tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו כוח שהיה נחוּת כמותית וטכנולוגית אולי מכל גזרה אחרת במלחמה.
ביום השני למלחמה (7 באוקטובר 1973), דיווח שר הביטחון משה דיין לממשלה, שהוא המליץ למטכ"ל לפנות את מפרץ סואץ, כולל עיר הנפט אבו רודס, ולהתמקד בהגנת שארם א-שייח'.
עיר הנפט פונתה והשאיבה הופסקה.
חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו 7 נחתות מסוגים שונים ואוניית אספקה "אח"י בת-ים", שחימושה ומהירותה נמוכים.
כוח הלחימה כלל 5 ספינות "דבור" שמספרן גדל (באמצעות תובלה יבשתית לאילת ומשם בשיט לשארם א-שייח') מ-4 ספינות שמישות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה.
כל הספינות היו כלי מגננה ותובלה – אף לא ספינה אחת שייעודה התקפי.
לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן להפלגה באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה.
הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט מצריים ומניעת פשיטות קומנדו.
החל מהיום השלישי למלחמה נוספו – על פי דרישת המז"ר, אל"ם זאב אלמוג – 45 לוחמים משייטת 13 שהגיעו מבסיס עתלית.
גם כוחות האוויר והיבשה במרחב שלמה ודרום סיני היו מעטים (2–4 מטוסי פנטום ו-1–2 גדודי שריון חק"ש).
כלי השיט המצריים הגדולים הועברו לדרום ים סוף, ובמפקדת חיל הים נעשו תכנונים לפגיעה בהם.
חיל הים העריך שהגיע לרמת יכולת כזאת בסוף המלחמה לקראת הפסקת האש, בעזרת אניית סוחר "נהריה" וגוררת שצוידו בטילים, אך התקיפה לא התבצעה.
הכנת זירת ים סוף למלחמה
על רקע מיעוט הכוח בזירת ים סוף (זי"ס) והאפשרות שתגבור בסטי"לים סער 4 לא יתממש, הגבירה מפקדת זי"ס את הפעילות הסיורית במפרץ סואץ: הוגדלה מכסת סיורי הדבורים משלושה ימים בחודש ל-10–15 ימים כל שבועיים וחודשו בו סיורי הנט"קים.
פותחה ותורגלה תורת לחימה לדבורים המחייבת הסתערות עד טווח 0 מהאויב ופתיחה באש רק בסוף נתיב ההסתערות.
הוקמו בסיסים זעירים בראס כניסה, בא-טור – "בסיס דולפין", באבו רודס, ובמשטח ההפקה לנפט "פותחן" (F-1Oׁ) בלב ים.
אוחסנו בהם דלק, מזון, ועֶרכוֹת טכניות לטיפול בכלי השיט, והוצבו בהם מכ"מים לכיסוי מרחב הגילוי במפרץ; הנחתת אח"י תרשיש, שיצאה מכשירות טכנית, הוצמדה לחוף ראס סודר כדי לשמש מזח לדבורים.
פותחה ותורגלה נחיתת נט"קים על ריפי אלמוגים כדי להתחמק מטילי ים-ים ועל מנת להכין נקודות נחיתה אלטרנטיביות למבצע אור ירוק.
שיטה זו הוצגה לסגל המטכ"ל חודשיים לפני המלחמה.
במגמה להתרחק מהאי שדואן שבידי המצרים ולהימצא קרוב לחוף סיני תומרר מעבר "מילאן" במחזירי הד מכ"ם; כך נוצר נתיב חלופי בטוח יותר לכלי-השיט של חיל הים הישראלי ולמעבר מכליות הדלק מהמפרץ לאילת.
במהלך המלחמה שיגרו המצרים כ-8 טילים לעבר מחזירי הד-מכ"ם אלה בחושבם שאלו כלי-שיט.
ביממה הראשונה של המלחמה ספגו מפקדת הזירה וכלי השיט במעגן תקיפות מטוסים וטילים, ובהם קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים.
יב"א 528, תחנת המכ"ם הראשית על הר צפרא, ספגה טיל KSR-2 קלט והושבתה.
נגד תקיפות המטוסים פעלו גם תותחי ומקלעי הנחתות ומוצבי הנ"מ במחנה חיל הים בשארם א-שייח'.
מטוס מצרי תוקף אחד הופל בירי מתותח אורליקון 20 מ"מ של אוניית העזר אח"י בת-ים ומוצבי הנ"מ שבמחנה.
בתקיפת המטוסים נפגעה אנטנת עורק הזירוי הטרופוספרי, כך שנותק הקשר זמנית בין מפקדת זי"ס למפקדת חיל הים ושובש חלק מהקשר של מפקדת זי"ס עם הכוחות ובסיסי חיל הים במפרץ סואץ.
לאחר חצות התקבל מידע מודיעיני על שני סטי"לים מצריים מדגם "קומאר" המתכננים ירי טילים אל שלוש נחתות של חיל הים הישראלי, שסיירו לאורך חוף שארם א-שייח'.
על פי הוראת רס"ן אברהם בן שושן, בהנחיית אל"ם אלמוג, ששודרה מחמ"ל זירת ים סוף, בהתאם לנוהל התגוננות שתורגל קודם לכן, נחתו הנחתות על הריפים הצמודים לחוף, והטילים חלפו מעל תורני הנחתות והתפוצצו על היבשה.
אל"ם אלמוג כיוון זוג מטוסי פנטום בפיקוד אמיר נחומי שנמצא באוויר, אך לא הצליחו ליירט את ה"קומארים" התוקפים.
