tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך לימודיו בישיבה יצא ללימודים ולעבודה.
בגיל 21 חתם על ביטול מעמדו כבן ישיבה.
הוא התחיל ללמוד במכון לב לקראת שירות כעתודאי, אך נשר מהמסלול ולא גויס.
למד פרסום ב-ACC תרצה גרנות והחל לעבוד כקופירייטר במשרדי פרסום.
במשך תקופה ניהל המשרד שבו עבד את זירת הפורומים של אתר בחדרי חרדים, וטוקר הקים וניהל באתר פורום ייעודי לשוק הפרסום.
ב-2007 התקבל לתפקיד עריכה זוטר בדסק החדשות של TheMarker, התקדם במערכת העיתון במשך השנים, שימש בין השאר סגן העורכת של מהדורת יום שישי של העיתון, והתמנה לכתב המדיה.
מאז פרסם תחקירים רבים בתחום זה.
באוקטובר 2020 מונה לכתב המקרו-כלכלה, והופקד על סיקור משרד האוצר ובנק ישראל.
בדצמבר 2022 הוצגו כתבות של טוקר אודות דוקטור יפעת בן חי שגב במהלך משפט נתניהו.
במאי 2019 פרסם בדה מרקר ידיעה כוזבת לפיה דסק העיתון היומי של מעריב ייסגר ושיפוטרו עובדיו.
ידיעה זו קיבלה פוש ועל אף שהתבררה ככוזבת לא הוסרה.
ביוני 2019 נתבע על סך מיליון שקלים מצד קבוצת ג'רוזלם פוסט המחזיקה במעריב.
בינואר 2024 בית המשפט השלום בתל אביב פסק כי "הכתב נתי טוקר פרסם כתבה שקרית, תוך סילוף מכוון ומגמתי, שאינה מתיישבת עם סטנדרטים של עיתונאות אחראית" וחייב אותו בתשלום פיצויים בסך 10 אלף שקלים.
בפברואר 2024 מעריב ערערה על גובה הפיצויים.
טוקר נשוי ליפעת, בתו של העיתונאי בני רבינוביץ, והוא גיסו של כתב הארץ אהרן רבינוביץ.
הוא בן דודם של מנחם וירח טוקר.
נתי חסיד (נולד ב-7 ביוני 1982) הוא ראפר, זמר-יוצר, שדרן רדיו ומוזיקאי ישראלי.
נתי חסיד נולד ב-7 ביוני 1982 בירושלים, וגם גדל ולמד בירושלים.
ב-2007 החל חסיד להנחות את תוכנית הרדיו "כבשה שחורה".
התכנית היא תוכנית רדיו שבועית בנושא מוזיקה שחורה.
ב-2011 הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, "מלך הפ'אנק".
שירי המיקסטייפ משלבים את סגנונות ההיפ הופ והפאנק.
בין האורחים במיקסטייפ ניתן למנות את איזי, סגול 59, לוקץ', טונה ושי 360.
ב-2014 הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, "שביזות יום א'".
ב-2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "זה מה יש".
האלבום הוא אלבום קונספט המתאר התפתחות של דמות מילד לגבר.
גיוס הכספים להפקת האלבום בוצע באתר הדסטארט.
השיר של חסיד "ילד גבר" הוא שיר הפתיחה של הסדרה "נבסו" והוא שימש בתור היועץ המוזיקלי של הסדרה.
ב-2020 הוציא את האוסף "להיטי הזהב" שכלל שירים מכל התקופות ורימיקסים שראו אור לראשונה.
ב-2023 נתי יצא עם המופע "נתי חסיד עושה ראפ" בו הוא מספר סיפורים מעוררי השראה משלבים שונים בקריירה שלו ושוזר פנימה את שיריו.
ב-2025 הוציא את המיני-אלבום "טופ 5" שנכתב, הופק מוזיקלית (על ידי שורפי) והוקלט על פני 24 שעות בלבד.
להיטי הזהב (2020, אלבום אוסף)
נתז נשימתי הוא ההגדרה לטיפות ממוימות זעירות המורכבות מרוק או ריר ונוזלים נוספים בדרכי הנשימה.
גודלי טיפות אלו נעים בין 5 ל-1,000 מיקרון.
טיפות גדולות (לרוב גדולות יותר מ-100 מיקרון) מספיקות ליפול על משטח כלשהו בטרם יתייבשו, אולם טיפות קטנות יותר נופלות לאט יותר והופכות במהירות בעודן באוויר לאירוסול.
נתז נשימתי יכול להיווצר במהלך נשימה, דיבור, עיטוש, שיעול או הקאה; קיימת גם דרך לייצרן בהליך רפואי.
מכיוון שהטיפות עלולות להכיל חיידקים זיהומיים או חלקיקי נגיפים, הן משחקות תפקיד חשוב בהעברת מחלות נשימה והדבקה.
נתז נשימתי כולל סוגים שונים של תאים (למשל תאי אפיתל ותאים של מערכת החיסון), אלקטרוליטים שנמצאים ברוק ובריר (כמו +Na+, K וכדומה), ולעיתים גם פתוגנים שונים.
טיפות זעירות שמתייבשות באוויר מלבד גרעין הטיפה עשויות להישאר בו לפרק זמן ממושך.
נתז נשימתי נוצר בדרכים שונות.
הוא נפלט מהגוף במהלך נשימה, דיבור, עיטוש, שיעול, שירה ועוד.
הוא מיוצר גם בהליכים רפואיים שונים כמו החייאה, צנרור קנה, ברונכוסקופיה וניתוחים.
נתז דומה יכול להיווצר בהקאה, ניקוי שירותים, משטחים רטובים ולחים, מקלחת או שימוש במי ברז או ריסוס מים אפורים למטרות חקלאיות.
בהתאם לשיטת הייצור של הנתז, הוא יכול להכיל גם מלחים, תאים וחלקיקי וירוסים.
במקרה של טיפות המיוצרות באופן טבעי, הן יכולות להיות מיוצרות במקומות שונים בדרכי הנשימה, דבר שעשוי להשפיע על הרכבן.
ייתכנו גם הבדלים בין אנשים בריאים וחולים מבחינת הרכב הנתז הנשימתי שלהם.
אופן הפליטה של הטיפות משפיע על מהירותן הראשונית והתנהגותן באוויר החיצון.
כפי שתואר בעקומת ולס, הנתז הגדול יותר מספיק ליפול על משטח לפני שהוא מתאדה, וטיפות קטנות מ-100 מיקרומטר יתאדו במהירות עוד לפני שינחתו על משטח.
לאחר שהטיפה מתאדה, מה שנשאר ממנה הוא האירוסול (גרעין הטיפה).
הטיפות יכולות לקיים אינטראקציה עם חלקיקים אחרים שאינם ממקור חי.
כשאנשים נמצאים במגע הדוק, נתז נשימתי שנפלט על ידי אדם אחד יכול להישאף על ידי אדם אחר.
טיפות גדולות מ-10 מיקרומטר נוטות להישאר באף ובגרון ואילו הקטנות יותר מסוגלות לחדור לדרכי הנשימה התחתונות.
חישובים הראו כי במהירויות משתנות בין 4 ל-15 קמ"ש, נתז נשימתי עשוי לנוע במרחק של עד 6 מטרים.
עם זאת, טיפות גדולות אינן יכולות להישאר באוויר לזמן רב ולרוב מפוזרות על פני מרחקים קצרים.
הבקטריולוג הגרמני הראה ב-1899 כי מיקרואורגניזמים בנתז נשימתי עשויים להעביר מחלות.
בתחילת המאה ה-20 המונח "נתז פליגה" שימש לתיאור טיפות שהן גדולות מספיק כדי לא להתאדות לחלוטין, ובעיקר אלו הגדולות מ-100 מיקרומטר.
הרעיון של פליגה בנוגע לטיפות כמקור מרכזי ווקטור להעברת מחלות היה בשימוש עד שנות ה-30, כש הבדיל בין טיפות גדולות לקטנות.
על שמו של ולס נקראת "עקומת ולס", המתארת את השפעת גודל הטיפות על התנהגותן ויכולתן לשאת מחלות.
צורה נפוצה להעברת מחלות היא על ידי נתז נשימתי המתפשט באוויר במהלך שיעול, התעטשות או דיבור.
העברת נתז נשימתי היא דרך נפוצה להעברת זיהומים בדרכי הנשימה.
ההעברה עשויה להתרחש כשהטיפות מגיעות למשטחים ריריים ורגישים כמו העיניים, האף והפה.
העברה שכזו יכולה להתרחש גם בעקיפין על ידי מגע במשטחים מזוהמים ולאחר מכן נגיעה בפנים.
וירוסים המופצים באמצעות העברת טיפות כוללים למשל את השפעת, חצבת, SARS-CoV-2 שגורם למחלת הקורונה ועוד.
גם זיהומים בקטריאליים ופטריות עשויים להיות מועברים על ידי נתז נשימתי.
עם זאת, מספר מצומצם של מחלות מועברות בהעברה אווירנית לאחר שהטיפה מתאדה והופכת לאירוסול.
הטמפרטורה והלחות בסביבה משפיעים על שרידותם של ביואירוסולים, מכיוון שככל שהטיפה מתנדפת והופכת קטנה יותר, היא מספקת הגנה פחותה לחומרים הזיהומיים שהיא עשויה להכיל.
באופן כללי, וירוסים עם מעטפת שומנית יציבים יותר באוויר יבש, אלו ללא מעטפת מותאמים לסביבה לחה יותר.
ככלל, נגיפים לרוב מותאמים לטמפרטורה קרה יותר.
במסגרות טיפוליות ננקטים אמצעי זהירות במטרה למנוע הדבקה במחלות, כמו בידוד החולה, הגבלת הובלת החולה מחוץ לחדר ושימוש בציוד מגן מתאים.
אמצעי הזהירות כלפי העברה טיפתית הם אחת משלוש קטגוריות של אמצעי זהירות המבוססים על סוג הזיהום שיש לחולה; שתי הקטגוריות האחרות הן מניעת מגע ומניעת העברה אווירנית.
עם זאת, פעולות שמייצרות נתז נשימתי כפי שצוין, עשויות להביא לפליטת נתז גדולה יותר שהופכת את אמצעי המיגון ללא יעילים מספיק.
בכלליות, אוורור יכול לשמש כאמצעי הגנה במידת מה נגד העברת מחלות.
