tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעכבי בטא יעילים במיוחד אצל חולים עם טכיקרדיה, ופעולתם מוגברת על ידי קומבינציה עם משתנים.
אצל חולים הסובלים מאי ספיקת לב, חוסמי בטא הראו ירידה בסיכון לאשפוזים ולתמותה.
תרופות הפועלות על קולטנים מסוג אלפא 1, שהם קולטנים פוסט-סינפטיים בכלי הדם.
תרופות אלו מורידות לחץ דם על ידי הורדת התנגודת בכלי הדם הפריפריים (הן מרחיבות כלי דם וגורמות גם לטכיקרדיה).
תרופות אלו יעילות הן כטיפול יחידני והן כקומבינציה בטיפול ביתר לחץ דם, אולם הן לא הראו ירידה בתחלואה כתוצאה ממחלות קרדיו-ווסקולריות או אי ספיקת לב יחסית לתרופות מורידות לחץ דם אחרות.
השימוש בתרופות אלו נמצא יעיל אצל גברים הסובלים מהיפרטרופיה של בלוטת הערמונית.
תרופות אלו משמשות לטיפול בעיקר אצל חולים עם פאוכרומוציטומה.
ניתן לתת אותם גם כקו שלישי בטיפול ביתר לחץ דם ובחולים עם הפרעה בתפקוד הכליתי, שלא יכולים ליטול מעכבי ACE או ARB.
טיפול באמצעות מעכבי ACE או מעכבי אנגיוטנסין II (ARB) הוא טיפול מקובל להורדת לחץ דם.
מעכבי ACE פועלים על ידי הורדת הייצור של אנגיוטנסין II, והעלאת רמות ברדיקינין, ואילו מעכבי אנגיוטנסין II פועלים על הרצפטור AT1 ומביאים גם הם לירידה בלחץ הדם.
תרופות אלו נמצאו יעילות בשימוש אצל חולים עם יתר לחץ דם, גם כטיפול יחידני וגם כשילוב עם תרופות אחרות להורדת לחץ דם.
שילוב של שתי תרופות מאותה משפחה (מעכבי ACE ו-ARB) נמצא פחות יעיל בהורדת לחץ הדם מאשר שילוב של כל אחת מתרופות אלו עם תרופה ממשפחה אחרת.
יתרה מכך, השילוב הראה עליה בסיכון למוות כתוצאה מבעיה קרדיו-וסקולרית, עליה בסיכון לשבץ ואוטם שריר הלב.
אולם, במקרים מאוד מסוימים כגון חולים המציגים חלבון בשתן, השילוב של שתי תרופות ממשפחה זו הראה יעילות גבוהה יותר מאשר שימוש בתרופה אחת בלבד.
תופעות לוואי כוללות בין היתר הפרעה בתפקוד הכליה, שיעול יבש, אנגיואדמה (אצל פחות מ-1%) וכן היפרקלמיה לאור היפו-אלדוסטרוניזם.
מעכבי ACE מספקים הגנה קורונרית טובה יותר מאשר חוסמי תעלות סידן (ועל כך בהמשך).
קיימת גישה חדשה לטיפול ביתר לחץ דם, על ידי מעכבים ישירים של רנין, (למשל, Aliskiren).
מחקרים הראו כי טיפול זה ככל הנראה יעיל באותה מידה כמו טיפול באמצעות מעכבי ACE או ARB.
עם זאת, הטיפול באמצעות מעכבי רנין עדיין איננו נחשב כטיפול קו ראשון.
דוגמאות לתרופות ממשפחת מעכבי ACE כוללות: אנלפריל, קפטופריל, פוסינופריל, ליזינופריל ורמיפריל.
אלו הן תרופות שעובדות, בדומה למעכבי ACE, על מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון.
תרופות אלו חוסמות קולטנים לאנגיוטנסין II (נקראות כאמור לעיל ARB).
אנגיוטנסין II הוא חומר שגורם לכיווץ כלי דם, שחרור של אלדוסטרון, ספיגה מחדש של נתרן בכליות והפרשה של ההורמון נוגד ההשתנה (ואזופרסין).
חסימת הקולטנים מסוג AT1 מונעת את הפעילות של אנגיוטנסין II וכתוצאה מכך יש הרחבת כלי דם וירידה בנפח הנוזלים בגוף, פעילות התורמת להפחתת לחץ הדם.
התרופות ממשפחת ה-ARB יצאו לשימוש באמצע שנות ה-90 של המאה הקודמת, כאשר בישראל משווקות היום שלוש תרופות ממשפחה זאת (candesartan, losartan and valsartan).
מלבד השימוש בתרופות אלו ביתר לחץ דם, אפשר להשתמש בהן גם למצבים של אי ספיקת לב, נפרופתיה סוכרתית ופרוטאיניוריה.
חוסמי תעלות סידן הן תרופות הפועלות על הורדת לחץ הדם על ידי חסימת תעלת סידן אשר מביאה להפחתה זרם סידן תוך-תאי ומונעת כיווץ כלי דם כתוצאה מכך.
תרופות אלו מורידות לחץ דם בשימוש יחידני או בקומבינציה עם תרופות אחרות, למעט הוספה של משתנים.
תופעות לוואי כוללות הסמקה, כאבי ראש ובצקות.
מעכבי תעלות סידן הראו הגנה טובה יותר מפני שבץ מול חוסמי ACE או חוסמי בטא.
נהוג לחלק את חוסמי תעלות הסידן ל-3 קבוצות עיקריות, בהתייחס לאיבר המטרה (השריר החלק של כלי הדם או הלב):
קבוצת הדיהידרופירידינים: אלו תרופות בעיקר עובדות על השריר החלק של כלי הדם וגורמות להרחבת כלי הדם
דילתיאזם (Diltiazem): תרופה שפועלת גם על השריר החלק של כלי הדם וגם על ההולכה בלב
וראפאמיל: תרופה שפועלת בעיקר על הלב ופחות על כלי הדם.
לכל התרופות בקבוצות חוסמי תעלות סידן יש אפקט המוריד לחץ דם.
השימוש העיקרי כיום ביתר לחץ דם הוא בקבוצת הדיהידרופירידינים.
קיימות תרופות שונות לטיפול ביתר לחץ דם.
מלבד אלו שהוזכרו לעיל, ניתן למצוא מרחיבים ישירים ותרופות סימפטוליטיות:
מרחיבים ישירים (Direct vasodilators) - מפחיתים תנגודת פריפרית (הידרלזין, מינוקסידיל) והם אינם נחשבים כטיפול קו ראשון אולם מציגים יעילות רבה כאשר הם מוספים לקומבינציה הכוללת משתנים וחוסמי בטא.
תרופות סימפטוליטיות (קלונידין, מתילדופה וכדומה) - פועלות כאגוניסטים לאלפא2, ולמעשה מורידות תנגודת פריפרית.
תרופות אלו יעילות במיוחד אצל חולים הסובלים מנוירופתיה אוטונומית או חולים עם שינויים רחבים בלחץ הדם לאור ניוון של ברו-רצפטורים.
למרות יעילותן, תרופות אלו מביאות לתופעות לוואי כגון ירידה בתפקוד המיני, תת-לחץ דם ואינטראקציות בין תרופתיות.
יתר לחץ דם מליגננטי (Malignant hypertension) מוגדר כתסמונת שבה יש עלייה פתאומית בלחץ דם אצל מטופל הסובל מיתר לחץ דם, או מטופל ללא רקע ידוע של יתר לחץ דם, המציגים עלייה גבוהה בלחץ הדם.
הרמה האבסולוטית של לחץ הדם עצמו פחות משמעותית למול מידת העלייה בלחץ הדם.
התסמונת מקושרת עם רטינותיה פרוגרסיבית (דימומים, פפילאדמה, ספאזם עורקי ואקסודטים בכלי הדם שברשתית), הידרדרות התפקוד הכלייתי עם פרוטאינוריה, אנמיה המוליטית מיקרואנגיופתית ואנצפלופתיה.
הטיפול במקרה כזה צריך לכלול הורדה של לחץ הדם, אולם לא בצורה אגרסיבית מדי, על מנת לשמר את זרימת הדם למוח ולמנוע איסכמיה או אף אירוע מוחי.
אם אין אנצפלופתיה או אירוע חירום אחר, מקובל להוריד יתר לחץ דם על פני זמן ארוך יותר (שעות ולא דקות).
לצורך זה ניתן לתת תרופות קצרות טווח כגון קפטופריל, קלונידין או לבטולול.
תרופות טרטוגניות (בעברית: תרופות מְפַגְּמוֹת) הן תרופות אשר ניתנות במהלך ההיריון ובעלות פוטנציאל לגרימת מומים ובעיות התפתחותיות בעובר.
עד שנות ה-50 הייתה סברה כי העובר מוגן במהלך ההיריון ברחם אימו מכל גורם סביבתי חיצוני.
אולם, בשנות ה-50 חוקר אוסטרלי שם לב לעובדה כי באחוז גבוה (30 אחוז) מהילודים שאמם חלתה באדמת במהלך ההיריון נוצרו מומים מולדים כמו בעיות בעיניים, בעיות מוחיות ולבביות.
כעבור 10 שנים נוספות התעורר לראשונה החשד בקיומן של תרופות אשר ניתנות לאם מסיבות שונות ופוגעות בעובר.
קיימות מספר תרופות הנחשבות טרטוגניות, אשר פוגעות במנגנונים שונים ומביאות לכדי התפתחות לא תקינה.
דוגמאות לתופעות הלוואי של התרופות הטרטוגניות יבואו לידי ביטוי בבעיות תפקודיות, בעיות סוציאליות, מומים או אף מות העובר.
שכיחות המומים המולדים הקשים באוכלוסייה הכללית היא 3–5 אחוז.
חלקם מאובחנים סביב הלידה וחלקם בשלב מאוחר יותר.
לא תמיד חשיפה לחומר הטרטוגני במהלך ההיריון תגרום להופעת מומים.
כך למשל, תסמונת התלידומיד (תרופה שניתנה בשנות ה-50 וה-60 כטיפול לבחילות והקאות בהיריון במהלך השליש הראשון, אשר גרמה למומים קשים בגפיים כמו קיצורם, בעיות באוזניים ועוד) לא גרמה למומים בכל הנשים שנטלו את התרופה כי אם ב-30–40 אחוז מהן.
