tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלידה, שהתרחשה בהיות יוסטון בת ארבעים ואחת, החלישה את גופה למשך שבועיים, ובמהלך אותם ימים ניצב סם לצדה ללא הרף.
ב-1 בפברואר 1861 אשררה ועידת הפרישה של טקסס את "צו הפרישה" וב-1 במרץ צורפה המדינה רשמית לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
בהתאם לדרישות הוועידה נדרש סם, כמו כל בעלי המשרות הציבוריות, להישבע אמונים לקונפדרציה.
סירובו הנחרץ לעשות כן הוביל להדחתו ב-16 במרץ 1861, ובמקומו הושבע לתפקיד סגנו, אדוארד קלארק.
משכנם באינדפנדנס, אשר הושכר לקהילה הבפטיסטית, לא שימש להם עוד מקלט לעת מצוקה.
סם היה בשלהי חייו: תשוש בגופו, מרוסק ברוחו ונתון במצוקה כלכלית קשה.
לאחר פרק זמן קצר בבית חמותו ננסי, ועל אף התנגדותה הנחרצת, שבה המשפחה בראשית אפריל 1861 לאחוזת בן לומונד.
באוגוסט אותה שנה התגייס סם ג'וניור לשורות גדוד הרגלים השני של טקסס בצבא הקונפדרציה.
החלטה זו הכתה את יוסטון באבל ובחרדה עזה.
היא חששה כי בנה הבכור לא ישוב עוד לראות את ביתו.
במכתב ששלחה לאמה כתבה: "לבי כמעט נשבר...
כאשר שמעתי לראשונה את הבשורה, חשבתי שאשכב ואמות".
סם ניסה להקל על סבלה בנטילת עול הטיפול בשאר ילדיהם, בין נסיעותיו התכופות לגלווסטון.
חרדותיה של יוסטון התבררו כמוצדקות כאשר נפצע סם ג'וניור באורח אנוש בקרב שילה באפריל 1862 ונחשב כמת.
קליע אחד חדר לגופו, אך קליע שני נעצר בספר התנ"ך שנשא עמו, ובתוכו הקדשה בכתב ידה של אמו.
איש כמורה מצבא האיחוד, אשר מצא אותו פצוע בשדה הקרב, גילה את הספר ואת המכתב שבכיסו.
הבן נפל לשבי במחנה דאגלס שבאילינוי, ולאחר חילופי שבויים שוחרר וקיבל פטור רפואי משירות צבאי באוקטובר אותה שנה.
משלא עלה בידה לרכוש מחדש את אחוזת וודלנד, שכרה המשפחה את "בית ספינת הקיטור" שבעיר האנטסוויל.
סם, בן שישים ותשע, היה אז בשנות חייו האחרונות, גופו תשוש ונזקק למקל הליכה.
עד שבתם מגי נטלה על עצמה את תפקיד העוזרת האישית, נשאה יוסטון לבדה בעול הטיפול בו.
אף על פי כן, הצליח סם באותם ימים להשיג ממשרד המלחמה של הקונפדרציה צו פטור מכל בני שבט האלבמה-קושאטה מגיוס לצבא, לאור הימנעותם ממעורבות בלחימה.
ב-26 ביולי 1863, בשעה שישבה יוסטון לצד מיטתו וקראה באוזניו את תהילים כ"ג, הלך סם לעולמו.
בצוואתו מינה אותה למנהלת עזבונו, ולצדה מונו בן דודו תומאס קרותרס וידידי המשפחה תומאס גיבס, ג'יי קארול סמית' ואנתוני מרטין ברנץ'.
סם מת כשהוא עשיר בנכסי מקרקעין אך חסר אמצעים נזילים.
רישום עיזבונו לאחר מותו מנה אלפי אקרים של אדמות, סכום מזומן זעום של 250 דולר, עבדים (ובהם ג'ושוע יוסטון), מספר ראשי בקר ורכוש אישי נוסף.
עם מותו הפכה יוסטון לאלמנה ואם לשמונה ילדים, מהם שבעה קטינים שהיו תלויים בה לחלוטין.
היא שבה להתגורר בקרבת אמה באינדפנדנס, והחליפה אדמות שבבעלותה בנכס סמוך, אשר נודע מאז בשם "בית גברת סם יוסטון".
לימים אישר בית המחוקקים של טקסס מענק כספי בסכום המקביל למשכורתו הבלתי משולמת של בעלה כמושל המדינה; אולם, כדי לממן את לימודי הרפואה של סם ג'וניור באוניברסיטת פנסילבניה, נאלצה להשכיר את מטע בן לומונד.
אמה ננסי מתה ב-7 בפברואר 1864 ממחלה בלתי מאובחנת דמוית-שפעת, ונקברה בשטח ביתה.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר 1867, נפטרה יוסטון עצמה לאחר שנדבקה בקדחת צהובה אשר פשטה באותה עת ברחבי טקסס.
רק בשנת 1900 גילה ד"ר וולטר ריד כי העברת המחלה נגרמת עקב עקיצת יתוש, אולם במאה ה-19 סברו כי מדובר במחלה מידבקת במגע ישיר, ולכן נמנעו מלקבור את גופתה בבית הקברות הציבורי לצד בעלה.
היא הובאה למנוחות באדמת המשפחה, לצד קברה של אמה, בשעה 11 בלילה, בידי משרתה הנאמן בינגלי, ידיד המשפחה מייג'ור אבר קייב ושתי בנותיה, נטי ומרי וילי.
כשנתיים לאחר פטירתו של סם, פנתה יוסטון אל נשיא אוניברסיטת ביילור, הדוקטור ויליאם קארי קריין, בבקשה לחבר ביוגרפיה מקיפה שתתעד את חייו ופועלו של בעלה.
לשם כך העניקה לו הרשאה מלאה לגשת לכל תכתובותיו, יומניו ורשומותיו האישיות.
קריין, אשר נמנה עם ידידיה הוותיקים של משפחת ליאה באלבמה, הכיר את סם היכרות שטחית בלבד, אך עמד על אישיותה המרשימה של יוסטון וראה בה אישה יוצאת דופן, שוות-ערך לבעלה במעמדה הרוחני והמוסרי.
בדבריו תיאר אותה כ"מלאכו השומר" של סם, אשר משעה שהכירה אותו הקדישה את חייה לעידון תכונותיו הסוערות ולביסוס עוגן מוסרי ויציבות נפשית בחייו.
תפיסה זו בדבר תפקידה המרכזי של יוסטון בעיצוב דמותו של בעלה הוסיפה להדהד גם בקרב חוקרי המאה ה-20. ההיסטוריון ג'יימס ל.
היילי ציין כי "סם יוסטון הפקיד את נשמתו בידי מרגרט, וכאשר חדל מן המאבק הפנימי שבתוכו, השתחררה בו האנרגיה שנדרשה לו למאבק הציבורי".
מספר ממקורביו של סם שיתפו פעולה עם יוזמתו של קריין וסיפקו עדויות וחומרים למחקרו, אך אחרים סירבו לשתף פעולה.
לדברי הבת מגי, סיפר לה המחבר כי מסמכים יקרי ערך הושמדו בידי יוסטון עצמה בהתפרצות זעם, לאחר שאדם שראתה בו ידיד הביע אדישות כלפי המיזם.
הביוגרפיה, שכונתה Life and Select Literary Remains of Sam Houston of Texas, נדחתה תחילה בידי ההוצאה הראשונה אך ראתה אור לבסוף בשנת 1884 בהוצאת ג'.
לאחר ביטול העבדות ומותה של יוסטון, חילקה "הדודה אלייזה", כפי שכינו אותה ילדיה, את זמנה בין בתי בנות המשפחה, נאני ומגי.
עם מותה בשנת 1898 הובאה לקבורה לבקשתה לצד יוסטון.
קברה של ננסי הלך ונשחק עם השנים, ולפיכך הועברה גם היא למנוחת עולמים לצדן של יוסטון ואלייזה.
במהלך חגיגות המאה לעצמאות טקסס בשנת 1936 עלתה יוזמה להעביר את עצמותיה של יוסטון אל בית הקברות בהאנטסוויל לצד קברו של בעלה, אך חילוקי דעות בין בני המשפחה לרשויות מנעו את מימושה.
רק ב-15 במאי 1965 הוצב באינדפנדנס לוח זיכרון רשמי המנציח את תרומתה של יוסטון לתולדות טקסס ואת דמותה כאחת הנשים המשפיעות בדור חלוצי זה.
נישא ללוסי אנדרסון והתאלמן בראשית נישואיו.
את שנותיו האחרונות עבר בבית אחותו מגי.
ננסי (נאני) אליזבת יוסטון (1846–1920) – נישאה לאיש העסקים ג'וזף קליי סטיילס מורו.
לאחר מות אמה נטלה את האפוטרופסות על אחיה ואחיותיה הקטינים.
מרגרט (מגי) ליאה יוסטון (1848–1906) – נישאה לווסטון לאפאייט ויליאמס.
בני הזוג רכשו את בית אמה של יוסטון, שם סייעו לנאני בגידול אחיהם הצעירים וגידלו גם את חמשת ילדיהם.
מרי ויליאם (מרי וילי) יוסטון (1850–1931) – נישאה לעורך הדין ג'ון סימאון מורו.
לאחר שהתאלמנה גידלה לבדה חמישה ילדים ושימשה במשך עשרים ושתיים שנה כמנהלת הדואר של העיר אבילין.
אנטואנט (נטי) פאוור יוסטון (1852–1932) – משוררת והיסטוריונית המדינה מטעם ארגון "בנות רפובליקת טקסס".
רעייתו של ויליאם לוריין ברינגהרסט, נשיא אוניברסיטת טקסס A&M.
הלווייתה נערכה בכנסיית מיסיון אלמו בסן אנטוניו, שם הוצב ארונה לצפייה ציבורית.
בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שירת ביחידת "הרוכבים הקשוחים" של תאודור רוזוולט במלחמת ארצות הברית–ספרד.
נישא לקארי גלן פרנל ולאחר מותה לאליזבת הארט גוד.
שירת כסוכן מיוחד ב של ממשלת ארצות הברית.
