tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנזר מלק (גרמנית: Stift Melk) הוא מנזר בנדיקטיני הממוקם על צוק מעל העיר מלק במדינת אוסטריה תחתית אשר באוסטריה, וצופה על נהר הדנובה הזורם דרך עמק ואכאו.
במנזר נמצא קברו של הקדוש הקתולי קולומן משטוקראו, ושרידיהם של מספר מלכים מבית באבנברג, שושלת המלוכה הראשונה של אוסטריה.
המנזר נוסד בשנת 1089 כשלאופולד השני, המרגרייב של אוסטריה, העביר את אחת מהטירות שלו לנזירים ממנזר לאמבאך.
במאה ה-12 נוסד במנזר בית ספר לנזירים וספריית המנזר התפרסמה במהרה בזכות אוסף כתבי היד העשיר שבה.
הסקריפטוריום במנזר היה המקום העיקרי שבו נוצרו כתבי היד.
במאה ה-15 הפך המנזר למרכזה של תנועת הרפורמות של מלק אשר הפיחה חיים חדשים במנזרי אוסטריה ודרום גרמניה.
מבנה הבארוק הנוכחי של המנזר נבנה בין השנים 1702 ו-1736, לפי עיצובו של האדריכל יאקוב פראנדטאואר.
בכנסייה של המנזר שמורות פרסקאות של הצייר יוהאן מיכאל רוטמאיר ועל קירות הספרייה, אשר מכילה בין השאר גם כתבי יד מוזיקליים, מוצגות פרסקאות של פול טרוגר.
בזכות פרסומו ומעמדו האקדמי, הצליח המנזר להינצל מסגירה בתקופת שלטונו של הקיסר יוזף השני, בזמן שמנזרים רבים אחרים באוסטריה הוחרמו ונסגרו בין השנים 1780 ו-1790. המנזר הצליח לשרוד גם בתקופת מלחמות נפוליאון והאנשלוס של אוסטריה בידי הנאצים ב-1938, כאשר בית הספר וחלק גדול מתוך המנזר הוחרמו על ידי המדינה.
בית הספר חזר לרשות המנזר רק לאחר מלחמת העולם השנייה, וכיום לומדים בו 900 תלמידים משני המינים.
החל משנת 1625 המנזר חבר בקהילת המנזרים הבנדיקטיניים של אוסטריה.
ברומן הנודע של הסופר האיטלקי אומברטו אקו, "שם הוורד", שמו של אחד הגיבורים הוא "אדסון ממלק", כמחווה למנזר ולספרייה המפורסמת שלו.
המנזר מוזכר גם באוטוביוגרפיה של פטריק לי פרמור כאחד השיאים במסעו באירופה של לפני מלחמת העולם השנייה.
מנזר נובוספאסקי הוא אחד המנזרים המבוצרים המקיפים את מוסקבה מדרום-מזרח, חלק מטבעת הזהב של רוסיה.
מנזר נובוספאסקי היה המנזר הראשון שהוקם במוסקבה בתחילת המאה ה-14 בתוך הקרמלין.
המבנה הקרוי "כנסיית המושיע ביער" היה הקתוליקון המקורי.
כאשר הועבר המנזר מהקרמלין לגדה השמאלית של נהר המוסקבה ב-1491 בהוראת איוון השלישי (המכונה "הגדול"), שונה שם המנזר ל"מנזר המושיע החדש" על מנת להבדיל בינו לבין מנזר המושיע בקרמלין.
המנזר קיבל את חסותם של צאצאיו של הבויאר אנדריי קובילה (Андре́й Кобы́ла; מת אחרי 1347), כולל הבויארים ממשפחות שרמטייב ורומנוב ושימש כאתר הקבורה שלהם.
בין האחרונים מבית רומנוב להיקבר במנזר היו קסניה שסטובה (Ксения Шестова; 1631-1560), אמו של מיכאיל הראשון, צאר רוסיה, הצאר הראשון מבית רומנוב, הנסיכה לכאורה טרקנובה, שטענה כי היא בתה היחידה של יליזבטה, קיסרית רוסיה מאלכסיי רזומובסקי, וסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בשנים 1571 ו-1591 עמדה המצודה העשויה עץ בהצלחה מול התקפות הטטרים של קרים.
חלק ממבני המנזר נהרסו בפלישת נפוליון לרוסיה ב-1812.
עם עליית שושלת רומנוב לכס השלטון על נסיכות מוסקבה, הורה מיכאיל הראשון, צאר רוסיה לבנות מחדש לחלוטין את המקדש המשפחתי בשנות ה-40 של המאה ה-17. לבד ממגדל הפעמונים העצום מהמאה ה-18 (אחד הגבוהים במוסקבה) וקבר שרמטייב בכנסיית הסימן, כל שאר המבנים הם מתקופה זו וכוללים את:
הקתדרלה של ההשתנות (Преображенский собор), נבנתה בשנים 1649-1645. קתוליקון גדול בן חמש כיפות שבו ציורי פרסקו ממיטב האומנים הרוסים של המאה ה-17.
כנסיית תפילת התווך או כנסיית צעיף הבתולה, נבנתה בין 1673 ל-1675 עם רפקטוריום.
כנסיית הסימן או כנסיית איקונין זנמני של הבתולה, נבנתה בין 1791 ל-1795.
כנסיית הטיפול בחולים של ניקולאי הקדוש עושה הניסים ומגורי הנזירים.
ביתו של הפטריארך פילראט (Патриа́рх Филаре́т), הפטריארך של מוסקבה והשליט בפועל של רוסיה, בשנים 1633-1619.
במהלך השלטון הסובייטי שימש המנזר למטרות שונות: בית יתומים, בית חרושת לרהיטים, בית כלא, שהפך לבית כלא לשיכורים (Вытрезвитель) של המיליציה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ניתן המנזר למכון לשחזור אומנות, ולבסוף הוא הושב לידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ב-1991.
מנזר נורת'אנגר הוא סרט טלוויזיה משנת 1986 המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1818. הסרט שודר לראשונה ב-1987 ברשת A&E וב-BBC.
"מנזר נורת'אנגר" הוא סיפורה של קתרין מורלנד, נערה צעירה המוזמנת לשהות בבאת' שבסאמרסט עם משפחת אלן, חברים של משפחתה.
בני הזוג אלן נוסעים לבאת' בתקווה שהמים שם יועילו למר אלן להחלים ממחלת הצינית.
קתרין, שאחיה הצעירים קוראים לה קאתי, חיה חיים מוגנים למדי, והיא בורחת אל מחוזות הדמיון בקריאה של רומנים גותיים, והיא מתלהבת מהנסיעה לבאת'.
גברת אלן מציגה את קתרין בפני משפחת ת'ורפ, והבת הבכורה איזבלה מתיידדת איתה.
בין השתיים נוצר קשר מיוחד באהבתן לרומנים גותיים.
אחר כך מגיעים לבאת' האחים שלהם שהם חברים.
ג'יימס (אחיה של קתרין) מתאהב באיזבלה, וג'ון (אחיה של איזבלה) מחזר אחרי קתרין.
היא אינה מחבבת את ג'ון, לעומת זאת נראה שהוא אוהב מאוד את עצמו.
קתרין מתאהבת בכומר צעיר ומוזר בשם הנרי טילני, אותו היא פוגשת באולם הנשפים.
היא מתיידדת עם אלינור, אחותו של הנרי, והשלושה יוצאים יחד לטיולים בחיק הטבע.
מאוחר יותר גם אחיהם קפטן פרדריק טילני מגיע לבאת'.
איזבלה וג'יימס מתארסים בברכתם של בני הזוג מורלנד.
אבל כשהיא מגלה שהם אינם עשירים כפי שחשבה, היא מתחילה לפלרטט עם פרדריק.
אלינור מזמינה את קתרין לבוא איתם למנזר נורת'אנגר, האחוזה המשפחתית.
קתרין נענית בשמחה רבה להזמנה, עם זאת היא מדמיינת את המנזר כטירה קודרת כמו אלה המופיעות בספרים שהיא קוראת.
בתחילה גנרל טילני (אביו של הנרי) מקבל בברכה את קתרין.
ג'ון ת'ורפ, שחושב שקתרין מאוהבת בו, התרברב בפני הגנרל שקתרין היא היורשת של מר אלן העשיר.
כשהגנרל מבין שקתרין אינה יורשת ואינה עשירה, הוא מסלק אותה מהבית.
כשקתרין חוזרת לבית הוריה היא אומללה, ומתגעגעת להנרי.
היא מתפכחת מהאשליות שעוררו הרומנים הגותיים.
הנרי מופיע שוב, מבקש את סליחתה ומציע לה נישואים.
קתרין שלזינגר – קתרין מורלנד
פיטר פירת' – הנרי טילני
רוברט הארדי – גנרל טילני
גוג'י וית'רס – גברת אלן
ג'פרי צ'אטר – מר אלן
קאסי סטיוארט – איזבלה ת'ורפ
ג'ונתן קוי – ג'ון ת'ורפ
אינגריד לייסי – אלינור טילני
גרג היקס – פרדריק טילני
פיליפ בירד – ג'יימס מורלנד
אלווי הייל – גברת ת'ורפ
הלן פרייזר – גברת מורלנד
דייוויד רולף – מר מורלנד
טרישה מוריש – מיס דיגבי
אוליבר המברו – אדוארד מורלנד
אן-מארי מולאן – בת למשפחת ת'ורפ
מישל ארתור – בת למשפחת ת'ורפ
רפאל אליין – נער משרת
אילונה סקאץ – מוזיקה מקורית
ניקולאס רוקר – עיצוב תלבושות
ג'ואן סטריבלין – עיצוב שיער ואיפור
מנזר נורת'אנגר הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2007, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
את הסרט ביים ג'ון ג'ונס ואת התסריט כתב אנדרו דייוויס.
בתפקיד הגיבורה קתרין מורלנד מככבת פליסיטי ג'ונס, את אהובה הנרי טילני מגלם ג'יי ג'יי פילד.
בתחילת הסרט קתרין מוזמנת להצטרף לבני הזוג אלן, חברי המשפחה, לביקור בעיר באת'.
שם היא מעוררת את חיבתם של שני מחזרים הנרי טילני ג'ון ת'ורפ (ויליאם בק).
