tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1940 כתב ב"על עצמי" על ההשפעה שראה בגרמניה: "הרמיזה הפוליטית-מוסרית, שבשום מקום לא באה לידי ביטוי במילים, הובנה היטב בגרמניה באותה תקופה, הרבה לפני 1933: הובנה באהדה או כעס: אזהרה לפני אונס על ידי הישות הדיקטטורית, אשר מתגברת ונהרסת בסוף בקטסטרופה לחופש האנושי.".
מאן טען בבירור שהוא לא קרא לפעולה פוליטית עם היצירה הזו, אלא - אולי באופן לא מודע בדיעבד - לכד חלק מהאווירה הפשיסטית של אותה תקופה.
עם זאת, במכתביו המאוחרים ב-1932, תומאס מאן לא שלל רמיזות פוליטיות.
מכתב מ-1941 להאנס פלש אומר: "אני יכול רק לומר שזה מרחיק לכת מדי לראות את הקוסם צ'יפולה פשוט כמסכה למוסוליני, אבל מצד שני מובן מאליו שלנובלה יש השפעה מוסרית בהחלט - יש משמעות פוליטית.".
אחת מנושאי הפרשנות הוא התיאור הביקורתי של האמן בסיפור.
מספר פעמים בנובלה מתואר צ'יפולה בתואר "האמן".
דמות האמן היה נושא שמאן עסק בו שוב ושוב בסיפורת שלו.
כמו למשל, ההתדרדרות של גוסטב אשנבך ב"מוות בוונציה".
האישיות הגרוטסקית והביצוע המרושע של צ'יפולה אינם משקפים לטובה את האמן.
פרטים ביוגרפיים מצביעים על כך שמאן מפנה את העדשה הביקורתית הזו כלפי עצמו ב"מריו והקוסם".
הביוגרף אנתוני היילבוט מציין קווי דמיון בין צ'יפולה ליוצרו.
מלבד העובדה הברורה שהכינוי של ילדי מאן לאביהם היה "הקוסם", היילבוט ציין כי צ'יפולה חולק תכונות רבות עם מאן.
צ'יפולה לא יהיה הדמות הדמגוגית היחידה שמאן ישווה את עצמו אליה בכתב.
כפי שטי.ג'יי ריד מסביר סוג זה של הרהור והשוואה "היא מרכזית במאמר 'האח היטלר' משנת 1939, שבו, למורת רוחם של חבריו מאן, הגולה המוביל בהתנגדותו לנאציזם, חוקר את הפסיכולוגיה של האמן הכושל היטלר כדי למצוא בסיס משותף ביניהם, ומציב את המניע המורכב של "עניין אנליטי" מעל רגש השנאה הפשוט".
עוד התייחסות לביטוי של האמן בסיפורו של מאן, המספר מתמרן באופן מלאכותי את הנרטיב כדי לשמור על העניין של הקורא בצורה כמעט זהה לצ'יפולה המרושע.
הקטע הבא מתאר את הטכניקה של הקוסם למניפולציה של המונים, אבל יכול בקלות לשרטט את אופן בו נטווה הסיפור: .
באותו האופן שבו צ'יפולה שולט בהצגה שלו, המספר מתמרן את הסיפור שלו עם התחלות שווא, קפיצות לוגיות, רמזים קטנים ואפילו סימנים בוטים, באותה מידה כמו הקוסם השטני והשולט ברצונות.
האפיון החופף המוחץ הזה של השניים מבקר עוד יותר את האמן: מניעיו, שיטותיו והיושרה שלו.
הוא מטיל ספק ביכולתו של האמן ליצור פרשנות של המציאות במידה כלשהי של אמת.
עיבודים לרדיו, בלט, אמנות פלסטית, אופרה טלוויזיה וקולנוע
ב-1945, לאחר שחרור גרמניה מהמשטר הנאצי, הועלתה שם הפקת רדיו-דרמה בשם "היפנוזה".
ב-1975, במלאת 100 שנה להולדת הסופר, הועלתה הפקת רדיו-דרמה בקול ישראל בבימויו של גיורא מנור.
בתפקידים הראשיים השתתפו: גדעון שמר, דינה דורון, ניסן יתיר וטובה פרדו.
הבמאי לוקינו ויסקונטי ביים בלט המבוסס על הנובלה, למוזיקה של המלחין האיטלקי פרנקו מאנינו .
הבלט הועלה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-1956.
ב-1960 התקיימה תערוכת הבכורה של הצייר יוסף הירש ובה התייחסותו הרישומית-קריטוריסטית המבוססת על, מאריו והקוסם".
הסיפור עובד לאופרה מספר פעמים בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים ובתחילת המאה ה-21. ב-1988 הוצגה אופרה עם לחניו של המלחין האנגלי סטיבן אוליבר בפסטיבל בבטיניאנו שבאיטליה.
ב-1989 הוצגה אופרה במערכה אחת ללחניו של המלחין ההונגרי יאנוש ויידה לליברית של גאבור בוקון (Gábor Bókkon) ואף הוקלטה לחברת הקלטות הונגרית.
ב-1992 הוצגה בתיאטרון אלגין בטורונטו, קנדה, אופרה באורך שלוש שעות, ללחניו של המלחין הקנדי הארי סומרס לליברית של רוד אנדרסון (Rod Anderson).
ב-2005 הוצגה אופרה על פי הסיפור, ללחניו של המלחין האמריקאי פרנסיס ת'ורן ולליברית של ג'יי די מק'קלצ'י .
האופרה הוצגה במרכז לאופרה מודרנית שבמכללת האנטר ואף הוקלטה ויצאה על דיסק מסחרי.
ב-1978 הופק בצ'כוסלובקיה סרט טלוויזיה בבימויו של במאי הצ'כי מילוסלאב לותר בכיכובו של יוראי קוקורה .
ב-1994 יצא למסכים סרטו של השחקן והבמאי קלאוס מריה ברנדאואר, "מאריו והקוסם" , בבימויו של ברנדאואר, שגילם גם את דמותו של צ'יפולה, כשאת תפקיד האב המספר גילם ג'וליאן סנדס.
מאריס יאנסונס (בלטבית: Mariss Jansons; 14 בינואר 1943 – 30 בנובמבר 2019) היה מנצח יהודי לטבי.
יאנסונס נולד בריגה שבלטביה, אז תחת כיבוש נאצי.
אביו היה המנצח ארוויד יאנסונס ואמו, איראידה, הייתה זמרת אופרה יהודייה.
אמו ילדה אותו במחבוא אחרי שהוברחה מחוץ לגטו ריגה.
בגטו זה נרצחו אביה ואחיה.
בשנת 1946 זכה אביו בפרס שני בתחרות ארצית ויבגני מראווינסקי בחר בו להיות עוזרו בפילהרמונית של לנינגרד.
משפחתו הצטרפה אליו בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) בשנת 1956 ויאנסונס הצעיר נכנס לקונסרבטוריון של לנינגרד, שם למד פסנתר וניצוח.
אביו דחק בו להמשיך בכינור דווקא.
בשנת 1969 המשיך בהשתלמות בווינה אצל הנס סווארובסקי ובזלצבורג אצל הרברט פון קאראיין.
בשנת 1973 התמנה יאנסונס למנצח משנה של התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד.
בשנת 1979 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוסלו, שעליה ניצח בקונצרטים רבים, באוסלו ובסיורים בעולם, ואף בהקלטות רבות.
בשנת 1992 הוזמן להיות מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
במרץ 1997 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג.
בשנת 1996 היה יאנסונס קרוב למוות על דוכן המנצחים באוסלו כאשר לקה בהתקף לב בשעת ניצוח על הדפים האחרונים של "לה בוהם".
מנתחים בפיטסברג השתילו בחזהו קוצב לב, להשיבו לפעילות סדירה במקרה כשל (אביו של יאנסונס מת על דוכן המנצחים).
בסתיו 2003 החל לכהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו בוואריה כמחליפו של לורין מאזל.
ב-2004 התמנה במקביל למחליפו של ריקרדו שאיי כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם (שהודיע על פרישתו הצפויה מהתזמורת בחודש מרץ 2015).
בשנת 2006 ניצח יאנסונס על קונצרט השנה החדשה בווינה.
בינואר 2006 גם קיבל את פרס אמן השנה של MIDEM בקאן.
בשנת 2012 ניצח שוב על קונצרט השנה החדשה בווינה בפעם השנייה, ובשנת 2016 בפעם השלישית.
הוא התגורר עם משפחתו בסנקט פטרבורג עד מותו ב-30 בנובמבר 2019 ממחלת הלב ממנה סבל.
מאריס ורפקובסקיס (בלטבית: Māris Verpakovskis; נולד ב-15 באוקטובר 1979 בלייפאיה, לטביה) הוא כדורגלן עבר לטבי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת לטביה.
ורפקובסקיס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לייפאיס מטאלורגס, שם שיחק 37 משחקים שבהם הבקיע 7 שערים.
ב-2000 עבר לסקונטו ריגה, שם שיחק 77 משחקים והבקיע 41 גולים.
אחרי שהבקיע את רוב השערים לזכות נבחרת לטביה במוקדמות יורו 2004 (6 שערים ב-10 משחקים), והיה אחד השותפים העיקריים להעפלתה של הנבחרת לראשונה לטורניר גדול, חתם ורפקובסקיס לחמש שנים בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-2004 נבחר לשחקו העונה על ידי האוהדים.
לאחר שאיבד את מקומו בדינמו קייב, בשנת 2007 הושאל מאריס לקבוצת חטאפה הספרדית, ולאחר מכן הושאל לקבוצת היידוק ספליט הקרואטית ולסלטה ויגו הספרדית.
בשנת 2009 הושאל לארגוטליס מליגת העל היוונית, ובשנת 2011 הסתיים חוזהו בדינמו קייב, והוא חתם בקבוצת FK באקו מאזרבייג'ן.
בשנת 2014 הצטרף ללייפאיה הלטבית.
אלוף אוקראינה עם דינמו קייב: 2004
מחזיק הגביע האוקראיני עם דינמו קייב: 2005
מארינה מקסימיליאן בלומין מנטש (נולדה ב-15 בדצמבר 1987) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
מקסימיליאן העפילה לגמר תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד 5" וזכתה בתואר זמרת השנה לשנת 2014.
