tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שמוראלס תמך בתחילה בראש עיריית וורנס לשעבר, מריו קרונבולד, הוא הסיר את תמיכתו כאשר קרונבולד הצהיר שהוא תומך באי העמדתו לדין של , שהיה אופוזיציה למוראלס.
במקומו, תמך מוראלס בשר הממשלה לשעבר של בוליביה, כמועמד למושל; עם זאת, ההודעה על מינויו של רומרו נדחתה על ידי משתתפי הפגישה בצעקות הקוראות לחידוש ושינוי באזור.
חוסר שביעות הרצון גרמה בסופו של דבר לכך שאדם אחד השליך כיסא פלסטיק לעבר מוראלס בזמן ששהה בכנס.
מוראלס האשים בתקרית את תומכי מפלגת האופוזיציה שחדרו לעצרת.
חצי שעה לאחר מכן, רומרו הודח כמועמד ומוראלס הכריז על מגיש הטלוויזיה פדרו גרסיה כמועמד החדש.
עם זאת, למחרת, מפלגת ה־MAS וארגונים חברתיים עממיים אשררו את מריו קרונבולד כמועמד שלהם למושל, ולא את גרסיה.
השלכת הכיסא והמחאה נגד מוראלס בעצרת בלאוקה נתקלו בתגובות שונות במפלגה ומחוצה לה.
לדוגמה, סגן השר לשעבר וחבר הפרלמנט רפאל קוויספה טען כי האירוע הראה ש"נוכחתו של מוראלס מוצתה והוא צריך ללכת הביתה".
סנאטורית נוספת, אנדריאה באריינטוס, טענה שהתקרית הוכיחה ש"האנשים איבדו את הפחד מאבו מוראלס", והדגישה שנוכחותו המתמשכת של מוראלס בפוליטיקה פוגעת לא רק במדינה אלא גם ב-MAS.
סגונדינה פלורס, לשעבר סגנית ה־MAS הצהירה כי למוראלס "מגיע כבוד" ואנשים "לא יכולים לקפוץ עם כיסאות".
עם זאת, היא גם ציינה כי בחירת המועמדים לא צריכה להיעשות בהצבעת אצבע וכי חייבת להיות שקיפות.
כתוצאה מהמחלוקות הללו, מפגינים בפוטוסי, אל אלטו וקוצ'במבה הביעו את חוסר הסכמתם להחלטות שיצאו מפגישות שהובלו על ידי מוראלס.
במחאה באל אלטו ב-15 בדצמבר, דחו תומכי MAS את המשך התערבותו של מוראלס בבחירת המועמדים.
"אבו רוצה למנות אנשים אחרים שאפילו האנשים לא ביקשו, אנחנו לא נאפשר את זה יותר.
אל אלטו תמכה בו, עכשיו תן לאנשים חדשים לעבוד", אמר אחד המפגינים.
מספר חברים בארגון "הפונצ'ו האדום", הארגון שאיגד את אנשי המילואים האיימארים, טענו ש"אבו צריך להפסיק להיות מעורב בבחירות".
ב-12 בינואר 2021, תחנת הרדיו הרשמית של פדרציית מגדלי הקוקה פרסמה הצהרה המאשרת כי מוראלס נמצא חיובי לנגיף הקורונה, ושהוא "מקבל טיפול ומצבו יציב".
הדו"ח סתר את הצהרתו של מוראלס עצמו יום קודם, בה אמר לעיתונאי ארגנטינאי כי הטענות שנדבק בנגיף "הומצאו" על ידי הימין וש"סתם הייתה לו בעיית שיעול, לא יותר".
הוא שוחרר מהמרפאה הפרטית בה שהה ב-27 בינואר.
מושב של האספה המחוקקת הרב-לאומית (בית הפרלמנט העליון של בוליביה) שהתקיימה ב-12 בפברואר 2021, רוב תנועת ה־MAS אישרה את הצו הנשיאותי למתן חנינות מטעמים הומניטריים ולנרדפים פוליטית, המעניק חנינה לאלה שהועמדו לדין בתקופת ממשלתה של ז'אנין אנייס.
החנינה הרחבה, שכללה את מוראלס, התקבלה בקריאות "דמוקרטיה כן, דיקטטורה לא" של חברי האופוזיציה שהתנגדו לכך שבצהריים הסתיים הדיון, ומיד החלה ההצבעה, מה שלא אפשר למספר חברי אספה לממש את זכות הדיבור שלהם.
לאחר חזרת מוראלס החל להתפתח קרע בין תומכי ארסה לתומכי מוראלס בתוך מפלגתם.
שני הפוליטיקאים הכריזו על כוונתם להתמודד שוב בבחירות לנשיאות שצפויות להיערך באוגוסט 2025. באוקטובר 2023, בכנס של MAS שהלגיטימיות שלו שנויה במחלוקת, התקבלה החלטה לסלק את ארסה מהמפלגה.
ארסה ותומכיו לא הכירו בהחלטה זו.
בנובמבר 2024 קבע בית המשפט לבחירות בבוליביה שמוראלס לא יכול להתמודד פעם נוספת בבחירות, היות שהחוקה אוסרת על יותר משתי כהונות בנשיאות.
מוראלס טען כי בית המשפט משוחד פוליטית נגדו, ושהחוקה אוסרת על שלוש כהונות רצופות, אך לא על כהונה שלישית שאינה רצופה.
למרות החלטת בית המשפט, הכריז מוראלס בפברואר 2025 על ריצתו לבחירות עם מפלגה חדשה, "החזית לניצחון" (FPV).
חקירת האונס ויחסי המין האסורים
מוראלס הואשם בשני מקרי אונס ויחסי מין אסורים שונים.
ב-7 באוגוסט 2020, התגלו מספר תמונות שלו עם קטינה לכאורה, והן החלו להסתובב ברשתות החברתיות.
העיתונאי אלחנדרו אנטרמבסגואס והרשויות בבוליביה אמרו כי מוראלס היה במערכת יחסים עם הקטינה מאז שהייתה בת 14. מספר ערוצי חדשות פרסמו, במקביל לפרסום ההאשמות, שמוראלס אישר בעבר שקיים יחסים עם קטינה בת 15 לאחר שכבר לא היה נשיא.
בשנת 2018, הפמיניסטית והעיתונאית הבוליביאנית, מריה גלינדו, מתחה ביקורת על הנשיא, ואמרה "הנשיא (מוראלס) מודה שהוא משתמש בהופעותיו הפומביות כדי לקיים יחסי מין עם קטינים שנוכחים באירועים אלו.
אבל אתה צריך לשאול את עצמך, למה הוא אומר את זה בפומבי, בערוץ טלוויזיה, בלי שום לחץ?".
משרד הממשלה הודיע לאחר מכן לעיתון הספרדי "אוקדיאריו" כי הוא פתח בחקירת אונס כדי לקבוע האם התקיימה מערכת יחסים רומנטית ומינית בין הצעירה לבין מוראלס בזמן שהיה נשיא בוליביה.
מוראלס סירב להגיב על המקרה במהלך ראיון טלפוני לעיתון הספרדי.
ב-19 באוגוסט 2020, משרד התובע של בוליביה פתח בחקירה רשמית.
האישה זוהתה מאוחר יותר כנואמי מנסיס בת ה-19 כאשר הודלפה זהותה.
בהצהרתה למשטרה היא אמרה שהיא מנהלת מערכת יחסים רומנטית עם מוראלס מאז מאי 2020, ולא היו לה קשרים קודמים איתו.
משטרת בוליביה הכניסה אותה לאחר מכן למעצר בית ממנו נמלטה ונסעה לארגנטינה עם הוריה.
לאחר הגעתה לארגנטינה, כתבה מנסיס מכתב לנציב תלונות הציבור של בוליביה, בו טענה שהמשטרה מנעה ממנה לאכול במשך יומיים ואיימה להעמיד אותה לדין בגין המרדה וטרור, אלא אם תודה שהייתה בקשר עם מוראלס.
היא כתבה שהמשטרה "אילצה אותה להעיד בלחץ...
מספר מקורות מציינים כי עיתונאי הוושינגטון פוסט, ג'ון לי אנדרסון, מזכיר בחורה צעירה בחברתו של אבו, אשר נטען שהיא נאומי מנסיס.
אבו והנערה החליפו מבטים ואנדרסון ציין כי "בשלב מסוים, מוראלס קטע את השיחה שלנו כדי לומר לצלם שלי לא לצלם את האישה".
מאוחר יותר אנדרסון אישר שהנערה הייתה מנסיס.
המועמד לנשיאות בוליביה מטעם מפלגת ה־MAS לבחירות הכלליות של 2021, לואיס ארסה, אישר כי צילם תמונה עם מנסיס במהלך הגלות של מוראלס בבואנוס איירס, אך הכחיש שידע את זהותה.
מנסיס טענה שהיא פגשה את אבו מוראלס כשהייתה בת 16 במהלך עונת הקרנבל של 2015. מנתוני ההצהרה עולה כי היא נולדה בשנת 2001, מה שגרם לחשד כי הייתה בת 14 כאשר פגשה את מוראלס לראשונה.
ב-21 באוגוסט 2020, הוגשה נגד מוראלס תלונה לא קשורה על תיק אונס סטטוטורי שני.
בתלונה נטען כי למוראלס נולד ילד עם קטינה בת 15, וכי הוא מצוין כאב הילד בתעודת הזהות.
בתגובה, מוראלס טען כי התלונה היא חלק "ממלחמה מלוכלכת" של הממשלה הזמנית בראשות ז'אנין אנייס כנגדו.
בינואר 2025 הוציא שופט בית משפט בטריחה צו מעצר נגד מוראלס, לאחר שמוראלס לא הופיע לשני דיונים על האפשרות של מעצר לפני משפט, בתיק על התלונה מ-2020. הצו הורה גם על הקפאת כל נכסיו של מוראלס ואסר עליו לצאת מתחומי המדינה.
החל משנת 2009, מוראלס תמך ב"סוציאליזם קומונרי".
מדען המדינה סוון הארטן אפיין את האידאולוגיה של מוראלס כ"אקלקטית", תוך שהוא שואב רעיונות מ"זרמים אידאולוגיים שונים".
הארטן ציין שבעוד שמורלס משתמש ברטוריקה אנטי-אימפריאליסטית ושמאלנית חריפה, הוא לא "אנטי-גלובליסט הארד-קור וגם לא מרקסיסט".