כשהיא מוזמנת להתארח במנזר נורת'אנגר, הדמיון והנאיביות שלה גורמים לה לבלבל בין החיים האמיתיים לבין המתרחש ברומנים הגותיים האהובים עליה.
"מנזר נורת'אנגר" היה אחד משלושה רומנים שעובדו לטלוויזיה במסגרת תוכניות "עונת ג'יין אוסטן" של רשת ITV.
הסרט צולם באתרים באירלנד החל מסוף אוגוסט 2006 בתקציב של 2 מיליון ליש"ט.
את הדרמה הפיקו במשותף Granada Productions והאולפנים האמריקאים WGBH Boston.
שידור הבכורה בבריטניה היה ב-25 במרץ 2007, ובקנדה ב-16 בדצמבר 2007. ב-2008 שודר הסרט בארצות הברית ובאוסטרליה.
מספר הצופים בבריטניה הגיע ל-5.6 מיליון.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הטלוויזיה, ושבחים על ביצועי השחקנים.
קתרין מורלנד (פליסיטי ג'ונס) בת ה-17, בתם של מר ומרת מורלנד (ג'רי או'בריאן וג'וליה דירדן), היא טומבוי עם דמיון פרוע ואהבה רבה לרומנים גותיים.
מר ומרת אלן (דזמונד באריט וסילבסטרה לה טוזל) הם חברים של המשפחה, והם מזמינים את קתרין לשהות בחברתם בביקורם הבא בעיר באת'.
בנשף הראשון שהיא משתתפת בו, היא פוגשת ורוקדת עם צעיר בשם הנרי טילני (ג'יי ג'יי פילד).
למחרת מתוודעת קתרין לבני משפחת ת'ורפ.
היא מתיידדת עם הבת הבכורה איזבלה ת'ורפ (קארי מאליגן) ופוגשת את אחיה של איזבלה, ג'ון (ויליאם בק).
היא גם מתאחדת עם אחיה שלה, ג'יימס (יו או'קונור).
ג'ון מפלרטט עם קתרין בנשף, אבל היא מתעניינת יותר בהנרי ובאחותו אלינור (קתרין ווקר).
למחרת ג'ון ואיזבלה משכנעים את קתרין לבוא איתם לטירת בלייז , על אף שהיא הבטיחה להנרי ואלינור לצאת איתם לטיול.
ג'ון מבטיח לה שהוא ראה את הנרי נוהג בכרכרה פתוחה לעבר ויק רוקס.
אבל כשהם יוצאים לדרך בכרכרה של ג'ון, קתרין רואה את הנרי ואלינור הולכים לאורך הרחוב.
קתרין מבקשת מג'ון שיעצור, בידיעה שהוא שיקר לה, אבל הוא מסרב.
בערב בתיאטרון קתרין רצה לעבר משפחת טילני ומתנצלת בפניהם.
אחר כך הם קובעים מועד חדש לטיול.
ג'ון מספר לג'נרל טילני (ליאם קנינגהם) שקתרין עתידה לרשת את מר אלן, והג'נרל מזמין את קתרין לבלות איתם את המשך היום.
קתרין שמחה ללמוד שהנרי ואלינור אוהבים לקרוא רומנים בדיוק כמוה.
כשקתרין חוזרת לביתה איזבלה מספרת לה שהיא מאורסת לג'יימס.
ג'יימס וג'ון עוזבים את באת' למספר שבועות.
ג'ון שמדבר עם קתרין על נישואים, נפרד ממנה כשהוא מאמין שהיא מאוהבת בו.
איזבלה לוכדת את תשומת לבו של קפטן פרדריק טילני (מאק דיימונד), אחיו הבכור של הנרי, ומפלרטטת איתו כעת שגילתה שהכנסתו של ג'יימס תהיה נמוכה מהרבה ממה שציפתה.
ג'נרל טילני מזמין את קתרין להתארח בביתם "מנזר נורת'אנגר" והיא נענית בשמחה.
איזבלה אומרת לקתרין שג'ון מתכוון להציע לה נישואים, וקתרין עונה שאיזבלה צריכה לכתוב לו ולהסביר שטעות בידו, והיא אינה מעוניינת בו.
איזבלה ממשיכה לפלרטט עם פרדריק, וקתרין מבקשת מהנרי שיאמר לאחיו לעזוב אותה לנפשה.
הנרי אומר שפרדריק יעזוב בקרוב את העיר ויחזור לגדוד שלו.
קתרין מציינת שמנזר נורת'אנגר נראה בדיוק כפי שדמיינה, והיא מסתקרנת בנוגע לנסיבות מותה של גברת טילני.
בדמיונה הפרוע היא מתחילה להאמין שג'נרל טילני רצח את אשתו.
הנרי מוצא אותה בחדרה של אימו ונפגע כשהוא מבין מה היא חשבה.
קתרין מתנצלת והנרי אומר לה שכנראה אפשר לקרוא יותר מדי רומנים.
קתרין מקבלת מכתב מג'יימס, בו הוא מספר שהאירוסין בינו ובין איזבלה בוטלו, מכיוון שהיא אפשרה לפרדריק לפתות אותה.
אלינור מסבירה לקתרין שלפרדריק אין שום כוונה לשאת את איזבלה לאישה.
אחר כך מגיע מכתב מאיזבלה, שבו היא מבקשת מקתרין להתנצל בפני אחיה.
אבל קתרין מחליטה שהיא לא תעשה זאת.
ג'נרל טילני חוזר לביתו ערב אחד ומצווה על אלינור לשלוח את קתרין לביתה בפולרטון כבר באותו לילה.
קתרין מחזיקה מעמד במסע לבדה, וחושבת שהנרי סיפר לאביו על חשדותיה.
אחרי כמה ימים הנרי מגיע לפולרטון ומסביר שאביו גילה שמשפחתה של קתרין אינה כה עשירה כפי שהאמין.
הוא מתנצל על מעשיו של אביו, ואומר שגם אם ינושל מהירושה, הוא אוהב את קתרין ומציע לה נישואים.
קתרין נענית להצעתו ובני הזוג מתחתנים.
פליסיטי ג'ונס – קתרין מורלנד
ג'יי ג'יי פילד – הנרי טילני
ויליאם בק – ג'ון ת'ורפ
קארי מאליגן – איזבלה ת'ורפ
דזמונד באריט – מר אלן
סילבסטרה לה טוזל – גברת אלן
ליאם קנינגהם – ג'נרל טילני
קתרין ווקר – אלינור טילני
יו או'קונור – ג'יימס מורלנד
ג'רלדין ג'יימס – המספרת בקולה של ג'יין אוסטן
ב-10 בנובמבר 2005 פורסם בעיתון הגרדיאן שניק אליוט, מנהל הדרמה ב-ITV, הזמין שלושה עיבודים חדשים לספריה של ג'יין אוסטן "מנספילד פארק", "מנזר נורת'אנגר" ו"הטיית לב".
הסרטים שודרו כחלק מ"עונת ג'יין אוסטן" של הרשת.
כל אחת מההפקות נוצרה על ידי חברת הפקה אחרת וצוות שונה, כדי שיהיה להם מראה ייחודי.
עיבוד זה של "מנזר נורת'אנגר" היה הסרט השני לפי הרומן כשהראשון נוצר ושודר ב-1986.
את התסריט כתב אנדרו דייוויס, מי שכתב את התסריט למיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" של ה-BBC.
הוא כתב עיבוד לרומן כבר ב-1998 והציע אותו לרשת "Weekend Television".
התסריט נמסר להרווי ויינשטיין עבור סרטי מירמקס, ונוספו לו טיוטות מכותבים נוספים אבל בסופו של דבר הפרויקט נזנח.
בריאיון עם מריון מקמולן מ-"Coventry Evening Telegraph" הסביר דייוויס שהאלמנטים הגותיים ברומן נתנו לו השראה להוסיף לתסריט קטעי חלום ופנטזיה.
הוא אמר למקמולן "הייתי נאמן מאוד לספר, פרט להבדל אחד בהצגת הדברים שקתרין מדמיינת."
השחקנית הבריטית פליסיטי ג'ונס נבחרה לגלם את דמותה של קתרין, גיבורת הסרט הבת הבכורה במשפחת מורלנד.
ג'ונס קיבלה את התפקיד באודישן הראשון שלה, שבועיים אחרי שסיימה את התואר באוניברסיטת אוקספורד.
דייוויס שדיבר על חיבתו לדמות אמר שהליהוק של ג'ונס הוא "מושלם".
השחקן ג'יי ג'יי פילד לוהק לתפקיד הכומר הצעיר הנרי טילני, והשחקן ויליאם בק לוהק לתפקיד ג'ון ת'ורפ, יריבו של הנרי.
השחקנית קארי מאליגן נבחרה לגלם את דמותה של איזבלה ת'ורפ, חברתה השטחית והאנוכית של קתרין.
השחקנית עבדה קודם לכן עם דייוויס במיני-סדרה "בית קדרות", עיבוד לרומן מאת דיקנס.
השחקן האירי יו או'קונור לוהק לתפקיד ג'יימס מורלנד, אחיה של קתרין והארוס של איזבלה.
עוד שחקנים אירים בהפקה הם ליאם קנינגהם בדמות ג'נרל טילני האקסצנטרי, וג'רי אובריין וג'וליה דירדן בתפקידי מר ומרת מורלנד.
דזמונד בריט וסילבסטרה לה טוזל גילמו את בני הזוג אלן, שמזמינים את קתרין לשהות בחברתם בעיר באת'.
לה טוזל גילמה את פאני פרייס בעיבוד משנת 1983 לרומן "מנספילד פארק".
קתרין ווקר ומארק דיימונד הופיעו בתפקיד אלינור ופרנק טילני, האחאים של הנרי.
ג'רלדין ג'יימס הייתה המספרת בקולה של אוסטן.
"מזנר נורת'אנגר" צולם באירלנד החל מאוגוסט 2006. הצילומים נערכו במשך חמישה שבועות.
רחובות דבלין שימשו להצגת ההתרחשויות בבאת' של המאה התשע עשרה.
טירת ליסמור במחוז ווטרפורד נבחר לשמש כבית משפחת טילני "מנזר נורת'אנגר".
