tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המערכת הפוליטית של רודזיה הייתה מבוססת על הפרדה גזעית, כאשר האוכלוסייה הלבנה, שהיוותה מיעוט קטן, החזיקה ברוב הכוח הפוליטי והכלכלי במדינה.
החוקה של 1969 שהותקנה ברפובליקה החדשה הדגישה עוד יותר את ההפרדה והעניקה ייצוג יתר לאוכלוסייה הלבנה בפרלמנט.
הבחירות הראשונות שהובילו להכרזת העצמאות התקיימו בשנת 1962. הבחירות הללו התקיימו תחת השלטון הבריטי, כאשר המפלגה המאוחדת הפדרלית הפסידה למפלגת החזית הרודזית בראשות וינסטון פילד ואחר כך איאן סמית'.
מפלגה זו הובילה את הכרזת העצמאות של רודזיה בשנת 1965, צעד שהוביל לבידוד בינלאומי של המדינה.בשנת 1965 התקיימו הבחירות הראשונות לאחר הכרזת העצמאות.
הבחירות הללו חיזקו את שליטת מפלגת החזית הרודזית, שניצחה בבחירות אלו באופן משמעותי.
החוקה החדשה שהתקבלה במשאל עם בשנת 1969 הביאה לבחירות נוספות בשנת 1970, גם בבחירות אלו, החזית הרודזית זכתה לניצחון מכריע.
במהלך שנות ה-70 המשיכה מפלגת החזית הרודזית לשלוט, אף על פי שהלחץ הבינלאומי לרפורמות פוליטיות והמאבק המזוין מצד זאנ"ו וזאפ"ו הלך והתגבר.
הבחירות של 1974 ו-1977 התנהלו באותה מתכונת, עם מערכת פוליטית שנועדה לשמור על שליטת האוכלוסייה הלבנה תוך הגבלת השתתפות האוכלוסייה השחורה.
הבחירות האחרונות שנערכו ברודזיה במסגרת הזו היו ב-1979, כחלק מתוכנית ההסכם הפנימי שנחתמה בין ממשלת רודזיה לבין מנהיגים מתונים מהקהילה השחורה.
במסגרת התוכנית, הוחלט על קיום בחירות בהשתתפות כללית של כל אזרחי המדינה.
הבחירות הובילו להקמת ממשלת מעבר בראשות בישוף אבל מוזורווה, אך לא זכו להכרה בינלאומית רחבה.
המאבק הפוליטי והלחץ הבינלאומי נמשכו עד להסכם בית לנקסטר בשנת 1979, שהביא לקיום בחירות חדשות בפיקוח בריטי ולהקמת מדינת זימבבואה ב-1980, בראשות רוברט מוגאבה.
מערכת המשפט של רודזיה עד להכרזת העצמאות (1924-1965)
עד הכרזת העצמאות ב-1965, מערכת המשפט של רודזיה פעלה בהתאם לדגם הבריטי הקולוניאלי, שהותאם לצרכים המקומיים.
בראש המערכת עמד בית המשפט העליון, ששימש כערכאה הגבוהה ביותר ושמטרתו הייתה לשפוט בערעורים ובהחלטות משפטיות מורכבות.
מתחת לבית המשפט העליון פעלו בתי המשפט הגבוהים, אשר טיפלו במקרים חמורים יותר ובערעורים שהוגשו מבתי המשפט המחוזיים.
בתי המשפט המחוזיים עצמם טיפלו בתביעות אזרחיות ובעניינים פליליים שהיו בעלי חשיבות בינונית, וכן שימשו כערכאת ערעור על פסקי דין של בתי המשפט המקומיים.
בתי המשפט המקומיים, שהיו הנפוצים ביותר, טיפלו במגוון רחב של עניינים אזרחיים ופליליים, בעיקר בתביעות בעלות ערך נמוך ובעבירות קלות.
במערכת זו, השופטים היו בעלי הכשרה משפטית רחבה, ורבים מהם הושפעו מהמסורת המשפטית הבריטית, מה שהשתקף בפסיקותיהם ובאופן ניהול המשפטים.
מערכת המשפט בתקופה זו הייתה מבוססת
על עקרונות של צדק, שוויון בפני החוק ונוהלי משפט הוגנים, למרות שהמצב הפוליטי והחברתי ברודזיה יצר לעיתים קרובות מתחים ומחלוקות סביב סוגיות של גזע וזכויות אדם.
מערכת המשפט של רודזיה מהכרזת העצמאות ועד 1979
עם הכרזת העצמאות של רודזיה ב-1965, מערכת המשפט נותרה במידה רבה דומה במבנה הכללי שלה, אך עברה התאמות ושינויים בהתאם לנסיבות הפוליטיות החדשות.
בית המשפט העליון המשיך לפעול כערכאה הגבוהה ביותר, ושמר על תפקידו המרכזי בהכרעות משפטיות חשובות ובערעורים על פסקי דין של בתי המשפט הגבוהים.
בתי המשפט הגבוהים והמחוזיים שמרו על תפקידם המסורתי בטיפול במקרים חמורים ובערעורים, אך נוספו להם סמכויות בתחום האכיפה והפיקוח על רשויות המדינה.
בתקופה זו, הוקמו מספר בתי משפט מיוחדים שהתמחו בתחומים מסוימים.
בין בתי המשפט המיוחדים ניתן למנות את בתי המשפט לתחבורה, שטיפלו בעבירות תחבורה ותנועה; בתי המשפט למיסים, שעסקו בעבירות מס והעלמות מס; בתי המשפט לעבודה, שדנו בסכסוכי עבודה וחוקי עבודה; בתי המשפט למשפחה, שטיפלו בענייני משפחה כמו גירושין, משמורת והסדרי ראייה; ובתי המשפט לצבא, שדנו בעבירות צבאיות ופשעים בשירות הצבאי.
כל אחד מבתי המשפט המיוחדים היה בעל היררכיה פנימית משלו, כאשר בתי המשפט המקומיים טיפלו במקרים קלים ופשוטים, ואילו בתי המשפט המחוזיים והגבוהים טיפלו במקרים חמורים יותר ובערעורים.
בנוסף, במהלך תקופה זו הוקמו בתי דין מנהליים שהתמחו בעניינים מנהליים ותפעוליים, ופעלו במקביל למערכת בתי המשפט הרגילים.
בתי הדין המנהליים טיפלו בנושאים כמו רישוי, רגולציה ומנהל ציבורי, וסייעו ביישום מדיניות הממשלה ותקנותיה.
מערכת המשפט הרודזית בתקופה זו התאפיינה בגמישות והתמחות, שאפשרו טיפול יעיל ומדויק במגוון רחב של סוגיות משפטיות.
אף על פי שהמערכת שמרה על עקרונות משפטיים מסורתיים, היא התמודדה עם אתגרים פוליטיים וחברתיים משמעותיים, שדרשו התאמות ושינויים מתמידים כדי לשמור על סדר משפטי וצדק במדינה.
משאל העם על הקמת רודזיה (1964)
ב-5 בנובמבר 1964, נערך ברודזיה משאל עם שבו התבקשו הבוחרים להביע את עמדתם לגבי קבלת עצמאות על בסיס חוקת 1961. זה היה מהלך מרכזי של הממשל הלבן ברודזיה, בראשות איאן סמית', שביקש לסיים את הקשר הפורמלי עם בריטניה ולהכריז על עצמאות.
מתוך כ-100,000 בוחרים פוטנציאליים, למעלה מ-58,000 השתתפו במשאל, והתוצאות הראו תמיכה כמעט גורפת במהלך - כ-90% מהמצביעים תמכו בעצמאות.
עם זאת, יש לציין כי פחות מ-15% מהמצביעים היו שחורים, ורבים מהם החרימו את המשאל כמחאה על היעדר ייצוג אמיתי של האוכלוסייה השחורה, שהייתה רוב במדינה.
לאחר התוצאות, הכריז איאן סמית' על עצמאות ב-11 בנובמבר 1965. הכרזה זו, הידועה בשם הכרזת העצמאות החד-צדדית (UDI), הובילה לסנקציות כלכליות חמורות מצד האו"ם ולגינוי נרחב מצד הקהילה הבינלאומית, כולל בריטניה, שלא הכירו בלגיטימיות של המדינה החדשה.
רודזיה הצליחה להמשיך ולתפקד עם התמיכה הדיפלומטית והכלכלית של דרום אפריקה ופורטוגל אם כי במעמד של מדינה לא מוכרת.
משאלי העם על תיקון החוקה והפיכה לרפובליקה (1969)
בשנת 1969 נערך ברודזיה משאל עם במטרה לאשר חוקה חדשה שתבסס את השלטון העצמאי של הממשל הלבן בראשות איאן סמית'.
החוקה החדשה נועדה להבטיח את השליטה הלבנה במדינה ולמנוע כל סיכוי לשלטון הרוב השחור, באמצעות הגבלות חמורות על זכויות ההצבעה של השחורים.
במשאל העם, שנערך ב-20 ביוני 1969, השתתפו כ-80% מהבוחרים הרשומים, ולמעלה מ-72% מהם הצביעו בעד אישור החוקה החדשה.
הקהילה הבינלאומית, כולל בריטניה והאו"ם, סירבה להכיר בתוצאות המשאל ובחוקה החדשה, בטענה שהיא אינה מייצגת את כלל האוכלוסייה, מה שהוביל להמשך הבידוד הדיפלומטי של רודזיה ולהטלת סנקציות כלכליות נוספות על המדינה
כתוצאה ממשאל העם ואישור החוקה החדשה, רודזיה הפכה לרפובליקה, עם הנשיא כראש המדינה במקום המושל הכללי שמונה על ידי בריטניה.
החוקה החדשה הגדירה את מבנה הממשל של המדינה והעניקה לממשל הלבן סמכויות נרחבות להבטחת שליטתם.
עם זאת, הקהילה הבינלאומית לא הכירה בתוצאות המשאל ולא במעמד החדש של רודזיה כרפובליקה עצמאית.
המתח והאלימות בתוך המדינה התגברו, כאשר קבוצות הגרילה השחורות זאנ"ו וזאפ"ו המשיכו להיאבק לשלטון עצמי וריבונות מלאה.
הקונפליקט הלך והחריף בשנים שלאחר מכן והוביל להחרפת מלחמת הסבך, שנמשכה עד להשגת שלטון רוב שחור ב-1980.