מחלות גנטיות, הפרעות כרומוזומליות הכוללות סוגים שונים של מוטציות, אחראיות לכ-30 אחוז מהמומים.
גורמים סביבתיים (תרופות-2 אחוז, קרינה מייננת- 1 אחוז, זיהום תוך רחמי-1 אחוז, מחלות אימהיות- 1–2 אחוז) אחראים על כ-5 אחוז מהמומים.
ב-65 אחוז מהמומים, הסיבה אינה ידועה.
תקופות רגישות ומיוחדות בהתפתחות העובר והתינוק וגורמי סיכון
תקופה של all or none (הכל או לא כלום): מדובר בשבועיים הראשונים מיום הביוץ וההפריה אשר בהם, אם נגרם נזק לעובר הסבירות להפלה היא גבוהה מאוד.
תקופת אמבריוגנזה: זהו שלב יצירת האיברים הנמשך עד שבוע 12–13 להיריון.
השלב הפטאלי (העוברי): מסוף שבוע 12–13 להיריון ועד הלידה אשר במהלכו האיברים והמערכות שכבר נוצרו גדלים ומבשילים.
חשיפה לחומר טרטוגני בשלב זה עלולה לגרום לבעיה בתפקוד של איבר או יותר, בגודל האיבר וכן גדילת העובר בצורה שאינה תקינה.
בתרופות טרטוגניות ישנם מספר גורמים אליהם צריך להתייחס במהלך ההיריון
השלב בהיריון בו היא ניתנת ומשך הזמן.
פירוק אמהי ועוברי של התרופה.
תרופות הנחשבות טרטוגניות בבני אדם
אמינופטרין ומתוטרקסט- תרופות השייכות לתכשירים נוגדי חומצה פולית.
נמצא כי תרופות אלו גורמות למומים של מערכת העצבים המרכזית, שינויים בפנים ובגולגולת, הפרעה בגדילה ופגיעה מוחית.
כמו כן, תכשירים אלו מעלים את הסיכון להפלות.
קרבמזפין- גורמת לעליה בשכיחות מומי לב.
כמו כן, מתוארת תסמונת בה מתרחשים שינויים בפנים ובאצבעות.
תרופות כימותרפיות- מתן תרופות כימותרפיות בטרימסטר הראשון להיריון כרוך בסיכון משמעותי להפלות ולמומים ביילוד.
קומרין-גורם לתת התפתחות של האף וקדמת הפנים.
התקופה הקריטית לשינויים אלו היא שבועות 6–9 להיריון.
פנוברביטל-גורמת להפרעות בגדילה, פגיעות התפתחותיות, מומי לב ושסעים באזור השפה.
רטינואידים-גורמים לשינויים במבני הפנים והגולגולת, מומים במערכת העצבים ומומי לב.
די אתיל סטילבסטרול- גורמים לשינויים מבניים באברי הרבייה הגבריים והנשיים בעובר.
כמו כן, עלול לגרום לגידולים שפירים וממאירים של הנרתיק.
תרופות מורידי חום או תרופות אנטיפירטיים הן תרופות סינתטיות או צמחיות, המורידות את הטמפרטורת גוף האדם הגבוהה אצל בני אדם באמצעות פעילותם על מערכת העצבים המרכזית.
תרופות אלה פועלות בעיקר ברמת ההיפותלמוס במוח, על מנת להתגבר על העלייה בחום הגוף המושרית על ידי אינטרלוקין.
לרוב התרופות מורידות החום יש השפעות טיפוליות נוספות.
התכשירים הנפוצים ביותר הם הפרצטמול (אקמול) והאיבופרופן (נורופן) המשמשים גם כמשככי כאבים.
התרופות מסוג נוגדי דלקת שאינם סטרואידים הם גם נוגדי דלקת, מורידי חום וגם משככי כאבים.
קיימת מחלוקת מסוימת לגבי נחיצות השימוש בתרופות מסוג זה, כשהעלייה בחום הגוף היא חלק מתגובת ההגנה של האורגניזם נגד הזיהומים.
מחקר שפורסם על ידי החברה המלכותית הבריטית טוען שהורדת החום גורמת לפחות ל 1% יותר מקרי מוות משפעת (לפחות 700 מקרי מוות נוספים בשנה בארצות הברית).
אמבטיות או הספגה במים פושרים או קרים יכולות להפחית את החום ביעילות, אבל לא בחום גבוה אלא במכת חום.
השימוש באמבטיות אלכוהול אינו נחשב לשיטת קירור מתאימה, מפני שידועים מקרים של תופעות לוואי הקשורות לספיגה סיסטמית של האלכוהול.
קיימות תרופות רבות בעלות השפעה של הורדת חום הגוף ושהם יעילות במקרים של חום גבוה אך לא במכת חום, כגון:
אספירין ונגזרות סליצילטים אחרים - כולין סליטצילט, מגנזיום סליצילט, נתרן סליצילט
דיפירון (מטאמיזול) - נאסר במעל-30 ארצות, בגלל מקרים של אגרנולוציטוזיס
פנאזון (אנטיפירין) , נמצא בארצות הברית גם בהרכב הכולל גם בנזוקאין, בטיפות לאזניים
השימוש המסורתי בצמחי מרפא בעלי תכונות מורידות חום הוא נפוץ בכל העולם כחלק ממערכות תרבותיות אתנובוטניות רבות.
צמחים כאלה נקראים בדרך כלל "פבריפוגיים" ("מגרשי חום".)
הטיפול בתרופות מורידי חום אצל ילדים
מנהל המזון והתרופות האמריקאי FDA מציין כי מינון לא נכון הוא אחת הבעיות הגדולות ביותר בטיפול באמצעות פרצטמול בילדים.
יעילותו לבד כמוריד חום אצל ילדים אינה ודאית, וקיימות ראיות מסוימות שאינה עולה על שיטות פיזיות ללא שימוש בתרופות.
טיפולים שהשתמשו במנות של פרצטמול ושל איבופרופן לסירוגין השיגו אפקט של הורדת חום גדול יותר מאשר כל תרופה לחוד.
מטאנליזה הצביעה על כך שאיבופרופן יותר יעיל בילדים מאשר פרצטמול כשניתנות מנות דומות.
בגלל חששות לתסמונת ריי שירות הבריאות הלאומי של בריטניה, הכירורג הכללי של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים ומנהל ארצות הברית למזון ותרופות המליצו שאספירין ומוצרים מורכבים הכוללים אספירין לא יינתנו לילדים או מתבגרים באפיזודות של מחלות חום.
עם זאת כמה מחקרים הצביעו על כך שהירידה בשימוש באספירין יחד עם העלייה בשימוש בפרצטמול נקשרו לעלייה במקרי האסתמה ומחלות אוטואימוניות.
הרופאים הממליצים פרצטמול צריכים להיזהר ולהיות מודעים במיוחד לנטיות הגנטיות או הסביבתיות לאסתמה או למחלות אוטואימוניות של המטופלים שלהם.
תרופות לצרבת הן קבוצה מגוונת של תרופות וטיפולים שמשתמשים בהם לטיפול בצרבת.
המגוון רחב וכולל פעולות פיזיות, תרופות סבתא, טיפולים אלטרנטיביים ותרופות פרמקולוגיות.
תרופות לצרבת ניתן לשייך לאחת או יותר מהקבוצות הבאות: תרופות ללא מרשם, מעכבי משאבת מימן, חוסמי H2, תרופות פרו-קינטיות.
צרבת היא תחושת צריבה כואבת בוושט, מעט מתחת לעצם החזה.
הגורם לצרבת הוא עליית חומצות קיבה אל הוושט: המגע בין החומצה לתאים הרגישים בוושט יוצרת את תחושת הצריבה האופיינית.
עליית החומצה אל הוושט יכולה להיות תוצאה של סיבות שונות: אכילה מרובה ומהירה או אכילה של מזון שומני, צריכה של משקאות מוגזים, הריון.
גם בעיות רפואיות יכולות להיות הסיבה לצרבת: כיב קיבה, רפיון של הסוגר בוושטי התחתון, בקע סרעפתי או הימצאות של החיידק הליקובקטר פילורי.
במקרים רבים הצרבת היא תופעה קצרה וחולפת.
במקרים מסוימים מדובר במצב כרוני ומתמשך.
במקרים כאלה יכול להיגרם נזק לתאי הוושט, ובמקרים קיצוניים אף לגרום לסכנת חיים.
מטרת הטיפול בצרבת היא קודם כל הפגת התסמינים ושיפור איכות החיים של הסובלים ממנה.
תרופות גם יכולות בחלק מהמקרים למנוע את הישנות התופעה.
במקרים שבהם הגורם הוא בעיה רפואית, התרופות מיועדות גם למניעת נזק מצטבר, לטיפול בדלקות ולטיפול בגורם עצמו, עד כמה שהדבר אפשרי.
מומלץ לסובלים מצרבת לאכול מנות קטנות, לא לשכב מיד לאחר האוכל ולהמעיט בצריכת שומנים ומשקאות תוססים.
קיימות גם המלצות שונות להימנעות ממאכלים מסוגים מסוימים על מנת לצמצם את הסיכוי לצרבת: אוכל חריף, פירות הדר (שמכילים חומצה אסקורבית), מנטה, אוכל שומני/מטוגן (שמכילים חומצות שומן), אלכוהול, משקאות מוגזים (פחמן דו-חמצני ומים יוצרים חומצה פחמתית) וקפה.
עם זאת, מחקר שפורסם בשנת 2006 הטיל ספק ביעילות של שינוי אורח חיים במניעת צרבת שנגרמת עקב רפלוקס קיבתי-ושטי.
מסקירה של יותר מ-2,000 ניסויים הגיעו החוקרים למסקנה שלמרות שאלכוהול, עישון, שוקולד, מזון שומני או חומצי יכולים להחמיר את תחושת הצרבת, אין הוכחה שהימנעות מהם מונעת הופעת צרבת.
ניתן למצוא המלצות שונות על מזונות שיכולים להקל על הצרבת ובמקרים מסוימים אף למנוע אותה: מזונות שאינם חומציים, שהם קלים לעיכול ושעשירים בסיבים תזונתיים.