עם זאת, אם האוויר לא מטוהר ומנוקה, הוא יכול להוביל להדבקה במקום אחר.
מסיכות כירורגיות יכולות לשמש לצמצום פליטת נתז נשימתי, הן עבור חולים והן עבור אנשי צוות רפואי.
במהלך התפרצות מגפת הסארס השימוש במסכות מסוג N95 הוריד את ההדבקה בקרב עובדי צוותים רפואיים.
בעוד מסכות כירורגיות משמשות להפרדה בין האף והפה של עוטה המסכה לנתז של אחרים, הן לא מיועדות לחסום כניסת טיפות קטנות מאוד כמו אלו שגורמות להעברה אווירנית של מחלות בשל הרווח שנוצר בין המסכה לבין הפנים.
נתי סיידוף (נולד בשנת 1957) הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי, אשר עשה את עיקר הונו מסחר ביהלומים והשקעות נדל"ן.
החל משנת 2019 מכהן כיושב ראש ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית.
נכון לשנת 2022 הוא בעל השליטה בחברת הנדל"ן שיכון ובינוי שנסחרת ב.
סיידוף נולד בשנת 1957 בישראל להורים ממוצא בוכרי וגדל בקיבוץ.
סיידוף סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) שם קיבל תואר ראשון בכלכלה.
סיידוף התחיל את הקריירה שלו כסוחר יהלומים.
בהמשך הוא ייסד בארצות הברית את חברת "קפיטל פורסייט אינווסטמנט" (Capital Foresight Investment) אשר עוסקת בהשקעות נדל"ן.
בתחילת שנת 2018 ניהל מגעים לרכישת השליטה בחברת התקשורת בזק, אך לבסוף נסג מעסקה זו.
בסוף שנת 2018 רכש את השליטה בחברת הנדל"ן "שיכון ובינוי" מידי חברת אריסון השקעות שבבעלות אשת העסקים שרי אריסון.
סיידוף תומך בעמותות פרו ישראליות.
הוא מכהן כסגן נשיא הארגון StandWithUs ואילו אשתו מכהנת כחברת הנהלה בארגון.
בנוסף לכך הוא מכהן כיושב ראש ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית ונאמן בהוועד היהודי-האמריקאי.
סיידוף נשוי לדבי ולהם שני ילדים.
הם מתגוררים בשכונה היוקרתית בל אייר שבמערב לוס אנג'לס, קליפורניה.סיידוף הוא צאצא של יצחק סיידוף אשר היה מנכבדי יהודי בוכרה בשכונת נחלת שבעה בירושלים וממיקימי בתי סיידוף.
נתח רשת הוא מכשיר מדידה המודד את פרמטרי הרשת של רשתות חשמליות.
באמצעותו ניתן לאפיין התקנים המחוברים בין הדקיו, כגון: מגברים, ערבלים, מסננים, דיפלקסרים, אנטנות וכבלי תמסורת.
נתחי רשת לרוב משמשים בעיקר במדידות בתדרים גבוהים.
תדרי הפעולה של המכשירים נעים בין 1Hz ל-1.5THz.
ישנם סוגים מיוחדים של נתחי רשת המסוגלים לכסות גם טווחי תדרים נמוכים יותר מ-1Hz.
נתחי רשת אלה יכולים לשמש למשל לניתוח יציבות של לולאות פתוחות או למדידת רכיבי שמע ואולטרה סאונד.
שני הסוגים הבסיסיים של נתחי רשת הם:
נתח רשת סקלרי (SNA) - מודד מאפייני משרעת בלבד
נתח רשת וקטורי (VNA) - מודד מאפייני משרעת ופאזה
VNA הוא סוג של נתח רשתות הנמצא בשימוש נרחב ליישומי תכנון RF.
נתח מסוג VNA נקרא גם לעיתים Gain-Phase Meter או נתח רשת אוטומטי.
נתח מסוג SNA זהה פונקציונלית לנתח תדרים (Spectrum Analayzer) משולב עם מחולל אותות מסונכרן (Tracking Generator).
החל משנת 2007, נתחים מסוג VNA מהווים את הסוג הנפוץ ביותר של נתחי רשת.
סוגים נוספים של נתחי רשת הם (microwave transition analyzer (MTA או (large signal network analyzer (LSNA, המודדים את המשרעת ואת הפאזה של התדר היסודי וכן של ההרמוניות שלו.
הארכיטקטורה הבסיסית של נתח רשת כוללת מחולל אותות, ערכת בדיקה, מקלט אחד או יותר וצג.
לרוב הנתחים מסוג VNA ישנם שני פורטים לבדיקה, המאפשרים מדידה של ארבעת פרמטרי S (שהם , , and ).
קיימים מכשירים המכילים יותר משני פורטים.
על מנת לבצע את מדידות, נתח הרשת זקוק לאות בדיקה.
מחולל אותות מסוגל לייצר אות כזה.
לנתחי רשת ישנים יותר לא היה מחולל אותות משלהם, אך הייתה להם יכולת לשלוט על מחולל אותות חיצוני (למשל דרך חיבור GPIB).
כמעט לכל נתחי הרשת המודרניים יש מחולל אותות מובנה.
נתחי רשת בעלי ביצועים גבוהים כוללים שני מקורות אות מובנים.
שני מקורות מובנים שימושיים עבור יישומים כמו בדיקת ערבל (mixer) כאשר מקור אחד מספק את אות ה- RF והמקור הנוסף את אות ה- LO או בדיקת אינטרמודולציות במגבר על ידי הזרקת שני אותות קרובים בתדר.
מערך הבדיקה לוקח את פלט מחולל האות ומנתב אותו למכשיר הנבדק, ואת האות הנבדק (העובר או המוחזר מהמכשיר) הוא מנתב למקלטים.
מערך הבדיקה לרוב מכיל פיצול של פלט מחולל האות לערוץ ייחוס.
בנתח מסוג SNA לרוב ערוץ הייחוס עובר לגלאי דיודה (מקלט) שהפלט שלה עובר ל- ALC (מנגנון הבקרה האוטומטי) של מחולל האותות.
הדבר מאפשר שליטה טובה יותר בפלט מחולל האותות ושיפור בדיוק המדידות.
בנתח מסוג VNA, ערוץ הייחוס עובר למקלטים והוא משמש כנקודת ייחוס לפאזה.
לצורך פיצול האותות משתמשים לרוב במצמדים כיווניים או במפצלי הספק.
המקלטים מבצעים את מדידות האותות.
לנתח רשת יש מקלט אחד או יותר המחוברים לפורטי הבדיקה שלו.
פורט הייחוס לרוב מסומן כ- R, ופורטי הבדיקה העיקריים מסומנים כ- A, B, C וכו'.
בחלק מהנתחים יהיה מקלט נפרד לכל פורט בדיקה, אמנם קיימים נתחים אשר חולקים מקלט אחד או שניים בין הפורטים.
מקלט פורט הייחוס R עשוי להיות פחות רגיש מהמקלטים המשמשים בפורטי הבדיקה.
עבור נתח מסוג SNA, המקלט מודד רק את משרעת האות.
מקלט כזה יכול להיות למשל דיודת גילוי הפועלת בתדר הבדיקה.
עבור נתח מסוג VNA, המקלט מודד את משרעת האות ואת הפאזה.
מקלט כזה זקוק לערוץ ייחוס (R) כדי לקבוע את הפאזה, כך ש- VNA זקוק לשני מקלטים לפחות אך לחלקם יהיו שלושה או ארבעה מקלטים על מנת לאפשר מדידה בו זמנית של פרמטרים שונים.
המידע על האותות הנקלטים במקלטים ותוצאות המדידות מעובדים ומוצגים על גבי צג לצורך ניתוח.
חלקם מוצגים בצורת נתונים וערכים וחלקם בצורה גרפית.
נתח הרשת מודד את מאפייניה של מערכת (רשת חשמלית) באמצעות הזרקת אות עירור ידוע למבואה, ומדידת תגובת המערכת לאותו האות.
נתח רשת וקטורי מודד את מקדמי הפיזור (פרמטרי S) של הרשת על ידי שידור אות גל רציף (CW) ידוע ומדידת האמפליטודה והפאזה שלו בפורטים הנבדקים.
מתוך יחס הגלים המתקבל בכל פורט הנתח מחשב את מקדמי הפיזור.
התרשים מציג את החלקים החיוניים של נתח רשת וקטורי טיפוסי עם 2 פורטים לבדיקה (VNA).
שני הפורטים של המכשיר הנבדק (DUT) מסומנים פורט 1 (P1) ופורט 2 (P2).
אל הפורטים מחוברים זוג מתאמים A1 ו- A2 אליהם מחוברים כבלים PC1 ו- PC2 בהתאמה.
אות הבדיקה נוצר על ידי מקור CW בתדר משתנה ועוצמתו נקבעת באמצעות מנחת משתנה.
חיבור המתג SW1 מגדיר את הכיוון שעובר אות הבדיקה דרך ה- DUT.
כאשר SW1 נמצא במצב 1 אות הבדיקה מתקדם לתוך ה- DUT דרך P1 וכך ניתן למדוד את הפרמטרים ו- .
כל המקלטים הם קוהרנטיים שכן הם חולקים את אותו מתנד ייחוס והם מסוגלים למדוד את משרעת אות הבדיקה ואת הפאזה בתדירות הבדיקה.
האותות המורכבים ביציאת המקלטים מוזנים למעבד אשר מבצע את העיבוד המתמטי ומציג את הפרמטרים והפורמט שנבחרו בתצוגת הפאזה והמשרעת.
כאשר SW1 נמצא במצב 2 אות הבדיקה מתקדם לתוך ה- DUT דרך P2 וכך ניתן למדוד את הפרמטרים ו- .
נתנאל (נתי) לנגרמן (נולד ב-20 בפברואר 2000) הוא עיתונאי ישראלי, שליח ערוץ עכשיו 14 לאירופה.
נולד בירושלים כאחד משלישייה, בן לפרופ' צבי לנגרמן, ראש המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר לימודיו בישיבת בני עקיבא בשדה יעקב התנדב לשנת שירות דרך גרעין צמר"ת בערד, שם עבד עם נוער בסיכון.
בדצמבר 2018 התגייס ליחידת דובר צה"ל, בה שירת כדובר חיל המשטרה הצבאית, וכראש תחום תקשורת חרדית.
