tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר בוצע באחת ההופעות בהן השתתף כספי: במסגרת תוכנית על הקיבוץ ששודרה בערוץ הראשון, הוצב פסנתר כנף לבן בתוך הרפת של קיבוץ משמרות ומתי ניגן את השיר לפרות.
השיר "קולות השדה" בוצע במקור על ידי להקת פיקוד מרכז, השיר "כמעט טוב" בוצע במקור על ידי נורית גלרון, ואילו השיר "אשה" בוצע בעבר על ידי חני ליבנה באלבום שלם שהפיק ועיבד עבורה מתי כספי.
על עטיפת האלבום מצולם כספי יושב לפני בד ורוד ענק ממדים הנראה פשוט למראה אך בגב האלבום מוצגת הערכות המנופים המסובכת שנדרשה להקמתו.
צוות הנגנים באלבום הוא הצוות הקבוע, פחות או יותר, שעבד עם כספי באותה תקופה: חיים רומנו בגיטרות חשמליות, קובי כהן בגיטרה בס, דריו מלכי בסינתיסייזר וז'אן פול זימבריס בתופים.
בנוסף השתתפו לואיס קרלוס דה-פאולה בכלי הקשה, וכן נגני כלי מיתר וכלי נשיפה.
האלבום הוקלט באולפני טריטון בנובמבר 1987.
שני האלבומים הקודמים בסדרה זו הם:
"צד א' צד ב'" – אלבום שיצא בשנת 1978, וגם הוא כולל גרסאות של כספי לשירים שהלחין למבצעים אחרים
"צד נוסף" – אלבומו הרביעי של כספי שיצא בשנת 1980 והוקדש לשירי ילדים
מתי כספי – עיבודים, לחנים, שירה, גיטרה בס, תופים, כלי הקשה, קלידים
דוד אלהרר – הפקה, ניהול
חיים רומנו – גיטרות (חשמלית, אקוסטית)
קובי כהן – גיטרה בס
גורי אגמון, מורטון קם – סקסופון, קלרינט
לואיס קרלוס דה-פאולה – כלי הקשה
אלחנן ברגמן ויעקב מנוה – צ'לו
לירון רינות, שי סביר – טרומבון
דני מוסקו, אברהם פלדר – חצוצרה
אברהם לבנטל, מאירה הרשקו – ויולה
יצחק מרקובצקי, אליקים זלצמן, קלמן לוין, רוברט מוזס – כינור ראשון
אדריאנה אהרונוביץ, אליזבת קרופניק, אמה קיכלמן, מרינה דורמן – כינור שני
שחר צרפתי – טכנאי הקלטות
האלבום הוקלט באולפני טריטון בנובמבר 1987
מיכה קירשנר – צילום תמונת עטיפה
פיליפ בולקיה – עיצוב עטיפה
צדוק הכהן (יצירה מספר 258 ברשימת יצירות הנדל ()) הוא המנון הכתרה בריטי שהולחן ב-1727 על ידי גאורג פרידריך הנדל לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השני למלך בריטניה.
זהו אחד מארבעת המנוני ההכתרה שכתב הנדל.
מאז כתיבת ההמנון שרים אותו בכל טקס הכתרה בריטי והוא הפך להמנון בריטי ידוע.
הטקסט של צדוק הכהן (ושל שלושת המנוני ההכתרה האחרים של הנדל) נבחר על ידי הנדל ומבוסס על הטקסט שליווה את טקס ההכתרה של המלך ג'יימס השני ב-1685. הטקסט הוא תרגום של האנטיפון Unxerunt Salomonem, מזמור שמבוסס על הסיפור בתנ"ך שמתאר את הכתרתו של שלמה למלך על ידי צדוק הכהן.
זהו המקור לטקסט בכל ההכתרות של מלכי אנגליה ולאחר מכן בריטניה, החל מהכתרתו של המלך אדגר במנזר באת' ב-973.
מילות ההמנון מבוססות על הפסוקים ל"ח-מ' בפרק א' בספר מלכים א':
ההמנון הבריטי, God Save the King, מבוסס על אותו מקור כמו צדוק הכהן אך בהמנון הבריטי שרים מלך או מלכה בהתאם לשליט באותו הזמן.
לעומת זאת בהמנון צדוק הכהן המילה מלך קבועה כי ההמנון מבוסס באופן ישיר על הטקסט המקראי.
היצירה כתובה למקהלה ותזמורת בסולם רה מז'ור .
התזמורת מורכבת משני אבובים, שני בסונים, שלוש חצוצרות, טימפני, שלושה כינורות ובאסו קונטינואו.
החלק האמצעי של ההמנון And all the people rejoiced, and said, הוא במבנה ריקוד במשקל 3/4. החלק האחרון, מ God save the King ועד הסוף, חוזר למשקל 4/4 ומשולבות בו קריאות אמן.
ההמנון מסתיים בקריאה הללויה בקדנצה במפעם לארגו .
המוזיקה מעבירה באופן מרשים את הלך הרוח המתפתח ככל שטקס ההכתרה מתקדם- מפתיחה כלית שבונה תחושת ציפייה, דרך קריאות המקהלה המצהירות Zadok the priest and Nathan the prophet, ולבסוף קריאות השמחה.
מועדון הכדורסל צדביטה אולימפיה (בסלובנית: Košarkarski klub Cedevita Olimpija) הוא מועדון כדורסל סלובני מהעיר ליובליאנה המתמודד בליגת העל הסלובנית, ביורוקאפ ובליגה האדריאטית.
המועדון הוקם ב-2019 על ידי איחוד של אולימפיה ליובליאנה הסלובנית וצדביטה זאגרב הקרואטית.
מועדון הכדורסל של אולימפיה ליובליאנה הוקם בשנת 1946 כחלק ממועדון הספורט הגדול "סוובודה" (חופש).
הקבוצה השתתפה בעבר ב וזכתה ב-6 אליפויות וגביע אחד.
בעונת זכתה ב לאחר ניצחון בגמר על טאו ויטוריה 91–81, ובעונת ב לאחר ניצחון בגמר על קרקה נובו מסטו 73–59.
צדביטה זאגרב נוסדה ב-1991, וזכתה בארבע אליפויות קרואטיה רצופות בין 2014 ל-2017. כמו כן זכתה הקבוצה בגביע קרשימיר צ'וסיץ', הגביע הקרואטי, חמש פעמים, מהן ארבע רצופות (2012, 2014–2017).
בקיץ 2019 התמזגו שתי הקבוצות ליצירת מועדון חדש מהעיר ליובליאנה.
לשתי הקבוצות 70 תארים בסך הכל לפני האיחוד
רבי צדוק הלוי קרויז (1784 – 16 במרץ 1861, ה' בניסן התרכ"א) היה גביר ירושלמי, שד"ר, מראשי כולל הו"ד, מבוני ירושלים וממייסדי תלמוד תורה וישיבת עץ חיים.
חצרו בעיר העתיקה בירושלים, ידועה עד היום בשם "חוש דרבי צדוק".
נקרא בפי בני העיר בשם "הרוטשילד הירושלמי".
רבי צדוק הלוי קרויז נולד במוהילב שבבלארוס בשנת 1784 לאביו יחיאל הלוי קרויז ואשתו, ונישא לחיה בת רבי אלקנה הלוי.
בשנת 1829 יצא כשד"ר למסע בן 9 שנים בשליחות קהילת הפרושים בירושלים לקהילות היהודיות שבאלג'יר, תוניס וטריפולי שבצפון אפריקה, המסע הסתיים בשנת 1837.
בשנת 1848 פרצו אירועי אביב העמים, בהם התרחשו פרעות אנטישמיות ביהודים במקומות רבים באירופה.
הפרעות שיבשו את הקשר בין יהודי ארץ ישראל ליהודי אירופה והחמירו את מצוקת היישוב היהודי, שרוב התמיכה הכלכלית בו הגיעה מאירופה.
בעקבות החמרת מצוקת היישוב היהודי יצאה משלחת מטעם כולל הו"ד לאמריקה על מנת לגייס עזרה מיהודיה.
המשלחת כללה את רבי צדוק קרויז ואת יהוסף שוורץ.
רבי צדוק היה בעל שלושה בתים בירושלים ובעל חזקה על חצר ברחוב חב"ד שבעיר העתיקה, שנודעה בשם "חוש דרבי צדוק" (החצר של רבי צדוק).
החוש הוא מתחם מגורים גדול הכולל סבך סמטאות צפופות המובילות לחצרות קטנות שאותן קנה רבי צדוק.
בספרו שלשה עולמות, נותן חיים המבורגר, שגר בחוש בילדותו, אינפורמציה אודותיו:"החש הזה עומד בקרן זווית.
מארבעה רחובות יכולים לבוא אל תוכו: מרחוב היהודים - דרך רחוב חב"ד, מרחוב הצבעים, מרחוב הארמנים ומרחוב ביקור חולים...
מכל רחוב צריכים לעבור סמטאות חשכות עד שמגיעים לסמטת החש.
אצל סמטת החוש, חצר בתים שערביים גרו שם.
את ביתו היחידה השיא לר' משה זקס הנזכר לעיל."המבורגר מספר כי בחוש הייתה חצר מפוארת, בית טבילה, בית הוועד של כולל הורדנא, ובתי כנסת.
ביתו היחידה של רבי צדוק, רחל, נישאה למשה זקס, שד"ר, מראשוני תלמידי החתם סופר שעלו לארץ.
צדודית הוא פסל מעשה ידי האמן הספרדי פבלו פיקאסו, שנוצרה בשנת 1967 בטכניקת יציקת בטון.
היצירה נתרמה למוזיאון ישראל על ידי ידידי מוזיאון ישראל, אנטוורפן, ומוצגת בגן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון.
שתי צדודיות המזכירות את פניה של ז'קלין רוק - אשתו של פיקאסו בשנותיו האחרונות - נחתכות מתוך שני משטחי בטון המחוברים ביניהם בזווית של 45 מעלות.
אחת הצדודיות משלבת בתוכה מבט מלפנים ומן הצד, בסגנון קוביסטי.
את הפנים מגדיר דווקא היעדר החומר, ואי-אפשר לצפות בו-זמנית בשתי הצדודיות.
הנוף המבצבץ מבין החללים הופך רכיב פעיל ביצירה.
בשנת 1912 החל פיקאסו ליצור מבנים מנייר ומקרטון על-פי סגנון הקוביזם הסינתטי.