לדוגמה: בננות, אגסים, תפוחים, מלפפונים, ירקות עלים, ירקות כתומים, שקדים ואגוזיםואף שתיית חלב.
תכשיר ביתי ותיק שנעשה בו שימוש לטיפול בצרבת הוא סודה לשתייה.
נתרן מימן פחמתי הוא בסיס ולכן הוא יכול לסתור את החומצה ולהקל על התסמינים.
ניתן למצוא תכשירים רבים לצרבת שאין צורך עבורם במרשם רופא.
תכשירים רבים מכילים בסיס סותר (מנטרל) כגון מגנזיום הידרוקסיד או אלומיניום הידרוקסיד הנוגדים את החומציות בקיבה.
גם סידן פחמתי מכיל בסיס סותר חומצה והוא נמצא בתכשירים כמו טאמס, צרבת-X, קלטראט, ויטה-קל (דרך חיים), מאלוקס (שם קיצור ל-Mg-Al-OH, מגנזיום ואלומיניום הידרוקסידים), קלצימור.
מכונים גם מעכבי משאבות מימן או PPI (באנגלית Proton pump inhibitors :PPI).הפעולה העיקרית של קבוצת תרופות זו היא הפחתת הייצור של חומצה גסטרית בקיבה.
החומצה הגסטרית היא חומצה שמיוצרת בתאי דופן הקיבה וממלאת תפקיד חשוב בעיכול המזון ובמלחמה בגורמים מזהמים.
השלב האחרון בייצור החומצה מתבצע באמצעות משאבת פרוטון: חלבון ממברנלי אינטגרלי שאחראי על ייצור החומצה בקיבה.
תרופות אלה הן הנפוצות ביותר מבין התרופות הפרמקולוגיות לצרבת והן נחשבות לבטוחות יחסית.
חלק מהתרופות בקבוצה זו נמכרות ללא צורך במרשם רופא.
תרופות מסוג זה: אומפרזול (Omeprazole, נמכר תחת השמות אומפרדקס, לוסק, אומפריקס ואומפרה), לנסופרזול (Lansoprazole, נמכר תחת השמות לנטון, לנסו ולנסופרזול טבע), דקסלנסופרזול (Dexlansoprazole נמכר תחת השם דקסילנד), אזומפרזול (Esomeprazole, נמכר גם תחת השם נקסיום), פנטופרזול (Pantoprazole, נמכר גם תחת השם פרוטוניקס), רבפרזול (Rabeprazole, נמכר תחת השם אסיפקס.)
התרופות מקבוצה זו פועלות על קולטני ההיסטמין שבדופן הקיבה.
בגוף האדם ישנם קולטני היסטמין מארבעה סוגים.
בתאי דופן הקיבה ישנם קולטני היסטמין מסוג 2. היקשרות היסטמין בקולטנים ממריצה את היווצרות חומצת הקיבה בתאי דופן הקיבה.
חוסמי H2 מונעים את הקשירה וכך מופחת הגירוי המוביל לייצור החומצה הגסטרית.
חלק מהתרופות בקבוצה זו נמכרות גם ללא מרשם רופא אך כמות החומר הפעיל בהן קטנה יותר.
קבוצת תרופות זו יעילה פחות מקבוצת ה-PPI שבה מדווח על הקלה מהירה יותר בעקבות השימוש בתרופות.
בנוסף, בקבוצה חוסמי H2 היחס בין מינון התרופה והתגובה הקלינית פחות מובהק מהיחס שניתן למצוא בקבוצת ה-PPI.
תרופות מסוג זה: סימיטאדין (Cimetidine, נמכר תחת השם טגאמט, סמידין), רניטידין (Ranitidine, נמכר תחת השמות זנטאק, זרידקס), פמוטידין (Famotidine, נמכר תחת השם פפסיד, פאמו, גאסטרו), ניזאטידין (Nizatidine, נמכר תחת השם טאזאק, אקסיד).
בשונה מהקבוצות הקודמות שמשפיעות באופן ישיר, פחות או יותר, על ייצור החומצה הגסטרית, התרופות מקבוצה זו משפיעות על פעולת המעי עצמו.
באמצעות הגברת תנועתיות המעי (התכווצויות של המעי) מביאים להתרוקנות מהירה יותר של הקיבה.
כך מופחת ייצור החומצה הגסטרית בקיבה ופוחת גם הלחץ על שריר הסוגר של הקיבה שדרכו החומצה עולה חזרה אל הוושט.
תרופות מסוג מטוקלופראמיד (Metoclopramide, נמכר תחת השם פראמין) ודומפרידון (Domperidone, נמכר תחת השם מוטיליום) מבוססות על חסימת קולטני דופמין במעיים.
התרופה חוסמת את קולטני הדופמין במערכת העיכול ומשפיעה על תנועת מערכת המעיים כתוצאה מהאינטראקציה שלה עם קולטנים מוסקריניים.
תנועתיות המעי גוברת עקב התרבות ההתכווצויות בחלק העליון של המעי והקיבה מתרוקנת מהר יותר.
כמו כן סוגר הוושט התחתון מתכווץ ונמנע מעבר של חומצה גסטרית מהקיבה לוושט.
לתרופה ציסאפריד (Cisapride, נמכר תחת השם פרפולסיד) מנגנון פעולה שונה: היא מגבירה את שחרור האצטילכולין בדופן המעי, וכנראה גם משפיעה על קולטני סרוטונין במערכת העיכול.
האצטיכולין המשוחרר גורם להגברת הפעילות של תאי השריר במעי וכתוצאה מכך להגברת התנועתיות של המעי.
סכנות בריאותיות של תרופות נגד צרבת
סיכון גבוה יותר לדלקת ריאות: מטופלים שקיבלו PPI או חוסמי H2 נמצאים בסיכון גבוה יותר לחלות בדלקת ריאות.
סיבה אפשרית לכך היא שחומצת הקיבה ממלאת תפקיד חשוב במלחמה בזיהומים.
כאשר יש ייצור מופחת של החומצה גובר הסיכון להתפתחות זיהומים בחלק העליון של הקיבה המתפשט אל הוושט ואל הריאות.
סיבה אפשרית נוספת היא שהתרופות המעכבות את ייצור החומצה גם פוגעות בפעילות התקינה של המערכת החיסונית.
הגדלת הסיכון לדמנציה: אצל מטופלים בתרופות נפוצות ממשפחת ה-PPI קיים סיכון גדול יותר לדמנציה, אצל גברים יותר מאשר נשים.
ייתכן והסיבה להגדלת הסיכון היא פגיעה שהתרופות הללו גורמות למוליכים עצביים: התרופות משפיעות לא רק על האנזימים שבקיבה אלא גם על אנזימים אחרים בגוף.
הגדלת הסיכוי לשברים: מחקרים שונים הראו שאצל מי שנוטל תרופות ממשפחת ה-PPI קיים סיכון גדול יותר לשברים ושהסיכון גובר אצל אנשים שנוטלים את התרופה זמן ארוך.
מחקרים אלה טענו שמנגנון הפעולה של התרופה עשוי לפגוע בספיגת המינרלים בגוף וכך הוא גורם לפגיעה בעצמות.
עם זאת, ייתכן והקשר איננו סיבתי אלא נסיבתי והתרופה איננה הגורם להגדלת הסיכון לשברים.
אוכלוסיית נוטלי התרופות מסוג זה מתאפיינת גם בגיל מבוגר ובקיומן של מחלות נוספות וייתכן שגורמים אלה הם האחראים על העלייה בסיכון לשברים.
חוסר בוויטמין B12: נטילת תרופות ממשפחת מעכבי H2 או ה-PPI או עלולה להוביל למחסור בוויטמין B12. לחומצה הגסטרית תפקיד חיוני בתהליך הייצור בגוף של ויטמין B12. הפחתת הייצור שלה עשויה לפגוע ביכולת של הגוף לסנתז ויטמין B12.
הגדלת הסיכון להתקפי לב: תרופות נגד צרבת ממשפחת ה-PPI מעלות את הסיכון לקבלת התקף לב.
תרופות ממשפחת חוסמי ה-2H, לעומת זאת, אינן מגדילות את הסיכון.
הסיבה לכך היא שתרופות ממשפחת ה-PPI מתערבות בתהליך הפעולה הטבעי של האנזימים וככל הנראה עלולות לעודד היווצרות של דלקת ושל קרישי דם.
פגיעה במערכת העצבים: זוהי סכנה ייחודית לתרופות הפרו-קינטיות.
תרופות אלה הפועלות על מערכת העצבים, עלולות גם לפגוע בה במקרים נדירים ולגרום לעוויתות שרירים, לקשיים בפתיחת הפה, לדיבור מעוות ולפגיעה ביציבה.
שימוש בציסאפריד נקשר להפרעות קצב בלב ועקב כך נאסר או הוגבל השימוש בתרופה זו במדינות שונות.
תרופיתקוס אוסוולדי (שם מדעי: Theropithecus oswaldi) הוא מין נכחד ענקי של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב, אשר נחשב לקרובו של הבבון הזנוב המודרני והוא משתייך כמותו לסוג תרופיתקוס.
קוף זה היה גדול בהרבה ממיני הקופים המודרניים והוא הגיע עד גובה 70–80 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג בערך.
הוא התקיים במשך תחילת עד אמצע הפליסטוקן, סביב 2.6 עד 0.5 מיליון שנה לפני זמננו.
הוא תואר ב-1916 בידי החוקר הבריטי צ'ארלס ויליאם אנדרוס .
המאובנים שלו התגלו באתיופיה, קניה, טנזניה, דרום אפריקה, אלג'יריה, מרוקו, מצר גיברלטר ואף בספרד בקרטחנה.
הממצאים כללו שרידי חוליות, גפיים ולסתות עם שיניים בעלות מבנה דומה לזה של בבון זנוב.
פרימט זה היה חסון מאוד והיו לו לסתות חזקות וניבים ארוכים כשל מנדריל אך גם שיניים טוחנות גדולות בהרבה משל רוב הקופים, המרמזים שהוא ניזון בדומה לקרובו החי מרעיית עשב בערבות אפריקה.
הוא חי בחבורות גדולות וייתכן שהותאם גם לאקלים יבש שהיה נפוץ בערבות והסוואנות בתקופתו.