עם שחרורו מצה"ל באוגוסט 2021 החל לעבוד ככתב לענייני בריאות של עכשיו 14. במאי 2022 קודם לתפקיד הכתב המדיני ולענייני חוץ של הערוץ.
בנובמבר של אותה השנה הודיע על התפטרותו, ובמרץ 2023 כתב כי יחזור לעבוד במשרה חלקית כשליח הערוץ באירופה.
לנגרמן מתח ביקורת על תנועת ההתנגדות לחיסונים בישראל, ועל ההתנגדות לחיסוני הקורונה בפרט.
בעקבות שורת פרסומים ותחקירים שערך אודות גורמים שונים בתנועה, הגיעו אליו עשרות מכתבי התראה לפני תביעת לשון הרע.
כמו כן, לנגרמן העיד שקיבל איומים שונים על חייו בעקבות הפרסומים, עליהם התלונן במשטרה - בהם מכתב שנשלח לביתו.
כמה מההליכים המשפטיים בעניינו התבררו בבית המשפט: תביעת דיבה שהוגשה נגדו בגין דברים שכתב על מתנגדי החיסונים נדחתה אגד צווים למניעת הטרדה מאיימת ומניעת פרסומים שביקשו נגדו פעילים מאותה הקבוצה - נדחה, ותביעות נוספות נדחו או נמחקו בשלבים שונים.
בעקבות תביעת לשון הרע נוספת שהוגשה נגדו עקב ציוץ בטוויטר הושגה פשרה ביולי 2023 במסגרתה הוא יפרסם הבהרה ויפצה את התובע ב-18 אלף ש"ח..
לנגרמן שהה באוקראינה בזמן הפלישה הרוסית למדינה במשך יותר מחודש; בנוסף, הביא תיעוד בלעדי מאזורי מלחמה כמו קוסובו, דרום סודאן, ועוד.
בדצמבר 2021 חשף לנגרמן כי שרת החינוך ויו"ר ועדת הקורונה ד"ר יפעת שאשא-ביטון קיימה סדרת התייעצויות מקצועיות בנושא ההתמודדות עם הנגיף עם מכחישי קורונה ומתנגדי חיסונים.
בעקבות הפרסום שיגרה שאשא ביטון ללנגרמן מכתב התראה לפני תביעת לשון הרע בו דרשה התנצלות ופיצוי של 288 אלף ש"ח.
בשנת 2022 פרסם לנגרמן שורת דרישות שהגיעו לישראל מאוקראינה, כמו קבלת פצועי מלחמה אוקראיניים לטיפול רפואי בשטחה, העברת מערכות לגילוי מוקשים, מערכות התראה, ועוד - שאכן קרו.
פרסום נוסף של לנגרמן בהתייחס לפלישה הרוסית לאוקראינה, נגע בסירוב של ראש הממשלה יאיר לפיד לבקר בקייב, על אף שקיבל שתי הזמנות, מכיוון שלדבריו "אין סיבה מספיק טובה" לכך.
הפרסום אושר על ידי נשיא אוקראינה בשנת 2023, כשטען שהזמין את ראשי הממשלה של ישראל שכיהנו בין 2022-2024 לבקר בארצו.
בזמן שסיקר את העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בשנת 2022, חשף חילופי האשמות קשים בין ראש הממשלה יאיר לפיד, מנכ"ל משרד החוץ אלון אושפיז וועד עובדי משרד החוץ.
בין השאר, מהפרסום של לנגרמן עלה כי הוועד, במסגרת סכסוך העבודה אותו הוא מנהל, ניסה לטרפד הוצאה של קלפיות הצבעה לבחירות בישראל לשגרירויות ברחבי העולם, דבר המהווה לכאורה עבירה פלילית.
לאחר הפרסום, שלח מנכ"ל משרד החוץ מכתב בהול לוועדת הבחירות המרכזית, במטרה למנוע את המהלך.
בשנת 2023 חשף כי ממשלת גרמניה מימנה אירועים המשווים בין השואה לנכבה הפלסטינית
במהלך מלחמת חרבות ברזל סיקר את הנעשה בגבול הצפון.
הוא רווק, יוצא בשאלה ומתגורר בפריז.
בתחבורה היבשתית, נתיב הוא חלק ממיסעה המיועד לשמש קו יחיד של כלי רכב כדי לשלוט ולהדריך נהגים ולהפחית סכסוכי תנועה.
לרוב הכבישים מהירים יש לפחות שני נתיבים, אחד לתנועה לכל כיוון, מופרדים על ידי סימון הנתיבים.
בכבישים מרובי נתיבים ובכבישים דו-נתיביים עמוסים יותר, הנתיבים מסומנים עם סימוני תנועה בכביש.
לכבישים המהירים העיקריים יש לרוב שני כבישים מרובי נתיבים המסומנים במפריד הנתיבים.
חלק מהכבישים הנושאים נפחי תנועה נמוכים הם ברוחב נתיב בודד בלבד.
כלי רכב הנוסעים בכיוונים מנוגדים חייבים להאט או לעצור כדי לעבור זה את זה.
באזורים עירוניים, הסמטאות לרוב ברוחב נתיב אחד בלבד.
כבישים עירוניים בנתיב אחד מיועדים לרוב תנועה חד-סיטרית.
במשך רוב ההיסטוריה האנושית, כבישים לא היו זקוקים לסימון נתיבים מכיוון שרוב האנשים הלכו או רכבו על סוסים במהירויות איטיות יחסית.
עם זאת, כאשר מכוניות, משאיות ואוטובוסים נכנסו לשימוש נרחב במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20, תאונות דרכים הפכו נפוצות יותר.
ההיסטוריה של סימון נתיבים קשורה לבנייה המונית של מכוניות.
בשנת 1906, הוקמה ועדת הכבישים הראשונה של מחוז וויין, מישיגן במאמץ להפוך את הכבישים לבטוחים יותר.
(הנרי פורד כיהן במועצת המנהלים בשנה הראשונה.) בשנת 1909 הורתה הוועדה על סלילת כביש הבטון הראשון (Woodard Avenue בדטרויט), והגתה את קו המרכז לכבישים מהירים ב-1911. לפיכך, יו"ר ועדת הכבישים דאז, אדוארד נ.
היינס, זוכה לזכותו כממציא סימון נתיבים.
הכנסת סימון הנתיבים כסטנדרט נפוץ קשורה לג'ון מקארול, רופא באינדיו, קליפורניה.
היא החלה להתנסות בצביעת קווים בכבישים בשנת 1917 לאחר שנהג משאית דחק אותה אל מחוץ לכביש המהיר בו נסעה.
לאחר שנים של שתדלנות מצד ד"ר מקארול ובעלי בריתה, מדינת קליפורניה אימצה רשמית מדיניות של צביעת קווים על הכבישים המהירים שלה בנובמבר 1924.
סימוני הנתיבים הראשונים באירופה צוירו במוקד תאונה בעיירה הקטנה סאטון קולדפילד ליד ברמינגהאם, אנגליה, בשנת 1921. הצלחת הניסוי הזה עשתה את דרכה לנקודות חמות אחרות והובילה לסטנדרטיזציה של סימון נתיב צבע לבן ברחבי הממלכה המאוחדת.
השימוש הראשון בגרמניה היה בברלין ב-1925, שם סימן צבע לבן גם נתיבים וגם שולי הכביש.
כאשר התקן עבור רשת האוטובאן החדשה נוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20, הוא הורה על שימוש בצבע שחור עבור קו האמצע עבור כל נתיב.
שחור נראה יותר על פני השטח הבהירים של הבטון.
עד 1939, סימוני הנתיבים הפכו לפופולריים כל כך עד שהם היו סטנדרטיים רשמית ברחבי ארצות הברית.
הרעיון של סימון נתיבים התפשט ברחבי העולם והפך לנפוץ ברוב הכבישים.
במקור, קווים צוירו באופן ידני עם צבע רגיל שדעך במהירות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הומצאו המכונות הראשונות לסימון קווים.
סימוני נתיבים צבועים, המציינים קו יחיד של כלי רכב לתנועה בתוך התנועה, משתנים מאוד ממדינה למדינה.
בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, הונדורס, פוארטו ריקו, איי הבתולה ונורווגיה, קווים צהובים מפרידים בין תנועה היוצאת לכיוונים מנוגדים ולבן מפריד בין נתיבים של תנועה הנוסעים באותו כיוון, אבל זה לא המקרה במדינות רבות באירופה.
סימון נתיבים הם לרוב קווים שצוירו על הכביש על ידי מסמני תנועה בכביש, שיכולה להתאים את רוחב הסימון בהתאם לסוג הנתיב.
נתנאל (נתי) לרנר (נולד ב-2 בספטמבר 1967) הוא ראש המועצה האזורית יואב מאז 7 ביוני 2023. לפני כן כיהן בשורת תפקידי ניהול בשלטון המקומי.
סבו היה איש ההגנה משה לרנר, יליד קמניץ פודולסק מאנשי העלייה השלישית שנרצח ביריות בתל אביב ב-1946.
בוגר תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
היה מרכז הנהגת דרום ותל אביב של הצופים.
בין 1999 ל־2012 שימש מנהל האגף המוניציפלי בעיריית חולון ועוזר ראש העירייה מוטי ששון.
ב-2012 התמנה לסמנכ"ל פיתוח וארגון בעיריית בת ים, וב-2016 התמנה לסמנכ"ל משאבי אנוש וארגון בעירייה.
ב-2018 התמנה לראש מינהל משאבי אנוש ורכש בעיריית ראשון לציון, וכיהן בתפקיד עד לפרישתו ב-2022 כדי להתמודד על ראשות המועצה האזורית יואב לאחר שראש המועצה, מטי צרפתי הרכבי, נכנסה לכנסת.
ב-2 במאי 2023 התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות המועצה, והוא התמודד מול שבעה מתמודדים.
אף אחד מהמועמדים לא קיבל 40% מהקולות, ולרנר העפיל לסיבוב השני ב-16 במאי מול תא"ל במילואים רונן דגמי מנגבה.
בבחירות אלו זכה לרנר בראשות המועצה ברוב של 54.9% מהקולות
נתן (נתי) גורסקי (נולד ב-1943) הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי לשעבר.
גורסקי נולד בפתח תקווה ובגיל שנתיים חלה בשיתוק ילדים.
עם פתיחת מרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן הצטרף לפעילות והשתתף מטעם המרכז בתחרויות צליחת הכנרת.