משאל העם להעברת השלטון לרוב (1979)
ב-30 בינואר 1979, נערך ברודזיה משאל עם נוסף, שבו התבקשו הבוחרים לאשר הסכם חדש להעברת השלטון לרוב השחור במסגרת "הסדר הפנימי".
הסכם זה נחתם במטרה לסיים את מלחמת הסבך ולהביא לקיום בחירות דמוקרטיות.
במסגרת המשאל, הוצע להעניק זכות הצבעה לכלל האזרחים ולהבטיח ייצוג הולם לשחורים בפרלמנט.
תוצאות המשאל הראו תמיכה רחבה בהסכם החדש, כאשר למעלה מ-85% מהמצביעים אישרו את החוקה החדשה.
החוקה נכנסה לתוקף ביוני 1979 והובילה להקמת זימבבואה רודזיה עם נשיא שחור, הבישוף אבל מוזורווה.
עם זאת, ארגוני הגרילה השחורים והקהילה הבינלאומית דחו את ההסדר הזה, מה שהוביל להמשך הלחימה ולבסוף לחתימת הסכמי בית לנקסטר בדצמבר 1979. הסכמים אלו כללו חזרה לשלטון בריטי זמני, וב-1980 הוקמה זימבבואה כמדינה עצמאית מוכרת בינלאומית.
קוריאה הדרומית היא מדינה המתנהלת במסגרת של רפובליקה נשיאותית.
שבה נשיא קוריאה הדרומית הוא ראש המדינה ויש מערכת רב-מפלגתית שמבטיחה את הפרדת הרשויות.
בראש הרשות המבצעת עומד הנשיא והיא עצמאית מהרשות המחוקקת, האספה הלאומית.
הרשות השופטת, כוללת את שתי הערכאות הגבוהות ביותר, בהן בית המשפט העליון ובית המשפט לחוקה, לצד מערכת בתי המשפט הרגילים.
חוקת 1948 – נוסחה על ידי ד"ר צ'ין-או יו, יצרה שלטון מרכזי תחת הנשיא בסגנון חוקת רפובליקת ויימאר.
תוקנה לראשונה ב-1952 על פי דרישתו של הנשיא לי סינג-מן, שדרש את התיקון שקבע בחירות ישירות לנשיאות (עד אז הנשיא נבחר בידי הפרלמנט) ובית מחוקקים דו-ביתי.
חוקת 1960 – כוננה חוקה דמוקרטית יותר, שהקימה קבינט פרלמנטרי, בית מחוקקים דו-ביתי, ועדת בחירות וועדה חוקתית, והחזירה את בחירת הנשיא – שתפקידו הפך לטקסי – לידי הפרלמנט.
חוקת 1962 – לאחר ההפיכה הצבאית ב-1961 בידי פאק צ'ונג-הי בוטלה חוקת 1960, וכוננה חוקת הרפובליקה השלישית, שהיו בה קווי דמיון לחוקת ארצות הברית, כגון חזרה למשטר נשיאותי ובחירות ישירות לנשיאות, וכן תפקידים נומינליים של ביקורת שיפוטית.
חוקת 1972 – כונן פאק את חוקת הרפובליקה הרביעית, שנקראה "חוקת יוסין", שהעניקה לנשיא סמכויות גורפות (כמעט דיקטטוריות), ואפשרה לו לרוץ לנשיאות בלי הגבלת מספר כהונות, לנשיא הייתה שליטה כמעט בלתי מוגבלת על הרשויות המחוקקת והשופטת.
חוקת 1980 – לאחר שפאק נרצח בשנת 1979, קמה הרפובליקה החמישית וכוננה חוקת 1980 תחת הנשיא צ'ון דו-הואן.
כוחו של הנשיא הופחת במידת מה.
חוקת 1987 – החוקה הנוכחית.
בחירת הנשיא חזרה להיות ישירה, הנשיא איבד את סמכותו לפזר את הפרלמנט, והממשלה הפסיקה להיות תלויה באמונו.
כמו כן, הוקם בית משפט לחוקה אשר יכול לבטל חוקים לא-חוקתיים וכן לפזר מפלגות שמצען אנטי-דמוקרטי.
האספה מנוהלת על ידי יושב ראש ושני סגנים, האחראים לזרז את הליך החקיקה.
האספה הלאומית יכולה לפתוח בהליך הדחה כנגד הנשיא כאשר יידרש רוב של שני שלישים מחברי הפרלמנט ובהמשך אשרור של ההחלטה בידי לפחות שישה מתוך תשעה שופטים בבית המשפט החוקתי.
בראש הרשות המבצעת עומד נשיא קוריאה הדרומית.
מסמכויותיו, למנות שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון (בהסכמת האספה הלאומית), ואת שאר פקידי הממשל.
הנשיא הוא המפקד העליון (Commander in Chief) של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה.
מתפקידו להכריז על מלחמה, לחתום על הסכמי שלום, אמנות אחרות, ולקיים משאל עם בסוגיות בעלות חשיבות לאומית.
בנוסף הנשיא רשאי להוציא צווים נשיאותיים הנוגעים לעניינים שהואצלו לו בחוק עם ההיקף שהוגדר ספציפית וגם עניינים הדרושים לאכיפת חוקים.
ברשותו של הנשיא להטיל וטו על הצעות חוק (אלא אם שני שלישים של חברי האספה הלאומית מטילים וטו נגדי) אם האספה הלאומית מצביעה נגד החלטה נשיאותית, היא מבוטלת מיד.
מערכת המשפט של דרום קוריאה מהווה את הזרוע השופטת של דרום קוריאה, שהוקם על פי פרק 5 ו-6 בחוקת דרום קוריאה.
על פי פרק 5 בחוקה, בתי המשפט הרגילים מטפלים בכל העניינים, למעט ביקורת חוקתית, ובתי המשפט הצבאיים עוסקים בעניינים צבאיים.
כל הערעורים בבתי המשפט הרגילים ובבתי המשפט הצבאיים מוגשים לבית המשפט העליון.
בתי המשפט הרגילים פועלים לפי היררכיה של שלוש דרגות, עם שופטים עצמאיים ו-14 שופטי בית המשפט העליון.
על פי פרק 6, בית המשפט החוקתי עוסק בעניינים של ביקורת חוקתית, כולל הדחת נבחרי ציבור ופירוק מפלגות פוליטיות לא חוקיות.
בית המשפט החוקתי כולל תשעה שופטים, עם נשיא מבין השופטים.
מערכת המשפט בדרום קוריאה מחולקת לשני גופים: בית המשפט החוקתי, העוסק בעניינים חוקתיים, ובתי המשפט הרגילים, העוסקים בכל יתר העניינים.
נשיא בית המשפט העליון ונשיא בית המשפט החוקתי נתפשים כראשי מערכת המשפט, אך ישנה מחלוקת בין שני בתי המשפט בנוגע לסמכויותיהם.
דרום קוריאה מחולקת לארבעה סוגים של יחידות מנהליות עיקריות: מחוזות (Provinces), ערים עצמאיות (Metropolitan Cities), מחוזות עירוניים (Special Autonomous Cities), ועיריות מחוזיות (Special Self-Governing Provinces).
כל יחידה מנהלית נבדלת לפי האופי הממשלתי שלה ודרגת השלטון המקומי.
דרום קוריאה מחולקת ל-9 מחוזות (או פרובינציות) שהיא חטיבה אדמיניסטרטיבית ברמה גבוהה.
כל מחוז מנוהל על ידי מושל שנבחר בבחירות ישירות.
לדרום קוריאה יש 6 ערים עצמאיות (Metropolitan Cities), שכל אחת מהן נחשבת כישות עירונית עם שלטון מקומי עצמאי ברמה של מחוז.
ערים אלה נחשבות כערים הגדולות והחשובות במדינה והן:
דרום קוריאה כוללת גם 2 מחוזות עירוניים מיוחדים, שהם יחידות מנהליות שמזוהות כיישובים עם אוטונומיה רחבה יותר, וניהול עצמאי.
סיאול (Seoul) – עיר הבירה, סיאול מוגדרת כישות עצמאית מבחינה מינהלית.
סיג'ונג (Sejong) – עיר חדשה שנוצרה כמרכז מנהלתי וכחלק מהתפיסה לשיפור ניהול המדינה.
האי צ'ג'ו (Jeju) הוא המחוז היחיד בקטגוריה זו.
צ'ג'ו הוא מחוז מיוחד שמבצע אוטונומיה רחבה יותר במגוון תחומים, כולל כלכלה ותחבורה, עם סמכויות של ממשל עצמאי.
יחידות משנה בתוך כל אזור
כל מחוז ועיר נחלקים לתת-יחידות הנקראות "מחוזות" (Guns) או "ערים" (Eups), שהם יחידות מקומיות קטנות יותר שמספקות שירותים לתושבים ברמה הקהילתית.
המפלגות הפוליטיות בדרום קוריאה מהוות חלק מרכזי במערכת הפוליטית של המדינה, שהיא דמוקרטיה נשיאותית עם מערכת רב-מפלגתית.
הבחירות לנשיאות ולפרלמנט מתבצעות אחת לארבע שנים, ומערכת המפלגות הפוליטיות מורכבת ממספר מפלגות עיקריות שמייצגות אידאולוגיות שונות, לצד מפלגות קטנות יותר הפועלות כאופוזיציה או מצטרפות לקואליציות.
המפלגה הדמוקרטית של קוריאה (Democratic Party)
המפלגה השמאלית הגדולה ביותר במדינה.
היא נוסדה בשנות ה-90 ממספר מפלגות ליברליות ושמאלניות, ומאז הפכה לכוח הפוליטי המרכזי בשמאל.
המפלגה תומכת בזכויות אדם, כלכלה סוציאל-דמוקרטית ושוויון חברתי, ומקדמת מדיניות דיפלומטית של שיתוף פעולה עם צפון קוריאה.
המפלגה הדמוקרטית פועלת עם מבנה היררכי, בראשו יו"ר נבחר, וכוללת ועדות מקצועיות העוסקות בנושאים כמו כלכלה, חינוך ורווחה.
המצע שלה מתמקד בהגברת זכויות האדם, יצירת מערכת רווחה סוציאלית, והפחתת פערים כלכליים וחברתיים.