לאחר שהאמן הנורווגי קרל נסיאר הציג לפניו בשנת 1957 את רעיון ה"חריטה בבטון", ביקש פיקאסו לצקת את המבנים הקטנים בהגדלה בחומר יציב ועמיד יותר.
"צדודית" היא אחת מעבודותיו הראשונות שהועתקו לתלת-ממד בקנה-מידה גדול, והוא שסיפק את התוכניות להצבתה בגן האמנות על-שם בילי רוז, שתכנן איסמו נוגוצ'י במוזיאון ישראל.
צֶדֶק (בלועזית: Jupiter, יופיטר) הוא כוכב הלכת החמישי במרחקו מהשמש, וכוכב הלכת הגדול ביותר במערכת השמש.
צדק הוא ענק גזים ומרבית מסתו היא מימן והליום.
בדומה לכוכבי לכת גזיים אחרים במערכת השמש, לצדק יש מערכת טבעות וכן מערכת ירחים.
צדק מוכר לאנושות לאורך כל ההיסטוריה של האסטרונומיה.
הוא נראה בקלות בעין בלתי מזוינת בתצפית מכדור הארץ, והוא גרם השמים השלישי בבהירותו הנראית בשמי הלילה, אחרי הירח ונוגה.
היוונים ואחריהם גם הרומאים, קשרו את שמו של הכוכב לשם האל הראשי שבמיתולוגיות שלהם, זאוס ויופיטר בהתאמה, מלכי האלים שהיו ממונים גם על החוק ועל הצדק.
אפיפניוס, שנולד להורים יהודים באזור בית גוברין בתחילת המאה ה־4 לספירה, כתב שהפרושים קראו לכוכב זה – "כוכב בַּעַל" על שם האל הכנעני בַּעַל, שהיה מקביל לזאוס ויופיטר.
מחבר הספר "ספר היוחסין", מזכיר את "מלכות ג'ופיטר".
שמו של כוכב הלכת צדק מופיע לאורך ולרוחב ספרות חז"ל, וכן כמובא בתלמוד הבבלי.
מקובל לקשר את צדק ליום חמישי.
בלטינית נקרא היום Dies Iovis ("דייס יוביס"; יוביס הוא שם אחר לאל יופיטר) ומכאן שמו בחלק מלשונות אירופה: בצרפתית Jeudi, בספרדית Jueves ובאיטלקית Giovedì.
קוטרו של צדק 142,984 ק"מ (בקו המשווה) וצפיפותו הממוצעת היא 1.33 גרם לסמ"ק.
מסתו של צדק גדולה כמעט פי 2.5 ממסתם של כל שאר כוכבי הלכת במערכת השמש יחדיו.
הוא מסיבי יותר מכדור הארץ פי 318, קוטרו גדול פי 11 מזה של כדור הארץ ונפחו גדול פי 1,300 מנפח כדור הארץ.
אף על פי שצדק מרשים בגודלו, נתגלו כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש להם מסות גדולות משמעותית.
לצדק קצב הסיבוב המהיר ביותר בין כוכבי הלכת במערכת השמש.
זמן הסיבוב העצמי (אורך היממה) שלו הוא 9 שעות, 55 דקות ו־30 שניות בלבד.
כתוצאה מכך, רדיוסו גדול יותר באזור קו המשווה וצורתו פחוסה; קל לראות זאת כשצופים בו בטלסקופ.
אחד המאפיינים הבולטים בצדק הוא הכתם האדום הגדול, סערה שגדולה מכדור הארץ.
כוכב הלכת מכוסה שכבת עננים באופן תמידי.
צדק הוא בדרך כלל העצם הרביעי בבהירותו ברקיע, לאחר השמש, הירח ונוגה; עם זאת בזמנים מסוימים מאדים נראה בהיר מצדק, ובפעמים אחרות צדק בהיר יותר מנוגה.
את צדק ניתן לחלק לשלושה חלקים עיקריים: הליבה, החלק הפנימי והחלק החיצוני.
משערים שהליבה מכילה ניקל וברזל, רדיוסה 10,000 ק"מ ומעליה מצויה שכבת מימן במצב של נוזל מתכתי.
החלק שמעל ליבת המימן המתכתי הוא החלק הגזי של צדק ואנו רואים את חלקו החיצוני.
על פני צדק נראות חגורות עננים כהות וכתם אדום גדול.
צדק משלים הקפה סביב השמש אחת ל־11.86 שנה במהירות ממוצעת של 13.06 ק"מ לשנייה.
צדק מוקף בטבעות והטבעת העיקרית מצויה במרחק של 1.72 עד 1.81 רדיוסי צדק והיא מכילה בעיקר חלקיקי אבק הקטנים ממ"מ.
מדענים משערים שלצדק יש ליבה סלעית, וקטנה יחסית, אך זה מעולם לא הוכח, הליבה מוקפת על ידי מימן מוצק, המוקף על ידי מימן נוזלי שמוקף במימן גזי.
אין גבול או שטח פנים ברור בין פזות שונות אלו של מימן.
צדק מורכב בעיקר ממימן (כ־90% ממספר האטומים שהם כ־75% מהמסה) ומהליום (כ־10% ממספר האטומים שהם כ־25% מהמסה).
הרכב השכבה שמתחת לשכבה החיצונית אינו ידוע, אך רוחות הסילון אינן קיימות בו והוא שומר על טופוגרפיה קבועה, כך שייתכן ומדובר בשכבה מוצקה או נוזל שגובהו נקבע על פי עצמת שדה הכבידה המקומי.
ההרכב האטמוספירי דומה מאוד להרכב של הענן השמשי.
לשבתאי יש הרכב דומה אך לאורנוס ולנפטון יש הרבה פחות מימן והליום.
האטמוספירה העליונה של צדק עוברת רוטציה דיפרנציאלית, אפקט זה הובחן לראשונה על ידי ג'ובאני קאסיני (1690).
ההסתובבות של האטמוספירה הקוטבית של צדק ארוכה יותר בכ־5 דקות משל האטמוספירה בקו המשווה.
נוסף לכך, רצועות עננים בקווי רוחב שונים נעים בכיוונים מנוגדים ברוחות השכיחות.
רוחות במהירות של 600 קמ"ש הן רגילות.
סערה חזקה במיוחד, בערך פי שלושה מקוטרו של כדור הארץ, ידועה ככתם האדום הגדול.
לצדק מספר טבעות פלנטריות העשויות מחלקיקי אבק.
חלקיקי אבק אלה הם תוצאה של פגיעות מטאוריטים בירחיו.
הטבעת העיקרית עשויה מאבק הירחים אדרסטאה ומטיס.
שתי טבעות מקיפות את הטבעת העיקרית; טבעות אלו נוצרו על ידי פגיעות בשניים מירחיו של צדק - תבה ואמלת'אה.
נוסף לכך יש טבעת חיצונית רחוקה יותר ודלילה מאוד המקיפה את צדק במהופך.
נכון לינואר 2023 התגלו 95 ירחים, למעלה מ-60 מהם קטנים מקוטר של 10 ק"מ, חלקם אסטרואידים אשר נלכדו בכוח המשיכה שלו.
ארבעת הירחים הגדולים נקראים הירחים הגליליאניים (משום שהראשון שגילה אותם היה גלילאו גליליי, בעת שצפה בשנת 1610 בטלסקופ לעבר צדק)
הם מקיפים את צדק במישור המקביל, כמעט, למישור קו המשווה של צדק ומסלוליהם כמעט מעגליים:
גנימד, הירח הגדול ביותר במערכת השמש, מרוחק כמיליון ק"מ מצדק, קוטרו כ־5,300 ק"מ.
קליסטו מרוחק כשני מיליון ק"מ מצדק, נחשב כירח בעל פני השטח העתיקים ביותר במערכת השמש, קוטרו כ־4,800 ק"מ.
קבוצת הירחים הקרובים לצדק (עד 250,000 ק"מ מצדק), מקיפים את צדק במישור המקביל, כמעט, למישור קו המשווה של צדק ומסלוליהם כמעט מעגליים.
ירחי הקבוצה המרוחקת יותר (עד 10 מיליון ק"מ מצדק), מקיפים את צדק בכיוון השעון - בניגוד לכיוון שבו מקיפים אותו יתר ירחיו, במסלולים אקסנטריים שונים הנטויים בזווית של 153 מעלות בממוצע, יחסית למישור המשווה של צדק.
הקבוצה מונה בין היתר את:
ביולי 1994 פגע בחצי הכדור הדרומי של צדק השביט שומייקר-לוי 9. לאחר שהתגלה כשהוא מפורק ליותר מעשרים שברים, התברר כי מסלולו מוביל אותו היישר לצדק.
הפגיעה הייתה בצד שהיה נסתר מכדור הארץ בזמן הפגיעה, אך אזור הפגיעה נצפה כ־20 דקות מאוחר יותר, עקב הסיבוב המהיר של צדק סביב צירו.
כל שבר של שביט השאיר את חותמו על צדק בצורת כתם כהה באטמוספירה, ואת הכתמים הרבים ניתן היה לראות גם בטלסקופים של חובבים.
תוצאת פגיעות אלו נצפתה גם שנה לאחר הפגיעה על ידי טלסקופ החלל האבל.
ההתנגשות של שומייקר-לוי 9 הדגישה את תפקידו של צדק כ"שואב אבק קוסמי" עבור מערכת השמש הפנימית (מחסום צדק).
השפעת הכבידה החזקה של כוכב הלכת מובילה לאירועי התנגשות שביטים קטנים ואסטרואידים רבים בכוכב הלכת.
שיעור הפגיעות של שביטים בצדק נחשב גבוה, בין פי 2,000 ל-8,000 מקצב ההתנגשויות בכדור הארץ.
צדק היה ידוע מאז העת העתיקה ונראה גם לעין בלתי מזוינת בשמי הלילה.
ב־1610 גילה גלילאו גליליי את ארבעת הירחים הגדולים ביותר של צדק באמצעות טלסקופ.
מספר גשושיות מחקר חקרו את צדק:
הגשושית פיוניר 10 חלפה ליד צדק ושלחה לראשונה תמונות ממנו לכדור הארץ ב־3 בדצמבר 1973. שנה בדיוק לאחריה חלפה ליד צדק גם פיוניר 11. גשושיות אלו סיפקו מידע חדש על המגנטוספירה של צדק וצילמו כמה תמונות ברזולוציה נמוכה של צדק.
וויאג'ר 1 חלפה ליד צדק במרץ 1979 ולאחריה ביולי אותה שנה חלפה וויאג'ר 2. גשושיות אלו שיפרו את ההבנה על הירחים הגליליאנים וגילו את טבעותיו של צדק.