מת, ככל הנראה, מהתקף לב או מנפילה מסוס בעת מילוי תפקידו הרשמי בבית הספר הילידי בגודלאנד שבמחוז צ'וקטאו, אוקלהומה.
טמפל ליאה יוסטון (1860–1905) – סנאטור במדינת טקסס ונשיא הסנאט.
בלשן רהוט שדיבר עשר שפות, מהן שבע שפות ילידיות.
נודע כעורך דין מזהיר; נאום ההגנה שלו, "תחינת היונה החוטאת", הביא לזיכויה של נאשמת בזנות.
נישא ללורה קרוס וחי בשנותיו האחרונות באוקלהומה, שם זכה לכינוי "הזאב הבודד מן נהר הקנדי".
חייו שימשו השראה לסדרת הטלוויזיה Temple Houston.
בית סם יוסטון בעיר יוסטון – נהרס במהלך השנים, ובמקומו נבנה מבנה משרדים מודרני.
אחוזות בן לומונד ורייבן היל – נזנחו בהדרגה, התפוררו ונחרבו כליל; כך גם ביתה של ננסי שבאינדפנדנס.
"בית הספינה" – הועבר בשנת 1936 לשטח מוזיאון הזיכרון לסם באוניברסיטת סם יוסטון סטייט; הוכר כאתר מורשת רשום של מדינת טקסס בשנת 1964.
"בית גברת סם יוסטון" באינדפנדנס – נרשם במרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של מחוז וושינגטון ב-22 באוקטובר 1970.
בית וודלנד – נכלל במרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של מחוז ווקר ב-30 במאי 1974 בשם "בית סם יוסטון"; מהווה חלק ממוזיאון הזיכרון לסם יוסטון.
אתר בית סידר פוינט – נעלם כליל עקב סחיפה טבעית.
זהו המקום שבו התגוררו בני הזוג יוסטון בשעה שסם ג'וניור התגייס לגדוד הרגלים השני בצבא הקונפדרציה.
פעמון כנסיית רוקי קריק – נרכש בידי ננסי; מוצב כיום בצומת כבישי 50 ו-390 של רשת "Farm to Market".
אתר הטבילה של סם יוסטון – מסומן בלוח זיכרון רשמי של ועדת המורשת ההיסטורית של טקסס, בכביש 150 בצומת רחוב סם יוסטון.
השחקנית האמריקאית ננסי רניק (1932–2006), אשר נודעה בתפקידיה המרכזיים בסדרת ההרפתקאות Rescue 8, גילמה את דמותה של יוסטון בפרק ששודר בשנת 1958 תחת הכותרת "The Girl Who Walked with a Giant" במסגרת סדרת האנתולוגיה Death Valley Days, בהנחייתו של סטנלי אנדרוז.
עלילת הפרק הציגה את דמותה של יוסטון באור אידיאלי כבת סודו, נאמנתו ויועצתו הרוחנית של בעלה, מראשית דרכו המדינית כנשיא רפובליקת טקסס ועד ימיו האחרונים כמושל המדינה.
הסדרה תיארה את פרישתו של סם מתפקידו בשנת 1861 כמעשה של נאמנות למצפונו וכעדות לעקרונותיו המוסריים, כאשר סירב להישבע אמונים לקונפדרציית המדינות הדרומיות, שבה הייתה טקסס חברה.
מרגרט היגינס סנגר הייתה פעילה חברתית אמריקאית, שניהלה מאבק למען פיקוח ילודה והפצתם החופשית של אמצעי מניעה.
היא הייתה אחות, סופרת ומדריכת חינוך מיני.
סנגר טבעה את המונח "פיקוח ילודה", הקימה את הקליניקה הראשונה לפיקוח ילודה בארצות הברית ויסדה ארגונים שלימים הפכו לפדרציה האמריקאית לתכנון הורות.
העניין הראשוני של סנגר בתכנון משפחה ואמצעי מניעה החל לאחר שטיפלה במספר חולות שסבלו מאלח דם.
הזיהום בגופן נגרם בגלל שימוש במכשור לא מעוקר בהפלה.
סנגר החלה ללמוד בקרת ילודה.
בהמשך היא כתבה: "הבנתי שנשים צריכות להכיר אמצעי מניעה.
יש להן כל זכות להכיר את גופן שלהן."
בשנת 1914 סנגר הוציאה לאור עיתון בשם "האישה המורדת".
באותה שנה היא הועמדה לדין בעקבות פרסום ספרה "הגבלת המשפחה", לאחר שהממשל הפדרלי דרש ממנה להפסיק את הפצת החומרים.
היא חששה מתוצאות המשפט והחליטה לצאת לאנגליה תחת הכינוי "ברטה ווטסון" באוקטובר 1914.
מאמציה של סנגר תרמו למספר מאבקים משפטיים, ואף עזרו להכשיר חוקית אמצעים למניעת היריון בארצות הברית.
בשל קשריה עם הפדרציה לתכנון הורות, פעילים המתנגדים להפלות ראו בה מטרה לניגוח, אך היא הבחינה בצורה חדה בין מניעת הריון להפלה במהלך רוב הקריירה שלה.
סנגר נותרה דמות נערצת בתנועה לזכויות הרבייה האמריקאית, אך גם ספגה ביקורת על תמיכתה באאוגניקה.
בעבודתה כאחות בחדרי לידה, פגשה סנגר נשים שבריאותן נפגעה מאוד בשל הפלות חוזרות.
סנגר קישרה בין חוסר שליטת הנשים בגופן לעוני שבו חיו.
היא טענה שבמשפחות עניות רבות, נישואים הובילו ליחסי מין ללא תכנון המשפחה, ללידות מרובות ומכאן להעמקת העוני.
היא האמינה שבגלל חוסר השליטה בגופן נאלצו נשים מהמעמד הבינוני המשכיל לבחור בין עבודה לאימהוּת.
סנגר הבינה כי הדרכה לשימוש באמצעי מניעה כגון משגל נסוג וקונדומים לא מועילה לנשים שהכירה ברובעי העוני של ניו יורק.
היא הסיקה כי הן זקוקות לאמצעי מניעה יעיל, זול וקל לשימוש, שישאיר את האחריות בידיהן.
ב־1914 הוציאה לאור סנגר שמונה גליונות של העיתון "האישה המורדת" בניו יורק.
העיתון סיפק מידע על אמצעי המניעה הקיימים, וכן הסברים פיזיולוגיים.
"האישה המורדת" היה אחד המגזינים הראשונים שדנו בסוגיות איתן התמודדו נשים אמריקאיות ממעמד הפועלים ועורר תשומת לב ומחלוקת סביב אמצעי מניעה.
בביקורה באירופה, סנגר ביקרה גם בהולנד.
היא ניסתה להיפגש עם ד"ר אלטה יאקובס, שהייתה חלק מהצוות שפיתח את הדיאפרגמה.
יאקובס סירבה להיפגש עם סנגר מכיוון שהיא לא הייתה רופאה, אך ד"ר יוהנס רוטגרס, שעבד עם יאקובס, הכיר לסנגר את מודל מערכת הבריאות ההולנדית, המנוהלת על ידי רופאים ואחיות, והיא ניסתה להתאים את המודל לפעילותה בארצות הברית.
ב-1916 פתחה סנגר את המרפאה הראשונה להתאמת אמצעי מניעה בארצות הברית, שהובילה למעצרה בגין הפצת מידע על אמצעי מניעה, לאחר ששוטרת סמויה קנתה עותק של העלון לתכנון משפחה.
היא ישבה בכלא 30 יום, ובמהלכם הסבירה לאסירות על אמצעים למניעת הריון.
סנגר טענה כי זכויות חוקיות וזכות ההצבעה הן חסרות חשיבות, יחסית לחשיבות של הפצת אמצעי מניעה, וזאת מכיוון שהן אינן משפיעות על חלקים משמעותיים בחיי האישה.
לדעתה, האישה החדשה טועה בסברתה שהיא השיגה את כל צרכיה כשהגיעה לעצמאות כלכלית.
אומנם העצמאות הכלכלית חשובה, אך אין לה משמעות אם אין לאישה החופש לבחור אם ומתי להרות.
השימוש באמצעי מניעה גבר אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובמקביל צמחה תנועה בין-לאומית למען תכנון הילודה.
ב-1937 התקבל בארצות הברית חוק שהתיר לרופאים לספק אמצעי מניעה וייעוץ למניעת הריון.
סנגר לא הסתפקה בכך, וביקשה שנושא מניעת הלידה ייכלל בתוכניות לבריאות הציבור, כדי שאמצעי המניעה יגיעו גם לידי נשים שאין להן אמצעים כספיים.
סנגר המשיכה לחפש אחר אמצעי מניעה טובים, פשוטים וזולים יותר.
מכון מחקר שהקימה מימן את פיתוח ההתקן התוך-רחמי, ובו גם החלה עבודה על אמצעי מניעה הורמונליים שהובילו לפיתוח הגלולה למניעת הריון.
ב-1959 הקדיש לה דוקטור גרגורי פינקוס דו"ח על המצאת הגלולה למניעת הריון.
סנגר נפטרה ב-1966, כשנראה היה כי הגלולה למניעת הריון פותרת את בעיית ההריונות הבלתי רצויים, לפחות בעולם המערבי.
סנגר הושפעה מהפסיכולוג האנגלי הבלוק אליס.
בעת ביקורה באירופה, בשנת 1914, פגשה סנגר את אליס ואימצה את השקפתו כי מיניות היא כוח עוצמתי ומשחרר.
רעיונות אלו חיזקו את תפיסתה בנוגע לאמצעי מניעה – הם יאפשרו לנשים ליהנות מיחסי מין ללא חשש מהיריון לא רצוי.
כמו כן, סנגר האמינה שחשוב לדון במיניות ואמצעי מניעה בצורה פתוחה ומכבדת.
היא קיבלה גם את השקפתו של אליס שמניעת הריון היא עניין המחייב פגישה עם רופא ושדיאפרגמה היא אמצעי המניעה הבטוח ביותר.
סנגר התנגדה למתירנות מינית שעל פי תפיסתה הוגדרה כמספר רב של משגלים.
היא כתבה: "לכל גבר ואישה נורמליים יש את הכוח לשלוט ולכוון את הדחף המיני שלהם.
