירות בוגרים יהפכו בסופו של דבר לאדומים, אבל עדיף לקטוף אותם כשהם עדיין ירוקים.
הפרי הטרי משמש מרכיב בסלטים, לפתנים וכריכים.
לעיתים קרובות מוגש גם עם קבב, כגון İskender kebap.
פריגיטלי כבוש מגיע בצבע צהוב עז עד צהוב-ירוק עז.
לעידון הטעם ניתן לשטוף את הפרי הכבוש במים קרים מעט לפני ההגשה.
פרידה אסקובדו (בספרדית: Frida Escobedo; נולדה בשנת 1979) היא אדריכלית מקסיקנית.
היא מעצבת ומשחזרת ספציפית מרחבים עירוניים: דיור, מרכזים קהילתיים, מקומות אמנות ובתי מלון.
בעת היצירה, אסקובדו ממחישה את עבודותיה בתוך נושא כללי של זמן, אך לא בהקשר היסטורי אלא בהקשר חברתי.
היא הקימה סטודיו אדריכלי ועיצוב משלה בשנת 2006 שנמצא כיום במקסיקו סיטי.
אסקובדו ידוע ביצירת עבודות זמניות ואינטראקטיביות שיכולות להתאים למטרות רבות המיועדות.
בשנת 2018, היא הפכה לאדריכלית הצעירה ביותר שעבדה בגלריית סרפנטיין.
עבודתה האדריכלית כוללת פרויקטים כמו החצר בלה טאלרה בקוארנבקה, בעוד שניתן לראות את יצירות האמנות שלה במקומות כמו Museo Experimental el Eco במקסיקו סיטי או מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
אסקובדו נבחרה לאחת מ-30 האדריכלים המשפיעים ביותר בלונדון על ידי archdaily.com בזכות עבודתה בגלריית סרפנטיין.
אסקובדו למדה תואר ראשון אדריכלות באוניברסיטה האיברו-אמריקאית ותואר שני באמנות, עיצוב והתחום הציבורי בבית הספר לעיצוב לתואר שני בהרווארד.
מאז 2007 היא מלמדת באוניברסיטת האיברו-אמריקאית.
היא השתתפה כשופטת בבית הספר לעיצוב בוגר הרווארד, מכללת בוסטון לאדריכלות והמכון הטכנולוגי של מונטריי במקסיקו.
אסקובדו לימדה שיעורים בבית הספר לתארים מתקדמים לארכיטקטורה, תכנון ושימור של אוניברסיטת קולומביה, בית הספר לעיצוב בוגר הרווארד ובית הספר לארכיטקטורה של האגודה לאדריכלות בלונדון.
פריד גאנם הוא פוליטיקאי ועורך דין דרוזי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית וראש העירייה הראשון של מע'אר.
נולד לקאסם ועפיפה וגדל בכפר מע'אר.
השלישי מבין חמישה אחים וחמש אחיות.
אביו, קאסם, היה מראשוני המורים בכפר, וכיהן כראש המועצה מע'אר במשך תקופות ארוכות שהסתכמו, ביחד, כעשרים שנה.
למד בבית הספר יסודי א' עד כיתה ה' ובבית ספר יסודי ב' מע'אר.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל כעתודאי אך פרש מהעתודה האקדמית לאחר זמן קצר.
באותה שנה עבר להתגורר בירושלים והחל ללמוד פסיכולוגיה וספרות אנגלית וקיבל תואר ראשון בשני התחומים מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1980. מאוחר יותר שירת בצבא כפקיד בחיל השלישות.
לאחר מכן עבר להתגורר בעיר חיפה.
שם היה עורך בעיתון "אל-איתיחאד" בשנים 1983–1986. לאחר מכן שימש מנהל סניף העיתון בירושלים וכתב של העיתון
בשנים 1985–1992 שימש כתב פוליטי בתחנת רדיו (בשפה הערבית) המשודרת בעיר הילברסום בהולנד.
בשנים 1990–1991 שימש ⁠עורך ראשי של השבועון "אלערבי".
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון במשפטים, גם הוא מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עשה סטאז' במשרד לעריכת דין בלטר, גוט אלוני ושות' אצל בלהה כהנא, אהוד גוט ועירית כהן.