מאוחר בלילה התגלה כוח קומנדו מצרי מובל בסירות גומי בדרכו לשארם א-שייח', אך הוא נהדף והוברח על ידי שני דבורים בפיקוד רס"ן אברהם בן-שושן.
ב-6 אוקטובר אחר הצהריים, במקביל לתקיפות המצרים בשארם א-שייח', נחתו 570 חיילי קומנדו מצריים מ-45 מסוקי מיל M-8 לאורך חוף מפרץ סואץ במגמה ליצור ראש חוף ומאחז לקראת פלישת הארמייה השלישית מדרום התעלה, במגמה להתקדם לכיבוש שארם א-שייח'.
כ-70 סד"גים מצריים נערכו לצאת ממעגן מרסא תלמאת כדי לתמוך ולתספק את ראש החוף הזה.
16 מסוקים מצריים הופלו על ידי מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי וסוללת טילי קרקע-אוויר מדגם הוק.
החיילים המצרים שנחתו נותקו – כתוצאה מחדירת שני דבורים למעגן מרסא תלמאת, אשר פגעו בכוח החלוץ המצרי שנערך במעגן ואמור היה להוביל את הסד"גים המצריים לחציית המפרץ ונחיתה בחופי סיני – ונשבו או נהרגו על ידי לוחמי צנחנים, מרש"ל וצוותים טכניים של חיל הים הישראלי.
בשעות הערב המוקדמות של 6 באוקטובר נודע לצה"ל כי בחוף מפרץ סואץ מתארגן כוח קומנדו מצרי לפשיטה בסיני.
הרמטכ"ל דוד אלעזר דרש ממפקד חיל הים בנימין תלם לעשות מאמץ כדי למנוע אותה.
מפקד זוג הדבורים בגזרה, סגן צבי שחק, קיבל הוראה בקוד ממפקדת חיל הים: .
הדבורים, שהיו בסיור, לא ידעו שפרצה מלחמה.
מפקדת זירת ים סוף הייתה תחת תקיפות מטוסים ואילו מפקדת חיל הים שהורידה את ההוראה לדבורים לא עדכנה את מפקדת הזירה.
בראס זעפרנה, שהוא חוף פתוח, לא נמצא דבר.
סגן צבי שחק הבין שהכוונה למעגן הדיג הקרוב ביותר לזעפרנה והחליט להיכנס לבדוק את מעגן מרסא תלמאת.
במקום עגנו כ-70 ספינות דיג שנועדו לתמוך בראש החוף המוסק שנחת בחוף סיני.
מיד בכניסה התגלתה סירת ברטרם חמושה וסירות גומי עם חיילים מצרים.
קרב התנהל בטווחים קרובים – "פנים אל פנים" – ובו השמידו הדבורים בירי את סירת הברטרם ושתי סירות גומי.
דבור 864 התיישב על החול וספג אש מהמצרים בחוף.
הדבור השני 867 בפיקוד סגן מוטי דקל נכנס למעגן כדי לסייע בירי משך אליו את האש וספג הרוג אחד.
גם הדבור השני עלה באפן קל יותר על שרטון החוף.
שני הדבורים נחלצו מהחוף, יצאו מהמעגן והפליגו לאבו זנימה שם פונו שבעה פצועים במסוק של חיל האוויר לבתי החולים.
פעילות שני דבורים שיבשה את ההכנות לפשיטה המצרית, אף כי סירות הדיג במעגן לא הותקפו.
בליל 8 באוקטובר נשלח רס"ן עמי אילון על ידי מפקדת זי"ס עם זוג הדבורים שבפיקודו, לאַתֵר ולהשמיד מטרה ימית ליד מעגן הדלק בראס סדאת שבצפון מפרץ סואץ.
ההערכה הייתה שזהו סמ"ר "דה קסטרו" מצרי, שכבר הספיק קודם לכן להפגיז את ראס סודר.
הדבורים "גירדו" את קו החוף המצרי, במטרה להתקרב אל הסמ"ר מעורפו, ובטרם הבחין בהם פתחו עליו באש מטווח קרוב והשמידוהו.
לאחר טיבוע הסמ"ר פתחו תותחי חוף מצריים 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם באש מדויקת.
אחד הדבורים ספג רסיס בחרטומו ונפער בו פתח בגובה נמוך ונכנסו מי ים לתוך הספינה.
היה קושי רב לבצע בקרת נזקים תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
הדבורים יצאו מטווח התותחים והגיעו לבסיס יחידה 838 בראס סודר שממזרח לאתר הקרב.
שם נמצאה הנחתת אח"י תרשיש (פ-95) ששימשה למעגן.
הדבור נקשר אליה ובקרת הנזקים מנעה את טביעתו.
הטבעת הסמ"ר דה קסטרו מנעה אפשרות של ביצוע פשיטה מצרית מהים כנגד סוללת טילי הוק של חיל האוויר המוצבת בראס סודר.
בלילה שבין 9 ל-10 באוקטובר נערכה במפרץ סואץ פשיטה על ציר החוף מצפון לראס אבו דראג'.
כוח שייטת 13 בפיקוד רס"ן גדי שפי וכוח מיחידה 707 בפיקוד סא"ל דב בר הובל על שלוש ספינות דבור שעליהן פיקד סא"ל שאול סלע.
הלוחמים נחתו בשתי נקודות חוף הניחו מוקשים והמתינו במארב.
אחרי ארבע שעות, כשלא עבר שום רכב מצרי, חסמו את הדרך בפיצוץ צוקים וחזרו.
ב-7 באוקטובר בערב פונו האזרחים מאבו רודס, התעוררה בעיה של אספקת מים ודלק לדבורים במפרץ סואץ.