פרימט זה חי לצד מיני פרימטים ענקיים נוספים באותו אזור, כמו המין הקרוב תרופיתקוס ברומטי שהגיע למשקל 43 ק"ג והדינופיתקוס שהגיע למשקל של 45 ק"ג בממוצע.
הוא חי גם לצד הומיניניים קדומים כמו הומו ארקטוס שאולי צדו אותו ותרמו להכחדתו.
תרופיתקוס (שם מדעי: Theropithecus) הוא סוג של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב אשר כיום מכיל רק מין אחד - בבון זנוב (Theropithecus gelada), הנפוץ ברמת אתיופיה והרי סמן שבאתיופיה.
בעבר הוא כלל מינים נוספים שהתפתחו כבר מהפליוקן וחלקם הגיעו עד למשקל 100 ק"ג, כמו אדם בוגר ואף מעט יותר, מה שהופך אותם לחלק מהגדולים שבפרימטים מעולם.
למרות הדמיון בשם ובמראה לסוג בבון, הם אינם קרובים מאוד.
מיני סוג זה חיים בחבורות גדולות ובניגוד לרוב הקופים ניזונים בעיקר על רעיית עשבים בערבות הגבוהות.
הם בעלי איברי רבייה בולטים בצבעם, מאחר שהם בעלי פרווה עבה ורוב זמנם הם תולשים עב בישיבה.
כמו קופים רבים הם בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויוצרים קבוצות גדולות מאוד הנעות על פני ההרים של אתיופיה.
המין היחיד שקיים מהסוג הוא הבבון הזנוב (Theropithecus gelada).
בעבר היו עוד שלושה מינים שחיו בין הפליוקן לתחילת ואמצע הפליסטוקן:
תרופות נוגדות נגיפים (בלועזית: תרופות אנטי־ויראליות) הן שם כולל לסוגי תרופות המשמשות לטיפול בזיהומים נגיפיים.
מרבית התרופות נוגדות הנגיפים מיועדות לזיהומים נגיפיים ספציפיים, אך ישנן תרופות בעלות יכולת רחבה היעילות כנגד מגוון רחב של נגיפים.
בניגוד לתרופות האנטיביוטיות, תרופות נוגדות נגיפים אינן ממיתות את פתוגן היעד שלהן, אלא מעכבות את התפתחותו, מכיוון שווירוסים אינם יצורים חיים.
רוב התרופות נוגדות הנגיפים המותרות לשימוש נועדו לסייע בהתמודדות עם נגיפי HIV, הרפס, הפטיטיס B ו־C, וכן עם נגיפי שפעת.
החוקרים פועלים להרחבת מגוון התרופות למשפחות פתוגנים אחרות.
כך נגיף ה־HIV פוגע רק בתאי T אנושיים, וזאת כיוון שחלבון במעטפת שלו בשם gp120 נקשר לתאים באמצעות קולטן CD4 הנמצא על תאי T.
חלק מן הנגיפים פיתחו מנגנונים להזריק את הגנום שלהם אל התא החיידקי כשהקפסיד הנגיפי נותר מחוץ לתא.
איבוד המעטפת החיצונית (Uncoating) – לאחר שהנגיף חודר לתא, מתפרק הקפסיד הנגיפי באמצעות אנזימים של הנגיף או אנזימים של התא המארח, ובעקבות זאת נחשף הגנום הנגיפי.
שכפול והרכבת הנגיף – השכפול של הנגיף כולל סינתוז של ה־mRNA הנגיפי (למעט בנגיפי RNA), סינתוז של החלבונים הנגיפיים, הרכבת החלבונים הנגיפיים ושכפול הגנום.
נגיפים עטופים (Enveloped viruses), כדוגמת נגיף HIV, משתחררים לרוב מן התא בהנצה, תהליך שבו הנגיף נעטף במעטפת שמקורה במברנת התא המארח.
איך פועלת תרופה נוגדת נגיפים
תרופות אנטי-ויראליות פועלות בדרכים שונות כדי לעצור את התרבות הנגיפים או להחליש את פעילותם בגוף.
תרופות אנטי-ויראליות פועלות בדרכים הבאות:
תרופות מסוימות מונעות מהנגיף להיקשר לקולטנים שעל פני התא, וכך מונעות ממנו לחדור פנימה.
דוגמה לכך היא בתרופות נגד HIV שמונעות את ההיקשרות של הנגיף לתאי מערכת החיסון.
נגיפים רבים משתמשים באנזימים כדי לשכפל את ה-DNA או ה-RNA שלהם.
תרופות ובהן אציקלוביר (לטיפול בהרפס) מעכבות את האנזימים האלה וכך מונעות את התרבות הנגיף.
לאחר שנגיף שיכפל את החומר הגנטי שלו, הוא צריך להרכיב את חלקיו (מעטפת, אנזימים וכו').
תרופות מסוימות מונעות את ההרכבה הזו, כך שלא נוצרים נגיפים חדשים.
עיכוב שחרור נגיפים חדשים מהתא
נגיפים ובהם שפעת משתחררים מהתא ומדביקים תאים נוספים.
תרופות ובהן אוסלטמיביר (טמיפלו) מעכבות את האנזים נויראמינידאז, שמאפשר את השחרור הזה.
חלק מהתרופות לא פועלות ישירות על הנגיף, אלא מחזקות את מערכת החיסון כדי שתוכל להתמודד איתו טוב יותר.
דוגמה לכך הוא אינטרפרון, שמשמש לטיפול בהפטיטיס.
דוגמאות לתרופות אנטי-ויראליות ומנגנון הפעולה שלהן
אציקלוביר פועל על הרפס סימפלקס (HSV) בכך שהוא מדמה נוקלאוטיד ומעכב את האנזים DNA פולימראז של הנגיף, מה שמונע שכפול DNA.
ולגנציקלוביר מעכב DNA פולימראז של נגיפים, למשל ציטומגלווירוס.
אוסלטמיביר (טמיפלו) פועל על שפעת (Influenza) בכך שהוא מעכב את האנזים נויראמינידאז, שמונע שחרור נגיפים חדשים מהתאים.
זידובודין (AZT) פועל על נגיף ה-HIV בכך שהוא מעכב את האנזים רוורס טרנסקריפטאז, שממיר RNA ל-DNA בנגיף ה-HIV.
ריטונביר, בשילוב עם תרופות אנטי-רטרו-ויראליות אחרות, מיועד לטיפול בחולי HIV.
רמדסיביר פועל על נגיף ה-SARS-CoV-2 הגורם למחלת הקורונה בכך שהוא מעכב את האנזים RNA פולימראז וכך מונע שכפול RNA של הנגיף.
רמדסיביר פותח במקור נגד אבולה, אך נמצא יעיל גם נגד נגיפי קורונה.
הוא פועל כך: - הנגיף משתמש באנזים RNA-dependent RNA polymerase כדי לשכפל את ה-RNA שלו.
- רמדסיביר מדמה נוקלאוטיד טבעי, אך כשהוא משתלב בשרשרת ה-RNA, הוא גורם להפסקת השכפול.
- כך נמנעת התרבות של הנגיף בתאים חדשים.
אינטרפרון פועל נגד נגיפי הפטיטיס B והפטיטיס C, אם כי הוא לא פועל ישירות על הנגיף, אלא מפעיל את מערכת החיסון להגברת תגובה אנטי-ויראלית.
תרופה משולבת Nirmatrelvir ו-Ritonavir (בשם מסחרי: פקסלוביד Paxlovid) היא תרופה אנטי-ויראלית שפותחה על ידי חברת פייזר כטיפול נגד מחלת הקורונה (COVID-19).
בדצמבר 2021 קיבל השילוב של נירמטרלוויר (Nirmatrelvir) באריזה משותפת עם ריטונביר אישור שימוש בחירום על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לטיפול במחלת הקורונה.
התרופות באריזה משותפת נמכרות תחת שם המותג Paxlovid.
היא אושרה לשימוש חרום בישראל על ידי מנכ"ל משרד הבריאות פרופ' נחמן אש זמן קצר אחר כך.
בהרשאת החירום של פקסלוביד, ההתוויה לשימוש היא גיל 12 ומעלה, עם משקל של לפחות 40 קילוגרם ובדיקת קורונה ישירה חיובית, שנמצאים בקבוצת סיכון גבוה , ושהידבקות במחלה עלולה להובילם לאשפוז או למוות.
פקסלוביד לא קיבלה הרשאה לשימוש למניעת הידבקות בווירוס הקורונה, לטיפול לאחר חשיפה ל-COVID-19, או לטיפול חדש באנשים מאושפזים.
אין נתונים על הסיכון בשימוש בתרופה במהלך היריון, או על מקרי הפלה טבעית.
כמו כן, אין נתונים על נוכחות הפקסלוביד בחלב אם ועל השפעותיה על ייצור חלב או על התינוק.
בינואר עד יולי 2021, עונת הוריאנטים שקדמו לאומיקרון, נערך ניסוי מבוקר הקצאה אקראית של שלב II-III שנקרא EPIC-HR.
נכללו בו רק נבדקים שלא חוסנו נגד קוביד-19, שדיווחו על לפחות תסמין אחד של קוביד-19, שנמצא SARS-CoV-2 בבדיקת מעבדה שלהם ואשר טופלו מחוץ לבתי חולים.
התוצאות עבור מי שלא עברו יותר מ-3 ימים בין הופעת התסמין לנטילת התרופה פורסמו באפריל 2022: היעילות של פקסלוביד נגד אשפוז-קוביד או מוות נאמדה ב-88% (טווח ביטחון בין 75-94%).
ניתוח-על שפרסמה ספריית קוקריין בספטמבר 2022, דיווח שנמצא רק הניסוי היחיד הזה כניסוי שהסתיים, וכי ישנם 8 ניסויים נוספים שטרם הסתיימו.
מחקר "תווית פתוחה" (ללא סמיות) שנערך בבתי חולים בשנגחאי בתקופת וריאנט האומיקרון, לא מצא יתרון משמעותי להוספת פקסלוביד לטיפול הרגיל.
בארנבות בהיריון נצפתה ירידה במשקל הגוף של העובר לאחר חשיפה מערכתית גבוהה של פי 10 מהמינון המאושר לאדם.