בית היגינסברוק שבמחוז מית' שימש לצילומי החוץ של בית משפחת מורלנד.
אותו בית צולם גם בסרט "להיות ג'יין", סרט על חייה של ג'יין אוסטן.
אתרי צילומים נוספים היו טירת דבלין, בית ארדברקאן , וטירת שארלוויל .
מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש (באוקראינית: Михайлівський золотоверхий монастир) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי פעיל בקייב, בירת אוקראינה ומרכז הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית.
בליבו של המנזר מצויה הקתדרלה של מיכאל הקדוש.
המנזר ממוקם על גבעה ונשקף אל הדנייפר ואל הרובע ההיסטורי פודיל.
המנזר הוקם בסביבות שנת 1100 בהוראת סוויאטופולק השני, נסיך קייב, סבל הרס בעת הפלישה המונגולית ב-1240 ושוקם במהלך מאות ה-15 וה-16. מבנה הקתדרלה המרכזית נהרס על ידי השלטון הסובייטי בשנות השלושים, אולם היא הוקמה מחדש ונחנכה מחדש בשנת 1999.
על אף שהמסורת מייחסת את בניית המתחם לאיזיאסלאב הראשון, נסיך קייב כמי שהקים במקום מנזר בשם דמטריוס הקדוש, הרי שהעדויות הן שהיה זה בנו, סוויאטופולק השני, שהורה על הקמת המנזר והכנסייה לכבוד פטרונו האישי, המלאך מיכאל לציון ניצחונות על הקומנים.
ככל הנראה כיפות המנזר היו הראשונות ברוס של קייב שצופו בזהב, ולפיכך זכה המנזר בכינוי "בעל כיפת הזהב" או "המחופה בזהב".
בעת הפלישה המונגולית ב-1240 פירקו המונגולים את הציפוי המוזהב.
ב-1496 נפתח המנזר מחדש ובמהלך המאה ה-16 שוקמה הקתדרלה והמנזר הורחב עד כי המקום הפך לאחר החשובים והמרכזיים באוקראינה.
ב-1620 היה המקום למושבו של המטרופוליט של קייב וזכה למעמד מוגן על ידי ההטמאנים המקומיים.
המקום היה אחוזת קבר של משפחת המלוכה, משפחת סוויאטופולקי.
במנזר מאוחסנים גם שרידיה הקדושים של ברברה הקדושה, שהובאו מקונסטנטינופול ב-1108 והם היו נתונים בלי כסף שנתרם על ידי ההאטמן איוואן מזפה במאה ה-17. ב-1713 נוסף למנזר מבנה הרפקטוריום על שם יוחנן ומגדל הפעמונים התווסף בשנים 1716–1719. מאז 1800 הייתה הקתדרלה שבמקום מקום מושב הבישוף של צ'רניהיב.
על אף שחלק ניכר מאדמות המנזר נלקחו לצורך שימושים אחרים, הרי שהוא המשיך להיות אחד המנזרים הגדולים באוקראינה ובמאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נמנו בו 240 נזירים והתקיימו בו בית ספר וסמינר לכמרים.
פריטים עתיקים, בעיקר פסיפסים, הועברו למוזיאון ארמיטאז', גלריית טרטיאקוב והמוזיאון הרוסי הממלכתי.
חלקם נשדדו בהמשך על ידי הנאצים, נתפסו על ידי האמריקאים והושבו לאוקראינה.
ב-1935 הוסרו כיפות הזהב, השערים המוזהבים, האיקונוסטאזיס וכלי הכסף לשרידי קדושים של מזפה ונמכרו כמתכת.
שרידי הקדושה הועברו לקתדרלת ולדימיר הקדוש.
מבנה הקתדרלה ומגדל הפעמונים פוצצו באמצעות דינמיט בקיץ 1936. המבנה היחיד ששרד מבין מבני המנזר הוא מבנה הרפקטוריום.
הכיכר הפנויה נקראה "כיכר הממשלה" והשלטון פרסם תחרות אדריכלים לבניית קריית ממשל חדשה במקום.
המבנה היחיד שהוקם ושרד מתוכנית זו הוא מושב משרד החוץ האוקראיני.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שם קץ לתוכנית ובמקום הפנוי התקיימו בעיקר אירועי ספורט.
ב-1973 הכריזה מועצת העיר של קייב על "פארק ארכאולוגי" בחלק מאזור המנזר.
במקביל החלו להרקם תוכניות להקמתו מחדש, שלא יצאו לפועל עד לפירוק ברית המועצות.
שיקום מבנה הרפקטוריום החל כבר באמצע שנות השמונים, עם סיומן בד בבד עם עצמאות אוקראינה ב-1991 החלו להשמע קולות לפיהם הרס המנזר היה פשע שהדרך היחידה לתקנו היא שחזור מוחלט ומלא של המנזר.
הקמת המנזר לפי מתכונתו המקורית הסתיימה ב-1998. במסגרת השחזור בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות ושרידי יסודות המבנים העתיקים, כמו גם הקריפטה, שולבו במבנה הסופי.
במגדל הפעמונים הותקנה מערכת פעמונים חשמלית ובה 40 פעמונים, המנגנת 23 לחנים שונים על פני היממה.
עבודות האמנות בפנים המבנה כוללות שחזורי איקונות עתיקות ויצירות אמנות מודרניות מקוריות.
המנזר החדש נחנך ב-30 במאי 1999, אך שיקום מלא וסופי של החלל הפנימי הסתיים רק ב-28 במאי 2000. עד 2005 הושבו מרוסיה 18 מתוך 29 פסיפסים ויערות אמנות שאוחסנו במוזיאוניה.
ב-15 בדצמבר 2018 הוכרז המנזר כמטה המרכזי של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית והמטרופוליט של קייב וכל אוקראינה.
מנזר מאולברון הוא מנזר ציסטרציאני לשעבר, וישות שפעלה כ באימפריה הרומית הקדושה, השוכן בעיירה , במדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה.
מתחם המנזר, אחד השמורים ביותר באירופה, הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 1993.
המנזר הוקם בשנת 1147 על ידי קבוצה של נזירים ציסטרציאנים שהועברו מפרויקט נטוש במרחק 8 קילומטרים ב של ימינו.
מנזר מאולברון חווה צמיחה כלכלית ופוליטית מהירה במאה ה-12, אך לאחר מכן קשיים בסוף המאה ה-13 ובמאה ה 14. השגשוג חזר במאה ה-15 ונמשך עד שמנזר מאולברון סופח לדוכסות וירטמברג בשנת 1504. במהלך המאה ה-16, הוחלף המנזר הציסטרציאני בסמינר פרוטסטנטי.
הוא גם הפך למקום מושבו של מחוז מנהלי חשוב של הדוכסות, ומאוחר יותר ממלכת וירטמברג.
המתחם, המוקף בחומות עם צריחים ובמגדל שער, מאכלס כיום את בית העירייה של מאולברון ומשרדי מנהל אחרים, תחנת משטרה ומספר מסעדות.
המנזר עצמו מכיל בית ספר פרוטסטנטי על פי המסורת של וירטמברג ופנימייה.
בשנת 1138 תרם אביר בשם ולטר פון לומרסהיים (Walter von Lomersheim) אחוזה באקנווייהר (Eckenweiher, כיום מילאקר) למסדר הציסטרציאני להקמת מנזר חדש.
את התרומה קיבל מנזר נויבורג (Kloster Neuburg), ששלח שנים עשר נזירים, ומספר לא ידוע של אחים חילוניים.
הם הגיעו בשנת 1138, אך מצאו כי שטח אקנווייהר חסר מים ואזורי מרעה באיכות ובכמות מספקת, ונטשו את האתר כמה שנים לאחר מכן.
בשנת 1147 העביר גינטר פון הנברג (Günther von Henneberg), הבישוף של שפייר, את הנזירים של אקנווייהר לאתר חדש סמוך למקורותיו של נהר זלצך.
אתר זה, מאולברון, שהיה במרחק של כ-8 קילומטרים מאקנווייהר, היה אידיאלי עבור הציסטרציאנים.
מאולברון, באזור סטרומברג ההררי, היה עשיר במים ומבודד, אם כי הוא היה גם ליד דרך הרומית שנמשכה משפייר ל.
בניית מתחם מנזר מאולברון החלה זמן קצר לאחר מכן והושלמה ברובה בין השנים 1200–01; כנסיית המנזר הוקדשה בשנת 1178 על ידי ארנולד הראשון, הארכיבישוף של טריר.
במנזר החדש במאולברון החלה במהרה תקופה של צמיחה מתמדת בזכות מיקומו הנוח וגיבויו של הבישוף הנברג, תומך הציסטרציאנים ובית הוהנשטאופן, באותה תקופה שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
הבישוף הנברג ויתר על התחייבות של מאולברון לשלם היטלים עבור כמות היער הגדולה שנזיריו היו צריכים לברא בשנת 1148. באותה שנה העניק האפיפיור אאוגניוס השלישי לסניף מאולברון את זכות החסות.
זכות זו החלה תקופה של התרחבות כלכלית עבור המנזר, שבאגרסיביות פעל לרכישת שטחים חדשים, החל מפילמנבאכר (Füllmenbacher) ואלפינגר הופס (Elfinger Hofs) הסמוכים בשנת 1152 ו-1153 בהתאמה.
בשנת 1156 הוציא פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו שפטר את מאולברון מתשלום מעשר כספים והעמיד את המנזר תחת חסותו.
על פי הצו של פרידריך הראשון, היה מאולברון באותה תקופה בעלים של אחת עשרה חוות, חלקים בשמונה כפרים וכרמים רבים.
אחזקות המנזר אושרו שוב על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי בשנת 1177; עד אז כבר היו בבעלותו של מנזר מאולברון שבע עשרה חוות משק.
המאות ה-13 וה-14 היו תקופות של עימותים עבור מנזר מאולברון, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-13 הוא קיבל סמכות משפטית על שטחו מהאפיפיור אלכסנדר הרביעי.
על פי כללי המסדר הציסטרציאני, את אדמותיו היו צריכים לעבד החילונים.
עם זאת, מספר החילונים במאולברון הלך ופחת במהלך המאה ה-13, עקב סכסוך בינם לבין הנזירים, וכתוצאה מכך המנזר הסתמך יותר ויותר על עובדים שכירים שיעבדו את אדמתו.