בעקבות קרבות בקרבת הבסיס ב-7 באוקטובר בלילה פינה מפקד הבסיס יואל פלג את ארבע המוכ"מות ואת אנשי המנהלה.
ב-9 באוקטובר התקבלה התרעה לתקיפת קומנדו מצרי שיובל בסירות ובמסוקים.
פיקוד מרש"ל ומפקדת חיל הים הורו למפקדת זי"ס לפַנות את בסיס חיל הים בראס סודר ולהסיג את חיילי חיל הים לאבו רודס, זאת מחשש לפלישת כוח פשיטה שיבוא לסייע לארמייה השלישית.
מתקנים מסוּוָגים בבסיס הושמדו קודם לפינוי.
מפקד ראס סודר, סרן יואל פלג, ביקש אישור להטביע את גוף אח"י תרשיש במילוי מים ופיצוץ אך לא קיבל לכך אישור.
אנשי ראס סודר התפנו לאבו רודס וב-11 באוקטובר עברו באישור המצפ"י למפרץ שלמה.
ב-22 באוקטובר חזרו כוחות חיל הים לבסיס, דבורים בים ואנשי יחידה 707.
ניסיון לחילוץ מגיני מוצב המזח
במוצב המזח נמצאו כ-40 חיילים – כולל הרוגים ופצועים – מכותרים מתחילת המלחמה, על ידי כוחות הארמייה השלישית.
במטכ"ל הוחלט, ב-11 באוקטובר, לנסות לחלץ את המגנים הנצורים מן המוצב.
הכוונה הראשונית הייתה לביצוע על ידי שייטת 13 בפיקוד גדי שפי אך אלה הועסקו במבצעי מגבית והמשימה הועברה ללוחמי 707. פיקוד הדרום הודיע כי הפיקוד הוא זה שינהל את כוח החילוץ מ"מסרק" – החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר.
התוכנית – 18 הלוחמים יגיעו בסירות גומי בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מטר מהמוצב המכותר – ולמזח הם יגיעו בשחייה.
חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם.
ב-11 באוקטובר 1973 נקרא דב בר, שהיה באבו זנימה, להגיע לשארם א-שייח' ואלוף אברהם בוצר הטיל עליו , אך לא פירט מהי.
נמסר לו כי כוח היחידה קיבל הוראה והוא מועבר לראס סודר.
בנימיני הציג מפות ותדרך, ומסר שהמוצב יקבל את ההודעה על החילוץ ברגע האחרון.
דב בר, שהכיר היטב את מוצב המזח מתקופת ההכנות לפשיטה על האי גרין, לא היה שלם עם המשימה.
שני חופי המפרץ היו בידי המצרים ובר לא ראה דרך להגיע ליעד בהסתר מתצפיות המצרים מכל הכיוונים.
בר התקשר פעמיים למפקד חיל הים האלוף בנימין תלם ואמר לו שהמשמעות תהיה .
באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה ונגשו לזהותה, התבררה כהפרעת מכ"ם.
לאחר שהתרחקו הודיע מפקד "דבורים", עמי אילון שאינו מבחין בסירות הגומי דב בר הורה לפתוח מחזירי הד מכ"ם.
כעשר דקות אחר כך, נפתחה הפגזה תותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם המוצבים מעבר למפרץ מערבה.
היא נמשכה בין 20 ל-30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל.
בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה.
בשעה 23:15 – החליט דב בר שההפגזה נעשית מדויקת ולא ניתן להמשיך.
הודיע לפיקוד הדרום שהחילוץ לא ניתן לביצוע והחזיר את הכוח.
במזל רב הצליח הכח לצאת מטווח האש ולחזור לבסיס ללא נפגעים.
במוצאי שבת 13 באוקטובר נעשה ניסיון לתקיפת המעגן באי שדואן, מתוך מחשבה שנמצאות בו סירות גומי.
שתי "סנוניות" חמושות בפיקוד רס"ן אלי מרק לא מצאו סירות ותקפו באש את החוף.
המצרים השיבו אש והסירות חזרו ללא תוצאות.
תקיפת מעגן ראס-ע'ריב – בלילה שבין 14 ל-15 באוקטובר נערכה פשיטה בכוח של שלושה דבורים בפיקודו של רס"ן עמי אילון שיצאו ממפרץ שלמה, אליו הצטרפו שני דבורים בפיקוד ישראל פטשניק שיצאו מא-טור, על מעגן ראס ע'ריב.
מטרת התקיפה הייתה להשמיד כלי שיט ולשבש התארגנות להעברת מים ואספקה לאנשי הקומנדו המצרים בסיני.
כלי שיט שנמצאו במעגן הותקפו באש מקלעים, מטולי "קרגו" – קרל גוסטב 84 מ"מ (שלראשונה הובאו לזי"ס והותקנו בדבורים יום לפני המבצע) ומטעני חנ"ם/חי"ר ("גור") הנזרקים ידנית.
בקרב שנמשך כשעה הושמדו 19 כלי שיט מצריים והדבורים חזרו עם שני נפגעים קל.
מניעת אספקה וחימוש לקומנדו המצרי שנחת בחוף סיני גרמה לשבירת יכולת הלחימה שלהם.
הפגזת מעגן מרסא תלמאת – ב-17 באוקטובר הפגיזה נחתת "אח"י עציון גבר" פ-51 (36 מ'), בפיקוד סגן דוד אייבר, 150 פגזים, נפיץ וזרחן, על מעגן מרסא תלמאת.
ההפגזה בוצעה באמצעות מרגמה 81 מ"מ שנישאה על זחל"ם שרותק לרצפת ההנגר של הנחתת.
