tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר עברה חקיקה לאומית לפיה תלמידים שהשלימו מסלול מדעי פטורים מלימוד השפות הקלאסיות עבור רישומם לאוניברסיטה, מיהר ואן דר ואלס לבחינות קבלה.
ב-1873 קיבל דוקטורט עם השלמת התזה שלו: "על ההמשכיות של מצבי הצבירה הגז והנוזל" (s Over de Continuïteit van den Gas- en Vloeistoftoestand), אשר בתוכה קבע את משוואת המצב ואן דר ואלס.
בהמשך לקביעת המשוואה, הפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול רשם בביטאון "הטבע" כי: "אין ספק שבקרוב יהיה השם ואן דר ואלס מהשמות המובילים במדע המולקולרי." בהמשך לקביעת משוואת המצב זכה ואן דר ואלס בפרס נובל לפיזיקה ב-1910.
הוא אחז במשרה עד אשר יצא לגמלאות בשנת 1908. בשנת 1881 נפטרה אשתו אנה מגדלנה סמית משחפת בגיל 34 והותירה אחריה את בעלה שהתאלמן ואת ארבעת ילדיהם.
ואן דר ואלס גזר גם את "חוק המצבים ההדדיים" בשנת 1880 הנחשב לגילוי הגדול השני שלו.
גילוי חוק זה הוביל לשלד הכללי של משוואת מצב החלה על כל החומרים בהתבסס על הפרמטרים הנתונים שלהם.
בשנת 1923 נפטר ואן דר ואלס בגיל 85 בביתו אשר באמסטרדם.
הוא נפטר שנה אחת לאחר מות בתו, המשוררת ז'קלין אליזבת'.
רבים מצאצאיו של ואן דר ואלס המשיכו בדרכו בחקר המדעים.
משוואת המצב של ואן דר ואלס
ואן דר ואלס עצמו טען כי הייתה זאת המסה של רודולף קלאוזיוס "על אודות טבע התנועה שאנו מכנים חום" (1857), אשר הובילה אותו למציאת משוואת המצב של גז.
באותה העת שבה חקר ואן דר ואלס את תחום מעבר מצבי הצבירה במולקולות, המולקולות נחשבו להמוני נקודות נושאות מסה שאינן תופסות מרחב ומכאן שההצעה ש"הטמפרטורה אינה אלא האנרגיה של תנועתם (המולקולה)" נתקלה בהתנגדות חריפה, אך שגויה, מצידו של הכימאי כריסטופורוס הנדריקוס דידריקוס בייס באלוט.
הוא ציין כי קצב ערבוב הגזים על ידי דיפוזיה, כפי שהציע קלאוזיוס, היה איטי בהרבה ממה שעולה בקנה אחד עם המהירויות הגבוהות והנתיבים הישרים הנדרשים על ידי התאוריה הקינטית של הגזים.
קלאוזיוס זנח במהירות את ההנחה המקורית שלו שמולקולות הגז הן בעלות גודל קטן מדי עבור חישוב וטען במקום זאת כי למולקולות הגז יש גדול די כך שאינן יכולות לנוע למרחק רב מבלי להתנגש האחת בשנייה.
הנחה זאת הובילה לתפיסה הבסיסית של טווח תנועה חופשי ממוצע של מולקולות גז.
קלאוזיוס אכן ציין כי אינטראקציות בין - מולקולריות השומרות על המולקולות בקשר של צביר בנוזל היו זהות לאלה הפועלות בין מולקולות במצב צבירה גז, אך היו חזקות במיוחד כאשר היה לחץ גבוה באוויר.
קלאוזיוס השתמש ברעיון זה כדי להבדיל את המצב הגזי מהמצבים הנוזליים והמוצקים של החומר.
ואן דר ואלס הבין שלפי אותה ההנחה היא למעשה צריכה להוביל ל'המשכיות של מצב הנוזל ומצב הגז' ובכך לזהות את הכוחות המאחדים.
כך הוא שינה את משוואת הגז האידיאלי, אשר מניח שהמולקולות קטנות עד לכך שלא ניתן לחשבן ואין להן כוחות הפועלים ביניהן.
משוואת הגז האידיאלי קובעת כי , כאשר הלחץ , הטמפרטורה המוחלטת , נפח הגז וכמות הגז במולים בעוד הוא קבוע הגזים האוניברסלי.
ואן דר ואלס ציין כי הלחץ על דפנות המכל שבו נעשה הניסוי חלש יותר כאשר המולקולות הפוגעות בדפנות נמשכות לאחור בשל משיכה מצידן של מולקולות אחרות.
הוא גם הצביע על כך שהנפח האמיתי הזמין למולקולות הגז יהיה קטן יותר מכיוון שלמולקולות יש גודל סופי מוחלט והן תופסות של נפח מוחלט.
כלומר, כדי שמשוואת הגז האידיאלי תהיה תקפה יש להגדיל את הלחץ ולהוריד את נפח הגז .
הוא הציג שני קבועים ו- כדי לבצע תיקון זה והציע את המשוואה הקרויה על שמו:
לפי המשוואה הנפח שתופסות מולקולות הגז הוא ביחס ישיר למספר המולים והלחץ תלוי ב-, מספר המולים ליחידת נפח, מה שמוביל למונחים המתקנים כפי שהוסברו על ידי ואן דר ואלס.
ואן דר ואלס היה משוכנע בקיומם של מולקולות בעלות ערך מוחלט כפי שהדהד כאשר נאם: "הרי זה ברור לחלוטין שבכל מחקרי הייתי די משוכנע בקיומן האמיתי של מולקולות, שמעולם לא התייחסתי אליהן כאל שבר של דמיון, ואפילו לא כמרכזים אקראיים של כוחות נבדלים.
ראיתי אותם כגופים בפועל." משוואת ואן דר ואלס לא רק הובילה להבנה יסודית של מצבי החומר, היו לה השלכות מעשיות.
בטקס הענקת פרסי נובל ב-10 בדצמבר 1910, אמר פרופ' או מונטליוס, נשיא האקדמיה המלכותית השוודית למדעים: "הנדסת הקירור המודרנית, שהיא כיום גורם כל כך חזק בכלכלה ובתעשייה שלנו, מבססת את השיטות החיוניות שלה בעיקר על המחקרים התאורטיים של ואן דר ואלס."
הקבוע הוצג על ידי ואן דר ואלס כדי להסביר את העובדה שיש כוחות משיכה בין מולקולות.
כתוצאה מכך כל כוחות המשיכה הבין-מולקולריים כונו כוחות ואן דר ואלס.
טיבם של כוחות אלה לא הובן במלואו לאורכה של המאה ה-19 וואן דר ואלס לא הזכיר דבר עליהם מעבר לפיתוח היסודי של קשרי ואן דר ואלס.
הקבוע השני מייצג את הנפח של קשרי ואן דר ואלס ביחס לאטומים/מולקולות.
כאשר גזים מתעבים ויוצרים נוזלים ולאחר מכן מתפתחים לכדי מצב צבירה מוצק, המולקולות צמודות האחת לשנייה.
ניתוח מבנה המולקולה הגאומטרי יכול להוביל לאומדן מדויק של המרחקים בין אטומים ממולקולות שכנות שאינן קשורות באופן כימי.
לינוס פאולינג ניתח מספר רב של מבנים כאלה והציג את 'רדיוס ואן דר ואלס' באטומים כמודל למטרות פיתוח מחקר שונות.
'רדיוס ואן דר ואלס' מגדיר רדיוס מינימלי לכל סוג אטום כך שאטומים אחרים שאינם מחוברים בסביבה אינם יכולים להימשך לאטום המדובר.
לאחר פאולינג, הרמן בונדי גזר את רדיוס ואן דר ואלס להתאמה מדויקת עבור סוגי אטומים שונים ותרם לפיתוח של השימוש ברדיוס.
גזים ממשיים לא מתנהגים בדיוק כפי שמצפים מהם, ואף במקרים מסוימים הסטייה יכולה להיות גדולה מאוד.
לדוגמה, גזים אידיאליים לעולם לא יהיו נוזלים או מוצקים, לא משנה כמה הם יקוררו או יידחסו.
שינויים של משוואת הגז האידיאלי, כפי שגזר ואן דר ואלס, התכוונו לכך.
בהמשך למחקרו של ואן דר ואלס על אודות המולקולות והפרש מצבי הצבירה בהן, חקר גם קשרים בין מולקולריים.
ואן דר ואלס גילה את הקשר הבין מולקולרי הקרוי על שמו, קשר ואן דר ואלס.
לפי קשרי ואן דר ואלס אלקטרונים מתרוצצים באופן אקראי סביב גרעיני אטומים במולקולות, וכאשר מתקבצים רוב האלקטרונים בצד אחד של המולקולה נוצר קוטב מטען שלילי באותו הצד בעוד בצד שבו ישנו חיסרון באלקטרונים נוצר קוטב חיובי.
מצב זה הוא מצב של דו-קוטב רגעי, אשר נוצר באופן אקראי.
כאשר ישנה מולקולה נוספת אשר בתנועה הקרבה לעבר המולקולה ובה הדו-קוטב רגעי, האלקטרונים בצידה של המולקולה הקרוב אל ריכוז האלקטרונים בתוך המולקולה בעלת הדו-קוטב הרגעי נדחים, וכך נוצר גם במולקולה הקרבה מצב דומה של דו-קוטב רגעי.
קשרי ואן דר ואלס קיימים בכל צביר מולקולות, ובהמשך התגלה כי במולקולות בעלות אלקטרושליליות גבוהה במיוחד (כוללות אטומים של חמצן O או חנקן N ואו פלואור F), ייתכן ויתקיים בנוסף לכך גם קשר מימן, החזק יותר מקשר ואן דר ואלס ממוצע.
עוצמת קשרי ואן דר ואלס נמדדת בידי גודל ענן האלקטרונים.
ככל שהקשרים המולקולריים חזקים יותר נדרשת אנרגיה רבה יותר להבאת המולקולות לכדי רתיחה, ומכאן להעברת מצב צבירה.