לדוגמה, מוראלס לא תמך באופן גלוי בהפלה האלימה ומוחלטת של הקפיטליזם או של מעורבות ארצות הברית באמריקה הלטינית.
מבחינה כלכלית, המדיניות של מוראלס כונתה לפעמים "Evonomics" והתמקדה ביצירת כלכלה מעורבת.
השיח הנשיאותי של מוראלס נסב על ההבחנה בין "העם", שהוא רואה את עצמו כנציגו, לבין האליטה הכלכלית-חברתית המדכאת והמעמד הפוליטי הישן, שלדעתו התעללו ב"אנשים" במשך מאות שנים.
מוראלס ביקש להפוך את הדמוקרטיה הייצוגית של בוליביה לישירה וקהילתית יותר, באמצעות הכנסת משאלי עם ויוזמת חקיקה בהנהגת אזרחים.
ג'ורג' פיליפ ופרנסיסקו פאניצה כתבו שכמו בני בריתו רפאל קוראה וצ'אבס, יש לסווג את מוראלס כפופוליסט, כיוון שהוא פנה "ישירות לעם נגד הסדר הפוליטי והכלכלי של מדינותיהם, חילק את השדה החברתי למחנות אנטגוניסטיים והבטיח חלוקה מחדש והכרה בסדר פוליטי שהוקם לאחרונה".
פרשנים שונים התנגדו להגדרת מוראלס כסוציאליסט, סגן הנשיא המרקסיסטי של בוליביה, אלווארו גרסיה לינרה, אומר שלבוליביה אין מעמד פועלים מתועש מספיק גדול כדי לאפשר לה להפוך לחברה סוציאליסטית בהבנה המרקסיסטית של המילה.
במקום זאת, הוא מכנה את גישת הממשלה "קפיטליזם מהאנדים והאמזונות".
הסוציולוג האמריקאי המרקסיסט ג'יימס פטרס טען כי ממשלתו של מוראלס אינה סוציאליסטית ואינה אנטי-אימפריאליסטית, במקום זאת תיאר את מוראלס כ"שמרן רדיקלי" בשל השימוש ברטוריקה סוציאליסטית תוך המשך תמיכה בהשקעות זרות ובמעמד הכלכלי של המעמד הקפיטליסטי של בוליביה, ואילו האקדמאי הבריטי הטרוצקיסטי, ג'פרי ר.
וובר כתב שמוראלס לא היה סוציאליסט וממשלתו "חידשה את הנאו-ליברליזם".
פעיל האיימארה, פליפה קוויספה אפיין את ממשלתו של מוראלס כ"נאו-ליברליזם עם פנים אינדיאניות-ילידיות".
מבחינת אתנית, מוראלס הוא חלק מהחברה האיימארית ותואר כנשיא הבוליביאני הילידי הראשון שנבחר בצורה דמוקרטית.
הוא שם דגש רב על אמון, והסתמך על האינטואיציה שלו, ולפעמים פעל על פי סימנים שהוא ראה בחלומותיו.
הרטן אמר כי מוראלס "יכול להיות מנהיג כוחני, כזה שמעניק כבוד רב ולעיתים חוסר רצון לאחרים לסתור אותו, אבל הוא גם למד להקשיב וללמוד מאנשים אחרים".
פארטינג וקוהל תיארו את מוראלס כ"פופוליסט כריזמטי" מהסוג המקובל בהיסטוריה של אמריקה הלטינית, שהעדיף "קשר ישיר" בין האוכלוסייה למנהיג.
מראלס אינו נשוי ועם הפיכתו לנשיא בחר באחותו הגדולה, אסתר מוראלס איימה, לאמץ את תפקיד הגברת הראשונה של בוליביה.
יש לו שני ילדים משתי נשים שונות: בתו אווה ליז מוראלס אלווארדו, ובנו אלווארו מוראלס פארדס.
הפוליטיקאי חואן דל גראנדו הוא סנדקה של ליז.
ילדיו עזבו את בוליביה, ועברו לבואנוס איירס, בנובמבר 2019. אסתר מוראלס נפטרה בשנת 2020, לאחר שחלתה בקורונה.
מוראלס העיר שהוא רומאי קתולי רק כדי "ללכת לחתונות", וכשנשאל אם הוא מאמין באלוהים, השיב כי "אני מאמין בארץ, באבי ובאמי".
על פי עיתונאים, מוראלס חי חיים סגפניים, עם עניין מועט ברכוש חומרי.
מוראלס הוא חובב ידוע של כדורגל, ונודע כמי שמשחק לעיתים קרובות, לרוב עם קבוצות מקומיות.
התנהגותו הלא שגרתית של מוראלס מנוגדת לנימוסים הרגילים של נכבדים ומנהיגים פוליטיים אחרים באמריקה הלטינית.
במהלך הנאומים הוא עשה שימוש בסיפורים אישיים ואנקדוטות, והשתמש בקוקה כסמל פוליטי, כשהוא חובש זר עלי קוקה על צווארו וכובע ובו עלי קוקה כאשר דיבר בפני המוני תומכיו.
לאחר בחירתו, הוא לבש סוודרים עם פסים ולא את החליפות הנלבשות בדרך כלל על ידי פוליטיקאים.
הסוודר המפוספס הפך לסמל של מוראלס, ועותקים שלו נמכרו בכל רחבי בוליביה.
ב-4 ביולי 2018 עבר מוראלס ניתוח חירום במרפאה פרטית בלה פאס על מנת להסיר גידול.
מוראלס תואר כ"בוליביאני המפורסם בהיסטוריה", שאישיותו הפכה קבועה "בנוף העולמי".
ממשלת מוראלס נתפסה כחלק מהגל הוורוד של ממשלות אמריקה הלטינית הנוטות לשמאל, והפכה קשורה במיוחד לזרם השמאלי הרדיקלי של ונצואלה וקובה.
הוא זכה לשבחים על עמדתו הפרו-סוציאליסטית בקרב השמאל הבינלאומי, שהתעניין בבוליביה בהנהגתו כ"מעבדה פוליטית" או "בית מלאכה חי" לפיתוח של אלטרנטיבה לקפיטליזם.
מבחינה מקומית, בסיס התמיכה של מוראלס היה בין הקהילות העניות והילידיות של בוליביה.
עבור הקהילות הללו, שחשו בשוליים בפוליטיקה הבוליביאנית במשך עשרות שנים, מוראלס "מעורר תחושת כבוד וגורל" באופן שאף פוליטיקאי עכשווי אחר לא עשה.
הוא זכה לתמיכתם של סוציאליסטים וסוציאל-דמוקרטיים רבים, כמו גם חלקים בתנועה הליברלית של בוליביה, אשר מתחו ביקורת כלפי מוראלס אך העדיפו אותו על פני האופוזיציה הימנית.
בהתבסס על ראיונות שנערכו בקרב בוליביאנים ב-2012, ג'ון קראבטרי ואן צ'פלין תיארו את השנים הקודמות של שלטונו של מוראלס מתוך התבוננות כי: "עבור רבים – אולי הרוב – בוליביאנים, זו הייתה תקופה שבה אנשים רגילים חשו את היתרונות של מדיניות בדרכים.
זה לא היה המצב במשך עשרות שנים, אם בכלל".
קראבטרי וצ'פלין הוסיפו כי הממשל של מוראלס ביצע "שינויים חשובים...
שכנראה יהיה קשה להפוך אותם", כולל הפחתת העוני, הפחתת אי-השוויון האזורי, ודחיקת שחקנים פוליטיים דומיננטיים בעבר לטובת אחרים שממשלתו עודדה ואפשרה להם לצמוח.
מבקריו, במיוחד בממשלת ארצות הברית, כינו אותו באופן שונה: "רדיקל שמאלני, שותף של סוחרי סמים וטרוריסט".
ההתנגדות המקומית למוראלס התרכזה במחוז סנטה קרוז העשיר במזרח בוליביה.
מדיניותו יצרה לעיתים קרובות התנגדות בקרב בוליביאנים ממעמד הביניים, שראו אותם כקיצוני מדי וטענו שהוא מאיים על הזכות לקניין.
מבקריו הקולניים ביותר היו מהתנועה השמרנית של בוליביה, אם כי הוא ספג ביקורת גם מהשמאל הקיצוני במדינה, שסבור שמדיניותו הרפורמיסטית לא הייתה רדיקלית או סוציאליסטית מספיק.
רבים ממבקריו משמאל לא היו מרוצים מכך שממשלת מוראלס לא התנתקה באופן מוחלט מהקפיטליזם העולמי.
ממשלתו גם התמודדה עם רבות מאותן תלונות שהופנו כלפי ממשלים קודמים בבוליביה, סביב נושאים כמו "ריכוז כוח, שחיתות, בירוקרטיות חסרות יכולת וחוסר כבוד לחירויות האזרח".
המחקר של קראבטרי וצ'פלין הוביל אותם למסקנה שבעוד שהבחירות הראשוניות של מוראלס הביאו "ציפיות ענק" מבוליביאנים רבים, במיוחד בתנועות החברתיות, היו "תסכולים בלתי נמנעים" מחוסר היכולת של הממשל שלו לעמוד בכל מה שהם קיוו.
הם חשבו ש"האופטימיות העזה" שאפיינה את הקדנציה הראשונה של מוראלס בתפקיד פינתה את מקומה ל"אקלים של פקפוק וביקורת גוברת על הממשלה ומדיניותה".
קראבטרי וצ'פלין טענו שלמרות שהכלכלה הבוליביאנית צמחה, היתרונות החומריים לא היו גבוהים כפי שקיוו בוליביאנים רבים.
קראבטרי וצ'פלין טענו כי חוויות הממשל שלו "משכו את תשומת הלב לקשיים הכרוכים בהבאת שינוי בדפוסי הפיתוח באחת מהמדינות העניות והלא שוות ביותר באמריקה הלטינית".
באופן דומה, הרטן חשב שהשיח של מוראלס על "העם" נגד האליטות החברתיות-כלכליות הביא זרקור על הקיטוב החברתי העמוק בבוליביה.
מוראלס הבטיח "לעזור להביא כוח" לקבוצות שוליים בבוליביה, מדינה שבה יש את האחוז הגבוה ביותר של אוכלוסייה ילידית מכל מדינה ביבשת אמריקה.
בנשיאותו ירד העוני ב-42% והעוני הקיצוני ירד ב-60%.