בסביבות 1236, הפך בית אנצברג (Enzberg) לפטרוניו ומגניו של מנזר מאולברון.
עם זאת, היה סכסוך מתמשך עם האנצברגים, ומחלוקת אחת בשנת 1270 אף גרמה לסגירה זמנית של המנזר.
האחריות על מנזר מאולברון הועברה בשנת 1372 על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
העברה זו גררה את המנזר למאבק הכוחות בין נסיכות פפאלץ לרוזנות וירטמברג המתרחבת, ובעקבות כך הוא בוצר.
מנזר מאולברון חזר להיות מנזר ציסטרציאני לדוגמה במאה ה-15, שכן הנזירוּת התחזקה בשלושים השנים הראשונות של המאה.
באמצע המאה שוב נהנה המנזר משגשוג כלכלי, ושוב הושלמו פרויקטים של בנייה במנזר.
הוא העלה תרומה מסיבית ל, מרכז המסדר של הציסטרציאנים, בשנת 1450, ואז שילם בשנת 1464 את חובותיו של מנזר פאירי (Abbaye de Pairis) באלזס ושילב אותו כמנזר נספח.
מספר הנזירים במאולברון הגיע לשיא של מאה שלושים וחמישה בשנות ה-60 של המאה ה-15 וירד מתחת למאה רק בסוף המאה.
בשנת 1492 ביטל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הסמכות המשפטית של נסיכות פפאלץ על מנזר מאולברון.
מקסימיליאן הראשון אסר בנוסף על ביצור נוסף של המנזר, והורה על הריסת הביצורים שבנה הנסיך הבוחר במאולברון.
בשנת 1504, במהלך מלחמת הירושה של לנדסהוט, כבש אולריך, דוכס וירטמברג את מנזר מאולברון לאחר מצור של שבעה ימים.
לאחר מכן הועברה אליו הסמכות על מאולברון, ולמעשה הוא סיפח את המנזר ושטחיו לדוכסות וירטמברג.
בשנת 1525 נכבש המנזר על ידי איכרים שהשתתפו במלחמת האיכרים הגרמנית והנזירים גורשו.
לאחר שהפך לותרני, הורה הדוכס אולריך על פירוק כל המנזרים בשטחי וירטמברג בשנת 1534 והחרים את נכסיהם.
מנזר מאולברון היה היוצא מן הכלל היחיד לצו זה, שכן הוא נועד לארח נזירים שגורשו ממנזרים אחרים.
בשנת 1536 הועבר אב המנזר של מאולברון למנזר פאירי, ובשנה שלאחר מכן הוא החל בהליכים משפטיים להשבה של מנזר מאולברון למסדר הציסטרציאני.
בעקבות תבוסת הנסיכים הפרוטסטנטים במלחמה השמלקלדית, החליטה הדיאטה הקיסרית של האימפריה הרומית הקדושה לטובת הציסטרציאנים בצו המכונה הסדר המעבר של אאוגסבורג משנת 1548. לאחר 1555, השיב שלום אאוגסבורג את הרגיעה הדתית באימפריה, אולם כריסטוף, דוכס וירטמברג הצליח לבצע רפורמה מלאה של הדוכסות.
בעקבות תוכנית שהקים היועץ , תאולוג לותרני, פירק כריסטוף את מנזר מאולברון לצמיתות בשנת 1556. אחזקות המנזר אורגנו כמחוז מנזר (קלוסטראמט) ובראשו היה עתה אב מנזר פרוטסטנטי.
אב המנזר הפרוטסטנטי הראשון של מאולברון היה ולנטין ואניוס (Valentin Vannius), נזיר לשעבר ממאולברון, שנכנס לתפקידו בשנת 1558. מאוחר יותר הצטרפו למנזר מנהלים חילוניים שהקימו מרכז מנהלי במתחם המנזר.
מרכז זה, העיירה מאולברון, הפך למחוז מנהלי רשמי (אובראמט) במאה ה-18. הוא קודם עוד יותר במאה ה-19 והיה אחד המרכזים המנהליים העיקריים של ממלכת וירטמברג.
במהלך מלחמת תשע השנים היה מנזר מאולברון חלק מהרשת ההגנתית של קווי אפינגן (Eppinger Linien), שנבנתה בין השנים 1695 עד 1697 על ידי לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
מאפיית המנזר סיפקה אוכל לעובדים בזמן שעמלו על הביצורים.
הדוכס כריסטוף הקים סמינר פרוטסטנטי בשטח מנזר מאולברון בשנת 1556. שני כנסים לותרניים נערכו במאולברון בשנים 1564 ו-1576.
מנזר מאולברון נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1993.
אזור "גן העדן" והלווטוריום מופיעים על מטבע בערך 2 אירו שהוטבע בגרמניה בשנת 2013. 30 מיליון מטבעות אלה הוטבעו בברלין, מינכן, שטוטגרט, קרלסרוהה והמבורג.
מנזר מאולברון הוא חלק ממסלול מנזרי צפון היער השחור יחד עם מנזר אלפירסבאך (Kloster Alpirsbach), מנזר הירסאו (Kloster Hirsau) ומנזר ראוטין (Kloster Reuthin).
במנזר מבקרים בממוצע 235,000 איש מדי שנה.
מנזר מאולברון נבנה בסגנון רומנסקי, שאז היה מקובל בשוואביה.
מוטיבים מ"סגנון מנזר הירסאו" הם עמודים אחידים והמסגרות המלבניות סביב הקשתות הרומנסקיות.
לקראת סוף המאה ה-12 הושפעה האדריכלות של הציסטרציאנים מהאדריכלות הגותית, שדרשה פחות אבן מהסגנון הרומנסקי, והמסדר החל להפיץ אותה מצפון-מזרח צרפת.
אדריכל אנונימי שהוכשר בפריז הקים בגרמניה את הדוגמה הראשונה של אדריכלות גותית בגרמניה בנרתקס של מנזר מאולברון, החלק הדרומי של הקלויסטר שלו, ואת הרפקטוריום של הנזירים.
הגותיקה המאוחרת הגיעה למאולברון מסוף המאה ה-13 ועד אמצע המאה ה-14, ושוב בעידן של סוף המאה ה-19.
אף על פי שמעט מאוד מהבנייה מהמאה ה-12 השתמר, כמו השער ודלתותיו המקוריות, המנזר בכללותו שרד בעיקר בגלל דוכסי וירטמברג.
ההיסטוריה האדריכלית של המתחם עדיין לא לגמרי מובנת.
המנזר היה מוגן על ידי חומת אבן, גשר מתרומם וחמישה מגדלים.
הכניסה למתחם היא עדיין דרך בית השער בפינה הדרומית-מערבית, אם כי הגשר כבר אינו קיים.
הבניין מקורות העץ מאחורי בית השער נבנה בסביבות 1600, והגג הנוכחי הוא בארוקי, נבנה בשנת 1751. ממש מאחורי בית השער נמצא בית מרקחת, במקור פונדק הבנוי גם הוא בסגנון הבארוק.
צמוד לבית המרקחת הישן שוכן ה-Frühmesserhaus (בית הבוקר המוקדם), מקום מגוריו של הנזיר האחראי על מיסת בוקר מוקדמת לאורחי המנזר.
פנים המבנה מחולק לאח גדול ופתוח ולאולם הכניסה.
לבית המרקחת הישן מצורף גם מהמאה ה-19, כיום מוזיאון, הניצב על גבי קפלה שנבנתה בסביבות שנת 1480. הבסיס לבית המקהלה של הקפלה הזו עדיין קיים מאחורי בית הכרכרות, כמו גם שרידי שער בסגנון רומנסקי שנהרס בשנת 1813. צינור העופרת במקום מעיד על כך שבעבר הייתה באר מים באזור.
ממזרח לשער נמצא ה-Fruchtkasten ("קופסת פירות"), היום אולם קונצרטים.
הוא נבנה במאה ה-13 ואז נבנה מחדש והוגדל לחלוטין בשנת 1580 לאחסון ושימוש בציוד לייצור יין.
מצפון לשער נמצאים בנייני המנהל והכלכלה של המנזר.
לאורך הקיר המערבי של המנזר נמצא מה שהיה בעבר בית המלאכה של יצרן גלגלי המרכבות.
מזרחית לנפחייה נמצאים בניין האורוות ומגורי הסייסים לשעבר, בית העירייה של מאולברון מראשית המאה ה-19. הבניין הוסב בשנת 1600 מהמראה הגותי המקורי שלו למבנה בסגנון הרנסאנס הנוכחי.
צפונית לבניין העירייה נמצא הברקסטן (Haberkasten), ששימש כאסם, ובצמוד אליו נמצא מקום עבודתו ומעונו של האופה הראשי של המנזר.
לבסוף, ישנם שלושה בנייני קורות עץ.
הראשון הוא מבנה ההסעדה (Speisemeisterei), ליד המנסרה, והשלישי הוא בורסריום (Bursarium, מַעֲנָק), שנבנה בשנת 1742 כמשרד בית הקברות אך שימש כתחנת משטרה ומשרדי נוטריון החל משנת 2019. הבניין האמצעי, שנבנה בשנת 1550, היה מגורי המשרתים וכיום הוא מסעדה איטלקית.
בשנת 1588, בנה לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג ארמון נופש מעל מרתף הבניין הקודם, ככל הנראה בית אב המנזר.
במהלך קיומו של מחוז מנזר מאולברון היה ארמון הנופש של לודוויג השלישי המשרד המנהלי שלו.
בקרבת מקום נמצאים חורבות פפרינדהאוס (Pfründhaus, "בית המוטבים"), שם התגוררו תורמים שרכשו קצבה לכל החיים מהמנזר.
המבנה הוקם בשנת 1430 ושימש כבית מגורים לעניים (Armenhaus) במאה ה-19 עד שנהרס בשריפה בינואר 1892. בפינה הדרומית-מזרחית של המתחם נמצא הפאוסטורם (Faustturm), המגדל בו התגורר לכאורה בעת ששהה במנזר בשנת 1516.
על מנת להפעיל את המנזרים שלהם הורשה המסדר הציסטרציאני להחזיק ברכוש כמו גופי מים, כרמים ויערות.