לאחר ענן האלקטרונים ישנם שני גורמים נוספים המשפיעים על חוזק קשרי ואן דר ואלס אך באופן חלש יותר: הקוטביות של המולקולות וההסתעפות של המולקולות - משמע שטח הפנים של שתי המולקולות אשר במגע אחת עם השנייה.
כל עוד ההסתעפות גבוהה יותר, כך עולה טמפרטורת הרתיחה.
הנחה נוספת לגבי גזים אמיתיים שקבע ואן דר ואלס הייתה שכל הגזים במצבים התואמים צריכים להתנהג באופן דומה.
המצב המקביל בו בחר ואן דר ואלס להשתמש להוכחת הטענה היה מצב מופחת, המבוסס על סטיית תנאי החומר מהתנאים היסודיים שלו.
במסגרת חוק המצבים ההדדיים קבע ואן דר ואלס כי החוק תקף באופן אוניברסלי על כל הגזים.
אף על פי שהלחצים והנפחים בפועל עשויים להיות שונים, נאמר כי שני גזים נמצאים במצבים מקבילים אם הלחץ, הנפח והטמפרטורה המופחתים שלהם זהים.
ואן דר ואלס בכך טען כי מצבם של הגזים והנוזלים פחות או יותר זהה, למעט גורם הדחיסות שקשור לנקודה הקריטית של החומר.
גורם הדחיסות בנקודה הקריטית של החומר, אשר הוגדר לפי ואן דר ואלס במשוואה להלן: , כאשר מייצג את הנקודה הקריטית, מוערך להיות לקבוע עצמאי מכל מצב מקביל בין שני גזים שונים והיוצא דופן בחישוב חוק המצבים ההדדיים.
לפי המשוואה היא הטמפרטורה של הנקודה הקריטית, היא לחץ הנקודה הקריטית, היא הנפח של הנקודה הקריטית, הוא קבוע הגז ו- היא המסה של המולים.
יוהנס גנספלייש צור לאדן צום גוטנברג היה ממציא גרמני, אביה של מהפכת הדפוס, המצאה הנחשבת בעיני רבים להמצאה החשובה ביותר באלף השני לספירה.
בסין היה הדפוס ידוע מאות שנים קודם לכן: בי שנג (Bì Shēng) המציא בשנת 1030 מכבש דפוס, אך ההמצאה הסינית לא זכתה לשימוש רחב ולא התפשטה ברחבי העולם.
לכך תרמו שתי סיבות: הכתב הסיני דרש אלפי סימנים שונים ולכן לא היה נוח למימוש כסדר דפוס, ובנוסף לכך ההמצאה הסינית לא כללה תהליך הפקה תעשייתי, זול ומהיר של אותיות הסדר.
עד המצאתו של גוטנברג הועתקו ספרים במערב בהעתקה ידנית, בעבודת נמלים.
שיטה נוספת שהייתה נהוגה בזמנו הייתה חריטת אותיות על גבי לוחות עץ ומלויים בדיו, שיטה שאפשרה יצירת ספרים מהר יותר מכתיבתם ביד, אולם כל לוח עץ איפשר לייצר מספר מועט של דפים.
על מנת לפתור מצב זה צריך היה גוטנברג לשלב מספר המצאות:
תבנית יציקה, שתאפשר להפיק עותקים רבים וזהים של אותיות בולטות.
בפתרון זה שילב גוטנברג טכניקה קיימת בסידור מכני משלו, שיצר אותיות זהות בגבהן אך אפשר שינוי רוחב.
סגסוגת מתאימה לאותיות סדר דפוס, נוקשה דיה לעמוד בלחץ מכבש הדפוס, גמישה דיה לאפשר לחץ אחיד על פני כל משטח הדפוס, קלה למיחזור ובעלת נקודת היתוך נמוכה יחסית.
זהו פיתוח בלעדי של גוטנברג, ולמעשה משתמשים בסגסוגת שפיתח (בשינויים קלים) עד ימינו.
ייתכן שגוטנברג שמע קודם לכן על ההמצאה הסינית, אך לאור מבנה המכבש שפיתח האפשרות הסבירה ביותר היא ששינה את מבנה מכבש היין שהיה מקובל ונפוץ באזור הולדתו.
גוטנברג נולד בעיר מיינץ שבאימפריה הרומית הקדושה תחת השם יוהנס גנספלייש, אך כיוון ששם אמו היה גוטנברג והיא הייתה השריד האחרון של משפחתה, אימץ גוטנברג את שם משפחתה.
הוא למד צורפות ובמקביל פיתח את תורת הדפוס הסודית שלו, שאותה חלק רק עם חברים קרובים.
נראה שאת המצאתו הגדולה המציא בעיר שטרסבורג, בסביבות שנת 1436. גולת הכותרת של מפעל הדפוס שלו הייתה מהדורת התנ"ך והברית החדשה שהדפיס, שהייתה ידועה במשך הדורות כ"תנ"ך גוטנברג" או כ"תנך מזארין" (Mazarin Bible).
גוטנברג היה איש עסקים כושל.
לצורך פיתוח הדפוס הוא לווה כספים רבים, ומייד עם תום הפיתוח הוא נדרש להחזירם, טרם הספיק להפיק הון ממפעל חייו.
לשברונו נאלץ למסור את מפעל הדפוס שלו כתמורה לחוב.
ממהלומה זו לא התאושש עד יום מותו.
על שמו נקרא פרויקט גוטנברג, שמטרתו יצירת ספרייה אלקטרונית חופשית באינטרנט, של ספרים קיימים מתוך הקלאסיקה האנגלית והעולמית.
לאור תרומתו להתפתחות האנושות נקרא רחוב על שמו ב"קריית-המדע" בנתניה.
יוהנס הרביעי (11 ביולי 1837 – 10 במרץ 1889) נולד בשם קאסה מרצ'ה, היה קיסר אתיופיה בשנים 1872–1889. יוהנס המשיך את ניסיונו של תוודרוס השני לאחד מחדש את אתיופיה, לסיים את תקופת השופטים באתיופיה (זמנה מספנט) ונלחם כל חייו לשימור עצמאות ממלכתו.
הוא השמיד גדוד איטלקי בדוגלי, הביס פעמיים את המצרים, ומצא את מותו בקרב מטמה נגד המהדיסטים הסודאנים.
פירוש השם יוהנס בשפת הגעז הוא "יוחנן".
יוהנס נולד בשם קאסה מרצ'ה כבנו הצעיר של שום תמביין דג'אזמאץ' מרצ'ה וולדה קידנה מאשתו וויזרו אמטה סלאסי, בעיירה מאי באחה שבתמביין ב-11 ביולי 1837. ייחוסו של מרצ'ה היה לראס מיכאל סהול דרך אמו.
כך הוא טען לכתר קיסר אתיופיה, ונכנס לעימותים עם הקיסרים תוודרוס השני ותקלה גיורגיס השני.
דג'אזמאץ' קאסה היה אויב מושבע של תאודרוס,
ותמך פוליטית ולוגיסטית בבריטים שבאו להילחם ולהביס את תאודרוס ב-1868.
יריבותו של דג'אזמאץ' קאסה עם וגשום גובזה הייתה מורכבת במיוחד, מפני שאחותו דינקינש מירצ'ה הייתה נשואה לווגשום גובזה.
ב-1868 ווגשום גובזה הכריז על עצמו קיסר עם שם המלכות תקלה גיורגיס השני בסקוטה שבמחוז וג.
אולם כיוון שלפני זמן קצר נפטר האבונה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לא היה מי שיכתירו כראוי.
על מנת שקאסה יכיר בו כקיסר הוא נתן לדג'אזמאץ' קאסה את התואר "ראסיה מקונניט"-ראש האצילים,
קאסה התחיל להישתמש בתואר זה, אבל לא קיבל את טענת תקלה גיורגיס לכתר,
תקלה גיורגיס השני בא בקשרי נישואין עם ראס אדל של גוג'אם ומנליק נגוס שוואה, הכניע את וואלו בכח ולאחר שחיזק את מעמדו יצא למסע צבאי נגד קאסה בשנת 1871.
שני הצבאות נפגשו לקרב באדווה ב-11 ביולי אותה שנה.
קאסה שאימן היטב את צבאו בעזרתו של ההרפתקן הבריטי ג'ון קירקהום (John Kirkham), ואשר היה מצויד בנשק חדיש שהשאירו לו הבריטים, הביס ושבה את תקלה גיורגיס ולבסוף הדיח אותו.
תקלה גיורגיס מת בשבי לאחר שנה; לאחר מותו אלמנתו המלכה דינקינש מרצ'ה עברה להתגורר במקלה בחצר המלוכה של אחיה הקיסר החדש יוהנס הרביעי, והמשיכה לשאת בתואר המלכה כל תקופת מלכותו.
לאחר הבסת תקלה גיורגיס, יוהנס ביקש מהכנסייה הקופטית במצרים לשלוח ארבעה בישופים (דבר יוצא מגדר הרגיל כי בדרך כלל נשלח רק בישוף אחד).
הכנסייה הסכימה ושלחה את :אטנטווס (שימש כארכיבישוף של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ומושבו היה בחצר המלוכה במקלה), מתאוס (התמנה לבישוף שואה), פטרוס (התמנה לבישוף של גוג'אם), ומרקוס שיועד לגונדר, אבל כיוון שניפטר זמן קצר אחרי הגעתו לאתיופיה תחום אחריותו נוסף לזה של אטנטווס.
לאחר מכן אטנטווס הכתיר את קאסה ב-12 בינואר 1872 בעיר אקסום.
הוא לקח את שם המלכות והתואר: יוהנס הרביעי, בחיר האלוהים, נגוס ציון, ומלך המלכים של אתיופיה.
כך היה הראשון שהוכתר באותה עיר היסטורית מאז שהוכתר בה פאסילידס ב-1632, ואשר היה האחרון שהשתמש בתואר נגוס ציון (מלך ציון).
ליוהנס הרביעי היה יתרון על פני כל יריביו הפנימיים האחרים.