בשנת 1993 פתח שני סניפים למשרד עריכת דין במע'אר ובחיפה.
כעורך דין התמחה בעתירות ומשפט מנהלי, דיני נזיקין, דיני עבודה, דיני תעבורה ומשרד הביטחון.
בשנת 2004 לאחר 14 שנים בירושלים סגר את המשרד בעיר וחזר להתגורר במע'אר.
גאנם פרסם מאות מאמרים וטקסטים ספרותיים, בעיקר בעיתון "אל-איתיחאד" ובמגזין "אל-גאד", וכן מספר עבודות מחקר, כולל בכתבי עת ערביים ובמגזין "עדאלה".
המתמחים בתחום זכויות האדם והמשפט.
בנוסף, הוציא שישה ספרים בספרות (בערבית) בשנים 2014–2017. הכוללים שירה מודרנית, סיפורת ושורה של ז'אנרים ספרותיים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד לראשות המועצה מע'אר מול שמונה מועמדים.
זכה ל-16.72% מהקולות ולא עלה לסיבוב שני.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה בשנית מול זיאד בלעוס, נאזם סרחאן, מופיד גאנם, זיאד דגש ומהנא הזימה.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה גאנם ל-30.08% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול מהנא הזימה שזכה ל-21.42% מהקולות.
בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 57.11% מהקולות לעומת 42.89% להזימה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול זיאד בלעוס, זיאד דגש וזיאד קיזל.
בסיבוב הראשון זכה ל-30.46% מהקולות ועלה לסיבוב שני בו הפסיד לזיאד דגש עם 49.17% לעומת 50.83% לדגש.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה פעם רביעית מול זידאן אבו זידאן, זיאד בלעוס, זיאד דגש ותאיר קיזל.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה גאנם ל-34.61% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול זיאד דגש שזכה ל-29.20% מהקולות.
בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 51.81% מהקולות לעומת 48.19% לדגש.
במהלך כהונתו, באוקטובר 2021, שונה מעמדה של מע'אר ממועצה מקומית לעיר.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת מול זיאד דגש ותאיר קיזל והפסיד עם 36.80% מהקולות לעומת 41.00% לקיזל.
הוא נשוי לאלהאם מורה לחינוך מיוחד ומתגורר במע'אר.
ترنيمة للقديم (המנון לזמנים עתיקים), נובמבר 2015
عند اشتعال الظّلّ (כשהצל בוער), פברואר 2016
أبواب حلب שערי חלב (העיר הסורית חלב), 2017
פְרִיגִידָרְיוּם () הוא ה"חדר הקר" אחד משלושת החדרים העיקריים שהיה בבתי המרחץ הרומיים.
לרוב הוא הכיל בריכת שחייה.
במרחצאות הרומיים, לאחר תשלום דמי הכניסה, הרוחץ התפשט, הגיש את בגדיו למלווה ועסק בפעילות גופנית כדי להזיע ואז נכנס לטפידריום ומשם לחדר החם, הקלדריום, שבו (כמו בסאונה) הרוחץ מזיע ובכך מנקה את עורו מלכלוך שדבק בו.
לאחר ההזעה, עבד היה משפשף שמן זית לתוך עורו של הרוחץ, הוא היה חוזר לטפידריום ולאחר מכן עובר לפריגידריום כדי להתקרר וכדי לסגור את נקבוביות העור שנפתחו קודם לכן, כדי לפלוט את הלכלוך.
השלב האחרון היה רחצה בבריכה הראשית, או שהיה באולם ציבורי כדי להתרועע עם אחרים.
מרחצאות קרקלה: מרחצאות ציבוריים ברומא שנבנו על ידי הקיסר קרקלה בתחילת המאה השלישית.
חדר הפריגידריום היה באורך כ-56 וברוחב כ-24 מטרים ומעליו היה גג בגובה כ-32 מטרים עשויי משלושה קמרונות שנשענו על שמונה עמודי גרניט.
באזור המרכזי של הפריגידריום הייתה רצפת שיש עם בריכות רחצה מעוטרות במזרקות ופסלים.