מפלגת כוח העם שהיא המפלגה השמרנית הגדולה ביותר במדינה, תומכת במדיניות כלכלית חופשית, חיזוק כוחות הביטחון, וניהול תקיף יותר מול צפון קוריאה.
המפלגה הוקמה ממספר מפלגות שמרניות קודמות, ובמשך שנים רבות הייתה בשלטון.
המפלגה מקדמת מדיניות קפיטליסטית, צמצום רגולציות ממשלתיות והגברת העמידות הביטחונית של המדינה.
המפלגה פועלת עם מערכת ניהול היררכית, ונושאי המדיניות שלה קשורים בעיקר לכלכלה ולביטחון הלאומי.
מפלגת שיקום קוריאה היא מפלגה שנוסדה לאחר פרישת חברים ממפלגת הכוח העממי, והיא מציגה את עצמה כאלטרנטיבה למפלגות הגדולות של דרום קוריאה.
המפלגה מתמקדת בעיקר בשיקום המערכת הפוליטית והחברתית, ומציגה עקרונות של לאומנות שמרנית, חיזוק המשטר הדמוקרטי והתמקדות בשיפור חיי האזרחים.
המפלגה מאמינה כי דרום קוריאה זקוקה לשינוי רדיקלי במערכת השלטון, הכולל חיזוק מוסדות המדינה והבטחת שלטון חוק.
בנוסף, היא שואפת להדגיש את העצמאות הלאומית ולחזק את קשרי המדינה עם ארצות הברית ודרום-מזרח אסיה.
מפלגת הרפורמה החדשה (New Reform Party)
מפלגת הרפורמה החדשה היא מפלגת ימין מרכזי שצמחה מתוך רצון ליצור אלטרנטיבה למערכת הפוליטית הקיימת בדרום קוריאה.
המפלגה קוראת לרפורמות יסודיות במערכת הפוליטית והכלכלית של המדינה, תוך שמירה על ערכים של דמוקרטיה ליברלית ושוק חופשי.
המפלגה תומכת בתפיסות שמרניות כלכליות ומעמידה את הדגש על צמצום רגולציות ממשלתיות, חיזוק תעשיות טכנולוגיות וחדשנות, והגברת השקעות בתשתיות לאומיות.
בתחום החוץ, המפלגה מקדמת מדיניות ביטחונית חזקה מול צפון קוריאה ומחויבות לשותפויות עם מדינות המערב, במיוחד עם ארצות הברית.
המפלגה המתקדמת של קוריאה היא מפלגת שמאל קיצוני שהוקמה בשנות ה-2000, ומקבלת השראה מהעקרונות הסוציאליסטיים והפמיניסטיים.
המפלגה תומכת במאבק למען זכויות העובדים, מדיניות סוציאליסטית וצדק חברתי.
היא גורסה מדיניות שמדגישה את השוויון הכלכלי, חיזוק זכויות המיעוטים והעניים, ומאבק בעוני ובאי-שוויון.
המפלגה המתקדמת מתנגדת לכלכלה הקפיטליסטית ומקדמת כלכלה המשרתת את כלל הציבור ולא רק את בעלי ההון.
המפלגה גם תומכת במדיניות חוץ פייסנית כלפי צפון קוריאה ומעודדת דיאלוג ושיתוף פעולה עם המדינה השכנה.
מפלגת ההכנסה הבסיסית (Basic Income Party)
מפלגת ההכנסה הבסיסית היא מפלגת שמאל ליברלית שנוסדה מתוך רצון לקדם מדיניות של הכנסה בסיסית אוניברסלית.
המפלגה טוענת כי על הממשלה להבטיח לכל אזרח הכנסה בסיסית קבועה, כדי להילחם בעוני, לעודד שוויון חברתי ולספק ביטחון כלכלי לכל פרט במדינה.
המפלגה רואה בהכנסה הבסיסית כלי מרכזי להתמודד עם האתגרים הכלכליים והחברתיים של המאה ה-21, במיוחד את השפעות האוטומציה והטכנולוגיה על שוק העבודה.
המפלגה מקדמת גם מדיניות פרוגרסיבית בנוגע לתחום הסביבה והזכויות החברתיות.
מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה היא מפלגת שמאל מרכז שמקדמת רעיונות של סוציאליזם דמוקרטי.
המפלגה רואה במערכת הרווחה הסוציאלית את עמוד השדרה של מדינה צודקת, ומבוססת על עקרונות של שוויון, צדק חברתי וזכויות עובדים.
היא תומכת בשיפור המערכת הבריאותית והחינוכית, וביצירת תשתיות כלכליות שיאפשרו לכל האזרחים גישה שווה להזדמנויות כלכליות.
המפלגה גם מקדמת מדיניות חוץ של שיתוף פעולה עם מדינות אחרות באזור, ושואפת לקדם דיאלוג עם צפון קוריאה תוך שמירה על ביטחון המדינה.
הפוליטיקה של שוודיה מתרחשת במסגרת של מונרכיה חוקתית דמוקרטית ייצוגית פרלמנטרית.
הסמכות המבצעת מופעלת על ידי הממשלה, בראשות ראש הממשלה.
סמכות החקיקה נתונה הן בידי הממשלה והן בידי הפרלמנט, שחבריו נבחרים במערכת רב-מפלגתית.
היא עצמאית, השופטים ממונים על ידי הממשלה ומחזיקים בתפקיד עד לפרישתם.
שוודיה היא באופן רשמי מונרכיה, עם מלכים המחזיקים בכוח סמלי בלבד.
לשוודיה יש היסטוריה מערב-אירופית טיפוסית של דמוקרטיה, החל מהתקופה הוויקינגית הישנה של שבחרו מלכים, וכלה בכוח מלכותי תורשתי במאה ה-14, שהפך לדמוקרטי בהתאם למגמות האירופיות הכלליות.
המשטר הדמוקרטי הנוכחי הוא תוצר של התפתחות יציבה של מוסדות דמוקרטיים שנוספו בזה אחר זה במהלך המאה ה-19 עד 1921, אז הונהגה זכות הבחירה לנשים.
ממשלת שוודיה דבקה בפרלמנטריזם - דה יורה מאז 1975, דה פקטו מאז 1917.
מאז השפל הגדול, הפוליטיקה הלאומית השוודית נשלטת ברובה על ידי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית, שהחזיקה ברוב (ולפעמים רוב מוחלט) בפרלמנט השוודי מאז 1917. בחירות כלליות נערכות אחת לארבע שנים.
לפי מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט ב-2020, שוודיה מדורגת כ"דמוקרטיה מלאה".
על פי מדד V-Dem שוודיה הייתה בשנת 2023 המדינה הדמוקרטית השלישית בעולם.
על פי Freedom House, שוודיה קיבלה ציון 40/40 בהגנה על זכויות פוליטיות בשנת 2020.
חוקת שוודיה מורכבת מארבעה חוקי יסוד.
החשוב ביותר הוא מסמך ממשלתי משנת 1974 הקובע את עקרונות היסוד של החיים הפוליטיים בשוודיה, ומגדיר זכויות וחירויות.
חוק הירושה הוא הסכם בין לבין בית ברנדוט המסדיר את זכויותיהם לעלות לכס המלוכה השוודי.
החוקה שונה מרוב מדינות המערב האחרות בהיבטים מסוימים, כמו בית מחוקקים חד-ביתי, אוטונומיה עירונית מוגבלת והיעדר סמכות לבית משפט העליון לבטל פעולות חקיקה של הרשות המחוקקת.
הסמכות המבצעת מופקדת בידי הפוליטיקאים.
חוק יסוד חופש הביטוי (1991)
בשוודיה יש מונרכיה העוברת בירושה, כיום המלך קרל השישה עשר גוסטב מבית ברנדוט מכהן כראש המדינה מאז 1973. סמכותו היא פורמלית, סמלית וייצוגית.
היורשת לכתר היא נסיכת הכתר ויקטוריה מאז 1980.
ראש ממשלת שוודיה ממונה על ידי ונבחר באמצעות פרלמנטריזם שלילי.
בפועל, המשמעות היא שהמועמד לראשות הממשלה מאושר אם פחות מ-175 חברי פרלמנט מצביעים "לא", ללא קשר למספר קולות ה"כן" או הנמנעים.
באוגוסט 2021 הודיע ראש הממשלה סטפן לופבן על התפטרותו ולאחר מכן, בנובמבר, שרת האוצר מגדלנה אנדרסון נבחרה למנהיגה החדשה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השלטת בשוודיה, והפכה לראשת הממשלה הראשונה של שוודיה.
היא הקימה ממשלת מיעוט שהורכבה רק מהסוציאל-דמוקרטים.
תוכניתה להקים ממשלת קואליציה חדשה עם מפלגת הירוקים לא צלחה מכיוון שהצעת התקציב שלה לא עברה.
ב-18 באוקטובר 2022 הפך אולף קריסטרסון ממפלגת המתונים לראש הממשלה החדש של שוודיה.
המתונים הקימו קואליציית מרכז-ימין עם הנוצרים-דמוקרטים והליברלים.
הממשלה החדשה נתמכת על ידי מפלגת הימין הגדולה ביותר, מפלגת השוודים הדמוקרטים (SD) בראשות אימי אוקסון, כאשר מדיניות הגירה נוקשה יותר היא חלק מכריע בהסכם עם ה-SD.
הסמכות הביצועית העליונה של המדינה נתונה בידי הממשלה, המורכבת מראש ממשלה וכ-22 שרים העומדים בראשות משרדי הממשלה.
השרים ממונים על פי שיקול דעתו הבלעדי של ראש הממשלה.
הדרך היחידה להפיל ממשלה היא באמצעות הצעת אי-אמון בפרלמנט.
הצעה זו חייבת להשיג רוב מתוך מספר הקולות הכולל בפרלמנט (לפחות 175).
המחוקק השוודי נתן לממשלה עוד יתרון משמעותי באופן חקיקת העברת התקציב בפרלמנט, כאשר הצעת הממשלה לתקציב מתקבלת, אלא אם כן רוב חברי הפרלמנט יצביעו נגדה.
חקיקה זו נועדה לאפשר משילות שוטפת גם במצב של ממשלת מיעוט.