על מנת לפצות ולפייס את אלו שתמכו בו, הקיסר הכתיר את ראס עדל למלך גוג'אם והומלך בשם "תקלה היימנות" וגוג'אם נהפכה לממלכותו שלו ולצאצאיו.
יוהנס גייס כספים לבנית קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית בירושלים, והבניה החלה בשנת 1882. לאחר מותו, בשנת 1893 התקיים טקס חנוכת הבית.
במשך כל תקופת שלטונו יוהנס היה עסוק בהגנת הגבול הצפוני של אתיופיה.
בהתחלה היה זה ח'דיו איסמעיל פאשה ממצרים, שחלם על אימפריה שתקיף את כל המדינות ששכנו לאורך הנילוס.
למצרים היה קשר עם מנליק מלך שוואה והם עודדוהו למרוד ביוהנס, אולם לאחר שהמצרים באו דרך נמל זיילה וכבשו את הרר ב-11 בינואר 1875 חל נתק ביחסים מכיוון שיוהנס ומנליק החשיבו את הארר כמחוז מורד ששייך לאתיופיה.
לאחר מכן המצרים התקדמו ממאחזיהם שהשתרעו לאורך החוף סביב נמל מאסוואה (מסווה) לרמת אריתריאה.
יוהנס ביקש מהבריטים שירסנו את התוקפנות של הח'דיו שהיה בעל בריתם.
יוהנס הבין במהרה שהבריטים לא מתכוונים לעשות דבר בנידון ולכן גייס את צבאו ויצא להילחם.
שני הצבאות ניפגשו לקרב בגונדית (מכונה גם גודה גודה)
המצרים היו נלכדו בעמק והיו מוקפים ברובאים אתיופים מסביב להרים בסופו של הקרב כמעט כל הצבא המצרי הושמד ביחד עם מפקדים ממוצא אמריקאי ואירופי.
לאחר התבוסה החדיב שלח כח צבאי שני לנקום את ההפסד בגונדת אך המצרים הובסו שוב בקרב גורה (ב־7–9 במרץ 1876).
לאחר שובו של הקיסר עטור בתהילת הניצחון על מצרים מנליק נכנע ונשבע אמונים לקיסר, וכן בנו של יוהנס ראס אראייה סלאסייה נישא לזאודיתו (בעתיד קיסרית אתיופיה לאחר הדחת ליג' אייאסו) בתו של מנליק.
הוא גם ארגן מפגש על של מנהיגי אתיופיה בוואלו לדון בענייני דת.
יוהנס ציווה על מוסלמי וואלוו להיטבל לנצרות תוך שישה חודשים או שיאבדו את רכושם, וכן דרש ממנליק שיגרש את המיסיונרים הקתולים שנמצאים בתחום שליטתו.
אימאם מוחמד עלי מוואלוו התנצר וקיבל את התואר ושם ההטבלה: ראס מיכאל (בעתיד נגוס מיכאל ואביו של ליג' אייסו) התחתן עם בתו של מנליק, שוארגה.
מוחמד אחמד, מנהיג מוסלמי בסודאן תחת שלטון מצרים, טען שהוא המהדי, הרים את נס המרד נגד הכיבוש המצרי ואף הצליח לגרש את כוחות מצרים, מלבד כוחות מבודדים בדרום סודאן שהיו לכודים.
יוהנס הסכים לבקשת הבריטים לפנות את הכוחות הלכודים דרך השטח האתיופי, ובתמורה הבריטים הבטיחו לתת לו את מאסאווה ושטחים נוספים סביבה לאורך החוף, בהם מצרים החזיקה.
להבנה זו ניתן תוקף רשמי כאשר הבריטים ויוהנס חתמו על ההסכם המכונה הסכם היוויט.
התוצאה המיידית הייתה הפניית הזעם של תנועת המהדי כלפי אתיופיה.
יוהנס ניסה להגיע להבנות עם האיטלקים כדי שיוכל להתפנות לאיום המהדיסטי, זאת על אף שהאיטלקים עודדו את כל מתנגדיו וציידו אותם בנשק, וכן ניסו להתקדם יותר לתוך השטח האתיופי.
באחת ההתקדמויות האלה השמיד ראס אלולה גדוד איטלקי (קרב דוגאלי).
בנוסף צצו בעיות פנים כאשר מלכי שאווה וגוג'ם מרדו ביוהנס.
יוהנס חיסל בברוטליות את המרידה בגוג'ם, אולם לפני שהתפנה לטפל בשאווה הוא עודכן שהמהדיסטים כבשו את גונדר ושרפו את כנסיותיה.
יוהנס היה צריך להתמודד עם שלוש בעיות בבת אחת: האיום האיטלקי בצפון, המרידה של מנליק והפלישה הסודאנית.
הוא בחר לטפל קודם במהדיסטים, ויצא בראש צבאו צפונה מגוג'ם לכיוון גונדר (בכך הפקיר למעשה את החזית נגד האיטלקים).
יוהנס נהרג בפלישה של המהדיסטים (בהנהגת "הח'ליפה" עבדאללהי אבן מוחמד היורש של המהדי מוחמד אחמד) בקרב מטמה ב-9 במרץ 1889. הוא נפגע מצלף במהלך הקרב, על ערש דווי הוא הכריז על אחיינו הראס מנגשה שבעצם היה בנו כיורש העצר (בנו המבוגר ראס אראייה סלאסייה מת לפני מספר שנים ממחלה).
הוא מת לאחר מספר שעות.
אף על פי שהאתיופים כמעט והכריעו את הקרב, השמועה על מות יוהנס ערערה את המורל ואיפשרה למהדיסטים לערוך התקפת נגד במהלכו הצליחו לפזר את הצבא האתיופי.
למרות ניסיון של אצילים בהנהגת ראס אלולה לקדם את טענת ראס מנגשה יוהנס לכתר, רבים מקרובי יוהנס שבאנדרטה ותמביין התנגדו.
רבים סירבו לקבל את מנגשה כבנו של יוהנס מכיוון שהכירוהו זמן רב בתור אחיינו מתחרהו מנליק שטען לכתר עוד בתקופת אביו של מנגשה הצליח להשיג את תמיכת רוב אצילי אתיופיה והוכתר כקיסר.
תיגראי נכנסה לתוהו בבוהו ומרידות במנגשה.
לאחר מות יוהנס השפעת התיגרינים בשלטון קטנה.
האיטלקים כבשו את כל השטחים שמעבר נהר המארב ויצרו את הקולוניה אריתריאה (מנליק הכיר בשטחים אלה בהסכם אוצ'ילי) ומאוחר יותר הובסו על ידי מנליק במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בניסיונם להתקדם לתוך אתיופיה.
מתקופת מנליק ועד נפילת המלוכה ב-1974 צאצאי יוהנס היו נסיכי תיגראי.
ליוהנס שרדו שני בנים בנו הבכור ראס אראייה סלאסיה ילד את ראס גוגסה אראייה בנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה גוגסה שלט במזרח תיגראי מ-1930 ואילך והיתחתן עם ביתו של היילה סלאסי הנסיכה זנבוורק היילה סלאסיה
ב-1936 לאחר מות אשתו דג'אמאץ' היילה סלאסיה בגד במדינתו והצטרף לאיטליה הפאשיסטית נגד אתיופיה.
כאשר נפוצה השמועה על בגידתו אנשי מקלה בזזו את הבית שלו.
בתקופת הכיבוש האיטלקי הוא הועלה לדרגת ראס על ידי "מלך איטליה באתיופיה" אולם לאחר שחרור אתיופיה ב-1941 הוא הושם במעצר בית וקיבל יחס של בוגד, הוא מת זמן קצר לאחר ששוחרר מהמעצר על ידי שלטון הדרג ב-1974
בנו השני והיותר מוכר ראס מנגשה סיים את חיו במעצר בית בגלל מרידות חוזרות ונשנות במנליק השני.
בנו של מנגשה ראס סיום היה בהתחלה שליט מערב תיגראי אולם, בעקבות בגידת דודנו דג'אזמאץ' היילה סלאסיה הוא נהפך לשליט כל תיגראי בשנת 1936.
היא פיקד וניהל קרבות נגד האיטלקים אולם בסוף הוא ניכנע לאיטלקים, רוב תקופת הכיבוש האיטלקי היה נתון במעצר בית באדיס אבבה.
בעקבות חזרת הקיסר היילה סלאסיה לאתיופיה ותום הכיבוש האיטלקי ב-1941, ראס סיום חזר לשלוט בתגראי והוכר כשליט הבלעדי של המחוז.
ראס סיום מנגשה נהרג באירועי ניסיון ההפיכה של המשמר הקיסרי ב-1961. בנו מנגשה סיום ירש את מקומו ושלט בתגראי עד עליית שלטון הדרג באתיופיה ב-1974.
ראס מנגשה סיום הקים את הארגון האיחוד הדמוקרטי-אתיופי (EDU) כדי להילחם בשלטון הדרג, וזוהי המפלגה הוותיקה ביותר באתיופיה.
ראס מנגשה נישא לנסיכה אידה דסטה נכדתו של הקיסר היילה סלאסיה, והוא ראש הענף הטיגריני של השושלת הסולומונית.
יוהנס הרביעי נתפס על ידי האתיופים כפטריוט גדול וקדוש מעונה (לאחר מותו הוכרז קדוש על ידי הכנסייה האתיופית) לארצו ולדתו, אולם המוסלמים זוכרים לו את מסע הניצור בכפייה ולכן נתפס בעיניהם כלא סובלני לדתם וכתוקפן .
יוהנס אקארד היה מלחין ומנצח גרמני, שחיבר מוזיקה כנסייתית.
יוהאן אקארד נולד במילהאוזן, תורינגיה, גרמניה.
בגיל שמונה-עשרה נסע למינכן והיה שם לתלמידו של אורלנדו לאסוס.
בחברתו, כך סבורים, ביקר בפריז, אבל בשנת 1574 היה שוב במילהאוזן, שם התגורר במשך ארבע שנים וערך, יחד עם יוהאן פון בורגק, מורו הראשון, קובץ של שירי קודש בשם "קרפונדיה סאקרה הלמבולדי" (1577).