הרעיון להפעלה לא שגרתית זו נולד כתחליף לכוונת מפקדת ח"י להפעלת צוללים במעגן הרדוד שתוצאותיה, להערכת המז"ר, יהיו נקודתיות וזניחות.
מפקד הזירה, אל"ם אלמוג, תכנן את המבצע, בדק וניסה את אפקטיביות מערכת הנשק, עמידות רצפת הנט"ק ויכולת הדיוק של הירי, שבוצע על ידי צוות המרגמה מאנשי מילואים ממרש"ל.
הבדיקה הטכנית בוצעה בפיקוח מפל"ג טכני חנוך בן אליהו ומהנדס מרש"ל.
מפקד פלגת הנחתות 921, סרן יוסי לוי, ניהל במפרץ א-טור את המטווח המקדים לפעולה.
בעת הפעולה, נמצאו אלמוג ולוי על גשר הנט"ק לצד מפקד הנחתת סגן דוד אייבר.
הנחתת יצאה מא-טור, וחצתה את המפרץ בנתיב שמחוץ לטווח המכ"ם המצרי בראס זעפרנה.
זוג דבורים בפיקוד יעקב בוגץ' שיצאו מאבו זנימה אבטחו את הפעולה.
בהגיעה לחוף המצרי התקדמה הנחתת צפונה קרוב מאוד לקו החוף כדי להימנע מהתגלות.
בהגיעה לטווח 3,000 מטר ממרכז מעגן מרסא תלמאת נערכה הנחתת לירי המרגמה שהותקנה לטווח זה.
בכל מהלך הירי הופגז הנט"ק על ידי סוללת תותחים 25 ליטראות מצרית, שהוצבה בראס זעפרנה.
בשלב זה התייצב זוג הדבורים מזרחה למעגן בניצב לקו החוף במגמה כפולה כדי לסייע בטיווח אש המרגמה ולתקוף כלי שיט מצריים שיצאו מהמעגן.
אלמוג דיווח שאש המרגמה התפזרה על פני ספינות הדיג שהצטופפו במעגן והציתה רבות מהן.
ואילו מפקד הדבורים שמשימתו הייתה תצפית נפילות לא ראה פגיעות.
בבוקר 24 באוקטובר, היום האחרון למלחמה, נכנסו לנמל אל-אדביה, בסיס מפקדת הזירה הימית המצרית, גדוד 195 בפיקוד סא"ל עוזי לב צור, מחטיבת השריון 401 בפיקוד אל"מ דן שומרון, וכן גדוד שריון 46. השכם בבוקר החל הכיבוש על ידי פלוגת חרמש מגדוד 195 בפיקוד סטודניק יעקב.
בהמשך הבוקר הגיע לנמל כוח של כמה דבורים, ובהמשך הגיע על אחד הדבורים מפקד זירת ים סוף, אל"ם אלמוג, וסייע יחד עם מפקדתו לכוח מחטיבת השריון באיסוף השבויים.
בעקבות הדבורים הוכנסו נחתות שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר המצרי.
בנמל נתפס שלל, סירת משמר "ברטרם" וסט"ר 123-K שהועברו לבסיס חיל הים בראס סודר.
בהמשך פונתה גם אסדת תדלוק.
כשוך הקרבות שתוארו לעיל ולאחר מכן בכל מהלך המלחמה, סיירו הדבורים מול מבואות המעגנים שבמפרץ סואץ כדי למנוע ניסיון של המצרים לחצות את המפרץ.
הדבורים גם ערכו מארבים באזור האיים שמצפון-מזרח לאי שדואן כדי למנוע מסטי"לים מצריים לתפוס אחיזה בשטח זה, וגם כהכנה לאבטחת הנחיתה במבצע "אור ירוק".
באזור הצפוף של האיים נהנו הדבורים מיתרון על פני הסטי"לים המצריים.
במקביל, הדבורים גם סייעו לפעולות שייטת 13 בע'רדקה.
מפקד הזירה סיכם את פעולות הדבורים:
צה"ל תכנן איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ על ידי נחתות חיל הים.
לשם כך יזם חיל הים את כוח הנחיתה ובוצעו תרגולים רבים.
האלוף מנחם מרון, מפקד אוגדה 440, מונה למפקד הכוח הנוחת.
בדרג התיאום מול ארצות הברית הוערך משך הפעולה של "אור ירוק" קטן ב-24 שעות ועיתויו לקראת סוף המלחמה.
כוחות חיל הים נערכו למבצע בכל יכולתם.
טנקים הועמסו לנחתות והכוחות עמדו בכוננות מיידית לביצוע.
ספינות הקומאר המצריות שעלולות היו להפריע לתנועת הכוחות היוו יעד לתקיפה מוקדמת.
עקב לחץ חזק של הסובייטים בעת המשא ומתן הודיעו האמריקאים שלא ניתן יהיה לקבל 24 שעות לביצוע ויש להכריז על הפסקת אש.
מבצע אור ירוק עלה על הפרק שלוש פעמים במהלך המלחמה ואף הוחל בנוהל קרב והעמסת כלי שריון אך, בסופו של דבר, הוא בוטל על ידי המטכ"ל.
מבצעי מגבית – שייטת 13 במעגן ע'רדקה
נוכחותם של סטי"לים מצריים מדגם קומאר במעגן ע'רדקה היוותה, במחצית הראשונה של המלחמה, איום לכיבוש שארם א-שייח' ובמחצית השנייה של המלחמה היוותה איום על יכולת הביצוע של מבצע הנחיתה.