התפקידים העיקריים של הממשלה הם:
אחריות לביצוע התקציב שאושר על ידי הפרלמנט
לייצג את שוודיה באיחוד האירופי
לחתום על הסכמים עם מדינות אחרות
הפרלמנט החד-ביתי מונה 349 חברים, הנבחרים בכל ארבע שנים.
הוא פעיל בדרך כלל מספטמבר עד אמצע יוני.
יוזמת חקיקה יכולה להיות מוגשת על ידי הקבינט או על ידי חברי הפרלמנט.
החברים נבחרים על בסיס של בחירות בשיטה היחסית לתקופה של ארבע שנים.
הפרלמנט יכול לשנות את חוקת שוודיה, אך נדרש לשם כך רוב מוחלט ואישור חוזר לאחר הבחירות הכלליות הבאות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית מילאה תפקיד פוליטי מוביל מאז 1917. לאחר 1932, הקבינטים נשלטו באופן קבוע על ידי הסוציאל-דמוקרטים.
זו אחת הסיבות למדינת הרווחה השוודית שלאחר המלחמה, עם הוצאה ממשלתית של קצת יותר מ-50% מהתוצר המקומי הגולמי.
בחירות כלליות נערכות לצד בחירות מקומיות ואזוריות אחת לארבע שנים.
הבחירות האחרונות נערכו ב-11 בספטמבר 2022.
החוק השוודי, המסתמך על החוק הגרמני, הרומי והאנגלו-אמריקאי, אינו מנוסח כמו בצרפת ובמדינות אחרות שהושפעו מקוד נפוליאון, ואינו תלוי בפרקטיקה שיפוטית ובתקדימים כמו בארצות הברית.
בתי משפט: סמכות שיפוט אזרחית ופלילית
- לבית המשפט העליון אין סמכות לבטל חוקים כלשהם, כולל חוקים הסותרים את החוקה.
מדיניות הממשלה מבוצעת על ידי הרשויות המנהליות וסוכנויות ממשלתיות של שוודיה.
גופים אלה נשלטים על ידי המדינה ובראשם עומדים באופן רשמי מנכ"לים שמונו על ידי הממשלה, אך הם פועלים באופן עצמאי מהרשות המבצעת והמחוקקת של הממשלה.
ממשל מיניסטריאלי אינו חוקי; אף חבר בפרלמנט או בממשלה אינו רשאי להתערב בתפעול היומיומי של סוכנות, גם לא במקרים פרטניים.
לשוודיה יש היסטוריה של מעורבות פוליטית אזרחית חזקה באמצעות תנועות עממיות, הבולטות שבהן הן איגודים מקצועיים, התנועה הפמיניסטית, , ולאחרונה גם תנועת הספורט.
שיעור ההצבעה בשוודיה תמיד היה גבוה בהשוואה בינלאומית, אם כי הוא ירד בעשורים האחרונים, ועומד על כ-87% (87.18% בבחירות הכלליות של 2018).
פוליטיקאים שוודים רבים התפרסמו בשל פעילותם ברחבי העולם, ובהם: ג'ו היל, ראול ולנברג, פולקה ברנדוט, דאג המרשלד, אולוף פלמה, קארל בילדט, הנס בליקס ואנה לינד.
בכל מחוז יש ומועצה .
כל מחוז מכיל מספר קומין, בסך הכל 290. סטוקהולם היא בירת שוודיה.
המלך, הפרלמנט והממשלה נמצאים במושבם הקבוע בסטוקהולם.
עד 1968, כאשר משרד המושל הכללי שולב במחוז סטוקהולם, היה לו מעמד מיוחד.
החל מהתיקון לחוקה של 1974, מספר החלוקות המוניציפליות צומצם מכמה אלפים ל-290, תוך ביטול פונקציות קודמות של הרשויות המקומיות (כגון חוקים מקומיים, אכיפת חוק מקומית ועוד).
לאורך המאה ה-20, מדיניות החוץ השוודית התבססה על העיקרון של אי-הזדהות בעתות שלום, נייטרליות בזמן מלחמה.
עיקרון זה זכה לעיתים קרובות לביקורת בשוודיה, בטענה שמדובר במראית עין, משום שלממשלת שוודיה יש שיתוף פעולה מתקדם עם מדינות המערב בתוך נאט"ו.
במהלך המלחמה הקרה, שוודיה לא הייתה חברה בברית ורשה ובמקביל קיבלה סיוע מינימלי בלבד מתוכנית מרשל.
ב-1952 הופל מטוס DC-3 שוודי מעל הים הבלטי בעת איסוף סיור.
מאוחר יותר התגלה כי המטוס הופל על ידי ברית המועצות.
מטוס נוסף מדגם PBY קטלינה נשלח כמה ימים לאחר מכן והופל גם הוא על ידי מטוסי קרב סובייטים.
שוודיה פעילה מאוד במאמצי השלום הבינלאומיים, במיוחד באמצעות האו"ם, ובתמיכה במדינות העולם השלישי.
בשנת 1995 הצטרפה שוודיה, יחד עם פינלנד ואוסטריה, לאיחוד האירופי שהרחיב את מספר המדינות החברות מ-12 ל-15. החברות וסוגיותיה הן בין השאלות החשובות ביותר בפוליטיקה השוודית.
מלבד האיחוד האירופי, שוודיה היא גם חברה פעילה באו"ם ובמספר ארגונים נוספים כגון הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי וקרן המטבע הבין-לאומית.
במאי 2022, שוודיה הגישה בקשה רשמית להצטרף לברית נאט"ו.
דעת הקהל באזור הנורדי השתנתה לטובת הצטרפות לנאט"ו מאז פלישת רוסיה לאוקראינה ב-24 בפברואר.
זמן קצר לאחר מינויו באוקטובר 2022, הודיע שר החוץ החדש, , כי שוודיה תוותר על , שיושמה על ידי ממשלת השמאל הקודמת.
שוודיה הצטרפה לנאט"ו ב-7 במרץ 2024.
פוליטס (ביוונית עתיקה: Πολίτης) במיתולוגיה היוונית היה דמות משנית באודיסיאה וחבר קרוב לאודיסאוס.
באודיסיאה, פוליטס היה חבר בצוות של אודיסאוס.
פוליטס מוזכר רק פעמיים באודיסיאה, אך למרות זאת אודיסאוס מתייחס לפוליטס בתור חבר יקר שלו.
פוליטס היה אחד מ-22 החיילים שאורילוכוס לקח איתו לסייר באי של קירקה.
פוליטס נכנס לארמונה של קירקה והיא הפכה אותו ואת שאר הצוות לחזירים, אך הם חזרו לצורתם האנושית לאחר שאודיסאוס הכניע את קירקה.
לא ברור אם פוליטס נהרג על ידי המפלצת סקילה או אם נהרג על ידי הברק שהטיל זאוס מלך האלים על ספינתו של אודיסאוס.
פוליטס מוזכר באופן בולט יותר בגרסתו של סטראבון לסיפור העם "גיבור טמסה".
סטראבון מספר שפוליטס, אחד מאנשי צוותו של אודיסאוס, נהרג בברבריות על ידי התושבים של האי טמסה וחזר כרוח רפאים נקמנית.
הרוח איימה על האוכלוסייה וגבתה מס גבוה בתמורה לדו-קיום שליו יעד שהובס על ידי מבקר באי, אוטימוס המתאגרף ומנצח במשחקים האולימפיים.
פוליטס הוא דמות מרכזית באלבום הקונספט אפיק: המחזמר המבוסס באופן רופף לאודיסיאה, והוא מושמע על ידי סטיבן דוקי.
תפקידו העיקרי הוא בשיר "open arms", שם הוא דוגל בהפגנת אמפתיה וחמלה במפגשם עם אוכלי הלוטוס.
פוליטס הוא האדם הראשון שנהרג על ידי הקיקלופ פוליפמוס.
לאחר מכן, אודיסאוס נאחז בתורתו של שפוליטוס, שמשמשת כהקבלה לגישה שפוסידון מציג, וחלק מהקונפליקט המרכזי של הנרטיב בין חמלה לחוסר רחמים.
בסוף המערכה הראשונה, אודיסיאוס בוחר לוותר על הרעיון של פוליטס ומאמץ את האכזריות של פוסידון.
רפובליקת פּוֹלִין (בפולנית: Rzeczpospolita Polska, , "זֶ'צְ'פּוֹסְפּוֹלִיטַה פּוֹלְסְקַה") ובקיצור פּוֹלִין (בפולנית: Polska - פּוֹלְסְקַה) היא מדינה במרכז אירופה הגובלת בגרמניה במערב, בצ'כיה ובסלובקיה בדרום, באוקראינה ובבלארוס במזרח, ובליטא, ברוסיה (מחוז קלינינגרד) ובים הבלטי בצפון.
פולין נשלטה במשך מאות שנים על ידי שושלת פיאסט.
היא הגיעה לתור הזהב שלה לקראת סוף המאה ה-16 תחת השושלת היגיילונית, כאשר פולין הייתה אחת המדינות העשירות והחזקות ביותר באירופה.
ב-3 במאי 1791 הצביע הסיים (הבית התחתון של הפרלמנט) של ברית פולין-ליטא בעד קבלת "חוקת מאי" לפולין, החוקה הכתובה הראשונה באירופה והשנייה בעולם אחרי חוקת ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן חדלה פולין מלהתקיים, לאחר שחולקה על ידי שכנותיה: האימפריה הרוסית, אוסטריה, ופרוסיה.
פולין קיבלה את עצמאותה מחדש ב-1918 לאחר חתימת חוזה ורסאי.
תקופה זו בתולדותיה של פולין נקראת "הרפובליקה השנייה של פולין".
בספטמבר 1939 פלשו גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין וכבשו אותה, במהלך שפתח את מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפכה פולין למדינת חסות של ברית המועצות.
ב-1989 התקיימו בפולין בחירות חופשיות למחצה, הראשונות שנערכו בה מאז מלחמת העולם השנייה, ובהן השתתפה תנועת סולידריות, שהנחילה תבוסה למפלגה הקומוניסטית.
תקופה זו בתולדותיה של פולין נקראת "הרפובליקה השלישית של פולין".
בשנת 1997 נכתבה חוקה חדשה.
במרץ 1999 הפכה פולין לחברה רשמית בברית נאט"ו, וב-2004 הצטרפה המדינה לאיחוד האירופי.