זמן קצר אחר כך השיג מינוי כמוזיקאי בביתו של יאקוב פוגר, בנקאי מאאוגסבורג.
בשנת 1583 התמנה לעוזר מנצח ובשנת 1599 למנצח בקניגסברג אצל גאורג פרידריך מרגראבה מברנדנבורג-אנסבאך, האדמיניסטרטור של פרוסיה.
בשנת 1608 זימן אותו הנסיך-הבוחר יואכים פרידריך לברלין כמנצח ראשי, אבל במשרה זו כיהן רק שלוש שנים, עד מותו בקניגסברג בשנת 1611.
כל יצירותיו של אקארד ווקאליות - שירים, קנטטות וכוראלים לארבעה או חמישה קולות ולעיתים אפילו שבעה, שמונה ועד תשעה קולות.
המבנה הפוליפוני שלהם הוא מעשה אמנות מפליא ועדיין מעורר את התפעלות המוזיקאים.
עם זאת, יצירותיו חדורות רגש דתי אמיתי.
המוזיקה שלו למילים של מרטין לותר, Ein feste Burg ist unser Gott ("מבצר עוז הוא אלוהינו") עודנה מקובלת על הגרמנים כהמנון הלאומי המייצג שלהם.
אקארד והאסכולה שלו קשורים לאין הפרד עם תולדות הרפורמציה.
רבים מקבצי השירים של אקארד אבדו.
יוהנס אוקכם (בפלמית: Johannes Ockeghem; 1410?
– 1497) היה מחשובי המלחינים בדור השני של האסכולה הפרנקו-פלמית.
אוקכם נחשב למלחין החשוב ביותר בין גיום דופאי וז'וסקן דה פרה, והיה למוזיקאי המפורסם ביותר ברחבי אירופה במחצית השנייה של המאה החמש עשרה.
תאריך לידתו שנוי במחלוקת, במקורות שונים הוא מתוארך לשנת 1410 ובאחרים עד שנת 1430.
מחקרים אחרונים קובעים, כי אוקכם נולד בסיינט-חיסליין (כיום סן-גיסלן בוולוניה), אולם ביוגרפיות מוקדמות קובעות שנולד או בעיר שעל שמה נקרא או בדנדרמונדה, בדרום פלנדריה.
כרוב מלחיני התקופה, החל אוקכם את דרכו המוזיקלית כנער מקהלה.
התיעוד הראשון של פעילותו המוזיקלית מגיע מן הקתדרלה של אנטוורפן, שם הועסק בשנים 1443 ו-1444. בין השנים 1446 ו-1448 הועסק אוקכם על ידי שארל הראשון, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1452 עבר לפריז לכהן כמנהל מוזיקלי של מקהלת הקפלה בחצר המלכים שארל השביעי ולואי האחד עשר.
הוא שב לצרפת ומת בטור, זאת לאחר שמילא משימה דיפלומטית בספרד, לארגן את חתונתה של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
אוקכם לא היה מהפכן ביצירתו, אך לא נטה גם ליתר-שמרנות והשכיל למזג התפתחויות חדשות ביצירותיו.
מעט מאוד מיצירותיו שרדו - 14 מיסות (אחת מהן רקוויאם, ראו: רקוויאם (אוקכם)), תפילת קרדו נפרדת, 5 מוטטים וכ-21 שנסונים.
אוקכם היה מפורסם מאוד באירופה בזכות המוזיקה המרשימה שלו ושליטתו הטכנית הפנומנאלית, המודגמת בבירור ב'מיסה פרולטיונום', וכן היה בעל השפעה מוזיקלית מכרעת על ז'וסקן דה פרה, שלימים כתב מוטט להנצחתו (נימפות היער).
אוקכם, שהיה מפורסם כזמר בס, נבדל משאר מלחיני האסכולה הנדרלאנדית עקב שימושו בבס אקטיבי, הן בריתמיות והן במנעד.
יוהנס השלישי (ג'ון השלישי) היה קיסר אתיופיה לסירוגין בין 1840–1851 היה בנו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון, קיסר זה היה "קיסר בובה" והאימפריה האתיופית נשלטה באופן מעשי על ידי סגן הקיסר עלי השני.
על השני גם הכריח את יוהנס לשאת את אמו לאישה, הקיסרית מנן ליבן אמדה שמשלה ביד רמה הן על בנה והן על בעלה השני, הקיסר.
בזמן המאבק בין עלי השני ויריבו הדאג'זמץ וובה היילה מריאם של סאמיאן, הקיסר יוהנס הודח והושב מספר פעמים בין 30 באוגוסט 1840–1851 והתחלק עם דודנו סהלה דנגל בשלטון.
ההדחה הראשונה של יוהנס הייתה באוקטובר 1841 בגלל תמיכתו בדאג'זמץ וובה לאחר מכן הוא הוחזר ב-1845 ואז שוב הודח והוחזר ב-1850 מסיבה לא ידועה.
ההיסטוריון ארנסט וואליס באדג' מתאר את יוהנס כך:
לפי דונלד כראמאי יוהנס הושפע מחדירת המיסיונרים הקתולים ושיתף פעולה עם האיטלקי ג'סטין דה ג'קוביס ובכך הוטבל לנצרות קתולית.
לא הרבה ידוע על שלטונו וגורלו של יוהנס.
ידוע שיוהנס שלט כקיסר ב-18 ביוני 1847 בזמן שאשתו מנן נלחמה עם כוחות צבא בחופו הצפוני של אגם טאנה כנגד קאסה היילו מקווארה, בקרב זה היילו ניצח לכד את הקיסר ואשתו ולאחר מכן שחרר אותם בתמורה לתואר דאג'זמץ ובתמורה לשטחיו של ראס קינפו בגוג'אם לאחר שזה מת לא מזמן.
מקור נוסף מתאר שיוהנס הסכים לוותר על הכתר בתנאי שלא ייאחדו אותו עם אשתו ששנא אותה.
לאחר הדחתו הסופית מהכתר, יוהנס חי חיי פשטות וב-1856 מספר גורמים קתולים באתיופיה ניסו לשכנעו לחזור לשלטון אבל הוא התעניין יותר בעלייה לרגל לירושלים, שנתיים לאחר מכן יוהנס נהפך לנאמנו של הקיסר החדש תוודרוס השני ולבסוף הוטבל חזרה מהקתוליות לכנסייה האתיופית.
אחד מהמסמכים ששרדו מה-11 ביוני 1869 מתארים בקשה מקיסר צרפת, נפוליאון השלישי לעזרה כלכלית.
יוהנס הראשון (בגעז: ዮሐንስ, גרסה אתיופית של השם יוחנן) מכונה גם בשם ג'ון הראשון הוכתר בשם אאילף סגד - "לו סוגדים אלפים", קיסר אתיופיה 1667–1682 בנו הרביעי של הקיסר שקדם לו פאסילידס.
יוהנס הוכתר לקיסר בעקבות מועצה שנתמתה לאחר מות אביו ונבחר לקיסר בתמיכתו של בלאטנה מלאקה קראסטוס.
עקב המחלוקת הדתית שגרמו המיסיונרים הקתולים בתקופת סבו סוסוניס, יוהנס נהג בהם בקשיחות.
בשנת 1669 הוא פקד על גראזמאץ' מיכאל לגרש את כל הקתולים שלא אימצו את דוקטרינת הכנסייה האתיופית לסנאר.
שישה פרנציסקנים שנשלחו על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי להמרת האתיופים לקתוליות הוצאו להורג בפקודת הקיסר.
כתוצאה מכך הקיסר העדיף אורחים ארמניים שמבחינה דתית היו קרובים לכנסייה האתיופית.
ארמניה בתקופה זו שלחה מספר שליחויות דיפלומטיות וב-1679 הקיסר יוהנס קיבל את הבישוף הארמני אווסטאווס.
בתקופת יוהנס גדל הוויכוח על טבעו של ישו הנוצרי והוקמה מועצה שתפתור את וויכחי הדת.
הנזירים מגוג'אם שבראשם עמד אווסטאווס הארמני טענו שישו נצלב והתאחד עם אביו טענה הנקראת בגעז קאבט - משיחה טענה שנתמכה גם על ידי בנו של הקיסר ייאסו מנגדם עמדו נזירי דברה ליבנוס משוואה שעמדו על דעתם המסורתית.
ארנסט וואליס באדג' טוען שהקיסר תמך בדוקטרינת הקאבט בגלל שבנו תמך בה, אך על פי חוקרים אחרים הקיסר תמך בדוקטרינה זו משום שגוג'אם הייתה מחוז חשוב וכדי לא לגרום לקרע בעם.
יוהנס השני (געז: ዮሓንስ, עברית: יוחנן השני) קיסר אתיופיה 7 במאי - 18 באוקטובר 1769, מקיסרי השושלת הסולומונית, בנו של ייאסו הגדול ואחיהם של הקיסרים תקלה היימנות הראשון, דווית השלישי ובקפה.
בעקבות רצח יואס הראשון, ראס מיכאל סהול שחרר מבית הכלא המלכותי בוואחני את דודו של יואס הראשון, יוהנס, שהיה זקן והציגו למועצה בתור הקיסר הבא.
כשחבר המועצה הסתייג מהכתרתו מכיוון שכשיוהנס ניסה לברוח מוואחני כרתו לו את אחת מידיו, השיב ראס סהול שאם הקיסר יתקשה לעלות על גב סוסו, סהול עצמו יעזור לקיסר.
סהול חיתן את יוהנס עם אחת מנכדותיו הצעירות וולאטה סלאסי.
יוהנס גירסינג (בדנית: Johannes Hjalmar Giersing ; 18 בנובמבר 1872 - 11 בנובמבר 1954), שחמטאי דני שהיה פעמיים אלוף דנמרק בשחמט בשנים (1915 ו-1918) ואלוף ארצות הצפון בשנת 1903.
בתחילת הקריירה השחמטאית שלו חלק מקום 4-5 בתחרות קופנהגן 1895 (ניצח: אנדראס רוזנדל ).