בית מרחץ בפומפיי : מתחם רחצה רומי בפומפיי, העתיק והגדול מבין 5 המרחצאות הציבוריים בעיר, שנבנה בערך ב-125 לפני הספירה.
הפריגידריום לגברים היה חדר עגול מקורה בכיפה, שבמרכזה חלון גדול שהכניס אור לחדר.
אגן המים הקרים היה מצופה שיש לבן ובקירות היו גומחות שבהן נקבעו מזרקות.
הקירות נצבעו בפרסקו המציג צמחייה, ציפורים, פסלים ואגרטלים, על רקע שמיים כחולים.
פרידה (בנורווגית: Farida; נולדה ב-1990) היא זמרת ופזמונאית נורווגית-אלג'יראית.
פרידה נולדה בגיוביק שבנורווגיה, לאב אלג'יראי מקונסטנטין ולאם נורווגית מאולסון.
בשנים 2013–2014 למדה הפקת סאונד ומוזיקה באוניברסיטת נורוף.
במקביל השתתפה בתחרות "איידול" הנורווגית, והגיעה עד לשלב חצי הגמר.
בשנת 2016 עברה לארצות הברית והוציאה את שני הסינגלים הראשונים שלה, "Three Weeks" ו-"Solo Ride".
באותה שנה הייתה מופע החימום של דואה ליפה.
בשנת 2020 פרסמה את המיני-אלבום הראשון שלה, Solar Fare.
פרידה השתתפה שלוש פעמים במלודי גרנד פרי, הקדם הנורווגי לתחרות הזמר של האירוויזיון.
ב-2022 הגיעה לגמר עם השיר "Dangerous", שהודח לאחר סיבוב ההצבעה הראשון; בשנה שלאחר מכן הלחינה את "Tresko", שהודח בשלבי המקצים.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי פרידה עתידה לחזור לתחרות.
שירה לתחרות היה "Heartache", שכתבה עם איליה אריקסון, כריסטיאן וייק ואולאב טוקרוד.
פריד'ריק אולפסון (באיסלנדית: Friðrik Ólafsson; 26 בינואר 1935 – 4 באפריל 2025) היה רב-אמן איסלנדי בשחמט.
כיהן כנשיא פיד"ה בין השנים 1978–1982. הוא היה אלוף איסלנד בשחמט שש פעמים ואלוף מדינות סקנדינביה פעמיים.
הוא זכה לראשונה באליפות איסלנד בשחמט בשנת 1952, ובשנה שלאחר מכן זכה באליפות מדינות סקנדינביה בשחמט.
הוא התבלט במהירות כשחקן השחמט האיסלנדי החזק ביותר בדורו.
הישגו הבינלאומי הראשון היה זכייה משותפת יחד עם ויקטור קורצ'נוי בטורניר הייסטינגס 1955–1956.
בטורניר המועמדים סיים במקום השביעי מתוך שמונה, עם תוצאה של 10 מתוך 28. הוא השתתף גם בטורניר הבין-אזורי ב־1962, אך לא הצליח להעפיל שוב לטורניר המועמדים.
בין הישגיו הנוספים הבולטים ניתן למנות מקום שלישי משותף בטורניר גביע פיאטיגורסקי הראשון בלוס אנג'לס בשנת 1963, עם תוצאה של 7.5 מתוך 14, וכן מקום ראשון משותף עם לובומיר לובויביץ' בתחרות העל טאטא סטיל בשנת 1976, לפני מיכאל טל.
לפי אתר Chessmetrics, דירוגו המרבי היה 2692 באוקטובר 1958, מה שדירג אותו במקום ה־13 בעולם באותה תקופה.
אולפסון המשיך לשחק מדי פעם גם במאה ה־21, ובשנת 2003 ניצח בדו-קרב בזק את שחקן השחמט הוותיק בנט לארסן בתוצאה 5–3. לפי כרטיס השחקן שלו באתר פיד"ה, בשנת 2018, כשהיה בן 83, שיחק 6 משחקים, ניצח באחד מהם וסיים את היתר בתיקו.