בראשית המאה ה-12 הקיפו את מנזר מאולברון 17 חוות של המנזר (Grangie), שהופעלו על ידי האחים החילוניים.
בגנים סביב המנזר, בקלויסטר שלו וממזרח לכנסייה, גידלו פירות וצמחי מרפא.
במרכז מתחם המנזר נמצא המנזר, שם גרו והתפללו הנזירים והחילונים.
במנזר הייתה חלוקה קפדנית בין שתי הקבוצות.
זה היה כך אפילו בכנסייה, המחולקת לחלקים עבור הראשונים והשניים על ידי קיר בית המקהלה.
ישנם שתי , מעוטרות בקרפדות, לטאות וגולגולות ומספר יצירות מימי הביניים משני צידי קיר בית המקהלה.
מול קיר זה בצד החילוני יש דמות גדולה של ישו הצלוב, שגולפה בסביבות 1473 מגוש אבן יחיד.
ציורי הקיר בתוך הכנסייה מתארים את סגידת שלושת האמגושים, והכניסה של מייסד מנזר מאולברון ולטר פון לומרסהיים למנזר כאח חילוני.
כמו כן נוכחים שלטי האצולה של האצילים שתרמו לבניית המנזר.
קפלות התורמים והקמרון הגותי המקומר, שהחליפו את גג העץ השטוח המקורי, נוספו עם שיפוץ הכנסייה בסוף המאה ה-15. המזבח, ככל הנראה מתוצרת דרום גרמניה, מתאר את הפסיון של ישו היה פעם מוזהב וצבוע.
החלקים שנותרו הוצבו מאז 1978 על גבי לוח אבן בקפלה.
הנרתקס של הכנסייה הוא הדוגמה העתיקה ביותר בגרמניה לאדריכלות הגותית, הוא מכונה "גן העדן" (Paradies) ונבנה בסביבות 1220. השער אל כנסיית החילונים מכיל את הדלתות המתוארכות העתיקות ביותר בגרמניה, מעוצבות מעץ אשוח משנת 1178. הדלת הייתה מעוטרת עם ברזל יצוק וקלף שהיה מודבק על הדלת ונצבע באדום.
מצפון לכנסיית המנזר נמצא הקלויסטר, שחלקו הדרומי נבנה על ידי בית המלאכה של האומן של "גן העדן" בין השנים 1210 עד 1220. האחים החילונים היו יכולים להיכנס או לעזוב את הקלויסטר ממסדרון בצדו המערבי.
הוא מוביל למדרגות למעונותיהם, ולרפקטוריום בקומת הקרקע.
הקמרונות הצולבים נתמכים על ידי שבעה עמודים דקים כפולים שהותקנו בשנת 1869. ממול למסדרון אל הקלויסטר מהרפקטוריום של החילונים, נמצא חדר האחסון (Cellarium), כיום יש בו תצוגה של כלי העבודה של סתתי האבן.
בצד הצפוני של הקלויסטר נמצא הלווטוריום, שם שטפו הנזירים את ידיהם לפני הארוחות או השתמשו בו להיטהרות של כל הגוף.
מרבית חלקי המזרקה שבפנים מתוארכים לשנת 1878; רק קערת הבסיס מקורית.
חמשת החלונות הגותיים התווספו בין השנים 1340 עד 1350 ומבנה קורות העץ מעל הלוואטריום נבנה בסביבות 1611 בסגנון דומה לזה של היינריך שיקהרדט (Heinrich Schickhardt).
הקמרונות של הלוואטריום צוירו בתיאור המיתוס המכונן של מאולברון.
מול בית המזרקה נמצא הרפקטוריום של הנזירים, שם אכלו האחים את ארוחותיהם והאזינו לקריאת הביבליה.
ייתכן שבניין זה נבנה גם על ידי האומן של גן העדן, כפי שמעידים האלמנטים הגותיים המוקדמים של פנים הבניין.
צלעות הקמרונות נצבעו באדום במאה ה-16. המטבח שסיפק אוכל לשני הרפקטוריומים ממוקם ביניהם, אך הוא אורגן כך שהרחיק עשן וריחות משאר המנזר.
אף על פי שהמסדר הציסטרציאני אסר על חדרים מחוממים, יש במאולברון (חדר מחומם) שחומם באמצעות הדלקת אש בתא שתקרתו מקומרת מתחת לקלפקטוריום.
עשן הוזרם החוצה והחום עלה אל הקלפקטוריום דרך 20 החורים ברצפתו.
זה היה החדר היחיד המחומם במנזר.
למרכז הצד המזרחי של המנזר מצורף בית המועצה, בו הנזירים יכלו לשבור את שבועת השתיקה שלהם.
שלושה עמודים מחזיקים את קמרונות הכוכבים של החדר, עטויים בציורי קיר אדומים משנת 1517. אחד מבסיסי העמודים מתאר באופן חריג שמונה עייטים.
אבני הראשה של הקמרונות מתארים את ארבעת המבשרים, את שה האלוהים, ומלאך שתוקע בחצוצרה.
בפינה הדרומית-מזרחית של בית המועצה נמצאת קפלה קטנה בחלון גזוזטרה.
גרם מדרגות בצד המזרחי של הקלויסטר מוביל למעונות הנזירים.
מסדרון בצד המזרחי של הקלויסטר מוביל לבניין מקשר בסגנון גותי מאוחר, שנבנה על ידי האח החילוני קונרד פון שמי (Conrad von Schmie), המוביל לבית החולים של המנזר, המכונה אפורט (Ephorat).
הבניין המקשר מעוטר בציור קיר המתאר את בנדיקטוס מנורסיה וברנאר מקלרבו כורעים על ברכיהם לפני הבתולה.
מהסמליות, חושבים שהמרחב הזה שימש כקפלה המוקדשת למרים, כסקריפטוריום או כספרייה.
לאחר שמאולברון נרכש על ידי הדוכסים מווירטמברג, שופץ בית החולים כבית המגורים של אב המנזר וזכה לשמו בתואר אב המנזר, "אפרוס" (Ephorus).
כמקובל במנזרים ציסטרציאניים ניצב מתחם מנזר מאולברון בראש מערכת ניהול מים מתוחכמת.
על ידי ניקוז שטחי הביצות שמסביב למנזר וחפירת סדרת תעלות, יצרו הנזירים כ-20 בריכות ואגמים.
נחל מקומי, זלצך (Salzach), הופנה לזרום מתחת למנזר כדי לפנות את הביוב שלו.
ניתן היה לשלוט על מפלסי המים באגמים אלה, מה שאפשר לנזירים של מולברון להפעיל את טחנת המים שלהם, אך גם לגדל דגים וצלופחים.
באחת הבריכות הללו, האלקישטנזה (Aalkistensee), היו הנזירים יכולים לגדל עד 5,000 קרפיונים.
חלק ניכר מהמערכת עדיין בשימוש והיא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו.
מערכת המים נחקרה במשרד לשימור מונומנטים בבאדן-וירטמברג (Landesamt für Denkmalpflege Baden-Württemberg) מאז 1989.
החבתן, ליד בית השער, הוא מרכז המבקרים.
בקומת הקרקע נמצאת דיורמה של מתחם המנזר ובקומה השנייה חדר מוזיאוני המפרט את החיים שלאחר פירוק המנזר במאולברון.
בבניין Frühmesserhaus הסמוך יש תצוגה בשלושה לוחות שהכינו נזירי מאולברון המתעדת את יסודה ואת הנסיבות הקשורות אליה.
בתוך מתחם המנזר נמצא מוזיאון ספרות בן שלושה חלקים, "Besuchen-Bilden-Schreiben", המופעל על ידי מדינת באדן-וירטמברג.
הראשון מביניהם, "ביקור" (Besuchen), מציג את דמותו של מנזר מאולברון בספרות.
הבא הוא "לימוד" (Bilden), המוקדש לשימוש המנזר כסמינר פרוטסטנטי, ומתמקד בבוגרים בולטים כמו יוהאנס קפלר, פרידריך הלדרלין והרמן הסה.
לבסוף, "כיתוב" (Schreiben), מציג את עבודות הנזירים במאולברון וספרייה המשתרעת על פני 800 שנה ו-50 סופרים.
במחסן המנזר נמצא ותערוכה המפרטת את שיטות הבנייה באבן בהם השתמשו במאולברון.
מנזר לורש , רשמית: "המנזר הקיסרי של לורש" הוא לשעבר בעיירה במחוז שבמדינת הסן בגרמניה, כ-10 קילומטרים מזרחית לוורמס.
זה היה אחד המנזרים המפורסמים ביותר של האימפריה הקרולינגית.
גם במצבו ההרוס, שרידיו הם בין המבנים החשובים ביותר בסגנון קרולינגי–פרה-רומנסקי בגרמניה.
הכרוניקה שלו, שנכנסה ל שנערך בשנות ה-70 של המאה ה-12 (כיום בארכיון הממלכתי בווירצבורג), היא מסמך מהותי של ההיסטוריה הגרמנית של ימי הביניים המוקדמים.
מסמך מפורסם נוסף מספריית המנזר הוא .
בשנת 1991 נוסף המנזר ההרוס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "המנזר, יחד עם הכניסה המונומנטלית המפורסמת שלו (Torhalle), הם שרידים אדריכליים נדירים של התקופה הקרולינגית".
המנזר הוקם בשנת 764 על ידי הרוזן הפרנקי קנקור (Cancor) ואימו האלמנה ויליסווינדה (Williswinda) כ (בגרמנית Eigenkirche, כנסייה או מנזר על קרקע של אציל פאודלי שמינה בעצמו את העובדים בקודש) ומנזר באחוזתם, לאוריסה (Laurissa).
המייסדים הפקידו את ניהולו בידי כרודגנג , אחיינו של קנקור והארכיבישוף של מץ, שהפך לאב המנזר הראשון שלו.
המייסדים האדוקים העשירו את המנזר החדש באמצעות תרומות נוספות.
כדי להפוך את המנזר לפופולרי כמקדש ומקום עלייה לרגל, קיבל כרודגנג מהאפיפיור פאולוס הראשון את גופתו של נצריוס (Nazarius) הקדוש, מרטיר שהוצא להורג ברומא עם שלושה מעמיתיו תחת דיוקלטיאנוס.