נולדה בשם מארינה בלומין (באוקראינית: Мари́на Блю́мін) בדניפרופטרובסק שבברית המועצות (לימים באוקראינה).
בשנת 1990, כשהייתה בת 3, עלתה לישראל יחד עם משפחתה לשכונת פרדס כץ שבבני ברק.
בשל היות אמה פסנתרנית ומורה לפסנתר החלה ללמוד נגינה בפסנתר כבר בגיל צעיר.
בגיל 16 הכירה את המפיק והמוזיקאי יהודה עדר, שחשף אותה לעולם הפופ.
בנעוריה הצטרפה למחזור הראשון של פרויקט המנהיגות "קו הזינוק".
שרה והופיעה עם ה"קומון בנד", הרכב המשלב פיוז'ן, ג'אז, רוק ומוזיקה אתנית, בפסטיבלים ובמועדונים.
במקביל, הקליטה את השיר "בית-ספר למשחק" לאלבומו של אוהד בן אבי, "בכורה".
בנוסף, השתלבה בעולם התיאטרון בשתי הצגות בפסטיבל עכו, לאחת אף כתבה מוזיקה, לצד השתתפות בהצגות "המפיקים" ו"אשכבה" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2007 הצטרפה לעונה החמישית של התוכנית "כוכב נולד" של "שידורי קשת" בערוץ 2. במהלך העונה שרה שירי פופ ושירי ארץ-ישראל, תוך שהיא מביאה פרשנות ג'אזית ותיאטרלית לשיריה, שלא הייתה מוכרת קודם לכן בתוכנית, והפכה לסימן ההיכר שלה, שלטענת רבים מתעשיית המוזיקה הפך אותה לקודמת לשאר המתמודדים הלא מנוסים.
בין השירים בלטו "שיר אהובת הספן" ו"בוא" של ריטה, "חלומות" של רוחמה רז, "בלוז כנעני" של אהוד בנאי ו"וידוי" של אלכסנדר פן.
באוגוסט אותה שנה העפילה בלומין, לאחר ביצועים ל"ברוש" של אריאל זילבר וכאמור "וידוי", לשלב הגמר של "כוכב נולד 5", לצד המתמודדים בועז מעודה ושלומי בראל.
ב-30 באוגוסט, בגמר התחרות שנערך בחוף גולן שבכנרת, ביצעה את "ואתם רוקדים" של דורי בן זאב יחד עם להקת מיומנה ואת "נפרדנו כך" של נורית גלרון.
היא הגיעה למקום השני אחרי בועז מעודה, עם 27 אחוזים מקולות הצופים.
היא זכתה בחוזה הקלטות לאלבום בחברת "הליקון".
במהלך שידור "כוכב נולד" חשף מדור הרכילות של העיתון "מעריב" את העובדה שמקסימיליאן, לצד שלושה משתתפים נוספים, לא שירתה בצה"ל, לכאורה ללא סיבה.
פרסום זה עורר גל מחאות.
לאחר מכן התברר כי הצבא לא גייס אותה בשל התמודדויות נפשיות.
היא התנדבה בכפר הנוער בן שמן, שם היא לימדה ילדים שירה ופיתוח קול.
לאחר גמר "כוכב נולד", ולצד הופעות באירועים ופסטיבלים, ואף הופעה בתצוגת האופנה של מעצב בגדי-הים גדעון אוברזון, עבדה מקסימיליאן על אלבום הבכורה שלה, שבסופו של דבר נגנז.
באפריל 2008 השיקה את מופע הבכורה שלה בפסטיבל "ימי זמר" בחולון, שאותו ניהל אמנותית צדי צרפתי והפיק אבי ליבוביץ'.
בחודש מאי הוציאה יחד עם בועז מעודה את הסינגל "מי היה מאמין", שכתבה והלחינה קרן פלס לרגל פתיחת העונה השישית של "כוכב נולד".
ביוני הוציאה את הסינגל "סוף סוף" שכתבה והלחינה.
סינגל זה קידם את המופע "התבוננות".
בחנוכה של אותה שנה הופיעה ב"פסטיבל שירי הילדים" עם השיר "כובע קסמים", של לאה גולדברג, שאותו הלחינה מחדש.
באותה שנה התארחה בתוכנית הטלוויזיה "רד בנד".
ב-2009 קיבלה את תפקידה הטלוויזיוני המלא הראשון, בסדרת הדרמה של הוט "תמרות עשן".
באותה שנה גילמה את תפקיד "בלאדי מירי" (מירי לביא) בטלנובלה של הוט "חשופים".
באלבומו של רמי פורטיס "פורטיס משולש" שיצא באותה שנה השתתפה בדואט "מעליי".
השתתפה גם במיני סדרת הדרמה "סוזנה הבוכייה".
בחודשים יולי-אוגוסט 2009 הנחתה את התוכנית "הצילו!
אני כוכב נולד" בערוץ 24. התוכנית הייתה שלב "גלגל ההצלה" בעונה השביעית של "כוכב נולד".
ב-2009 יצא אלבומה השני "קומוניקטיבי" של הזמרת נינט טייב.
מארינה הלחינה שיר אחד מתוך האלבום שנקרא "בשקט הזה" ואף שרה אותו עם טייב.
בספטמבר 2009 היא הופיעה בשער המגזין פנאי פלוס, רואיינה וכמו כן הצטלמה לפורטרט אישי שצילם הצלם יניב אדרי.
בנובמבר של אותה שנה הוציאה את הסינגל "Maurin", שקידם את מופעה החדש "אקספרימנטל".
במהלך השנים 2009–2010 שרה גרסאות כיסוי שליוו את קמפיין הפרסום של חברת בזק ("או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה", "היום", "משהו חדש מתחיל" ו"חשמל זורם בכפות ידיך").
בינואר 2010 עלתה לאוויר התוכנית "מועדון ארוחת הערב" בהנחיית מקסימיליאן והשף חיים כהן.
באותה שנה נבחרה לדוגמנית והפרזנטורית של רשת האופנה למידות גדולות "עונות".
נכון ל-2013 היא עדיין משמשת בתפקיד זה.
בנובמבר 2010 הוציאה את הסינגל "עמוק בטל", שהלחינה למילים של לאה גולדברג.
לשיר נוסף בית אחד שכתבה אמה של מקסימיליאן, אלה.
במרץ 2011 הוציאה סינגל שני מתוך אלבום הבכורה הצפוי, "אני הולכת", שכתבה והלחינה.
את שני השירים הפיק תמיר מוסקט.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה "ילדי ראש הממשלה", בתפקיד יועצת התקשורת של ראש הממשלה.
ביוני 2011 נבחרה על ידי מגזין האופנה האיטלקי "ווג" כאייקון אופנה.
במסגרת פעילותו סביב חודש יוני שבין היתר עסק במאבק נגד אנורקסיה, ובנשים גדולות, מצליחות ואופנתיות.
הכתבה קדמה את הקונצרט המיוחד של מקסימיליאן, שהתקיים ביוני של אותה שנה בעיר בולצאנו, שבצפון איטליה.
באוקטובר 2011 חברה למוזיקאי ולמנצח גיל שוחט ויחדיו העלו מופע מוזיקלי הנושא את השם "דולצ'ה ויוצ'ה" בו הם מבצעים ממיטב הקלאסיקה העולמית.
בשנת 2011 לוהקה לסדרת הדרמה החדשה של "הוט" "יחפים" בתפקיד אלכסנדרה, לצדם של אוהד קנולר, ורד פלדמן ויחזקאל לזרוב.
בשנת 2012 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן".
באותה שנה השתתפה בערב ההתרמה של ארגון לתת בו ביצעה יחד עם עברי לידר את השיר "מישהו פעם".
ב-12 בפברואר 2013 הוציאה מקסמיליאן את הסינגל "Two Pigs" בהפקתו של עופר מאירי, ב-19 באפריל יצא לאור הסינגל השני מהאלבום - "Tango",
שני סינגלים אלו נכללו באלבום הבכורה שלה שיצא בחודש אוגוסט באותה שנה בשם "Step Into My World",
8 מהם באנגלית ואחד ברוסית, זאת לאחר שהאלבום הקודם (שהיה צפוי להיות בעברית) נגנז, את מרבית שירי האלבום כתבה והלחינה מארינה עצמה.
ב-2013 השתתפה ב"X פסטיגל" ושרה את שיר הנושא במופע וכן שיחקה בקטעי קישור.
בינואר 2014 שיתפה פעולה עם ההרכב "לא כוחות" בסינגל "נדל"ן" ואף השתתפה בקליפ.
ב-24 בספטמבר 2014 מארינה נבחרה לאשת השנה במוזיקה הישראלית במצעד הישראלי השנתי של גלגלצ בעקבות אלבומה "Step Into My World".
באותה שנה שיחקה בתפקיד של זמרת יידיש בסרטה של תמר ירום, "פנסיון פראכט".
שנתיים אחרי האלבום המצליח באנגלית שקיבל מעמד של אלבום זהב וסיבוב הופעות מצליח על שמו "Step into my world", אחרי חצי שנה של הפסקה מהופעות בשל בעיות במיתרי הקול, בנובמבר 2015 הוציאה מקסימיליאן את הסינגל הראשון בעברית "1990" בהפקתם של גיא ויהל.
בחודש מרץ הוציאה את הסינגל השני "ימים חדשים בפתח" וב-5 באפריל "לפעמים" בהתאם להוצאת האלבום.
במרץ 2016 יצאו שני אלבומים בהם מקסימיליאן נטלה חלק כ"אורחת": אלבום של אברהם טל ו"שותפים בעם" של להקת הדג נחש.
באפריל 2016 יצא לחנויות אלבומה השני, "ארמונות עשן" - אלבום שנכתב כולו על ידי מקסימיליאן בהפקתם של הצמד גיא ויהל.
בתחילת חודש אוגוסט 2016 פורסם שמארינה תהווה הפרזנטורית של רשת האופנה "אפריל".
ב-22 בספטמבר 2016 יצא הסינגל My Boy"" במסגרת הלייבל של תמיר מוסקט "APE RECORDS", מארינה כתבה את השיר עם מוסקט והצטלמה לקליפ כשהיא בחודשי הריון מתקדמים.
ב-10 בנובמבר 2016 הוציאה את הקליפ לשיר שלה "אפס סבלנות".
מתוך אלבומה השני "ארמונות עשן".