גירסינג היה פעמיים אלוף דנמרק בשחמט בשנים 1915 ו-1918 והגיע למקום השלישי באליפות דנמרק לשנת 1925 (ניצח: אריק אנדרסן).
יוהנס הווליוס או יאן הווליוש היה אסטרונום פולני וכן חבר מועצת העיר גדנסק, אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
כאסטרונום נחשב הווליוס כמייסד תחום המיפוי הטופוגרפי של הירח.
כמו כן עסק במיפוי שמי הלילה והגדיר עשר קבוצות כוכבים חדשות, מהן שבע נמצאות בשימוש האיגוד האסטרונומי הבינלאומי, וגילה את קיומו של מירה - הכוכב המשתנה הראשון שזוהה ככזה.
הווליוס נולד בשנת 1611 בעיר גדנסק למשפחת מבשלי בירה ממוצא בוהמי.
עם סיום בית הספר בשנת 1630 הוא למד פילוסופיה של המשפט בעיר ליידן ולאחר מכן נדד באנגליה ובצרפת עד שבשנת 1634 חזר לגדנסק והשתקע בה.
שנה לאחר מכן הוא התחתן עם קתרינה רבשקה שגרה בשכנות אליו ובשנה שאחריה הצטרף לגילדת מבשלי הבירה, שבראשה עמד משנת 1643. משנת 1651 היה גם חבר במועצת העיר גדנסק.
בשנת 1662 נפטרה אשתו ובשנה שאחריה הוא נישא בשנית לאליזבת קופמן שנחשבת לאחת מהאסטרונומיות הראשונות וגם הוציאה לאור חלק מספריו לאחר מותו בשנת 1687.
החל משנת 1639 עסק הווליוס במחקר אסטרונומי.
לשם כך בנה על גג ביתו מצפה שכלל טלסקופ, אותו תכנן ובנה בעצמו.
בשנים 1641–1647 הוא התמקד בחקירת השמש והירח - הוא תיעד את כתמי השמש, מיפה את פני הירח וגילה את תנועת הליברציה שלו.
בשנת 1647 הוא פרסם את תוצאות מחקריו על הירח בספר Selenographia, sive Lunae descriptio אותו הקדיש למלך האיחוד הפולני-ליטאי ולאדיסלב הרביעי ושהקנה לו פרסום רב בקרב מדעני התקופה.
בשנים שלאחר מכן הוא עסק במיפוי של שמי הלילה, גילה ארבעה שביטים בשנים 1651, 1661, 1672 ו-1677 שמחישוב מסלוליהם הגיע למסקנה ששביטים יכולים לנוע במסלולים פרבוליים סביב השמש.
בשל תרומתו למדע הוא צורף בשנת 1664 כחבר הפולני הראשון בחברה המלכותית ובשנת 1678 זכה לביקור מלכותי של מלך פולין יאן סובייסקי.
ב-26 בספטמבר 1679 פרצה שרפה שכילתה את מצפה הכוכבים של הווליוס על כל הציוד והספרים שהיו בו.
הוא שיקם את המצפה תוך זמן קצר וקרא את קבוצת הכוכבים סקסטנט לזכר הציוד שאבד לו.
חוץ מקבוצה זו, הווליוס גם הגדיר את הקבוצות כלבי ציד, לטאה, אריה קטן, לינקס, שועלון ומגן שנקרא במקור "מגן סובייסקי" לציון הניצחון של יאן סובייסקי בשנת 1683 על הטורקים בקרב וינה.
דה קלרק נולד לכומר וילם דה קלרק ולרעייתו אלטה יוהנס ואן רוי ב-22 ביולי 1903 בבורגרסדורפ.
תקופת ילדותו עברה עליו בפוטשפסטרום, בדרום-מערב טרנסוואל, שם גם השלים את לימודיו האוניברסיטאיים בשנת 1926. ב-27 באפריל 1927 נשא את הנדרינה קורנליה קאוצר.
לשניים נולדו שני בנים, וילם יוהנס ופרדריק וילם - לימים נשיא דרום אפריקה.
בין 1927 ל-1945 פעל דה קלרק בנילסטרום ובויטווטרסרנד.
שימש מורה בכיר בבית ספר, ומזכיר של ארגון עובדים לבנים.
בינואר 1947 מונה לתפקיד מזכיר אדמיניסטרטיבי של המפלגה הלאומית במחוז ראנד, ובשנת 1948 למזכ"ל המפלגה הלאומית בטרנסוואל.
בין 1949–1955 כיהן כחבר במועצת הפרובינציה של טרנסוואל.
בשנת 1954 נבחר דה קלרק לסנאט ומונה לתפקיד שר העבודה והעבודות הציבוריות בממשלת גיסו יוהנס סטריידום.
המינוי עורר מחלוקת ציבורית בשל הקרבה המשפחתית בין השניים.
דה קלרק כיהן כשר גם בממשלות הנדריק פרוורד וג'ון פורסטר עד לשנת 1969. במסגרת תפקידו כשר החינוך סייע לייסד את האוניברסיטה של ראנד (Afrikaans University of Rand) ואת אוניברסיטת פורט אליזבת, בעודו מכהן כנשיא אוניברסיטת פוטשפסטרום.
דה קלרק דחה פעמיים פניות לכהן כנשיא הרפובליקה (ב-1967 וב-1968).
בין 1969 ל-1976 כיהן כיושב ראש הבית העליון של הפרלמנט של דרום אפריקה.
מכוח תפקידו זה כיהן כנשיא דרום אפריקה לתקופת ביניים בשנת 1975.
יוהנס גאורג בדנורץ הוא פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה (1987) על גילוי מוליכי על בטמפרטורה גבוהה.
גאורג בדנורץ נולד בנורדריין-וסטפאליה, גרמניה לאנטון ואליבת בדנורץ.
ב-1968 הוא החל ללמוד מינרלוגיה באוניברסיטת מינסטר.
אחרי שעבד זמן קצר במעבדה של IBM בציריך, הוא החל לעבוד על הדוקטורט שלו במעבדה לפיזיקת מצב מוצק במכון הטכנולוגי של ציריך תחת פיקוחם של הייני גרייניצ'ר ואלכסנדר מילר (שבנוסף להיותו פרופסור במכון הטכנולוגי ציריך עבד גם ב-IBM).
ב-1982 הוא חזר לעבוד במעבדת המחקר של IBM והצטרף למילר במחקרו על מוליכי על.
הגילוי הזה הוביל למחקרים נוספים של הולכת על בטמפרטורה גבוהה על חומרים נחושתיים עם מבנים דומים ל-LaBaCuO, במהרה גילו תרכובות כמו BiSrCaCuO שהטמפרטורה הקריטית עבורו היא 107 מעלות קלוין וYBaCuO שעבורו הטמפרטורה הקריטית היא 92 מעלות קלוין.
יוהנס בלסקוביץ היה גנרל-אוברסט בורמאכט שלחם בקרבות בפולין, צרפת והולנד במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הועמד לדין על פשעי מלחמה ולפני פתיחת משפטו, התאבד.
בלסקוביץ נולד בכפר קטן בפרוסיה המזרחית לאחר סיום הפנימייה הצבאית הוא הצטרף ב-1901 לצבא הקיסרות הגרמנית.
במלחמת העולם הראשונה השתתף כמפקד פלוגה בחזית המערבית (פלנדריה ובבלקן.
אחר כך שירת במטה הכללי.
עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה שירת ברייכסווהר בתפקידי פיקוד ומטה שונים ועלה בסולם הדרגות.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאפריל 1935 מונה למפקד הקורפוס ה-2. ב-1936 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-1938 השתתף בכניסת הצבא הגרמני לאוסטריה (האנשלוס) וחבל הסודטים ובכיבוש צ'כוסלובקיה במרץ 1939. באוגוסט 1939, סמוך לפרוץ המלחמה, מונה למפקד הארמייה השמינית.
בפלישה לפולין עמד בלסקוביץ בראש הארמייה השמינית והגיע עימה לוורשה.
וב-27 בספטמבר 1939 קיבל את כניעת הצבא הפולני בעיר.
ב-22 באוקטובר 1939 הוא התמנה למושל הצבאי של פולין, הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
בלסקוביץ שלח דו"חות למפקד ה-OKH ולטר פון בראוכיטש ובהם הוקיע את "מעשי הזוועה הנפשעים של התהוללות וביזה שמבצעים אנשי אס אס, משטרה ומנהל" הוא גינה את "האינסטינקטים החייתים והחולניים" של אנשי האס אס שבגללם נטבחו עשרות אלפי יהודים ופולנים.
הדו"חות האלה נשלחו גם להנס פרנק, ריינהרד היידריך, היינריך הימלר ואדולף היטלר שכינה דו"חות אלה כ"ילדותיים".
בלסקוביץ נרשם ב"רשימה שחורה" והתקדמותו נעצרה.
בתחילת המערכה על צרפת עמד בלסקוביץ בראש הארמייה התשיעית שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות A, ולאחר כניעת צרפת מונה למפקד הצבאי בצפון צרפת, וב-24 באוקטובר 1940 מונה למפקד הארמייה הראשונה.
לאחר כיבוש "האזור החופשי" של צרפת של וישי בנובמבר 1942 (מבצע אנטון) הוא הועבר לשם כמפקד צבאי.
ב-8 במאי 1944 מינה אותו גרד פון רונדשטט למפקד קבוצת ארמיות G, והטיל עליו להגן על דרום צרפת מפלישת בעלות הברית.
ב-15 באוגוסט 1944 נחתו כוחות בעלות הברית בריביירה הצרפתית בין טולוז לקאן (מבצע דרגון).
בלסקוביץ שסבל מנחיתות בכוח אדם וללא הגנה אווירית, הצליח לבצע קרב נסיגה איטי ולהימנע מכיתור, עד שהצליח ליצור קו הגנה ובעלות הברית נעצרו כדי להתארגן.
על כך היטלר העניק לו את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
לאחר מכן כפה היטלר על בלסקוביץ לצאת להתקפה נגד רצונו, וכשההתקפה נכשלה הדיח אותו.