גשושיות אלו גם סיפקו לראשונה צילומי תקריב של אטמוספירת צדק.
בפברואר 1992 חלפה הגשושית יוליסס במרחק של 900,000 ק"מ מצדק, בדרכה למסלול קוטבי סביב השמש.
הגשושית ביצעה מחקרים על המגנטוספירה של צדק.
בפברואר 2004 הגיעה הגשושית לסביבת צדק בשנית, אולם אז המרחק היה גדול יותר, כ־240 מיליון ק"מ.
הגשושית הראשונה שהקיפה את צדק הייתה גלילאו, שנכנסה למסלול סביב צדק ב־7 בדצמבר 1995. היא הקיפה את כוכב הלכת במשך למעלה משבע שנים וחלפה לצד הירחים הגליליאניים ואמלת'אה.
ביולי 1995 שחררה גלילאו גשושית שנכנסה לאטמוספירה של צדק ב־7 בדצמבר 1995. הגשושית צנחה 150 ק"מ באטמוספירה ואספה מידע במשך 58 דקות, לפני שנהרסה על ידי הלחץ הרב בו הייתה נתונה.
הגשושית גלילאו זכתה לגורל דומה כאשר כוונה לתוך כוכב הלכת ב־21 בספטמבר 2003 ובמהירות של למעלה מ־50 ק"מ לשנייה.
בשנת 2000 חלפה לצד צדק הגשושית קאסיני, שהייתה בדרכה לשבתאי, וסיפקה מספר תמונות שלו ברזולוציה גבוהה.
בשנת 2007 הגשושית ניו הורייזונס חלפה בקרבת צדק בדרכה אל כוכב הלכת הננסי פלוטו.
ב־4 ביולי 2016 הגשושית ג'ונו נכנסה למסלול סביב צדק במשימה שנועדה לחקור רמזים לאופן בו צדק נוצר, לחקור את ההרכב הפנימי שלו ולברר אם באמת יש לו ליבה מוצקת וסלעית וכן את השדה המגנטי שלו ומקורותיו.
ג'ונו צפויה לסיים את משימתה בספטמבר 2025 ולבצע התרסקות מבוקרת אל תוך צדק.
הגשושית JUICE של סוכנות החלל האירופית (ESA) שוגרה ב-14 באפריל 2023, ועתידה לחקור את הירחים הגליליאניים של צדק: קליסטו, אירופה ובעיקר את גנימד.
הגשושית אירופה קליפר של מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (NASA), מתוכננת לשיגור ב־2024, ועתידה לחקור את הירח אירופה.
משימת Gan De של מינהל החלל הסיני (CNSA) מתוכננת לשיגור לצדק בסביבות שנת 2029.
משימת Interstellar Express (2024) ומשימת Interstellar (2036) של מינהל החלל הסיני ונאס"א בהתאמה ישתמשו בכוח הכבידה של צדק כדי לסייע להם לצאת אל קצוות ההליוספירה.
צדפונאים (קרוי גם צדפוניות; שם מדעי: Ostracoda), הם מחלקה בתת-המערכה סרטנאים.
הצדפונאים הם סרטנאים קטנים, וגודלם עשוי לנוע בין 0.2 מ"מ ל-30 מ"מ (Gigantocypris), כשהגודל הטיפוסי שלהם הוא כ-1 מ"מ.
גופם שטוח מצד אל צד ומוגן על ידי מעטפת דמוית צדפה.
בשפתם העליונה של צדפונאים מסוימים ישנו איבר שיכול לפלוט שני חומרים, שכשהם נפגשים הם פולטים אור כחול בוהק.
כחלק מהחיזור, עולים הזכרים מהקרקעית לאחר שקיעת החמה ולפני זריחת הירח.
אז הם צוללים בתנועה ספירלית, מתעטשים כמה פעמים ופולטים גושים של אור.
התוצאה תוארה כשרשרת אורות או פנינים בוהקות.
נוצר מרחק בין הזכרים לבין האור שייצרו, אך הנקבות יודעות לאתרם.
הגדרת מעשה כצודק אינה בהכרח זהה להגדרת מעשה כמוסרי.
משפט שלמה שנודע באכזריותו, נתפש כצודק אף כי בסופו התקבלה החלטה מוסרית.
גם כיום חוק נקמת - הדם בחברות שבטיות ומוסלמיות נתפס כצודק.
הציווי "ונתתה נפש תחת נָפש, עין תחת עין, שן תחת שן, יד תחת יד, רגל תחת רָגל, כווייה תחת כווייה, פצע תחת פָּצע" מהווה "צדק מתמטי", אף כי בתרבות המודרנית איננו נחשב מוסרי.
העיקרון המרכזי בתפישת הצדק המוחלט האוניברסלי הוא תגמול חיובי או שלילי קבוע בחוק לכל מעשה או מחדל.
תפיסה זאת מודגשת באפוס "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי (1265-1318).
שמבליטה את הצביעות בהגדרת המוסר מול הצדק המתמטי שבחוק הנוצרי - קתולי בזמנו.
המוסר מבטא רגש של תגובה ל "התנהגות טובה או רעה".
פרידריך ניטשה (1844-1900) היגדיר את המוסר האנושי במשפט "אל תעשה רעה לאיש, עזור לכל כמיטב יכולתך".
בתרבות המערבית כיום כללים אלה חלים גם על יחס האדם לסביבה ולחברה האנושית.
במבחן המוסר והצדק לאורך ההיסטוריה נראה שבכל תקופה שבה חוקקו חוקי - צדק הם נחשבו למוסריים..
מלחמות, גם אם הן צודקות, לעולם אינן מוסריות.
שני המושגים צדק ומוסר אינם זהים, אף כי לפעמים חופפים.
לא תמיד מעשה צודק הוא מוסרי ולהפך - לפעמים מעשה מוסרי איננו צודק.
עם זאת מקובל לחשוב שצדק מתקיים על פי אמות מידה של יושרה, הגינות, אמת, היגיון, מידתיות ושוויון.
הוא עיקרון פילוסופי שמאפיין את המושג צדק המתמקד בעשיית הדבר הנכון, בזמן הנכון ובהשגת תוצאות הוגנות ומאוזנות שאפשר להגדירן כמוסריות.
צדק מקדם תחושת שוויון והגינות בחברה, מסייע בהגנה על זכויות פרטיות וציבוריות ומעודד לקיחת אחריות וציות לחוקים מוסריים.
עם זאת, הצדק עלול להיות נתון לפרשנויות שונות ולהוביל למחלוקות והוא עשוי להיות מושפע משיקולים פוליטיים או כלכליים שמעוותים את מטרתו.
יישום לא נכון שלו עלול לגרום לעוולות או למוסר לקוי.
צדק מהדין :(משפטי) הוא מונח הטוען להגנה על נאשם כאשר במשפטו נקבע פסק-דין על פי חוקים וכללים פורמליים, ללא התחשבות בנסיבות אישיות או שיקולים מוסריים רחבים יותר.
כלומר פסק-הדין נקבע כצדק טכני, המבוסס על יישום של החוק בלבד ומנוגד למוסר
צדק מוחלט: צדק ממקור אלוהי או מקור שאין עליו עוררין.
צדק חברתי: הוא מושג רחב המתייחס לשאיפה לחברה שוויונית וצודקת, שבה משאבים וזכויות מחולקים באופן הוגן בין כל חבריה.
זהו אינו רק מושג משפטי, אלא גם פילוסופי, כלכלי ופוליטי, המתייחס למגוון רחב של נושאים:
צדק סביבתי: חלוקה צודקת של משאבים ומטלות הקשורים לסביבה והתייחסות צודקת לשל האדם לסביבתו
צדק מגזרי/ מגדרי: חלוקת משאבים ומטלות צודקת בין מגזרים (עדות, דתות, אוכלוסיות שונות) ובין המגדר הזוויגי.
צדק חלוקתי: מונח שהתקבע בחברה הישראלית לחלוקת משאבים מתקנת בין קבוצות מקופחות בעבר לקבוצות שנהנו בעבר מיתר משאבים.
הזכות להליך הוגן: מתמקד בדרך שבה מתנהל ההליך המשפטי.
מבטיח שכל הצדדים מקבלים יחס שווה וזכויותיהם נשמרות כמו זכות לערער, סנגוריה הוגנת, והליך משפטי שקוף.
עקרון השוויון: העיקרון העומד מאחורי כל דין צדק, כולל צדק מגדרי, צדק חלוקתי, צדק חברתי וכיוצא בזה.
זכויות האדם: מונח הקובע את הזכויות הבסיסיות של כל אדם בחברה האנושית הדמוקרטית
צדק פואטי: הוא טכניקה ספרותית המציינת גמול למעשים טובים ועונש לרשעים.
מהמילה "צדק" נגזרים ביטויים נלווים רבים כגון: צדקה, צדיק, "מערכת הצדק" (כינוי לבתי משפט) ועוד.
מצרים העתיקה:(החל מ כ-2600 לפני הספירה)
צדק נתפס כסדר קוסמי עליו אחראית האלה מאעת' (Maat) כאשר הצדק הוא הבסיס לאיזון בעולם.
הפרעה הוסמך על-ידי הכוהנים של מאעת כנציגה עלי אדמות והחלטתו התקבלה כצדק מוחלט.
על פי "ספר המתים," הנפש נבחנת בעולם המתים על-ידי האל אנוביס, בעל ראש התן על-ידי שקילת ליבו של המת מול נוצת האלה.
אסטלת חוקי חמורבי, היא מצבה עשויה דיוריט בגובה של כ - שניים וחצי מטר, שהוצבה במקדשו של האל הבבלי מורודוך ונמצאת כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
היא כוללת רשימה של כ-300 חוקי משפט הכתובים בכתב יתדות בשפה האכדית שחייבו את הממלכה בתקופתו.
החוקים מנוסחים כמצוות של עשה ואל תעשה ואת הצדק כתגמול "מתמטי" של מעשה כמו " עין תחת עין".
אל השמש הוא מקור הצדק המוחלט ושליחו הוא המלך חמורבי אשר ראה את תפקידו להשכין צדק בארץ ככתוב באסטלה:" יצגו צדק ויושר" חוקי חמורבי חזרו הופיעו בגרסאות שונות בהמשך במצרים ובמסופוטמיה וחלקם נכללו בספרי תורת משה.
תקופת השופטים לפני בניית המקדש: (900לפני הספירה)
המעבר למונותיאיזם הביא ליצירת מושג הצדק המוחלט, בהנחה הבסיסית שלא ייתכן מצב שהאל איננו צודק.