ב-22 בנובמבר 2016 הוציאה קליפ מטעם רשות השידור לכבוד סיכום 48 שנות שידור ציבורי בביצוע השיר "הבלדה על חדווה ושלומיק".
ב-2018 מארינה הקליטה שירים לאלבום אולפן שלישי, השני שלה בשפה האנגלית.
באלבום היא משתפת פעולה עם המפיק ג'וני גולדשטיין, תמיר מוסקט, עופר מאירי שהפיק את אלבומה הראשון, גיא ויהל שהפיקו את אלבומה השני וינון יהל.
באותה שנה יצאה למסע הופעות ששמו "Piano Mode".
במאי 2018 הוציאה סינגל "Glow Now".
באוגוסט 2018 הוציאה סינגל קליפ שני "Zero".
ב-13 באוגוסט 2018 החל שידור תוכנית טלוויזיה "סולו" בהנחייתה בכאן 11 - שלושה פרקים לקראת השתתפות ישראל באירוויזיון המוזיקאים הצעירים.
ב-14 באוקטובר 2018, החלה לשפוט מקסימיליאן בריאליטי המוזיקלי של רשת 13, "The Four".
ב-15 בדצמבר, החלה להופיע במופע "פופ אפ מיוזיק" שעלה בהיכל נוקיה לצד זמרים נוספים.
מארינה הקליטה את שיר הנושא של המופע "לרקוד ולזוז" יחד עם עומר אדם, נדב גדג' ומה קשור.
ביולי 2019 לאחר 14 שנים שבהן נוהלה ויוצגה על ידי טדי הפקות בראשותה של טמירה ירדני, יצאה מארינה לדרך עצמאית והחלה לנהל את עצמה.
ב-26 בדצמבר 2019, שיחקה בעונה השלישית של פאודה, בתפקיד הילה בשן, ראש שלוחת עזה בשב"כ.
בנוסף הופיעה בתפקיד אורח בעונה ה-16 של ארץ נהדרת.
בינואר 2020 החליפה את גלית גוטמן כפרזנטורית של מותג אופנת הנשים "קרייזי ליין".
ב-23 באוגוסט 2021, מארינה הוציאה את אלבומה השלישי ביחד שכלל בתוכו את שיר הנושא "ביחד" שביצעה עם בעלה, המוזיקאי גיא מנטש.
באפריל 2022 מארינה הופיעה בהנגאר 11 במסגרת "פסטיבל מקסימיליאן".
שנה קודם לכן, הפסטיבל התקיים אונליין.
באותה שנה שיחקה בעונתה השנייה של סדרת המותחן הבריטית "Devils" בתור רבקה פארמר.
בפברואר 2023 יצא שיתוף הפעולה שלה עם הדיג'יי האמריקאי יליד גוואטמלה GORDO, הנקרא R U 4REAL.
ב-19 ביולי 2023 הוציאה את השיר "חזקים ביחד".
השיר נולד מתוך סערת רגשות בתגובה לשבר בעם שהתרחש בחודשים הקודמים לצאתו.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד של מדיה פורסט.
ב-19 בספטמבר 2024, יצא לאור השיר "מחכה לנס", הסינגל הראשון מאלבומה הבא של מקסימיליאן.
ב-4 באוקטובר הוציאה גרסת כיסוי לשיר "נחמה" של נורית הירש ורחל שפירא כחלק מפרויקט "שיר תקווה" של בית אבי חי.
ב-7 באוקטובר, יום השנה למתקפת הפתע על ישראל, הוציאה את השיר "נגה", אותו כתב שחר פרידמן ז"ל כחלק מפרויקט "שבעה שירים באוקטובר" של גלי צה"ל וגלגלצ.
ב-28 בינואר 2025 מקסימיליאן הוציאה את הסינגל "הנשיקה הראשונה", השני מתוך אלבומה החמישי שכל שיריו נכתבו בין השנים 2023–2024. השיר נוצר בהשראת סיפורים של נערות צעירות הקרובות אליה, כמו אחייניות ובנות של חברים, ששיתפו אותה ברגעי התאהבות והתרגשות ראשוניים.
מקסימיליאן סיפרה שבתקופה מאתגרת זו, היא חיפשה נקודות אור ומצאה אותן בסיפורים אלו, שהעניקו לה השראה ואופטימיות.
האלבום מופק מוזיקלית על ידי בעלה, גיא מנטש.
מקסימיליאן שיתפה שהשיר נכתב לאחר ששמעה סיפור על נשיקה ראשונה מאחת הנערות הקרובות אליה, מה שהעניק לה השראה לכתוב את השיר.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הישראלי של מדיה פורסט.
ב-10 ביולי מקסימיליאן השיקה שיר בשם "מגיע לי טוב", שמטרתו לעורר מודעות לתופעת האלימות כלפי נשים ונוצר בשיתוף פעולה עם פורום מיכל סלה, בראשות לילי בן עמי, אחותה של מיכל סלה, שנרצחה על ידי בעלה.
הקליפ לשיר, שביימה וצלמה דריה גלר, כולל הופעות של נשים ששרדו מערכות יחסים אלימות, אשר מספרות את סיפורן ומעודדות אחרות לצאת ממעגל האלימות.
מקסימיליאן הייתה בת הזוג של השחקן והדוגמן אנחל בונני, הכדורסלן לשעבר גילי מוסינזון וסולן להקת "הקרטל" יונתן גלילה.
ב-2012 התחתנה עם עמית קרני והייתה נשואה לו כשנה.
מ-2014 היא נמצאת בזוגיות עם המוזיקאי גיא מנטש מהצמד "גיא ויהל".
בראיון של גיא ויהל לישראל היום בינואר 2018, ציין מנטש כי מארינה אימצה את שם משפחתו.
בינואר 2022 השניים נישאו בחתונה אינטימית ומצומצמת.
2024: מתוך מופע פסנתר לייב
מארלי ואני (2005) הוא ספר אוטוביוגרפי שנכתב על ידי העיתונאי האמריקאי ג'ון גרוגן.
הספר היה יותר מ-50 שבועות בראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
גרוגן מתאר בגוף ראשון את חיי משפחתו המשותפים עם הלברדור רטריבר שלו, מארלי, את מערכות היחסים במשפחה ואת הלקחים הנלמדים מתקופה זו.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מטר.
מארלי מתואר, בהתאם לטבעו כלברדור, ככלב רועש ובלתי ניתן לשיטה.
הוא חזק, רעב לעיתים תכופות, פעיל ואף הרסני לרכוש המשפחה (ללא כוונות זדוניות).
הוא נכשל "להבין" מה בני האדם מצפים ממנו, ובנקודה מסוימת בסיפור גרוגן מעיר, כנראה בהלצה, שמחלת נפש היא ההסבר להתנהגותו.
אף על פי כן, פעולותיו והתנהגותו תמיד נסלחו, שכן ברור שכוונותיו טובות.
הניגוד העצום בין הבעיות והמתח שנגרמים על ידי התנהגותו של מארלי לבין המסירות האדירה, האהבה והביטחון שהוא מעניק למשפחה, שלומדת לקבל אותו כפי שהוא והיגון שהביעה במותו מזקנה, מהווה את הרקע לסיפור.
ב-2008 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על הספר, ואף הוא זכה להצלחה רבה.
גרוגן היה שותף להפקת הסרט, ואף כתב לו את התסריט.
ג'ון, עיתונאי, וג'ני, זוג נשוי טרי, היו חובבי בעלי חיים.
הם החליטו לאמץ כלב לביתם כאימון לקראת הולדת ילדים.
הם רכשו גור כלבים וקראו לו מארלי, על שם הזמר בוב מארלי.
מארלי גדל במהרה לכלב בוגר וחזק.
למרות מאמצי הזוג לחנכו במסגרות שונות, הכלב לא קיבל את מרות בעליו.
לעיתים, השתמש מארלי בכוחו האדיר להרוס את רכוש הבית, ובעת התקפי פחד מסופות רעמים, לעס את דרכו בין דלתות, כלובים ואף קירות מרתפים.
בזמנים אחרים, כאשר רצה להתחבר לכלבים אחרים או לחקור ריחות שונים, רץ בכל כוחו אל עבר מטרתו, תוך גרירת אנשים ורהיטים מאחוריו.
מארלי נשאר עם המשפחה כאשר עברה מביתם המקורי לבוקה רטון תחילה ומאוחר יותר לפנסילבניה, וגם כאשר ילדו את ילדם השלישי.
במקרים אחדים הראה אמפתיה ורצינות רבה - הוא ניחם את ג'ני כאשר הפילה את עוברה הראשון והגן על שכנו כאשר הותקף.
למרות הקשיים בשליטה בו, מארלי היה חבר משפחה אהוב ונאמן.
בגיל 13, כאשר היה חלש מאוד מזקנה, נאלץ ג'ון להרדימו, לאחר התנפחות קיבתו בפעם השנייה.
בדקותיו האחרונות אמר ג'ון למארלי משפט שאף אחד לא אמר לו מעולם: "אתה כלב נהדר".
המשפחה התאבלה על מותו של מארלי זמן רב, בייחוד ההורים, שראו במארלי דוגמה למופת של אהבה ללא תנאים, של מסירות ושל הנאה מהחיים.
לאחר המוות, תיאר ג'ון את אהבתו למארלי.
מספר התגובות לטור היה כה גדול, כך שתיבת הדואר האלקטרוני של ג'ון התמלאה.
ג'ון סיפר שמעולם לא קיבל כמות תגובות שכזו.
מארינו מורוזיני (באיטלקית: Marino Morosini; 1181 - 1 בינואר 1253) היה הדוכס ה-44 של ונציה.
מורוזיני כיהן כדוג'ה משנת 1249 ועד פטירתו.
מארינו היה אחד מארבעה מבני משפחת מורוזיני אשר כיהן כדוג'ה.
(האחרים היו דומניקו מורוזיני, מיקלה מורוזיני ופרנצ'סקו מורוזיני).
ארבע מבנות המשפחה, במהלך השנים, היו נשואות לדוג'ים, ונשאו את התואר דוגארסה (dogaressa): טמאסימה מורוזיני הייתה רעייתו של פייטרו גראדניגו, פרנצ'סקה מורוזיני נישאה לאנדראה דאנדולו, דיאה מורוזיני נישאה לניקולו טרון ומוריזינה מורוזיני נישאה למארינו גרימאני.