הוא היה פעיל בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ובסיף.
באליפות ישראל בסיף נכים לשנת 1966 זכה במקום השני.
ב התחרה בסיף בתחרות רומח ובתחרות חרב, בשתיהן לא העפיל לשלבי הגמר.
בשנות השמונים היה בין הראשונים בתחום ריקוד בכיסא גלגלים.
היה שחקן טניס שולחן והשתתף עד שנת 2019 בתחרויות אליפות ישראל לנכים.
גורסקי מתנדב בלשכות הייעוץ של המוסד לביטוח לאומי.
רואה חשבון במקצועו ומתגורר באבן יהודה.
נָתִי בַּיִת (נולד ב-1971) הוא סופר ומשורר ילדים ומתרגם ישראלי.
ספריו תורגמו לשפות שונות והופצו בפרויקטים חינוכיים.
נתי בית נולד בשם אנטולי בייצ'טוק בקייב שבאוקראינה הסובייטית.
אביו עבד כמסגר ואמו כמבקרת איכות באולפן להקלטת סרטים.
הוא עלה לישראל בבגרותו עם הוריו.
בית למד לשון עברית והוסמך לתואר באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כספרן בספריית חיל החינוך.
לאחר שהשתחרר עבד בספרייה המדעית באיכילוב.
בשנת 2010 הוציא לאור את הספר "אבא, אמא קרוסלה: שירי משחק".
מאז הוא פרסם ספרים, סיפורים ושירים לילדים, שחלקם שולבו בפרויקטים חינוכיים כמו ספריית פיג'מה, ותורגמו למספר שפות.
פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר לשנת 2022 על הספר "מהר מהר שלא נאחר".
נוח אפרוח ספרית פועלים 2024, ספריית פיג'מה 2025.
אגם הוצאה לאור 2024, הספר נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשפ"ו.
אורי ומלך החושך: ספרית פועלים 2023, Kalaniot Books 2024 .
מעשה בכיסא ספריית פיג'מה 2019, ספריית פועלים 2021, PJ Library 2022 - הספר תורגם לאנגלית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ורוסית.
נשיקה באף: שירי פינוק ומשחק מודן 2012.
אבא, אמא, קרוסלה, שירי משחק מודן 2010.
ראפלס והחתלתולים הפיצ-פיצ-פונים, דייוויד מלינג, אגם 2025.
ראפלס והמעיל האדום-אדום, דייוויד מלינג, אגם 2025.
דביבון ופרפר, אלכסנדר רוזנשטרום, בית הוצאה לאור אוגוסט 2024.
ברוכים הבאים לעולם, ג'וליה דונלדסון, אגם 2023.
אני כלב!, פיטר בנטלי, עם עובד 2022.
סיפורים ושירים נבחרים בעיתונות ילדים
ילדה מסוג אש פרק בסיפור לחנוכה, מוסף ספרים של ישראל היום 2024.
מיקה סורגת אותיות וילדים 2024.
רותם והמפלצת אותיות וילדים 2023.
מרד בגינה אדם צעיר 2022.
ציידת הדובים אדם צעיר 2021.
ממש לא כאילו הפנקס 2017.
נְתִיב הַל"ה (קרי: נתיב הלמד-הא) הוא קיבוץ בעמק האלה, מדרום לעיר בית שמש, על כביש 375. הקיבוץ שייך למועצה אזורית מטה יהודה.
הקיבוץ הוקם בתאריך 16–17 באוגוסט 1949 על ידי יוצאי פלוגה ד' בגדוד העמק מחטיבת יפתח של הפלמ"ח (גרעין פל"ד, תל כף – הכשרת עין חרוד בית השיטה).
אליהם הצטרפה קבוצה של ניצולי שואה מפולין וגרמניה, שעברו הכשרה בבית השיטה במסגרת עליית הנוער.
הקיבוץ הוקם על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד על אדמות הכפר הערבי בית נטיף, שנכבש על ידי חטיבת הראל במבצע ההר, וננטש.
הוא קרוי על שם מחלקת הל"ה, שניסתה להגיע לגוש עציון המנותק, וכל לוחמיה נפלו בקרב.
בתחילה קראו לעצמם חברי הקיבוץ "קבוצת פלד" (ראשי תיבות: פלוגה ד') ובשילוב עם שם הכפר הערבי - "פלד - בית נטיף".
בספטמבר 1949 החליטה ועדת השמות הממשלתית להחזיר לנקודה את שמה העברי מתקופת בית שני ולקרוא לקיבוץ "בית נֵֵטֶף".
בעקבות בקשתם של הורי מחלקת הל"ה, שביקרו בקיבוץ ביום השנה השני לנפילת המחלקה, הוחלף שמו ל""נתיב הל"ה".
השינוי הוכרז בטקס רשמי ביום השנה השלישי לנפילת המחלקה.
המילה 'נתיב' בשם הקיבוץ משמרת את שמו של הכפר בית נטיף.
טקס העלייה על הקרקע לנקודת הקבע וקריאת הקיבוץ בשם "נתיב הל"ה", נערך ב-11 בינואר 1951. בטקס נכחו הורי מחלקת הל"ה.
ראובן מס נאם בשם ההורים, והסופר והמשורר פוצ'ו מטעם מייסדי הקיבוץ.
על ראש הגבעה שמעל הקיבוץ ניטעו 35 עצי ברוש בשתי שורות ובחצי קשת לזכר 35 הנופלים.
ביולי 1953 צורף הקיבוץ למועצה האזורית "עציונה" שהוקמה באותה עת ואיגדה את יישובי האזור (אחר כך קיבלה את השם "מועצה אזורית האלה" וב-1964 מוזגה לתוך מטה יהודה).
חבר הקיבוץ, אהרן הראל, נבחר לתפקיד ראש המועצה.
בשנים הראשונות לאחר הקמתו היה הקיבוץ יישוב ספר מול הגבול הירדני, וסבל מפעולות של מסתננים וחילופי אש.
התקרית החמורה ביותר אירעה ביולי 1954, כאשר אש נפתחה על שלושה חברי הקיבוץ מהצד הירדני, בשעה שעבדו בשדות הקיבוץ סמוך לגבול.
מדינת ישראל הגישה תלונה למועצת הביטחון על התקרית.
במהלך חקירת התקרית טען הצד הירדני כי השלושה עברו את קו הגבול, עיבדו אדמה בצד הירדני, והמשיכו להתקדם בתוך שטח ירדן למרות האזהרות.
ב-27 בינואר 1955 נערך טקס הסרת הלוט מעל האנדרטה לל"ה שהוקמה ליד הקיבוץ.
בטקס נכחו יגאל אלון, חיים הרצוג ונציגי ההורים.
במקום נערך טקס זיכרון מאז מדי שנה.
בשנת 1960 ויתר הקיבוץ על חלק מהשטחים החקלאיים שהוקצו לו, לטובת המושבים נווה מיכאל (במקור רוגלית) ואביעזר שהוקמו ב-1958.
באוגוסט 1961 הושלמה הקמתו של בית תרבות, בתכנון האדריכל חנן הברון, שהוקדש לזכר הל"ה.
בשנת 1962 הקים עתי יפה, ביולוג ומחנך חבר הקיבוץ, גן בוטני במרכז הקיבוץ.
במהלך השנים התרחב הגן בהדרגה והפך לאוסף טבע גדול וייחודי, בשטח של כ-.
במשך השנים קלט הקיבוץ גרעיני נח"ל, מרביתם בוגרי המחנות העולים, וכן קבוצות עולים מארגנטינה וברזיל.
בקיבוץ פעלה בשנים 2002–2006 המכינה הקדם צבאית "נחשון" - המדרשה הישראלית למנהיגות חברתית, שלפני כן ישבה ביישוב הקהילתי ניל"י ומהקיבוץ עברה למצודת יואב.
בשנת 2003 הוחלט בקיבוץ על מעבר למתכונת של קיבוץ מתחדש במסגרתו הופרטו חלק מהשירותים ובהמשך הופרטו כלל השירותים.
עם זאת הקיבוץ מקיים מנגנון ערבות הדדית בין חבריו.
בשנת 2007 הוקם בקיבוץ כפר האמנות האקולוגי של להקת המחול ורטיגו, ביוזמת הכוריאוגרפית והמנהלת האומנותית של הלהקה נעה ורטהיים.
בספטמבר 2014 הוקם בית הספר סאדברי עמק האלה, תחילה בגבעת ישעיהו, ונכון ל-2017 פועל בקיבוץ נתיב הל"ה, ויש בקהילתו כ-60 תלמידים.
לקיבוץ רפת משותפת "רפת יהודה" עם הקיבוצים צרעה וצובה, פעילות חקלאית ענפה הכוללת גידולי שדה כמו: חמצה, פלפלת, חמניות ועוד מגוון של גידולי שדה; כרם ומטעי שקדים; הקיבוץ מחזיק גם שטחים חקלאיים רבים באזור קריית גת שבהם מתבצעת פעילות חקלאית ענפה, בקיבוץ גם קיים תאגיד נוי ופעילויות נוספות.
בקיבוץ ממוקם "יקבי עמק האלה", שהוקם בשנת 2001, ובבעלות משותפת של מספר משקיעים.
הכרמים של היקב ניטעו בשנת 1998 בשלושה מוקדים: עמק האלה, סמוך לקיבוץ נתיב הל"ה ומושב נס הרים.
ביקב מיוצרים מעל 300 אלף בקבוקים בשנה, מחציתם נמכרים לשוק המקומי בישראל ומחציתם לייצוא.
בשנת 1970 הוקם בקיבוץ מפעל אלקטרוניקה - תנ"ה (תעשיות נתיב הל"ה) ביוזמת חבר הקיבוץ מאיר ויזל, במטרה לספק מקור פרנסה נוסף, מאחר שענף החקלאות לא סיפק הכנסה מספקת.
המפעל החל את דרכו כמפעל לזיווד אלקטרוני בקבלנות משנה ועד אמצע שנות ה-70 עבדו בו 15 חברים.
כדי להבטיח הכנסה קבוע ויציבה במפעל, הוחל בחיפוש אחר מוצר אותו יכלו לייצר ולשווק כמוצר מדף.