בצאצאים של חולדות מניקות נצפתה ירידה זמנית במשקל הגוף.
תופעות הלוואי של תרופת ה פקסלוביד, כוללות: דיסגזיה (חוסר או שיבוש בחוש הטעם) (6%), שלשולים (3%), יתר לחץ דם (1%) וכאבי שרירים (1%).
תופעות לא רצויות נוספות שדווחו כוללות תגובות אלרגיות, בעיות בכבד, עמידות לתרופות לטיפול ב-HIV, כאב בטן, בחילה ותחושת חולי כללית.
אין תרופות ספציפיות המטפלות במינון יתר של פקסלוביד.
הטיפול במקרים של מנת יתר, מורכב מאמצעים תומכים כגון ניטור של סימנים חיוניים ותצפית על המצב הקליני.
תרופות אדרנגיות (אגוניסטים אדרנרגיים, תרופות סימפתומימטיות) הן תרופות המגבירות תגובה של קולטנים אדרנרגיים.
אפינפרין (אדרנלין) ונוראפינפרין (נוראדרנלין) הם האגוניסטים האדרנגיים האנדוגניים (נוצרים בגוף באופן טבעי, שניהם מוליכים עצביים קטכולאמיניים) והם בעלי מנעד רחב של קולטנים.
חמשת הסוגים העיקריים של קולטנים אדרנרגיים הם: α1 ו-α2 (קולטני אלפא אדרנרגיים) ו-β1, β2 ו-β3 (קולטני ביתא אדרנרגיים), וישנם גם תת-סוגים שלהם.
בפרמקולוגיה, אגוניסטים סלקטיביים (בררניים) יותר הם שימושיים יותר.
ככלל, התרופות האדרנרגיות שונות זו מזו בספציפיות הכימית שלהן לקולטנים הללו, ומסווגות בהתאמה.
עם זאת, ישנם גם מנגנונים אחרים של הגברת תגובה אדרנרגית.
ככלל, התרופות האדרנרגיות מפעילות תגובות עצביות סימפתטיות.
הן משמשות להעלאת לחץ דם ודופק, לייבוש והרחבת דרכי נשימה, להרפיית שלפוחית השתן ועוד.
עקב השפעה אופורית, חלקן עלול לגרום התמכרות.
באופן כללי, המבנה המינימלי הנדרש לפעילות אגוניסטית גבוהה הוא אמין אליפטי ראשוני או שניוני, המופרד על ידי 2 פחמנים מטבעת בנזן מוחלפת.
תרופות זמינות רבות יכולות להשפיע על קולטנים אדרנרגיים.
תרופות אחרות משפיעות על מנגנוני הספיגה והאחסון של קטכולאמינים אדרנרגיים, ומאריכות את פעולתם.
למטה יובאו דוגמאות לדרכים השונות שבהן תרופות יכולות להגביר פעולת קולטנים אדרנרגיים.
אגוניסטים אדרנרגיים ישירים, פועלים ישירות על קולטנים אדרנרגיים.
כל הקולטנים האדרנרגיים מחוברים לחלבוני G, המפעילים מסלולי העברת אותות, באמצעות השפעה על פעילות אדנילט ציקלאז או פוספוליפאז C, אגוניסט של הקולטן יגביר את ההשפעות על המסלול ב"מורד הזרם".
תרופות אדרנרגיות ישירות פועלות ישירות על קולטן אדרנרגי אחד או יותר.
מחלקים אותן לפי הסלקטיביות שלהן לקולטן:
לא סלקטיביות: תרופות הפועלות על יותר מקולטן אחד:
אדרנלין (כמעט כל הקולטנים האדרנרגיים).
סלקטיביות: תרופות הפועלות על קולטן אחד; הן נחלקות ל-α סלקטיביות ו-β סלקטיביות.
α1 סלקטיבי: פנילאפרין, מתוקסמין, מידודרין, אוקסימטזולין .
α2 סלקטיבי: אלפא-מתילדופה, קלונידין (נורמופרסאן), ברימונידין, דקסמדטומידין.
קבוצה זו ייחודית בכך שהיא פועלת בקצה העצב הבתר-סינפטי כמדכאת פעילות סימפתטית ונמצאת בראש רשימת התרופות שהן קטלניות-במנה-אחת.
β2 סלקטיבי: סלבוטמול/אלבוטרול (ונטולין), טרבוטלין, סלמטרול, פורמוטרול, פירבוטרול, קלנבוטרול.
אגוניסטים אדרנרגיים עקיפים משפיעים על מנגנוני הפירוק, הספיגה והאחסון המעורבים באיתות האדרנרגי.
תרופות החוסמות את מנגנוני השאיבה או את האנזימים הללו פועלות כאגוניסטים עקיפים של קולטנים אדרנרגיים, שכן הן מגבירות ומאריכות את ההעברה הבין עצבית של מוליכים אנדוגניים, כלומר של אפינפרין ונוראפינפרין.
קיימים שני מנגנוני שאיבה להפסקת הפעולה של הקטכולאמינים האדרנרגיים בסינפסה: קליטה 1 וקליטה 2 .
מנגנון קליטה 1 מתרחש בקצה העצב הקדם-סינפטי כדי לסלק את המוליך העצבי מהסינפסה.
קליטה 2 מתרחשת בתאים בתר-סינפטיים והיקפיים כדי למנוע מהמוליך העצבי להתפזר לצדדים.
מיוחסת לרוב התרופות האגוניסטיות העקיפות.
למשל על ידי חסימת , או הפעלת .
מנגנון זה מיוחס לתרופות NRI כמו:
בנוסף, מתרחש גם פירוק אנזימטי של הקטכולאמינים על ידי שני אנזימים עיקריים - מונואמין אוקסידאז וקטכול-או-מתיל טרנספראז (COMT).
בהתאמה, אנזימים אלה מחמצנים מונואמינים (כולל קטכולאמינים) ומוסיפים מתיל על קבוצות הידרוקסיל של הפניל של הקטכולאמינים.
עיכוב מונואמין אוקסידז הוא אופן הפעולה של קבוצת תרופות ותיקה נגד דיכאון, שהשימוש בה פחת:
עיכוב COMT משמש בתרופות נגד מחלת פרקינסון, עכב ההשפעה שלו על רמת דופאמין.
פסאודואפדרין (אדויל קולד&סינוס, אקמול צינון ושפעת/ליקוויג'ל יום/לילה, ברונכולט סירופ/פורטה/פלוס, ברונכו-קיד, דקסמולסינוס לטיפול ביום/לילה, היסטדקס, היסטפד, טיפטיפות אפלפי, נוסידקס, נורופן צינון ושפעת, סינופד, פראמול אף, קלארינז רפטאבס, קלסינוס)
לתרופות אדרנגיות (וסמים אדרנרגיים) יש תופעות לוואי הנובעות ברובן מפעולתן על מערכת העצבים הסימפתטית, והן כוללות עליה בדופק, הפרעות קצב לב, יתר לחץ דם עם פגיעה בלב ובכלי דם, דימום מוחי, בצקת מוחית, כאבי ראש קשים ואוטמים מוחיים, בלבול, אצירת שתן, דילול אשלגן בדם ועוד.
תרופות אגוניסטיות לקולטן אלפא 2 מסוכנות במיוחד עכב נטייה לנפילת לחץ דם, סחרחורת, ונפילה, וכן שכיחות בעיות שינה, כאב ראש, עצירות, בחילות, כאבים תחת האוזן (מבלוטות הרוק), הקאות, בעיות בזיקפה, עייפות ודיכאון.
תרופות מחוץ להתוויות () הן תרופות שרופא משתמש שלא לפי ההתוויה הרשמית שנקבעה על-ידי רשויות הבריאות (כמו "מנהל המזון והתרופות האמריקאי"FDA, או "הסוכנות האירופאית לתרופות" EMA, או משרד הבריאות בישראל).
כלומר, הרופא, על סמך הידע הרפואי שלו, או מחקרים ידועים, משתמש בתרופה למטרה, מחלה, או מינון שונה ממה שכתוב בעלון הרשמי של התרופה.
מתי נעשה השימוש מחוץ להתוויות / שימוש חורג
תרופה מאושרת על-ידי רשויות הבריאות במדינה למטרת ריפוי מחלה מסוימת, במינון מסוים ובדרך לקיחת התרופה (בליעה דרך הפה, זריקה, טפטוף וכו').
מתי שימוש נחשב לשימוש מחוץ להתוויה:
שימוש במינון גבוה או נמוך מזה שנקבע ברישום התרופה.
התרופה ניתנת לריפוי מחלה אחרת מזו הרשומה.
מתן התרופות לקבוצות גיל שונות מהרשום בהתוויות, כמו לקשישים, נשים בהריון או לילדים.
שינוי בצורת מתן התרופה, כמו גריסת הטבלית, תוך-ורידי וכדומה.
מקרים מעין אלה קורים כאשר הידע שיש לרופא' מקדים את ההליך הביורוקרטי של רישום התרופה או שהניסויים הקליניים של התרופה לא נעשו על אוכלוסיית קשישים, מתמודדי נפש, נשים בהריון או ילדים.
בארצות הברית, במחקר שנערך בשנת 2001, מבין 725 תרופות שנבדקו, השימוש המשוער בתרופות מחוץ להתוויות היה 21% מסה"כ המרשמים.
כאשר בחלוקת התרופות לפי קטגוריות: בתחום הקרדיווסקולרי 46% היו בשימוש חורג, בתחום נוגדות פרכוסים 46% ובתחום הדיכאון 43% מהתרופות מחוץ להתוויה.
שיעורי שימוש בתרופות מחוץ להתוויה במקומות אחרים בעולם: בריטניה 30%, אוסטרליה 60% ובאירופה בממוצע 23%.
בישראל, במחקר שנעשה בשנת 1998 בבית-חולים סורוקה, על ילדים, הוברר כי 42% מהילדים קיבלו תרופות שמהן אחת לפחות הייתה שימוש חורג או ללא רישיון.
תחומים בהם נפוץ השימוש בתרופה מחוץ להתוויה
פסיכיאטריה - נוגדי דיכאון, אנטי פסיכוטיים ונוגדי חרדה.