גברים ונשים שיש להם שליטה בדחפים המיניים ומשתמשים כל הזמן במוח שלהם, חושבים לעומק והם לעולם לא חושניים".
היא התנגדה לאוננות והאמינה שלנשים יש את היכולת לשלוט בדחפים המיניים שלהן, ועליהן להשתמש בשליטה זו כדי להימנע ממין מחוץ ליחסים מוסדרים.
עם זאת, סנגר לא התנגדה להומוסקסואליות, ושיבחה את אליס על כך שהבהיר שלא כל ההומוסקסואלים סוטים ושכמו שאדם נולד עם צבע עיניים מסוים, כך יש סוגים שונים של מבנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סנגר פעלה להעלאת המודעת בצורך החברתי להגבלת הילודה אצל משפחות חסרות אמצעים ועיקור של הסובלים ממחלות נפש מסוימות.
היא טענה שהאמידים והמשכילים מקימים משפחות קטנות יותר, בעוד שהעניים, הלא משכילים, חסרי גישה לאמצעי מניעה ומידע על מניעת הריון מקימים משפחות גדולות.
בתפיסתה זו הייתה חפיפה עם האאוגניקנים.
הם האמינו כי יש "לסייע במירוץ למיגורם של הלא כשירים".
אך היא נבדלה הם בכך שאאוגניקנים טוענים שמחויבותה הראשונה של האישה היא למדינה, ואילו סנגר טענה שמחויבותה של האישה היא לעצמה.
על פי אלכסנדר סנגר, סנגר לא תמכה באאוגניקה שלילית או חיוביות משום שלא היה לה ולאנשים בתקופתה מידע מדעי מספק בנושא.
מקורות אחרים טוענים, שהיא תמכה באאוגניקה שלילית שמטרתה לשפר את התכונות התורשתיות האנושיות באמצעות התערבות חברתית על ידי צמצום הרבייה של מי שנחשבו כלא כשירים.
סנגר לא הסתירה את השקפותיה על שליטה בילודה ושיטות אחרות להשבחת הגזעים והחברה.
בינואר 1932 פרסמה סנגר את תוכניתה לשלום (my way to peace).
מרגרט סנגר התנגדה להפלה והבדילה אותה ממניעת הריון, כאשר זו האחרונה היא זכות יסוד של נשים, ואילו הראשונה היא פשע מביש.
בשנת 1916, כשפתחה את המרפאה הראשונה שלה למניעת הריון, היא השתמשה ברטוריקה תקיפה נגד הפלות.
בפליירים שהפיצה לנשים כתבה "אל תהרגי, אל תיקחי חיים, אלא תמנעי."
מרגרט מסקוטלנד הייתה המלכה הרעיה של אריק השני, מלך נורווגיה.
מרגרט נולדה ב-28 בפברואר 1261 בטירת וינדזור שבאנגליה, והייתה בתם של מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי ושל רעייתו הראשונה מרגרט מאנגליה.
מרגרט הגיעה לנורווגיה בגיל 20 כדי להנשא לאריק השני בן ה-13 שהפך למלך נורווגיה ב-9 במאי 1280. חוזה הנישואין נחתם ברוקסבורו שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1281 וכלל בין השאר את זכותם של צאצאי הזוג לרשת את כתר סקוטלנד, ואת הנדוניה של מרגרט שנקבעה ל-14,000 מארק.
החתונה נערכה שנה לאחר מכן, ובה הוכתרה מרגרט למלכה.
הנישואין בין אריק למרגרט היו נישואים פוליטיים אופייניים, שהשיגו פיוס והורידו את המתח שבין שתי המדינות שנגרם כתוצאה מהסכם פרת' מ-1266, לפיו ויתרה נורווגיה לסקוטלנד על האיים ההברידיים ועל האי מאן בתמורה לתשלום חד-פעמי של 4,000 מארק ותשלום שנתי של 100 מארק.
ההסכם גם קבע שסקוטלנד תכיר בריבונות הנורווגית באיי אורקני ושטלנד.
מרגרט נפטרה בטונסברג בשנת 1283 זמן קצר לאחר שילדה את מרגרט, אשר נחשבה לזמן קצר כעוצרת ממלכת סקוטלנד בעקבות מותו של סבה, אלכסנדר השלישי ב-19 במרץ 1286.
ככל הנראה נפטרה מרגרט ב-9 באפריל 1283 (על פי ה"גסטה אנאליה") או ב-27 בפברואר או ב-28 בפברואר באותה שנה (על פי "דברי ימי לאנרקוסט").
מרגרט נקברה בקתדרלה של ברגן, אשר נהרסה בשנת 1531. אתר הקבורה, כיום בתחום מצודת ברגנהוס, מצוין בלוחית זיכרון.
דיים מרגרט פרייס הייתה זמרת סופרן ולשית.
פרייס, שנולדה בבלקווד, מונמות'שייר, באה ממשפחה חובבת מוזיקה והחלה לשיר להנאתה כבר בילדותה.
בתחילה לא תכננה לפתח לעצמה קריירה מכשרונה; חלומה היה להיות למורה לביולוגיה, שכן הוראה היה מקצוע מקובל במשפחתה.
בגיל 15 ארגנה לה מורתה למוזיקה בבית הספר מבחן שירה אצל צ'ארלס קנדי סקוט, ששכנע אותה ללמוד אצלו בטריניטי קולג' למוזיקה בלונדון והשיג לה מלגת לימודים.
בשנות לימודיה הראשונות הוכשרה פרייס לשירת מצו-סופרן.
אחרי סיום לימודיה, הצטרפה ל"זמרי אמברוזיה", אבל נרתעה מרישום לתחרויות שירה.
במידה רבה היה זה אביה שהביא לגילויה, כשיצא בשתדלנות נמרצת למענה בלהקות אופרה שונות.
הופעת הבכורה של פרייס באופרה הייתה ב-1962, בתפקיד כרובינו בנישואי פיגרו של מוצרט באופרה הוולשית הלאומית.
באותה שנה הצטרפה פרייס לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, שם שרה תפקידי משנה.
פריצת הדרך שלה הגיע כאשר תרזה ברגנצה ביטלה הופעה ופרייס, ששימשה לה כמחליפה, זכתה בהזדמנות להופיע במקומה - גם הפעם בתפקיד כרובינו, הופעה שפרסמה אותה בן לילה.
ההקלוטה משנת 1972 ביצרה את מעמדה של פרייס כמומחית למוצרט.
בשנים הבאות הופיעה פרייס כאורחת בבתי אופרה חשובים.
הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה התקיימה ב-1985, בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי.
פרייס התפרסמה בעיקר בגילום דמויות מאופרות של מוצרט, בייחוד פיורדיליג'י, דונה אנה בדון ג'ובאני, הרוזנת בנישואי פיגארו (אחרי ששרה את כרובינו וברברינה בתחילת דרכה), ופמינה בחליל הקסם.
נוסף לכך שרה תפקידי ורדי, כגון אמליה בנשף המסכות, תפקיד שביצעה גם בהקלטה עם לוצ'אנו פאבארוטי, אליזבטה ("דון קרלוס") ודסדמונה ("אותלו"), תפקידה הראשון במטרופוליטן אופרה, המרשלין ב"אביר הוורד" ואריאדנה ב"אריאדנה בנקסוס", שתיהן של ריכרד שטראוס ודריאנה לקוברר של צ'ילאה.
עם זאת, מתוך חשש שמא תאמץ מדי את קולה, הגבילה את היקף הרפרטואר שלה.
פרייס גם הייתה פעילה מאוד כזמרת לידר, והרגישה בנוח הן בניב הרומנטי של פרנץ שוברט, רוברט שומאן או ריכרד שטראוס והן בזה של האסכולה הווינאית השנייה.
במהלך הקריירה שלה, הרבתה פרייס להקליט אופרות ולידר.
אחת מהקלטותיה המפורסמות ביותר היא בתפקיד "איזולדה" בהקלטה השלמה של קרלוס קלייבר לטריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר, תפקיד שלא שרה מעולם על במה.
מרגרט פרייס הייתה "זמרת לשכה" (Kammersängerin) של האופרה הממלכתית של בוואריה והאופרה של וינה.
בשנת 1992 הוענק לה אות האימפריה הבריטית (CBE - Commander of the British Empire) על שירותיה למוזיקה.
בשנת 1993 הוענק לה אות האימפריה הבריטית (DBE - Dame Commander of the British Empire) על שירותיה למוזיקה.
מרגרט צ'אן פונג פו-צ'ון הייתה מנהלת של ארגון הבריאות העולמי בין השנים 2007 ל-2017. צ'אן, ילידת הונג קונג, בעלת רקע אקדמי בכלכלה ובמינהל עסקים, שימשה בין השנים 1994 ל-2003 כשרת הבריאות של הונג קונג.
בין השנים 2003 ל-2006 שימשה בתפקידים בכירים בארגון הבריאות העולמי, כאחראית על מניעת מגפה עולמית של שפעת, וכסגנית האחראי למניעת מחלות מידבקות.
אחרי לימודיה בבית ספר תיכון, הוכשרה צ'אן כמורה לכלכלת בית בקולג' לחינוך בהונג קונג.
ב-1973 סיימה תואר ראשון בכלכלת בית באוניברסיטת מערב אונטריו, וב-1975 קיבלה שם תואר דוקטורט ברפואה.
בהמשך קיבלה תואר שני בבריאות הציבור מהאוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
ב-1997 קיבלה מענק מחקר מהפקולטה לרפואת בריאות הציבור של הקולג' המלכותי לרופאים בלונדון, וכן הוענק לה מעמד אבירות של "קצינה" במסדר האימפריה הבריטית, על ידי המלכה אליזבת' השנייה.
בדצמבר 1978 הצטרפה לממשלה בהונג קונג, למשרד הבריאות.
ב-1989 קודמה לתפקיד עוזרת מנכ"ל משרד הבריאות בהונג קונג, וב-1992 מונתה לסגניתו.
ב-1994 מונתה לשרת הבריאות, האישה הראשונה בתפקיד זה בהונג קונג.
ב-1997 תרמה למאבק בשפעת העופות ולהרגעת הציבור, ובעת התפרצות המגפה נודעה באמירתה "אני אוכלת בשר עוף מדי יום, אין צורך בפאניקה".