מארינו נבחר לתפקיד הדוג'ה בהיותו בן 68, עת כהן כפרוקוראטור של בזיליקת סן מרקו.
קודם להיותו הפרוקראטור, כיהן כדוכס הרקליון שבכרתים, שהייתה בשליטה ונציאנית.
למארינו ולרעייתו לא היו ילדים.
ארבע שנות כהונתו היו שנות שלום, ואף שבאותה עת התחולל מסע הצלב השביעי בו יצא לואי התשיעי, מלך צרפת, ותקף את מצרים, בשל קישרי המסחר בין ונציה ומצרים החליט מורוזיני לא להשתתף במסע הצלב.
מורוזיני שיפר את הקשרים בין ונציה והוותיקן בכך שאפשר את הקמת בית משפט אינקוויזייטורי בעיר (אולם על פי ההסכם עם האפיפיור היה זה הדוג'ה ולא האפיפיור שמינה את השופטים).
מארינו מורוזיני נפטר ב-1 בינואר 1253 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
מארינו צורצי (באיטלקית: Marino Zorzi; 1231 לערך - 3 ביולי 1312) היה הדוכס ה-50 של ונציה.
צורצי כיהן כדוג'ה מה-23 באוגוסט 1311 ועד פטירתו, 11 חודשים לאחר מכן.
צורצי נחשב לנוצרי אדוק, וקודם לבחירתו כיהן כשגריר של ונציה למדינת האפיפיור.
בחירתו נועדה להפיג את המתיחות שבין ונציה לבין האפיפיור בתקופת קודמו, מתיחות שהחלה בעקבות כיבוש העיר פרארה על ידי ונציה בשנת 1308.
במהלך הבחירות שנערכו לאחר מות קודמו, פייטרו גראדניגו, נבחר סטפאנו ג'וסטניאן לתפקיד הדוג'ה, אולם לאחר שגוסטיניאן סירב לקבל את התפקיד נערכו בחירות חוזרות ונבחר צורצי.
צורצי לא הצליח לשפר את הקשרים עם האפיפיור, ותקופת שלטונו הקצרה אופיינה במספר אסונות טבע.
מרינו צורצי היה נשוי לאגנטה קווריני.
מארינו פאליירו (באיטלקית: Marino Faliero; בוונטית: מרין פאלייר - Marin Falier; 1285 - 17 באפריל 1355) היה הדוכס ה-55 של ונציה.
פאליירו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-11 בספטמבר 1354 ועד הוצאתו להורג.
במהלך כהונתו כדוג'ה, בשנת 1355 ניסה פאליירו להכריז על עצמו כנסיך ולהפוך את רפובליקת לה סרניסימה למלוכה.
ככל הנראה ניסיון זה נבע מהשיטיון שבו לקה פאליירו בשל גילו בעת כהונתו (פאליירו היה בן למעלה מ-70).
אצולת ונציה עצרה את פאליירו, העמידה אותו למשפט, ובסיומו נכרת ראשו.
עשרה מעוזריו של פאליירו שסייעו לו הוצאו להורג בתלייה וגופותיהם נתלו מחלונות ארמון הדוג'ה הצופים לכיכר סן מרקו.
כחלק מפסק הדין נפסק כי שמו וזכרו ימחו מדברי ימי העיר (דמנאטיו ממוריאה) ולכן דיוקנו התלוי בחדר המועצה הגדולה (Sala del Maggior Consiglio) שבארמון הדוג'ה הושחר.
סיפור חייו של פאליירו תואר בדרמה מאת לורד ביירון בשנת 1820 והפך לאופרה בשם זה מאת גאטנו דוניצטי בשנת 1835.
מארינו גרימאני (באיטלקית: Marino Grimani; 1 ביולי 1532 - 25 בדצמבר 1605) היה הדוכס ה-89 של ונציה.
גרימאני כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-26 באפריל 1595 ועד פטירתו.
כהונתו של גרימאני ידועה הן בשל חגיגות ההכתרה המפוארות שערך לאשתו, מורוסינה מורוסיני, והן בשל המחלוקת עם האפיפיור פאולוס החמישי אשר החלה בתקופתו והביאה לנידוי העיר ונציה כולה על ידי האפיפיור בתקופת כהונת יורשו של גרימאני, הדוג'ה לאונרדו דונאטו.
מארינו גרימאני נולד בשנת 1532 בוונציה לדונאטה פיזאני ולג'ירולאמו גרימאני.
אביו של מארינו היה סוחר עשיר ופוליטיקאי ואציל ונציאני.
בשל ייחוסו ומעמדו התמנה מארינו גרימאני לתפקיד פודסטה בגיל צעיר יחסית, ולאחר מכן מונה לתפקיד שגריר לה סרניסימה במדינת האפיפיור.
עם שובו לוונציה התמנה לתפקיד קווליירה והחל לפעול בפוליטיקה המקומית תוך שהוא משתמש בעושרו ובמעמדו לרכוש לעצמו תמיכה.
לאחר מותו של פאסקואלה צ'יקוניה היה גרימאני מועמד לתפקיד הדוג'ה.
בבחירות שנערכו שוב ושוב, שבעים פעמים, לא קיבל אף אחד מהמועמדים די קולות על מנת להיבחר.
גרימאני ניצל את עושרו והעניק מתנות לבעלי זכויות ההצבעה על מנת להבטיח את בחירתו ב-26 באפריל 1595.
בשל הפופולריות הרבה שלו, חגגה ונציה את בחירתו במספר רב של פסטיבלים, אירועים ומסיבות.
כאשר הגיעו אלה לסיומם, נשא מארינו לאישה את מורוסינה מורוסיני, נישואין אשר החלו סבב חדש של מסיבות ופסטיבלים אשר נמשכו זמן רב.
בין השנים 1601–1604 התקבלו בוונציה, תחת הנהגתו של גרימאני, מספר רב של חוקים המגבילים את סמכויות הכמורה והאפיפיור ברפובליקה.
המשבר בין ונציה לאפיפיור הגיע לשיא חדש בשנת 1605 עת נשפטו שני כמרים בגין פשעים שבוצעו - ובכך בוטל למעשה החיסיון שהיה לכמורה מפני בתי המשפט החילוניים.
ב-10 בדצמבר 1605 שלח האפיפיור פאולוס החמישי מחאה רשמית לוונציה.
גרימאני נפטר ב-25 בדצמבר 1605, בשיאו של המשבר עם האפיפיור.
מארין ניקולוב רייקוב (בבולגרית: Марин Николов Райков; נולד ב-17 בדצמבר 1960, וושינגטון הבירה, ארצות הברית) הוא פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת מעבר ושר החוץ של בולגריה במשך כחודשיים ב-2013.
ב-12 במרץ 2013 לאחר התפטרותו של קודמו בויקו בוריסוב מונה רייקוב לתפקיד על ידי נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב.
רייקוב כיהן פעמיים בתפקיד סגן שר החוץ של בולגריה.
בין 1998 ל-2001 בממשלתו של איוון קוסטוב ובין 2009 ל-2010 בממשלתו של בויקו בוריסוב.
בין 2010 ל-2013 כיהן כשגריר בולגריה בצרפת וכשגריר לא-תושב במונקו והוצב בפריז.
באוגוסט 2013, לאחר שסיים את תפקידו כראש ממשלת מעבר, הוא מונה לשגריר באיטליה ולשגריר לא-תושב בסן מרינו ובמלטה עד 2018. לאחר מכן הוא מונה לשגריר בממלכה המאוחדת.
רייקוב בוגר האוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית (1984).
מארינוס סטסיאס הוא כדורגלן עבר ומאמן קפריסאי ומאמן בהווה.
סטסיאס שיחק כקשר אחורי והיה פעיל גם בנבחרת קפריסין.
סטסיאס התחיל את הקריירה שלו בנוער של אפואל ניקוסיה ובשנת 1995 עלה לבוגרים ולא עזב את המועדון מאז שעלה לבוגרים ונחשב לאחד מסמליה של המועדון.
מאז שעלה לבוגרים זכה עם הקבוצה ב-8 אליפויות, 6 גביעים ו-8 פעמים בסופרקאפ הקפריסאי.
סטיסיאס היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת ובעונת לשלב רבע הגמר של המפעל.
בסה"כ הוא ששיחק 19 שנה בקבוצה בה גם שימש כקפטן.
בשנת 2000 זומן לראשונה לסגל נבחרת קפריסין ולזכותו 65 הופעות ללא שערים במסגרת הבינלאומית.
הכדורגלן יאניס סטסיאס הא בנו.
מארינר 3 הייתה אחת משתי גשושיות זהות שתוכננו ונבנו על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) עבור תוכנית מארינר-מאדים 1964 של נאס"א.
תפקידן של הגשושיות היה לבצע תצפיות מדעיות על מאדים מקרוב, להעביר מידע על מאדים וסביבתו, לצלם תמונות של פני השטח שלו ולבצע מדידות על האטמוספירה שלו.
מארינר 3 הייתה הגשושית השלישית בתוכנית מארינר.
מארינר 3 שוגרה ב-5 בנובמבר 1964 ב-LC-13 בנמל החלל קייפ קנוורל, אך הגשושית לא נפרדה ממשגרה והלוחות הסולאריים שלה לא יכלו להיפתח ולהטעין את הסוללות, שהתרוקנו תוך זמן קצר.
הגשושית נמצאה במסלול סביב השמש כשהקשר עמה אבד.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-28 בנובמבר 1964, שוגרה בהצלחה הגשושית הזהה מארינר 4 לעבר מאדים.
מארינר 4 הייתה הגשושית הרביעית במסגרת תוכנית מארינר ותפקידה היה לבצע יעף על פני מאדים.
היא שוגרה ב־28 בנובמבר 1964 לעבר מאדים, כשלושה שבועות לאחר השיגור לעבר מאדים של מארינר 3 שנכשלה במשימתה.
כעבור 7 וחצי חודשים ביצעה את היעף הראשון בהיסטוריה על פני מאדים; צילמה תמונות ושלחה אותן בחזרה לכדור הארץ.
תמונות אלו היו התמונות הראשונות של כוכב לכת כלשהו מקרוב (מלבד כדור הארץ).
תמונות של מכתשים כה רבים שינתה את תפיסתם של המדענים בנוגע לקיום חיים על פני מאדים.