מארק שניידר מתוכנית אמריקה למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים של המרכז למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים, אמר כי אין ספק שממשלתו של מוראלס הצליחה לסייע בהעלאת רמת החיים של האוכלוסייה הענייה, שהיא שם נרדף האוכלוסייה הילידית.
פרופסור רוברט אלברו תיאר את מורשתו של מוראלס כ"טרנספורמציה של החברה הבוליביאנית באמצעות זכייתה של האוכלוסייה הילידית במדינה".
מותג הסוציאליזם הפרגמטי של מוראלס היה תוכנית אחת מני רבות מבין הגל הוורוד ששטף את יבשת אמריקה הלטינית בשנות ה-2000, שבה עלו לשלטון מספר מנהיגי שמאל עם נטיות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות.
מוראלס התנגד למדיניות נאו-ליברלית של צנע והפרטה, ולאחר שנכנס לתפקידו ב-2006, הממשל שלו הלאים את מגזר הנפט והגז.
באמצעות הכספים שנבעו מעסקי הגז והנפט המולאמים, הממשל שלו השקיע רבות בתברואה בסיסית, חקלאות, חינוך, משאבי מים, תחבורה ובריאות במטרה אסטרטגית להתמודד עם הגורמים המבניים לעוני.
עד שנת 2014, התוכניות נגד העוני של מוראלס זכו בו לתמיכה רחבה שכן המדינה ראתה את הפחתת העוני ב-25%, העוני הקיצוני הופחת ב-43%, ההוצאה החברתית גדלה ביותר מ-45% ושכר המינימום הריאלי הוגדל ב-87.7%.
על פי המרכז לחקר כלכלה ומדיניות בוושינגטון בכל הנוגע לכלכלת בוליביה במהלך כהונת מוראלס, "בוליביה צמחה יותר מהר מאשר בשלושת העשורים שלפני כן".
תחת מוראלס, בוליביה חוותה נסיגה דמוקרטית.
על פי מחקר משנת 2013, "אבו מוראלס וה-MAS השתמשו בהאשמות מופרכות של אי-סדרים מנהליים, שחיתות, טרור ורצח עם נגד פוליטיקאים רבים מהאופוזיציה, כלאו חלק, גירשו רבים אחרים מהמדינה, והפחידו את השאר.
התחרותיות החיונית לדמוקרטיה לא יכולה לשרוד בסביבה עוינת שכזו".
כמה חוקרים אפיינו את בוליביה תחת מוראלס כמשטר אוטוריטרי תחרותי.
Freedom House מסווג את בוליביה כדמוקרטיה חופשית חלקית החל משנת 2023, עם ציון 66/100.
מוראלס התמודד עם ביקורת על קשריו עם גידול הקוקה בבוליביה וקשרים לכאורה עם שוק הסחר הבלתי חוקי בקוקא, לדוגמה: "מוראלס עוצם עיניים לבעיית סחר בסמים שרק הולכת ומחמירה", ועד להאשמות שהוא מסייע ליצירת נרקו-סטייט.
בשנת 2008, שנתיים אל תוך כהונתו, היא גירש את ה־DEA מהמדינה.
לטענת רבים, איגודי מגדלי הקוקה הם לכאורה ספקי הסמים העיקריים לשוק הבינלאומי.
עם זאת, בשנים שלאחר מכן, ייצור קוקה לא חוקי המשיך לעלות עד ל-24,500 דונם בשנת 2017. בשנת 2017, מוראלס חתם על חוק שהגדיל את הכמות החוקית של הקרקע בבוליביה המיועדת לחקלאות קוקה מ-12,000 דונם ל-22,000 דונם, נתון שמאז חורג ממנו.
מחקר משנת 2014 של האיחוד האירופי העריך שרק 14,700 הקטרים שימשו ללעיסה ותה.
דו"ח של האו"ם לשנת 2019 אמר כי 94% מייצור הקוקה בצ'פארה, אזור הקוקה הגדול ביותר בבוליביה, לא עברו דרך השוק החוקי המיועד בסאקאבה.
עבור בוליביה כולה, 65% מהמסחר בקוקה לא היה מתועד.
הדו"ח לשנת 2019 של UNODC מדווח גם על עלייה בשטח המשמש לחקלאות קוקה של עד 171% בחמישה אזורים מוגנים.
משקיפים טענו כי שחיתות בקרב דמויות פוליטיות ופעילות פלילית ברמה נמוכה הקשורה לסחר בקוקאין היא נורמה, כאשר החוקר דייגו איו מקרן ויסנטה פאזוס קאנקי טען כי מבנה הכוח של מדינת בוליביה דומה לזה של קרטל סמים.
בשנת 2012 האשים המגזין הברזילאי Veja את אבו מוראלס ואת שרו, חואן רמון קינטנה, במתן חומר גלם לייצור תרופות שיועדו לברזיל.
באותה שנה ביקש הסנאטור רוג'ר פינטו מברזיל מקלט מדיני מחשש להתקפה על ביטחונו האישי ועל כך שיש לו "ראיות לשחיתות וקשרים עם סחר בסמים בדרגים הגבוהים ביותר של ממשלת הנשיא אבו מוראלס".
באוקטובר 2020, ה-FELCN (הכוח של משטרת בוליביה נגד סמים) והממשלה הזמנית הכריזו על תפיסות של למעלה מ-12 טון קוקאין ו-436 טון מריחואנה בשנה האחרונה.
ה-FELCN גם הרס 806 מפעלים ו-26 מעבדות קוקאין והחרים 453 כלי רכב, 111 מבנים, 20 מטוסים קלים וכסף מזומן.
בינואר 2009, כאות מחאה על מבצע עופרת יצוקה נגד חמאס בעזה, ניתק מוראלס את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
בשנת 2011 ניהל פגישה ידידותית עם אחמד וחידי, שר ההגנה האיראני, שתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994, בו נרצחו 85 איש ונפצעו 330 (וחידי מבוקש על ידי הרשויות בארגנטינה מאז הפיגועים).
לאחר לחץ פוליטי משלל ארגונים יהודיים, התנצל מוראלס בפני הקהילה היהודית בארגנטינה.
במהלך 2014 ביטל הסכם ארוך שנים שנחתם כבר ב-1972 על תנועה חופשית (ללא ויזה) בין שתי המדינות.
מוראלס כינה בפומבי את ישראל "מדינת טרור".
אַבּוּ כַּבִּיר (מערבית: أبو كبير) הייתה לשכונה ערבית של יפו עת סופחה לשטחה המוניציפלי החל משנות ה-20 של המאה העשרים ועם זאת שמרה על אופייה הכפרי.
גרעין הכפר נבנה בשטח בית העלמין העתיק של יהודי יפו, נקרופוליס, מתקופת המשנה והתלמוד.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התיישבו במקום תושבי הכפר המצרי תל אל־כביר שבמצרים.
אלה הובאו לארץ ישראל על ידי אבראהים פאשה לאחר שנכבשה מידי העות'מאנים.
כיום שכונה בדרומה של תל אביב.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה שכונת נווה עופר, המכונה "תל כביר", מדרום לאבו כביר.
המשך רחוב הרצל נסלל דרך שטחה של אבו כביר והתחבר לדרך בן צבי של ימינו אז כביש תל אביב ירושלים לכל המאוחר במחצית השנייה של שנות השלושים.
התקפות של ערביי אבו כביר על הציר האסטרטגי המחבר את תל אביב עם מושבות הדרום וירושלים במלחמת העצמאות חייבה את סלילתה של דרך עוקפת אבו כביר היא דרך הביטחון.
בשנת 1871 ביקר באבו כביר הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון גנו, שזיהה באזור הכפר מערות קבורה יהודיות מהמאה ה-1 ועד המאה ה-3. בית הקברות שימש את יהודי יפו, ונקברו בו יהודים גם מערים אחרות ואף מהגולה.
הכיתוב על רוב המצבות שהתגלו הוא ביוונית, ועל רובן מופיע סמל יהודי כלשהו, כמו המנורה, לולבים או המלה "שלום".
רוב הקברים כוללים חצר המובילה אל שלוש יחידות קבורה, ובהן חדרים עם כוכים.
רוב פתחי הקברים נאטמו בלוחות אבן.
כמאה שנים מאוחר יותר, השלים את מחקר בית הקברות פרופ' יעקב קפלן.
רובו של בית הקברות תחום כיום בכנסיית פטרוס הקדוש הרוסית הפרבוסלבית.
גרעין הכפר נבנה בחלק הדרום־מזרחי של צומת הרחובות המוכרים כיום כרחוב הרצל ודרך קיבוץ גלויות.
כיום שטח זה איננו מאוכלס, וחלקים ממנו נחפרו לשם הרחבת צומת התנועה.
בשלהי המאה ה-19 היו בכפר כמה עשרות בתים, בהם התגוררו כ־280 תושבים שהתפרנסו מחקלאות, בעיקר פרדסנות, ומאוחר יותר גם ממתן שירותים לעיר תל אביב, אשר שכונותיה הדרומיות התפשטו לעברו על חשבון השטחים החקלאיים, ומרכז העסקים הראשי שלה נשק לה.
בבית מנטורה, בינות לפרדסי אבו כביר, בית שנודע בסביבה כאל-קאצאר אל-אחמאר, 'הבית האדום' על שום גג הרעפים האדום שלו, והושכר למשפחת יצקר, נרצחו יוסף ברנר וששת חבריו בפרעות תרפ"א.
בסוף שנת 1947 היו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כ-5,000 נפש, שהתפרנסו בעיקר מעבודה שכירה ביפו, חנוונות, ירקנות ורוכלות בשכונות ובבתי חרושת יהודיים.
מיד לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לרגום מכוניות יהודיות שעברו בכביש הראשי בדרכן לירושלים ולמושבות הדרום.
ב-2 בדצמבר 1947 הגיעה משאית שהסיעה ארבעה פועלים יהודים ממקום עבודתם בשדה התעופה קסטינה (כיום בסיס חיל האוויר חצור) לתל אביב.
בהגיע המשאית לאבו כביר היא נרגמה באבנים.
הנהג נפצע קשה והמשאית נעצרה.
הערבים הוציאו את הנהג מהרכב ורצחו אותו בדקירות סכינים.
שאר הנוסעים נפצעו מרגימת האבנים, אך ניצלו ברגע האחרון על ידי רכב צבאי בריטי שהזדמן למקום.