את הצדק המוחלט ביטאו הנביאים והכוהנים על פי תורת משה שכללה את החוקים החברתיים (ספר דברים) ומסורות עממיות שחלקן נכתבו בתנ"ך.
לכן קבלת האל היחיד כסמכות לאמת וצדק הייתה תנאי למשפט צדק.
הכהן העליון במרכז הדתי שבו התקיים גם הפולחן הדתי (שילה, בית אל) היה קובע בנסיבות שבהן לא ניתנה תשובה מקומית.
תקופת המלוכה ביהודה ועד חורבן הבית השני: מלך, נביא וכהן
הפסוק "צדק צדק תרדוף" (דברים טז, כ) מאפיין את התגובה של הנביאים לשניות בהתנהגות המלכים והכוהנים.
המלכים, שרובם היו למעשה וסאלים של המעצמות (מצרים, אשור, בבל, פרס, יוון ורומא), נאלצו בדרך כלל להשתמש בקודים המשפטיים של המעצמות השולטות.
מושג הצדק המוחלט שמקורו באל לא יכול היה להתגבר על סמכות החוק של המעצמה.
הכוהנים התמסרו לעבודות הפולחן ולפרשנות חוקי המקרא כפי שנוסחו אז כתורת משה והיו נתונים לפרשנות.
" כאשר המילה משפט חופפת לתפיסת הצדק המוחלט, האלוהי.
המפגש בין שלש שיטות משפט שונות אלה הביא לאורך התקופה לעימות חזיתי ותרם להתרסקות הממלכות יהודה וישראל וגם לנפילת הממלכה היהודית החשמונאית.
הצדק במשפט היהודי אחרי חורבן הבית ועד ימינו
ההלכה היהודית, שעיקרה פרשנות והתאמה של חוקי התורה המקוריים, נוסחה במשך כ-600 שנה מחורבן בית המקדש.
תחילה נקבעו החוקים על-ידי הכהנים, ולאחר החורבן בסנהדרין, שבו נערך דיון והתקבלו החלטות כיצד ניתן ליישם את חוקי הצדק שמנוסחים כמצוות "עשה ואל תעשה" בחומש ולהשלמת כתבי הקודש.
עם הגלות והניתוק מהמרכז הרוחני נכתבו המשנה והתלמוד כספרי פרשנות לחוקי התורה הכתובים ולתורה שבעל פה שמטרתם להתאים את פירוש הצדק, המוסר והאמונה לחיי עם שנפוץ בגלויות ושומר על זהותו ומסורותיו לאורך הדורות.
עם תקומת מדינת ישראל חברו עדות, נוסחים ומקורות מרחבי התפוצות, המבוססות כולן על המקור המקראי לעם אחד היושב במולדתו.
כאן נקבע הצדק המשפטי על-פי המשפט החילוני המקובל במדינות הדמוקרטיות בימינו וזאת מבלי לבטל את סמכות המשפט הדתי הממשיך ליישם צדק על פי ההלכה.
מצב זה יוצר ניגודים וקשיים ביצירת קונצנזוס משפטי והגדרת הצדק והמוסר שהחברה והמדינה מקבלים כסמכות.
המיתולוגיה היוונית מפרשת צדק כטיעון להתנהגות האלים: אלת הצדק הראשונה הייתה הטיטנית תמיס המיוצגת כאלה נושאת מאזניים וחרב, ועיניה מכוסות ומהווה סמל לצדק המוחלט (העיוור) ואחריה האלה אתנה שהייתה גם אלת המלחמה והמגינה של העיר אתונה, ופסלה המוזהב הוצב על ראש הפרתנון.
הצדק על פי המיתולוגיה היוונית ניתן לפירוש בעיקר על פי העיקרון ש"המנצח תמיד צודק".
מועצת 12 האלים על האולימפוס קיימה אמנם בית דין אבל זאוס, כ" אבי האלים", היה השופט העליון הנתון כולו ליצריו, תככיו ושנאותיו האנושיים ובהתאם להחלטותיו הקפריזיות הטיל עונשים או העניק פרסים על סביבותיו.
במקביל לשיפוטו של זאוס כל אחד מ-12 האלים הגדולים הייתה סמכות לקבוע מהו הצדק ולהטיל עונש או לזכות בפרס בתחום שבו עסק.
מכיוון שהמיתוס נתן לאלים תכונות אנושיות של אהבה, תאווה, שנאה וכעס, גם תחושת הצדק והתגובה למעשי האדם הייתה סובייקטיבית לכל אל.
מיתולוגיה זו הייתה חלק מהתרבות היוונית העתיקה במאה ה־13 לפני הספירה ועד המאה הרביעית לפני הספירה, כאשר לא הייתה הגמוניה לאומית אלא ממלכות - ערים שכל אחת יצרה את המערכת המשפטית שלה.
גם התרבות הרומאית החלה כמארג של ערי מדינה (המאה השמינית למני הספירה) שהתאחדו לקיסרות (המאה השישית לפני הספירה) ובהמשך לרפובליקה (עד המאה השלישית לספירה).
אימוץ מיתוסים של אלים רבים, וקשר בין ערים לאלים (על-ידי בניית מקדשים ופולחן) מאפשר עצמאות ומגוון של חוקי-צדק תואם לאינטרסים של השליטים.
האיחוד ויצירת אימפריה ביוון וברומא הובילו לסדר משפט, וכללי דין אחידים בכל האימפריה.
במבט היסטורי אפשר למצוא בצדק המיתולוגי את הבסיס לקביעה ש"המנצח תמיד צודק".
במקביל לפולחן האלים התקיים הוויכוח הפילוסופי בין אריסטו ואפלטון שכולל גם התייחסות למהות הצדק.
הצדק בממלכה הפרסית - הזורו-אסטרית (זרתוסטרא)
האמונה הזורואסטרית נוצרה במאה ה-שישית לפני הספירה והתפשטה במזרח (אירן, אפגניסטן, טורקמניסטן).
המייסד היה נביא בשם זרתוסטרא.
על פי אמונה זו העולם כולו נשלט על-ידי הטוב המוחלט (אהורו מזדה) והתאום הרע במוחלט שלו (אנגרהמניו), כאשר מלחמה נצחית ביניהם לכבוש את לב האדם.
לכן צדק הוא תמיד ניצחונו של הטוב על הרע.
המיוחד באמונה זו הוא שגם הרוע הוא חלק מהמציאות ויש לו חלק בצדק.
התפיסה הזורואסטרית התרחבה ונשארה גם כיום כחלק מתרבות המזרח שבה המוסר (הטוב לעומת הרע) קובע את גבולות הצדק.
המושג "עדל" (عدل) מייצג צדק באסלאם והוא אחד משמותיו של אללה.
הקוראן מדגיש את חשיבות הצדק: "הוי המאמינים!
היו נאמנים לאללה והיו עדים בצדק" (סורה 5, פסוק 8).
באסלאם הקדום התפתחה מערכת משפטית מקיפה - השריעה, המבוססת על פסוקי הקוראן והחדית' המהווים את מקור הצדק.
החליפים הראשונים, במיוחד עומר בן אל-ח'טאב, הקימו מערכת משפט מסודרת עם שופטים (קאדים) שתפקידם היה להבטיח צדק לכל.
יש לציין שצדק ומוסר באסלאם מתייחס בנפרד למאמינים ול"כופרים" שאינם מוסלמים.
כך למשל רצח, שוד או השחתה מותרים לביצוע בכופרים במסגרת מלחמת קודש, ג'יהאד, מכיוון שהצדק מקורו היחיד בקוראן וכולל רק את המאמינים ויש להם שליטה על הכופרים מכוח הצדק.
יש הבדלים בין תפיסת הצדק (וגם המוסר) בין האסלאם הסוני, המסתמך על השריעה בלבד והאסלאם השיעי, המסתמך בעיקר על פירוש האיממים.
שלא כמו קביעת הצדק המוחלט, האלהי, כפי שנוסח בתורת משה, הנצרות מתייחסת יותר לתיעוד דבריו של ישוע ושליחיו, המבוססים אמנם על הצדק המקראי אך ניתנים לפרשנות רחבה יותר.
האפיפיור, שנחשב לשליח האל עלי אדמות, קובע מה הוא הצדק והנחיותיו מחייבות את הכנסייה הקתולית.
הסמכות לקבוע מה הוא צדק, ולהטיל חוקים בהתאם מהווה כוח שליטה עליון.
לאורך ההיסטוריה גם מלכים או בישופים לקחו לעצמם את נציגות הכנסייה בארצם וחוקקו את חוקי המדינה על פי תפיסת המוסר והצדק שלהם, ובעיקר על פי האינטרסים המקומיים.
הכנסיות הפרוטסטנטיות והלותרניות באירופה, וגם הכנסיות היוונית והמזרחית פרשו מהכנסייה הקתולית וראו את הצדק כחלק ממוסריותו הפנימית של האדם ולא רק כצו של חוקים ממקור עליון וביזרו את הסמכות לחוקק חוקים - וגם לאישור צדק בחיי היום-יום (וידוי וכופר) בהתאם למבנה הכנסייה.
למעשה פרישה זו היוותה את הבסיס למלחמות הדת (מלחמת שלושים השנה (1618-1648), המלחמות הדתיות בצרפת (1562-1598) ), הרפורמציה ופרישת הכנסייה האנגליקנית (1534 - 1559) שעיצבו את האומות באירופה מכיוון ששליטה בקביעת הצדק ובחקיקה היא המקור לכוח.
בשלהי ימי הביניים תפיסת הצדק והמוסר שוב איננה דתית בלבד אלא מושפעת ממצב האומות, ההשכלה והאינטרסים בכל מדינה.
עם ההינתקות מהמתודות הדתיות של המושגים צדק ומוסר, נקבעו בכל מדינה חוקים התואמים למבנה הפוליטי (דמוקרטי או דיקטטורי או דתי) המגדירים את תפיסת הצדק במדינתם.
הגישה המוסרית מקובלת יותר במשפט המודרני, אף כי בבתי המשפט הצדק נקבע על ידי השופט (או המושבעים) בהתאם לספרי החוקים ולמקרים דומים.
החוק הבינלאומי מושתת על שוויון בין המדינות והעמים וזכויות הפרט ומנוסח במונחים של צדק פלילי, צדק חברתי, צדק סביבתי, שוויון מגדרי וזכויות מיעוטים.