לקומארים המצריים הייתה יכולת להטביע את הנחתות באמצעות טילי סטיקס ממרחק רב.
הסטי"לים המצריים קיבלו את העדיפות הראשונה כיעד לתקיפה.
לחיל האוויר היה אילוץ להיכנס ל ברדיוס של 40 ק"מ מע'רדקה בשל שש סוללות טק"א SA-2 ו-SA-3 שהוצבו בפאתי שדה התעופה.
צירוף הטק"א וכוח הסטי"לים בזירת ע'רדקה יצר למעשה "חומת טילים" שהשתרעה מע'רדקה ועד לחוף סיני; היא חסמה את המעבר של כוחות חיל הים לתוך מפרץ סואץ וממנו.
צעד זה, בעצם, ניתק פיזית את מפקדת זי"ס מכוחותיה במפרץ.
על רקע מצב זה דרש המז"ר, אל"ם זאב אלמוג, לתקוף את מעגן ע'רדקה באמצעות כוחות שייטת 13 המסוגלים, להערכתו, לחדור למעגן ע'רדקה, כדי לגרום למצרים להסיט את כוחותיהם מאזור הכניסה למפרץ סואץ ולרתקם להגנת מעגן ע'רדקה.
כוח משייטת 13 שנשלח לזירה בתחילת המלחמה, תקף את הקומארים המצריים בע'רדקה בסדרת מבצעים שנקראו "מבצעי מגבית" – המטרה הייתה לפגוע בספינות הטילים המצריות שהיו עלולות לשבש את מבצע הנחיתה.
בשתי הפעולות הראשונות הותקף מעגן ע'רדקה וקומאר אחד יצא מכשירות.
פעולה נוספת עם סירות נפץ שהיו במצב פיתוח החטיאה את הסטי"ל אך הרסה את המזח המרכזי.
אף על פי שכבר היה ברור שמבצע הנחיתה לא יתקיים, הורה מפקד חיל הים, בנימין תלם, להטביע את הקומאר השני.
בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר נערך מבצע מגבית 16, שבו תקפו את הקומאר שתי סירות "סנונית" חמושות ברקטות לאו נגד טנקים.
הכוח גילה את הקומאר עוגן מחוץ למזח והעלה אותו באש.
מפקד הפעולה רס"ן גדי שפי קיבל על כך את עיטור המופת.
במבצעים אלו הושמדו שתי ספינות קומאר.
נהרס המזח הצבאי במעגן, המעגן פונה מכלי שיט צבאיים שעברו לנמל ספאג'ה, כ-60 קילומטר דרומה יותר.
באותו יום נכנסה הפסקת האש הראשונה לתוקף ולא בוצעו יותר תקיפות.
סיכום הלחימה בזירת ים סוף
למרות נחיתותו הכמותית והטכנולוגית הבולטת, וחרף ההתקפות הרבות של המצרים בכל דרך ושיטה אפשריות, הכוח הימי הישראלי הזעיר שפעל בזירת ים סוף, והתמודד לאורך חזית בת 350 ק"מ, מול חוף עתיר מעגנים, כוחות צי וצבא, הפך לֵמשפיע המרכזי על זירת לחימה זו ועל תוצאותיה;
12 פעולות ההתקפיות התבצעו בזי"ס במהלך המלחמה, מרביתן על-פי תכנון מאולתר שבוצע במפקדת זי"ס ואושר על ידי מפקדת חיל הים, וחלק קטן מהן ניזום על ידי מפקדת חיל הים.
התנהלותו ופעולותיו של חיל הים בזי"ס מנעו את כיבוש דרום סיני על ידי המצרים.
הכוח הימי בזירה זו סיים את הלחימה בניצחון מוחץ, באובדן כלי-שיט רבים לאויב וללא אובדן כלי לחיל הים.
הלחימה הסתיימה במיעוט נפגעים, ובסופה גדל השטח שבשליטת מפקדת זי"ס בהשוואה לגודלו בתחילתה.
אבדות חיל הים המצרי בזירה ים סוף היו: 2 ספינות טילים קומאר, 3 ספינות משמר, 19 ספינות דיג מגויסות שהוטבעו ו-4 סירות שנלקחו שלל.
כמו כן, מזח מרכזי בע'רדקה הופצץ וניזוק קשה.
סך הכול: 28 כלי שיט מצריים חמושים הושמדו או נלקחו שלל;
סוכלו כל ניסיונות המצרים לחצות את מפרץ סואץ עם כלי שיט ולנחות עם גייסות בחוף סיני או להניעם לדרום סיני.
שארם א-שייח' שוחררה מאיום הכיבוש ומְצָרי הכניסה למפרץ סואץ נעשו חופשיים למעבר ולביצוע מבצע הנחיתה "אור ירוק" (כחלופה לחציית תעלת סואץ).
העברת הנפט מבארות המפרץ לאילת חודשה לאחר המלחמה, אף על פי שמיקוש מצרי גרם להטבעת המכלית 'סיריס' לאחר הפסקת האש.
דבורי חיל הים השלימו מצד הים את המצור על הארמייה השלישית, מהלך ששימש תנאי להסרת המצור המצרי בים סוף.
בכל המלחמה הייתה לזירת ים סוף אבדה אחת בנפש ו-10 פצועים.
1,500 שבויים מצריים, בהם מפקד הבסיס הימי המצרי, ושלל יקר ערך, הועברו בנחתות חיל הים מנמל אל-אדביה לשטח שבשליטת ישראל בסיני כסיוע לחטיבה 401 בפיקוד אל"ם דן שומרון שכבשה את הנמל.