אונקולוגיה - תרופות לסוג אחד של סרטן ניתנות גם לסוגים אחרים.
רפואת ילדים - המחקרים על התרופה נעשים על מבוגרים ויש צורך בתרופות לילדים.
מחלות נדירות - בהן אין עדיין תרופה מאושרת.
דוגמאות לשימושים בתרופות מחוץ להתוויות
תרופות הניתנות במינון שונה לטיפול במחלה אחרת
התרופה אמיטריפטילין (Amitriptyline) ניתנת לטיפול בדיכאון במינון 150-75 מ"ג.
היא ניתנת בשימוש חורג לטיפול בכאב כרוני או למיגרנה במינון נמוך יותר של 25-10 מ"ג.
התרופה גאבאפנטין (Gabapentin) ניתנת במקור לטיפול באפילפסיה במינון עד 3,600 מ"ג ליום.
במינון נמוך יותר היא ניתנת לכאב נוירופתי במינון 900-300 מ"ג.
התרופה פינסטריד (Finasteride) אושרה לשימוש להפרעות בדרכי השתן עקב הגדלה שפירה בבלוטת הערמונית.
התרופה ניתנת במינון של 1 מ"ג לטיפול בהתקרחות גברים.
התרופה מינוקסידיל (Minoxidil) במקור היא תרופה ליתר לחץ דם במינון 40-10 מ"ג ומרחיבה את כלי הדם.
תרופה זו ניתנת להתקרחות כתמיסה או בטבליות במינון 2.5-0.25 מ"ג.
התרופה אספירין (Aspirin) שבשימוש מעל 80 שנה, ניתנה במקור במינון 1000-325 מ"ג כנוגדת דלקת, הורדת חום ולשיכוך כאבים.
בשימוש חורג במינון נמוך של 100-75 מ"ג התרופה ניתנת למניעת קרישי דם.
התרופה קלומיפראמין (Clomipramine) במינון 150 מ"ג במקור מיועדת לטיפול ממושך בדיכאון ולחרדות.
במינון 25-10 מ"ג התרופה ניתנת להפרעות טורדניות או לשפיכה מוקדמת.
התרופה פרופרנולול (Propranolol) כבר משנת 1965 ניתנה לטיפול ביתר לחץ דם והפרעות קצב לב במינון 320-80 מ"ג.
במינון נמוך 40-10 מ"ג ניתנת לחרדה ולמניעת התקפי מיגרנה.
תרופות הניתנות לריפוי מחלות נוספות מאלו הרשומות במקור
תרופות נוגדות דלקת או חיסון
מתוטרקסאט (Methotrexate) בהתוויה רשמית ניתנת למחלות אוטואימוניות ולטיפול בסרטן.
באותו מינון משתמשים לפסוריאזיס, דלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת מפרקים של הילדות (JIA).
התרופה הידרוקסיכלורוקווין (Hydroxychloroquine) בשימושה הרשמי מיועדת לטיפול בקדחת הביצות (מלריה).
שימוש באותו מינון של 400-200 מ"ג ניתן גם למחלות זאבת ולדלקת מפרקים שגרונית.
התרופה אזתיופרין (Azathioprine) נועדה לדיכוי מערכת החיסון ומשתמשים בה למניעת דחיית שתלים.
היא ניתנת גם למחלות דלקתיות במעיים (קוליטיס, קרוהן) ולזאבת.
סודיום ואלפרואט (Valproate) היא תרופה שבשימושה הרשמי נוגדת פרכוסים באפילפסיה.
במינון זהה 2000-500 מ"ג היא ניתנת גם להפרעה דו-קוטבית.
התרופה קארבאמזפין (Carbamazepine) בשימוש רשמי נוגדת פרכוסים באפילפסיה, ובאותו מינון ניתנת גם לכאב עצבי.
התרופות מקבוצת חוסמי בטא כמו מטופרולול (Metoprolol) או פרופראנולול (Propranolol) - ניתנות לטיפול ביתר לחץ דם והפרעות קצב לב.
הן ניתנות באותו מינון למניעת מיגרנה, רעד וחרדה.
תרופות מעכבןת אנזים ACE כמו אנלפריל (Enalapril) בשימוש רשמי ניתנות ליתר לחץ דם.
באותו מינון הן ניתנות למחלות בהן מומלץ להוריד עומס מכלי הדם ולשפר את הזרימה, לאי-ספיקת לב ולהגנה על הכליות בסוכרת.
התרופה אוזמפיק (Ozempic) משמשת בהתוויה רשמית לטיפול בסוכרת.
בשנת 2021 אושר בארצות הברית השימוש בחומר הפעיל שבה, סמגלוטייד, לטיפול בהשמנה ובישראל אושר בשנת 2024. שם התרופה להשמנה הוא וויגובי (Wegovy).
התרופה מטפורמין (Metformine) בהתוויה רשמית משמשת לאיזון הסוכרת וניתנת בשימוש חורג לטיפול בנשים הסובלות משחלות פוליציסטיות ולהאטת הזדקנות.
התרופה בקרם אלידל (Elidel) מיועדת לטיפול באטופיק דרמטיטיס ובהתוויה חורגת משמשת לטיפול בעפעפיים בבלפריטיס.
תרופות הניתנות לקבוצת גיל נוספת מהתוויות
התרופה קלונידין (Clonidine) ניתנת לטיפול ביתר לחץ דם למבוגרים, וניתנת בשימוש חורג להפרעות קשב, טיקים והפרעות שינה בילדים.
התרופה סרטרלין (Sertraline) (לוסטרל) רשומה כתרופה לטיפול בדיכאון וחרדה למבוגרים וניתנת לילדים לטיפול בחרדה חברתית או להפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
התרופה מירטזאפין (רמרון) (Mirtazapine) ניתנת למבוגרים לטיפול בדיכאון, ובהתוויה חורגת ניתנת לקשישים לשיפור התיאבון והשינה.
התרופה דולוקסטין (סימבלטה) (Duloxetine) רשומה כתרופה נוגדת דיכאון למבוגרים וניתנת לקשישים לכאבי שרירים ומפרקים.
תרופות הנלקחות באופן שונה מההתוויה הרשמית
שינוי דרך מתן התרופה משנה את הספיגה, את הזמינות הביולוגית ואת הבטיחות.
לכן נדרש ניסיון רפואי או אישור מוסדי.
במקרים מסוימים, שינוי כזה מוביל להמשך פיתוח אופן מתן התרופה שונה ומאושר.
דיאזפם (וליום) (Diazepam) זו תרופה שבהתוויה רשמית ניתנת לטיפול במצבי מתח וחרדה דרך הפה או תוך-ורידית.
בהתוויה חורגת היא ניתנת כפתילה רקטלית לטיפול בפרכוסים ומצבי לחץ בילדים.
ניטרוגליצירין מאושר ללקיחה תחת הלשון או כמדבקה עורית.
בהתוויה חורגת ניתן כספריי תת-לשוני או תוך ורידי לטיפול מהיר בכאב בחזה ולאי-ספיקת לב.
היבט אתי במתן תרופות מחוץ להתוויות
מאפשר טיפול במחלות שעדיין לא נמצאה להן תרופה.
אין צורך לחכות עד לאישור הרשמי של התרופה.
לא נעשה מחקר קליני מעמיק על בטיחות התרופה למחלה הנוספת.
ביטוח הבריאות לא תמיד מכסה הוצאות התרופה בשימוש חורג.
הרופא נושא באחריות משפטית רחבה יותר במקרים של חוסר ה צלחה.
קיימת סוגיה האם נכון הוא שתרופות מחוץ להתוויה ימומנו על ידי הציבור.
אין תמריץ לחברות התרופות להעמיק במחקרים.
יש להניח שכאשר ממילא קיים שימוש נרחב מחוץ להתוויה, ההליכים הכרוכים במחקר וברישום לא בהכרח מצדיקים השקעה נוספת.
לפי חוקי משרד הבריאות בישראל בתרופה רשומה ישנם הפרטים מה הייעוד והשימוש שלה, המינון וצורת הלקיחה הספציפית.
כאשר ישנם מקרים המאפשרים שימוש חריג, תקנה 29 לתקנות הרוקחים מתירה שימוש בתרופות שאינן רשומות או בשימוש חורג מההתוויה הרשמית:
רופא רשאי באחריותו לטפל בתרופה בשימוש חורג, כל עוד הטיפול מבוסס על ידע רפואי מקובל, ספרות מקצועית או הנחיות מרשויות הבריאות בארצות הברית (FDA) או של אירופה (EMA).
הרופא חייב להסביר למטופל שזו אינה ההתוויה הרשמית, להסביר על הסיכון והתועלת.
הרופא צריך לקבל הסכמה מהמטופל.
בקופות החולים ובבתי החולים, ישנן וועדות לאישור שימוש חורג, בעיקר לתרופות יקרות או ניסיוניות.
על יצרני תרופות נאסר לקדם תרופות ותכשירים מחוץ להתוויה.
טופס 29ג' בקשה להנפקת אישור ליבוא תכשירים לא רשומים
בגלל הסיכונים הטמונים במתן תרופות מחוץ להתוויה, רשויות רגולטוריות ברחבי העולם קבעו תנאים שמטרתם לאכוף ולהסדיר שימושים אלה.
טופס 29ג' מהווה מרשם מיוחד לצורך ייבוא לישראל תרופות שאינן רשומות בארץ לצורך טיפול רפואי, או לחלופין לשימוש בתרופות רשומות – להתוויות שלא נרשמו עבורן.
טופס זה משמש גם כדי לקבל טיפולים שאושרו על ידי רשויות רגולטוריות במדינות אחרות, אך לא בישראל.
הטופס כולל את פרטי המטופל, פרטי התכשיר המבוקש, הנימוקים לבקשה וכן פרטי הרופא.
הטופס מוגש לאישור הגורמים הרלוונטיים במוסד הרפואי או במשרד הבריאות, בכפוף לסוג הבקשה.
רוב התרופות שאינן רשומות בישראל ניתנות לייבוא אישי בבתי מרקחת פרטיים בלבד.
במספר תרופות מתאפשר ייבוא אישי תוך מילוי טופס 29ג' גם ברשתות הפארם – סופר פארם וניו פארם, לרבות התרופות המתקדמות להפרעות קשב וריכוז, וחלקן גם ניתנות לרכישה בבתי המרקחת של קופות החולים.