שמה הרשמי של פולין בפולנית הוא "ז'צ'פוספוליטה פולסקה" (Rzeczpospolita Polska), כלומר, "רפובליקת פולין", אך במקום המילה המודרנית "republika" משתמשים במונח הפולני הישן "rzeczpospolita", מונח הנמצא בשימוש לפחות מהמאה ה-16. השמות של המדינה "פולסקה" (Polska), ושל נתיניה "פולאצי" (Polacy), הם ממקורות סלאביים.
הדעה הרווחת היא שהשם "פולסקה" הגיע משמו של השבט הסלאבי "פולאניה" (Polanie), השבט שהקים את המדינה הפולנית במאה ה-10 והתיישב באזור ההיסטורי פולין גדול.
שם השבט הגיע כנראה מן המילה הסלאבית "פּוֹלֶה" (pole) שפירושה "שדה" – האפיון הבולט של אזורים רבים בפולין.
השם "פולין" בשפה העברית וביידיש, הוא השם שבו כינו אותה תושביה היהודים.
לצידו רווח בעבר גם השם פּוֹלַנְיָה.
החל מלפני כ-500,000 שנים קודם זמננו החלו להתיישב בשטחי פולין של ימינו מיני אדם קדומים.
בתחילה היה אלו ציידים-לקטים, ומאוחר יותר, במהלך התקופה הנאוליתית (4,000 עד 2,000 לפנה"ס), עם הגיעה של החקלאות לפולין, עברו יושביה לחיי קבע.
עד לתקופת הברזל, היה האזור מפותח יחסית לזמנו.
תקופת הברונזה של פולין החלה סביב 2,400–2,300 לפנה"ס, ואילו תקופת הברזל שלה החלה בקירוב סביב 750–700 לפנה"ס.
במאות הבאות החלו לחדור לפולין תרבויות חיצוניות שונות.
בלטים החלו להתיישב באזורים המיוערים של צפון מזרח פולין, בשטחי פודלסיה ומזוריה.
עם הכיבוש הרומאי של שטחים נרחבים בגרמניה של ימינו, נדחקו שבטים גרמאניים רבים מזרחה וחדרו מעבר לנהר האודר אל תוך פולין.
פלישת שבטים שונים לפולין התעצמה במהלך המאות ה-4, ה-5 וה-6, אז במסגרת נדידת העמים שבטים גרמאניים נוספים חדרו לפולין.
לצד כל אלו, הקבוצה החשובה ביותר שהתיישבה בפולין הייתה השבטים הסלאבים.
אלו היגרו אל פולין ממזרח, אולי משטח אוקראינה ורוסיה של ימינו, ולקראת שלהי האלף הראשון לספירה, הם הפכו לכוח המוביל בפולין.
עד מהרה הקימו הסלאבים יישובי קבע רבים ברחבי הארץ כולה, והחלו להתבסס סביב מספר שבטים מרכזיים.
ראשיתה של המדינה הפולנית בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-10. בתקופה זו השתלט השבט הסלאבי "פולאניה" (Polanie) שישב באזור פולין גדול על שאר השבטים בפולין ואיחד אותם תחתיו.
השליט הפולני הראשון, מיישקו הראשון, התנצר בשנת 966, ומייד לאחר מכן הוא קבע את הדת הנוצרית כדת המדינה הרשמית.
באופן סמלי, כניסתה של פולין לעול הנצרות מסמלת את ראשיתה של פולין.
מאז ועד היום, שמרו הפולנים אמונים לאפיפיור היושב ברומא, ועד היום רובם המכריע של הפולנים משתייכים לנצרות הקתולית.
במאה וחמישים השנים הבאות, הפכה פולין לכוח משמעותי באזורה, אך מגמה זו נגדעה כבר במהלך המאה ה-12. מלך פולין בולסלאב השלישי מת ללא יורש ברור, ופולין חולקה לשורה של מדינות עצמאיות קטנות.
תקופה זו הייתה תקופה אפלה יחסית בהיסטוריה הפולנית, ולפיצול המדיני הצטרפו מגמות שליליות נוספות.
בשנים 1241, 1259 ו-1287, מדינות פולניות שלמות כמעט ונחרבו כתוצאה מפלישות מונגוליות שנערכו בשנים אלו, פלישות שגרמו להרס נרחב והותירו חללים רבים.
במהלך המאה ה-14 חזרה פולין לצמיחה יחסית, ולראשונה זה שנים התקבל על ידי המדינות הפולניות מלך מוסכם – ולדיסלאב הראשון.
הוא הפך למלך בשנת 1320, ובנו יורשו, קז'ימייז' השלישי, התהדר במיזמי בנייה גדולים בפולין לרבות הקמתן של טירות גדולות.
קז'ימייז' השלישי נודע בתואר "הגדול", ובאותה התקופה התרחבה פולין מזרחה, ואזור גליציה הפך לחלק מפולין.
גורמים נוספים שתרמו לצמיחתה המחודשת של פולין באותה תקופה הייתה פסיחתה של מגפת המוות השחור על פולין, לאחר שהמיתה עשרות מיליונים באירופה; וכמו כן הגירה של יהודים לפולין.
עד מהרה החלו לפרוח ולהתבסס בערים הגדולות בפולין קהילות יהודיות משגשגות.
בשנת 1364, הוקמה בקרקוב האוניברסיטה היגלונית, אחת האוניברסיטאות העתיקות ביותר באירופה.
בשנת 1386 שליט ליטא ולדיסלב השני יגיילו התנצר ונישא לידוויגה, מלכת פולין.
בכך אוחדה ממלכת פולין עם הדוכסות הגדולה של ליטא.
במאתיים השנים הבאות שלטו על פולין יורשיו של ולדיסלב השני, בני השושלת היגלונית, ותחתיהם נהנתה פולין מפריחה מואצת ועד מהרה הפכה לאחת המדינות החזקות והחשובות ביותר באירופה.
בשנים אלו נהנתה פולין ממעמד דיפלומטי מוביל, ולצד קשר הדוק עם ליטא היא ייסדה גם קשרים מועילים עם כמה משכנותיה, במיוחד עם הונגריה ובוהמיה.
בשנת 1410 זכו צבאות פולין וליטא בניצחון צבאי ראשון גדול על אויב חיצוני.
צבא משולב של שתי ארצות אלו הביס את אנשי המסדר הטווטוני בקרב גרונוולד.
בכך, ייצבה פולין את שליטתה בשטחיה הצפוניים.
באותה התקופה הכלכלה והתרבות בפולין פרחו, והמדינה הרשתה לעצמה לטפח מדענים ואנשי רוח חשובים.
המפורסם ביותר היה האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס, אשר הגיע להישגים מדעיים פורצי דרך.
קרקוב, הבירה המלכותית, הפכה למרכז תרבותי ואקדמי שקנה לעצמו שם בכל רחבי אירופה.
בהשוואה למדינות אחרות באירופה, בפולין הונהגה רמה גבוהה של סובלנות דתית, דבר אשר תרם למניעתם של מתחים דתיים שהתפרצו חדשות לבקרים במקומות רבים אחרים באירופה.
שנים אלו ידועות כתור הזהב של פולין.
אנשי פולין התגאו בחירויות הפרט המרשימות יחסית שמהן נהנו, ובמערכת הפרלמנטרית במדינתם (הסיים, החל מ-1493), אף על פי שזו שירתה שכבה צרה באוכלוסייה – האצולה.
זיגמונד השני אוגוסטוס שלט על פולין וליטא בין השנים 1548–1572. בתקופתו הסתיימה התקופה היגלונית ולאחר כמאתיים שנים שפולין וליטא היו כמדינות אחיות שהונהגו על ידי מלך אחד, בשנת 1569 אוחדו שתיהן למדינה אחת – ממלכת פולין-ליטא.
פולין-ליטא הייתה לאחת המדינות הגדולות והמאוכלסות ביותר באירופה.
למדינה הפולנית-ליטאית היה משטר ייחודי בו מרכיבים חלוציים של דמוקרטיה, מונרכיה חוקתית ופדרציה.
המערכת הפוליטית שלה התאפיינה במלוכה בעלת כוח מבוזר יחסית, כאשר כוחו של המלך מוגבל.
לאצולה ולפרלמנט עמד כוח רב, ולעיתים היה ביכולתם להשפיע אף על זהות המלך.
שתי המדינות, פולין וליטא, היו רשמית מרכיבים שווי כוח וסמכות באיחוד, אך בפועל פולין הייתה השותף הדומיננטי.
מאמצע המאה ה-17 ועד סוף אותה המאה, נכנסה פולין למערבולת של פלישות חוזרות ונשנות מצד שכניה השוודים, העות'מאנים, הרוסים והטרנסילבנים, במקביל למלחמות פנימיות נגד נתיניה הקוזאקים ותושבי חבל ברנדנבורג-פרוסיה.
במהלך 80 השנים הבאות שקעו השלטון המרכזי וההנהגה, והמדינה הייתה על סף אנרכיה.
על רקע תקופת ההשכלה, קמה בפולין תנועה לתיקון המצב במדינה, מה שהביא לבסוף להכרזה על החוקה הכתובה הראשונה באירופה, ב-1791 (חוקת 3 במאי 1791).
תהליך הרפורמות נפסק עם החלוקות של פולין בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה ב-1772, 1793 ו-1795, שבעטיין חדלה פולין מלהיות מדינה עצמאית.
תחת שלטון זר, ערכו פולנים, בעיקר בשטח הכיבוש הרוסי, מרידות בניסיון לחדש את עצמאותם.
כל הניסיונות לעשות כן נכשלו.
תפנית מסוימת אירעה לאחר המלחמות הנפוליאוניות, אז, בשנת 1807, הוקמה פולין מחדש בשם "הדוכסות של ורשה".
בכך, חידשה פולין את עצמאותה, אך למעשה היא הייתה מדינת לוויין של הקיסרות הצרפתית.
לאחר המלחמות, במסגרת קונגרס וינה של 1815, חזר המצב לקדמותו ופולין חולקה מחדש על ידי שכנותיה.
עם תום קונגרס וינה הכריזה רוסיה על הפיכת השטח הפולני שברשותה לפולין הקונגרסאית, אשר הייתה לא יותר ממדינת חסות רוסית.