אף כי אין הסכמה בין מדינות על פרשנות החוקים ולמעשה במקרים רבים המושג צדק משמש ככלי למימוש אינטרסים כלכליים, חברתיים, או פוליטיים.
במשפט הישראלי הנוכחי הצדק נקבע בהחלטת השופט לפי חוקי השיפוט הנוכחיים
צדק כחוק טבע: גישה זו שהייתה נפוצה בקרב פילוסופים יוונים כמו אריסטו, שראו בצדק חלק בלתי נפרד מהסדר הטבעי של העולם.
לפי גישה זו, קיים סדר מוסרי אוניברסלי וצדק הוא תוצאה של סדר זה.
גישה זו פותחה על-ידי האסכולה שהוביל אפיקורוס, שדחתה את הקשר בין צדק למקור על אנושי.
צדק מוחלט כחוק אלוהי: גישה זו, שהייתה נפוצה בקרב פילוסופים בדתות המונותאיסטיות, רואה בצדק ביטוי לרצונו של האל.
הסטואיקנים, מבית מדרשו של זנון פיתחו תורה קוסמולוגית, המבוססת על אמונה בהשגחה העליונה.
תיאוריה שמקורה בתפיסה הדתית של צדק מוסרי ומוחלט ויש מוסר משותף למין האנושי הקובע מה הוא צדק, אמונה שהמשיכה לאורך ההיסטוריה בדת משה, הנצרות והאסלאם.
לפי גישה זו, חוקי הצדק המנוסחים בכתבי הקודש הם ההנחיה המוסרית שאין עליה עוררין.
צדק כחוזה חברתי: גישה זו, שהתפתחה בתקופת הנאורות, רואה בצדק תוצר של הסכמה בין בני אדם.
לפי גישה זו, בני אדם מוותרים על חלק מחירותם הטבעית בתמורה להגנה על זכויותיהם ולשמירה על סדר חברתי.
ומנוסחת על-ידי פילוסופים כמו תומאס הובס,, ג'ון לוק.
צדק כמוסר אנושי: גישה זו, מדגישה את המוסר האנושי כבסיס לצדק.
במאה ה-18 חזר על הרעיון הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו במסגרת הרפורמה החברתית עליה נלחם.
ג'ון בורדלי רולס פילוסוף בן המאה ה-20, פיתח בספרו "תאוריה של צדק" הגדרת צדק המבוסס על עקרונות של הגינות ושוויון.
חוקי מוסר אוניברסלים : הצדק נובע מחוקי מוסר אוניברסלים.
טיעון זה הודגש בספרו של עמנואל קאנט, " הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות "
סיכום: הגדרת מקור הצדק היא נושא המושפע מהמערכת החברתית - פוליטית לאורך ההיסטוריה.
קיימות גישות פילוסופיות שונות להסברו.
כל גישה משקפת את השקפת העולם של הפילוסוף או הזרם הפילוסופי וכולן תורמות להבנתנו את המושג צדק וגם משפיעות על המשפט, יחסי השלטון וצורת הממשל.
לפי הפילוסוף היווני אריסטו (384-322 לפני הספירה)האדם הצדיק הוא האדם הטוב – בעל הסגולה הטובה.
אדם זה הוא אדם המשתמש בשיקול דעתו לשם מימוש מהותו כאדם.
משמע, האדם המממש את מהותו כאדם הוא גם אדם טוב.
האדם הצדיק-הנבון הוא מי שבוחר בעיקרון "שביל הזהב" ("דרך האמצע") ומשתמש בה כהלכה על ידי שימוש בשיקול דעתו בבחירת מעשיו.
מעשה שראוי לעשותו הוא המעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, זהו המעשה השקול.
לפי משנתו של אריסטו, המימוש העצמי של האדם, ה"צדק": "הטוב העליון" המכונה אושר, תלוי באדם עצמו ואך ורק בו.
על עקרונותיו שילם אריסטו בחייו מכיוון שמרד בשלטון האלים.
אפלטון,(427-347 לפני הספירה) היה מושפע מאד מאריסטו, אך לא הכחיש את שלטון האלים והמלך על הצדק.
את הגותו ערך כדיאולוגים, שיטה שהפכה לפרקטיקה בדיון הפילוסופי.
בפוליטיאה הוא מפתח את הרעיון שרק המלך הפילוסוף ידע לתת לכל אדם את הרצוי לו ולכן הסמכות לקבוע מה הוא הצדק נשארת שמורה למלך.
גישה שונה למושג ה"צדק" ניתן למצוא בדבריו של הפילוסוף הבריטי תומאס הובס,(1588-1629) הטוען כי הצדק תלוי ביחסים שבין אדם לחברו.
לפי הובס כל בני האדם נולדו שווים.
לטענתו, במצב של שיווין נוצרים עימותים על משאבים ולכן נדרשים הסכמים (אמנות) כדי להגיע לשלום.
מטרת החברה האנושית היא לשים לפרט גבולות וחוקים על מנת שיוכל לחיות בחברה אנושית ומוגנת.
על פי הובס האדם הנוהג בצדק הוא זה שמוכן להתחייב לאמנה או להסכם בין אנשים, כדי לממש את מהותו כאדם.
בספרו " לוויתן" הוא מנתח את הקשר בין צדק, מדינה ופרט.
הוא מנסח סדרת חוקים שהוא קורא להם חוקים טבעיים.
במסגרת חוקים אלה הוא מנסח את עיקרון הצדק משני היבטים: היבט החופש המרבי של האדם לשלוט בחייו והחובה לקיים אמנה (הסכם).
כדי שיקיים הסכם חייב להיות גורם שיכפה עליו בענישה - אם לא יקיים אותו.
וכך למעשה, הוא איננו פוסל שליטה של כנסייה או מלך על קביעת החוק והצדק.
בנת'ם טען שחוק הוא פרי אירוע חברתי ולא נתון מראש ושתוקפו של חוק אינו תלוי במוסר, אף שהוא עשוי, באופן טבעי, להיות מושפע ממנו.
בנת'ם מציע את ההצדקה הבאה למשנתו: כל מה שאנחנו כבני אדם עושים, מונע על ידי רגשות של כאב או עונג (אושר).
הם "השליטים האבסולוטיים" שלנו, לפי בנתם.
לפיכך, מהם נובע הסטנדרט של מה נכון ומה לא נכון.
בשביל המטרה של מציאת הדרך הטובה ביותר למקסם את האושר הקולקטיבי של החברה, תועלתנים מציעים מדע של מוסר, בו כל התענוגות והמכאובים של כל בני האדם נמדדים על סולם אחיד של מרדידה לפי עוצמתם ומשיכות זמנם.
המסקנה מתורתו היא שהצדק הוא להביא מקסימום אושר ומינימום כאב למרב האנשים.
חמש שנים אחרי שבנתם פרסם את משנתו התועלתנית בספר "הקדמה לעקרונות המוסר והמשפט", עמנואל קאנט,(1784-1804) פילוסוף פרוסי, פרסם את ספרו "הנחות יסוד למטפיזיקה של המידות", בו מותח ביקורת על התועלתנות ומציג את משנתו הפילוסופית.
לפי קאנט, מה שנותן משמעות לפעולה אינן השלכותיה אלא המניע עליה היא מבוססת.
המניע חייב להיות של המניע של חובה מוסרית, לעומת המניע השגוי בעיני קאנט, שהוא האינטרס העצמי (לעשות משהו כי זה יעזור לי, לא לעשות משהו כי זה יגרום לי להרגיש רע).
אך זה לא מספיק שהמניע יהיה של חובה מוסרית, קאנט טוען.
על האדם המוסרי להציב לעצמו חוקים שלפיהם הוא יפעל תמיד, ללא כל קשר לתוצאות פעולותיו.
חוקים אלו, על פי קאנט, נובעים אך ורק מההיגיון האנושי, בניגוד לרגש.
כאשר אדם ניגש לקבוע מה יהיו החוקים אשר ינהיגו את מעשיו, עליו לשאול את עצמו שתי שאלות.
הראשונה היא האם ניתן להפוך חוק זה לחוק אוניברסלי ועדיין להצליח ליישם אותו.
המבחן השני של חוק שהצבת לעצמך הוא האם הוא מתייחס לבני אדם כתכלית בעצמם, בניגוד לחוק המתייחס לבני אדם כאמצעי, כדרך להשיג מטרות כמו רווח אישי או רווחת החברה הכללית.
הסיבה, לפי קאנט, מדוע זה לא נכון להתייחס לבני אדם כאמצעים היא שהם יצורים רציונליים, המסוגלים לחשוב בצורה הגיונית.
הצדק נחשב בדתות השונות כתכונה חיונית.
ביהדות מופיעה הקריאה "צדק צדק תרדוף" (דברים ט"ז, כ) וכן "ושפטתם צדק בין איש ובין אחיו" (דברים א', ט"ז).
בדברי הנביאים קיבל מושג הצדק גם משמעות חברתית - "צדק חברתי".
בנצרות הכתירו את תכונת הצדק כתכונה השמינית לאחר שבע המידות השמימיות.
הַצַּדּוֹקִים (צְדוֹקִים) היו זרם יהודי מרכזי בימי בית המקדש השני.
בעת ההיא הזרמים ביהדות כונו "כיתה", ואנשי כיתת הצדוקים היו מזוהים עם האריסטוקרטיה ומעמד הכהונה.
הצדוקים שללו את האמונה בחיים לאחר המוות, בעולם הבא ובתחיית המתים, התנגדו לגזירות של החכמים וחלקו על הפרושים בהלכות שונות.
הם היו יריביהם של הפרושים ובין הכיתות החשובות ביהודה בתקופת בית שני.
מאחר שלא נותרו עד ימינו מקורות שנכתבו בידי הצדוקים עצמם, ועיקרם של המקורות ההיסטוריים אודותיהם נכתבו בידי פלגים מתנגדים, הנטייה המקובלת במחקר היא לסייג את מה שידוע על הצדוקים, מחשש להטיות.
על פי עמדה מקובלת במחקר, החזיקו הצדוקים בפרשנות שונה למקרא בנוסף לספר הדרכות משלהם בשם ספר הגזרות, ודחו את התורה שבעל פה בפרשנותה הפרושית.
מעדויות במקורות נראה שהצדוקים היו עשירים וקרובים לתרבות ההלניסטית.
הורגש ריחוק בינם לבין המוני העם – שהביעו מורת רוח מהשלטון היווני ותמכו בפרושים בשל צניעותם ברוח ובממון.