בינואר 1945 השתתף בלסקוביץ במבצע נורדווינד שנועד לתקוף את הארמייה האמריקנית השביעית באזור אלזס-לורן ולהקל על הלחימה בקרב על הבליטה.
זאת הייתה האופנסיבה הגדולה האחרונה של גרמניה בצרפת והסתיימה בכישלון, לואחריה הועבר בלסקוביץ להולנד.
בלסקוביץ התמנה למפקד קבוצת ארמיות H על החלק הצפוני של הולנד שעדיין לא נכבש.
הוא הטיל משמעת נוקשה על חייליו ופרסם פקודות בקשר להוצאה להורג של עריקים.
ברעב הגדול ששרר בהולנד ב-1945 הוא התיר לבעלות הברית להצניח מזון לאוכלוסייה האזרחית בהולנד.
באפריל 1945 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ב-5 במאי 1945 חתם בלסקוביץ עם הגנרל הקנדי צ'ארלס פולקס והנסיך ההולנדי ברנרד על כניעת הכוחות הגרמניים בהולנד.
לאחר הכניעה הוחזק בלסקוביץ במעצר כשבוי מלחמה.
הוא הובא למשפט בנירנברג במסגרת משפט הפיקוד העליון והואשם בהוצאה להורג של חיילים ואזרחים בצ'כוסלובקיה, פולין וצרפת.
ב-5 בפברואר 1948, לפני פתיחת משפטו, הוא השתחרר משומריו וקפץ ממרפסת אל מותו בחצר בית המשפט.
יוהנס הנס דניאל ינסן היה פיזיקאי גרעין וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1963 (ביחד עם מריה גופרט-מאייר).
יוהנס ינסן נולד ב-25 ביוני 1907 בהמבורג לגרנר קארל ינסן.
החל מ-1926 למד פיזיקה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת המבורג והשיג שם את הדוקטורט שלו בשנת 1932.
ב-1937 היה ינסן מרצה ללא שכר באוניברסיטת המבורג ובאותה תקופה החל לעבוד עם פול הרטק מנהל מחלקת כימיה פיזיקלית באוניברסיטת המבורג ויועץ לחימוש צבאי, ב-24 באפריל 1939 התקשרו השניים למשרד הרייך למלחמה כדי לספר להם על יישומים צבאיים אפשריים של תגובות שרשרת גרעינית.
שליטה צבאית על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, הידוע גם בשם מועדון האורניום, החלה ב -1 בספטמבר 1939, היום שגרמניה הנאצית פלשה לפולין.
אותו אחר הצהריים, אחד מהמנהלים, הביא את ינסן לתוך הפרויקט.
עיקר ענינו של ינסן היה בצנטריפוגות כפולות להפרדת איזוטופים של אורניום, ינסן פיתח צנטריפוגות כפולות המבוססות על תהליך נדנדה כדי להקל על השפעת ההפרדה.
ב-1941 היה ינסן פרופסור מן המניין לפיזיקה תאורטית במכון הטכנולוגי של הנובר (כיום אוניברסיטת הנובר), ובשנת 1946 הוא התמנה להיות פרופסור.
ב-1949 הוא התמנה פרופסור באוניברסיטת קרל, מאז 1969 הוא היה פרופסור אמריטוס והוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, אוניברסיטת אינדיאנה והמכון טכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1963 קיבל ינסן פרס נובל לפיזיקה ביחד עם מריה גופרט-מאייר על בניית מודלים של גרעין האטום.
יוהנס דה סקרובוסקו , ידוע גם בכינוי ג'ון מהוליווד, היה מלומד, נזיר ואסטרונום שלימד באוניברסיטת פריז.
הוא חיבר סקירה לא ארוכה (5,600 מילים) אודות הספרות ההודיות-ערביות (ה-Algorismus או De Arte Numerandi), שהפכה להיות החיבור הנפוץ ביותר בנושא, והביאה את הספרות לידיעת המלומדים באוניברסיטאות אירופה.
שנית, חיבר ספר לימוד בסיסי באסטרונומיה לסטודנטים (De sphaera mundi או Tractatus de sphaera), שהיה "ספר הלימוד הפופולרי ביותר לאסטרונומיה בסיסית באירופה, מימי הביניים ועד ראשית העת החדשה.
הספר נכתב ונכנס לשימוש בראשית המאה ה-13 באוניברסיטת פריז והחל להיעלם מבתי הספר בראשית המאה ה-17".
שלישית, בספרו הארוך והמקורי ביותר (De Anni Ratione או De Compotus Ecclesiasticus) פירט, כשלוש מאות שנה לפני החלת לוח השנה הגרגוריאני ובאופן מדויק, את הכשלים בלוח השנה היוליאני.
בנוסף, חיבר סקרובוסקו חיבור קצר על שעוני שמש (Tractatus de quadrante).
מעט מאוד ידוע לגבי חייו של דה סקרובוסקו.
פרשנו בן המאה ה-13, רוברטוס אנגליקוס (Robertus Anglicus) מציין שנולד באנגליה.
הכינוי Hollywood או Haly bush (יער קדוש) אינו אלא תרגום השם הלטיני לאנגלית.
לפי דיווח מן המאה ה-17, הגיע דה סקרובוסקו, שבמקור זה מתואר כסקוטי ב-5 ביוני 1221 לאוניברסיטת פריז, לא ברור אם כסטודנט או כמורה.
בשלב מסוים הפך למרצה למתמטיקה ולאסטרונומיה.
De sphaera mundi (על כדורי העולם) הנקרא גם Tractatus de sphaera (המאמר על הספֵירות) או, בפשטות ובקיצור De sphaera, הוא ספר לימוד בסיסי באסטרונומיה, שראה אור ב-1230 לערך.
הספר מבוסס על האלמגסט של תלמי מן המאה השנייה, עם השלמות ודיוקים על בסיס האסטרונומיה האסלאמית.
היה זה ספר הלימוד הנפוץ והמקובל ביותר לנושא באוניברסיטאות אירופה עד ראשית המאה ה-17, עת התקבלה באופן נרחב יותר התאוריה של קופרניקוס.
הספר הועתק בכמות רבה של כתבי יד עוד לפני המצאת הדפוס.
מהדורתו הראשונה בדפוס ראתה אור כבר ב-1472 בפרארה ובמשך מאתיים השנים שלאחר מכן ראה הספר אור ב-84 מהדורות בערים ונציה (כ-35 מהדורות), פריז (35 מהדורות), קלן, בזל, ליידן, אנטוורפן, ויטנברג, בולוניה, מילאנו, אביניון, פרנקפורט, וינה, קרקוב ועוד.
המהדורה האחרונה ראתה אור ב-1673 באנטוורפן .
מסלולי הכוכבים (הספרות או הגלגלים)
על תופעות הנגרמות מסיבובם היומי של גרמי השמיים והשפעות ה"אקלימים" שלהם (דיון אסטרולוגי)
תנועת כוכבי הלכת, הירח והשמש והסבר על תופעות ליקוי חמה וליקוי לבנה
ספרו החשוב של כריסטופר קלאוויוס, שהיה המתכנן הראשי של הלוח הגרגוריאני והאסטרונום המכובד ביותר בתקופתו (ראשית המאה ה-17), נקרא In Sphaeram Ioannis de Sacro Bosco commentarius ("פרשנות על 'על הספרות' של יוהנס דה סקרובוסקו) .
הספר תורגם לעברית בשנת 1399 על ידי שלמה בן אברהם אביגדור בשם "מראה האופנים" (ונודע גם בשם "ספר האשפירא הגדול").
De Anni Ratione ("על סיבוב השנה") או De Compotus Ecclesiasticus ("על [ה]חשבונות [ה]קדושים") או, בפשטות ובקיצור ה-Compotus, הוא הארוך (19,000 מילה) והמקורי בספריו של דה סקרובוסקו, אם כי היה הרבה פחות פופולרי והודפס רק בכ-35 מהדורות..
הספר נכתב סביב שנת 1235 ומציין שחישוב הלוח היוליאני כולל סטייה מצטברת של עשרה ימים מאז שהתחילו לעשות בו שימוש במאה הראשונה לספירה, כיוון שאורך השנה אינו 365.25 ימים כפי שהוא מניח (כלומר כולל שנה מעוברת בה נוסף יום לחודש פברואר כל ארבע שנים) אלא 365.2425 ימים.
הצעתו של סקרובוסקו לתיקון הטעות הייתה להשמיט שנה מעוברת כל 288 שנים ולקזז בכך את התוספות המצטברות המיותרות.
על אף שעבודה דומה התפרסמה קודם לכן בערבית, לא ברור אם ידע סקרובוסקו לקרוא ערבית ולפיכך אם עבודתו מקורית או מהווה יבוא של רעיון מוסלמי לעולם הנוצרי.
על שמו נקרא מכתש פגיעה על הירח.
יוהנס אנדראס גריב פיביגר (בדנית: Johannes Andreas Grib Fibiger ; 23 באפריל 1867 - 30 בינואר 1928) היה רופא ופתולוג דני, פורץ דרך בעזרת מחקריו בנושאי הסרטן, שחפת ודיפתריה וחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926.
פיביגר מצא נמטודות מזן מסוים שלטענתו, היוו גורם לגידול סרטני בקיבת עכברים וחולדות ועל כך, קיבל את פרס נובל.
אמו אלפרידה מולר, הייתה סופרת, ואביו כריסטיאן עמנואל אוגוסט פיביגר, היה רופא מקומי.
בשנת 1883, סיים יוהנס את לימודי התואר הראשון ובשנת 1890 הוסמך כרופא.
בשנת 1894, נישא לבת דודתו מתילדה פיביגר.
עם הסמכתו כרופא, החל התמחות בבית החולים, בהנחייתם של הפרופסורים רוברט קוך ואמיל פון ברינג.
בתום ההתמחות סייע לפרופסור C.J.Salomenson במחלקת הבקטריולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך השנים, עסק בתפקידים שונים במוסדות המתמחים בפתולוגיה ובקטריולוגיה.