אולפסון נהג לשחק בפתיחת ההגנה הסיציליאנית מול 1.e4 ואת ההגנה ההודית של המלך והגנה נימצו-הודית מול 1.d4. כששיחק בלבן, הוא שיחק בדרך כלל את הפתיחה האנגלית, אך לעיתים שיחק גם 1.d4, 1.e4 ו-1.Nf3.
בשנת 1978 החליף את אולפסון מקס אויבה בתפקיד נשיא פיד"ה, הגוף הבין־לאומי המנהל את תחום השחמט.
בתקופת כהונתו הוא פיקח על דו-קרב אליפות העולם בשנת 1981 בין אנטולי קרפוב לויקטור קורצ'נוי.
קורצ'נוי ערק מברית המועצות בשנת 1976, והסובייטים החזיקו את בנו איגור כבן ערובה.
אולפסון דחה את פתיחת הדו-קרב שתוכננה ל־19 בספטמבר, בניסיון להביא לשחרורו של הבן.
בשל ניסיון זה עורר את זעמה של ברית המועצות, שתמכה לאחר מכן בסגן נשיא פיד"ה, פלורנסיו קמפומנאס, שהחליף את אולפסון כנשיא הארגון בשנת 1982.
אולפסון היה נשוי ואב לשתי בנות.
לפני שהפך לשחמטאי מקצועי בשנת 1974, עבד כעורך דין במשרד המשפטים של איסלנד.
לאחר כהונתו בפיד"ה, מונה למזכיר הפרלמנט האיסלנדי.
ב־4 באפריל 2025 הלך אולפסון לעולמו בבית החולים הלאומי של איסלנד, בגיל 90.
פרידה קאלו (בספרדית: Frida Kahlo; 6 ביולי 1907 – 13 ביולי 1954; נולדה תחת השם מגדלנה כרמן פרידה קאלו אי קלדרון, Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderón) הייתה ציירת מקסיקנית, שנודעה בעיקר בזכות הדיוקנים העצמיים שלה.
חייה של קאלו החלו ונגמרו בקויואקן , בביתה שהיה ידוע כבית הכחול.
תאריך הלידה שהיא הציגה היה 7 ביולי 1910, אבל תעודת הלידה שלה מציגה 6 ביולי 1907. קאלו רצתה, כביכול, ששנת הלידה שלה תהיה השנה בה התחילה המהפכה המקסיקנית, כך שהחיים שלה החלו עם לידתה של מקסיקו המודרנית.
עבודתה נחגגת במקסיקו כסמל של מסורת לאומית ומקומית, ועל ידי פמיניסטיות לתיאור בלתי מתפשר של החוויה הנשית.
קאלו היא בתו של קארל וילהלם קאלו (1871–1941), צלם גרמני נוצרי-לותרני ידוע, יליד העיר פפורצהיים, בחבל באדן-וירטמברג שבגרמניה.
קאלו האב היגר למקסיקו, שינה את שמו לגיירמו ונשא לאישה את מתילדה קלדרון (אמה של פרידה), מסטיסה מקסיקנית (ממוצא אינדיאני ספרדי).
ספר משנת 2005 מאת גבי פריינג'ר וריינר הוהל התחקה אחר השושלת של קאלו, וקבע כי "למרות האגדה שהפיצה פרידה", לגיירמו אכן היו שורשים הונגריים יהודיים, אך נולד להורים לותרנים ש"באו ממשפחות שישבו בפרנקפורט ופפורצהיים".
קאלו גדלה בבית ששילב בין רב-תרבותיות, פתיחות ליברלית ונטיות בוהמיות מצד אביה, לבין מסורת שמרנית וקתוליות אדוקה מצד אמה.
בילדותה נפגעה קאלו ממחלת הפוליו, שהותירה אותה נכה.
בגיל 18 נפגעה קשה בתאונת דרכים, כשחשמלית התנגשה באוטובוס שבו נסעה.
אחרי התאונה הייתה מרותקת למיטתה במשך חודשים ארוכים וסבלה מנכות כל חייה.
נכותה התבטאה בתקופות חוזרות ונשנות של מגבלות תנועה קשות ובכאבים כרוניים.
קאלו נותחה פעמים רבות בניסיון לשפר את מצבה, חלק מן הניתוחים הצליחו, אך גרמו לה לכאבים קשים.