הצדוקים היו מקושרים בדרכים שונות לכהן הגדול ולאצולה העליונה – שושלת הכהונה הגדולה והכהן הגדול, צדוק בן אחיטוב, שלפי חלק מהחוקרים על שמו נקראת הכת, אולם כמתואר להלן ייתכן כי שמם, לפחות על פי המסורת נגזר משם אחד מתלמידיו של אנטיגנוס איש סוכו, או משום שראו עצמם כצדיקים.
בתקופת מרד החשמונאים, הצדוקים היו ממוקמים בעמדת כוח חברתית ושלטונית יחד עם משפחות הכוהנים הגדולות.
ידם של הצדוקים הייתה על העליונה – כוהנים גדולים נבחרו תמיד ממשפחות שהשתייכו לכת הצדוקית.
הצדוקים בניגוד לפרושים, לא האמינו בהישארות הנפש ובתחיית המתים ובשכר ועונש בעולם הבא.
בשל כפירה בעולם הבא דגלו רבים מהם בנהנתנות.
הם כפרו באמונה במלאכים וצמצמו את האמונה בהשגחה.
הרב יצחק אייזיק הלוי טוען שהצדוקים התנגדו לפרושים מסיבות פוליטיות ולא החזיקו בפרשנות שונה של התורה כי זו לא עניינה אותם, ובכך הוא מסביר את מיעוט המקורות על שיטתם הדתית של הצדוקים.
רקע - כיתות בית שני
במשך ימי הבית השני ישנם סימנים שונים להיווצרות זרמים כיתתיים שהחזיקו באידאולוגיות שונות מההשקפה המרכזית במקדש ירושלים.
הדוגמה הבולטת ביותר הייתה תופעת ההתייוונות הנרחבת בימי אנטיוכוס הרביעי, אך רמזים שונים לכתות גנוסטיות אחרות ולמגוון של השקפות ניתן למצוא גם בספרים החיצוניים ובקדומות שבמגילות מדבר יהודה.
על הצדוקים אנו שומעים לראשונה בערך בשנת 150 לפנה"ס, בזמן כלשהו הקרוב למרד החשמונאים.
מתקופה זו ואילך המחלוקות הדתיות בלטו במידה ניכרת, עד שפיצלו את העם לזרמים דתיים שונים.
ישנם חוקרים המשערים שמחלוקות דתיות אלו החלו לצוץ בעקבות הצלחת המרד וההתעוררות הדתית שהוא הביא, או מפני שבתקופת גזרות השמד וההתיוונות חלו שינויים בהשקפות הדתיות של העם.
חוקרים אחרים קושרים את הרעיונות של הצדוקים שהיו בני המעמד העליון וסחרו עם נוכרים.
אפשרות נוספת שעלתה במחקר היא שלראשונה הייתה עצמאות יהודית על המקדש, דבר שגרם לאידאולוגיות וזרמים תת-קרקעיים לצוץ בניסיון להשיג שליטה במקדש.
בסוף ימיו של יוחנן הורקנוס הראשון חלה התקרבות בינו לבין הצדוקים, בעקבות חששו של יוחנן הורקנוס שהפרושים רוצים להדיחו ממשרת הכהן הגדול.
הקשר של השלטון לצדוקים התחזק בתקופת שלטונו הקצרה של יהודה אריסטובולוס הראשון והגיע לשיאו בימי אלכסנדר ינאי, שפעל להפיכת הסנהדרין לצדוקית.
בין הגורמים שהביאו להתקרבות היו התנגדות הפרושים לצבא השכירים הנוכרים שהחזיקו השליטים ורצונם להגביל את סמכות המלך והעדפת התואר "נשיא".
כמו כן הם התנגדו לחיבור בין הכהונה לבין המלכות.
בשל כך העדיפו השליטים את קרבתם של הצדוקים בעלי הממון והקשרים עם נוכריי הסביבה.
לאחר חורבן בית שני נעלמו הצדוקים.
עיקר המידע שיש על הצדוקים מופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו, בספרות חז"ל ובברית החדשה.
יוסף בן מתתיהו מתאר כך את הצדוקים:
"ואילו לפי תורת הצדוקים נעלמת הנשמה יחד עם הגוף, וכל עיקר שאיפתם לעולם אינו אלא שמירת החוקים; שכן לחלוק על מורי החכמה שהם כרוכים אחריה נחשב בעיניהם למידה טובה.
תורה זו הגיעה (רק) אל אנשים מועטים, אם כי לראשונים במעלה, אולם אין הם עושים דבר (לפיה), אם ייתכן לומר (כך).
שכן בשעה שהם מגיעים לשלטון הם נוהגים שלא מדעת וגם מאונס לפי מה שיאמר הפרושי, שאם לא כן לא היו ההמונים סובלים אותם".
מחלוקות הלכתיות בין הצדוקים והפרושים
בספרות חז"ל מופיעות כ-18 פסיקות הלכה של הצדוקים הנוגדים את עמדת הפרושים.
מועד מנחת העומר, המתחיל את ספירת העומר הקובעת את מועד חג השבועות, חל ביום ראשון בשבוע כמאמר הכתוב 'ממחרת השבת', ולא למחרת יום טוב ראשון של פסח – כפי הפרשנות של חז"ל (הפרושים).
יחיד מתנדב ומביא את קורבן התמיד, ואין חובה שיובא מכספי ציבור, כדעת הפרושים.
הכהן הגדול יעלה את הקטורת ביום הכיפורים מחוץ לקודש הקודשים, ולא בתוכו.
הצדוקים דרשו טהרה מחמירה של הערב שמש עבור הכהן השורף פרה אדומה, ולא הסתפקו בטבול יום, כדעת הפרושים.
מחלוקות בענייני פסיקת בית הדין
החלוצה יורקת על פניו של היבם.
"ופרשו השמלה" שבטענת בתולים הוא השמלה ממש, בניגוד לדעת הפרושים המחייבים בירור בעדים.
אין עדים זוממים נהרגים אלא אם נהרג מי שהעידו עליו.
ירושת הבת עם בת הבן
האדון חייב בנזקים של עבדו ואמתו
מי שנדון למוות בשריפה נשרף במדורה.
כתבי הקודש אינם מטמאים את הידיים
הם התנגדו לרעיון עירוב החצרות, המאפשר לשאת מזון וכלים מבית לבית בשבת.
בברית החדשה מוזכר דיון בין הצדוקים לבין ישו, בו הצדוקים שוללים קיומם של מלאכים וכופרים בתחיית המתים.
מסופר כי באו לישו צדוקים ושאלוהו לגבי דיני ייבום וחליצה.
כמו כן נזכרים הצדוקים יחד עם הפרושים כמעמד בעם היהודי, ואף מוזכר ויכוח בין הצדוקים לפרושים בעניין תחיית המתים.
החוקרים הצביעו על הבעייתיות של המקורות ביחס לצדוקים.
כתבי חז"ל נכתבו במובהק על ידי מתנגדי הצדוקים וכך גם הברית החדשה, שנכתבה על ידי הנוצרים הקדומים.
לגבי יוסף בן מתתיהו חלוקות הדעות.
היו שטענו שהוא נטה לכיוון הפרושים ועל כן היה מוטה נגד הצדוקים, בעוד אחרים, כמו הרב יצחק אייזיק הלוי טענו שיוסף בן מתתיהו היה מתומכי הצדוקים והיטה את כתביו לטובתם.
רבים מהחוקרים גם ציינו את מיעוט התיאור של הצדוקים, ובהתאם כתבו שלא ניתן לתת תמונה שלמה עליהם.
פרופ' רחל אליאור טוענת שמגילות קומראן הן של הצדוקים, ולשיטתה יש בידינו מקור שבו הצדוקים מעידים על עצמם.
החוקרים מאסכולת חכמת ישראל כתבו שהצדוקים דחו את מסורת האבות שהפרושים מסרו לעם ואיננה כתובה בתורה.
ווייס טען שבתחילה הצדוקים היו שותפים לדרך הדרשה של הפרושים, אך בשלב מסוים הם מאסו בדרשות ובחרו לדבוק יותר בלשון הכתוב.
צבי גרץ לעומתו טען שהצדוקים דבקו במסורת, והיו אלו הפרושים אשר סטו מדרך התורה בהמציאם דרשות חדשות הרחוקות מפשט התורה.
ועל כן, הצדוקים בשמרנותם עמדו על משמר המסורת ממנה סטו הפרושים.
הרב יצחק אייזיק הלוי שלל מכל וכל את הטענה שהצדוקים דחו את הפרשנות של הפרושים.
לטענתו הצדוקים דחו רק את הגזירות והתקנות מדרבנן שאין להן סמך בתורה.
לשיטתו, לצדוקים לא הייתה שיטה אחרת בפרשנות התורה, ואת המחלוקות של הצדוקים יש להסביר בזלזול של הצדוקים במצוות, בחוסר הבנתם או באינטרסנטיות.
חז"ל מסבירים את היווצרות כת הצדוקים בכך שלא הסבירו את האמונה בשכר ועונש לתלמידים באופן נכון, ומייחסים את היווצרות הצדוקים לתלמידיו של אנטיגנוס איש סוכו, תנא בתקופת הזוגות במאה ה-3 לפנה"ס.
יש חוקרים הטוענים כי מפאת העובדה שהשתייכו למעמד סוציולוגי וכלכלי גבוה, הצדוקים סברו שהם אינם זקוקים לחיים לאחר המוות – כיוון שיש להם את כל צורכיהם ורצונותיהם בחייהם.
היו ששיערו שהצדוקים נעלמו לאחר חורבן בית שני מכיוון שלא יכלו להעביר את המסורת לדורות הבאים ללא בית המקדש.
הרב יצחק אייזיק הלוי טען שהצדוקים היו כת מדינית שאמונותיה נבעו מרצונם לתפוס את השלטון ועל כן עם אובדן העצמאות המדינית לאחר חורבן בית המקדש נעלמו הצדוקים.
היחס בין הצדוקים לבין קבוצות אחרות
החוקרים חלוקים בשאלת היחס בין הצדוקים לבייתוסים:
חלקם חושבים שמדובר באותה כת, ומבססים הערכה זו על ההלכות הרבות המובאות בחז"ל במקור אחד בהקשר לצדוקים ובמקור אחר בקשר לבייתוסים, וכן על זיהויים של הצדוקים עם משפחות הכהנים שחלקם נקראו ביתוס.
חוקרים רבים מסכימים כי בית ביתוס המוזכר בכתביו של יוסף בן מתתיהו הוא בית הכהונה הגדול שעל שמו כונו הבייתוסים בספרות חז"ל, ומאחר ומניחים שכל ארבעת בתי הכהונה הגדולים היו צדוקים, יש הסוברים כי הבייתוסים הם צדוקים או קרובים לצדוקים.