בשנת 1975 רכשה תנ"ה את חברת "קור", מפעל לייצור מכשירים לקירור משקאות, ובשנת 1978 החל המפעל לפתח מכשיר טיהור מים ביתי - תמי 3, באמצעות שיתוף מומחים מהטכניון, שהציעו לתנ"ה טכנולוגיה חדשנית לטיהור מים.
במהלך השנים מכר הקיבוץ את רוב מניות המפעל למשקיעים שונים, אך המשיך להחזיק בכשליש מהבעלות.
ביולי 2009 רכשה חברת שטראוס את מלא הבעלות בחברת תנ"ה לפי שווי של 325 מיליון שקל.
הקיבוץ החליט להעביר לחברים רק חלק מהתמורה ממכירת החברה.
מהסכום שקיבל הקיבוץ לאחר ניכוי מס שהסתכם ב-90 מיליון שקל.
45 מיליון שקל מהתמורה הפריש הקיבוץ לצבירת פנסיה לחבריו, 10 מיליון שקל יועדו להקמת קרן לעזרה הדדית ושיקום תשתיות וכ-30 מיליון שקל חולקו לחברים.
נתיב אווירי הוא רצועה צרה ומאורכת במרחבי האוויר שמעל לכדור הארץ, אשר נקבעה בידי רשויות פיקוח התעופה, המקומיות והבינלאומיות, כנתיב לתנועת כלי טיס מנקודה לנקודה.
כלי טיס טסים במרחב תלת־ממדי - "השמים".
עם התרבות כלי הטיס במהלך המאה ה-20, הוגדרו נתיבים אוויריים ואזורים אוויריים שונים על מנת ליצור סדר בתנועה האווירית הרבה ולמנוע תאונות.
אזורים ונתיבים אוויריים מורכבים מנפח אווירי, הכולל גובה מזערי ומרבי מעל פני הים (במינוח מקצועי מקובל - מעפ"י או QNH) או מעל פני השטח (מעפ"ש), ותיחום גאוגרפי.
במקומות מסוימים, ולכלי טיס מסוימים, יש אזורי טיסה שמותר לטוס בהם חופשי - בלי לשמור על נתיב מסוים (למעשה אין "כביש", רק אזור).
אזורים אלו משמשים לאימונים או לטיסות כיף שונות.
נתיבים אוויריים בדרך כלל משמשים לתעבורה - להגיע מנקודה A לנקודה B.
הנתיבים האוויריים מתחלקים לנתיבים של טיסת ראייה (VFR - VISUAL FLIGHT RULES) ולנתיבים לטיסת מכשירים (IFR - INSTRUMENT FLIGHT RULES).
נתיבי טיסת ראייה מחייבים את צוות תא הטייס להיות בקשר עין עם הקרקע במשך כל זמן הטיסה.
הניווט בטיסה כזו מתבצע באמצעות זיהוי של נקודות על מפה.
למשל, בנתיב האוויר שבין חיפה לתל אביב טסים המטוסים על קו חוף, ומזהים את תוואי הקו ואת הערים הגדולות לאורכו - חיפה, חדרה, נתניה ותל אביב.
טיסת ראייה יכולה להיות מבוקרת בבקרת מכ"ם או לא מבוקרת, ואז היא באחריות מלאה של צוות המטוס לטיסה על-פי הנהלים.
בתנאי מזג אוויר קשים, שבהם קשה לראות את הקרקע מתחת למטוס או לפניו, חייבים לעבור לטיסת מכשירים, או לחלופין, אם אין במטוס מכשירים מתאימים, לטפס לגובה שמעל לעננים (טיסה בתוך עננים מסוכנת), ולטוס לפי הוראות בקר (למשל - ימינה 90 מעלות), עד שנוצר קשר עין מחודש עם הקרקע.
בהיעדר קשר עין עם הקרקע, וללא הכוונה - קיימת סכנת התנגשות בהרים, למשל.
נתיבים אלו תמיד מבוקרים בבקרת מכ"ם.
בטיסת מכשירים מטיס צוות תא הטייס את המטוס לנקודות במרחב בעזרת עזרי ניווט.
עזרי ניווט הם מכשירים שנמצאים בנקודות שונות ומשדרים אות תמידי, שכל מטוס בעל מכשיר מתאים מסוגל לקלוט ולפענח אותו, וגם להצליב מידע מכמה מכשירים.
בטיסה מסוג זה אין הכרח להביט בקרקע ולזהות את נתיב הטיסה בעין.
לכן כשיש עננים שלא מאפשרים לראות את הקרקע, או בטיסה מעל ים (חלק ניכר מן הטיסות הבינלאומיות) יש לטוס ב"טיסת מכשירים".
גובהם של נתיבי אוויר מתוכן בהתאם למכשולים שיש בשטח (אנטנות, הרים), וכן בהתאם לסוג המטוסים שטסים: מטוסי נוסעים יטוסו גבוה יותר, ובהתאם ליעדי הטיסה הקיימים.
נְתִיב הָעֲשָׂרָה הוא מושב בצפון-מערב הנגב, המשתייך לתנועת הצופים.
הוא משתייך למועצה האזורית חוף אשקלון, והוא הדרומי ביותר מבין יישוביה.
במושב מתגוררים 892 איש (נכון לסוף שנת 2019).
המושב קרוי על שמו של נתיב העשרה שפונה מחבל ימית, אשר בעצמו נקרא על שמם של הרוגי אסון מסוק העשרה בשנת 1971 מצפון לאל-עריש.
ב-7 באוקטובר 2023, חמאס ביצע טבח במושב.
ראשיתו של המושב בשנת 1973. בשנה זו הוקם המושב נתיב העשרה כהתיישבות בחבל ימית, ובפינוי חבל ימית הוא נהרס, והוקם מחדש במקומו הנוכחי בשנת 1982. טרם הקמתו מחדש של היישוב במקומו הנוכחי נשקלו סביבותיהם של היישובים באר טוביה ופלמחים כאזורי התמקמות חדשים ליישוב.
בשנה זו עלו 70 משפחות מחבל ימית על הקרקע בגבעה הצופה לים מרחק 2 ק"מ דרומית ליד מרדכי.
כל משפחה קיבלה משק חקלאי והיישוב החדש הוכר כאגודה חקלאית.
בשנות התשעים הוכשרו קרקעות לכ-70 משקים נוספים (ללא קרקע חקלאית) על מנת לספק מגורים ל"בנים ממשיכים".
כיום, רק קרוב למחצית ממשפחות אלו עוסקות בחקלאות (כגון גידול פרחים, ירקות ותבלינים) שנועדו הן לייצוא והן לשוק המקומי.
בעקבות החלטה להרחיב את היישוב הוכשרה הקרקע מסביבו להרחבה, ובמסגרתה נעשו עבודות להעתקת גדר, סלילת שביל ביטחון וכביש היקפי ונטיעת יער בין היישוב לגבול עם עזה.
כמו כן הוקמו ביישוב גם מאגר מים, פארק ומצפור על ידי קק"ל.
עם סיום העבודות הוצעו למכירה 71 מגרשים המיועדים לבנייה עצמית של בני ובנות המשפחות ביישוב.
המגרשים, בני חצי דונם כל אחד, הוקמו על גבעה שצופה אל בית חאנון, נמכרו תמורת כרבע מיליון שקלים, ונרכשו ברובם על ידי בני המייסדים.
המכירה הסתיימה ברובה בשנת 2017 ובניית השכונה החלה באותה השנה.
סביב נתיב העשרה משתרעים כ-6,000 דונמים של חול.
במאי 2019 פורסם כי משרד האנרגיה מתכנן לנצל חמישה מיליון מטרים מעוקבים מן החולות הללו למטרות כרייה.
תושבי היישוב הגישו התנגדות לתוכנית, שכן לטענתם הכרייה תעכב בשנים רבות את האפשרות להשתמש באותם שטחים לצורכי חקלאות.
בנוסף ציינו כי מדובר באחד מגושי החולות האחרונים במישור החוף בו חיים עדרי צבאים ומכרסמים ייחודיים למזרח הים התיכון, המסוגלים לחיות רק בחולות, כגון כוח אפור, ירבוע מצוי וגרביל החוף.
בסך הכל, חיים באזור נתיב העשרה 15 מיני בעלי חוליות הנמצאים בסכנת הכחדה.
מקור השם הוא אירוע שהתרחש ב-8 ביולי 1971 בו מסוק יסעור של חיל האוויר טס ליד אל עריש כשעל סיפונו ארבעה אנשי צוות אוויר ושישה חיילי יחידת לוחמה אלקטרונית ששבו ממשימה מבצעית.
השם בא להנציח את עשרת ההרוגים:
סגן יחיאל ("צ'יכו") עמית (הירשמן)
סגן דוד דב תמיר (כצנלסון)
ערב יישומה של תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בקיץ 2005, העלתה הרשות הפלסטינית תביעות טריטוריאליות על שטחים "כבושים" מצפון וממזרח לרצועת עזה, בתוך שטח מדינת ישראל.
בשטחים אלה נכלל בין היתר גם היישוב נתיב העשרה.
מאז נסיגת צה"ל מרצועת עזה במהלך אוגוסט וספטמבר 2005, היישוב מהווה מטרה לרקטות קסאם ופצצות מרגמה, וכן לירי נק"ל ומטענים מצד ארגוני טרור ברצועת עזה.
רקטת קסאם שפגעה בבית ביישוב ב-14 ביולי 2005 גרמה למותה של דנה גלקוביץ', בת 22. ב-18 במרץ 2010 נהרג מרקטת קסאם פועל תאילנדי שעבד ביישוב.
בדצמבר 2012 יצא חמאס בתביעה טריטוריאלית דומה להתבטאויות הרשות הפלסטינית בעבר.
סגן ראש ממשלת החמאס, זיאד זאזא, ציין בריאיון לסוכנות הידיעות הפלסטינית "ספא" כי ממשלת חמאס אינה מקבלת את קו הגבול הקיים כיום בין רצועת עזה לישראל, והיא דורשת נסיגה ישראלית לקו הפסקת האש משנת 1949 ("הסכם רודוס").
על פי הפרשנות הפלסטינית שטח רצועת עזה צריך להיות גדול יותר בכ-200 קמ"ר בתוך שטח ישראל.
גם במבצע צוק איתן ב-2014, נהרג פועל תאילנדי ביישוב, ובמבצע שומר החומות ב-2021, נהרג חייל צה"ל כתוצאה מירי טיל נ"ט.