בהמשך, כאשר התרבו מקרי ההידבקות במחלה, טענו כנגדה מבקריה שהיא מטעה את הציבור.
אך לאחר מכן זכתה להערכה על השמדת מיליון וחצי עופות נגועים והשתלטות על המגפה בהונג קונג.
ב-2003 פרצה בסין וברחבי העולם מגפת הסארס, וצ'אן ספגה ביקורת מהמועצה המחוקקת של הונג קונג על התנהלות פאסיבית ואיטית יחסית בכל הנוגע למגפה.
ועדת מומחים שהקימה הממשלה לבדיקת ההתמודדות עם המגפה, קבעה כי צ'אן לא אשמה בכישלון ניהול המשבר, אלא המבנה הלקוי של מערכת הבריאות בהונג קונג, בו מערכת בתי החולים ומערכת בריאות הציבור היו מופרדות, ולפיכך נוצרו בעיות בשיתוף מידע ונתונים.
ב-2003 סיימה צ'אן את תפקידה כשרה, כשהצטרפה להנהגת ארגון הבריאות העולמי.
ב-2006 מונתה לראש הארגון, והיא שימשה בתפקיד זה עד שנת 2017. בפעילותה מדגישה צ'אן את חשיבות שיפור הבריאות בקרב נשים ובקרב תושבי אפריקה.
ב-2007 עוררה ביקורת בקרב ארגונים הומניטריים, כאשר הביעה ספק בדבר איכותן של תרופות גנריות, מה שנתפס כתמיכה באינטרסים של חברות התרופות הגדולות, במהלך ביקורה בתאילנד.
ב-2009 עסקה צ'אן בהתמודדות ארגון הבריאות העולמי עם התפרצות שפעת החזירים ברחבי העולם, והכריזה עליה כמגפה כלל עולמית.
דיים מרגרט רתרפורד הייתה שחקנית אופי אנגלייה.
התפרסמה בסרטי הקולנוע "Blithe Spirit" עיבוד למחזה מאת נואל קאוורד, וב"חשיבותה של רצינות" לפי מחזה של אוסקר ויילד.
תפקידה הידוע ביותר הוא דמות הבלשית מיס מארפל שאותה גילמה במספר סרטי קולנוע שעובדו לפי ספרים מאת אגאתה כריסטי.
מרגרט רתרפורד נולדה בבלהם (אז במחוז סארי שבאנגליה).
היא הייתה בת יחידה לוויליאם רתרפורד בן.
בהיותה תינוקת נלקחה להודו וחזרה לבריטניה כשהייתה בת שלוש, כאשר מתה אמה והיא עברה לגור עם דודתה בסי ניקולסון.
היא התחנכה ב"ווימבלדון היי סקול" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
רתרפורד עבדה כמורה לאומנות הדיבור, והחלה את קריירת המשחק בגיל מבוגר יחסית.
הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון הייתה ב-1925 בגיל 33, היא הופיעה בתיאטרון אולד ויק שבלונדון.
בגלל הופעתה החיצונית, דמויות של גיבורות רומנטיות לא התאימו לה, ועד מהרה ביססה לעצמה מעמד בתחום הקומי.
היא השתתפה במספר רב של סרטים בריטיים מצליחים באמצע המאה העשרים, ביניהם הסרט "דרכון לפימליקו" של אולפני אילינג.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה רתרפורד "מעולם לא התכוונתי להצחיק במשחק שלי, ואני תמיד מופתעת כשהקהל חושב שאני מצחיקה".
בסרטים רבים גילמה דמויות שכבר גילמה על הבמה.
בשנת 1945 נישאה לשחקן סטרינגר דייוויס והשניים הרבו להופיע יחד בסרטי קולנוע.
בשנות החמישים אימצו רתרפורד ודייוויס את גורדון לנגלי הול, שהיה אז בשנות העשרים שלו.
הול עבר ניתוח להתאמה מגדרית והפך לדון לנגלי סימונס, בשם זה פרסמה ב-1983 ביוגרפיה של רתרפורד.
ב-1957 הופיעה רתרפורד בפרק בסיטקום "Dick and the Duchess", סדרה אמריקאית שצולמה בבריטניה בכיכובם של פטריק או'ניל והייזל קורט.
ב-1961 גילמה את הדמות שתהיה מזוהה איתה ביותר, דמותה של מיס מארפל, בסדרה של סרטים המבוססים בצורה חופשית על ספריה של אגאתה כריסטי.
רתרפורד שהייתה אז כבר בת 70 התעקשה ללבוש בגדים משלה, ושבעלה יופיע לצידה בסרטים אלה.
ב-1963 זכתה רתרפורד בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "אנשים חשובים ביותר", בו גילמה את דמות הדוכסית מברייטון פזורת הדעת, לצידם של אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון.
עוד השתתפה ב-1966 בסרטו של אורסון וולס "Chimes At Midnight".
ב-1961 הוענק לה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) וב-1967 זכתה לתואר גברת מפקדת (DBE) והייתה זכאית להוסיף לשמה את התואר דיים.
בשנותיה האחרונות סבלה רתרפורד ממחלת אלצהיימר, היא קבורה לצידו של בעלה סטרינגר דייוויס שמת באוגוסט 1973, בבית קברות בכנסיית סט.
ג'יימס בג'ררדס קרוס, בקינגהמשייר, אנגליה.
שרה מרגרט פולר אוסולי הייתה עיתונאית, מורה ומבקרת אמריקאית.
פולר ידוע בשל פעילותה למען זכויות האישה והשתייכותה לתנועת הטרנסצנדנטליזם האמריקאית.
היא הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שמילאה תפקיד של מבקרת ספרות בעיתונות האמריקאית.
ספרהּ "נשים במאה ה-19" , אשר יצא בשנת 1845, נחשב ליצירה הפמיניסטית המשמעותית הראשונה בארצות הברית.
אביה, טימותי פולר , היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, והוא העניק לה חינוך ביתי מוקדם בטרם נרשמה לבית ספר.
בשנת 1839 החלה להתעניין במה שכינתה "השיחות" (conversations): דיונים שהתנהלו בקרב נשים בלבד, ואשר נועדו לפצות על חוסר היכולת שלהן לרכוש השכלה אקדמאית רשמית.
בשנת 1840 הפכה פולר לעורכת הראשית של המגזין הטרנסצנדנטליסטי הראשון, The Dial, וארבע שנים לאחר מכן הצטרפה לצוות ה"ניו יורק טריביון" ועבדה תחת הוראס גרילי.
עד לשנות השלושים לחייה צברה פולר בניו אינגלנד מוניטין של אישה משכילה ואינטלקטואלית בקרב נשים וגברים, והייתה האישה היחידה שהורשתה להשתמש בשירותי הספרייה במכללת הרווארד.
עבודתה המקורית הראשונה "נשים במאה ה-19" פורסמה לראשונה בשנת 1843, ויצאה שנתיים לאחר מכן במתכונת של ספר.
בשנת 1849 היא נשלחה לניו יורק ככתבת מטעם העיתון.
היא הפכה במהרה למעורבת במהפכת איחוד איטליה, ונהייתה מקורבת לג'וזפה מציני.
היא הכירה את ג'ובאני אוסולי (Ossoli), ולשניים נולד ילד.
בשנת 1850 הפליגו השלושה לארצות הברית, אך הספינה שבה שהו נהרסה בסמוך ללונג איילנד והם טבעו.
גופתה של פולר לא נמצאה מעולם.
פולר הייתה פעילה למען זכויות האישה, במיוחד למען זכותן של נשים לרכוש השכלה ותעסוקה.
בנוסף, היא עודדה רפורמות חברתיות נוספות כמו התנועה לביטול העבדות ורפורמת בתי הכלא בארצות הברית.
פעילים חברתיים רבים אחרים למען זכויות נשים ופמיניזם, בהם סוזן ב.
אנתוני, ציינו את פולר כמקור השראה לפעילותם.
עם זאת, רבים מבני-זמנה לא הביעו תמיכה בה; בהם ידידתה לשעבר, הסוציולוגית הארייט מרטינו, אשר טענה שפולר הייתה יותר "דברנית" מאקטיביסטית.
זמן קצר לאחר מותה דעכה חשיבותה בארצות הברית, והעורכים אשר הכינו את כתביה לפרסום האמינו שתהילתה תיעלם לאחר זמן קצר ולא הקפידו על דיוק בפרסום, ועל כן רבים מהחומרים צונזרו או שונו בטרם הפרסום.
מרגרט סמית' קורט היא טניסאית עבר אוסטרלית מהטובות ביותר בהיסטוריה, שהחלה להשתתף בתחרויות בשנות ה-60 של המאה ה-20. היא דורגה במקום הראשון בעולם.
היא הייתה האישה השנייה בהיסטוריה והראשונה בתקופה הפתוחה שזכתה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם בשנה אחת (1970).
היא זכתה ב-64 תוארי גראנד סלאם (שיא זכיות), מהם 24 ביחידות (שיא זכיות), 19 בזוגות נשים ו-21 בזוגות מעורבים (שיא זכיות).
בשנים 1965 ו-1969 משחק זוגות מעורבים באליפות אוסטרליה לא שוחק ושני הזוגות העולים לגמר זכו בתואר.
במהלך הקריירה המקצוענית שלה, מאזן ניצחונות-הפסדים שלה בקריירה הוא הטוב בהיסטוריה של הטניסאים כולם: 1177 – 106 (91.74%).
בשנת 2001 זכתה במדליית סנטנרי .
בשנת 2007 זכתה במינוי לחברה במסדר של אוסטרליה (AO).
לאחר פרישתה מטניס מקצועני, פנתה קורט לפוליטיקה.
היא נשואה לברימור קורט ואם לילדים.
קורט היא כומרה בכנסייה פנטקוסטליסטית בעיר פרת', כנסייה הלוחמת ומטיפה נגד הומוסקסואליות, רואה בהומופוביה שליחות, ומעודדת טיפולי המרה להומואים, לסביות וטרנסג'נדרים.
בקיץ של שנת 2017 עוררה קורט סערה, כאשר סירבה לטוס בטיסה של חברת התעופה קוואנטס, בטענה שהחברה תומכת בנישואים חד מיניים.