רוב החוקרים סבורים שהשם "בייתוסים" מכנה חלק מסוים של התנועה הצדוקית.
על פי מנחם קיסטר, הנוסח "שתי משפחות" קדם לנוסח "שתי פרצות" במקור שלפנינו.
לפיכך, ניתן לראות בצדוקים ובבייתוסים כשייכים לזרם או לתנועה אחת.
חלקם חושבים שמדובר בכת נפרדת, אם כי קרובה לכת הצדוקים.
לפי גישת משה דוד הר, הנטייה של חז"ל לייחס הלכות מסוימות לצדוקים ולבייתוסים יחד היא שגויה ונגרמה בחלוף השנים עקב הבלבול והשכחה שחלו אצל חז"ל, ולכן יש לראות את הצדוקים והבייתוסים כשתי כיתות שונות ונפרדות.
עם זאת, ישנה הסכמה שהצדוקים כמו הבייתוסים, לא היו כת מתבודדת, אלא קבוצת עילית המעורבת בציבור.
בנוסף, מעטות מאוד העדויות למציאת צדוקים או בייתוסים לאחר חורבן בית שני, ולכן ניתן לראות שלאחר זמן מה הם נעלמו כקבוצה.
לפי השערותיה של פרופ' רחל אליאור, הצדוקים האמינו בלוח השנה הקומראני השמשי והקבוע, ויום הינף העומר לשיטתם יצא תמיד ב-26 לחודש הראשון (כ"ו ניסן), אשר תמיד לשיטתם יצא ביום ראשון בשבוע (ממחרת שבת בראשית) ולכן חג השבועות יצא תמיד ב-15 לחודש השלישי (כלומר ט"ו סיון) ביום ראשון בשבוע.
אף על פי שיש דמיון בין רבות מהלכות הצדוקים לאלו של עדת קומראן (במיוחד במגילת מקצת מעשי התורה), עדיין בשלוש המחלוקות שמציין יוסף בן מתתיהו (הפילוסופיות: דטרמיניזם – גורל האדם, עולם הבא ותחיית המתים) הדעות של הצדוקים הפוכות במובהק לאלו של עדת קומראן.
עם זאת, עדיין ייתכן שיש לחלק בין הצדוקים הראשונים שיצאו מעדת קומראן והיו כאיסיים בתקופת החשמונאים, לבין הצדוקים המאוחרים בתקופת חורבן בית המקדש השני – ימיו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו.
חיבור בין מגילות קומראן לצדוקים מצוין במגילת ברכה לשלום יונתן המלך (4Q448), הוא כנראה אלכסנדר ינאי, אותו הפרושים ציינו במפורש כצדוקי וכנראה גם את אביו יוחנן הורקנוס הראשון.
גם אשתו, שלומציון המלכה ובנם יוחנן הורקנוס השני מוזכרים במגילה אחרת (4Q332).
במסורת הפרושים מוזכרים מאבקי כח רבים בתקופה זו בעיקר בין שמעון בן שטח, מנהיג הפרושים ואחיה של שלומציון, לבין אלכסנדר ינאי, ולכן הוא כנראה המגונה/מקולל מאידך בפי אנשי מגילות קומראן כ'איש הלצון' 'כהן הרשע' ועוד.
איל רגב טוען בספרו, "הצדוקים והלכתם", שבברית החדשה, מתי זיהה בין קבוצת הצדוקים לבין קבוצת הרודיאנים-בייתוסים, בדומה לחז"ל.
גם לוקאס, הנוטה לדיוק היסטורי גדול יותר, החליף בין הרודיאנים לבין ראשי הכוהנים שהיו בדרך כלל צדוקים.
ישנו דמיון מסוים, המתבטא במספר הלכות משותפות, בין הצדוקים לאיסיים (המכונים גם "כת מדבר יהודה").
רבי עזריה מן האדומים היה הראשון שהציע שהתייחסותו של יוסף בן מתתיהו לאיסיים מקביל לביתוסיים המוזכרים במשנה ובתלמוד, בעקבות הדמיון בסיומת שמם, אף שבכתבי היד אין כותבים את שמם כך.
כיום החוקר איל רגב אוחז בדעה זו בהקשר לכת המגילות הגנוזות בעוד רחל אליאור סברה שמגילות אלו הן של הצדוקים או חלק מכת זו ושלא הייתה כת איסיים כלל.
הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון בגוש עציון, משער שהיו קשרים ענפים בין הצדוקים והבייתוסים ובין בית שמאי.
באופן זה הוא מסביר את נידויו של רבי אליעזר ש"מעולם לא אמר דבר שלא שמע מרבו" כלומר לא עסק בחדשנות דרשנית, והיה "שמותי", וכן מוסברת מלחמתו של רבן גמליאל ברבי יהושע סביב התאריך של יום כיפור.
לדעת הרב מדן, דברי הכהנים הצדוקים הוצאו מהמשנה, ובפרט מפרק "השתלשלות התורה" בפרקי אבות.
יתרה מזו, לפי הרב מדן, ייתכן שהמחלוקת במסורות קשורה גם מחלוקת קדומה יותר הקשורה למשה מול אהרן ויהושע מול הכהנים של ימיו.
לדעתו אלישע בן אבויה ותלמידו רבי מאיר שהיה נשוי לברוריה קשורים לקבוצה זו, וכן מרתה בת בייתוס – אשה מיוחסת ועשירה בירושלים בעת חורבן העיר.
צדוק "צֶדִי" צרפתי (נולד ב-16 בינואר 1941) הוא במאי תיאטרון וטלוויזיה ובעברו שחקן ישראלי.
צדי צרפתי נולד בתל אביב ב-16 בינואר 1941 למשפחה ממוצא בולגרי-יווני.
גדל בצפון הישן של תל אביב.
הוריו התגרשו לאחר לידתו, והוא עבר לגור עם אביו.
בהיותו בן חמש נישא אביו בשנית ולזוג נולדו שני ילדים, שלדברי צרפתי הוא רואה בהם אחים לכל דבר.
בראיון בגלי צה"ל בנובמבר 2013, ציין עוד כי הוא חש קרבה רבה יותר לאשת אביו מלאמו הביולוגית, ורואה בה את "אמו האמיתית", אם כי לאורך השנים שמר על קשר גם עם אמו הביולוגית.
את הופעתו הראשונה כשחקן עשה בגיל 10, כשהשתתף בסרט הישראלי "4:55 השעה הגורלית" לאחר שבפעם הראשונה נבחן במבחן בד לתפקיד כלשהו.
את היכרותו הראשונה עם התיאטרון עשה בגיל 12 כשחקן בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת ויליאם שייקספיר, בתיאטרון הקאמרי.
עם גיוסו לצה"ל, עזב צרפתי את בימת התיאטרון.
שירת בלהקת פיקוד מרכז, שם הכיר ועבד עם שייקה לוי, עפרה פוקס, אביבה פז ודני ליטאי.
את עבודתו כבמאי החל בגיל 30, כשביים את מופע היחיד הראשון של חוה אלברשטיין, על פי בקשתה.
המופע הזניק את הקריירה של אלברשטיין והפך את צרפתי לבמאי מוביל, אשר מיטב אמני ישראל רוצים לעבוד תחת שרביטו.
החל משנת 1971 ביים צרפתי שורה ארוכה של ערבי בידור, מופעי זמר, הצגות תיאטרון ומחזות זמר.
בין המופעים הבולטים שביים נמנים מיטב מופעי התרבות והבידור של התקופה:
"לילי גם" – מחזמר מאת אהוד מנור ומתי כספי על פי המחזה של מולייר, "גם הוא באצילים".
"מלכת שבא" – מאת סמי גרונמן וסשה ארגוב, בתיאטרון באר שבע.
"ילדי הכרך" – מחזמר מאת דן אלמגור ואלדד שרים בתיאטרון בית ליסין.
"אל תרדו ממני" – מחזמר העוסק בעליות הגדולות לארץ, בכיכובם של שולה חן, אריה מוסקונה ועירית ענבי בתיאטרון בית ליסין.
"כחול לבן בצבעים" – מחזמר סאטירי מאת דן אלמגור ואלדד שרים בהשתתפות: משה בקר, מיקי קם, חני נחמיאס, אסנת וישינסקי, ששי קשת ודינה גולן.
"אירמה לה דוס" – עם חנה לסלאו, אריק לביא ומשה בקר.
"מה שבלב" מאת עוזי בן כנען וקורין אלאל בתיאטרון החאן.
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" – מחזמר תנכ"י בכיכובם של שי זורניצר וחוה אלברשטיין.
"בוסתן ספרדי" – הצגה שזכתה להצלחה גדולה והוצגה למעלה מ-2,000 פעמים, יותר מכל הצגה ישראלית אחרת.
המחזמר "שיער" (בו השתתף בעצמו כשחקן בעבר).
"דודתו של צ'ארלי" – בכיכובו של ישראל קטורזה בתיאטרון חיפה.
"אדיפוס" – מחזמר מאת אלי ביז'אווי ועמית צח בכיכובו של יהודה לוי שהוצג בפסטיבל עכו.
"שירת הקאמרי", מחווה לשירים הגדולים מ-60 שנות התיאטרון הקאמרי.
המחזמר "סיגל" – מאת שלמה מוסקוביץ.
סיפור חייו של אריס סאן בתיאטרון הבימה.
המחזמר "קזבלן" בכיכובו של עמוס תמם בתיאטרון הקאמרי.
"כלה על הנייר" – בפסטיבל מחזות הזמר בבת ים.
ההצגה "המלך ואני" – בכיכובם של איציק כהן וגלית גיאת.
"סיפור הפרברים" – התיאטרון הקאמרי.
"שורת המקהלה" – התיאטרון הקאמרי.
"אנני" – תיאטרון תל אביב.
"גריז" – תיאטרון תל אביב (ההפקה בוטלה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל).
"סאלח שבתי" – תיאטרון ארצי.
Swan Lake Rock Opera – הפקת אמריקאית בהשתתפות שחקנים אמריקאיים מאת מירית שם אור ושרונה פיק.
"הטוב הרע והנערה" – מופע משירי הסרטים ההוליוודיים בהשתתפות בני אמדורסקי, ישראל גוריון וג'וזי כץ.
ערב שירי נעמי שמר – עם חבורת בימות.