ההגנה הגיבה על האירוע ב-3 בדצמבר 1947 על ידי פיצוץ בית ערבי ששלט על רחוב הרצל.
מאז ובמשך מספר חודשים לא הפסיקו הערבים לירות ולצלוף מאבו כביר שהייתה ביתרון טופוגרפי על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין.
התנועה ברחוב הרצל שותקה ובחלקו הדרומי נבנו מתרסים לאפשר תנועת הולכי רגל.
עד היום ניכרים חורי היריות בקירות חלק מהבתים.
על מנת להרחיק את התחבורה מאבו כביר, תל א-ריש והעיירות יאזור ובית דג'אן הערביות שתקפו בירי את משתמשי הדרך היהודים בכביש יפו-ירושלים בקרבת יפו נסללה דרך הביטחון בין שכונת עזרא בתל אביב דרך מקוה ישראל לראשון לציון, חלקו המערבי של כביש 44 דהיום.
הדרך שימשה כמעבר בטוח גם את השיירות לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב ביציאתן מתל אביב.
במשך חודשיים וחצי נמשכה המערכה בדרך של ירי, צליפות, חדירות ופיצוצי בתים.
הבריטים התערבו בנעשה מדי פעם עד שההגנה החליטה לצאת בפעולות התקפיות גדולות.
המבצע הראשון נגד אבו כביר נערך ב-13 בפברואר 1948 ונקרא "מבצע דוד" על שם מפקד המחלקה , שנהרג מיריות צלף מאבו כביר בעת סיור מוקדם במקום ערב המבצע.
ארבע מחלקות התקיפו את אבו כביר מכיוונים שונים.
שתי מחלקות לא הצליחו לחדור את קו הביצורים של הערבים ונאלצו לסגת.
מחלקה שלישית הצליחה לפרוץ ולפוצץ ארבעה בתים שבהם היו עמדות.
16 ערבים נהרגו ונלקח נשק רב.
המחלקה הרביעית תקפה מכיוון כביש ירושלים ופרצה אל מפקדת הערבים במרכז השכונה.
הם הצליחו להרוג את מפקד המקום, "אבו רחמה", ועוזריו.
בקרב זה נהרגו 13 ערבים.
למחלקה היו שלושה הרוגים: , ו.
לזכר מבצע זה ושלושת ההרוגים קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון בכניסה לבית הספר לטבע, סביבה וחברה, ברחוב הרצל 155.
חוסר היכולת לפרוץ את ביצורי הערבים באבו כביר הביאה את מפקד החזית הדרומית במחוז תל אביב, ישראל שחורי, לזמן את הנשק דוד ליבוביץ ולבקש ממנו לבנות מרגמה שתוכל להפגיז את האויב ולהמם אותו לפני פריצת הכוחות.
לאחר הצלחת הניסוי הראשון בחולות חולון נבנו עוד מספר מרגמות ותוכנן מבצע גדול נוסף נגד אבו כביר.
המבצע נערך ב-13 במרץ 1948 ונקרא "מבצע מרכז".
בשעה 21:00 החלו שלוש מרגמות להפגיז את אבו כביר.
קולות נפץ אדירים נשמעו וענני עשן התאבכו אל על.
לאחר ההפגזה פרצו הכוחות לאבו כביר ופוצצו מספר בתים החולשים על רחוב הרצל.
ההשפעה הפסיכולוגית של ההפגזה הייתה עצומה.
הערבים נטשו את קו הביצורים בהתפוצץ הפגז הראשון.
אגדות ומעשיות נפוצו ביפו על "הפצצות המעופפות" ועל "פצצות האטום", שהן הנשק הסודי של היהודים.
למעשה השפעתם הפסיכולוגית של הפגזים הייתה גדולה בהרבה מכוח ההרס שלהם.
כתוצאה מכך, החלה בריחה מאבו כביר.
הערבים החלו אף הם לבנות מרגמות בשם "מרגמת אבו יוסוף", אבל הן לא היו יעילות.
ב-23 במרץ 1948 ביקש מפקד ההגנה במחוז תל אביב במכתב לאג"ם/מטכ"ל לאשר לעיר תל אביב תקן מיוחד למרגמות: 16 מרגמות, 160 פגזים ולקבוע למרגמה את השם "דוד" על שם דוד ליבוביץ.
במהרה דבק במרגמה שם החיבה דוידקה.
כעבור שבוע, בשעות הלילה המוקדמות של 31 במרץ 1948, חידשה ההגנה את התקפתה על אבו כביר ב"מבצע מרכז 2".
לאחר הפגזת מרגמות פרצו יחידות ההגנה והרסו כל מה שניתן להרוס.
מאז חדלה אבו כביר לשמש איום על תל אביב.
במבצע זה הושקעו יותר מטון של חומר נפץ.
זו הייתה המנה הגדולה ביותר של חומר נפץ שפוצצה אי פעם בפעולה אחת במערכה בין תל אביב ויפו.
בשלהי אפריל 1948 נטשו כל התושבים והלוחמים את אבו כביר.
ב-10 במאי 1948, בהתאם להסכם מוקדם, מסרו הבריטים את המקום ליחידות ההגנה.
בזאת נחתמה פרשת אבו כביר הערבית.
בית ספר לטבע רחוב הרצל 155 – בית ספר ייחודי אשר הוקם בשנת 1986, ונחשב לבית ספר ירוק המגן על איכות הסביבה.
גני הטבע – גן בוטני (עד 2015 פעל במקום גם גן זואולוגי), המתמקד בטבע בארץ ישראל.
בית מעצר תל אביב (בקיצור בימ"ר ת"א) בדרך בן צבי 84 – בית המעצר של שירות בתי הסוהר.
כנסיית פטרוס הקדוש – כנסייה רוסית פרבוסלבית הידועה גם בכינוי "הכנסייה הרוסית".
המרכז הלאומי לרפואה משפטית – המוסד הציבורי היחיד המספק שירותי רפואה משפטית בישראל.
סביל אבו נבוט – סביל עות'מאני שניצב על אם הדרך המובילה מיפו לרמלה וללוד, והלאה לירושלים.
פארק החורשות – פארק גדול מדרום לכנסייה הרוסית.
הפארק מתבסס על חורשות אורנים שנטעו במקום בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 2013 נפתח חלקו הראשון של הפארק ובו פינות משחקים, מתקן אומגה ועוד.
ארמון השייח' אבו כביר בצומת הרחובות בן צבי וגרינבוים – עד לשנת 2001 שכנה במבנה ההיסטורי יחידת חיל האוויר יה"ב 230. בשנת 2001 היחידה פונתה, וזמן קצר לאחר מכן המבנה נהרס עד היסוד.
המבנה התאפיין בתקרות גבוהות וקשתיות, רצפות מצוירות וסממני פאר נוספים כגון בריכת שחייה ואורוות סוסים.
החל מקיץ 2015 הוקצו המבנים הישנים של החברה להגנת הטבע עבור פעילותה של הישיבה החילונית בינ"ה.
אַבּוּ כִּשְׁכּ היה כפר בדואי-ערבי גדול בשרון הדרומי, כשני קילומטרים מזרחית לרמת השרון.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות נטשו תושבי הכפר את בתיהם.
הכפר הוקם על ידי בני השבט הבדואי, ערב אבו כישכ, שהיגרו ממצרים או מצפון סיני לאזור השרון בשלהי המאה השמונה-עשרה.
השבט החזיק בקרקעות ששטחן נאמד בכ-20,000 דונם בשרון, בואכה צפון מזרח תל אביב – מהאזור שלימים הוקמה בו הרצליה עד לאזור פתח תקווה ושכונת הדר יוסף בתל אביב.
בני השבט חלשו על אגן נחל הירקון, לאחר שהביסו את שבטי הג'באראת וערב אל-ג'ראמנה.
לבני המשפחה היו סכסוכים גם עם ערביי אומלבס וערביי חווארת ובמהלך העימותים האלה נהרג השיח' פארס אבו כישכ.
במאורעות תרפ"א (1921) תקפו אנשי אבו כישכ והכפריים באזור, ערביי יהודייה, פג'ה, ראס אל-עין ואחרים, את המושבות פתח תקווה וכפר סבא.
לאחר כישלון המתקפה, ובעקבות תוצאות של ועדת חקירה שבדקה את האירועים, הוטל על תושבי אבו כישכ, ובראשם השייח', לשלם קנס כספי גדול של 700 לירות מצריות.
השייח' המובס נאלץ למכור חלק ניכר מאדמותיו כדי לשלם את הקנס.
חברת "הכשרת היישוב" נכנסה באמצעות נציגה, יהושע חנקין, למשא ומתן על רכישתם של כ-4,000 דונם מדרום לגוש הקרקעות של כפר מל"ל שנרכשו בשלב מוקדם יותר.
הכשרת היישוב ביקשה לקנות את הקרקעות עבור קבוצה של יהודים מווילנה או קבוצה של יהודים מגליציה.
בנובמבר 1924 ביטלו אנשי וילנה את הקנייה.
חברת "משק", חברה כלכלית שהוקמה בפולין ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, הביעה נכונות להקים חוות נטיעה זעירות כדי למכור אותן ליהודי פולין או להחכירן לתושבי הארץ.
ב-4 ביוני 1924 נחתם הסכם בדבר מכירתם של 4,197 דונם תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, אולם מתווך פרטי שייצג קבוצה של חסידי גור הציע לשייח' אבו כישכ שמונה לירות לדונם וקנה את הקרקע במקום חנקין.
הקבוצה הציעה את הקרקע למכירה בפולין, אולם אז פרץ משבר כלכלי בארץ ישראל, הקרקעות לא נמכרו והקונים לא הצליחו לשלם את תמורת הקרקע לשייח' של אבו כישכ.
בשלב זה התערב חנקין, הצליח להוריד את המחיר מול אבו כישכ ורכש את הקרקע.
גם המושבות מגדיאל ורמתיים הוקמו על קרקעות שנקנו מאבו כישכ.
בשנת 1924 פנו לחברת 'הכשרת היישוב' שתי קבוצות שהיו מעוניינות ברכישת קרקע חקלאית בשרון.
על פי סקר הכפרים 1945, שטחי אדמותיו היו 18,470 דונם טורקי, מתוכם 901 דונם בבעלות יהודית, והכפר מנה 1,900 נפשות.