בהמשך התבטאה בריאיון ברדיו נגד מתן זכויות ללהט"בים, וכן תמכה בשלילת זכויות אקטיבית מלהט"בים בטור שפרסמה בעיתון The West Australian, הבהירה שהיא רואה בכך איום על סדר היום של החיים במדינה, והשוותה את האיום בקיומם כלפי האנושות לאיום שהיה מצד היטלר.
דבריה של קורט הביאו לגינויים נרחבים של אנשי ציבור מכל קצות המפה הפוליטית, כולל גינוי של ראש ממשלת אוסטרליה.
טניסאית העבר מרטינה נברטילובה, פנתה וביקשה להסיר את שמה של קורט מאולם הטניס באליפות אוסטרליה הפתוחה, הקרוי על שמה..
קורט אף לא הוזמנה לאליפות אוסטרליה בטניס לשנת 2018.
מרגרט צ'ו היא שחקנית, קומיקאית, זמרת-יוצרת, סופרת ומעצבת אופנה אמריקאית ממוצא קוריאני.
צ'ו ידועה בעיקר בשל מופעי הסטנד-אפ שלה, בהם היא מבקרת סוגיות חברתיות ופוליטיות, בייחוד אלה הנוגעים לגזענות, מיניות ודימוי גוף.
היא ביימה והופיעה בקליפים מוזיקליים, ויש לה קו אופנה משלה.
היא תומכת בזכויות להט"ב, וכן זכתה בפרסים עבור עבודתה ההומניטרית למען נשים, אסייתים והקהילה הלהט"בית.
צ'ו נולדה למשפחה קוריאנית בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היא גדלה בשכונה מעורבת בשנות ה-70 וה-80, בקהילה שהיא מתארת כמורכבת "מהיפים זקנים, נרקומנים לשעבר, שרופים משנות ה-60, מלכות דראג, סינים, וקוריאנים.
לומר שזה היה כור היתוך - זה החלק המינורי.
הייתה זו תקופה מבלבלת, מאירה, ומופלאה".
הוריה של צ'ו, יאנג-הי וסונג-הון צ'ו, ניהלו חנות ספרים.
אביה כתב ספרי בדיחות וכתב טור בעיתון בקוריאה הדרומית.
בתיכון, צ'ו נזרקה מבית הספר בגין ציונים גרועים.
לאחר שהביעה עניין בבידור, היא נבחנה והתקבלה לבית הספר לאמנויות בסן פרנסיסקו, שם הצטרפה לקבוצת אימפרוביזציה, יחד עם השחקנים סם רוקוול ואעישה טיילר.
צ'ו התחילה להופיע במועדון קומדיה ליד החנות של הוריה, ופיתחה קריירת סולו.
היא הופיעה בתוכניות טלוויזיה ובאוניברסיטאות, והתחילה לעשות לעצמה שם.
ב-1994 היא זכתה בפרס הקומדיה האמריקאי לקומיקאית הטובה ביותר.
היא החלה לתור כהופעה הפותחת לג'רי סיינפלד, והוזמנה להשתתף בספיישל של בוב הופ וכן הייתה אורחת קבועה בתוכניתו של ארסניו הול.
ב-1994, פיתחה רשת ABC תוכנית סיטקום בשם All American Girl, המבוסס על הסטנדאפ של צ'ו, ובכיכובה.
זו הייתה אחת התוכניות הראשונות שהתמקדו באנשים ממוצא אסייתי בארצות הברית.
התוכנית וצ'ו סבלו מבעיות רבות בהפקת התוכנית.
הבעיה הראשונה הייתה שהמפיקה הראשית של הסדרה, גייל ברמן, ביקרה את מראיה של צ'ו, וטענה כי פניה עגולות מדי.
צ'ו הרעיבה את עצמה בשבועות המובילים לצילומים, וכתוצאה מירידה מאסיבית במשקל, סבלה מאי-ספיקת כליות.
בעיה נוספת שהייתה לסדרה היא ביקורת מצד אמריקאים-אסייתים, שטענו שהתוכנית מקדמת סטראוטיפים שליליים.
לעומת זאת, בהפקה עצמה אמרו לצ'ו בו זמנית שהיא "אסייתית מדי" וכן שהיא "לא אסייתית מספיק".
ההפקה שכרה את שירותיו של מאמן ללמד את צ'ו להיות יותר "אסייתית".
בעיות אלה ואחרות גרמו לשינויים רבים בתכני הסדרה במהלך העונה היחידה שהיא הייתה באוויר, והסדרה בוטלה בסיום העונה.
צ'ו עברה משבר בעקבות ביטול הסדרה, והתמכרה לסמים ואלכוהול.
משנת 1994 ועד שנות האלפיים, צ'ו הופיעה בתפקידי אורח במגוון סדרות, ובשנות האלפיים חזרה לשחק בתפקידים קבועים במספר סדרות, כולל גדולה מהחיים ורוק 30, שם גילמה את קים ז'ונג איל, שבעבור הופעתה זו זכתה בפרס אמי.
מאוחר יותר היא חזרה וגילמה גם את בנו, קים ז'ונג וון.
בשנת 2016 החלה להנחות את העונה השישית של התכנית "משטרת האופנה" ב, לצידה של ג'וליאנה רנסיק.
שנה לאחר מכן, שבה כמנחה לעונה השביעית והאחרונה.
בשנת 2019 התארחה בסדרת הקומית "עובדי אלוהים" של רשת TBS, בתור אימו של אלוהים.
בשנת 2023 ביצעה הופעת אורח בסדרה "Not Dead Yet" מבית רשת ABC.
בשנת 2024 השתתפה בסדרת אנימציה "!Kite Man: Hell Yeah" של Max בתור המדבבת של הדמות רבקה צ'אן, האמא של גליידר גירל וקפטן קור.
במאי 2025 פורסם כי צ'ו תתכב בקומדיה הרומנטית Cheap AF לצד ארדן צ'ו.
באותה שנה ביצעה הופעת אורח בפרק הבכורה של עונתה השנייה של הסדרה "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מבית דיסני+".
I'm the One That I Want: ב-1999 צ'ו כתבה חומר חדש על המאבק שלה בסמים ואלכוהול, על הקשיים בפריצה לעולם הבידור, ועל נושאים כמו דימוי גוף שהתמודדה איתם - ופיתחה ממנו מופע יחיד שהופיעה בו אוף ברודוויי, בהצלחה מרובה.
באותה שנה היא הוציאה לאור ספר באותו שם, וכן סרט של המופע.
I Have Chosen to Stay and Fight: יצא ב-2005, וכולל מאמרים ופרוזה בנושאים של פוליטיקה גלובלית, זכויות אדם, ועוד.
ב-2004 צ'ו כתבה וכיכבה בסרט עצמאי, Bam Bam and Celeste, בו היא משחקת "פאג האג" - חברתו הטובה ביותר של גבר הומו.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2005.
ביום ולנטיין 2004, צ'ו נאמה בעצרת למען נישואים חד מיניים לפני בניין הממשל בקליפורניה, ונאומה נכלל בסרט הדוקומנטרי Freedom to Marry.
צ'ו גם השתתפה בסרט "עימות חזיתי" משנת 1997 עם ג'ון טרבולטה וניקולס קייג', בתור סוכנת FBI.
ב-2002 יצאה לסיבוב הופעות עם המופע Notorious C.H.O (על משקל שמו של הראפר שנרצח, Notorious B.I.G, שעסק בילדותה בסן פרנסיסקו של שנות ה-70, ובביסקסואליות שלה.
ב-2004 יצאה בסרט סטנדאפ נוסף, Revolution.
ב-2005, יצאה עם מופע חדש, Assassin.
מופע זה הפך לסרט לייב הרביעי שלה, והוא הוקרן בערוץ הלהט"בי !Here.
בכרזת הסרט, הופיעה צ'ו במדים ובציוד צניחה, כשהיא מחזיקה במיקרופון כאילו הוא נשק אוטומטי, ברפרנס לצילום של היורשת פטי הרסט מ-1974.
ב-2007, השיקה צ'ו מופע בסגנון בורלסקה, "The Sensuous Woman", וב-2008 הופיעה את הופעת הבכורה של מופע נוסף, Beautiful, בפסטיבל גאה בסידני, אוסטרליה.
ב-2013 תיירה עם המופע Mother, על שם הדמות שהיא מגלמת בפני קהלים להט"בים כבר שנים רבות.
בין יתר המופעים הקומיים שלה, צ'ו גם מפיקה ומופיעה בקליפים של מוזיקה קומית.
ב-2008 הוציאה סינגל שנקרא "I Cho Am a Woman" ב-iTunes, ואז ב-2010 יצאה עם אלבום באורך מלא בשם "Cho Dependant".
האלבום היה מועמד לגראמי בתור האלבום הקומי הטוב ביותר.
קליפים מהאלבום נכללו בספיישל של צ'ו בערוץ Showtime, Margaret Cho: Cho Dependant.
ל-2 שירים הוכנו סרטוני וידאו על ידי ליאם קייל סאליבן כמפיק.
ב-2010, צ'ו ביימה והופיעה בקליפ לשיר "I Wanna Be a Bear" של Pixie Herculon (שם במה של ג'יל סובול).
ב-2014, צ'ו השתתפה בקליפ של וירד אל ינקוביק, בשיר "Tacky".
צ'ו מכלילה במופעיה הרבה חומר על יחסיה עם אימה, במיוחד על הפערים בין המנטליות של אימה כמהגרת לבין חוויותיה של צ'ו כילידת ארצות הברית.
במופעים, צ'ו מחקה את המבטא הכבד של אימה.
מופעיה של צ'ו ידועים כבוטים מבחינה מינית, והיא גם מדברת בפתיחות על נושאים כמו גזענות, התמכרות לסמים ואלכוהול, הפרעות אכילה, ביסקסואליות, האובססיה שלה לגברים הומואים, סטראוטיפים על אמריקאים-אסייתים, ועוד.
פלח משמעותי מהחומר שלה מתעסק בנושאים להט"ביים.
היא גם תומכת בזכויות להט"ב מחוץ למופעים שלה - בבלוג היומי שלה, באתר הרשמי שלה, ובאירועים להט"בים.