בטבח שבעה באוקטובר חדרו שלושה מחבלים למושב באמצעות מצנחי רחיפה ממונעים, השתלטו עליו, רצחו 17 מתושביו (3 נוספים נרצחו בעת שהותם מחוץ למושב).
לאחר טיהורו ממחבלים, פונה המושב והוכרז שטח צבאי סגור.
הנצחת נרצחי הטבח בנתיב העשרה
בחודש יוני 2024 חנכו תושבי נתיב העשרה גינה של עצי זית לזכר 20 נרצחי המושב.
הגינה ממוקמת בקצה הדרומי של היישוב על גבול רצועת עזה בין החומה החיצונית לחומה הפנימית .
במרכז הגינה דגל ישראל עם תורן בגובה של בגובה 53 מטרים.
ליד כל עץ זית שם של בן היישוב שנרצח ב-7 באוקטובר 2023 על ידי החמאס.
נְתִיב הַגְּדּוּד הוא התנחלות ומושב חקלאי בבקעת הירדן השייך לתנועת המושבים הנמצא בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן, 20 ק"מ צפונית ליריחו.
מקור השם בגדוד העברי ה-38 שלחם באזור נגד הטורקים במלחמת העולם הראשונה, בחלקו המזרחי של "קו שתי העוג'ות".
בעת תכנונו נודע היישוב באופן זמני כ"פצאל ג'".
היישוב הוקם באפריל 1975 ועד להכשרת הקרקע השתכנו חברי המושב במעלה אפרים.
במאי 1977 עבר למקומו הנוכחי.
באוקטובר 1977 היו במושב 17 משפחות שהשתייכו לשתי קבוצות שהיו חלוקות על האופי הרצוי של המושב.
באותה עת נבנו ביישוב 30 בתים נוספים לקליטה נוספת.
לטענת חברים במושב, תוכנית האוטונומיה במסגרת שיחות השלום עם מצרים טרפדו את אכלוסם.
בינתיים המושב התדרדר לחובות כבדים.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו החלו חלק מהתושבים לדבר על פינוי המשפחות ואף על הסדר פינוי עם פיצויים, בעוד אחרים התעקשו שיש להישאר ביישוב.
היישוב נותר דל אוכלוסין ונכלל ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות.
בתחילת 2013, עם הגעתו לגודל של 87 חברים ב-44 בתי אב, הוא הומלץ להסרה מהרשימה.
מרבית התושבים עובדים בחקלאות, בין היתר בגידול ירקות לייצוא, כרם, תאנים ופרחים, וכן בייצור חשמל שמקורו באנרגיה סולארית.
במושב מגדלים עצי ארגן שמזרעיהם מפיקים את שמן הארגן שמיוחסות לו תכונות רפואיות וקוסמטיות.
אתר יישוב מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א התגלה מדרום ליישוב הכולל שרידי מבנים, שלדים רבים, כלי צור, כלי אבן, כלי עצם, תכשיטים וצלמיות.
באתר נמצאו 28 שלדים, רובם במצב השתמרות גרוע.
באחד המבנים נמצאו שלוש גולגולות של גברים מתחת לרצפה.
הקבוצה כללה גם שלדי ילדים שנקברו עם הגולגולת.
הבוגרים ברובם נקברו בקבורה משנית בלא גולגולת.
בין הבוגרים מספר הגברים היה גדול ממספר הנשים.
נְתִיב הַשַּׁיָּרָה הוא מושב ב ממזרח לנהריה בסמוך לקילומטר ה-66 בכביש 70, השייך למועצה אזורית מטה אשר.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מכורדיסטן, איראן ועיראק ונקרא בתחילה רבסיה, על שם הכפר הערבי הסמוך, ע'אבסייה, שהמושב הוקם על אדמותיו.
לקראת סוף 1950 ניתן לו השם דוֹבֶא, שפירושו: שפע.
בשנת 1953 הצטרפו למושב לוחמי פלמ"ח שעזבו את משגב עם.
המצטרפים היו יוצאי מדינות שונות, כך שהמושב נודע בבליל השפות שדיברו בו.
בסוף שנת 1955 חובר המושב לרשת הטלפון.
בשנת 1958 הוחלף שם המושב לנתיב השיירה, לזכר שיירת יחיעם שהותקפה באזור המושב.
שינוי השם אושר בהמשך על ידי ועדת השמות הממשלתית.
על חוויות הילדות במושב כתבה הסופרת חדוה נוה, בת המושב, בספריה.
בסמוך למושב נמצא אתר ההנצחה לשיירת יחיעם.
בשנת תשע"ה (2015) התמנה הרב משה פינטו מישיבת מרכז הרב ומתלמידי הרב יעקב שפירא והרב רוזן לרב המושב.
נתיב אקספרס – תחבורה ציבורית בע"מ היא חברה ישראלית, המפעילה קווי תחבורה ציבורית בגליל, מטרופולין חיפה ואזור בית שמש.
עד 2015 החברה הפעילה קווים גם בזכרון יעקב, קריית טבעון, יקנעם עילית והעמקים (בעבר הפעילה את חלקם באמצעות חברת הבת "אומני אקספרס", וכיום הכל מוזג לחברה).
החברה בבעלות מלאה של חברת הנסיעות והתיירות נצרת של משפחת עפיפי.
החברה נוסדה בראשית שנת 2001, לקראת פתיחת שוק התחבורה הציבורית בארץ לתחרות.
היא הייתה חברת התחבורה הציבורית הראשונה לפעול במסגרת הרפורמה, כאשר השירות באזור נתניה–חדרה נחנך ב-31 בדצמבר 2001. השירות של החברה באזור צפת–מעלות–נהריה נחנך ב-28 בינואר 2002. בנוסף לנסיעות תחבורה ציבורית רגילות, לחברה אישור להפעלת נסיעות מיוחדות.
בשנת 2005 הייתה החברה מעורבת בסכסוך העבודה של חברת "מטרודן" בבאר שבע, כאשר ב-14 במרץ 2005 החליט בג"ץ בהרכב בן שלושה שופטים, בראשות הנשיא אהרן ברק, לקבל את עתירת עיריית באר שבע ולאפשר לחברת האוטובוסים "נתיב אקספרס" להפעיל חלק מהקווים אותם השביתו נהגי "מטרודן" במשך יותר ממאה ימים.
בשנת 2009 נתיב אקספרס החלה להפעיל קווים המקשרים בין נתניה, הרצליה ותל אביב, לאחר שמשרד התחבורה החליט לערוך רפורמה בקווים אלה.
בנוסף, החברה הציבה מכונות כרטוס לכרטיס החכם "רב-קו", הפועל גם בשאר חברות התחבורה הציבורית בארץ.
ביולי 2013, רכשה חברת קרסו מוטורס 50% מהבעלות בחברה, לפי שווי של 93 מיליון שקל.
במרץ 2016 מכרה קרסו מוטורוס את חלקה חזרה למשפחת עפיפי.
ב-2014 סיימה החברה את הפעלת קווי אשכול נתניה–חדרה וקווי האשכול הועברו לחברת קווים, במקביל החלה להפעיל קווי אוטובוס בינעירוניים מהעיר צפת ואליה, בנוסף לקווים העירוניים.
וכן קווים בינעירוניים נוספים בעיקר עבור המגזר החרדי בין השאר בעפולה, כרמיאל, רכסים, זכרון יעקב, בית שמש, ירושלים ובני ברק.
בנוסף לשירות בערים נהריה, עכו, מעלות וישובים נוספים בגליל.
בתחילת חודש יולי 2018 החברה סיימה את פעילותה באשכול נתניה–תל אביב, לאחר הפסדה במכרז לחברת מטרופולין אשר זכתה במכרז להפעלת אשכול "שרון–חולון מרחבי", אשר קווים אלה נכללו במכרז.
ביוני 2019 זכתה החברה יחד עם "בורסה" הטורקית במכרז להפעלת הרכבלית בחיפה והן הקימו את חברת כבל אקספרס לצורך הפעלת הרכבל.
באוקטובר 2020 זכתה החברה בהפעלת קווי בית שמש במקום חברת סופרבוס.
חברת הבת של נתיב אקספרס, "בית שמש אקספרס" החלה לפעול ביולי 2021.
בספטמבר 2024, קיבלה החברה אישור ממשרד התחבורה להפעלת קו אוטובוס אוטונומי בנהריה, לראשונה בישראל, בשיתוף פעולה עם חברת הראייה הממוחשבת הישראלית "Imagery".
החברות ערכה ניסויים במיזם משותף למשרד התחבורה ולרשות החדשנות.
לחברה שתי חברות ייעודיות, בית שמש אקספרס שמפעילה את התחבורה הציבורית בבית שמש וכבל אקספרס שמפעילה ומתחזקת את הרכבלית בחיפה.
כמו כן בעבר פעלה גם חברת אומני אקספרס.
נתיב הכף (בפורטוגזית: Rota do Cabo) הוא הנתיב הימי בין ההמיספירה המערבית להמיספירה המזרחית, אשר בו מקיפים כלי שיט את כף התקווה הטובה, בקצה הדרומי של יבשת אפריקה.
חנוכתו של נתיב הכף נזקפת לזכותם של יורדי ים פורטוגזים, הודות לניסיון שצברו בהפלגה בלב האוקיינוס האטלנטי, תוך היעזרות בתורות הניווט והשיט שפותחו בפורטוגל.
הראשון שהפליג בנתיב זה היה וסקו דה גמה, וכך גילה את הנתיב הימי להודו, כאשר עגן מול חופי קוז'יקוד ב-1498. היה זה חלום פורטוגזי נושן שהתגשם.
המגעים בין מערב למזרח חדלו להיות תלויים במעבר שיירות בדרך המשי.
כעת, ניצלה פורטוגל את ההזדמנות להפוך למעצמה ימית-מסחרית אטלנטית.
היא אכן הפכה לכזו במאה ה-16, והסחר בים התיכון ספג מכה אנושה.
הדרך הימית להודו, מקור התבלינים, ולשאר חלקי העולם הלא-נודעים שבאוקיינוס ההודי, נשלטה בתחילה על ידי הפורטוגזים.
ניסיונות מצד צרפתים, ביניהם גם זה של ז'אן פרמנטיאר, שהפליג לסומטרה ב-1529, לא היוו איום על המונופול הפורטוגזי.
במאה ה-17 החלו ההולנדים והאנגלים גם הם להפליג למזרח בנתיב הכף, ולהקים שם תחנות סחר, ובכך תמה תקופת ההגמוניה של פורטוגל בשיט באוקיינוס ההודי.