ב-11 ביולי 765 הגיעו שרידי הקדוש ובחגיגיות רבה הופקדו בבזיליקת המנזר.
בשנת 766 פרש כרודגנג מתפקידו כאב המנזר, לטובת תפקידו האחר כארכיבישוף של מץ.
לאחר מכן שלח את אחיו גונדלנד (Gundeland) ללורש כיורשו, עם ארבעה עשר נזירים בנדיקטינים.
באותה שנה התנהלה מחלוקת בנוגע לזכויות קניין בין גונדלנד לבנו של קנקור, והמנזר הועבר לדיונה מעידן הקרח, כמה מאות מטרים ממיקומו המקורי, על אי קטן ב, יובל של הריין.
בשנת 772 פנה גונדלנד לסמכות העליונה, קרל הגדול, שפסק לטובתו.
גונדלנד מסר את המנזר עם כל נכסיו למלך והפך אותו למנזר מלכותי.
אז שונה שמו של המנזר והבזיליקה לכבודו של נצריוס הקדוש: הכנסייה הראשית של הקדושים פטרוס, פאולוס ונצריוס הוקדשה על ידי הארכיבישוף של מיינץ בספטמבר 774 בנוכחות קרל הגדול.
נאמר כי ניסים רבים נעשו באמצעות התיווך של נצריוס הקדוש בלורש, ומכל חלקי אירופה הגיעו עולי רגל במספרים גדולים לבקר במקדש.
במהלך המאה ה-9 הפכו הספרייה והסקריפטוריום של לורש את המנזר לאחד ממרכזי התרבות של גרמניה; ארבעת הקטלוגים ששרדו מהמאה ה-9 מראים שהוא היה עשיר בטקסטים קלאסיים ונוצרים כאחד.
בין כתבי היד הקרולינגיים הידועים יותר ששרדו מצויים קודקס לורש (Codex Laureshamensis), וקודקס אוראוס של לורש (Codex Aureus Laurensius), המחולקים כיום בין ספריית הוותיקן לספריית בטתיאנום באלבה יוליה, ברומניה.
הדיפטיכונים משנהב מגולף של אנסטסיוס (Αναστάσιος, קונסול בשנת 517 באימפריה הביזנטית) שנעשה בהם שימוש חוזר עבור הכריכה, הן עבודות אמנות קלאסיות אלגנטיות כשלעצמן, ומגלמות את המסורת הקלאסית של ביזנטיון כפי שהועברה ללורש בתקופת קרל הגדול.
בשנת 876, זמן קצר לאחר מותו של לודוויג הגרמני, הפך המנזר למקום הקבורה של המלך "הגרמני" הראשון.
גם בנו, לודוויג הצעיר (מת 882), ונכדו הוגו (מת 879) נקברו בלורש.
מאוחר יותר המשיכה קפלת הקבורה (ecclesia varia) לשמש מקום קבורה מלכותי, למשל.
עבור (מתה לאחר 915), אשתו של המלך הראשון שאינו קרולינגי, קונראד הראשון, מלך גרמניה.
אפיפיורים וקיסרים העניקו שוב ושוב למנזר פריבילגיות ונחלות שנעו בין הרי האלפים לים הצפוני, כך שבתוך זמן קצר הוא נעשה לא רק עשיר מאוד, אלא גם מושב של השפעה פוליטית.
הוא הוכרז כ (reichsabtei, נסיכות ריבונית בפני עצמה, כפופה ישירות ובלעדית לקיסר האימפריה הרומית הקדושה).
בשנים 895–956, המנזר לא הורשה לבחור בעצמו את ראשי המנזר שלו: הם מונו על ידי המלך.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החזיר זכות הזו ללורש.
עימות בין השליט לאב המנזר בנוגע להקמת טירת סטרקנבורג (Starkenburg) מול המנזר הביא לכך שהאב המנזר אודאלריך (Udalrich) התעמת עם המלך בטרבור, עיירה שבה שכן ארמון המלכות, עם 1,200 רוכבים חמושים.
עד שנת 1090 ביקרו מלכים / קיסרים בלורש בערך 20 פעמים.
בשנת 1052 הגיע האפיפיור לאו התשיעי ללורש לקדש מזבח בקפלת הקבורה של הקרולינגים המזרחיים.
המנזר, שנהנה מזכויות טריטוריאליות ריבוניות, הסתבך בכמה עימותים מקומיים ובמספר מלחמות.
לאחר ש-46 ראשי מנזר בנדיקטינים שלטו במנזר, הודח קונרד, האחרון שבהם, על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי בשנת 1226, ובאמצעות השפעתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הועבר מנזר לורש לבעלותו של זיגפריד השלישי (Siegfried III.
von Eppstein), הארכיבישוף של מיינץ, בשנת 1232, והסתיימה תקופת העצמאות התרבותית והפוליטית של לורש.
בין השנים 1232 עד 1248 שימש מנזר לורש נזירים ציסטרציאנים.
בשנת 1248 קיבלו נזירים ממנזר אלרהייליגן (Kloster Allerheiligen) את המנזר באישורו של האפיפיור סלסטינוס הרביעי.
בשנת 1461, המנזר מושכן לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1556 יישם אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ את הרפורמציה הפרוטסטנטית בשטחו ופירק את המנזרים.
הוא העביר את תוכן הספרייה להיידלברג, והקים את ספריית המפורסמת, זמן קצר לפני פירוקו של מנזר לורש בשנים 1557–1563. החברים שנותרו מהקהילה הדתית של המנזר קיבלו פנסיה ושולחו לביתם.
בשנת 1623, לאחר כיבוש היידלברג בשלבים המוקדמים של מלחמת שלושים השנים, הציג מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה את הספרייה הנודעת, 196 ארגזים של כתבי יד, לאפיפיור גרגוריוס החמישה עשר.
, תאולוג ממוצא יווני שהיה אחראי על ספריית הוותיקן, נשלח לפקח על העברתה לרומא, שם שולבה בספריית הוותיקן כ"ביבליוטקה פלאטינה".
נכון לשנת 2015, הוותיקן מחזיק בשליש מכתבי היד של לורש ששרדו, ואילו השאר מתפרשים על פני שבעים ושניים מוסדות בשתים-עשרה מדינות.
בשנת 2014 יצרה אוניברסיטת היידלברג אתר אינטרנט המאחד מחדש את מסמכי לורש ששרדו בסביבה דיגיטלית.
במהלך מלחמת שלושים השנה לורש וסביבתה סבלו מאוד.
בשנת 1621, הכוחות הספרדים בזזו את המנזר ורוב הבניינים בלורש נהרסו.
לאחר שהארכיבישוף של מיינץ החזיר לעצמו את השליטה על המנזר בשנת 1623, הוחזר האזור לאמונה הקתולית.
עם זאת, המנזר נותר בחורבנו ושימש מקור לחומרי בניין לכל האזור.
התקופה המדכאת ביותר עבור לורש הייתה במהלך מלחמות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בסוף המאה ה-17. כפרים שלמים באזור נחרבו, בתי האיכרים נשרפו והחיילים הצרפתים שרפו את בנייני המנזר הישנים.
חלק אחד, שנותר ללא פגע, שימש כמחסן טבק בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה.
אולם הכניסה העתיק, קונגסהאלה (Königshalle) או אולה רגיה (aula regia, "אולם המלך"), שנבנה במאה ה-9 על ידי המלך לודוויג הגרמני הוא המונומנט השלם העתיק ביותר של האדריכלות הקרולינגית.
בית השער (Torhalle) נבנה במאה התשיעית כמבנה בפני עצמו בפרוזדור של כנסיית המנזר, בחצר המקדימה של אחד המנזרים החשובים באירופה.
לבניית השער בלורש התאחדו שלושה סגנונות בנייה: הסגנון הקלאסי, הסגנון הביזנטי והסגנון הנורדי.
מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ שוכן ביישוב , 40 קילומטרים מזרחית לפואטייה.
המנזר הרומנסקי נבנה במחצית המאה ה-11, והוא המבנה המקומר העתיק ביותר בחבל פואטו.
בשנת 1983 נוסף מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "המנזר-כנסייה של סן-סאבן, המכונה "הקפלה הסיסטינית הרומנסקית", מכיל ציורי קיר רבים ויפים מהמאה ה-11 וה-12 שנמצאים עדיין במצב שימור מצוין".
המסמכים שתיארו את המנזר אבדו בשנת 1598 במהלך מלחמות ההוגנוטים.
מה שבטוח, עם זאת, הוא שהמנזר הוקם תחת קרל הגדול בראשית המאה ה-9. הוא הוקדש לקדושים המעונים סן סאבן דה סריזייה (Saint Savin de Cerisier) ואחיו סן סיפריאן (Saint Cyprien), עליהם מעט ידוע כיום.
"הפסיון של סן סאבן וסן סיפריאן" (La passion de saint Savin et saint Cyprien) נכתב במאה ה-11 ומסווג כשירה אפית.
על פי המסורת, שני אחים, סביניוס וסיפריאנוס, שברחו בנפרד ממקדוניה, שם נרדפו בגלל אמונתם, התאחדו לבסוף על גדות הנהר במאה החמישית.
סביניוס נקבר על ידי כמרים לא רחוק מהיישוב של היום במקום שנקרא סריזייה (Cerisier, "עץ דובדבן").
שלוש מאות שנים אחר כך נמצאו שרידי שני המרטירים בזירת הטבח שלהם.
בדילוס (Badillus), איש דת בחצרו של קרל הגדול, החליט להקים שם מנזר כדי לשמור על שרידי הקדושים היקרים.
בנדיקטוס מאניאן הורה לקהילה לאמץ את תקנון בנדיקטוס בשנת 821 והיו בו עשרים נזירים.
הוא מינה את אב המנזר אודס הראשון (Eudes I), שהקים את הכנסייה הראשונה.
בשנת 1010, קיבל המנזר תרומה גדולה מאוד מאלמודי מלימוז' (Almodis de Limoges), רוזנת פואטייה, אשתו של הרוזן , לישועת נפשה ונפשות משפחתה.
בעזרת הכסף ניתן היה לבנות את כנסיית המנזר של ימינו במחצית השנייה של המאה ה-11. במהלך עבודה זו התגלו מחדש כל שרידי הקדושים של המנזר שהוסתרו מאה או מאתים שנים קודם לכן, אולי בגלל האיום מצד הנורמנים.