מטרותיה הנוספות של מארינר 4 היו לבצע מדידות על השדה המגנטי ושדה החלקיקים בחלל בסביבות מאדים ולספק ניסיון וידע לגבי היכולות ההנדסיות הדרושות לטיסות ארוכות לחלל.
ב־21 בדצמבר 1967 אבד הקשר עם הגשושית.
מארינר 4 הייתה מתומן מגנזיום שאורך אלכסונו היה 1.27 מטרים וגובהו היה 45.7 ס"מ.
לחלקה העליון של הגשושית חוברו ארבעה לוחות סולאריים שאיתם מוטת הכנפיים שלה הייתה 6.88 מטרים.
לקצה כל אחד מהלוחות חובר מפרש שמש קטן ששימש לייצוב הגשושית ולחיסכון בדלק.
שטח כל מפרש היה 0.65 מטר מרובע.
לחלקה העליון של הגשושית חוברה גם אנטנת הגבר גבוה פרבולית בקוטר של 116.8 ס"מ.
אנטנת הגבר נמוך רב כיוונית הורכבה בסמוך לאנטנת ההגבר הגבוה ואורכה היה 223.5 ס"מ.
האורך הכולל של הגשושית היה 2.89 מטרים.
בגוף הגשושית נמצאו הציוד האלקטרוני, הכבלים, מערכת ההנעה, הגז לשליטת הגישה של הגשושית ווסתים של המערכות.
המיכשור המדעי שנכלל במארינר 4:
מגנטומטר הליום - הורכב על אנטנת ההגבר הנמוך ותפקידו היה למדוד את הגודל ומאפיינים אחרים של השדה המגנטי בחלל ובמאדים.
תא יינון (מונה גייגר) - חובר בין מגנטומטר ההליום לגוף הגשושית ותפקידו היה למדוד את עצמתם ותפוצתם של החלקיקים הטעונים בחלל ובקרבת מאדים.
גלאי חלקיקים - הורכב על גוף הגשושית והצביע לכיוון של 70° ו־135° מהשמש שתפקידו היה למדוד את העוצמה והכיוון של החלקיקים בעלי האנרגיה הנמוכה.
טלסקופ למדידת קרינה קוסמית - נמצא בתוך הגשושית והיה בכיוון מנוגד לשמש שתפקידו היה למדוד את ספקטרום הפליטה של הפרוטונים ושל חלקיקי האלפא.
גלאי לאבחון פלזמה - כיוונו היה 10° מהשמש ותפקידו היה להעריך את שטף החלקיקים הטעונים באנרגיה נמוכה מאוד המגיע מהשמש.
גלאי אבק קוסמי - מדד ובדק מאפיינים מסוימים באבק הקוסמי (תנע, תפוצה, צפיפות וכיוון).
מצלמת וידאו - נמצאה בחלקה התחתון של הגשושית ושימשה לתצלום תמונות תקריב של פני השטח של מאדים.
מסנן אדום/ירוק ותריס בעל זמני חשיפה של 0.08 שניות ו־0.2 שניות.
שפופרת וידאו שתרגמה את התמונה האופטית לאות וידאו חשמלי.
המערכות האלקטרוניות שנדרשו להמרת האות האנלוגי לדיגיטלי.
הכוח החשמלי למארינר 4 סופק על ידי 4 לוחות סולאריים בגודל של 176 × 90 ס"מ שכללו 28,224 תאים פוטו־וולטאים שסיפקו כ־310 וואט בסביבת מאדים.
סוללת 1,200 ואט־שעה נטענת שימשה לגיבוי ולתימרוני מסלול.
ההנעה שנדרשה לתיקוני המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 222 ניוטון.
זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן והורכבו על קצות הלוחות הסולאריים), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים.
הגשושית קבעה את מיקומה היחסי במערכת השמש בעזרת 4 חיישני שמש, חיישן ארץ אחד, חיישן מאדים אחד וחיישן קאנופוס אחד (תלוי בחלק המשימה).
מארינר 4 הייתה הגשושית הראשונה שנעזרה בכוכב לשם ניווט, בעוד שבמשימות מוקדמות יותר, הגישושיות נשארו קרובות לכדור הארץ, לירח או לנוגה.
במשימות אלו השתמשו הגישושיות באור שהחזיר כדור הארץ או המטרה.
במשימה הזו, האור שהפיצו כדור הארץ ומאדים היה עמום מידי ולכך לא יכלו כוכבי הלכת לשמש כנקודות ייחוס.
לכן נצרכה נקודת ייחוס כלשהי רחוקה מן השמש וקאנופוס התאים לכך.
קאנופוס שימש כנקודת ייחוס גם במשימות מאוחרות יותר.
ציוד התקשורת במארינר 4 כלל שני משדרים בתדר S (בעלי מגברי טריודה של 7 ו־10 ואט) ומקלט יחיד שקלטו ושידרו מידע על ידי אנטנות ההגבר הנמוך והגבוה במהירות של ⅓8 ו־⅓33 bps בהתאמה.
חלק מהמידע אוחסן על סרט מגנטי בעל קיבולת של 5.24 מיליון סיביות (כ־640 קילו בייט).
המידע שאוחסן נשמר על מנת לשדרו מאוחר יותר.
למחשב הגשושית היה 29 פקודות שונות ושלוש פקודות לתיקוני מסלול.
המחשב המרכזי ומפעיל הפקודות סונכרנו על ידי מתנד שעבד בתדר של 38.4 קילו הרץ ושימש כנקודת ייחוס בזמן.
ב־UTC 14:27:23 ב־28 בנובמבר 1964 נפרדו השלב השני ומארינר 4 מהמגינים ומהשלב הראשון.
הבעירה הראשונה של שלב האג'ינה בוצעה בין 14:28:14 ל־14:30:38 והכניסה את מארינר 4 למסלול חניה במסלול לוויני נמוך סביב כדור הארץ.
הבעירה השנייה שבוצעה בין 15:02:53 ל־15:04:28 הכניסה את הגשושית למסלול מעבר לעבר מאדים.
מארינר 4 נפרדה משלב האג'ינה ב־15:07:09. ב־15:15:00 הלוחות הסולאריים נפרשו וסריקת השמיים בחיפוש אחר נקודות הייחוס התחילה.
כעבור 16 דקות התבייתו חיישני הגשושית על השמש.
לאחר מציאת השמש, התחילו החלו חיישני הגשושית בחיפוש אחר נקודת הייחוס הנוספת בשמיים - קאנופוס.
החיישנים תוכננו לזהות כל כוכב שבהירותו נעה בין פי שמונה יותר לפי שמונה פחות מבהירותו של קאנופוס.
כולל קאנופוס, היו שבעה כוכבים שענו להגדרה הזו.
לקח יותר מיום עד שהחיישן התביית על קאנופוס כיוון שהוא התביית על כוכבים אחרים (אור שהוחזר מכדור הארץ, אלדראמין, רגולוס, נאוס ורגור) לפני שהתביית על קאנופוס.
ב־5 בדצמבר 1964 בוצע תיקון מסלול על מנת להגיע למסלול הרצוי.
תיקון המסלול היה אמור להתבצע ב־4 בדצמבר אך הוא נדחה בעקבות איבוד ההתבייתות על קאנופוס.
התמרון הורכב מעלרוד שלילי של 39.16 מעלות וגלגול חיובי של 156.08 מעלות.
בתמרון הופעל המנוע הראשי למשך 20.07 שניות.
העלרוד והגלגול שונו בהצלחה רבה: נכונות התמרון הייתה יותר מ־1% ונכונות שינוי המהירות הייתה 2.5%.
לאחר תיקון המסלול המשיכה מארינר 4 במסלולה המתוכנן לעבר מאדים.
מארינר 4 ביצעה את היעף על פני מאדים ב־14 וב־15 ביולי 1965. בזמן היעף חלפה הגשושית במרחק מינימלי של 9,846 ק"מ וצילמה 22 תמונות של מאדים.
התמונות שצולמו אוחסנו על הסרט המגנטי.
כשעה לאחר היעף אבד הקשר עם מארינר 4, כיוון שהוסתרה על ידי מאדים.
הקשר עם מארינר 4 חודש כעבור כשעה נוספת.
שידור התמונות החל 8.5 שעות לאחר שהתחדש הקשר עם הגשושית ונמשך עד ה־3 באוגוסט.
כל התמונות שודרו פעמיים על מנת להבטיח שאין נתונים חסרים או פגומים.
מארינר 4 ביצעה את כל משימותיה בהצלחה מהשיגור עד ה־1 בספטמבר 1965. ב־1 בספטמבר 1965 אבד הקשר עם הגשושית עד שנת 1967 בעקבות המרחק העצום (309.2 מיליון ק"מ) וכיוונה הלא מדויק של האנטנה.
ב־15 בספטמבר 1967 רשם גלאי האבק הקוסמי תוך 15 דקות 17 פגיעות של מיקרומטאורים ששינו באופן זמני את כיוון הגשושית וכנראה גרמו נזק מועט למגן החום.
מאוחר יותר הוערך כי המיקרומטאורים היו שאריות מכוכב השביט D/1895 Q1 ואולי מארינר 4 אפילו ביצעה יעף על פני גרעינו המנופץ ממרחק של 20 מיליון קילומטר.
ב־7 בדצמבר נחלש לחץ הגז ששימש במערכת שליטת הגישה ובין ה־10 ל־11 בדצמבר נרשמו 83 פגיעות מיקרומטאורים ששינו את כיוון הגשושית וגרמו להחלשה משמעותית של עוצמת האות.
ב־21 בדצמבר 1967 ניתק הקשר עם מארינר 4 והיא כעת נטושה במסלול הליוצנטרי.
במהלך המשימה סופקו על ידי הגשושית 5.2 מיליון סיביות מידע (כ־634 קילו בייט).
כל המכשור על מארינר 4 פעל בהצלחה למעט שפופרת הגייגר־מילר, חלק מתא היינון, שהפסיקה לעבוד בפברואר 1965. בנוסף לכך, ביצועי הגלאי לאבחון הפלזמה היו ירודים ביותר עקב כשל בנגד ב־8 בדצמבר 1964, אולם המדענים הצליחו לכייל מחדש את הגלאי ולפרש את הנתונים ששלח.