פולין הקונגרסאית החזיקה בחוקה ליברלית; אך אף על פי כן, שללו הצארים הרוסים אט אט את החירויות של הפולנים, עד שהלכה למעשה סופחה פולין לאימפריה הרוסית.
לעומת השטח הרוסי, בפולין האוסטרית, תחת שלטון אוסטרו-הונגריה, נהנו הפולנים מחופש יחסי כאשר התרבות והלאומיות הפולנית נמצאות בפריחה.
קרקוב, בירת פולין האוסטרית, שהוגדרה אז כעיר חופשית, הפכה ל"בירה הרוחנית" של האומה הפולנית כולה.
במהלך המשך המאה ה-19 התחדשו מרידות פולניות בכל רחבי פולין, הן בחלק הרוסי, הן בחלק הפרוסי והן בחלק האוסטרי.
למרות הדיכוי התרבותי והלאומי, תחת השלטון הזר, פולין גם נהנתה ממגמות חיוביות: היא עברה לראשונה תיעוש ומודרניזציה נרחבים, והכלכלה התפתחה באופן מרשים, כאשר החלק הפרוסי מוביל בפיתוח הכלכלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כל מדינות ההסכמה הסכימו על השבת פולין למפת העולם, בהתאם לנקודה ה-13 בנאום 14 הנקודות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
זמן קצר לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, זכתה פולין לעצמאות מחודשת תחת השם הרפובליקה השנייה של פולין.
האיום הסובייטי התעורר במלחמה הפולנית-סובייטית, אולם פולין הצליחה להגן על עצמאותה.
לאחר המלחמה שרר במדינה משבר כלכלי, שבא לידי ביטוי, בין השאר, במהומות קרקוב (1923) ובשביתת האיכרים בפולין (1937).
הרפובליקה השנייה הייתה דמוקרטיה מפותחת יחסית, אך זו הפכה למוגבלת במיוחד בשנת 1926, אז במהפכה צבאית עלה לשלטון הגנרל יוזף פילסודסקי.
הרפובליקה השנייה שרדה עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, אז צבאות גרמניה הנאצית וברית המועצות פלשו לפולין במבצע מתוכנן מראש (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב) ובכך הביאו קץ לכעשרים שנות עצמאות פולנית.
בתקופה זו סבלו הפולנים במיוחד (ראה גנרלגוברנמן).
מכל המדינות המעורבות במלחמה (זאת בתנאי שאין מחשיבים את אוקראינה ובלארוס כמדינות עצמאיות), הייתה פולין עם אחוז הרוגים מכלל האוכלוסייה הגבוה ביותר: מעל 6 מיליון הרוגים (כ-20% מכלל האוכלוסייה), מחציתם פולנים יהודים.
כמיליון וחצי אזרחי פולין גורשו משטחי הכיבוש הסובייטיים במזרח פולין לגולאגים בתוככי ברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה גבולות פולין הועתקו מערבה – הגבול המזרחי הועתק לקו קרזון, והגבול המערבי לקו אודר-נייסה.
כמו כן, שינויי הגבולות הביאו להגירה המונית של פולנים, אוקראינים, גרמנים ויהודים אל מחוץ לשטחה של פולין.
לבסוף, הפכה פולין לראשונה בתולדותיה, למדינה הומוגנית מבחינה אתנית.
ברית המועצות השליטה בפולין ממשלה קומוניסטית חדשה, מקבילה פחות או יותר לממשלות אחרות בגוש המזרחי.
בשנת 1946 חזרו לתחומיה משטחי ברית המועצות אזרחים רבים.
ב-1952 הוכרזה רשמית רפובליקת העם של פולין או הרפובליקה העממית הפולנית.
ב-1956 הפך המשטר בפולין לליברלי יותר, תוך שחרור המוני אנשים מהכלא והענקת מספר חירויות לאזרחים.
מהומת פועלים ב-1980 הובילה להיווצרותו של איגוד מקצועי עצמאי, "סולידריות", שהפך עם הזמן לכוח פוליטי.
תנועת "סולידריות" כרסמה בשליטת המפלגה הקומוניסטית, עד שב-1989 גברה עליה בבחירות הפרלמנטריות והעומד בראשה, לך ואלנסה, זכה לבסוף להיות נשיא פולין ב-1990. פולין זכתה לשובה של הדמוקרטיה, ותושביה זכו לראשונה זה עשרות שנים לזכויות האדם וזכויות אזרח.
כלכלת פולין, לאחר השחרור מעול הקומוניזם, סבלה מאבטלה גבוהה (מעל 15%), אך עם זאת היא זכתה גם לאינטגרציה הולכת וגוברת בשוק האירופאי, והמשק הפולני עבר ליברליזציה.
פולין הצטרפה לקבוצת וישגראד ב-1991. בנוסף, היא הצטרפה לברית נאט"ו ב-1999, כאות מבשר לראשית השתלבותה של פולין במערב.
אזרחי פולין אמרו 'כן' (TAK) לאיחוד האירופי במשאל עם שנערך ביוני 2003, והיא הצטרפה רשמית לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004. בשנת 2007 האינטגרציה נמשכה, ופולין הצטרפה לאמנת שנגן, ובמסגרת זאת גבולותיה של פולין נפתחו לשאר מדינות האיחוד האירופי.
פולין היא רפובליקה דמוקרטית פרלמנטרית המבססת את המערכת הפוליטית שלה על חוקה.
חוקת פולין הנוכחית נכנסה לתוקפה בשנת 1997, ובה מפורטים הסדרי המשטר של המדינה.
ראש המדינה של פולין הוא הנשיא (Prezydent Rzeczypospolitej Polskiej), אשר לו בעיקר סמכויות טקסיות וסמליות.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור אחת לחמש שנים, ועומדת לו האפשרות להיבחר לשתי קדנציות בלבד.
להלכה בסמכותו של הנשיא למנות את הממשלה, אך בדומה לישראל, בפועל הדבר נעשה על ידי הבית התחתון של הפרלמנט, הסיים, לאחר שמי מראשי המפלגות הצליח להרכיב קואליציה.
עם זאת לנשיא עומדות גם סמכויות ממשיות יותר: ביכולתו להעלות לדיון נושאים בפרלמנט, ליזום חקיקה (אשר אישורה נתון בידי הפרלמנט), או להטיל וטו על חוקים שהפרלמנט אישר.
כדי לחוקק חוק, הצעת חוק חייבת להיות מועברת ברוב רגיל על ידי שני הבתים.
לסיים עומדת סמכות במקרי קיצון לעקוף סירוב של הסנאט להעביר הצעת חוק שיזם הסיים.
תפקידו של בית הדין לחוקה הוא לוודא שחוקי הפרלמנט אינם סותרים את החוקה, ואם הם כאלו, בסמכותו לבטל חוקים סותרים אלו.
בית המשפט העליון המנהלי מהווה את הערכאה העליונה בענייני משפט אזרחי.
החלוקה המנהלית הנוכחית של פולין הוחלה בשנת 1999 והיא מבוססת על שלוש רמות של חלוקה: שטחה של פולין מחולק ל-16 פרובינציות הנקראות וויודות (województwa), דרגת החלוקה המנהלית הגבוהה ביותר.
בהן ישנם (נכון ל-2025) 314 מחוזות, וערים נוספות שאינן כלולות במחוזות.
המחוזות (powiaty), מהווים את דרגת החלוקה המנהלית השנייה, ותחתיהן נמצאות הרשויות המקומיות (גמיני).
לערים הגדולות יש בדרך כלל מעמד של מחוז, גם במצב שהן נמצאות בתוך מחוז הנושא את שמן, כך למשל, במחוז פוזנן, מושב המחוז הוא בעיר פוזנן, אף שהעיר עצמה היא במחוז נפרד ממחוז פוזנן עצמו, מחוז פולין הגדולה.
הדינמיקה הפוליטית מול האיחוד האירופי
הכוחות המזוינים של פולין מורכבים מחמש זרועות: כוחות היבשה (Wojska Lądowe), הצי (Marynarka Wojenna), חיל האוויר (Siły Powietrzne), זרוע הכוחות המיוחדים (Wojska Specjalne) וכוחות ההגנה הטריטוריאלית (Wojska Obrony Terytorialnej).
בקירוב, פולין היא מדינה בצורת ריבוע של כ-630 קילומטר על כ-630 קילומטר.
היא ממוקמת במזרח מרכזה של אירופה.
פני השטח של פולין מורכבים בעיקר מהשפלה של המישור האירופי, כאשר הגובה הממוצע של שטחה של פולין הוא נמוך במיוחד, 173 מטרים מעל גובה פני הים.
בפולין יותר מ-9,300 אגמים, רובם בצפון הארץ, ובפרט ב.
בצפונה של פולין, לאורך חופיה לים הבלטי וכן לפנים הארץ, משתרע אזור פומרניה.
אזור נמוך זה כולל את שפלת החוף של פולין, ובחובו מספר מפרצים ימיים, וחופים רחבי ידיים לצד גם דיונות.
ובעוד בצפונה של פולין משתרע חוף, בדרומה, על גבולותיה של מדינה זו עם שכנותיה מדרום – צ'כיה וסלובקיה – נמתחת שרשרת הרים ממזרח למערב.
במזרח הדרום הפולני על גבול סלובקיה הרים אלו הם רכס הרי הקרפטים, ובמערב הדרום הפולני על גבול צ'כיה הם רכס הרי הסודטים.
הפסגה המרכזית של ההר הגבוה ביותר בפולין - הר ריסי - מגיעה לגובה 2,503 מטר מעל גובה פני הים.
למרגלות הרי הקרפטים מצפון שוכנת רמה גאוגרפית רחבה.
האזור שלמרגלות הקרפטים במזרח מכונה פולין קטן והאזור שלמרגלות הסודטים במערב מכונה שלזיה.
שני אזורים אלו הם גבוהים יחסית לפולין, וגובהם הממוצע הוא כ-500 מטר מעל גובה פני הים.
את ההרריות שלהם מפרים שני נהרות גדולים וחשובים שאליהם נשפכים יובלים ארוכים ומרכזיים: נהר הוויסלה שאורכו 1,047 קילומטר ונהר האודר שאורכו 854 קילומטר.