כשראש העיר של סן פרנסיסקו הורה לעירייה להנפיק אישורי נישואים לזוגות חד-מיניים ב-2004 (עד שבית המשפט העליון של המדינה פסקה נגד), צ'ו פתחה אתר מיוחד לעידוד הזכות לנישואים חד-מיניים, בשם Love is Love.
במופעיה, צ'ו גם נוגעת בסוגיות פוליטיות ותרבותיות.
היא דיברה באופן גלוי נגד נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג וו.
בוש, מה שגרר תגובות נזעמות מצד קונסרבטיבים, כולל איומים בהפגנות נגד המופע שלה בטקסס.
למרות שבסופו של דבר המפגינים נגדה לא הופיעו, היא קיימה הפגנה נגדית מחוץ למועדון בו התקיימה ההופעה, עד שאנשי הביטחון דרשו ממנה להיכנס פנימה.
ב-2004, באמצע הופעה באירוע תאגידי, נקטע המיקרופון של צ'ו, והתזמורת קיבלה הוראה לנגן.
לדבריה של צ'ו, זה קרה כי מנהל מרכז האירועים לא אהב את הביקורת שהעבירה על בוש.
באותה שנה, בוועידה הדמוקרטית הלאומית, צ'ו התבקשה לא להגיע לנאום באירוע התרמה לארגון להט"בי (היה זה ארגון שנחשב מאוד במיינסטרים, ה-HRC) למרות שהיא הוזמנה על ידם מראש, מחשש שהרטוריקה האנטי-בוש שלה יגרום למחלוקות.
ב-2007, יצאה לסבב הופעות עם המופע True Colors, יחד עם סינדי לאופר, דבי הארי, הדרזדן דולס, אינדיגו גירלז, רופוס ויינרייט, ועוד.
כשנישואים חד-מיניים נהיו חוקיים בקליפורניה, ב-2008, צ'ו הוסמכה על ידי עיריית סן פרנסיסקו לבצע טקסי נישואים.
באוקטובר 2023, צ'ו, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתמה על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן.
צ'ו נישאה ב-2003 לאל רידנור, אמן מלוס אנג'לס.
השניים ניהלו נישואים פוליאמוריים במשך 11 שנים, עד שב-2014 צ'ו הכריזה שהם עומדים להתגרש.
צ'ו מגדירה את עצמה כביסקסואלית, כקווירית, וכפוליאמורית.
1999: מופע היחיד של צ'ו, I'm the One That I Want, זכה בפרס מופע השנה של ניו יורק מגזין, ונמנה בין מופעי השנה של Entertainment Weekly.
2000: תוכנית פרופיל של צ'ו בערוץ !E זכה בפרס גרייסי אלן של אגודת הנשים בטלוויזיה וברדיו, בשל "איכות מעולה והצגה יעילה של התפקידים המשתנים והחששות של נשים".
2000: GLAAD (האגודה לזכויות הלהט"ב) העניקה לה את פרס הגולדן גייט, עבור "פריצות דרך והשפעה משמעותית בקידום שוויון זכויות לכל, ללא קשר לנטייה מינית או זהות מגדרית".
2001: זכתה בפרס קרן למדא על עבודתה אשר "מאלצת אותנו לראות כיצד קונסטרוקציות כוזבות של גזע מיניות ומגדר פועלות באופן דומה לטשטש ולבזות זהות".
2003: הקרן המשפטית האמריקאית-אסייתית העניקה לה את אות ה"צדק בפעולה".
2003: NOW, ארגון הנשים הלאומי, העניק לצ'ו את פרס "Intrepid" (ללא חת).
2004: האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות העניק לצ'ו את The First Amendment Award (אות התיקון הראשון לחוקה - זה שנוגע לזכויות לחירות וזכות הביטוי).
2007: המופע הקומי המצטיין בטקס פרסי הצטיינות אסייתיים של ערוץ AZN.
ה-30 באפריל 2008 הוכרז כ"יום מרגרט צ'ו" בעיר סן פרנסיסקו.
פיה2021טוב על הניירמרגו2022Sex Appealמה דבBury Meג'וניThe Listenerפייר איילנדארין2023קורה בורה (אנ')TBAI Want Your SexCheap AFקדם הפקה
מרגרט קלארק RHA הייתה ציירת דיוקנאות אירית.
קלארק נולדה כמרגרט קרילי, אחת משישה ילדים, לפטריק קרילי.
תאריך הלידה שלה נזכר לא פעם כ-29 ביולי 1888, אך הרשומות המקומיות קובעות אחרת.
היא למדה בבית הספר הטכני בניורי, והתעתדה לעסוק בהוראה, אך בשנת 1905 זכתה במלגת לימודים בבית הספר המטרופוליטן לאמנות של דבלין.
שם למדה אצל ויליאם אורפן, אשר החשיב אותה לאחת המבטיחות שבתלמידיו.
היא השלימה את לימודיה בשנת 1911 והוענקה לה תעודת מורה לאמנות, והחלה לעבוד כעוזרת לאורפן.
בשנת 1914 נישאה לחברה לספסל הלימודים, הארי קלארק.
לזוג נולדו שלושה ילדים: מייקל, אן, ודייוויד.
לאחר מות בעלה בשנת 1931, הפכה קלארק למנהלת הסטודיו לויטראז'ים על שם הארי קלארק.
קלארק הלכה לעולמה בדבלין, ב-31 באוקטובר 1961, ונקברה בבית העלמין רדפורד, בגרייסטונס, מחוז ויקלו.
במקום הולדתה בניורי הוצב לוח מורשת ממשלתי.
קלארק השתתפה בתערוכה ראשונה באקדמיה ההיברנית המלכותית בשנת 1913, והציגה כ-60 יצירות, רובן דיוקנאות, בארבעים השנים שלאחר מכן, עד 1953.
בין הדיוקנאות שהוזמנו מקלארק היו אלו של דרמוד אובריין, איימון דה ואלירה, הארכיהגמון ג'ון צ'ארלס מקווייד, ולנוקס רובינסון.
קלארק בילתה זמן רב באיי אראן עם בעלה ועם האמן שון קיטינג, וציירה שם מספר ציורי נוף וסקיצות.
בשנת 1939, העיר מבקר כי קלארק ציירה "ציורים מרשימים שלוכדים אינדיבידואליות בקווים מועטים וחסכוניים".
קלארק זכתה בפרסים שונים, לרבות מדליית טיילטן (זהב, כסף, וארד) בשנת 1924, ומדליות טיילטן (ארד) נוספות בשנת 1928 ו-1932. בשנת 1926 נבחרה להצטרף לאקדמיה ההיברנית המלכותית, והועלתה לדרגת חברה מלאה (RHA) בשנת 1927. עם ייסוד התערוכה האירית לאמנות חיה בשנת 1943, נתמנתה קלארק לוועד המנהל.
יצירתה מוצגת באוספי הגלריה הלאומית של אירלנד, הגלריה העירונית של דבלין ב-Hugh Lane, גלריית קרופורד לאמנות, מוזיאון אלסטר, הגלריה העירונית לאמנות של לימריק, האוסף הלאומי של דיוקנאות עצמיים באוניברסיטת לימריק והמכללה האירית ברומא.
מרגרט מקינטאייר היא שחקנית אמריקאית.
היא בוגרת תואר באומניות הבמה מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון שבבריטניה.
היא שיחקה במספר הצגות בתיאטראות ברודוויי ובאוף ברודוויי בתחילת הקריירה שלה.
ב-1994 הופיעה בפרק של "סיינפלד" כמיס רוד איילנד המתמודדת בתחרות מיס אמריקה ויוצאת עם ג'רי.
היא הופיעה בין היתר בסדרות הטלוויזיה "אלי מקביל" ו"המשפט של איימי".
ב-2004 שיחקה לצד אוון פיטרס בסדרה "הימים" בABC.
ב-2006 החלה לשחק את התפקיד הראשי בסדרה "קייל XY".
ב-2009 החלה לשחק את דמותה של שריף פורבס בסדרה "יומני הערפד".
בשנת 2022 הייתה שותפה ליצירת והפקה הסדרה "האקדמיה לערפדים" מבית רשת Peacock; המבוססת על סדרת הרומנים באותו שם מאת רישל מיד .
מרגרט מדליין צ'ייס סמית הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הרפובליקנית.
כיהנה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1940–1949 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1949–1973. לאורך כל השנים היא ייצגה את מיין.
סמית הייתה האישה הראשונה שכיהנה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1964, סמית ניסתה להתמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך נכשלה בפריימריז.
למרות הכישלון, היא הייתה האישה הראשונה שמועמדת לנשיאות בוועידה של מפלגה גדולה.
סמית עדיין נחשבת לאישה שכיהנה הכי הרבה זמן בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקאית (עד השבעתה לכהונתה החמישית של הדמוקרטית ברברה מיקולסקי בינואר 2011 סמית החזיקה בשיא הסנאטורית שכיהנה הכי הרבה זמן בהיסטוריה).
מרגרט צ'ייס סמית נולדה בסקאוהיגן במחוז סאמרסט, מיין, כבכורה מבין שישה ילדים.
שניים מאחיה נפטרו לפני שהגיעו לבגרות.
אביה היה ממשפחה ממוצא אנגלי שהיגרה לארצות הברית במאה ה-17. סבא של סבא רבא שלה פיקד על פלוגה ארטילרית במהלך מלחמת 1812 ובה לחם עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
משפחתה של אמה הייתה ממוצא קנדי-צרפתי, שהיגרה לארצות הברית מקוויבק באמצע המאה ה-19. אביה היה ספר העיירה, ואמה עבדה כמלצרית, פקידה בחנות ובבית חרושת לנעליים.
בגיל 12 החלה לעבוד ולעזור בכלכלת הבית.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, החלה סמית לעבוד בתקשורת ובעסקים.
ב-14 במאי 1930 נישאה צ'ייס לקלייד סמית, שהיה מבוגר ממנה ב-21 שנה.
עד מהרה החלה להיות פעילה בפוליטיקה.
בשנים 1930–1936 כיהנה בוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במיין.
בשנת 1936 בעלה של סמית נבחר לבית הנבחרים, ולכן הזוג עבר לוושינגטון די.