התמונות ששלחה הגשושית הראו פני שטח מצולקים עם מכתשים הדומים לאלו של הירח, אשר במהלך משימות מאוחרות יותר התגלה שסוג פני השטח הזה לא אופייני רק למאדים ולירח.
נמצא שהלחץ האטמוספירי הוא בין 410 ל־700 פסקל והטמפרטורה במהלך היום נאמדה ב־100°- צלזיוס.
התגלה גם שלמאדים אין שדה מגנטי או חגורת קרינה כמו חגורת ואן אלן של כדור הארץ.
ברוס צ' מוריי השתמש בתצלומים של מארינר 4 כדי להבין את ההיסטוריה הגאולוגית של מאדים.
המכתשים הרבים והאטמוספיריה הדלילה שנמצאה גרמו להתפוגגות התקווה למציאת יצורים תבוניים על מאדים.
חיים על מאדים היו נושא לספקולציה ולמדע בדיוני במשך מאות בשנים.
לאחר התגליות של מארינר 4 הובן כי גם אם היו קיימים חיים על מאדים, הם היו צורות קטנות ופשוטות יותר מיצורים תבוניים.
אנשים אחרים הגיעו למסקנה אחרת; שכמו שצילמו את פני כדור הארץ כמה אלפי תמונות ברזולוציה של קילומטר ולא גילו סימני חיים (ברובן הגדול של התמונות), כך אי אפשר להסיק לפי 22 התמונות שצולמו על ידי מארינר 4 שאין חיים תבוניים על מאדים.
ייתכן שמארינר 4 גרמה לשינוי ההדרגתי במדע הבדיוני שבמקום לתאר את החייזרים התבוניים ככאלה שנמצאים על כוכב לכת במערכת השמש, התחילו לתאר אותם כחיים על כוכב במקום כלשהו בחלל העמוק.
העלות הכוללת של משימת מארינר 4 נאמדה ב־83.2 מיליון $.
המחקר הכולל, הפיתוח, השיגור והתמיכה הטכנית בכל משימות תוכנית מארינר עלו כ־554 מיליון $.
מארינר 2 היא גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר־נוגה 1962 של נאס"א.
מארינר 2 הייתה הגשושית הרובוטית הראשונה שביצעה בהצלחה מפגש עם כוכב לכת.
מארינר 2 הייתה גרסה מפושטת של בלוק I של חלליות תוכנית ריינג'ר והעתק מדויק של הגשושית מארינר 1. משימות מארינר 1 ומארינר 2 ידועות גם כמשימות "מארינר R".
גופה של מארינר 2 היה משושה שאורך אלכסונו היה 104 ס"מ.
למשושה התחברו הלוחות הסולאריים, הציוד המדעי והאנטנות.
הציוד המדעי שהיו על הגשושית היה שני רדיומטרים (אחד לגלי רדיו ואחד לתת־אדום), חיישן מיקרומטאורים, גלאי לאבחון פלזמה המגיעה מהשמש, גלאי חלקיקים ומגנטומטר.
ציוד זה נועד למדוד את הטמפרטורות השונות על פני השטח של נוגה ולבצע מספר בדיקות בסיסיות לגבי האטמוספירה שלה.
כיוון שלנוגה יש מעטה עננים עבה לא נכללו מצלמות במארינר 2. במשימת מארינר 10, שחלפה על פני נוגה בדרכה לכוכב חמה, גילו בצילום באולטרה סגול הרבה פרטים נוספים על פני העננים שלא נצפו עד אז מכדור הארץ, וגם לא נראו בצילומי הגשושית באור נראה.
המטרה הראשית הייתה להצליח לתקשר עם מארינר 2 כשתהיה בקרבת נוגה ולבצע מדידות טמפרטורה רדיומטריות על האטמוספירה של נוגה.
המטרות הנוספות היו לבצע מדידות על השדה המגנטי ושדה החלקיקים הטעונים בחלל בסביבות נוגה.
חודש לאחר שיגורה הכושל של מארינר 1, שוגרה בהצלחה החללית התאומה מארינר 2 ב־27 באוגוסט 1962 למסע בן 3.5 חודשים לעבר נוגה.
במהלך המסע לעבר נוגה, ביצעה מדידות מארינר 2 של רוח השמש (חלקיקים טעונים הנפלטים מן השמש) שאישרו את המדידות שנעשו על ידי לונה 1 בשנת 1959. מארינר 2 מדדה גם את כמות האבק הבין כוכבי שנמצאה נמוכה ממה שחשבו המדענים.
בנוסף לכך, מארינר 2 זיהתה חלקיקים טעונים עתירי אנרגיה המגיעים מהשמש, התפרצויות שמש קצרות במיוחד וקרינה קוסמית המגיעה מחוץ למערכת השמש.
במהלך היעף בקרבת נוגה חשפה מארינר 2 לראשונה, בעזרת גלי מיקרו ומכשירי מדידה שהתמקדו בקרינה תת־אדומה, שקצות העננים של נוגה הם אמנם קרירים אך הטמפרטורה על פני השטח היא לפחות 425°C.
מאחר שהגשושית לא נשאה מצלמות, הממצאים שהביאה לא זכו לתשומת לב ציבורית כמו תמונות מגשושיות חלל אחרות.
מארינר 2 נמצאת כרגע במסלול הליוצנטרי לאחר שהפסיקה לעבוד.
מארל היא עיירה במחוז רקלינגהאוזן, שבנורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
היא ממוקמת ליד תעלת וסל-דטלן, כ-10 קילומטר צפונית-מערבית לרקלינגהאוזן.
מארל תועדה לראשונה בשנת 890 באורבריום של המנזר הבנדיקטיני של ורדן, אשר נוסד ב-799 בתקופת המלחמות סקסוניות.
שמה של מארל נובע משמה בימי הביניים, "מרונהלאר".
בלשנים פירשו שם זה כ"משוטטי ביצות" או "שיטוט באגם".
השם שונה במשך מאות השנים מ"מארלאר","מירל" ל"מארלר" ולבסוף למארל.
באורבריום נמצא יתר על כן שמות של כפרים סמוכים שמאוחר יותר הפכו לחלק מהעיר.
הם נקראו - ת'רווירי (דרוור), ורילינקטרופה (פרנטרופ), והאראני (האם).
אזור העיר היה מאוכלס כבר בתקופת האבן.
שרידים של היישובים הראשונים מתוארכים לשנת 600 לפנה"ס.
בשנת 300 לפנה"ס שבטים קלטיים התיישבו באזור, אך גורשו על ידי פלישת שבטים גרמאניים.
הברוקטרים שלטו באזור הצפוני של נהר הליפה, והמרסרים בצד הדרומי שלו.
הפלישה הגרמאנית נעצרה על ידי הרומאים, שבנו מבצר בהלטרן.
שרידים של מבצר רומי קטן יותר נמצאו בגבול בין העיירות פולסום והלטרן.
לאחר קרב יער טויטובורג ב-9 לספירה בו הרומאים הובסו, הם נסוגו מעבר לנהר הריין (האזור שבו שוכנות כיום צרפת ואיטליה).
האזור היה שוב ברשות גרמאנית.
בשנת 80 גורשו הברוקטרים על ידי שבטים יריבים והם עברו לאזור שבו כיום נמצאת רקלינגהאוזן.
ברובע "אלט-מארל" (מארל הישנה) עומדת כנסיית סנט גאורג, שבמאה ה-11 הייתה שייכת לבאלדריך, הרוזן המקומי של הריין התחתון.
מאוחר יותר הוא תרם אותה לארכיבישוף של קלן, הריברט.
כתבי יד משנת 1160 קובעים כי הארכיבישוף הריברט תרם את הכנסייה למנזר דויץ.
במאה ה-13 היא הפכה לכנסייה קהילתית, בעת מינויו של הכומר הראשון שלה, ב-1228.
מ-1419 הכנסייה הייתה תחת חסותה של משפחת האצולה המקומית לואה (Loë), עד 1830, כאשר החסות התגלגלה לברון טוויקל של ליטינגהוף.
בין 1856 ו-1859, הכנסייה שוחזרה לחלוטין, על ידי התוכניות שגיבש אמיל פון מאנגר, מועסק של קבלן הבישופות הקתולית של מינסטר.
קירות היסוד הרומנסקים של הכנסייה מהמאה ה-12 נשמרו בשיקום.
בשנת 1111 טירה בשם "שטרווסלואה" נבנתה על ידי משפחת האצולה לואו.
בשנת 1359 השם הוחלף ל"האוס לואה" (בית לואה), ובכתבי יד רשמיים בשנת 1373 הוא כונה בשם "קסטורם" (טירה בלטינית).
ב-1378 הטירה נמכרה על ידי הבעלים וסל פון לואה לארכיבישוף של קלן, פרידריך השלישי, תחת השם "אופנהאוס".
כלומר, המשפחה האצילה של לואה הייתה כפופה לארכיבישוף.
"אופנהאוס" פירושו, כי במקרה של מלחמה, בעל הטירה יכול להשתמש בה כמעוז.
למשפחה היו נכסים רבים באזור, כמה חוות וטחנות, כמו טחנת "לואה", טחנת "זיקינג" ואחוזת ורמלינג על גדת נהר הליפה.
אף על פי שבמשפחת לואה לא היה יורש זכר, השם לואה המשיך להתקיים מכיוון שבשנת 1585 בתו של ולטר פון לואה נישאה לבן דודה, הברון דיטריך של דורנבורג-לואה מאייקל.
מ-1705 עד 1832 הטירה וכל הנכסים הועברו לידי משפחת האצולה של וידנבריק.
הם מכרו אותו לברון של טוויקל, שמאוחר יותר, מכר את חלקם לתיאודור ואלדהאוזן מאסן.
30 שנים מאוחר יותר היא נמכרה לדוכס ארנברג, שהרס את הטירה.
באתר שבו שכנה הטירה, קיימים כיום בית ספר ללשון וכמה מגרשי ספורט.
אנשים רבים באזור מכירים את משפחת האצולה לואה בגלל כמה סיבות: "בית ספר דקדוק בלואפילד", "רחוב לואה" ו"שדה התעופה לואמיל".
תנועת ההגירה הבאה התרחשה באזור מארל בין המאה ה-5 וה-7, כאשר הסקסונים פלשו מצפון-מזרח, עברו את הליפה לאזור שבו שכנו הברוקטרים.