"חזרה כללית" – מופע עם רבקה רז, ששי קשת ומוצי אביב.
"פנטסיה בארץ הפלאות" – מופע ענק בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית על פי שירים של וולט דיסני.
"ערב שירי רחל השני" – בכיכובם של דורית ראובני, חנן יובל ודני כץ.
"ההנאות הקטנות שבחיים" – מופע קברטי על פי ברטולט ברכט בכיכובם של בני אמדורסקי, מירי אלוני ויוסי פולק.
"הלילה הראשון" – שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" במופע מאת אהוד מנור.
"דור האספרסו" – שירי שנות השישים בכיכובם של להקת "הכל עובר חביבי".
"שיר במתנה" – ערב יחיד נוסף לחוה אלברשטיין.
"הללויה ברודוויי" – מופע שהוצג בגרמניה בכיכובם של שלומית אהרון, דני ליטני, ששי קשת ודינה גולן.
"As time goes by" – "הכל עובר חביבי" בדרום אפריקה.
"ארט קפה" – מופע חובק עולם ברוסיה.
"ברנשים וחלומות" – מופע המורכב משירי מחזות הזמר הידועים, בכיכובם של אילי גורליצקי, חנה לסלאו, ששי קשת, רחלי חיים, שולה חן וירדנה ארזי.
"עדלידע קרנבל 83" – מופע קרנבל פורים בהפקת שמוליק קלדרון כתיבה אהוד מנור ועם ירדנה ארזי, ציפי שביט, גידי גוב, חוה אלברשטיין, ואילי גורליצקי.
בנוסף ביים ערבי יחיד למיטב האמנים, בהם יהורם גאון, רבקה מיכאלי, גילה אלמגור, אילנית, ששי קשת, אבי טולדנו, צביקה פיק, דודו פישר, שלומית אהרון, ירדנה ארזי, עופרה חזה, קורין אלאל, מרינה מקסימיליאן ומשה פרץ.
הביא לבמה את להקת "הכל עובר חביבי" במופע הראשון שלהם, משירי שנות ה-50. הקים וניהל את להקות הפופ "סקסטה" ו"מנגו".
ביים את להקת הנח"ל המחודשת בתוכנית שנקראה "התחדשות", וכן ביים תוכניות ללהקת "צופי תל אביב".
בנוסף לבימוי לקהל המבוגרים, הרבה צרפתי לביים מופעי ילדים, בעיקר לחנוכה.
הוא היה הבמאי הראשון של פסטיבל שירי הילדים המסורתי בחנוכה, ומאוחר יותר ביים את מופעי הפסטיגל וכן את מותק של פסטיבל.
בתחום זה שיתף פעולה במשך תקופה ארוכה עם הכוריאוגרפית יהודית שוויצר.
כן ביים את המופע "לבד ביחיד ולבד לבד" – מופע שירים על פי שירי מרים ילן שטקליס, בכיכובם של ג'וזי כץ ושמוליק קראוס, "מה קרה בארץ מי" – הצגת ילדים עם חוה אלברשטיין ואברהם מור, מאת לאה נאור (מוזיקה: מתי כספי וקובי אושרת).
ביים את הצגות הילדים "צבי הנינג'ה - הופעה חיה", "במדינת הגמדים", "שלגייה והצייד" (2013), "101 כלבים דלמטים" בכיכובה של דנה אינטרנשיונל (2014), "שלושת המוסקטרים" בכיכובו של צביקה הדר, "אליסה" (על פי "אליסה בארץ הפלאות"), בכיכובה של חני נחמיאס ו"נסיך האגדות", על פי הנס כריסטיאן אנדרסן (לחנים: חזי שקד).
צרפתי היה במאי של שירים רבים שייצגו את ישראל באירוויזיון, בהם: "הלילה" של שלישיית "הכל עובר חביבי", "בן אדם" של ירדנה ארזי ו"זה רק ספורט" של דפנה דקל.
בנוסף ביים מספר משדרי קדם-אירוויזיון בערוץ הראשון, ואף נבחר לביים את מופע אירוויזיון 1999 שהתקיים בירושלים.
צרפתי היה מיוצרי תוכנית האירוח הראשונה בערוץ 1, "שעה טובה", והמשיך לעבוד מאחורי הקלעים גם בתוכנית "סיבה למסיבה".
ביים את תוכנית הילדים "קרוסלה".
בנוסף ביים תוכניות ספיישל לטלוויזיה, כמו "אישה אחת ששרה" בכיכובה של חוה אלברשטיין, טקסים לאומיים-ייצוגיים, כגון "פרסי התיאטרון" ו"פרסי הקולנוע", וכן ביים את מופע "פעמוני היובל" שנערך לכבוד חגיגות 50 שנה למדינת ישראל.
בשנת 1971 ביים ספיישל מיוחד בשם "האישה הקדחת וכל השאר" בכיכובם של עודד קוטלר ומרים גבריאלי.
בשנת 1987 ביים לירדנה ארזי את הספיישל הטלוויזיוני "נשמה צוענית" כחלק מקידום המכירות של האלבום.
צרפתי היה במאי השחקנים בתוכנית המציאות "האודישן הגדול".
מספר חודשים לאחר מכן נבחר לשמש כשופט בתוכנית "כוכב נולד" בעונתה השנייה, והמשיך לשפוט בה במשך תשע העונות הבאות.
כשופט בתוכנית נודע כקפדן, הנוטה להחמיר עם המתמודדים.
עוד שימש כבמאי הריקודים בתוכנית "נולד לרקוד", וכמנהל אמנותי בסדרת המופעים "במקום הראשון" ששודרה בערוץ 2 בהנחיית חני נחמיאס.
כמו כן, ביים והשתתף בתוכנית "שכל העולם ישמע" – תוכנית ספיישלים שעסקה במפגשים מפתיעים בין אנשים שונים.
ב-2020 החל לשמש שופט בגרסה הישראלית של התוכנית "הזמר במסכה".
השיר "קפה אצל ברטה", שכתב אהוד מנור ומספר על ביקור אצל קוראת בכף היד, נכתב על פי סיפור שסיפר צרפתי למנור על ביקורו אצל מגדת עתידות.
את השיר ביצע יגאל בשן.
הסדרה "שולץ", ששודרה ב-yes בשנת 2008, עסקה בבמאי בידור פיקטיבי בשם אברם שולץ, שלו סכסוך ארוך שנים כביכול עם צרפתי על מעמד הבמאי המוביל בעולם הבידור הישראלי.
בסיום העונה התארח צרפתי עצמו לפגישת "פיוס" בין השניים.
בשנת 2011 ערך ערוץ 2 מופע מחווה מיוחד לצרפתי, "עושים כבוד לצדי צרפתי".
זוכה פרס מפעל חיים של אמ"י (איגוד אמני ישראל).
פעמיים זכה בפרס מילוא של התיאטרון הקאמרי על ההצגות "קזבלן" ו"סיפור הפרברים".
בשנת 2015 ערך אולם "צוותא" בתל אביב מופע מחווה בשם "נשים מצדיעות לצדי צרפתי".
בשנת 2016 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים.
בשנת 2021 ערך תיאטרון הבימה ערב הצדעה לכבוד יום הולדתו ה-80 של צדי צרפתי, על תרומתו לתיאטרון הישראלי במשך יותר מ-60 שנה.
הערב צולם על בימת תיאטרון הבימה ושודר בערוץ 12. כמה מהידוענים שלקחו בו חלק: ירדנה ארזי, חוה אלברשטיין, חנה לסלאו, גילה אלמגור, דנה אינטרנשיונל ועוד.
בשנת 2021 קיבל את תואר הכבוד יקיר העיר תל אביב-יפו.
ב-25 בפברואר 2011 צרפתי יצא מהארון בכתבה ב"ידיעות אחרונות".
הוא היה אחד המרואיינים בסדרה הדוקומנטרית "המהפכה הגאה" ובה סיפר על חייו וקשייו כהומוסקסואל בשנים שקדמו ליציאתה של הקהילה הגאה מהארון והכרה בהם במסגרת המשפטית.
צדוק סביר (נולד ב-1935) הוא זמר שנחשב לחקיין בדרן הראשון בישראל, בעיקר נהג לחקות זמרים אחרים.
צדוק, במקור סאלח סווירי, עלה לתל אביב מעיראק עם משפחתו בגיל 7, התגייס ללהקת פיקוד צפון והשתתף בהופעות כגון "מוישה ונטילטור" ושירים כגון "שיר הצנחנים".
לאחר שהשתחרר הוזמן להופיע כבדרן בפני חיילים.
באחת ההופעות בפני חיל הים בחיפה פגש את אנשי קול ישראל יצחק שמעוני ואלון שמוקלר שהתלהבו מהמופע והזמינו אותו להופיע בתוכנית שלושה בסירה אחת ועד מהרה הוא הפך לאחד מהזמרים הפופולריים של סוף שנות ה-50 וקיבל חוזה הקלטות בהד ארצי.
הוא הרבה להופיע במועדונים כבדרן חקיין וזמר עד שהחליט לנסות קריירה בין לאומית ועזב את הארץ.
לאחר חוזה של ארבע שנים באירופה חזר ארצה לצורך הקמת משפחה.
אימו ויקטוריה הכירה לו את אשתו שעבדה באותו הזמן במספרה החביבה עליה.
לאחר שנולד בנם הבכור, חתם על חוזה הופעות בן שלוש שנים בארצות הברית ונסע לשם עם משפחתו.
לאחר כשלוש וחצי שנים שב ארצה והתקשה להשתלב בתרבות הבידור הארץ, בין השאר מכיוון שנתפס כמי שניסה לעזוב את הארץ, מעשה שלא היה מקובל באותו הזמן.
ב-1977 נסע שוב לסיבוב הופעות בארצות הברית וחזר לארץ ב-1979. אשתו, ריימונד, פתחה מספרה בשכונת בבלי בתל אביב אך לאחר שנישואיו עלו על שרטון כתוצאה מבעיות כלכליות, התגרשה ממנו ועברה לארצות הברית עם ילדיהם.
בשנת 1990 שיחק בתפקיד אורח בסרט "נשיקה במצ"ח", סרטו של סם פירסטנברג, ובכיכובו של יהודה ברקן.
לסביר כ-100 שירים, מהמפורסמים: "רומיה ויואל", "מלח בודד", "שיר היורד דרומה", "שיר התוכי", שירי יודל, צרור שירי פרנק סינטרה ואפילו מהאופרה הספר מסביליה.
חיקויו המפורסם ביותר היה של לואי ארמסטרונג.