בין התפקידים, נמנים 3 שנים בהן שירת כרופא צבאי בבית החולים למחלות זיהומיות בקופנהגן (במקביל, השלים את תזת הדוקטורט שלו), כהונה כפרוסקטור (מבתר גוויות לשם הדגמה) במכון לאנטומיה פתולוגית של האוניברסיטה וניהול המעבדה לבקטלריולוגיה קלינית של הצבא(1890-1905).
בשנת 1907, בעת שניתח חולדות נגועות בשחפת, מצא גידולים סרטניים בבטן שלוש מהן.
לאחר מחקר מעמיק, גילה שגידולים אלו ממאירים, לאחר זיהום רקמת בטן שנגרם על ידי זחל של תולעת נימית, נמטודה.
התולעים זיהמו מקקים אשר נאכלים על ידי החולדות.
בשנת 1913 קיבל רשות להחדיר בעקביות גידולים קיבתיים בחולדות ועכברים על ידי הזנתם במקקים המזוהמים.
בהופעת גרורות שנשלחו על ידי הגידולים הסרטניים, התווסף למחקרו הממצא שהסרטן נגרם על ידי רקמות גירוי.
עבודתו של פיביגר הובילה באופן מידי את הפתולוג היפני יאמגיווה קצוסבורו (Yamagiwa Katsusaburō) לייצר סרטן בחיות מעבדה על ידי צביעת גופם בזפת-פחם, הליך שאימץ אליו פיביגר.
מחקר מאוחר יותר שנעשה, הציג שקיימת טעות בממצאי פיביגר והתולעים הנימיות אינן אחראיות על הגידול, אלא מחסור בוויטמין A הוא זה שגרם לסרטן בחולדות.
כיום, התולעים המיקרוסקופיות שגילה פיביגר נקראות בשפה מקצועית Gongylonema neoplasticum והן ידועות כמדמות התהוות של תאי גידולים סרטניים אך הן אינן סיבה לגידולים, כיוון שהן לא בעלות השפעה על תאים בריאים.
ממצאיו של פיביגר היו נחוצים להפקה של קרצינוגן כימי (גורם כימי מסרטן)-צעד משמעותי בפיתוח מחקרי הסרטן המודרניים.
ניסויו של פיביגר פרץ דרך לבאים אחריו בשימוש בחיות מעבדה לצורך השתלת תאים סרטניים, והוביל מדענים רבים ליצור קרצינוגן כימי לשימוש במחקרי הסרטן.
פיביגר הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926, אך קיבל את פרסו בשנת 1927.
באותה שנה, בעת תהליכי המיון החליטה "ועדת פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה" שאף אחד מן המועמדים אינו עומד בקריטריונים שהוצבו בצוואתו של אלפרד נובל.
ע"פ חוק שהציבה קרן נובל, במקרים מסוימים יכול הפרס להינתן שנה מאוחר יותר.
יוהנס גייס הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בשוויינפורט 05 מהליגה הגרמנית השלישית.
את הופעת הבכורה במיינץ ערך גייס באוגוסט 2013, בניצחון הביתי 2–3 על שטוטגרט במסגרת הבונדסליגה.
גייס שיחק במיינץ במשך שתי עונות, הבקיע חמישה שערים ב-67 הופעות בבונדסליגה והציג יכולת טובה מאוד.
בקיץ 2015 הוחתם על ידי שאלקה 04 תמורת 12 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך גייס במסגרת הגביע הגרמני באוגוסט 2015, בניצחון 0–5 על דיסבורג.
באוקטובר 2015 תיקל גייס בחריפות את אנדרה האן במשחק ליגה מול בורוסיה מנשנגלדבך, וגרם לו לפציעה חמורה ולהשבתה של מספר חודשים ממשחק.
גייס ספג כרטיס אדום ישיר בגין עבירה זו, והושעה לחמישה משחקי ליגה, אך היה רשאי לשחק במשחקי הליגה האירופית.
את שערו האירופי הראשון הבקיע גייס בנובמבר 2015 בתיקו 1-1 מול ספרטה פראג.
בעונתו השנייה בשאלקה, 2016/17, ירד מעמדו של גייס והוא ערך 18 הופעות ליגה בלבד.
ב-1 בספטמבר 2017 הושאל גייס לעונה אחת לסביליה, עם אופציה לרכישה בתום העונה בסכום של שמונה מיליון אירו.
אופציה זו לא מומשה, ובתום עונת ההשאלה, חזר גייס לשאלקה לאחר שערך 14 הופעות במדי סביליה.
קלן מהבונדסליגה השנייה עד לסוף העונה.
גייס ערך 14 הופעות וסייע להעפלה של קלן לבונדסליגה, אך לא נשאר בקבוצה בתום חוזהו.
בקיץ 2019 חתם גייס בנירנברג, היורדת הטרייה לבונדסליגה השנייה, ובעונות הבאות הפך לשחקן משמעותי בקבוצה זו, אך לא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה.
בעונת 2023/24 פחתה משמעותית כמות המשחקים שגייס נטל בהם חלק.
בתום עונה זו הסתיים חוזהו בקבוצה והוא הפך לשחקן חופשי.
באוקטובר 2024 חתם גייס באונטרהאכינג מהליגה הגרמנית השלישית.
גייס שיחק עונה אחת באונטרהאכינג, ונשר עמה לליגה הרביעית בסיומה.
בעקבות ירידת הליגה, עזב גייס את אונטרהאכינג וחתם בשוויינפורט 05, קבוצת הכדורגל של עיר הולדתו, העולה החדשה לליגה הגרמנית השלישית.
גייס שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות, ולזכותו 12 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך הוא לא שיחק מעולם בנבחרת גרמניה הבוגרת.
יוהנס הנריקוס ברנד (בהולנדית: Johannes Henricus Brand; ידוע גם בתור יאן ברנד, בהולנדית: Jan Brand; 6 בדצמבר 1823 – 14 ביולי 1888) היה משפטן ומדינאי אפריקאנרי אשר כיהן כעשרים וארבע שנה כנשיא מדינת אורנג' החופשית.
ברנד נולד וגדל בקייפטאון, בירת מושבת הכף הבריטית באותם הימים.
משפחתו האפריקאנרית ממוצא הוגנוטי הייתה מעורה היטב בחיים הציבוריים במושבה.
הוא היה בנו של כריסטופל יוסף ברנד (1797–1875), אשר שימש קרוב לעשרים שנה כיושב ראש בית הנבחרים של מושבת הכף הבריטית בקייפטאון הבירה, שם גם יוהנס ברנד גדל והתחנך.
לאחר שבצעירותו למד בקולג' הדרום אפריקאי בקייפטאון, יצא לאירופה, שם למד לתארים מתקדמים במשפטים, בתחילה באוניברסיטת ליידן בהולנד, ובהמשך גם באינר טמפל בלונדון.
לאחר לימודיו חזר לקייפטאון עיר הולדתו, שם החל לעבוד כעורך דין.
בשנת 1849 התקבל ברנד לעבודה כעורך דין בבית המשפט העליון של מושבת הכף, ובמקביל לעבודתו הקים את משפחתו.
בשנת 1851 נישא ברנד לרעייתו, ולזוג נולדו בשנים הבאות 8 בנים ו-3 בנות.
באותה השנה הוא גם קיבל תואר פרופסור למשפטים מהקולג' הדרום אפריקאי בקייפטאון, בו למד בגיל צעיר.
ברנד שימש עד שנת 1863 בבית המשפט העליון, אז החל בקריירה פוליטית, עת נבחר באותה השנה בעקבות אביו לבית הנבחרים של מושבת הכף.
זמן קצר לאחר היבחרו של ברנד לפרלמנט בקייפטאון, נקלעה שכנתה ממזרח של המושבה, מדינת אורנג' החופשית, למשבר פוליטי עקב פרישתו של מנהיגה הדומיננטי, הנשיא מרטינוס פרטוריוס.
המדינה החליפה שלושה נשיאים זמניים, והחליטה לבסוף להזמין את יוהנס ברנד, אשר שמו הלך לפניו בכל רחבי דרום אפריקה, להנהיגה.
הוא רץ בבחירות לנשיאות בנובמבר וזכה ברוב גדול.
ברנד היה אישיות יוצאת דופן בנוף הפוליטי של אורנג' החופשית, ונראה שהוא הובא בעיקר כמועמד פשרה חיצוני אשר יוכל להידבר עם הבריטים, תכונה שהייתה חיונית בעיני חברי מועצת העם של מדינה זו באותן השנים.
זמן קצר לאחר כניסתו למשרד הנשיאות, התברר ברנד כהצלחה לא מבוטלת.
הוא כיהן כנשיא לאורך חמש קדנציות שהם לא פחות מעשרים וארבע שנה, קרוב למחצית משנות קיום מדינת אורנג' החופשית.
כנשיא, השכיל ברנד לפתור את אחד המשברים הביטחוניים החמורים ביותר אשר ניצבו בפני מדינתו - סכסוכי הגבול האלימים עם לסוטו השכנה.
הוא יצא לשתי מלחמות מוצלחות נגד מדינה זו, האחת ב-1865 והשנייה ב-1869. המלחמות נגד בני הסותו הסתיימו ב-12 בפברואר 1869, אז חתמו הצדדים בתיווך בריטי על אמנת אליוואל נורת' (Aliwal North), בה לסוטו קבילה במידה רבה את התנאים שהציב ברנד.
ברנד, חבר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אשר את רוב חייו העביר בחברה הגבוהה של קייפטאון ולונדון, הצליח לשמר לאורך מרבית כהונתו כנשיא יחסים טובים עם בריטניה.
עם זאת בשנה מסוימת היחסים בין מדינת ארנג' החופשית לבריטים ידעו מתח רב, כאשר התנגד ברנד לסיפוח הבריטי של אזור קימברלי בשנת 1871. הימים היו ימי בהלה לזהב בדרום אפריקה, והמדינה החופשית, כמו גם הרפובליקה הדרום-אפריקאית ובריטניה חשקו בסיפוח האזור הרווי בזהב וביהלומים.