בחפירות ארכאולוגיות בשנת 1920 נמצא, שברובע זינזן נבנה מבצר למען התגוננות מפני התקפות הסקסונים.
היום המבצר נמצא בשמורת הטבע "Die Burg" (שפירושו "הטירה") שנקרא על שמו של המבצר.
ארכאולוגים מחשיבים את המבצר כאנדרטה היסטורית יוצאת דופן ששווה את ההגנה עליה.
המבצר שימש את האוכלוסייה הכפרית כהגנה עד לימי ביניים המאוחרים.
קיימים ממצאים מימי הביניים המוקדמים, מהמאה ה-9 וה-10, אך התיעודים אינם נמשכים ברציפות עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ימי הביניים ותחילת העידן המודרני
לאורך כל ימי הביניים מארל הייתה מעורבת במספר מלחמות.
בין 1243 ל-1384 נלחמו הארכיבישוף של קלן ורוזן מארק, על החזקה באזור של רקלינגהאוזן.
ב-1388 וב-1389 מארל הייתה מעורבת ב"סכסוך דורטמונד הגדול" ובמלחמת אחים בין דוכסי מארק.
מ-1442 עד-1449 מארל סבלה מסכסוך זסט שבו העיירה זסט הגנה על החופש שלה נגד הארכיבישוף של קלן.
בסוף המאה ה-16 העיירה מארל מנתה כ-800 תושבים.
רובם חיו בקהילה החקלאית של דרוור.
ב"מלחמת ירושת ייליך-קלווה", היישובים החקלאיים ברחבי מארל נבזזו על ידי חיילים הולנדיים וספרדיים שהצטרפו למלחמה.
מיד לאחר המלחמה הזאת, החלה מלחמת שלושים השנים, שבה הפרעות המשיכו.
לאחר המלחמה, היה שלום במשך מאה שנים.
במלחמת השבע השנים בשנת 1758 הפרעות במארל חזרו.
אחרי החיילים הצרפתיים, הפרוסים הגיעו אך מצבם של התושבים לא השתפר.
עד 1803, הכפר חסר החשיבות מארל היה חלק מפסט רקלינגהאוז ובבעלותו של הדוכס ארנברג.
מ-1810 עד 1813, בתקופת הכיבוש הצרפתי כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות הכפר נודע שם ב"מארי מארל" והשתייך לדוכסות הגדולה של ברג.
לאחר מלחמת הקואליציה השישית, השלטון הפרוסי שלט על מארל והיא הייתה חלק ממחוז אסן עד 1816. משנת 1816 עד היום מארל שייכת למחוז רקלינגהאוזן.
מאז תחילת העידן המודרני, מארל הייתה בהנהגת ראשי העיר, אשר נבחרו לתקופה של שנה והיו כפופים תחת המושלים של פסט רקלינגהאוזן.
המשימות של ראשי הערים הייתה גביית מיסים וניהול הנדל"ן בכפר.
לצד ראשי הערים האלה היו שני נציגי הנסיך - "Amtsfron" (מנהל כספים) ו-"Amtsführer" (מנהיג כפר) (משנת 1785 שני המשרדים אוחדו) שתפקידם היה לפקח על תקנות הנסיך וראש העיר.
מ-1 באפריל 1816 מארל אוחדה עם העיר דורסטן והן יצרו את ה"משרד של ראש העיר של דורסטן" ("Bürgermeisterei Dorsten") עם ראש העיר של דורסטן כבישוף של הקתדרלה.
בשנת 1837, לאחר הרפורמה טריטוריאלית של מדינת פרוסיה, מארל קיבלה אוטונומיה שוב אך היא לא קיבלה חזרה את שמה, ושמה היה "אדמת דורסטן" ("Dorsten-Land").
ב-31 באוקטובר 1841 המנהל המלכותי ייסד את "מנהל מארל" ("Amt marl"), שכלל את הכפרים מארל, פולסום, האם ואלטנדור-אולפקוטה, ואת היישובים החקלאיים שמסביב.
חקלאות תמיד הייתה מקור ההכנסה העיקרי של תושבי מארל.
למרות הריבוי בחקלאות כבשים, החשיבות שלה ירדה משמעותית במאות המאוחרות יותר.
חקלאים רבים נזקקו לעיסוק צדדי, ומשפחות רבות טוו בדים, בעיקר כעובדים בשכר לחנות וילונות.
ראש עיריית הכפר לשעבר בלינג דיווח במפות וכיסויי שלוחן יוקרתיים לאנשי המעמד הגבוה.
הטווים במארל זכו במוניטין גבוה.
זאת אריגה אלגנטית." ברשומות של 1842 המקצועות הבאים מופיעים: 3 אופים, קצב, 17 סנדלרים, 17 חייטים, 17 נגרים, 5 טפסנים, בנאי 1, 15 נפחים, 60 אורגים, 56 רוכלים, 2 פונדקים, 11 בתי מרזח, 6 מבשלים, 2 מזקקות, 6 סוחרי תירס, 5 סוחרי עץ...
נקודת המפנה בהיסטוריה של מארל הייתה ב-21 בינואר 1875. ביום זה "הקידוח הטוב של חברת סימסון" מצאה פחם בעומק של 514 מטר בעיירה פולסום.
קידוחים נוספים במארל הביאו להיווצרות מכרות פחם.
הקמתו של מכרה הפחם "אוגוסטה ויקטוריה"
אוגוסט שטיין ויוליוס שפר מדיסלדורף ייסדו את מכרה הפחם "אוגוסטה ויקטוריה" בשנת 1898. ב-1 במאי 1900 החפירות החלו, ובשנת 1903 משרד הראש עבר למארל.
בסוף שנת 1905 ייצור הפחם החל בבור "AV 1".
עד תחילת המאה ה-21 הוא אחד מהמכרות היעילים ביותר בגרמניה.
אף על פי כן, הוא נסגר בשנת 2015, בגלל הפסקת ייצור הפחם בגרמניה.
הקמתו של מכרה הפחם "בראסרט"
בשנת 1905 מכרה פחם נוסף נוסד במרל.
הוא נקרא על שם הרמן בראסרט, "אביו של חוק הכרייה המשותף 1865".
בשנת 1910 ייצור הפחם במכרה החל, ובשנת 1950 כ-5,000 האנשים הועסקו במכרה.
בשנת 1972 המכרה נסגר; שני שלישים מאזור המכרה הפך למרכז מסחרי, והשליש האחר לשטח בילוי.
הלובי הישן משמש כסטודיו לאמנות וכלשכה של אגודת אופניים.
הרובע כולו נקרא "בראסרט" מאחר שכל הבתים שנבנו באזור נבנו כדי שלעובדי המכרה יהיה מקום מגורים לעובדי המכרה.
למרד הספרטקיסטים, שמקושר עם הפוטש של קאפ, הייתה גם השפעה על מארל.
ב-1 באפריל 1920 "צבא רוהר האדום" כבש את מארל והחל חילופי אש עם הרייכסווהר (צבא גרמניה) בנהר הליפה המעבר ליד האם-בוסנדורף.
15 חופרי ערוץ בלתי מעורבים נהרגו גם הם.
ב-15 בינואר 1923 מארל נכבשה על ידי חיילים צרפתים ובלגיים.
ב-1 אפריל 1926 מארל גדלה לגודל של הכפרים בסביבה של סינסן, הולס, לנקרבק ולונטרופ.
בשנת 1931 "המדריך של כל הערים והכפרים במחוז הריין וסטפאליה" קובע, שיש 34,102 תושבים בעיר מארל (19,598 קתולים, 12,105 פרוטסטנטים, 30 יהודים ו-2,309 בעלי דתות אחרות).
לא היה ראש עיר באותה העת אלא מועצת עיר שכללה 18 אנשים.
10 ממפלגת המרכז הגרמנית, 2 מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, 1 ממפלגת הרייך הגרמני של מעמד הביניים, 4 מהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה ו-1 עצמאי.
השטח הכולל במארל היה 11,076 דונם, מהם אזור בנייה של כ-415 דונם, 3,652 דונם אדמות חקלאיות ויערות וכרי דשא 5,574 דונם.
ב-20 באפריל 1936 מארל קיבלה את תקציב העיירה מהנשיא העליון של מחוז וסטפאליה, פרדיננד, הברון של לינינק.
כמו עיירות אחרת בחבל הרוהר מארל גדלה מהר מאוד בזכות מכרות הפחם והתעשייה הכימית.
מקורו של "הפארק הכימיקלי מארל" הוא ב"הולס מפעלים כימיים" שנוסדו בשנת 1938. בתקופת הרייך השלישי המפעלים ייצרו גומי סינתטי (המכונה "בונה") לצמיגים.
לכן הרבה עובדי כפייה היו בשימוש.
לאחר מלחמת העולם השנייה המפעלים ייצרו פלסטיק, משאבים לחומרי ניקוי ושוב "בונה".
בשנת 1985 החברה מוזגה עם איי.ג'י.
דגוסה ומאוחר יותר בשנת 2007 עם תעשיות אבוניק וכיום היא נקראת "הפארק הכימיקלי מארל".
התשתית של הפארק נלקחה על ידי החברה "אינפקטור".
ליל הבדולח (1938) הוביל לרדיפתם של התושבים היהודים, שהתגוררו במארל מאז 1910. הם עבדו בעיקר בסחר בגדים או בממכר רהיטים.
כמה בני אדם נפצעו, החנויות שלהם נשרפו וכל 29 התושבים היהודים נאלצו לעזוב את העיר.
רובם גורשו לריגה, בירת לטביה, ונרצחו.
אירועים אלה תועדו על ידי האמן הגרמני גונטר דמניג והפרויקט שלו "שטולפרשטיין" (אבני נגף).
בין השנים 1939 ל-1945 עובדי כפייה (זרים) רבים עבדו בחברות פרטיות ומשקי בית.
לאורך כל המלחמה המפעלים לייצור "הבונה" היו יעד לכמה התקפות אוויריות של בעלות הברית.
אף על פי שהאזורים האזרחיים בעיר היו קרובים יחסית למפעלים, הריסת בתי האזרחים הייתה מועטה.
ב-31 במרץ 1945 חטיבת השריון האמריקנית ה-8 כבשה את העיר.
מוזגה מארל מכמה קהילות חקלאיות עם יישובי הכורים באזור, ולכן אין לה מרכז של ממש.