מילוי והגשה של טופס 29ג' לאישור אינם כרוכים בתשלום אגרה כלשהי.
על מחיר התרופה חל צו פיקוח על המחירים.
משרד הבריאות עוקב אחר ההתרחשויות בתחום התרופות שמיובאות באמצעות טופס 29ג' בעיקר למוסדות, במקרים של ייבוא בכמויות גדולות, ומפרסם אזהרות על תרופות שהופסק בהן השימוש באתר האינטרנט.
כמו כן, תיקון לתקנות הרוקחים משנת 2013 קובע חובת דיווח מצד הרופאים המטפלים למשרד הבריאות על תופעות לוואי וביצוע מעקב תרופתי גם אחר תרופות לא רשומות.
התעוררה סוגיה מי יישא באחריות אם טיפול כשל בתרופה שאינה רשומה בישראל, והמטופל פיתח תופעות לוואי קשות כנגד הטיפול, או שמתברר כי הטיפול היה מסוכן.
על רקע זה, הגיב משרד הבריאות כי המלצתו היא שאם מוצו כל הטיפולים הרשומים בישראל, ניתן לייבא את התרופה באופן אישי באמצעות טופס 29ג'.
כמו כן משרד הבריאות הבהיר בתקנותיו כי הוא אחראי רק על התהליך הרגולטורי של התכשיר המיובא ולא על יעילות הטיפול.
תרופת סבתא היא כינוי מקובל לרפואה עממית, בה ניתן טיפול על פי מסורת מבלי שהטיפול נבחן באמות מידה מדעיות ורפואיות, ולעיתים אף נשללה ההשפעה הרפואית של הטיפול בבדיקות על-פי אמות מידה אלו.
פעמים רבות תרופת סבתא היא מזון שמיוחסת לו השפעה חיובית, אך הן כוללות גם חומרים למריחה על הגוף וסוגי טיפול נוספים.
מקור השם הוא היותן לכאורה של תרופות הסבתא מסורות העוברות מאם לבתה.
תרופות סבתא מסוימות זכו לאישוש מדעי מסוים.
רוב תרופות הסבתא לא עברו ניסוי קליני לשם אישורן, אך יש המשתמשים בהן.
רבות מתרופות הסבתא עוסקות בהשפעה חיובית שיש למיני מזון מסוימים על בעיות מסוימות, ולכן כשלעצמן אין בהן נזק.
תרופות סבתא אחרות עשויות להיות חסרות תועלת, ואף מסוכנות - בייחוד בכמות גדולה ובשילוב עם תרופות מרשם.
רופאים רבים מזהירים שלא להסתפק בתרופות סבתא במקרים שבהם יש סכנה בריאותית, אלא להיעזר ברופא.
גוגל מוגל (תערובת של חלב חם, ביצה או חלמון (לא מבושלים) ודבש או סוכר) - לטיפול בדלקת גרון.
גרגור מי מלח - לטיפול בדלקת גרון.
מרק עוף - לטיפול בהצטננות.
שזיפים יבשים - למניעת עצירות.
תערובת של שמן זית וחומץ יין - כתחליף לטיפות אוזניים
דבש - מכונה "האנטיביוטיקה של הטבע", לטיפול בזיהומים שונים
משקה קולה של חברת קוקה-קולה (ללא גזים) - לכאבי בטן והקאות שמקורן בוירוס.
מיץ חמוציות - לטיפול בבעיות בדרכי השתן.
פלפל שחור או טבק להרחה - שמים בקצוות הנחיריים.
גרגור/מריחה של ערק - לטיפול בכאב שיניים
שירה של חוה אלברשטיין מ-2005, "כל שעה נשיקה (כל שעתיים חיבוק)", עוסק בהבעות החיבה ההפגנתיות, המלוות במשפט בסגנון "אין פצע או כאב שנשיקה אוהבת מסבתא לא תרפא או תרגיע".
הבעות חיבה כאלו נחשבות למעין תרופת סבתא פסיכולוגית.
תרופת בחירה היא התרופה המקובלת לשימוש ראשון במעלה לטיפול במחלה ספציפית.
השיקולים המנחים להחלטה על תרופה זו נובעים מיעילותה - גבוהה ככל האפשר, עלותה - זולה ככל האפשר, תופעות הלוואי - מעטות ככל האפשר והסיכון לפתח סבילות לתרופה - נמוך ככל האפשר (שיקול זה משמעותי בעיקר באנטיביוטיקה).
לדוגמה, טיפול הבחירה בדלקת גרון על רקע סטרפטוקוקוס מקבוצה A הוא פניצילין (בישראל רפאפן).
תרזה מונצ'בה מרינובה (בבולגרית: Тереза Мончева Маринова; נולדה ב-5 בספטמבר 1973) היא אתלטית בולגריה בעבר.
היא אלופה אולימפית, אלופת העולם באולם, אלופת אירופה באולם ושיאנית העולם לנוער (הנוכחית 2012) בקפיצה משולשת.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסידני, אוסטרליה ב-25 באוגוסט 1996 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש לנוער של 14.62 מטר (השיא הנוכחי 2012).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה מרינובה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.34 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה מרינובה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.50 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000), זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.20 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.00 מטר) ואולנה גובורובה מאוקראינה (14.96 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.91 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה (14.85 מטר) ושיומב הארד מארצות הברית (14.19 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.58 מטר, אחרי לבדייבה שקבעה את תוצאה השנה בעולם (15.25 מטר) ופרנסואז מבנגו אטון מקמרון (14.60 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 2002 זכתה מרינובה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.81 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה מרינובה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.20 מטר.
מרינובה פרשה מספורט תחרותי בשנת 2008 זמן קצר לפני אולימפיאדת בייג'ינג.
אביה של מרינובה, מונצ'ו היה שיאן בולגריה בריצת 800 מטר ועדיין מחזיק בשיא בולגריה בריצת מייל.
אחיה, טסבטומיר, אף הוא אתלט מצטיין, בריצת 400 מטר.
ב-17 בפברואר 2011 נולדה בתה הבכורה, דרינה.
בשנת 2000 זכתה מרינובה בתואר ספורטאי השנה בבולגריה.
תרזה ברגנצה (בספרדית: Teresa Berganza; 16 במרץ 1933 – 13 במאי 2022) הייתה זמרת אופרה ספרדייה, שעשתה לה שם עולמי כסופרן/מצו סופרן במחצית השנייה של המאה ה-20. שמה נקשר ביותר לתפקידי רוסיני, מוצרט וביזה.
הווירטואוזיות הטכנית, המוזיקליות והנוכחות הבימתית כובשת הלב שלה זיכו אותה בהתפעלות המאזינים.
מריה תרזה ברגנצה נולדה במדריד.
היא למדה פסנתר ופיתוח קול בקונסרבטוריון של מדריד ובשנת 1954 זכתה שם לפרס ראשון בשירה.
הופעתה הראשונה בקונצרט הייתה במדריד בשנת 1955.
ברגנצה הופיעה לראשונה באופרה בתפקיד דוראבלה ב"כך עושות כולן" של מוצרט, בשנת 1957 בפסטיבל אקס־אן־פרובנס בצרפת.
באותה שנה הופיעה לראשונה בלה סקאלה, מילאנו ובשנה שלאחריה בגליינדבורן באנגליה (1958).
בשנת 1959 הופיעה ברגנצה בפעם הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בתפקיד רוזינה ב"הספר מסביליה" של רוסיני, תפקיד שהיה לאחד מסימני ההיכר שלה.
בשנת 1967 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בתפקיד כרובינו ב"נישואי פיגארו".
כזמרת רסיטלים, הופיעה ברגנצה לראשונה בקרנגי הול ב-1964. הרפרטואר הקונצרטנטי שלה כולל שירים ספרדיים, צרפתיים, גרמניים ורוסיים.
משנת 1957 עד 1977 הייתה ברגנצה נשואה למלחין והפסנתרן פליקס לאווילה, שותפה הקבוע להקלטות ולהופעות ואבי שלושת ילדיה, ביניהם הסופרן צ'צ'יליה לאווילה ברגנצה.
ברגנצה קיבלה, עם עוד שישה זמרים ספרדים, את פרס "נסיך אסטוריאס" לספרות ולאומנות לשנת 1991.
ב-1992 השתתפה ברגנצה בחגיגות הפתיחה של תערוכת "אקספו 92'" בסביליה ובחגיגות הפתיחה של המשחקים האולימפיים בקיץ 1992 בברצלונה.
ב-1994 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה המלכותית לאומנויות של ספרד.
היא לימדה שירה בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם המלכה סופיה (Escuela Superior de Música Reina Sofía), המשיכה לבצע מוזיקה של מלחינים ספרדים והעבירה כיתות אומן ברחבי העולם.
נפטרה בסן לורנצו דה אל אסקוריאל.
תרזה ברגנצה הופיעה בתשעה סרטי קולנוע מלבד ההסרטות של "הספר מסביליה" (1972); דון ג'ובאני של ג'וזף לוסי (בתפקיד צרלינה; 1979); "ורתר" ו"כרמן" (שניהם ב-1980), שיחקה גם כשחקנית מן השורה בדרמה המורכבת של פאטיניו, "אוקטביה" (2002); בסרטו הפופולרי של פול מקגיגאן, "החשבון"
משנת 2006, פרק בסדרת טלוויזיה ששמה לקוח מרומנסה מפורסמת לטנור מתוך הסרסואלה "דונה פרנצ'יסקיטה" מאת אמדיאו ויווס.
תרזה הקדושה מלוס אנדס (בספרדית: Teresa de Jesús de los Andes; 13 ביולי 1900 - 12 באפריל 1920) הייתה נזירה צ'יליאנית אשר הוכרה כקדושה בידי הכנסייה הקתולית (בספרדית נהגה שמה "תֶרֶסָה").
תרזה הקדושה נולדה בשם חואנה פרננדס דל סולאר (Fernández del Solar) למשפחה בת המעמד הבינוני בעיר סנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה, וכונתה בשם החיבה "חואניטה", השם בו היא מוכרת כיום.
כבר מגיל 6 סייעה בקביעות במיסה.