בתקופת המרד הערבי הגדול נורו מהכפר יריות לעבר פתח תקווה ויישובי הסביבה, ואירעו מספר מקרי תקיפה על ידי אנשי הכפר.
אנשים מאבו כישכ היו מעורבים בפרשת הרצח בגן הוואי ב-10 באוגוסט 1947. קבוצה אחרת, בראשות סייף א-דין אבו כישכ, הייתה אחראית להתקפה על אוטובוס 2094 ב-30 בנובמבר 1947, אירוע הנחשב ליריית הפתיחה של מלחמת העצמאות.
עם זאת, מנהיגי הכפר ראו במקרים אלה חריגים, והם שאפו לחיי שלום עם שכניהם היהודים.
בדצמבר 1947 או בינואר 1948 נפגשו מנהיגי שייח' מוניס, אל-מסעודיה, ג'מאסין אל-ע'רבי, מוח'תארי ערב אבו כישכ ואג'ליל עם נציגי "ההגנה" בביתו של אברהם שפירא בפתח תקווה.
הם הביעו תקוות לשלום, והתחייבו שלא לסייע לצבא ההצלה הערבי או למיליציות מקומיות.
אנשי "ההגנה" עמדו בהסכם, וחטיבת אלכסנדרוני, שלחמה באזור השרון, אכן נמנעה מלתקוף באזור הכפרים.
ראשי הכפרים התבקשו על ידי הוועד הערבי העליון לפנות את בתיהם, והם סירבו.
אולם בסוף מרץ 1948 חטף הלח"י חמישה ממנהיגי שייח' מוניס, ועקב כך איבדו תושבי הכפרים את האמון בהסכמים עם "ההגנה".
במהלך המלחמה תקף כוח של אצ"ל מאהל אחד של השבט וגירש את יושביו, וב-30 במרץ 1948 עזב השבט את השרון מתוך פחד מפני התקפה יהודית.
על עזיבת תושבי אבו כישכ סיפר לימים אליהו בנימיני, בנו של מייסד רמת השרון צבי בנימיני בשיחה עם יואב קרני: .
(השייח) אבו כישכ לא רצה ללכת.
אדרבא, הוא ואיכריו השאירו את רהיטיהם בחצר הענקית של הבנימינים.
"הם הניחו שהם יחזרו כעבור כמה שבועות...".
לטענת בנימיני, אבו כישכ ואיכריו קיבלו פקודה מן הוועד הערבי העליון לפנות את בתיהם, עד שחילות הפלישה הערביים יחזירו אותם לשם.
במקום שבו עמד הכפר נמצא היום מפעל תע"ש רמת השרון, וחלקים מן היישובים רמת השרון והוד השרון.
אַבּוּ מֻסְלִם עַבְּד א-רַּחְמַאן בְּן מֻסְלִם אלְ-חֻ'רַאסַאנִיּ היה שר צבא של כוחות בית עבאס ממוצא פרסי-טג'יקי, שהוביל את המהלכים הצבאיים של התנועה נגד שושלת בית אומיה.
אבו מוסלם נולד בבלח' שבח'וראסאן (בצפון אפגניסטן של ימינו) בשנת 700 לערך וגדל בכופה שבעיראק.
הוא הפך לתומך בבית עבאס לאחר שנפגש עם בן השושלת במכה, ובהמשך התיידד אישית עם הח'ליף העתידי א-ספאח.
ב-736 התקוממו תושבי כופה נגד בית אומיה, אולם אבו מוסלם לא נטל חלק במרד וצפה מן הצד.
עם מותו של השאם אבן עבד אל-מלכ ב-743 נקלע העולם האסלאמי למלחמת אזרחים, והקרע בין הפלגים השונים העמיק.
בשלב זה הפך אבו מוסלם למנהיג צבאי והוביל את תומכי בית עבאס לניצחונם.
לאחר מות א-ספאח בשנת 755, הוזמן אבו מוסלם לארמון הח'ליפות בידי אחיו ויורשו, אל-מנצור, והוצא להורג משום שנתפש כאיום על יציבות השלטון.
לאחר מותו, התקוממו נגד השלטון תומכיו בח'וראסאן ושרי הצבא שלו, תוך שהם מפתחים אמונות (שמקורותיהן באסלאם ובזורואסטריות) בדבר אבו מוסלם.
מאמיני התנועות הללו נקראו ח'רמיה.
רובם האמינו שהוא לא מת ושהוא אפילו חי בהרים עם הנביא מוחמד וזרתוסטרה ועתיד לחזור ולנקום את נקמתו.
הם התקוממו נגד השלטון העבאסי ולא דוכאו לחלוטין עד אמצע המאה ה-9 לפחות.
אַבּוּ מֵנָה, או אַבּוּ מִינַא הייתה עיר, מנזר ומתחם עלייה לרגל נוצרי חשוב בשלהי העת העתיקה במצרים, במרחק 45 קילומטרים דרומית-מערבית לאלכסנדריה.
שרידי האתר הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1979. מבין המבנים המקוריים שרדו מעטים בלבד, אך ניתן להבחין ביסודות של הבניינים העיקריים, כגון הבזיליקה.
בעקבות פעילויות חקלאיות באזור חלה עלייה משמעותית במפלס המים, דבר שגרם למספר בניינים באתר להתמוטט או לאבד מיציבותם.
בשנת 2001 הוסיפו את האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית המצויים בסיכון.
החל מ-2021 הוכנסו שיפורים למערכות ההשקיה באזור שתרמו להורדת מפלס המים וייצוב המבנים.
בעקבות זאת, ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו החליטה להסיר את האתר מרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון ב-2025.
מינא הקדוש היה מרטיר שחי בשלהי המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-4. מספר מקורות מהמאה ה-5 ותקופות מאוחרות יותר נחלקים במקצת באשר למקום קבורתו והקמת הכנסייה על שמו שהתרחשה לאחר מכן.
המרכיבים החשובים בסיפור הם שגופתו נלקחה מאלכסנדריה על גבי גמל שהובל אל תוך המדבר מעבר לאגם מריוט.
בנקודה מסוימת, הגמל סירב להמשיך ללכת למרות כל הניסיונות לדרבן אותו.
דבר זה נתפס כאות אלוהי, ומלווי הגופה קברו אותה באותו מקום בדיוק.
ברוב גרסאות הסיפור נטען שמיקום הקבר נשכח עד הגילוי מחדש הנסי על ידי רועה צאן מקומי.
השמועה על סגולות הריפוי של הרועה התפשטה במהירות.
הסינקסריום מתאר כיצד קונסטנטינוס הגדול שלח את בתו החולה לרועה על מנת שזה ירפא אותה.
כמו כן, מסופר גם כיצד הבת מצאה את גופתו של מינא, כאשר לאחר מכן קונסטנטינוס הורה לבנות כנסייה באתר זה (בחלק מהגרסאות האחרות של הסיפור מופיע הקיסר זנון, אך ארכאולוגים הצליחו לתארך את היסודות העתיקים של המבנים לאמצע המאה ה-4).
בשלהי המאה ה-4 האתר כבר היה מקום עלייה לרגל חשוב עבור נוצרים שהיו זקוקים לרפואה ונסים אחרים.
במהלך שלטונו של ארקדיוס הארכיבישוף המקומי קבע שהעולים לרגל גורמים לעומס יתר על הכנסייה הקטנה.
הוא כתב לקיסר האימפריה הביזנטית, שהורה על הרחבה משמעותית של המבנים, הרחבה שהייתה הראשונה מבין שלוש ההרחבות של הכנסייה שהיו עתידות להתרחש.
בסוף שלהי העת העתיקה אבו מנה הפך לאתר העלייה לרגל החשוב ביותר בכל מצרים.
אבו מנה נחרב על ידי הכובשים המוסלמים שהגיעו לאזור באמצע המאה ה-7.
החפירות הראשונות באתר נערכו בין 1905 ל-1907. במהלך החפירות נחשפה כנסיית בזיליקה גדולה, כנסייה סמוכה שבה ככל הנראה נשמרה גופתו של מינא, ובית מרחץ רומי.
סדרת חפירות ארוכה יותר, שנערכה על ידי המוסד הגרמני לארכאולוגיה, הסתיימה ב-1998. במהלך החפירות האחרונות התגלו מתחמי מגורים גדולים עבור עולים לרגל שהיו עניים, ובמתחמים אלו היו אזורים נפרדים לגברים, נשים וילדים.
מתחם גדול שהתגלה בכיוון דרום מהבזיליקה היה ככל הנראה מקום המגורים של ראש המנזר.
בעקבות החפירות האחרונות הועלתה השערה שהקסנודוכיון (אזור קבלת הפנים במנזר) היה במקור בית קברות.
לפי הממצאים נראה כי אגן הטבילה שהיה ליד הכנסייה המקורית עבר שלושה שלבי התפתחות.
כמו כן, במקום התגלה מכבש יין, כולל חדרי אחסון תת-קרקעיים, המתוארך למאה ה-6 והמאה ה-7.
עַרַבּ אַבּוּ כִּשְׁכּ (בערבית عرب أبو كشك) היה שבט בדואי בארץ ישראל שמוצאו במצרים או בצפון סיני.
בני השבט היגרו לארץ בסוף המאה השמונה-עשרה.
הם נטו את אוהליהם בעמק חפר והשרון עד חיפה.
עד מחצית המאה ה-20 נטה את אוהליו בנפת יפו וליד המושבה פתח תקווה.
בשל כך, התקיימו יחסים כלכליים בין אנשי השבט לבין אנשי היישוב, שכללו מסחר והעסקה.
במאורעות תרפ"א (1921), תקפו לוחמים חמושים מאנשי השבט את פתח תקווה, והתפתח קרב, שבמהלכו נפלו חללים משני הצדדים ורבים אחרים נפצעו.
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1931, השתייכו אליו 1,007 נפש.
בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר אבו כישכ בכ־1,900 נפש.
אנשי השבט הקימו את היישוב אבו כישכ בשרון הדרומי.
במהלך מלחמת העצמאות תקף כוח של אצ"ל מאהל אחד של השבט וגירש את יושביו.
ב-30 במרץ 1948 עזב השבט את השרון מתוך פחד מפני התקפה יהודית.
מעט ידוע על חייו של אבו כאמל.
מכינויו משערים כי נולד, חי ופעל במצרים.
בספר משנת 988 המתעד את הספרות הערבית במאה ה-10, נמנים תשעה ספרים שכתב אבו כאמל.