חסימת השיט הישראלי דרך מצר באב אל מנדב
ישראל נזקקה לנפט, אשר יובא אז מאיראן, שהייתה אז בקשרים טובים עם ישראל.
חלק מנפט זה יוצא לאירופה, באמצעות קו צינור אילת-אשקלון, שהיווה תחליף לתעלת סואץ, אשר נחסמה מאז מלחמת ששת הימים.
הנפט האיראני הועבר לישראל במכליות שהקיפו את חצי האי ערב נכנסו לים סוף והגיעו לנמל אילת.
הנתיב עבר ליד חופים של מדינות עוינות לישראל.
בשל כך, כלי השיט הנעים בו היו פגיעים וניתן היה להשית הסגר ימי בצורה קלה יחסית.
מיד עם פרוץ המלחמה חסמו שתי משחתות ושתי צוללות את מצר באב אל-מנדב.
מכליות מאיראן הפסיקו לחלוטין את השיט לאילת.
לחיל הים הישראלי לא היו ספינות סער או צוללות בים סוף, ולא היה ביכולתו למנוע את ההסגר הימי בגזרה זו.
המכלית "סמסון" של חברת אל-ים הייתה מוחכרת לחברת "שירותי טנקרים" והובילה 36 אלף טון מהמפרץ הפרסי לאילת בדגל ליבריה.
המכלית עברה את מצרי באב אל מנדב בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר.
בערב קיבל קברניטה זאב תירוש מברק ממפקדת חיל הים, המורה לו להתקרב לחוף הסעודי ולהפליג ללא אורות.
להוראה לא ניתן הסבר נוסף.
בשבת בבוקר נצפתה מהמכלית משחתת מצרית ובצהריים נצפתה צוללת מצרית שתיהן בנתוני תנועה דרומה.
באותה עת התנועה בים סוף הייתה דלילה, המלחמה טרם פרצה ולכן תירוש לא גילה עניין מיוחד במשחתת ובצוללת.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, בשעה 11:20, בהיותה מול נמל ג'ידה בסעודיה, ארבה לה צוללת מצרית שנייה שתקפה את ה"סמסון" בשלושה טורפדות.
למכלית הייתה באותה עת בעיה עם אחד משני הדוודים, ובשל כך נעה רק בכשני שלישים ממהירותה הרגילה.
כך יצא שהטורפדות שכוונו למכלית עברו לפני החרטום ולא פגעו.
רב החובל זאב תירוש, שהיה בגשר באותה עת, כשראה את הטורפדות, יישם את מה שזכר מתיאורי הקרבות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה בספר "הים האכזר", התרחק מהצוללת לכיוון צפון-מערב ונקט בתמרוני התחמקות.
שלושה טורפדות נוספים שנורו מהצוללת עברו מאחורי הירכתיים ולא פגעו.
מברק דיווח נשלח למפקדת חיל הים.
בתשובה הועברה הוראה שלא לדווח על הנושא והעניין נשמר בסודיות אפילו אחרי המלחמה.
המצרים בסיפוריהם תיארו תקיפה והטבעה של אוניית קירור אך לא הזכירו את ההתקפה הכושלת על המכלית.
במהלך המלחמה אילתר חיל הים אונייה חמושה בטילי גבריאל שיצאה בפיקוד צבי גבעתי ופגשה משחתת מצרית בקרבת פורט סודאן.
אך הדיונים על הפסקת אש היו בשלב מתקדם וראש הממשלה הורתה על החזרתה.
במשך כל תקופת המלחמה, וגם בחודש שלאחריה, לא הגיע דלק מאיראן ומסיני למסוף באילת.
דלק ממקורות אחרים הגיע לנמלי הים התיכון של ישראל ללא הפרעה.
ההסגר המצרי בים סוף הסתיים לאחר שישראל הסכימה להעביר שיירות הספקה לארמייה השלישית של צבא מצרים שהייתה מכותרת בסיני.
לא הוכרז סיום רשמי אך המשחתות והצוללות המצריות שביצעו את ההסגר קיבלו הוראה לחזור לנמלי מצרים.
ההכרזה הרשמית נדחתה למסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974.
מקור נוסף לנפט לישראל היה שדה הנפט באבו רודס, במפרץ סואץ.
בפריצת המלחמה נמצאה במקום האניה "פטריה" של חברת "צים".
רב החובל יהודה נוימן לא חיכה להוראות, הורה לנתק את החבלים והצינורות ויצא בכל המהירות לכיוון אילת.
המכלית "סירניה" שהייתה במשימה של העברת נפט גולמי מראס סודר לאבו רודס עברה לעגינה מדרום לאבו זניימה בצמוד לחוף, שם עגנה בלא להציג אורות.
המכלית הפעילה מכ"ם ועקבה אחרי הפעילות בקרבתה.
בלילה הראשון כמעט הותקפה על ידי דבורים שלא ידעו על נוכחותה במקום (הדבורים לא ידעו כלל שפרצה מלחמה).
עם הגעתן עלה מספר האוניות שנמצאו בצפון מפרץ אילת לשבע.
ארבע מהן מכליות ושלוש אוניות סוחר.
האניות נדרשו להימנע מעגינה כדי להתגונן מקומנדו ימי מצרי ושטו בתנועה מתמדת ובהאפלה גמורה.
לצוותי האוניות הועברה הודעה שהם מגויסים לתקופת המלחמה.
כדי לפגוע בהעברת הנפט לישראל מאבו רודס הניחו המצרים מוקשים ימיים במספר מקומות במפרץ סואץ.
לאורך הנתיב שבו עברו מכליות הנפט בדרכן לאילת.
ההישג המצרי נבע מכך שהצליחו לשמור את עובדת המיקוש בחשאיות.