סי., כשסמית שימשה כמזכירתו של בעלה.
היא גם שימשה כגזברית מועדון נשותיהם של חברי קונגרס.
באביב 1940 קלייד סמית הפך לחולה מאוד, לאחר שקיבל התקף לב.
לכן ביקש מאשתו להתמודד על מושבו בבית הנבחרים בבחירות העתידות להתקיים בספטמבר של אותה השנה.
סמית הספיק לפרסם הודעה לתקשורת בה הכריז על תמיכה באשתו.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-3 ביוני סמית הצליחה להיבחר כיורשת מקומו של בעלה, לאחר שהמפלגה הדמוקרטית לא הספיקה להעמיד מולה שום מועמד.
בכך היא הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לקונגרס ממיין.
כשלושה חודשים לאחר מכן התקיימו הבחירות הרגילות לבית הנבחרים, בהן סמית ניצחה בזכות עצמה ברוב של כ-65%.
במהלך כהונתה בבית הנבחרים, סמית עסקה רבות בעניינים הקשורים לביטחון לאומי והתמנתה לחברה בוועדת הצי.
בחורף 1944 ערכה סיור של כ-25 אלף ק"מ בבסיסי הצי בדרום האוקיינוס השקט.
היא גם הפכה לאזרחית הראשונה והיחידה שהפליגה בספינת חיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף על כך, סמית הצליחה לחוקק חוק המסדיר את מעמדן של נשים בצי.
סמית נחשבה לרפובליקאית מתונה, אשר תמכה במדיניות הניו דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
באוגוסט 1947 הכריזה סמית על התמודדותה על מקום בסנאט.
היא ניהלה קמפיין ללא הוצאות כספיות רבות, תחת הסיסמה "Don't change a record for a promise" ("אל תחליף ניסיון בהבטחה").
היא ניצחה ברוב גדול בבחירות שנערכו ב-13 בספטמבר 1948, ובכך הפכה לאישה הראשונה המייצגת את מיין בסנאט, ולאישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שכיהנה בשני בתי הקונגרס.
היא הושבעה לסנאט ב-3 בינואר 1949. לאחר שנה בתפקיד, היא זכתה לתשומת לב לאומית כשהייתה לחברת הקונגרס הראשונה שגינתה את רדיפת הקומוניזם של שותפה הרפובליקני לסנאט, הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין.
בתחילה סמית התרשמה לטובה מטיעוניו של מקארתי, אך שינתה את דעתה לאחר שמקארתי לא הצליח לספק ראיות כלשהן כדי לאמת את האשמותיו.
ב-1 ביוני 1950 היא נאמה במשך רבע שעה נאום שכונה בהמשך "הצהרת המצפון".
במהלך הנאום סירבה סמית להזכיר באופן ישיר את שמו של מקארתי, אך גינתה אותו באופן חריף מאוד.
שישה רפובליקנים נוספים חתמו על הצהרתה.
בתגובה לנאום, התייחס מקארתי לסמית ולששת הסנאטורים האחרים כאל "שלגיה וששת הגמדים".
הוא סילק אותה מאחת מוועדות המשנה בה הייתה חברה.
כתגובה, הצביעה סמית בעד הדחתו של מקארתי מהסנאט - הצעה שהתקבלה בסופו של דבר.
ב-17 ביולי 1950 הועלתה סמית לדרגת לוטננט קולונל במילואים, והיא שירתה עד 1958. לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1952, הועלה שמה של סמית' כמועמדת פוטנציאלית לתפקיד סגן הנשיא תחת המועמד הרפובליקני דווייט אייזנהאואר.
סמית עצמה הכחישה את שמועות אלו.
באותה השנה נבחרה סמית להיות עמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1959 סמית העזה להתנגד באופן מפורש לאייזנהאואר, כאשר מינה את לואיס סטראוס לתפקיד מזכיר המסחר.
בשנת 1960 התמודדה שוב לסנאט וניצחה את המועמדת הדמוקרטית לושה קורמייר .
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית שבה שתי נשים התמודדו זו מול זו על מקום בסנאט.
במהלך כהונתו של הנשיא ג'ון קנדי, טענה סמית כי על ארצות הברית להשתמש בנשק גרעיני נגד ברית המועצות.
כתוצאה מכך, מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב כינה את סמית "שטן בתחפושת אישה".
בבוקר שלאחר רצח הנשיא קנדי בנובמבר 1963, נכנסה סמית לחדר הסנאט לפני תחילת הישיבות, והניחה ורד על שולחנו של קנדי כסנטור.
כחברה בוועדת הביטחון, תמכה סמית במלחמת וייטנאם.
כסנאטורית, סמית תמכה נחרצות בתוכנית החלל האמריקאית.
ג'יימס וב, מנהל נאס"א, טען כי ארצות הברית לעולם לא הייתה מציבה אדם על הירח אלמלא סמית.
ב-27 בינואר 1964 הודיעה סמית על מועמדותה לנשיאות ארצות הברית.
בכך, הייתה סמית האישה הראשונה בהיסטוריה האמריקאית שהתמודדה על הנשיאות במסגרת אחת מהמפלגות הגדולות.
מלכתחילה סיכוייה לזכות היו מועטים, והישגה היחיד היה זכייה ב-25% מהקולות באילינוי.
בוועידה הרפובליקנית שנערכה ביולי, הגיעה למקום החמישי עם כ-2.06% מהקולות.
היא אמנם סירבה למשוך את שמה מההצבעה האחרונה, אך הביעה תמיכה בבארי גולדווטר לאחר שנבחר למועמד המפלגתי.
בשנת 1972 הובסה בבחירות והפסידה את מקומה בסנאט בתוצאה של 53%-47% לטובת המועמד הדמוקרטי ויליאם האת'וויי.
לאחר שעזבה את הסנאט, סמית לימדה בכמה מכללות ואוניברסיטאות כפרופסורית אורחת.
ב-6 ביולי 1989 היא זכתה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בשנת 1995 סמית נפטרה בגיל 97, לאחר שבץ מוחי.
גופתה נשרפה, ואפרה מונח במחוז שלה במיין.
ביוני 2007 הוציא שירות הדואר הפדרלי בול לזכרה.
מרגרט לוקאס קוונדיש, דוכסית ניוקאסל הייתה אריסטוקרטית אנגליה, פילוסופית, משוררת, מדענית, סופרת ומחזאית מהמאה ה-17. היא נולדה בשם מרגרט לוקאס, והייתה אחותם הצעירה של סר ג'ון לוקאס וסר צ'ארלס לוקאס, שהיו בעלי מנזר קולצ'סטר ותומכים בולטים של המשטר המלוכני באנגליה בזמן מלחמת האזרחים האנגלית.
היא עצמה הייתה בת לווייתה של המלכה הנרייטה מריה ואף גלתה עימה לצרפת, שם חיו בחצרו של המלך לואי הארבעה עשר.
בשנת 1645 נישאה לדוכס ניוקאסל, ויליאם קוונדיש (שהיה אז מרקיז).
קוונדיש הייתה משוררת, פילוסופית, וסופרת שכתבה פרוזה, רומנים מסות ומחזות.
את יצירותיה פרסמה תחת שמה האמיתי, בתקופה בה רוב הנשים שפרסמו את כתביהן עשו זאת בעילום שם.
בכתיבתה התייחסה למספר נושאים וביניהם מגדר, כוח, נימוסים, השיטה המדעית ופילוסופיה.
הרומן האוטופי שלה, "העולם הלוהט", הוא מראשוני ז'אנר המדע הבדיוני.
כתיבתה הנרחבת בנושאי פילוסופיית הטבע והמדע המודרני המוקדם הייתה ייחודית, היא פרסמה יותר מתריסר יצירות מקוריות, ואם לוקחים בחשבון גם את התיקונים שפרסמה ליצירותיה, מגיע מספר פרסומיה הכולל לכעשרים ואחת.
קוונדיש זכתה הן לביקורת והן לשבחים על היותה כותבת ייחודית ופורצת דרך.
היא דחתה את האריסטוטליזם ואת הפילוסופיה המכניסטית של המאה ה-17, והעדיפה על פניהם מודלים ויטאליים.
בשנת 1667 הייתה האישה הראשונה שהשתתפה בכינוסים של החברה המלכותית של לונדון, ונמצאה בקשרים אינטלקטואליים עם הוגי הדעות הבולטים של תקופתה, ביניהם תומאס הובס, רנה דקארט ורוברט בויל.
כמו כן, הייתה קוונדיש אחת החלוצות בתחום זכויות בעלי החיים, והתנגדה נחרצות לניסויים בבעלי חיים.
הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי (1656)
קוונדיש פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי" כנספח לספרה "תמונות טבע מצוירות בעפרונות מדומיינים לחיים", שפורסם בשנת 1656. בנספח זה, עוסקת קוונדיש באילן היוחסין שלה, במעמדה הסוציו-אקונומי, בעושר, בחינוך ובנישואין.
קוונדיש מספרת גם על תחביביה ונימוסיה, ומספקת הצצה על גוני אישיותה: נטייה לשאפתנות, ביישנות קיצונית וטבע מהורהר.
כמו כן, קוונדיש חולקת את השקפותיה בנושאי מגדר (ההתנהגויות והפעילויות הנאותות לנשים), פוליטיקה (הפרלמנטרים לעומת הרויאליסטים) ומעמד (התנהגות נאותה בקרב משרתים).
הנספח האוטוביוגרפי מכיל גם פירוט של חייה המשפחתיים, כולל ביוגרפיה קצרה של אחיה צ'ארלס לוקאס, אחד מהפרשים הבולטים במלחמת האזרחים האנגלית, שהוצא להורג על ידי הפרלמנטרים באשמת בגידה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השנייה.
בנוסף, מתארת קוונדיש את הקשיים האישיים והכלכליים עימם התמודדו היא ובני משפחתה בעקבות המלחמה והמתיחות הפוליטית, ביניהם אובדן נכסים ואבל.
אביה של קוונדיש, תומאס לוקאס, הוגלה לאחר קרב שנגמר במותו של אדם.
המלך ג'יימס חנן אותו בשנת 1603, והוא שב לאנגליה.
קוונדיש, שהייתה הצעירה מבין שמונה אחים, בילתה זמן רב עם אחיה.