שלושה מספרים אלה שרדו עד ימינו, ומהם עולה כי אבו כאמל היה אחד מחשובי המתמטיקאים של המאה ה-10, ממשיך דרכו של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי בהנחת יסודות האלגברה.
אבו כאמל עצמו בהחלט משבח את אל-ח'ואריזמי, ומציין בספרו: "אל-ח'ואריזמי הוא חלוץ האלגברה, שהגה את העקרונות היסודיים שלה".
ידוע גם כי פיבונאצ'י למד את כתביו של אבו כאמל, ומחקריו התבססו על עבודתו.
לכן, אבו כאמל הוא חוליה מקשרת בין האלגברה הערבית של אל-ח'ואריזמי לאלגברה האירופית.
בספרו, "האלגברה", עסק אבו כאמל בשיטות לפתרון משוואות ריבועיות ומשוואות דיופנטיות וביישום האלגברה לפתרון בעיות גאומטריות.
אבו כאמל התקדם צעד גדול קדימה כאשר עסק גם בחזקות גבוהות יותר וניסה להתמודד עם משוואות ממעלות גבוהות המתקבלות במהלך פתרון המשוואות הדיאופנטיות.
הוא תפס באופן אינטואיטיבי את כללי החזקות המוכרים כיום.
כך למשל, אל "x ברביעית" הוא מתייחס כאל "x בריבוע בריבוע".
הוא התבסס על שיטותיו של אל-ח'ואריזמי לפתרון משוואת ושיפר אותן.
"ספר המדידות הגאומטריות" הוא ספר הדרכה למודדים ממשלתיים, שהיו צריכים למדוד שטחים לצורכי מיסוי.
הספר מפרט שיטות גאומטריות ואלגבריות לחישובי שטחים שונים, מרחקים, ואף נפחים, וכולל דוגמאות חישוביות מפורטות.
לחישובים הקשורים במעגל משתמש אבו כאמל בערך 22/7 כקירוב לפאי, שסוטה מהערך האמיתי בכאלפית.
"ספר הדברים הנדירים באמנות החישוב" עוסק בפתרון משוואות מרובות משתנים, שלהן יותר מפתרון אחד.
אבו כאמל היה הראשון שהבין כי במתמטיקה אין די במציאת פתרון לבעיה, אלא יש צורך למצוא את כל הפתרונות האפשריים לבעיה נתונה.
גם בספר זה מציג אבו כאמל שיטות חדשות לפתרון בעיות שלא היו מוכרות קודם לכן.
בנוסף לכך, הוא מגלה מחדש שיטות שהיו ידועות לדיופנטוס, אך עדיין לא היו מוכרות בעולם הערבי, כיוון שספרו של דיופנטוס עדיין לא תורגם לערבית בתקופתו.
אַבּוּ יוּסֻף יַעְקוּבּ בְּן עַבְּד אלְ-חַקּ היה המייסד של הממלכה המרינית וסולטאן בין השנים 1259–1286. היה בנו הרביעי של עבד אל-חק, שנחשב לאבי המשפחה המרינית.
החל מ-1210 ניהלה המשפחה המרינית מלחמה נגד שושלת אל-מוואחידון ששלטה במרוקו עד אותה עת.
המרינים נחלו הצלחות מסוימות בקרב, אך רק עם עלייתו של אבו יוסף יעקוב הם הצליחו להפיל את אל-מוואחידון ולהקים את הממלכה המרינית, ששלטה במרוקו עד המאה ה-15 ותחתיה פרחה הממלכה כלכלית ותרבותית.
אבו יוסף יעקוב ידוע גם בתור מייסד "פאס אל-ג'דיד", חלקה החדש של העיר פאס, שמצוי מחוץ לחומות העיר העתיקה שהתקיימה מהמאה ה-9. במהלך ימי שלטונו ניהל מספר פלישות לשטחה של ספרד בניסיון לעצור את התקדמות הרקונקיסטה הנוצרית, הרחיב את שטחה של הממלכה המרינית והניח את היסודות לאימפריה המרינית.
אַבּוּ מֻחַמַּּד אלְ-עַדְנַאנִיּ , היה טרוריסט סורי אשר נודע בתור הדובר הרשמי של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש), ממקימי הארגון ומהבכירים שבו.
לאחר סדרת חיסולים של בכירי הארגון בין 2014 ל-2015, אל-עדנאני הפך לשני בחשיבותו למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי, והיה מבין מקימי הארגון האחרונים שעדיין נותרו בחיים.
דיווחים בתקשורת הציעו שבנוסף לתפקידיו הוא גם אחראי על יחידה מיוחדת בשם "אמני", שהוקמה על ידי הארגון בשנת 2014 ומטרותיה הן שיטור פנימי וביצוע פעולות מחוץ לשטח המדינה האסלאמית.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס של 5 מיליון דולר על מסירת מידע שיוביל לתפיסתו.
ב-30 באוגוסט 2016 הודיעה סוכנות הידיעות של דאעש, "אעמאק", שאל-עדנאני חוסל סמוך לחלב.
ב-12 בספטמבר 2016 אישר משרד ההגנה האמריקאי שכוחות הקואליציה חיסלו מהאוויר את אל-עדנאני.
אל-עדנאני נולד בשנת 1977 בעיירה בינש באזורים הכפריים של נפת אידליב במערב סוריה.
בצעירותו הוא זומן לחקירה מספר פעמים ואף נעצר על ידי מנהל המודיעין הכללי הסורי לפחות שלוש פעמים; באחת הפעמים הוא נעצר באל-בוכמאל כאשר ניסה לראשונה לחצות לשטח עיראק.
הוא בילה מספר חודשים בכלא ולבסוף שוחרר לאחר שסירב למסור מידע למרות העינויים.
על פי הביוגרפיה פרי עטו של טורקי אל-בינאלי (מופתי בחרייני של המדינה האסלאמית), אל-עדנאני החל את חייו בתור טרוריסט בשנת 2000. מפקדו הראשון היה אבו אנס א-שאמי, מבכירי ארגון א-תוחיד.
הוא נשבע אמונים לאבו מוסעב א-זרקאווי, יחד עם שלושים וחמישה פעילים אחרים מסוריה, כשבתוכניתם היה להילחם במשטרו של בשאר אל-אסד.
עם זאת, לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק התוכניות השתנו, ואל-עדנאני הפך לאחד הלוחמים הזרים הראשונים בעיראק שנלחם בכוחות הקואליציה בעיראק.
בשנת 2004 היה אחד מאחרוני הלוחמים שנסוגו מהעיר פלוג'ה לאחר קרב עיקש עם הכוחות האמריקנים.
במאי 2005 נעצר על ידי כוחות הקואליציה במחוז אל-אנבאר בעיראק תחת שם בדוי, "יאסר ח'לף חוסיין נזאל א-ראווי", והוא שוחרר סופית בשנת 2010. פקיד במודיעין העיראקי טען שהוא משתמש במספר רב של שמות בדויים כמו "ג'אבר טאהא פלאח", "אבו מוחמד אל-עדנאני", "טהא אל באנשי", "אבו בכר אל-ח'טאב", ו"אבו סאדק אל-ראווי".
לאחר שחרורו הוא חי בעיר חדית'ה במחוז אל-אנבאר במערב עיראק, שהייתה כר פורה עבור ג'יהאדיסטים של ארגון אל-קאעידה בעיראק.
בשל היותו וותיק למדי בארגון שנוסד על ידי א-זרקאווי, לאל-עדנאני היה כבר מקום מכובד בקרב חבריו הטרוריסטים.
א-זראקווי סמך עליו עד כדי כך שאפשר לו לקבל החלטות באופן עצמאי ולבצען בלי להתייעץ עמו, ורק לעדכן אותו.
בנוסף הוא היה המפקד של מנאף עבד אל-רחים אל-ראווי - מנהיג בכיר של אל-קאעידה באזור בגדאד.
במהלך שהותו בכלא האמריקני, אל-עדנאני הכיר את אבו בכר אל-בגדאדי, שעתיד להיות ראש ארגון המדינה האסלאמית.
לאחר שחרורו חזר לסוריה ולחם נגד המשטר הסורי תחת מנהיג אל-קאעידה בסוריה אחמד א-שרע ולאחר הקרע בין אל-קאעידה בעיראק להנהגת אל-קאעידה העולמית ו"בגידת" א-שרע, הוא הפך ליד ימינו של אל-בגדאדי והפך לדמות דומיננטית בארגון בתחום ההסברתי והמבצעי.
משרד ההגנה של ארצות הברית כינה אותו "האדריכל הראשי של פיגועי החוץ של דאעש" וטען שבין היתר היה אחראי על תכנון תקיפות במדינות המערב, תיאום תנועת פעילים ועידוד באופן ישיר לפעילות טרור נגד אזרחים ואנשי צבא.
ב-18 באוגוסט 2014, מחלקת המדינה האמריקנית הכריזה עליו כעל טרוריסט עולמי וב-15 באוגוסט הדבר אושר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-4 בינואר 2016 היו דיווחים שאבו מוחמד אל-עדנאני נפצע באורח קשה בתקיפה אווירית עיראקית ליד באראוונה שבחדית'ה בעיראק, וכי הוא עבר למוסול לצורך התאוששות.
כדובר של המדינה האסלאמית, אל-עדנאני נתן מספר לא מבוטל של נאומים.
בחלקם הוא תקף את המערב, ובחלקם את ארגונים יריבים כמו גם ארגון האם - אל-קאעידה ונודע כ"כלב התקיף" של המדינה האסלאמית.
ב-22 בספטמבר 2014, אל-עדנאני נשא נאום ארוך אשר היה ההוראה הרשמית הראשונה של המדינה האסלאמית לתומכיה להרוג לא-מוסלמים במדינות מערביות.
באותו נאום אל-עדנאני אמר בין היתר:
ב-30 באוגוסט 2016 הודיעה המדינה האסלאמית כי אל-עדנאני מת "מות קדושים" במחוז חלב.
הפדרציה הרוסית טענה שאל-עדנאני חוסל בתקיפה של חיל האוויר הרוסי יחד עם כ-40 לוחמים.
מאידך, גורם רשמי במשרד ההגנה האמריקני שלא הזדהה אמר כי כוחות הקואליציה ביצעו תקיפה אווירית בעיירה אל-באב צפונית לעיר חלב אשר התמקדה במנהיג בכיר של דאעש, וכי הם מנסים לאשר האם הוא אכן נהרג.