בשנים 1960–1970 מרכז חדש נבנה באסטרטגית גרינפילד כבניין עירייה חדש, עוד נבנו, גורדי שחקים והקניון "מארלר שטרן".
מארל גובלת בצפון ליערות הַאָרְד ולפארק הטבעי הוֹהֶה מארק.
העיירה מהווה מעבר בין חבל הרוהר התעשייתי למינסטרלנד הכפרית.
הגבול הצפוני שלה משתלב כמעט לחלוטין עם גדת נהר הליפה.
כ-60% מהעיירה הם שדות, יערות, פארקים, נחלים, אגמים ואזורים ירוקים אחרים.
בצפון מארל גובלת בעיירה האלטרן אם זי, במזרח באר ארקנשוויק, בדרום מזרח ברקלינגהאוזן, בדרום בעיירה הרטן, בדרום מערב בגלזנקירכן ובמערב לדורסטן.
מימי הביניים עד תחילת המאה ה-20 מארל מנתה רק כמה מאות תושבים.
התיעוש הוביל לעלייה מהירה מכ-2,000 איש בשנת 1900 ליותר מ-35,000 ב-1939 ו-92,000 בשנת 1975. ב-2007, "המספר הרשמי של התושבים" מחושב על ידי המשרד לעיבוד נתונים וסטטיסטיקות של נורדריין-וסטפאליה, המספר המדויק היה 89,122 תושבים.
8.9% מהאוכלוסייה הם ממוצא זר (דצמבר 2006), המגיעים מכ -130 מדינות שונות.
"הפארק הכימיקלי מארל", מכרה הפחם "אוגוסטה ויקטוריה", "מדינהאוס באואר", הם המעסיקים הגדולים ביותר במארל.
מכרה הפחם במרל-הילס, אוגוסטה ויקטוריה שלי, נוסד בשנת 1899, ועדיין פועל.
מפעל לייצור המוני של לורמו תוכנן להיבנות בשנת 2010 במתחם התעשייה של דורסטן/מרל, אך עכשיו עתידו אינו ברור.
מועצת העיר מורכבת מ-50 נציגים מהמפלגות הבאות:
מארינר 5 הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר-נוגה 1967 של נאס"א.
מארינר 5 ביצעה מדידות על האטמוספירה של נוגה, מדדה את ספקטרום המימן בתחום האולטרא סגול, את תנודות השדה המגנטי סביב הכוכב ולקחה דגימות מרוח השמש.
לכתחילה בנו את מארינר 5 בתור גיבוי למארינר 4, אך לאחר ההצלחה של מארינר 4 החליטו שמשימתה של מארינר 5 תהייה לנוגה ולא למאדים.
בעקבות שינוי מטרת המשימה החליטו להסיר את המצלמה ולהפוך ולקצץ את הלוחות הסולאריים על מנת לחזק את כושר בידודו של מגן החום.
מארינר 5 שוגרה ב-14 ביוני 1967 מ-LC-12 בנמל החלל קייפ קנוורל, וביצעה את היעף על פני נוגה ממרחק של 4,094 ק"מ ב-19 באוקטובר באותה השנה.
בעזרת מכשירים רגישים יותר מאלו של מארינר 2 הצליחה מארינר 5 לשפוך אור על טבעו והרכבו של הכוכב הרותח והמעונן ועל התנאים בתווך הבין-כוכבי.
פעילותה של מארינר 5 הסתיימה בנובמבר 1967 והיא נמצאת כרגע במסלול הליוצנטרי.
מארינר 8 (ידועה גם בתור מארינר־H) הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר־מאדים 1971 של נאס"א.
מארינר 8 נועדה להיכנס למסלול סביב מאדים ולשדר תמונות שלו לכדור הארץ.
בעקבות כישלון השיגור, הגשושית לא נכנסה אפילו למסלול לווייני נמוך אלא חדרה לאטמוספירה ונחתה באוקיינוס האטלנטי זמן קצר לאחר השיגור.חלק ממשימותיה בוצעו על ידי הגשושית מארינר 9 ששוגרה שלושה שבועות אחריה במסגרת אותה תוכנית מארינר - מאדים 1971.
מארינר 8 שוגרה על גבי משגר אטלס־קנטאור.
265 שניות לאחר תחילת השיגור הוצתו שני מנועי ה־RL-10 של שלב הקנטאור, אבל המשגר החל לרעוד ויצא מכלל שליטה.
הרעידות גרמו לכך שהדלק לא הגיע למנועי שלב הקנטאור ו־365 שניות לאחר תחילת השיגור הוא כבה.
שלב הקנטאור והגשושית הופרדו וחדרו לאטמוספירה.
שאריות הגשושית התרסקו באוקיינוס האטלנטי כ־1,500 ק"מ מאתר השיגור וכ־560 ק"מ מפוארטו ריקו.
תוכנית מארינר־מאדים 1971 כללה שתי גשושיות, מארינר 8 ומארינר 9. לכל גשושית היו משימות שונות לבצע במסלול סביב מאדים אם כי כל אחת יכלה לבצע את המשימות של השנייה.
שתי הגשושיות היו אמורות לתפקד לפחות 90 יום במסלול סביב מאדים, שבמהלכם הן יאספו נתונים על ההרכב, הצפיפות, הלחץ והטמפרטורה של האטמוספירה ועל ההרכב, הטמפרטורה וטופוגרפיה של פני הקרקע של מאדים.
חלק ממשימותיה של מארינר 8 הוספו לפרופיל המשימה של מארינר 9 ובוצעו בהצלחה.
מארינר סימן 2 הייתה תוכנית לסדרת חלליות בלתי מאוישות לחקר מערכת השמש החיצונית, אשר הייתה אמורה להיות מפותחת ומתופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית בין השנים 1990-2010.
לאחר משימות של מיליארדי דולרים בתוכנית פלאגשיפ בשנות ה-70, נאס"א חיפשה בשנות ה-80 כיוון זול יותר לשנות ה-90 והלאה.
שני פרויקטים התגבשו בשנת 1983 בוועדה לחקר מערכת השמש של נאס"א, תוכנית פלנטרי אובסרבר ומארינר סימן 2.
תוכנית אובסרבר שהחלה עם מארס אובזרבר, תוכננה כסדרה של משימות בעלות נמוכה במערכת השמש הפנימית, בהתבסס על לוויינים מסחריים המקיפים את כדור הארץ, בעוד מארינר סימן 2 הייתה תוכנית לסדרת חלליות גדולות לחקר מערכת השמש החיצונית.
חלליות במארינר סימן 2 תוכננו להשתמש בתכנון סטנדרטי וכך גם בתוכנה וחומרה, רובם ממשימות קודמות כמו תוכנית וויאג'ר וגלילאו וכן מספר טכנולוגיות חדשות, כגון גירוסקופ מתקדם, כאשר המטרה היא חיסכון בעלויות.
התקווה הייתה להפחתת עלויות משימה לסביבות 400 מיליון דולר, כחצי מעלות גלילאו.
שתי המשימות הראשונות של הפרויקט היו משימה לשבתאי והירח שלו טיטאן, הגשושית שבתאי/טיטאן (בהמשך נקראה קאסיני) ו-Comet Rendezvous Asteroid Flyby אושרו על ידי הקונגרס בשנת 1990.
משימות אחרות שתוכננו לחלליות מארינר סימן 2 היו בהובלת סוכנות החלל האירופית: רוזטה וניו הורייזונס.
עם זאת, הקונגרס כפה קיצוצים בתקציבי 1992-1993 אשר גרמו לביטול משימת Comet Rendezvous Asteroid Flyby ודחייה במשימת קאסיני מאפריל 1996 לאוקטובר 1997. במטרה להציל את המשימה נאס"א ביצעה שינויים משמעותיים בעיצוב במטרה להקטין את עלויות הפרויקט תוך שמירה על תאריך השיגור באוקטובר 1997.
לאחר מכן החליפה נאס"א את תוכנית מארינר סימן 2 בתוכנית דיסקברי.
מאריס בישופס (בלטבית: Maris Bishofs; נולד ב-11 ביוני 1939) הוא צייר ומאייר לטבי-ישראלי.
מאריס בישופס, יליד ריגה, למד בשנים 1959–1965 באקדמיה הלטבית לאמנות, וקיבל תעודה בעיצוב פנים.
בשנים 1966–1972 התגורר במוסקבה ועסק באיור ספרים.
ב-1972 עלה לישראל עם משפחתו.
איורים וקריקטורות שיצר התפרסמו בכתבי עת ובעיתונים, ובהם "ידיעות אחרונות", "הארץ", "וושינגטון פוסט" ו"ליברסיון".
תערוכות יחיד שלו במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
בשנת 1978 יצא לאור ספרו הראשון, "The Exhibition".
בשנת 1982 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר האיורים שלו, "פגישות" (עם הקדמה מאת עמוס קינן), ובשנת 1984 יצא לאור באותה הוצאה ספרו "מיני מינים", ובו קריקטורות בנושא מיניות.
בתחילת שנות ה-80 היגר מישראל לפריז, ובשנת 1984 עבר להתגורר בניו יורק, שם יצאו לאור ספריו "Feisty Virginia Woolf" (1985), "The Alien Diaries" (1986), "Soho" (1988).
איוריו התפרסמו בעיתונים ובכתבי עת בולטים, ובהם "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "טיים מגזין", "וילג' ווייס" ועוד.
ב-2003 חזר ללטביה, שם הופיע איור יומי שלו בעיתון Diena, ויצאו לאור עוד שלושה ספרים שלו, "לטביה שלי", "לטביה שלי, עוד" ו-"213".
מאריס פיין היא פוליטיקאית אוסטרלית חברת המפלגה הליברלית המכהנת כנציגת ניו סאות' ויילס בסנאט האוסטרלי.
פיין נולדה בסידני, היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
בשנים 1989–1991 כיהנה כנשיאת צעירי המפלגה והייתה האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
בשנים 1987–1995 שימשה יועצת פוליטית לבכירי המפלגה ולאחר מכן עסקה בייעוץ עסקי.
ב-1997 נבחרה על ידי הפרלמנט של ניו סאות' ויילס לכהן כחברה בסנאט של אוסטרליה כממלאת מקומו של חבר הפרלמנט הפורש בוב וודס.