כלי לשימור שרידי קדושים מזכוכית כחולה קובלט יוצאת דופן, התגלה במהלך החלפת מזבח בשנת 1866, ותוארך גם הוא לתקופה זו.
כלי זה מוצג כיום במוזיאון סנט-קרואה (Musée Sainte-Croix) בפואטייה.
מלחמת מאה השנים ומלחמות ההוגנוטים שמו קץ לשגשוג המנזר, שהחליף ידיים מספר פעמים בתקופה זו.
לכך התווסף מינוים של אבות מנזרים עמאיים (abbé laic), שהתעניינו יותר בהכנסות המנזר מאשר בתחזוקת הבניין: בסביבות 1600 החל אב המנזר למכור אבנים מהמבנה, מעט אחר כך גירש אב מנזר אחר את הנזירים וסגר את כנסיית המנזר את האכסניה שלו.
החלפתם של האבות העמאיים ב בשנת 1640 סיימה תקופה הרסנית הזו.
בשנים 1682–1692 החל שיקום הכנסייה ובנייתם מחדש של בנייני המנזר שנותרו.
לאחר פירוק המנזרים במהלך המהפכה הצרפתית הפכה הכנסייה לכנסיית קהילה בשנת 1792. בנייני המנזר הפכו לדירות למורים ולז'נדרמריה המקומית, שיצאה מהמבנה רק בשנת 1971.
ב-1833 הכיר , "המפקח הכללי על מונונמטים היסטוריים" (inspector general des monuments historiques) את הערך המונומנטלי של המנזר.
יורשו, פרוספר מרימה, הורה על התיקונים הדחופים ביותר לאחר שהתריע בפני השר פרנסואה גיזו בשנת 1835. בשנת 1840 סווגה הכנסייה כ, ובשנת 1849 היא נחשבה כמבנה שניצל.
עבודות שיקום מקיפות התרחשו בין השנים 1967 ל-1974, ובשנת 1983 התווספה כנסיית המנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשל ציורי התקרה והקירות מסביבות שנת 1100שהשתמרו.
אין תיעוד מוקדם על הבנייה.
התיארוך צריך להתבסס אך ורק על שיקולים סגנוניים.
על בסיס אלו נקבע שבניית כנסיית המנזר החלה בסביבות 1060 בחדרים התחתונים של המגדל והתחלת הספינה.
בשנים 1075–1095 נבנו בית המקהלה והאמבולטוריום וחמש הקפלות באפסיס המצולע, כמו גם מגדל מקום המצלב ושבעת הקמרונות האחרונים, בסגנון קמרון חבית של הספינה.
רצף בנייה זה בא לידי ביטוי בפיתוח עשיר יותר ויותר של הכותרות.
הבנייה החלה בערך באותה תקופה כמו זו של קתדרלת נוטרדאם בפריז, אך שלא כמו כרגיל, עם הצד המערבי ולא עם בית המקהלה.
התכנון הוא של כנסיית אולם שבו הספינות הצדדיות עם הקמרונות הצולבים שלהן נמוכות רק במעט מהספינה הראשית, מבנה המכונה "פסאודו- בזיליקה".
תקרת הספינה הראשית היא בגובה 17 מטרים ואורכה 42 מטרים.
בעשורים הראשונים של המאה ה-12 הכנסייה הייתה למעשה שלמה.
רק מגדל הפעמונים חדש יותר.
מגדל הפעמונים בעל המבנה העשיר נבנה באמצע המאה ה-12 והצריח עם הצריח המעוצב היטב שלו המתנשא ליותר מ-80 מטרים נבנה כעבור 200 שנה.
עדיין קיימים בכנסייה ציורי התקרה והקיר המקוריים מסביבות 1100 בקריפטה, בנרתקס ובספינה המרכזית.
זהו המחזור הנרחב ביותר והחשוב ביותר מבחינה אמנותית של פרסקו רומנסקיים בצרפת, בשטח כולל של 413 מטרים רבועים.
כמו כמה דוגמאות אחרות, פנים הכנסייה מעביר רושם כיצד עלינו לדמיין את פאר הצבעים והציורים המקוריים גם בכנסיות רומנסקיות אחרות.
מחקר טכנולוגי בהקשר של שיפוצים אחרונים שהושלמו ביולי 2008 הראה כי טכניקות הצביעה היישומיות כאן של פרסקו-סקו וטכניקה של פרסקו על ידי יישום הצבע לא על טיח חדש, אלא על טיח שהורטב מחדש, מה שמסביר את מצב השימור יוצא הדופן.
הנושאים של הציורים בספינה לקוחים מהספרים בראשית ושמות.
בפרוזדור מתוארים יום הדין וירושלים השמיימית, מעל, בקומה העליונה של הנרתקס, סצנות מהברית החדשה ודמויות של קדושים, בקריפטה עם קברי הקדושים סן-סאבן וסן-סיפריאן, סצנות מחייהם.
שני החדרים האחרונים נגישים רק במהלך סיורים מודרכים.
שולחנות המזבח, שנשמרו לעיתים נדירות במצב מקורי כזה, גם הם מהמאה ה-12.
מנזר יוחנן הקדוש התאולוג הוא מנזר יווני אורתודוקסי שנוסד בשנת 1088 בחורה שבאי פטמוס.
אונסק"ו הכריזה עליו, יחד עם מערת האפוקליפסה כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1088, הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון נתן את האי פטמוס לחייל-כומר יוחנן כריסטודולוס.
חלקו הגדול יותר של המנזר הושלם על ידי כריסטודולוס שלוש שנים מאוחר יותר.
הוא חיזק את החלק החיצוני בגלל האיומים של פיראטים וסלג'וקים טורקים.
בספרייה שוכנים 330 כתבי יד (267 על קלף), כולל 82 כתבי יד של הברית החדשה.
המנזר כולל, בין שרידיו, את גולגולתו של תומאס הקדוש השליח.
מנזר טיסמנה (ברומנית: Mănăstirea Tismana) הוא המנזר העתיק ביותר הפעיל עדיין בחבל ולאכיה, ונמצא ביתר דיוק בחבל אולטניה הנחשב לחלק מוולאכיה ההיסטורית ("הארץ הרומנית").
הוא שוכן בעיירה טיסמנה במחוז גורז', 36 ק"מ מרחק מן העיר טרגו ז'יו.
מנזר טיסמנה נמצא על צוק שעל ההר סטרמיה (Stârmina), מוקף בפסגות מיוערות וסלעיות, בסמוך לפתח מערתו של ניקודים הקדוש ומתחת לחומותיו זורם מפל מגובה של 40 מ' אל הנחל טיסמנה.
ביולי 1657 ביקר במקום הנוסע המפורסם הדיאקון פאולוס מחלב שליווה את הפרטאירך היווני-אורתודוקסי של אנטיוכיה, מקריוס.
פאולוס מחלב ציין, בין היתר, בספר המסע שלו הכתוב בערבית :
המנזר נבנה מיוזמת הנזיר ניקודים ("הקדוש ניקודים החסוד") (1406-1310) במקביל לעוד מנזר - המנזר וודיצה הראשון שנהרס זמן קצר אחרי בנייתו.
המנזר טיסמנה נותר למשך מעל שש מאות שנה מבצר יחיד של הנצרות האורתודוקסית בסביבה.
שני המנזרים נבנו תחילה מעץ בימי השליטים (ולדיסלב הראשון) הידוע כ"ולייקו הראשון" (1377-1364) ואחיו, ראדו הראשון, שהיה שליט שותף בשנת 1372 וב-1377 ירש את כס הנסיכות.
1372.ניקודים כיהן כאב (stareț - סטראץ) שני המנזרים.
השליט ולייקו וודה בנה אחר כך את מנזר וודיצה השני ממלט ובימי ראדו הראשון נכנסה גם בטיסמנה כנסייה ממלט.
ניקודים החסוד מטיסמנה שהיה יוזם בניית המנזר היה זה שבחר את הסגנון האדריכלי ואת קישוטיו.
הבנייה במלט הוגשמה בעזרת תרומות משליטים מבית בסאראב - ראדו הראשון
ניקודים, שהיה יליד אזור מקדוניה הצרפונית הקים בטיסמנהאת בית הספר הראשון לקליגרפים וכתבנים שהעתיקו ספרים כנסתיים משפות שונות.
במקום פעל גם בית ספר ראשון ללימודי כמורה ומנהל שבו למדו נזירים מלומדים שמתוך שורותיהם נבחרו הבישופים, המיטרופוליטים, מנהלי לשכות השליטים והבויארים הבכירים.
בטיסמנה נשמרו התעודות העתיקות ביותר החל מהמאה ה-14 שהיוו בסיס להיסטוריוגפיה הרומנית.
בימי מלחמת העולם הראשונה חפצי ערך מכאן הועברו למקום בטוח במוסקבה.
בשנת 1406 במנזר התקיים מפגש בין השליט הוולאכי מירצ'ה הזקן והקיסר זיגמונד לבית לוקסמבורג מתוך ניסיון להקים ברית נגד הטורקים העות'מאנים.
במפגש נכח גם ניקודים הבא בימים.
ב-1458 אירח המנזר את השליט ולאד המשפד.
כמו כן המקום שימש מפלט לניאגויה בסאראב שהסתתר מפני השליט מיכניה הרע.
המנזר נהרס בדליקה ונבנה מחדש ב-1542
ב-12 במאי 1818 הטיל השליט הפנריוט יואן גאורגה קאראג'ה על 26 פנדורים את משימת השמירה על המנזר.
אחד מהם, טודור ולדימירסקו ארגן מתוך המנזר את המרד שלו נגד המשטר המושחת של השליטים הפנריוטים.
משם הוא הפיץ את "הצהרת פאדש" מ-22 בינואר 1821. הוא דאג לתגבר את חיל המצב במנזר.
כנסיית המנזר הוקדשה בטקס שהתקיים ב-15 באוגוסט 1378 לרגל חג הדורמיציון או עלייתה השמיימה של מרים הקדושה.
היא הוקדשה לאירוע זה, באישורו של השליט דן הראשון ב-3 באוקטובר 1385 הנשמר עד היום.