גורם ביטחוני כינה את לקיחת האחריות על ידי הרוסים כבדיחה מגוחכת.
איש מודיעין אמריקני טען שהוא נהרג מספר ימים לאחר שנפצע באל-באב.
דיווחים אחרים מייחסים זאת לחיל האוויר הטורקי.
בעקבות מותו הוקדש לו פרק המתאר את אודותיו וספדו לו בביטאון "רומיה" מטעם מוסד ההסברה של דאעש, ותמונתו הופיעה בעמוד השער.
בשלב זה לא ברורה זהות מחליפו בארגון דאעש.
אַבּוּ כַּרִבּ אַסְעַד היה מונרך חִמְיַרִי במפנה המאה ה-5, שלפי רוב המקורות ההיסטוריים התגייר.
במקורות היהודיים מופיע שישוב יהודי ענק היה בחצי האי ערב שמקורו בגלות יהודה שגלתה בבית ראשון.
חצי האי ערב של המאה ה-4 וה-5 היה נטוע בין שתי האימפריות המתחרות, ביזנטיון הנוצרית מחד ופרס הזורואסטרית מאידך.
בעוד רוב המקורות מסכימים כי אבו כרב (מלך בין 385 עד 420) היה הראשון בין מלכי חמיר שהתגייר, נסיבות ההתגיירות אפופות אגדות עם.
ככל הנראה הגיור התרחש בשנת 390, במהלך מסעות לחימה פנימיים שניהל ביַתְ'רִבּ מול מתקוממים שהרגו את קרוב משפחתו שהתעמר בהם.
אחיינו של אבו כרב, חרית' אבן-עמרו, שהתגייר אף הוא, התמנה כמושל מכה ויתר'ב.
ב-420 נרצח אבו כרב בידי שומרי ראשו, ובנו, חסן, מלך במקומו.
אבו מנצור, מוחמד בן מוחמד בן מחמוד א-סמרקנדי (853–944), המוכר כאבו מנצור אל-מאתורידי , ובתואר הכבוד האימאם מאתורידי, היה פוסק הלכה והוגה דעות מהאסכולה החנפית.
משנתו והגותו התפתחו לאסכולה תאולוגית שלמה שנקרא על שמו: האסכולה המאתורידית, אשר הפכה לאסכולה הדומיננטית במרכז אסיה ואף הייתה התאולוגיה המועדפת על אימפריות אסלאמיות, כגון האימפריה העות'מאנית.
האימאם אל-מאתורידי נולד במאתוריד, כפר או רובע בשכונת סמרקנד, בשנת 853. לפי אחת הביוגרפיות, הוא צאצא של אבו איוב אל-אנצארי מאל-מדינה.
על קורות חייו לא ידוע הרבה, מפני שרוב המקורות בנוגע לחייו אינם בנויים כביוגרפיות, אלא כרשימות של עבודות שהורחבו בענייניהם באמצעות הצהרות והסברים בנוגע לחייו הפרטיים, ואשר כללו בדרך כלל גם כמה מילים בשבחו של האימאם.
עם זאת, ידוע שהוא חי כאיש רוח, ולא היה באורח חייו דבר שרמז שיש לו מעמד חברתי גבוה משל האחרים.
אף על פי שאינו מתואר תמיד כמיסטיקן, סברה מקובלת אומרת שהוא קיים קשרים עם הסופים בסביבתו, מפני שהתאולוגיה החנפית שבאזור שלו התאפיינה באלמנטים מיסטיים, ורבים מפוסקי ההלכה החנפים של האזור שלו היו מיסטיקנים סופים.
מאתורידי תמך בשיטת פרשנות אלגורית לביטויים אנתרופומורפיים בקוראן, אף-על-פי שדחה על הסף חלק גדול מהפרשנויות שאליהן הגיעו אנשי המועתזילה באמצעות השיטה הזאת.
במקרים אחרים, מאתורידי העדיף להיצמד לקריאת פסוקי הקוראן על פי הפשט שלהם.
מאתורידי חלק לא רק על דעותיהם של המועתזילה, אלא גם על חלק מדעותיהם של האשעריה.
למשל: בעניין תכונותיו ומעשיו של אללה, מאתורידי גרס כי מעשיו של אללה נצחיים כמו תכונותיו, ולכן לא רק שתמיד הוא היה בורא, אלא שהוא גם תמיד עסק בבריאה.
מאתורידי צידד בדעה שהמאמינים יחזו, פשוטו כמשמעו, באללה, כאשר הם יגיעו לגן העדן, אך הוא התנגד לדעה שזה יקרה באמצעות העיניים.
מאתורידי גרס שהאמונה אינה פוחתת או גוברת, כי אם נותרת יציבה.
האדיקות והיראה הן אשר פוחתות או גוברות.
זאת בניגוד לאשעריים, אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת.
עוד גרס מאתוריד כי מוחו של האדם יודע, ללא סיוע ממקור אלוהי, שכמה מהחטאים הגדולים, כמו שתיית אלכוהול ורצח, הם רעים מיסודם.
האשעריים, לעומת זאת, טוענים שללא סיוע אלוהי, לא יודע האדם מה רע ומה טוב, מה חוקי ומה לא.
נקודה נוספת, ומהותית, שבה נבדלות האסכולה האשערית והאסכולה המאתורידית, היא החנינה לכמה מאלו שאינם מוסלמים בחיי העולם הבא.
האימאם אל-ע'זאלי טען, כי הלא-מוסלמים שלא הגיעה אליהם בשורת האסלאם, או שהגיעה אליהם בדרך מעוותת, אינם נושאים באחריות לכך בעולם הבא.
אל-מאתורידי, כמו האימאם אבו אל-חסן אל-אשערי וכמו האימאם א-טחאווי, התבסס על התאולוגיה של האימאם אבו חניפה, ופיתח אותו על פי הבנתו.
שלושת ההוגים נחשבים לכמה מגדולי התאולוגים בהיסטוריה של האסלאם, אשר כל אחד מהם זכה לזרם תאולוגי על שמו (הטחאוויה, המאתורידיה והאשעריה).
הזרם הנפוץ ביותר, אשר לאורו הולכים רוב המוסלמים בעולם, הוא האשעריה.
שלושת הזרמים הללו התפתחו מהגותו של האימאם אבו חניפה.
אף על פי שהאסכולה האשערית הפכה לאסכולה התאולוגית הנפוצה ביותר באסלאם – דעותיו ומסקנותיו של האימאם אל-מאתורידי נשארו עד היום חשובים בעיניהם של מוסלמים רבים, והתאולוגיה המאתורידית היא השנייה בחשיבותה בקרב המוסלמים, לאחר האשעריה.
בין התארים שלהם זכה האימאם היו:
"מניף הדגלים של אנשי הסונה"
בין ספריו הרבים ניתן למנות את:
אבו יוסוף יעקוב בן אבראהים אל-אנסארי , הידוע בשם אבו יוסוף , היה מתלמידיו הבולטים של האימאם אבו חניפה ובין תאבעו א-תאבעין הבולטים.
הוא הוביל את התפשטות האסכולה החנפית ברחבי העולם, הן באמצעות כתביו והן באמצעות משרות המפתח והתפקידים הבכירים במערכות הממשל והביורוקרטיה בהם החזיק במהלך חייו.
שימש כשופט העליון תחת שלטונו של הארון א-רשיד.
כתב רבות בתחום מדעי המדינה בראי האסלאם.
אבו יוסוף חי בכופה ובגדאד, עיראק של היום, במהלך המאה ה-8. על פי מסורות שונות, הוא גדל בתנאים של עוני, אך ניחן בתשוקה עזה לידע.
אמו התנגדה לשאיפות האקדמיות שלו, והתעקשה שירכוש מקצוע כדי שיוכל לתרום לפרנסת המשפחה.
ישנן עדויות שגורסות כי הוא אכן מילא את משאלותיה של אימו, אך לצד זה לא זנח את לימודיו האקדמאים.
כישוריו האינטלקטואלים, לצד נחישותו והתמדתו, הובילו את אימאם אבו חניפה להבחין בו, ולאמץ אותו כחניכו.
כך הפך לתלמיד המצטיין שלו, ממשיך דרכו, מפיץ משנתו, וזה אשר היה יותר מכל אחראי על קידום האסכולה החנפית בעולם, אסכולה שעד היום הזה (2018) היא אסכולת ההלכה הגדולה בעולם האסלאמי.
אבו יוסוף תואר כאישיות בעלת כישורי למידה יוצאי דופן, אשר לא חדל מעולם להעשיר את הידע שלו, ולהעמיק את הבנתו בעולם המשפטים וההלכה האסלאמית.
אבו יוסוף חי בכופה עד למינויו כשופט, ולאחר מכן כשופט העליון בבגדאד, על ידי הארון א-רשיד.
הוא החזיק במשרתו כשופט העליון עד לפטירתו בשנת 798.
משנתו של אבו יוסוף נשענת ומתבססת ברובה על זאת של מורהו, אבו חניפה.
כתביו ותפקידיו בתחום הפוליטיקה, אפשרו לו לקדם את האסכולה החנפית ברחבי העולם האסלאמי.
אף על פי שרוב פסיקותיו נשענות על הגותו של מורו, היו מספר עניינים שבהם חלק אבו יוסוף על אבו חניפה.
אבו יוסוף התבסס על החדית' יותר מאשר מורהו, מכיוון שבזמנו כבר היו יותר מסורות מאומתות.
מתח ביקורת על השימוש המופרז, לדעתו, של אבו חניפה בלוגיקה.
עם זאת, הוא צידד בשימוש מבוקר בלוגיקה בתהליך פסיקת ההלכה.
משנתו של אבו יוסוף בולטת בעומק אליו הוא הגיע בתחומי הכלכלה ומדע המדינה.
עיקר כתיבתו של אבו יוסוף היא אודות התחומים של ההלכה האסלאמית, משפטים ומדעי המדינה.
כתאב אל-ח'ראג' : יצירתו המפורסמת ביותר, אשר עוסקת בנושאים של כלכלה מדינית.
כתאב אל-אַאת'אר : אוסף של חדית'ים.
כתאב אח'תלאף אבי חניפה ואבן אבי לילא : אחד הספרים הראשונים אשר דנים במחלוקות הלכתיות.
כתאב א-רד עלא סיר אל-אוזאעי : ספר אשר נכתב כתגובה לגישה השיפוטית של פוסק ההלכה עבד א-רחמן אל-אוזאעי.