ייתכן שפעולת המיקוש נעשתה בתחילת המלחמה כאשר תחנת המכ"ם "צפרא" (יב"א 528), שכיסתה את האזור, הייתה מושבתת לאחר פגיעת טיל אוויר-קרקע מדגם "קלט", ולכן לא התגלתה.
העברת הדלק הגולמי ממפרץ סואץ הייתה אינטרס לאומי חשוב.
מייד אחרי הפסקת האש נעשה ניסיון לחידוש תנועת המכליות.
המכלית הראשונה "סיריס", רב חובל דני נקדימון, יצאה מנמל אילת ב-25 באוקטובר בשעה 23:00 באישור מפקדת חיל הים והגיעה לפתח מפרץ סואץ.
יציאתה דווחה בשני מברקים למפקדת חיל הים ומפקדת זירת ים סוף.
המברקים התקבלו אך הדבר לא עורר תשומת לב.
מפקדת הזירה יצאה מבסיס הקבע במפרץ שלמה ונפרשה בין אל-אדביה לראס סודר.
הערכת קצין המודיעין של הזירה שהיו מגלים התנגדות לחידוש השיט מתוך הרגשה כללית ולא על סמך מידע.
בשעות הבוקר של 26 באוקטובר, יומיים לאחר הפסקת האש הרשמית, בהיותה באתר בדרכה למסוף אבו רודס, נפגעה המכלית סיריס ממוקש.
מכלי האונייה היו ריקים מדלק, ומולאו במי ים לפי תחושת בטן של רב החובל, לכן האונייה לא התפוצצה.
חדר המכונות הוצף במים, והאנייה החלה לשקוע, הצוות חולץ במסוקים.האונייה שקעה בחלקה האחורי, נסחפה מעט דרומה והטילה עוגן.
במהלך הניסיונות לחילוץ טבעה במקום עגינתה.
המכלית SIRENIA – בדגל ליבריה, עסקה בהעברת דלק גולמי בקו קצר מראס סודר לאבו רודס.
ב-6 באוקטובר בלילה הייתה מואפלת דרומית לאבו רודס ונחשדה כנחתת מצרית.
זוג דבורים בפיקוד צבי שחק נשלח להתקיפה.
באור הזרקור זוהתה והתקיפה בוטלה.
ב-10 באוקטובר בלילה ניסתה לעבור במצרי מילאן ועוכבה עד הבוקר.
ב-14 באוקטובר נמצאה בצפון מפרץ אילת ואושר לה לעגון בקצה הצפוני-מערבי של הנמל.
רב החובל יעקב הרצוג שמע מחברו ר/ח דני נקדימון על היפגעות הסיריס מהמיקוש ונקט באמצעי זהירות.
עם חידוש השיט לאחר הקרבות תוכננה להפליג במפרץ סואץ.
צוות האונייה סירב להפליג ודרש תוספות כספיות.
בעל האוניה יצחק (אייק) אהרונוביץ' הגיע ושכנע את הצוות בתשלום נכבד.
האוניה יצאה לדרך שבועיים אחרי מקרה ה'סיריס'.
ביום שבת 10 בנובמבר בשעה 11:00 הופעלו בקרבת האונייה שני מוקשים ימיים.
המוקשים היו מונחים על הקרקעית והופעלו בהשפעה מגנטית או אקוסטית.
המרחק מהאונייה השפיע לטובתה ולגוף המכלית לא נגרם נזק.
בחדר המכונות התנתקו מדרכי הרצפה, נשפך דלק ופרצה שרפה.
אמצעי הכיבוי בחדר המכונות הופעלו אוטומטית וצוות הספינה השתלט על השרפה.
לפי הוראות מוקדמות של הקברניט לא נמצאו אנשים בחדר המכונות ולא היו נפגעים.
האונייה הטילה עוגן במפרץ א-טור.
לאחר בדיקות אנשי חיל הים המשיכה לאילת.
בדרכה בלילה כשעברה במצרי יובל עברו מטוסי חיל האוויר וביצעו מעליה הנרה שסיכנה אותה.
למחרת הגיעה המכלית לאילת בלא בעיות נוספות.
הכנת נתיב חילופי למעבר מכליות
המכלית "פטריה" יצאה מאילת לאבו רודס מספר שעות אחרי ה"סיריס".
לאור הפגיעה במכלית "סיריס" ולאחר שרב החובל דני נקדימון שכנע את מפקד חיל הים שהפגיעה נגרמה ממוקשים ימיים, החליט מפקד חיל הים להחזיר את המכלית "פטריה" לאילת.
פתיחת הדרך הימית משדות הנפט במפרץ סואץ למעבר מכליות, קיבלה עדיפות ראשונה אצל מפקד חיל הים.
מזרחית למעבר יובל קיים מעבר צר המתפתל בין שוניות אלמוגים שנקרא "מעבר מילאן".
נתיב זה הוכן למעבר כלי שיט של חיל הים לפני המלחמה כדי להתרחק מתצפיות מהצד המצרי.
כדי לא למשוך את תשומת לב המצרים סומן המעבר בצורה מינימלית.
רק כלי השיט של חיל הים השתמשו בו.
סגן ראש מחלקת ים, אל"ם משה טבק, נשלח לזירה עם שתי משימות לארגן את המעבר ולבצע פעילות הנצלה במכלית "סיריס".
עוד באותו יום הוטס יחד עם שמונה נתבים במסוק אל הנחתת אח"י בת שבע ויחד עברו ולמדו את המעבר.
לאחר מכן עשו את הנתיב פעם נוספת על גבי ספינת דבור.