הכנסייה בנויה ב סגנון ביזנטי, מתוכננת עם שלושה אפסיסים, חומות עבות מאוד מאבן, שלושה צריחים מעל הספינה, לפרונאוס ולאכסדרה והיא מחושקת על ידי קונטרפורטים ועל ידי האכסדרה המקיפה את הפרונאוס וחלק מהספינה.
למשך הזמן, בעקבות פשיטות ופלישות רבות של המוסלמים בוולאכיה, ניזוק המנזר ונזקק לשיפוצים חוזרים, עזרת תרומות השליטים והדרגטורים של הנסיכות.
המנזר נחשב למקום בחסות השליט ומקום אסטרטגי מדרגה ראשונה.
ב-1520 השליט ניאוגיה בסאראב כיסה את הכנסייה בעופרת.
ב-1541 השליט ראדו פאיסיה הגדיל את המסגרות ואת דלתות הכנסייה.
מאתיי בסאראב בנה את הכנסייה הקטנה של בית החולים של המנזר (1650).
מגדל הפעמונים נתרם בבפעמון גדול.
הבאן הגדול של קראיובה, קורניה בראילויו שיפץ את הכוכי הנזירים ואת הבתים של הנזירים הבכירים ותרם למנזר תרומות משמעותיות.
בתרומת הבויארית ("ז'ופניאסה") סטנקה גלוגוביאנו ב-1733 וב-1766 שופצו הציורים וב-1782 שופצו דלתות הכנסייה.
תרופות חשובות התקבלו גם מידי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
ב-1855 נבנה המנזר מחדש על ידי האדריכל הרומני קרול בנש, שמוצאו בשלזיה.
בהחלתה צוירה הכנסייה בצבע אחיד:אוקר, עם צורות גאומטרייות ופרחוניים.
הציור האיקונוגרפי הראשון בוצע ב-1564 על ידי הצייר דוברומיר מטרגובישטה.
ציור זה בצבעים צמחיים נמצא גם היום על קירות הפרונאוס ונחשב לציור הראשון בסגנון ביזנטי ששרד בוולאכיה.
ב-1766 צויר מעליו פרסקו חדש על ידי הצייר דימיטריה דיאקונו.
ב-1955 במסגרת עבודות השיפוץ בניהולו של ג'ורג'ה רוסו הפרסקו הזה נשאב החוצה - פעולה יחידה במינה - והועבר על קירות מוזיאון המנזר ושל פרוזדורי הכוכים ונחשף מחדש הציוק המקורי מ-1564. ב-1732 בעזרת הבויארית סטנקה גלוגוביאנו שופץ הציור בספינה והמזבח החדש.
אוצר המנזר טיסמנה היה גדול מאוד אבל במשך מאות השנים אבד במידה רבה.
חלק מחפצי הערך של המנזר נשמרים במוזיאון לאמנות של רומניה בבוקרשט.
במוזיאון המנזר נמצא אוסף עשיר של ציורי קיר (שמקורם בפרונאוס, הציור מ-1766, איקונות ישנות מעץ, כלי פולחן, תלבושות, הדלתות הישנות של הכנסייה (1782) וכו'.
בכנסייה נמצא ארון כסף שיוצר על ידי האמן גאורגה סטויקה מבוקרשט והוא כולל שלושה קטעים של שרידים קדושים:האצבע הימנית של ניקודים הקדוש, צלב העופרת שהוא תלה בצוואר, כמו כן קטעי שרידים של איגנטיוס הקדוש מאנטיוכיה "תאופורוס" ושל יוחנן כריסוסטומוס
בהתחלת המאה ה-20 המשורר ג'ורג'ה קושבוק תרם לקפלה הנבנתה על ידי מאתיי בסראב שני ויטראז'ים מ-1916 לזכר בנו אלכסנדרו.
ספטיה תרם ויטראז' נוסף לזכר אמו מריה.
פרונאוס הכנסייה מקושט על ידי ציורי קיר, פרי יצירתו של דוברומיר הצעיר מן העיר טרגובישטה משנת 1564. התווספו בספינת הכנסייה ציורים מאת צוותו של גריגוריה ראניטה מ-1732. ב-1766 צייר דומיטרו דיאקונו מעליהם פרסקו
בימינו הכנסייה, בנויה מחדש ב-1855 בסגנון רומנסקי עם יסודות קישוט נאו-גותיים.
בשנת 1949 בימי המשטר הקומוניסטי הפך מנזר טיסמנה לקומונה (קנוביון) של נזירות המשלבת עבודת כפיים עם תפילה.
עבודת הקודש מתבצעת לפי המסורת: ליטורגיה כל יום, תפילות גם בערב (וצ'רניה) ובחצות.
השירה הדתית היא פסלטית ביזנטית בשפה הרומנית.
במנזר כיום חיות 60 נזירות, מתוכן חמש חיות בהרמיטאז'ים (סקיט) של המנזר.
אם המנזר היא מזה למעלה מ-40 שנה הסטברופורה ירוסלימה גליגור.
הקדוש ניקודים ולד בפרילפ כיום במקדוניה הצפונית) במשפחה בעלת שורשים רומנים (ארומנים) וסרביים..לפי המסורת מצד האם היה מיוחס לבני בית בסאראב ומצד האב לקניאז לזר חרבליאנוביץ' של סרביה.
בגיל 16 הוא עזב את בית הוריו ובעזרת כמהנזירים הגיע למנזר חילנדר על ההר אתוס.
שם השתלם במקצועות לימוד רבים - לימוד השפות יוונית סלבונית, ובאמנות אנשי אתוס - קליגרפיה, ציור, צורפות בכסף, אדריכלות, בנאות, בייצור חישוקים וכו'.
לפי התגלות אלהית, ניקודים נקרא לפי המסורת להקים בוולאכיה מנזר במקום נבחר על ידי האל.
הוא הקים מנזרים כאלה גם בסרביה - וראטנה ומנסטיריצה ובפריסלופ בחבל חאצג שבטרנסילבניה.
ניקודים משך איתו קבוצת נזירים וישב איתם בהתחלה במערה הנמצאת על יד המנזר העתידי.
הוא התבקש לתווך בין הכנסייה הסרבית להפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול כדי להשיג ב-1375 הסרת הנידוי שהוכרז ב-1346 ביניהן.
הפטריארך פילתאוס של קונסטנטינופול העריך מאוד את ניקודים, העניק לו במתנה את מטה הכמורה שלו, שלושה חלקי שרידי קדושים ומינה אותו כארכימנדריט.
מנזר טיסמנה זכה איפוא להיות לאוורה גדולה והארכימנדריה הראשונה בארץ ולאכיה.
במנזר טיסמנה הקים ניקודים כאמור את בית הספר לקליגרפיה עבור מעתיקי ספרים כנסייתיים בשפות שונות.
הוא עצמו בשנת 1405 העתיק, כתב בקפדנות ואייר ספר על קלף ארבעת האוונגליונים (טטרוונגליון), עטף אותו בעטיפות מכסף מוזהב, מלאכת מחשבת שהיוותה נכס צאן ברזל של תקופה.
הטטרוונגליון של ניקודים הוא הספר המתוארך הראשון שהוצא לאור בוולאכיה והוא שמור במוזיאון להיסטוריה של בוקרשט.
ניקודים הלך לעולמו ב-26 בדצמבר 1406 ונקבר באכסדרת הכנסייה.
קברו נשמר על ידי נר תמיד.
מנזר מאטר אקלסייה (באיטלקית: Monastero Mater Ecclesiae; בתרגום חופשי לעברית: מנזר אם הכנסייה) הוא מנזר נוצרי קתולי השוכן בקריית הוותיקן בעיר רומא שבאיטליה.
בשנת 1990 החליט האפיפיור יוחנן פאולוס השני להקים מנזר לנזירות בתוככי קריית הוותיקן.
המנזר נקרא על שם אם הכנסייה , תוארה של מרים, אם ישו.
עבודות הבנייה של המנזר החלו בשנת 1992 והוא נחנך בשנת 1994. הנזירות הראשונות שהתגוררו בו השתייכו למסדר קלרה הקדושה.
המנזר הוקם בגני הוותיקן, באתר שבו ניצב קודם לכן בניין מטה הז'נדרמריה של הקריה, בסמוך למזרקת אקווילון (Aquilone fountain) ושולב בתוך שרידי החומה הלאונינית .
באגף המערבי, בן שתי קומות, נמצא בית תפילה.
האגף המזרחי ובו ארבע קומות מכיל חדרי מגורים לנזירות, רפקטוריום ומתקני עזר.
ליד המנזר ממוקם גן לגידול פירות וירקות.
מגורי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר
במהלך כהונתו כאפיפיור ביקר בנדיקטוס השישה עשר במנזר מספר פעמים וקיים בו מיסות עם הנזירות.
עם פרישתו מכהונתו בשנת 2013 החליט לקבוע את מקום מגוריו במנזר.
בעקבות זאת עזבו הנזירות את המבנה, ונערכו בו עבודות שיפוץ.
בנדיקטוס השישה עשר נכנס להתגורר בו במאי 2013. הוא גר במקום עם צוות של עוזרים ועוזרות עד מותו, ב-31 בדצמבר 2022.
מנזר מורבאך היה מנזר בנדיקטיני עתיק בכפר מורבאך בחבל אלזס שבמזרח צרפת.
המנזר נוסד בשנת 727 על ידי אברהארד, דוכס אלזס, וצורף למסדר הבנדיקטיני על ידי סן פרמאן .
תקופת השגשוג שלו נמשכה עד למאה ה-10. שטח שיפוטו השתרע בשעתו על פני שלוש עיירות ושלושים כפרים.
בשנת 1228 קיבל מעמד של מנזר אימפריאלי באימפריה הרומית הקדושה, ונשלט בפועל על ידי ממלכת צרפת מ-1680. בנייני המנזר כללו כנסייה שהוקמה במאה ה-12 והיא אחת הדוגמאות המוקדמות לאדריכלות רומנסקית.
הם ננטשו בשנת 1789, במהלך המהפכה הצרפתית, לאחר שנבזזו על ידי איכרים מורדים, והמנזר פסק מלהתקיים.
הכנסייה נקראה על שם סן לז'ה .