בשלב מוקדם בחייה קראה את האוטוביוגרפיה של הקדושה הצרפתייה תרזה הקדושה מליזייה, אשר הותירה את חותמה על חואניטה, שכבר הייתה אדוקה למדי, והביאה אותה לבחור בדרך חיים המוקדשת לשירות האל.
בגיל 14 בחרה במסדר הכרמליתי כייעודה והחלה לומדת את דרכו וקדושיו, וכן עמדה בקשר עם אם המנזר הכרמליתי בעיר לוס אנדס, כ-90 קילומטרים מסנטיאגו על הדרך בין סנטיאגו וולפראיסו.
בגיל 15 נדרה את נדר הבתולים, אותו חידשה שוב ושוב עד למותה.
ב-7 במאי 1919, כחודש לאחר שמלאו לה 19 שנים, הפכה חואניטה לנזירה במסדר הכרמליתי ואימצה לעצמה את השם "תרזה של ישו".
משפחתה לא התנגדה לייעוד בו בחרה לחייה, אולם העדיפה כי תרזה תשהה במנזר אחר מזה בו בחרה, קרוב יותר לסנטיאגו ונוח יותר למחיה.
תרזה את המנזר בו בחרה עקב סגנון חיים פשוט בו חפצה ועקב ת מה שחוותה מסירותן המוחלטת של הנזירות בנות המנזר.
את ימיה העבירה תרזה בתפילות וחיי סגפנות.
ביומנה כתבה כי "אני של אלוהים" והוסיפה "הוא יצר אותי והוא ראשיתי וסופי".
לקראת סוף של חייה הקצרים החלה תרזה בשליחות של הפצת הנצרות באמצעות כתיבת מכתבים.
בגיל 20 חלתה בטיפוס הבהרות ועברה ייסורים קשים.
באפריל קיבלה את סקרמנט המשיחה האחרונה ונדרה את נדריה האחרונים כדי להשלים את תהליך הכשרתה כנזירה, אך שבוע לאחר מכן, במהלך השבוע הקדוש, ב-12 באפריל, נפטרה תרזה, פחות משנה מיום כניסתה למנזר.
תרזה פופולרית למדי וכ-100,000 צליינים עולים לרגל אל קברה בלוס אנדס מדי שנה.
תרזה היא הקדושה הראשונה של צ'ילה וכן הכרמליתית הראשונה מחוץ לאירופה שהוכרזה כקדושה.
היא פופולרית במיוחד בקרב נשים ואנשים צעירים.
תרזה עברה ביאטיפיקציה ב-3 באפריל 1987 בסנטיאגו דה צ'ילה בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אשר ב-21 במרץ 1993 הכריז עליה כקדושה בהליך של קאנוניזציה שנערך ברומא.
תרזה מקרטחנה (בספרדית: Teresa de Cartagena; 1425 – ?) הייתה נזירה קתולית בספרד במאה ה-15, בת למשפחת מראנוס ואחת מחלוצות המחשבה הפמיניסטית בעולם.
הביוגרפיה המדויקת של תרזה לוטה בערפל, אך ידוע לנו כי הייתה נכדתו של שלמה הלוי מבורגוס, אשר המיר את דתו לנצרות ב-1390 ובת למשפחת סנטה-מריה-קרטחנה – משפחת המומרים בעלת ההשפעה הגדולה ביותר בספרד של ימי-הבינים המאוחרים.
לאחר שהוטבל לנצרות, נודע סבה בשם פבלו דה-סנטה-מריה, ובשנת 1412 הפך לבישוף של בורגוס.
בשנת 1440 הצטרפה תרזה למסדר הפרנציסקני בבורגוס כנזירה, אך נאלצה לעבור בין מנזרים שונים, בשל העוינות של חלק מחברי המסדר כלפי נזירים ונזירות בעלי עבר של מומרים.
בין השנים 1453–1459, איבדה את שמיעתה והפכה לחירשת, כנראה בעקבות מחלה.
תרזה כתבה את החיבור הראשון שלה Arboleda de los enfermos ("חורשת החלשים באמונתם"), שנים לאחר התחרשותה, ובחיבור היא מצביעה על החרשות כסוג של מתת-אל אשר אפשר לה לחיות בבדידות כמעט מוחלטת.
בהינתן לה השקט המוחלט, היה באפשרותה לשמוע את דברי-האל.
הטקסט כולו מופנה לקהל נשי, ובמהלכו פונה תרזה אל "הגברת החסודה", שהייתה כנראה חואנה דה-מנדוזה, אשתו של המשורר והפוליטיקאי הספרדי גומז מנריק (Gómez Manrique).
ה-Arboleda נקרא במיוחד בין הגברים אנשי המנזרים והמסדר (למרות ניסיונה של תרזה "לנטרל" את קוראיה הגברים), וזכה לביקורות צוננות: רבים הופתעו מעצם יכולתה של נזירה חרשת לכתוב, במיוחד מאחר שבאותן שנים, חרשות נחשבה בעולם הנוצרי כמקבילה לפיגור.
אחרים לא האמינו שאישה יכולה לכתוב ברמה כזו, והאשימו אותה בהעתקה (ואולי גם עברה כבת למשפחת מומרים, היה חלק מהעניין).
כתגובה לביקורות, כתבה תרזה את חיבורה השני Admiracion operum Dey ("הערצה לפעולות האל").
בהקדמה לספר, פונה תרזה שוב אל הגברת החסודה, ומסבירה כי אין שום סיבה שאלוהים, אשר נתן לגברים את יכולת הכתיבה, ימנע את אותה יכולת מן הנשים; העובדה שגברים מרגישים שהכתיבה טבעית להם, נובעת רק מן המסורת.
לימוד ותרגול הכתיבה לנשים, יוכיחו כי זו פעולה טבעית גם עבורן.
כהגנה על אשמת הפלגיאריזם, הצהירה תרזה כי אלוהים בלבד הוא הלוחש על אוזנה:
ב-Admiracion, מדגישה תרזה את כוחן של נשים ואת הטוהר, העומק והרוחניות דווקא בחייהן בבית, שהרי הפנימי תמיד נעלה על החיצוני, הטפל והלוחמני של הגברים.
תרזה דוחה את הטענה שהנשים הן מין חלש או נחות, ואף נותנת דוגמאות מכתבי הקודש (היא הייתה כנראה הראשונה שהשתמשה בדוגמה של יהודית, אשר הצליחה לחסל את האויב שצבא שלם של גברים לא יכול לו).
כתביה של תרזה נערכו על ידי המעתיק הספרדי פדרו לופז דל-טריגו, בשנת 1481. הוא גם זה שפרסם את זהות "הגברת החסודה", אך לא סיפר לנו אם תרזה עדיין הייתה בחיים בעת פרסום חיבוריה.
תרז מלאכי-קרול , (נולדה ב-1935) היא חוקרת תיאטרון ופרופסור חבר בגמלאות בחוג ללימודי התיאטרון ובחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית.
מחקריה עוסקים בקומדיה הצרפתית הקלאסית, בתיאטרון המודרני הצרפתי ובמקומו של התיאטרון בהיסטוריה של הרעיונות.
תרז מלאכי נולדה בלודז' שבפולין למשפחת רבנים ידועי שם מחסידות גור.
אביה, אברהם קרול, נולד בלודז' ב-1912, ואמה נולדה בוורשה ב-1913. תרז שרדה את מלחמת העולם השנייה בוורשה עם הוריה, ובפברואר 1947 עברה המשפחה לצרפת.
תרז גדלה בפריז, שם סיימה את בית הספר התיכון.
בסוף 1958 הגיעה בגפה לישראל.
היא התגוררה בירושלים ולמדה בחוג לצרפתית ובחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית.
בישראל פגשה את יונה מלאכי-אנגלרד, יליד פרנקפורט ב-1930, שהיה דוקטור למשפט בינלאומי פומבי, עובד מדינה וחוקר עד למותו ב-1972. הם נישאו ב-15 בספטמבר 1959, בשווייץ.
ב-1962 נולדה בתם היחידה, דפנה.
תרז מלאכי סיימה תארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית, ואת הדוקטורט קיבלה מאוניברסיטת סורבון, פריז.
היא לימדה מעל ארבעים שנה בחוג לצרפתית ובחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית.
בנוסף למחקריה, היא ביימה מחזות במסגרת האוניברסיטה: 'בדלתיים סגורות' מאת ז'אן-פול סארטר (1985), 'הרופא בעל כורחו' מאת מולייר, 'סלסטינה' מאת פרננדו דה רוחאס (1990), 'האורח' מאת אריק-מנואל שמיט (1995).
בשנת 2006 יצא ספרה האוטוביוגרפי "בין המילים" (ENTRE LES MOTS) שתורגם לעברית על ידי עידו בסוק בהוצאת כרמל, המספר על ילדותה ונעוריה באירופה בצל השואה.
תרז מלאכי היא בעלת עיטור ממשלת צרפת (LES PALMES ACADEMIQUES).
בין המילים, תרז מלאכי-קרול, תרגום: עידו בסוק, ירושלים, הוצאת כרמל, 2006
תרזה אנדרוז' היא שחיינית עבר אמריקאית.
אנדרוז נולדה בניו לונדון, קונטיקט.
היא התאמנה במועדון השחייה של צפון בולטימור (שני עשורים לאחר שהתאמנה במועדון, השחיין הגדול ביותר שהתאמן בו הוא מייקל פלפס.
בנוסף, התאמנו במועדון זה מדליסטיות אולימפיות נוספות: אניטה נול, בת' בוטספורד וקייטי הוף).
היא למדה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל והתאמנה תחת הדרכתו של רנדי ריס.
בטקס פרטי הציגה אנדרוז את מדליית הזהב לאחיה, על אומץ ליבו בהתמודדות עם שיתוק ארבעת גפיו כתוצאה מתאונת אופניים שבה נפגע, בהיותו בן 19.
כיום, משמשת אנדרוז דוברת של תאגידים, כנסים, קבוצות קהילתיות ובתי ספר.
היא סיימה תואר ראשון בטיפול ביצירה מאוניברסיטת פלורידה ובוגרת תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
היא התמחתה בטיפול בילדים החולים במחלות המטולוגיות ואונקולוגיות.