הבוג המערבי של הוויסלה אורכו 772 קילומטר, והורטה של האודר אורכו 808 קילומטר.
מקורו של הוויסלה בהרים שמדרום לפולין קטן ומקורו של האודר בהרים שמדרום לשלזיה.
הוויסלה והאודר זורמים מההרים לכיוון צפון, כשהם יוצרים עמקים צרים וארוכים, כל אחד באזורו שלו – פולין קטן ושלזיה.
בתווך, בין שפלת החוף הפומרני בצפון להרים שבדרום, משתרעת שפלה רחבה במיוחד המכסה את רוב פולין.
הוויסלה הזורם במזרח השפלה יוצר את מישור הוויסלה (מזוביה) ומנקז את המים של חציה המזרחי של פולין.
לעומת הוויסלה, האודר זורם במערב השפלה ויוצר את מישור האודר (פולין גדול) ומנקז את המים של חציה המערבי של פולין.
הוויסלה והאודר ממשיכים צפונה, ולבסוף נשפכים אל הים הבלטי.
הוויסלה נשפך אל "מפרץ גדנסק" שבמזרח אזור פומרניה, והאודר נשפך אל "מפרץ פומרניה" במערב אזור פומרניה.
האקלים בפולין הוא תוצאה של נקודת מפגש של אקלים יבשתי המגיע מרוסיה שממזרח, מפנים היבשת, לבין אקלים ימי המגיע ממערב, מהאוקיינוס האטלנטי.
מצב זה יוצר אקלים תזזיתי ובלתי יציב, אקלים הכולל שינויים רבים, מיום ליום ומשנה לשנה.
הקייצים בפולין הם חמים ונעימים בדרך כלל, והטמפרטורות הממוצעת בהן נעות בין 18 ל-30 מעלות צלזיוס, בהתאם לאזור.
החורפים לעומת זאת הם קרים למדי, והטמפרטורות הממוצעות בהם נעות בין 3 למינוס 6 מעלות צלזיוס.
משקעים יורדים בכל מקום לכל אורך ימות השנה, אם כי יותר בקיץ מאשר בחורף, כאשר מצב זה תקף יותר ככל שנעים מזרחה.
האזור החם ביותר בפולין הוא שלזיה תחתית שבדרום מערב פולין.
הטמפרטורות שם עוברים את ה-30 מעלות צלזיוס לעיתים רבות, ואף יכולות להגיע לשיאים גם של קרוב ל-40 מעלות צלזיוס, בימים מסוימים בחודשים יולי ואוגוסט.
לצד ורוצלב החמה שבשלזיה תחתית, עיר חמה מפורסמת נוספת מחוץ לאזור זה היא טרנוב, השוכנת בפולין קטן.
בטרנוב שורר הקיץ הארוך ביותר בפולין – 115 יום, מאמצע מאי עד לאמצע ספטמבר.
האזור הקר ביותר בפולין הוא צפון מזרחה במקומות הסמוכים לגבולות עם ליטא ובלארוס, ובייחוד אזור פודלסיה.
העיר הקרה ביותר היא סובאלק.
עם נפילת הגוש הקומוניסטי בסוף שנות ה-80, החלה פולין בצעדי ליברליזציה נרחבים במשק.
עקב כך נהנים הפולנים מרמת חיים גבוהה לאין ערוך מזו שהייתה להם בעידן הקומוניסטי.
פולין נחשבת למקרה מוצלח במיוחד של מעבר של כלכלה קומוניסטית לכלכלה בעלת דגם מערבי.
הכלכלה הפולנית נחשבת לאחת המפותחות ביותר מקרב המדינות הקומוניסטיות לשעבר, ואחת עם שיעורי הצמיחה הגבוהים ביותר באירופה.
התעשייה הפולנית, שמעוזה בשלזיה בלודז', טופחה משמעותית תחת הקומוניזם.
מאז מעמדה ירד משמעותית, אך עדיין אחוז לא מבוטל מתושבי פולין, 26.2% מהם, מועסקים במגזר התעשייה.
ענפי התעשייה העיקריים בפולין הם – בניית מכונות, עסקי ברזל ופלדה, כריית פחם, תעשיות כימיקלים, בניית ספינות, ועיבוד מזון.
היצוא הפולני השנתי הוא בערך של 152.78 מיליארד אירו, והיבוא הפולני השנתי הוא בערך של 155.09 מיליארד אירו.
שותפת הסחר הראשית והגדולה ביותר של פולין היא גרמניה – כרבע מהיצוא של פולין הוא אליה, וכך גם כרבע מהיבוא שלה הוא ממנה.
התוצר המקומי הגולמי במונחי שווי כוח הקנייה של פולין עומד על 990.568 מיליארד דולר, דבר המציב אותה ככלכלה ה-25 בגודלה בעולם והשישית בגודלה באיחוד האירופי.
התוצר המקומי הגולמי לנפש בפולין הוא 25,703 דולר, נמוך בכ-30% מהממוצע באיחוד האירופי.
בניגוד למדדים חיוביים רבים, האבטלה היא בעלת שיעור שאיננו מבוטל – 10.6% מכלל העובדים, נתון גבוה יחסית.
12.4% מתושבי פולין עוסקים בחקלאות מודרנית.
יש בפולין שני מיליון משקים חקלאיים פרטיים אפקטיביים, המעמידים את פולין כיצרנית מזון גדולה ומרכזית.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה, שיפון, ותפוחי אדמה.
מאז הצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי בשנת 2004, ועם פתיחת גבולותיה למערב במסגרת אמנת שנגן החל משנת 2007, נרשם גידול משמעותי במספר התיירים הפוקדים את המדינה.
מגמה זו נמשכת משנה לשנה, ואם בשנת 2010 מספר התיירים בפולין עמד על 12.47 מיליון, בשנת 2013 המספר הזה עמד כבר על 15.85 מיליון.
בהתאם לנתונים אלו, פולין היא המדינה ה-17 המתוירת ביותר בעולם.
לתיירות תפקיד כלכלי חשוב, והיא תורמת רבות למשק המקומי.
מספר התיירים הגדול ביותר מגיע לפולין מגרמניה השכנה – 1,298,702 גרמנים ביקרו בפולין בשנת 2013. במקום השני בפער גדול נמצאת רוסיה (עם 409,243 תיירים), וישראל ממוקמת במקום העשירי, עם 148,644 תיירים.
הערים הפופולריות ביותר בקרב התיירים בפולין הן בירת פולין של ימי הביניים קרקוב, בירת שלזיה ואחת הערים העתיקות בפולין ורוצלב, עיר הנמל הצפונית והאטרקטיבית גדנסק, ועיר הבירה המודרנית ורשה.
ערים נוספות הפופולריות בקרב תיירים הן פוזנן, לובלין וטורון.
בדרך כלל האטרקציה המובילה בערים הפולניות זה רובע ימי הביניים שמרבית הערים הגדולות יכולות להתגאות באחד כזה.
מחוץ לערים הגדולות יעדי התיירות המובילים הם האגמים המזוריים וחוף הים הבלטי שבצפון פולין, יער בְּיַאלוֹבְיֶיסְקָה שבמזרח, ומחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, הרי הקרפטים והרי הסודטים בדרום.
יערות מכסים שטח של 9.1 מיליון דונם, ומהווים כר פורה לפעילויות תיירותיות.
בנוסף לכך, אלפי האגמים המצויים בכל פולין משחקים גם הם תפקיד חשוב.
מקומות רבים בפולין נמצאים תחת הגנה סביבתית של רשויות המדינה: בפולין יש 23 פארקים לאומיים, 121 פארקי נוף, ו-1,469 שמורות טבע.
מגזר ייצור החשמל בפולין מבוסס בעיקר על שימוש בדלקים מאובנים.
פולין מספקת לעצמה את רובה ככולה של תצרוכת החשמל שלה.
פולין היא יצרנית הפחם העשירית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה באירופה (לאחר גרמניה).
משאב זה מיוצא מפולין למדינות רבות, אך גם מנוצל לצרכים מקומיים ומהווה את הדלק המאובן המרכזי בו משתמש משק החשמל הפולני.
שלוש חברות כריית הפחם הגדולות בפולין (Węglokoks, Kompania Węglowa, ו-JSW) משווקות כ-100 מיליון טון פחם בשנה.
חברות אלו הם מהרווחיות ביותר במדינה, והן נסחרות בדרך כלל באופן חיובי בבורסה לניירות ערך של ורשה.
במקביל, במהלך השנים האחרונות הורחב השימוש באנרגיות מתחדשות.
מדובר בעיקר בטורבינת רוח הפזורות בשטחים נרחבים בפולין, וכן בתחנות חשמל הידרואלקטריות מבוססות מי נהרות.
עם זאת, שיעור אנרגיות אלו בייצור החשמל הכולל של פולין עודנו נמוך, והממשלה קבעה יעד של 15% מכלל תצרוכת החשמל עד לשנת 2020. בפולין יש גם עתודות לא מבוטלות של גז טבעי (164,800,000,000 ממ"ק) ונפט (96,380,000 חביות), אך השימוש בהם נכון להיום הוא משני, ופוטנציאל הפקת החשמל מהם נמוך יחסית.
משנות ה-90 של המאה ה-20 כמות האוכלוסייה בפולין שומרת על יציבות יחסית עם נטייה לירידה מסוימת כתוצאה מהגירה יוצאת של פולנים בעיקר למדינות אחרות באירופה, מעט הגירה נכנסת (בניגוד למדינות אחרות באירופה, אשר חוות הגירה מוסלמית גדולה), ובעיקר ילודה נמוכה מאוד.
נכון לשנת 2024 שיעור הפריון הכולל הממוצע בפולין הוא נמוך מאוד – 1.5 ילדים לאישה.
בעוד בשנת 1950 הגיל החציוני של פולין עמד על 25.8, היום אותו הנתון עומד על 38.2. אם המגמות הנוכחיות יימשכו, מעריכים כי עד שנת 2050 חצי מהפולנים יהיו מעל גיל 51.
נתון זה מציב את פולין במקום ה-30 בעולם וה-7 באירופה מבחינת כמות האוכלוסייה.
הצפיפות עומדת על 123 אנשים לקמ"ר, 1,050 איש לקמ"ר בערים, ו-50 איש לקמ"ר בכפרים.