ג'מאל ג'עפר מוחמד עלי אבראהימי , שנודע בכוניה אבו מהדי אל-מוהנדס, היה פוליטיקאי ואיש מיליציה ממוצא עיראקי-איראני שפיקד על מיליציית גדודי חזבאללה העיראקית ובהמשך שימש כסגן מפקד אל-חשד א-שעבי (כוחות הגיוס העממי), שפעלו נגד המדינה האסלאמית בעיראק.
על פי הדיווחים, הארגונים שעליהם פיקד עמדו בקשרים הדוקים עם כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, שעימם שיתף פעולה בעבר בפעולות נגד משטר סדאם חוסיין ואחרי הפלת המשטר שמר עימם על קשרים הדוקים ועל שיתוף פעולה מתמשך.
נגד אל-מוהנדס הועלו טענות רבות של עיסוק בטרור ושל פעילות חבלנית שבה עסק בכווית בשנות השמונים.
הוא נידון למוות בבית משפט בכווית שלא בנוכחותו בגלל מעורבותו בהפצצות בכווית בשנת 1983. אל-מוהנדס היה ברשימת הטרוריסטים המיועדים לחיסול של ארצות הברית.
הוא נהרג בהתקפה אווירית של ארצות הברית בנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד ב-3 בינואר 2020.
ג'מאל ג'עפר אל-איבראהימי נולד בשנת 1954 בבצרה שבעיראק, לאב ערבי ולאם פרסית.
בשנת 1977 הוא סיים את לימודי ההנדסה ובאותה שנה הצטרף למפלגת הדעווה השיעית שהתנגדה לממשלת הבעת'.
לאחר שסדאם חוסיין אסר על פעילות מפלגת הדעווה, נמלט ג'מאל בשנת 1979 אל מעבר לגבול, לאהוואז שבאיראן, שם הקימו האיראנים מחנה להכשרת מתנגדי-משטר עיראקיים במטרה לערער את משטרו של סדאם.
בשנת 1983 הצטרף למשמרות המהפכה האסלאמית בכווית, בארגון התקפות על שגרירויות של מדינות שתמכו בסדאם במלחמת איראן–עיראק.
שעות לאחר ההפצצות על שגרירויות ארצות הברית וצרפת בכווית בדצמבר 1983, הוא נמלט לאיראן.
בהמשך הוא הורשע ונידון למוות בהיעדר בית משפט בכווית בגין תכנון הפיגועים.
הוא התיישב באיראן, התחתן עם אישה איראנית והפך לאזרח איראני.
בהמשך מונה ליועץ צבאי של כוח קודס, וייעץ בתקיפות נגד בסיסים של צבא עיראק בעיר הולדתו בצרה.
הוא חזר לעיראק לאחר הפלישה שהובילה ארצות הברית לעיראק בשנת 2003 ושימש כיועץ ביטחוני לראש הממשלה העיראקי הראשון לאחר הפלישה, אבראהים אל-ג'עפרי.
בשנת 2005 הוא נבחר לפרלמנט העיראקי כנציג מפלגת הדעווה במחוז באבל.
כאשר הבינו גורמים אמריקניים את זהותו ואת קשריו לפיגועים בשנת 1983, הם העלו את הנושא בפני ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, בשנת 2006 או 2007. לאחר מכן נמלט אל-מוהנדס לאיראן וחזר לעיראק לאחר נסיגת הכוחות האמריקניים, אז הפך למפקד מיליציית גדודי חזבאללה ובהמשך לסגן מפקד אל-חשד א-שעבי.
ב־3 בינואר 2020 חוסל אל-מוהנדס, יחד עם קאסם סולימאני, בהתקפה אווירית אמריקנית על השיירה שבה נסעו, בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד.
האי אבו מוסא (בפרסית: ابوموسی בערבית: أبو موسى) הוא אי קטן בגודל 12.8 קמ"ר והוא אחד מששת האיים המרכיבים את הארכיפלג של מצר הורמוז במזרח המפרץ הפרסי.
הוא ממוקם כ-150 ק"מ מערבית לכניסה למצר הורמוז בין איראן לבין איחוד האמירויות הערביות.
בעקבות העומק הרדוד של הים באזור המצר, מכליות נפט וספינות גדולות צריכות לעבור בין האי אבו מוסא לאיי טונב הסמוכים, מה שהופך את האיים הללו לאחת מהנקודות האסטרטגיות ביותר במפרץ הפרסי.
האי נשלט ברובו בידי איראן כחלק מפרובינציית הורמוזגאן, אך גם איחוד האמירויות טוענות לבעלות עליו כטריטוריה של האמירות שארג'ה אשר שולטת בחלקו הדרומי של האי.
שאלת הריבונות על האי נמצאת במוקד סכסוך בין שתי המדינות מזה עשרות שנים.
תושביו האיראנים של האי אבו מוסא מכנים אותו "גָפּסַבּזוּ" (בפרסית: گپسبزو) שמשמעותו "המקום הירוק הגדול".
במפות פרסיות ישנות יש מספר וריאציות לשם האי וניתן למצוא אותו כ:
בּוּמְוּפ (בפרסית: بوماوف) או בּוּמְאוּ (בפרסית: بوماوو) שמשמעותו "ארץ מים".
בּוּמְסוּז (בפרסית: بومسوز) או בּוּמְסוּ (בפרסית: بومسو) או גָפּסַבּזוּ (בפרסית: گپسبزو) שכאמור המשמעות המילולית שלו היא "המקום הירוק הגדול" או "ארץ ירוקה"
עם זאת, במאות האחרונות הוא נקרא גם בומוסא שהתגלגל מבּוּמְסוּ שמשמעותו הארץ של מוסא
האמירתיים טוענים כי השם "אבו מוסא" הוא על שם אבו מוסא א-שערי, בן לווייתו של הנביא מוחמד, ששהה באי בשנת 643 לספירה לפני שנלחם בפרסים.
האי אבו מוסא נמצא כ-150 ק"מ דרומית מערבית לכניסה למצר הורמוז, כ-70 ק"מ דרומית לכפר בנדר א-שנאס ששוכן לחופו של מחוז בנדר לנגה האיראני וכ־59 ק"מ צפונית-מערבית לעיר שארג'ה עיר הבירה של אמירות א-שארג'ה והעיר השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות.
מתוך 14 האיים שמשתייכים למחוז הורמוזגאן האיראני הוא האי הרחוק ביותר מהחוף האיראני.
לאי יש צורה משולשת ושטח האי הוא 12.8 ק"מ, הנקודה הגבוהה ביותר באי היא ההר חלווה הנקרא גם ג'בל אל חדיד שמתנשא לגובה של 110 מטר מעל פני הים.
מזג האוויר באבו מוסא הוא חם ולח, אם כי בהשוואה למקומות אחרים במפרץ הפרסי, האקלים באבו מוסא נח יותר והמערכת האקולוגית מגוונת יותר, אך הוא לוקה במחסור במים ובאדמה המתאימה לחקלאות מה שמשאיר את הדייג כתעשייה העיקרית עבור המקומיים.
ראשי השבטים המקומיים לא התרגשו מהאורחים האירופאים והמשיכו לעסוק בשוד ימי מה שהקנה לאזור את כינויו "חוף שודדי הים".
הבריטים לא ראו בעין יפה את האנדרולומוסיה ששררה בנתיבי השיט בעיקר בגלל הזליגה של מעשי השוד לנתיב הימי שהוביל מאפריקה ומאירופה להודו הבריטית ובראשית המאה ה-19 החלה בריטניה לנקוט צעדים צבאיים ופוליטיים כדי להבטיח את ביטחון נתיבי השייט באזור.
בשנת 1906 העניק דודו של שליט שארג'ה ויתור על מרבצי תחמוצת הברזל של אבו מוסא לשלושה אנשי עסקים ערבים, שעובדיהם חילצו מהם את המינרלים והסכימו למכור את הזכויות לתאגיד גרמני, כאשר גילה זאת אמיר שארג'ה, הוא ביטל את הוויתור והעובדים הוצאו מהאי בסיוע בריטי, מה שגרם לתקרית בינלאומית.
בעקבות המאבק הבלתי פוסק בין איראן לשארג'ה החל מ־1908 האי הועבר לניהול בריטי מלא יחד עם שאר האיים הבריטיים שבמפרץ הפרסי וחוף שביתת הנשק המוכר כיום כאיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 1964 כבשה איראן את אבו מוסא, מה שגרר מחאה חריפה מצד שארג'ה, כשהבריטים התערבו טענה איראן שמדובר בתמרון צבאי שלא מתוך כוונה לכיבוש, והסיגה את כוחותיה לאחר עשרים יום.
בשנת 1968 הודיעה בריטניה כי היא עתידה לסיים את התערבותה הניהולית והצבאית במפרץ הפרסי, מה שדחף את האיראנים ליצור זיקה פוליטית בין האי ליבשת בכמה מישורים.
במישור הצבאי איראן הגבירה את נוכחותה הצבאית באזור.
במישור הפוליטי היא ניסתה ללחוץ גם על ממשלת בריטניה שתעניק לה את הריבונות באי, וגם על הנהגת שארג'ה למסור את האי מרצון כדי להימנע מעימות צבאי.
בנוסף ניסתה איראן לשכנע את מעצמות האזור שיתמכו בטענת הריבונות שלה.
איראן פעלה גם במישור האזרחי כשהציעה הטבות אזרחיות מופלגות לתושבי האי, תוך שהיא מציעה להם אזרחות איראנית, פטורים ממס עבור רכישת אדמות באיראן, והזמנת דייגי האי למכור את מרכולתם בחופי איראן במחירים גבוהים תחת פיקוח רשות הנמלים האיראנית.
ב־30 בנובמבר 1971 (יומיים לפני הקמתה של מדינת איחוד האמירויות הערביות) חתמו איראן ושארג'ה על מזכר הבנות לגבי האי:
ההסדר כלל מבוא ו-6 סעיפים, בהקדמה נאמר, לא איראן ולא שארג'ה מוותרות על התביעה על אבו מוסא ואף אחת לא מכירה בדרישות השנייה ועל בסיס זה ייערך ההסדר הבא:
כוחות איראניים יגיעו לאבו מוסא וישלטו באזורים בגבולות המוסכמים על פי המפה המצורפת לתזכיר זה.