בעבר נודעה לנתיב הכף חשיבות מסחרית ופוליטית רבה.
בזכותו התפתחה מאוד הכלכלה של פורטוגל.
זאת, כל עוד לא נאלצו קברניטי האימפריה הפורטוגזית למקד את תשומת לבם בזירות אחרות, בעיקר ברזיל.
גם בכלכלה העולמית יוחסה לנתיב הכף חשיבות עליונה בעבר, עד פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869. כאשר סגרה מצרים את תעלת סואץ לשיט בין השנים 1967–1975, שב נתיב הכף למוקד תשומת הלב העולמית, כמסלול חלופי חיוני לאספקת נפט למערב.
נתיב המים התוך-חופי הוא נתיב מים שאורכו כ-4,800 ק"מ ומשמש לצורכי פנאי ומסחר לאורך קו החוף האטלנטי וחוף המפרץ של ארצות הברית שעל מפרץ מקסיקו בארצות הברית.
חלקים מנתיב המים מורכבים ממפרצים טבעיים, ערוצי נהרות המוצפים מי ים, לגונות וחלקים אחרים הם תעלות שנבנו בידי אדם.
נתיב המים התוך-חופי משתרע במקביל לחוף המזרחי של ארצות הברית, החל ממדינת מיין בצפון ועד למדינת פלורידה בדרום, ולאורך חופי מפרץ מקסיקו מפלורידה ועד לעיר בראונסוויל בטקסס.
שיט בנתיב המים התוך-חופי פטור מאגרה אולם ספינות מסחריות חייבות ב"מס דלק" אשר מממן את אחזקת הנתיב ושיפורו.
נתיב המים התוך-חופי מהווה חלק גדול ממסלול "הלולאה הגדולה" (The Great Loop): מסלול שיט מעגלי המאפשר לבעלי סירות להקיף את כל החלק המזרחי של ארצות הברית לאורך החוף המזרחי, הימות הגדולות, נהר המיסיסיפי ויובליו ולאורך חופי מפרץ מקסיקו, בין 8,000-12,000 ק"מ, בהתאם לנתיב שנבחר.
הקמת נתיב המים התוך-חופי התאפשרה בזכות החלטת הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1919. תחזוקת הנתיב נעשית על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (United States Army Corps of Engineers).
על פי החוק הפדרלי על נתיב המים להיות בעומק מינימלי של 4 מטר ברוב אורכו, אולם עקב קשיים תקציביים אין ההוראה יוצאת לפועל.
כתוצאה מאחזקה לקויה קיימים קטעים של הנתיב בהם הצטברות חול ומשקעים המגבילים את עומק המים ל-2.1 עד 2.7 מטר.
נתיב המים התוך-חופי מורכב משני קטעים נפרדים:
נתיב המים התוך-חופי במפרץ מקסיקו המשתרע בין העיר בראונסוויל בטקסס לעיר קאראבל בפלורידה.
נתיב המים התוך-חופי בחוף האטלנטי המשתרע בין קי וסט בפלורידה לבוסטון במסצ'וסטס.
על פי התוכנית המקורית להקמת נתיב המים, שני הקטעים היו צריכים להיות מחוברים בתעלת מים שתחצה את צפון חצי האי פלורידה, אולם שיקולים סביבתיים מנעו את השלמת התוכנית.
חלק ניכר מן השיט על נתיב המים התוך-חופי הוא מסחרי באופיו: דוברות שעליהן מכלי דלק ומוצרי דלק, מזון, חומרי בנייה ומוצרי תעשייה.
בנתיב אף פעילות פנאי ערה.
בתקופות הסתיו והאביב חלק מן התנועה היא של שייטים המדרימים לפלורידה לעת חורף ומצפינים עם בוא הקיץ.
חלק מן השייטים המעדיפים לשוט באוקיינוס, נאלצים להשתמש בנתיב בעת סערות.
נתיב נוסף היה ספק מידעון (ניוזלטר), ספק כתב עת דו-חודשי מטעם האגודה לשמירת זכויות הפרט (מאוחר יותר נוסף לשם "למען לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים; כיום אגודת הלהט"ב), שיצא לאור בשתי תקופות במרווחי זמן לא קבועים: בשנים 1981-1986 (26 גיליונות) ובשנים 1990 עד 1994.(12 גיליונות) בסך הכל יצאו לאור כ-38 גיליונות.
הניוזלטר הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, "ריש גלי", הפסיק להופיע כנראה בינואר 1978 (גיליון 15).
לאחר הפסקת הופעתו האגודה שלחה לחברים דפי מידע בהם היה מידע חיוני על פעילות האגודה וקצת חדשות רלוונטיות מהארץ ומהעולם, אבל הורגש צורך בביטאון נרחב יותר בו ניתן יהיה לפרסם רשימות, סיפורים קצרים ושירים.
מושיקו (היום סתיו) רוזנבאום ודני ריטר לקחו על עצמם להוציא ניוזלטר/כתב-עת חדש, ורוזנבאום היה העורך הראשון שגם בחר בשם.
חברי המערכת כללו את אושרי לעד נטע-אב (עורך משנה), דני ריטר, מיכאל קונסטנטין, אבי בן-צבי וא.
שמעון רישר היה האחראי לגרפיקה הקבוע לפחות מגיליון 5 ועד לגיליון 18, ואחר-כך לא היה כנראה מאייר קבוע.
הגיליון האחרון בתקופה הראשונה (גיליון 26) יצא באפריל 1986. בעיות ארגוניות באגודה לשמירת זכויות הפרט ומשבר האיידס הביאו ככל הנראה להפסקת הוצאת הביטאון עד 1990.
ב-1990 התחדשה הוצאת הביטאון בעקבות הרוח החדשה שנשבה במפרשי האגודה לשמירת זכויות הפרט.
את הגיליונות הראשונים ערכו במשותף ליאורה שדה, רון בן עזרה, שרון נאמן והדר נמיר.
מגיליון 4 (קיץ 1991) העורכת הייתה ליאורה מוריאל, שנמנתה עם יושבי ראש האגודה.
בין חברי צוות הכותבים נמנו גם דן לחמן, ליאורה שדה, רון בן עזרה, שרון נאמן, הדר נמיר, גילן מרקוס, דוד ארליך ורפי ניב (שם עט של רפי אפלר-ח'טאב).
הוצאתו לאור של כתב העת "נתיב נוסף" הסתיימה לאחר ארבע שנות פעילות.
כשנה וחצי לאחר סיום הפצתו החל לצאת לאור הירחון "הזמן הוורוד".
בניגוד לעיתון "מגעים", שיצא באותה תקופה ופנה במובהק לגברים; ולעיתון "קל"ף חזק", שפנה לנשים, התאפיין "נתיב נוסף" בעיסוק בתכנים שנחשבו למיינסטרים, כגון אקטואליה, פוליטיקה, איידס, וההימצאות בתוך "הארון".
העיתון פנה באופן מוצהר לאנשי התרבות והרוח, ולא דווקא לאדם הפשוט, וייתכן שזו הסיבה לאי הצלחתו לאורך זמן.
עם זאת היה "נתיב נוסף" ראשון מסוגו, ורשם הישגים למען הקהילה במעורבותו.
דוגמה למאבק ציבורי שבו נחל העיתון הצלחה היה המאבק הציבורי בקק"ל על אפלייתם בהסתרת תורמים מקרב קהילות הלהט"ב בעולם.
בשנת 1979 נשתלה ביער להב חלקת יער על ידי פעילי להט"ב מרחבי העולם, שתרמו לקק"ל.
השלט שהוצב בשנת 1979 הוסר לאחר זמן קצר, וקק"ל התנגדה להצבתו מחדש, עד לחשיפת העניין על ידי המגזין "נתיב נוסף".
הגיליון הראשון יצא לאור בשנת 1990, כשנתיים לאחר שבוטל, בתיקון מס' 22 לחוק העונשין, הסעיף האוסר על משכב זכר.
האווירה במדינת ישראל כלפי הומוסקסואליות הייתה חשדנית ועוינת במקרים רבים, ודי היה באזכור נטייתו המינית השונה של אדם על מנת שיופלה בקבלה לעבודה ובשירות בצה"ל.
לאור זאת בולט ייחודו של "נתיב נוסף" בראשוניותו, ככתב העת הראשון מסוגו בעברית שדן בגלוי בנושאים להט"ביים.
נתיב המזלות הוא סרט ישראלי אשר נכתב ובוים על ידי איל בן-אהרון ויצא לאקרנים בשנת 2009.
"נתיב המזלות" הוא סרט באורך מלא, על פי תסריט מקורי של איל בן-אהרון, המספר על בחור המוצא עצמו במסע פנטזיה הזוי בין תריסר המזלות.
בכל תחנה במסעו הוא פוגש דמויות ממזלות שונים על רקע תפאורה מסממני המזל.
השחקנים לוהקו גם על פי תאריך לידתם.
הסרט הוקרן בפסטיבל אייקון לסרטי פנטזיה בסינמטק תל אביב באוקטובר 2009, וכמו כן השתתף בתחרות הרשמית של פרס אופיר, האקדמיה הישראלית לקולנוע.
הסרט הופק בסיוע החוג לקולנוע אוניברסיטת תל אביב.
נתיב המורשת היהודית בסלובקיה הוא אוסף של 24 אתרי מורשת יהודית ברחבי סלובקיה.
הם נבחרו מתוך כמאה בתי כנסת, קרוב ל-700 בתי קברות, מיקוואות, מבני ציבור של הקהילה ואתרי הנצחה לשואה הפזורים ברחבי המדינה.
בשנת 2001 הוחל באיסוף נתונים ויצירת מאגר נתונים בפרויקט שנקרא Synagoga Slovaca.
האתרים תועדו בידי סטודנטים שצילמו, רשמו והכינו תוכניות מפורטות.
חלק מהאתרים ניתן לראות במאגר מידע באינטרנט.
24 האתרים שנבחרו לנתיב המורשת היהודית בסלובקיה הם מהיותר שמורים וכאלו שיש קהילה יהודית או גורם מקומי אחר הדואג לאחזקתם.
מטרת הפרויקט בעיקר חינוך וחשיפה של הקהילות המקומיות, תלמידי בתי ספר ותיירים למורשת היהודית.