אחוז גבוה יחסית מתושבי פולין מתגוררים בכפרים, 61.5% במספר.
משנה לשנה נתון זה יורד ושיעור העירוניים באוכלוסייה גדל.
מבחינה אתנית ולשונית, נכון לשנת 2011 פולין היא אחת המדינות ההומוגניות ביותר ברחבי העולם.
כ-93.52% מאוכלוסיית פולין משתייכת לעם הפולני, ואחוז גבוה יותר – 97%, דוברים את השפה הפולנית.
שפות ידועות אחרות כשפה שנייה הן אנגלית (29%), רוסית (26%), וגרמנית (19%).
מפקד האוכלוסין של פולין משנת 2011, סוקר את המיעוטים הלא פולנים בפולין.
מצב זה לא היה בעבר.
עד 1945 היוותה פולין בית לאוכלוסיות מיעוטים גדולות, בהן גרמנים, אוקראינים, בלארוסים, ליטאים, ויהודים.
עם שינוי גבולות פולין ב-1945, היגרו ממנה, או נשארו מחוץ לגבולותיה, רוב המיעוטים, ויהודיה נרצחו בשואה.
מאז היא מהווה מדינה הומוגנית יחסית מבחינה אתנית.
בדומה להומוגניות האתנית והלשונית של פולין, כך גם ביחס לדת האוכלוסייה הפולנית אחידה יחסית.
לפי סקר שנערך בשנת 2011, 87.5% מתושבי פולין הם נוצרים קתולים, 2.4% אינם מאמינים באף דת שהיא, 0.7% נוצרים אורתודוקסים, ו-1% בני דתות אחרות.
מסקר מ-2015 עולה כי 92.8% מתושבי פולין הם נוצרים קתולים, 0.7% נוצרים אורתודוקסים, 0.3% משתייכים לעדי יהוה, 0.2% נוצרים פרוטסטנטים, 0.1% בכנסייה הקתולית היוונית, ו-0.1% בעלי שיוך דתי אחר.
בנוסף, 3.1% אינם מזוהים עם אף דת, 2.2% סירבו להשיב, ועבור 0.5% לא היה ניתן לקבוע את השיוך הדתי.
לפי נתונים אלו, פולין היא עם שיעור גבוה יותר של קתולים ממדינות בעלות מורשת קתולית נרחבת, כאיטליה וספרד; פרט למלטה, פולין היא המדינה הקתולית ביותר באירופה.
הנצרות הקתולית ממלאת תפקיד חשוב בחייהם של פולנים רבים, והכנסייה הקתולית בפולין נהנית מיוקרה חברתית ומהשפעה פוליטית.
בעבור הפולנים לכנסייה תפקיד חשוב גם בחיים הלאומיים, והיא מהווה סמל לאומי-תרבותי פולני חשוב.
יהדות פולין הייתה למן ימי הביניים ועד השואה, הקהילה הגדולה ומהקהילות החשובות שבקהילות עם ישראל בתפוצות.
ההיסטוריה בת למעלה מאלף השנים של היהודים בפולין כוללת תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית, לצד אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה יהדות פולין הגדולה בתפוצות היהודים באירופה.
היא מנתה כ-3.4 מיליון נפש – ואף למעלה מכך אם כוללים במניין את יהודי השטחים ההיסטוריים של פולין, שהפכו לנתיני ארצות אחרות בעקבות השינויים התכופים בגבולותיה של המדינה.
רוב יהודי פולין, כ-90% מהם, נרצחו בשואה באופן שיטתי, במלחמת העולם השנייה על ידי שלטונות הכיבוש של גרמניה הנאצית, ובאופן מזדמן על ידי גורמים שונים מהאוכלוסייה הפולנית.
מעטים בלבד הצליחו להימלט או ניצלו על ידי פולנים חסידי אומות העולם.
ביום העצמאות לפולין, בנובמבר 2021, נערך מפגן אנטישמי, שנערך במרכז העיר קאליש.
פעילי ימין קיצוני צעקו "מוות ליהודים", ושרפו העתק של כתב זכויות היסטורי לקהילה היהודית מהמאה ה-13, אשר במשך מאות שנים שימש בסיס להגנה על יהודי פולין.
פולין היא אחת מהמדינות הסלאביות ועל כן אספקטים תרבותיים רבים שלה בהם השפה, לבוש והמטבח הפולני, חולקים לא מעט דמיון עם שכניהם הסלאבים.
אולם פולין בניגוד לרוב הארצות הסלאביות כגון רוסיה, אוקראינה וסרביה, קיבלה על עצמה את הנצרות הקתולית, ולא כמותן את הנצרות האורתודוקסית.
לכן כותבים פולנית באלפבית לטיני המותאם לשפה הפולנית ולא באלפבית קירילי.
1 בינואר – ראש השנה האזרחית
6 בינואר – חג המלכים (ידוע גם כחג ההתגלות)
1 במאי – יום הפועלים
3 במאי – יום החוקה אשר התקבלה לראשונה בשנת 1791
פנטקוסט – חג נוצרי לזכר ירידת רוח הקודש על שליחיו של ישו
חג הלחם והיין הקדושים – גוף האדון
15 באוגוסט – חג עליית מרים השמיימה
11 בנובמבר – חג העצמאות הלאומי
פּוֹלִימֶר הוא חומר העשוי ממולקולות ענק שרשרתיות המורכבות מיחידות חוזרות הקשורות ביניהן בקשרים קוולנטיים, או באמצעות קשרים תוך-מולקולריים חזקים אחרים.
מקור השם "פולימר" הוא ביוונית: "פולי" משמעו הרבה, ו"מר" משמעו יחידה.
יחידה בפולימר נקראת בשם "מונומר"; ביוונית: "מונו" משמעו אחד, ו"מר" משמעו יחידה.
תהליך החיבור של המונומרים ליצירת פולימר נקרא פִּילְמוּר.
פולימרים שמקורם מהטבע מכונים פולימרים טבעיים.
בנוסף להם קיימת קבוצה גדולה נוספת של פולימרים מלאכותיים או חצי מלאכותיים שנקראים פולימרים סינתטיים וחצי-סינתטיים, בהתאמה.
תחומי המדע העיקריים שעוסקים במחקר של פולימרים הם: כימיה וביולוגיה, ובפרט, כימיה אורגנית, כימיה פולימרית, ביוכימיה, ביופיזיקה, ביולוגיה מבנית, וביוטכנולוגיה.
פיתוח תהליכי הייצור והעיבוד ההנדסיים של פולימרים הוא אחד מתחומי העיסוק של ההנדסה הכימית.
פולימרים הם המרכיב העיקרי של כל מוצרי הפלסטיק, והם הקובעים, כמעט את כל תכונותיו.
בדרך כלל שמו של פולימר נקבע לפי המונומר המרכיב אותו יחד עם התחילית "פולי".
אם מספר המונומרים גדול אפשר לכתוב את הנוסחה הכימית של הפולימר בצורה מקוצרת ולציין את מספר היחידות החוזרות.
השם השיטתי יהיה פולי (שם מונומר).
פולי (וניל בנזין), או בשמו המסחרי פוליסטירן, הוא פולימר המורכב מיחידות חוזרות של המונומר וניל בנזין (סטירן).
פולי (אתֶן), או בשמו המסחרי פוליאתילן, הוא פולימר המורכב מיחידות חוזרות של המונומר אתן (אתילן).
פולי (פרופֶן), או בשמו המסחרי פוליפרופילן, הוא פולימר המורכב מיחידות חוזרות של המונומר פרופן (פרופילן).
לעיון מורחב: עקרונות המינוח של פולימרים
שרטוט של מבני לואיס למולקולות פולימר הוא דבר שאינו מקובל, וגם על סף הבלתי אפשרי, וזאת בשל גודלן העצום של מולקולות הפולימר.
כתחליף, משרטטים את היחידה החוזרת בפולימר, תוך תחימה שלה בסוגרים מרובעים.
מחוץ לסוגרים יש לציין את מספר הפעמים בו היחידה חזרה (ניתן גם להשאיר זאת כמספר טבעי כלשהו n).
כדי לבדוק אם כתבנו את יחידת המבנה של הפולימר בצורה נכונה, יש לשכפל את יחידת המבנה אל שני הצדדים, ולבדוק שאכן התקבל הפולימר שאותו ביקשנו לצייר.
+דוגמאות ליחידות חוזרות של פולימרהיחידה החוזרת בפוליפרופילןהיחידה החוזרת בפוליסטירןהיחידה החוזרת בפוליקרבונט
מקובל למיין פולימרים על סמך אחת או יותר מהאפשרויות הבאות:
פולימרים טבעיים (ביופולימרים) – לקבוצה זו שייכים כל הפולימרים שמקורם מיצורים חיים.
מבין קבוצות הפולימרים החשובות ניתן למנות את הרב-סוכרים (כדוגמת עמילן ותאית) ואת החלבונים.
ה-DNA הוא אולי הפולימר הטבעי החשוב ביותר עבור כל היצורים החיים.
פולימר זה, המורכב מארבעה מונומרים שונים שנקראים חומצות גרעין, נושאים את המידע הגנטי המתורגם ליצירת חלבונים האחראים על הנעתם של תהליכי החיים.
דוגמאות לפולימרים טבעיים חשובים: משי, צמר, וגומי טבעי.
פולימרים חצי-סינתטיים – שיוצרו במעבדה על בסיס חומרי גלם ממקורות טבעיים.
לדוגמה: צלולואיד, שהוא פולימר שנוצר מתאית (צלולוזה).
פולימרים סינתטיים – שיוצרו במעבדה על בסיס חומרי גלם שאינם טבעיים, כגון דלקים מאובנים (אומנם, חומרים אלה מקורם מיצורים חיים, אך הם עברו שינויים כימיים כתוצאה מתהליכים גאולוגים בכדור הארץ).
במשפחת הפולימרים הסינתטיים נמצאים כמעט כל הפולימרים החשובים ביותר בעידן המודרני, כגון: פוליאתילן, פוליפרופילן, פוליסטירן, פוליוויניל כלוריד ועוד.
הומופולימרים – פולימרים הבנויים מסוג אחד של מונומר.
קופולימרים – פולימרים הבנויים מסוגים שונים של מונומרים (למשל ABS).
טקטיות – פריסת המתמירים במרחב