לבסוף, כשל ברנד בניסיונו למנוע את הסיפוח, והאזור עבר לידי מושבת הכף.
בתגובה לכך מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית קראה לברנד להכריז מלחמה על בריטניה.
למרות לחצים משמעותיים לנקיטת פעולה, בחר ברנד בדרך אשר נתפסה כפרגמטית, ונמנע מעימות.
בנובמבר 1871, שכנתה מצפון של אורנג' החופשית, הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הידרדרה לחוסר יציבות עם עזיבתו של נשיאה מרטינוס פרטוריוס.
עקב כך היו מי שניסו לשכנע את ברנד לשחזר את מעשה פרטוריוס כעשור קודם לכן רק במהופך - לרוץ לנשיאות ברפובליקה במקביל לנשיאותו במדינת אורנג' החופשית, וכך יהפוך לנשיא בשתי המדינות במקביל.
עקב ההתנגדות לבריטניה לרעיון וכתוצאה מהרוחות האנטי בריטיות אשר נישבו באותן השנים ברפובליקה הדרום-אפריקאית, לבסוף סירב ברנד להצעה.
נקודת משבר נוספת בין המדינות אירעה בשנת 1877. עם הסיפוח הבריטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית באותה השנה, יזמה בריטניה הקמת פדרציה בדרום אפריקה בין המושבות הבריטיות לרפובליקות האפריקאנריות.
ברנד סירב בתוקף, ולתקופה מסוימת, לנוכח לחץ בריטי על מדינת אורנג' החופשית להיעתר לרעיון הפדרציה, המתח בין הצדדים גאה.
אף על פי שברנד הביע תמיכה בעצמאותה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית מבריטניה, עם פרוץ מלחמת הבורים הראשונה בדצמבר 1880, הוא סירב לתמוך במי מהצדדים.
המלחמה הסתיימה בניצחון הרפובליקה הדרום-אפריקאית מספר חודשים לאחר מכן, ובעצמאותה מחדש.
בשנות כהונתו כנשיא, מדינת אורנג' החופשית קלטה מהגרים חדשים רבים, הקימה עשרות יישובים, ונהנתה משלטן יציב וצמיחה כלכלית.
בנוסף, היא החלה לעבור תיעוש גובר כמו גם לסחור באופן משמעותי עם מדינות שונות מעבר לים, כאשר היא נעזרת בנמלי הים של מושבת הכף ומושבת נטאל.
בסוף התקופה היה נראה שמדינת אורנג' החופשית רכשה לעצמה מקום של קבע בנוף הפוליטי הדרום אפריקאי.
ברנד, שהיה פופולרי במיוחד בקרב עמו, נודע בססמתו "הכל יהיה טוב אם כולם ימלאו את חובותיהם" (alles zal recht komen als elkeen zijn plicht doet).
הוא נפטר בעת תפקידו ב-14 ביולי 1888 ונקבר בהלוויה ממלכתית רבת משתתפים בבלומפונטיין.
על שמו נקראת השדרה הראשית של העיר כמו גם בני ציבור רבים אחרים בה.
גנרל חיל הרגלים יוהנס בלוק היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
בלוק נולד ב-17 בנובמבר 1894 בעיר האלה, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1914, הוא התגייס לחיל התותחנים של צבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט ארטילריית השדה ה-75. בתחילת 1915 הוא עבר לחיל הרגלים והצטרף לרגימנט הרגלים ה-36 (גנרל פלדמרשל הרוזן בלומנטל).
הוא לחם בחזית המערבית ונפצע.
הוא החלים בדצמבר 1915 והועבר לחזית המזרחית.
ב-11 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת לויטננט, ושנה לאחר מכן מונה למפקד גדוד חיילי סער.
על חלקו במהלך המלחמה הוא קיבל את שתי המחלקות של צלב הברזל ואת אות הפציעה.
הוא הצטרף לרייכסווהר ונותר בו אף לאחר המעבר לצבא של 100,000 אשר במסגרתו סולקו קצינים זוטרים רבים.
בסתיו 1923 הוא הוצב בבית הספר למקצועות חי"ר במינכן.
בזמן ששהה במינכן, פתחו אדולף היטלר ואריך לודנדורף בפוטש במרתף הבירה.
בלוק הצטרף אליהם בצעדה אל פלדהרנהלה, אולם לאחר דיכוי הפוטש סולק מהצבא בדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 ביולי 1934 הוא חזר אל הצבא בדרגת האופטמן.
הוא מונה למפקד פלוגה, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-4. ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, לחם בלוק עם הגדוד שבפיקודו במערכה בפולין.
ב-14 במרץ 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-202, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-1941 הוא לחם עם הרגימנט במבצע ברברוסה, וב-1 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
בשל הישגי הרגימנט שלו בקרבות נגד הסובייטים, הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-294, וב-1 בספטמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בינואר 1943 הוא קודם לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 בנובמבר של אותה שנה הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
ב-24 בדצמבר 1943 הוא הועבר לכוחות המילואים, וב-1 באפריל 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-8. ב-25 באפריל של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-13 ולחם עמו בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-15 ביוני הוא הועבר לפקד על קורפוס הפאנצר ה-56 אשר היה חלק מהארמייה התשיעית.
ב-1 ביולי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא נהרג ב-26 בינואר 1945 במהלך מבצע ויסלה-אודר בעיר קיילצה שבפולין.
הוא היה בן 50 במותו.
יוהנס בסלר , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסלר נולד ב-3 במאי 1892 בגראסגרונד בשלזיה, והיה אחיו הצעיר של אריך בסלר.
בשנת 1912 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-156, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה הועלה לדרגת לויטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל בסלר את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף בסלר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בדצמבר 1932 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1 ביולי 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה לקצין האג"ם של דיוויזיית הפאנצר ה-1. בקיץ 1936 הוא הועבר למפקדה הראשית של פיקוד השריון, וב-1 בינואר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1938 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-16, וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-4.
ב-10 בספטמבר 1939 הוא מונה לראש המטה של הקורפוס ה-11, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, המערכה על צרפת, המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-15 באפריל 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-9 בחלק הדרומי של החזית המזרחית.
בתפקיד זה נפצע קשה ב-25 ביולי 1942, ולאחר החלמתו באמצע נובמבר 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14 בסטלינגרד.
כבר לאחר 10 ימים הוא התפטר מתפקידו, וב-9 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
באמצע יוני 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה 'A', אשר בתחילת יולי 1943 הפכה לדיוויזיה ה-242. בסתיו 1943 הוא עבר עם הדיוויזיה לצרפת, וב-1 בפברואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
בקיץ 1944 הוא לחם עמה נגד הפלישה האמריקאית לטולון, שם נפצע קשה שוב ב-26 באוגוסט 1944. בעקבות כך, בסלר נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים ועד מהרה הוחזר לגרמניה לצורך טיפול רפואי, אולם כמה ימים מאוחר יותר הוא מת בבית החולים בווינה.
יוהנס אגשטיין הוא כדורגלן גרמני המשחק באוסטריה וינה בעמדת החלוץ.
יוהנס אגשטיין הוא אחיו הצעיר של מקסימיליאן אגשטיין, אף הוא כדורגלן.
אגשטיין שיחק בנוער של ורדר ברמן החל משנת 2013, כאשר היה בן 15. בשלוש העונות הראשונות שלו בנוער של ורדר ברמן, סיים אגשטיין כמלך השערים של הליגה.
ביוני 2016 חתם אגשטיין על חוזה מקצועני בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן, כאשר בשנים הראשונות הוא שיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
באוגוסט 2016 ערך אגשטיין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן, כשנכנס כמחליף במשחק הגביע הגרמני, בו ניצחה ברמן את שפורטפרוינדה לוטה.
בעונת 2016/17 אגשטיין לא שיחק כלל בקבוצה הבכירה, ובעונת 2017/18 ערך שבע הופעות ליגה.
את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ורדר ברמן הבקיע אגשטיין באוגוסט 2018, מול פורמטיה וורמס במסגרת הגביע הגרמני.
בעונת 2018/19 אגשטיין תפס מקום בכיר יותר בקבוצה, והבקיע ארבעה שערים ב-23 הופעות, וסיים עם קבוצתו במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 2019/20 איבד אגשטיין את מקומו בהרכב, וערך 14 הופעות ליגה בלבד.
קבוצתו הצליחה להישאר בליגה רק לאחר מבחני הישרדות נגד היידנהיים.
באוקטובר 2020 הושאל אגשטיין לעונה אחת לל.א.ס.ק.
לינץ מהבונדסליגה האוסטרית, ובה כבש 12 שערי ליגה ב-28 הופעות.
באגוגסט 2021 סיים אגשטיין את חוזהו בורדר ברמן ועבר לרויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
אגשטיין לא הבקיע שערי ליגה בעונת 2020/21, אך ערך 18 הופעות וקבוצתו סיימה במקום הרביעי בליגה.
ביוני 2022, לאחר עונה אחת באנטוורפן, חזר אגשטיין לגרמניה, כשחתם בפ.צ.
עד מהרה אגשטיין הפך לשחקן חשוב בזנקט פאולי, ובעונתו השנייה בקבוצה, 2023/24, הבקיע תשעה שערי ליגה וסייע לקבוצתו להעפיל לבונדסליגה.
בעונת 2024/25, הבקיע אגשטיין 3 שערי ליגה ב-27 הופעות, וסייע לקבוצתו לרשום עונת בכורה טובה בבונדסליגה.
בקיץ 2025 עזב אגשטיין את פ.צ.
זנקט פאולי, וחזר לאוסטריה כשחתם באוסטריה וינה.
אגשטיין שיחק בכמה מנבחרות הצעירים של גרמניה, וערך 11 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע שני שערים.
יוהנס הוספלט קלאבו (בנורווגית: Johannes Høsflot Klæbo; נולד ב-22 באוקטובר 1996 באוסלו) הוא גולש סקי למרחקים, אלוף אולימפי ארבע פעמיים ואלוף עולם שש פעמיים.