היא לא זכתה לקבל חינוך פורמלי, אך נהנתה מגישה נרחבת לספרות מקצועית.
כמו כן, למדה יחד עם אחיה אצל מורה פרטי, אך לדבריה, הם הקדישו לו תשומת לב מועטה בלבד, את תפקידו היא מתארת כ"פורמלי יותר מאשר מועיל".
כבר בגיל צעיר החלה קוונדיש לבטא את רעיונותיה בכתב, כיוון שהתבטאויות ציבוריות של נשים בנושאים אינטלקטואלים לא היו מקובלות באותה תקופה.
הגיגיה נשמרו לעת עתה בפרטיות הביתית.
משפחתה הייתה משפחה בעלת אמצעים, וקוונדיש מציינת כי אמה, על אף היותה אלמנה, שמרה על המשפחה במצב כלכלי יציב, שנופל רק במעט מזה שהיה בימי חייו של אביה.
היא ואחיה נהנו מגישה ל"הנאות כנות ותענוגות לא מזיקים", הודות לאימם, שהסתדרה ללא עזרה גברית.
בת לווייתה של המלכה הנרייטה מריה
כאשר הייתה המלכה הנרייטה מריה באוקספורד, קוונדיש ביקשה וקיבלה מאימה רשות להפוך לאחת מבנות לווייתה.
קוונדיש ליוותה את המלכה בגלותה לצרפת, ובפעם הראשונה בחייה התרחקה מבני משפחתה.
בניגוד לביטחון שחשה בקרב אחיה, בחברת זרים הפגינה ביישנות קיצונית.
ביישנות זו נובעת, לדבריה של קוונדיש, מפחד כי תדבר או תנהג בצורה בלתי הולמת (בהיעדרם של אחיה המנחים אותה), מה שעלול לחבל בשאיפותיה להתקבל בחברה ולהיות אהובה על סביבתה.
בעקבות זאת נהגה לדבר רק כשהייתה מוכרחה, מה שיצר את הרושם שהיא טיפשה.
בהתייחסה לכך מציינת קנדוויש כי העדיפה להיחשב לטיפשה מאשר להיתפס כגסת רוח או מופקרת.
היא התחרטה שעזבה את ביתה, וכתבה לאימה שברצונה לעזוב את חצר המלוכה, אולם אימה שכנעה אותה להישאר ולא לבייש את עצמה בעזיבה.
היא נשארה בתפקידה למשך שנתיים נוספות, עד שנישאה לוויליאם קוונדיש, שהיה באותה זמן מרקיז ניוקאסל (ובהמשך נעשה דוכס).
נישואין עם ויליאם קוונדיש, המרקיז של ניוקאסל
קוונדיש הבחינה כי בעלה אהב את ביישנותה.
כמו כן, היא הצהירה כי הוא הגבר היחיד שאהבה מעודה, ואהבה זו אינה קשורה לעושר וכוח אלא להכרת תודה, תחושת חובה ונאמנות עמוקה.
היא האמינה שאלו הן התכונות שבזכותן אנשים נשארים ביחד, אפילו בזמנים קשים.
אלו גם התכונות שבזכותן משפחתה ובעלה עוברים בשלום את הקשיים הנגרמים להם כתוצאה מהמצב הפוליטי המתוח באנגליה.
קוונדיש מעולם לא הרתה, על אף מאמציו של רופאה.
לבעלה היו שני ילדים מנישואין קודמים.
כמה שנים לאחר נישואיה, קוונדיש ואחיו של בעלה, סר צ'ארלס קוונדיש, חזרו לאנגליה.
קוונדיש שמעה כי נדל"ן השייך לבעלה (שעוקל בשל עמדותיו הפוליטיות כתומך במשטר המלוכני) עומד בפני מכירה, וקיוותה שתוכל להרוויח מהמכירה, אך לא קיבלה דבר.
לאחר שתקוותה התבדתה, החליטה כי מאמצים אלו להשיג הון אינם שווים את הטרחה, ועזבה את אנגליה כדי להיות שוב עם בעלה.
קוונדיש טוענת בספרה "הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי" כי ביישנותה הקיצונית, אותה היא מכנה גם "מלנכוליה", גרמה לה להתחרט על עזיבתה את בית משפחתה לטובת חוויית חיים מחוץ לאנגליה.
הטבע המלנכולי שלה בא לידי ביטוי באי-רצונה לדבר על עבודתה בציבור, אך בכתיבתה היא מתייחסת אליו בצורה סאטירית.
קוונדיש מתארת את התסמינים הגופניים הנלווים למלנכוליה - חיוורון קל, חוסר יכולת לדבר ומחוות לא יציבות.
היא גם מתארת דרכים להתמודד באופן עצמאי עם אותם ביטוים פיזיים.
בזיכרונותיה, מספרת קוונדיש על הנאתה מאופנה, באמצעותה היא ממציאה את עצמה מחדש.
בלבושה, במחשבותיה, ובהתנהגותה היא מכוונת לייחודיות, ואינה אוהבת להתלבש כמו נשים אחרות.
תשוקה זו לאופנה תרמה לתשוקתה לתהילה ציבורית.
כמה פסקאות בספר זכרונותיה מוקדשות לתיאור עמדתה המוסרית: אף על פי שהיא רואה את הטוב שבזולת, אין היא חושבת שזה פסול לשאוף להתעלות מעל אנשים אחרים, ושאיפתה היא לתהילת נצח.
היא צפתה כי החלטתה לכתוב אוטוביוגרפיה תגרור תגובות ביקורתיות, אך לטענתה היא אינה כותבת את זכרונותיה להנאתה אלא כדי שהדורות הבאים יתוודעו למורשתה ולחייה.
לדעתה, כתיבת קורות חייה הייתה מוצדקת בדיוק כמו אוטוביוגרפיות של אחרים, דוגמת יוליוס קיסר ואובידיוס.
שירים, דמיונות הוא אוסף של שירים, אגרות ופרוזה שכתבה קוונדיש על מגוון רחב של נושאים, וביניהם פילוספיית הטבע, אטומים, האנשת הטבע, מיקרוקוסמוס ומאקרוקוסמוס, עולמות אחרים, מוות, קרב, ציד, אהבה, כבוד ותהילה.
לפעמים, שיריה באים בצורת דיאלוג בין ישויות דוגמת "האדמה" ו"החשכה", עץ אלון והאיש הכורת אותו, מלנכוליה ושמחה ומלחמה ושלום.
כפי שהבחינה מיסטרס טופ (לשעבר משרתתן של אליזבת שפלן ושל קוונדיש), כתיבתה של קנדוויש לבשה צורות שונות: שירה, הדרכה מוסרית, עמדה פילוסופית, דיאלוג ורומן פואטי.
ספרה שירים, דמיונות כולל גם את "פרלמנט החיות", פרוזה המורכבת ברובה מנאומים ומכתבים, ומסתיים במחשבותיה של קנדוויש על כתיבתה שלה, וקידום כתביה הבאים.
בחלק המסכם את הספר, מתייחסת קנדוויש לכתיבתה וטוענת כי היא מודעת לחסרונותיה, ולביקורת שעשויה להיות מופנית אליה.
לדבריה, כתיבתה אינה אלגנטית דיה, וסובלת מבעיות ניסוח.
כמו כן, היא מתארת קשיים לחרוז בצורה שתעביר היטב את כוונותיה.
קנדוויש מצהירה כי מטרתה היא לתקשר את רעיונותיה בצורה המדויקת ביותר, גם על חשבון האלגנטיות של כתיבתה.
בנוסף, קוונדיש צופה כי יבקרו את עבודה על כך שהיא אינה שימושית.
בתגובה לכך היא טוענת כי היא אינה כותבת כדי ללמוד את קוראיה על אומנות, מדע או אלוהות, אלא פשוט כדי להעביר את זמנה (בו היא עושה, לתפיסתה, שימוש יעיל יותר מהרבה אחרים).
טענות אלו יחזרו על עצמן פעמים רבות באיגרותיה ובשיריה.
תצפיות על פילוסופיה ניסויית (1666)
פילוסופיית הטבע של קנדוויש דוחה תפיסות אריסטוטליות ופילוסופיה מכניסטית ומעדיפה דוקטרינות סטואיות.
על אף שנשים מיעטו לכתוב על נושאים כאלו במאה ה-17, קנדוויש פרסמה שישה ספרים בנושא.
קוונדיש עצמה לא רכשה השכלה פורמלית בתחום, אם כי בעלה ואחיו התעניינו אף הם בנושא ועודדו אותה להעמיק בו.
בנוסף, יכול להיות כי נחשפה להגותם של פילוסופים בולטים דוגמת תומאס הובס במפגשים חברתיים.
להובס הייתה ככל הנראה השפעה גדולה על פילוסופיית הטבע של קוונדיש, והיא אימצה את השקפתו המטריאליסטית, לפיה בטבע אין קיום של נפשות הנפרדות מגוף.
מרגרט סקינידר הייתה פמיניסטית ומהפכנית ילידת סקוטלנד.
היא נלחמה במהלך הפסחא עולה בדבלין כצלפית, בין היתר, והייתה האישה היחידה שנפצעה בפעולה.
היא צוינה בשל אומץ לב שלוש פעמים באיגרות למטה ההתקוממות.
סקינידר נולדה בסקוטלנד ב-1893 להורים אירים.
היא הוכשרה כמורה למתמטיקה, והצטרפה לארגון הנשים הלאומניות האירי קומן נה מאן בגלאזגו, שם גם הייתה מעורבת בתנועה הסופרג'יסטית.
באופן אירוני, היא למדה לירות במועדון ירי שבמקור נועד להכשיר נשים ליטול חלק בהגנה של האימפריה הבריטית.
במהלך ביקורים באירלנד הכירה סקינידר את המנהיגה הרפובליקנית קונסטנס מרקייביץ', ובהשפעתה, החלה להבריח נפצים וציוד להכנת פצצת לדבלין לקראת מרידת חג הפסחא של 1916. היא החביאה את הנפצים בכובעה, ועטפה חוטי הפעלה סביב גופה.
יחד עם מדלן פרנץ'-מאלן, היא יצאה להרים סביב דבלין כדי לבצע ניסויים בדינמיט.