נתיב המורשת היהודית בסלובקיה הוא חלק מפרויקט נתיב המורשת היהודית באירופה (European Routes of Jewish Heritage), המאגד אתרי מורשת יהודית ב-37 ממדינות אירופה, ואחד מנתיבי המורשת שהוכרזו על ידי מועצת אירופה (Council of Europe) בנושאים שונים.
קברו של חת"ם סופר בברטיסלאבה
נתיב העשרה היה התנחלות ומושב בחבל ימית.
המושב נקרא על שמם של עשרה חיילים שנהרגו בשנת 1971 בתאונת מסוק סמוך לרפיח.
ראשיתו של המושב היה בשנת 1973 כשהוקם כהתנחלות בחבל ימית, והקיפו אותו המושב שדות ממערב, המושב תלמי יוסף ממזרח, צומת שדות מצפון-מערב, וצומת אבשלום מצפון מזרח.
ראשוני המתיישבים היו קבוצה של 30 משפחות שהגיעו בחודש יולי 1973. המושב היה יישוב חקלאי שעסק בעיקר בגידול ירקות, פרחים, ענבים ומנגו, וכן גידול כבשים ועופות.
כמו כן, מהכביש הממשיך מהמושב דקלה שנמצא גם כן בחבל, היה לחוף הים התיכון "חוף העשרה", גם כן על שם 10 הנהרגים בתאונה.
במסגרת הסכם השלום עם מצרים, פונה המושב, ונהרס בסוף אפריל 1982. תושבי המושב קיבלו רשות להישאר בו אחרי 1 באפריל 1982, תאריך הפינוי של סיני מאזרחים ישראליים, מפני שהבתים במושב החדש לא היו עדיין מוכנים.
ב-4 באפריל 1982 קיימו התושבים טקס פינוי של המושב.
באותה שנה הוקם מחדש המושב נתיב העשרה מצפון לרצועת עזה, ליד יד מרדכי.
בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-58 המשפחות במושב פיצוי של כ-543,000 דולר.
נתיב המים סנט לורנס הוא שמה של מערכת תאי שיט, תעלות וגופי מים אחרים באורך כולל של 306 ק"מ בין מונטריאול לימת אירי.
נתיב המים מאפשר לאוניות גדולות לשוט מהאוקיינוס האטלנטי עד לימת סופיריור, המערבית מבין הימות הגדולות, מרחק של 3,700 ק"מ.
נתיב המים קרוי על שם נהר סנט לורנס שזורם מימת אונטריו עד האוקיינוס האטלנטי במקביל לנתיב המים והוא עובר בשטחיהן של קנדה ושל ארצות הברית.
תעלות נחפרו לאורך המסלול כבר מ-1824 אך הן היו רדודות וצרות מכדי להכיל אוניות משא גדולות.
תעלות מסוימות היו בעומק 76 ס"מ עד מטר וחצי ורוחבן המקסימלי היה 183 ס"מ.
ב-1895 החלה ארצות הברית לבחון את רעיון נתיב המים, אך הדברים לא הגיעו לכלל מעשה.
בשנת 1932 הושלמה תעלת ולנד שעוקפת את מפלי ניאגרה והועמקה ל-7.62 מטרים, אך החלק שבין מונטריאול לימת אונטריו נותר רדוד וצר.
ב-1951 החלו העבודות לבניית נתיב המים לכל אורכו, במהלכן הועמקה תעלת ולנד ל-8.2 מטרים והורחבו שאר התעלות.
עלות הפרויקט הייתה 470 מיליון דולר קנדי שמתוכה שילמה ממשלת קנדה כ-336 מיליון ואת היתרה מימנה ארצות הברית.
ב-2003 החליפה מערכת זיהוי אוטומטית את מפעילי תאי השיט, זוהי המערכת האוטומטית הראשונה בעולם בנתיב מים פנים יבשתי.
שלושה עשר תאי שיט נמצאים בשטחה של קנדה ושניים בארצות הברית.
אורכו של כל תא הוא 233.5 מטרים, רוחבו 24.4 מטרים ועומקו 9.1 לפחות.
התא מתמלא בכ-91 מיליון ליטר מים תוך 7-10 דקות.
על מנת ליצור מעקף סביב כמה אשדים באזור קורנוול וכן כדי לאפשר בניית תחנות כוח הידרואלקטריות, הוצפו שטחים באזורי הבנייה.
בעוד בארצות הברית היו אלו שטחים לא מיושבים, בקנדה נאלצו לפנות ב-1958 את בתיהם תושבי עשרה כפרים (המכונים "הכפרים האבודים").
ב-2010 עלתה על שרטון אונייה וכתוצאה מכך נוצר חור בתא הדלק שלה.
200 טון של סולר נשפכו וכיסו שטח של כ-500 מטרים מרובעים.
על מנת לטפל בכך נסגר נתיב המים לשיט ליומיים.
נתיב האוויר חוצה ארצות הברית היה מערכת של אמצעי ניווט וסיוע למטוסים שהוקמה לכל רוחבה של ארצות הברית, בין סן פרנסיסקו במערב לניו יורק במזרח.
המערכת הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק מהתפתחות התעופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנים אלו היו המטוסים מסוגלים לטוס למרחקים גדולים יחסית, אולם לא יכלו לשאת משקל רב.
טיסות מטען ונוסעים לא היו אפשריות באותם ימים, והתועלת הכלכלית העיקרית שניתן היה להפיק מהם הייתה העברת דואר.
בכך שהוא הועבר מרכבות למטוסים, החיסכון בזמן העברת דואר מחוף לחוף הגיע עד שני ימי עסקים.
קו הדואר האווירי הראשון בארצות הברית הופעל לראשונה ב-18 במאי 1918, ומסלולו היה בין וושינגטון די.
הקו לחוף המערבי נוסד ב-8 בספטמבר 1920, והוא לא הופעל בטיסה רצופה אלא רק בשעות היום, ומשכה היה כ-70 שעות.
לאחר בניית הנתיב המואר עמד משך הטיסה על 34 שעות לטיסות ממערב למזרח ו-32 שעות בכיוון ההפוך.
בעידן שקדם לאמצעי ניווט כגון גלי רדיו, מכ"ם וכדומה, אמצעי הסיוע העיקריים שנבנו היו מגדלורים חשמליים.
הניווט בעזרתם היה מוגבל לתנאי ראות ומזג אוויר.
קוטר פנסי המגדלור היה 24 אינץ' (60.9 ס"מ), והם הוצבו על מגדלים בגובה 16 מטרים ובמרחק ממוצע של כ-10 מיילים זה מזה.
בהרים היו המגדלורים קרובים יותר זה לזה, ובמישורים – רחוקים יותר.
עוצמת התאורה של הפנס הייתה 5 מיליון קנדלה, והוא הסתובב 6 פעמים בדקה.
קצב האיתות סימן את המספר המזהה של כל מגדלור בקוד מורס.
ליד חלק מהמגדלורים נבנו חצים מבטון באורך של כ-21 מטרים כל אחד, והם נצבעו בצהוב בוהק.
חלק מן המגדלורים כללו מתחם של מבני עזר על מנת להחזיק גנרטור, במקרים בהם לא היה קו מתח קרוב, ותחנות לבחינה וחיזוי של מזג אוויר.
רבים מחצי הבטון פורקו בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי למנוע סיוע למפציצי אויב, במקרה שאלו יחדרו לארצות הברית.
שדות נחיתה מוארים שנועדו למקרי חירום נבנו לאורך הנתיב במרווחים של 15–20 מייל.
ב-1923 הקים הקונגרס של ארצות הברית נתיב מואר למטוסי הדואר האווירי.
הרעיון הוצע על ידי הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (הגוף שקדם לנאס"א) ובוצע בפועל על ידי משרד המסחר האמריקני.
הניהול הופקד בידי ענף האוויר של מכון התקנים האמריקני.
החלק הראשון נבנה בנתיב האוויר בין שיקגו לשאיין, בירת מדינת ויומינג.
זהו החלק שנמצא במרכז ארצות הברית ולכן הוא נבחר להיות הראשון שמבוצע, כדי לסייע גם למטוסי דואר שמבצעים טיסות מחוף לחוף.
טיסות כאלו המריאו לאור יום והגיעו לנתיב המואר עם רדת החשכה.
טיסות הלילה הראשונה של הדואר החלו ב-1 ביולי 1924. בסך הכל נבנו 284 מגדלורים לאורך המסלול.
עד יוני 1925 הושלם מסלול באורך 2,665 מייל בין ניו יורק לסן פרנסיסקו.
ב-1927 הורחב הקו גם לניו יורק-סולט לייק סיטי, לוס אנג'לס-לאס וגאס, לוס אנג'לס-סן פרנסיסקו, ניו יורק-אטלנטה ושיקגו-דאלאס, בסך הכל 4121 מייל.
כיום קיימים ופעילים עדיין 19 מגדלורים במונטנה.
נתיב הים הצפוני הוא נתיב ימי מוגדר באופן רשמי בחקיקה רוסית היוצא ממזרח לנוביה זמליה ולאורך החוף הארקטי הרוסי מים קארה, דרך סיביר, אל מצר ברינג.
המסלול כולו נמצא במי האזור הארקטי ובאזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה.
החלקים נקיים מקרח רק חודשיים בשנה.
המסלול הכולל בצד הרוסי של הקוטב הצפוני בין הכף הצפוני למצר ברינג נקרא המעבר הצפון מזרחי, כמקביל למעבר הצפון מערבי בצד הקנדי.
בעוד המעבר הצפון-מזרחי אמנם כולל את כל הים הארקטי המזרחי ומחבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, נתיב הים הצפוני אינו כוללת את ים ברנץ, ולכן הוא אינו מגיע לאוקיינוס האטלנטי.
המסת מכסי קרח ארקטיים עשויה להגדיל את התנועה ובכדאיות המסחרית של נתיב הים הצפוני.
מחקר אחד, למשל, מקרין "שינויים יוצאי דופן בזרימת הסחר בין אסיה לאירופה, הסטת הסחר באירופה, תנועת ספינות כבדה בקוטב הצפוני וירידה משמעותית בתנועת סואץ.
שינויים צפויים בסחר גורמים גם ללחץ משמעותי על מערכת אקולוגית ארקטית שכבר [חשה] מאוימת."
המסלול נכבש לראשונה על ידי משלחת "וגה" a של אדולף אריק נורדנשלד.