מעט לפני מותה נכרתה רגלה.
ניסיונותיה להיכנס להיריון לא צלחו, והיא מתעדת את הלידה שלא חוותה לפחות באחד מציוריה.
פרשנות מאוחרת יותר מייחסת לה בחירה שלא ללדת ילדים, על מנת שלא לאבד את בעלה, דייגו ריברה.
קאלו נולדה אל תוך המהפכה המקסיקנית, כאשר העם התקומם נגד הרודן פורפיריו דיאס ורוחות חדשות של רנסאנס תרבותי, כלכלי וחברתי החלו נושבות בארץ מולדתה.
רקע זה הניב את אופייה העצמאי, המרדני, בעל הנטיות הדרמטיות.
היא הזדהתה ותמכה לאורך חייה הבוגרים במהפכה הקומוניסטית.
היא ובעלה, הצייר המקסיקני הנודע דייגו ריברה, היו מידידיו הקרובים של לאון טרוצקי, וסייעו לו כשמצא מקלט במקסיקו; בין קאלו לטרוצקי התפתח קשר רומנטי נסתר במשך תקופה קצרה.
קאלו ניהלה מאבק מתמיד לשוויון ולצדק חברתי, והתנגדה למעורבות ארצות הברית בארצה.
חייה עם דייגו ריברה, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, היו יצריים מאוד, עתירי עליות ומורדות ומלאי בגידות הדדיות.
קאלו התבטאה לגביהם: "שתי תאונות קשות התרחשו בחיי, תאונת הדרכים והנישואים לריברה".
בשנות נישואיהם בגד בה ריברה בגלוי, חי במקביל עם נשים נוספות ואף נולדו לו מהן ילדים.
קאלו, בהיותה ביסקסואלית, ניהלה אף היא רומנים הן עם גברים והן עם נשים.
השניים התגרשו בשנת 1939 לאחר 13 שנות נישואים, למרות שעדיין אהבו זה את זה, ושמרו על סוג של ידידות.
שלושה חודשים לאחר ניסיון התנקשות ביריות שלא צלח, נרצח טרוצקי בתקיעת גרזן לתוך גולגולתו.
היא עצמה הייתה בגדר חשודה וביתה נבזז.
היא טסה אל ריברה לסן פרנסיסקו והחליטה להינשא לו בשנית.
הם נישאו בשנית בשנת 1940, ביום הולדתו ה-54 של ריברה.
פרידה קאלו נפטרה בשנת 1954, כשהיא בת 47 בלבד.
לאחר מותה, הפכה ממשלת מקסיקו את הבית שבו נולדה, גדלה ומתה למוזיאון על שמה.
בחייה נחשבה לאמנית שולית, בין היתר בשל מערכת היחסים המורכבת עם בעלה, שהאפיל עליה הן ביחסי הציבור שלו והן בכריזמה שסייעה לו לקדם את שמו כאמן, לעיתים על חשבון המוניטין של אשתו.
עולם האמנות הכיר בה כציירת ייחודית ומחוננת רק לאחר מותה, והיא נחשבת כיום למושא הערצתם של רבים מחובבי האמנות בעולם.
עבודותיה מוצגות בטובי המוזיאונים בעולם.
הזמרת מדונה, שרכשה אחד מהדיוקנים העצמיים של פרידה קאלו, הציתה אף היא עניין מחודש בעבודותיה של הציירת.
הציורים של קאלו – רבים מהם דיוקנים עצמיים, אולי משום הצורך להביע מסר שלא הובע בצילו של בעלה הדומיננטי, ואולי משום שעולמה הוגבל במשך שנים רבות למיטתה בלבד - מוצגים במיטב המוזיאונים בעולם.
תערוכת היחיד הראשונה שלה התקיימה בנובמבר 1938, בגלריה "ג'וליאן לוי" בניו יורק.
היצירות סבבו סביב שאלת השאלות – איפה נמצא האני.
קאלו חקרה את זהותה הגנאלוגית ויצרה סדרת עבודות שבוחנת את ילדותה ואת המעבר מילדה לאישה.
ב-1940 ציירה את דיוקן עצמי עם קוף, אשר תיאר אותה לצד קוף מחמד.