למחרת, ב-27 באוקטובר, נשלח רב-חובל יעקב בן ארי, מנהל חברת "מריקו" שהפעילה את המכליות, כדי לבדוק אישית את המעבר.
בן ארי הפליג עם דבור והשתכנע שהמעבר בטוח.
לאחר שקיים שיחה אישית עם מפקד חיל הים אישר בנימין תלם ב-28 באוקטובר 1973 למכליות לעבור.
המכליות יצאו מנמל אילת עם נתב שלמד את המעבר.
המכליות "סירינה" ו"פטריה" עברו ב-29 בחודש וכך חודשה תנועת הנפט במפרץ סואץ שהופסקה בתחילת המלחמה.
בעת המעבר במעבר מילאן הפליגו המכליות בעקבות גוררת שהוגדרה כדורסת מוקשים, "אח"י מיכל", וקיבלו ליווי של דבורים.
מהפסקת האש ועד להתקדמות במשא ומתן נמצאה הארמייה השלישית של הצבא המצרי מזרחית לתעלת סואץ מנותקת ממצרים.
העברות מזון נעשו באישור ישראלי.
ספינות דבור של חיל הים אכפו את הסגר בצפון מפרץ סואץ כך שלא ייווצר קשר ואספקה בדרך הים.
עמי אילון כמפקד פלגת הדבורים 915 קיבל אחריות על הפעילות והספינות ביצעו סיורים לאורך כל שעות היממה.
בחלק מהסיורים נפתחה אש על הדבורים מהמוצב המצרי באי גרין בפתח תעלת סואץ.
נגרמו נזקים קלים לספינות ואף פציעות קלות לאנשי הצוות.
באזור האגם המר ביצעו את החסימה כוחות חיל הים שהתבססו בפנארה.
כוח משייטת 13 בפיקוד יצחק שמיר וכוח מיחידה 707 בפיקוד יוסי רם.
החסימה בוצעה בצורה של סיורים אלימים ומארבים.
הכוח המצרי הנצור ספג אבדות.
בשיחות הפסקת האש לא מסרו המצרים הודעה על כך שמצרי יובל ממוקשים ואין לעבור בהם.
הם שמחו לראות מכלית בשירות ישראל טובעת וחילקו מדליות על כך.
יתרת המוקשים בשדה מנעו את השיט למצרים דרך מפרץ סואץ.
שליית המוקשים היוותה חלק מפעילות חידוש התנועה בתעלה לאחר הסכם השלום.
הסריקה והפינוי נעשו על ידי הצי הסובייטי בפעילות שנמשכה כחצי שנה.
הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים הייתה הזירה בה השיגה ישראל ניצחון ברור, זאת בשונה מהקרבות הקשים שהתנהלו ביבשה ובאוויר.
חילות הים של סוריה ושל מצרים ספגו אבדות כבדות: בקרבות לטקיה ודמיאט הוטבעו שישה סטי"לים, שניים נוספים הוטבעו בפורט סעיד ועוד שניים בע'רדקה.
בנוסף, הוטבעו ספינות טורפדו, ספינות משמר וספינות קטנות שונות.
כבר בימים הראשונים של המלחמה הסתגרו ציי מצרים וסוריה בנמליהם, ולחיל הים הישראלי היה חופש פעולה מלא.
בזמן המלחמה הייתה הערכה כי הפעילות הרצופה מול החוף הסורי מרתקת כוחות שיכלו להגיע לרמת הגולן.
חיל הים המצרי הצליח לחסום את מצרי יובל ובאב אל מנדב, אך נכשל בניסיון לחסום את נתיבי השיט בים התיכון.
הפעילות ההתקפית הרצופה בים סוף מנעה מהמצרים את כיבוש דרום סיני ויצרה אופציה להנחתת כוחות בצד המערבי של מפרץ סואץ.
השליטה בים שהושגה על ידי חיל הים לא תורגמה לחסימת שיט אל נמלי האויב בים התיכון.
השייטת הסובייטית בים התיכון אבטחה שיירות אספקה לנמלי מצרים וסוריה וחיל הים נדרש להימנע מחיכוך עם הסובייטים.
מחוסר כוחות ימיים בזירת ים סוף לא הוסר ההסגר הימי שהטילו המצרים.
פעולות מאולתרות שתוכננו נגדו לא אושרו לביצוע.
לאחר ימיה הראשונים של המלחמה לא התקיים שיט מצרי במפרץ סואץ.
ב-22 באוקטובר, בעקבות מבצעי מגבית במעגן ע'רדקה, פינו המצרים את כלי השיט שלהם דרומה.
החל מ-22 באוקטובר חסם חיל הים הישראלי את השיט בצפון מפרץ סואץ ומנע בכך קשר בין הארמייה השלישית לעיקר צבא מצריים.
תוצאה שאפשרה לישראל להתנות את הסרת המצור על הארמייה השלישת בהסרת המצור בים סוף.
הניצחונות של חיל הים הישראלי תרמו למוראל הלאומי בתקופה בה האווירה הייתה שפופה.
המצב ההתחלתי הקשה אליו נקלע צה"ל ביבשה איפשר את הפעלת ספינות הסער לפי התפישה ההתקפית שהייתה בבסיס בניין הכוח.
לצורך משימת הגנת החוף נקט חיל הים ביזמה התקפית וניצח בה.
לניצחונות בקרבות הימיים בים התיכון לא הייתה השפעה ישירה על ההתרחשויות בזירות היבשה.
אך בהיבט המקצועי, בחוגי הלוחמה הימית העולמית, הייתה הפעילות בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים מהפכנית.
בפעם הראשונה הפך הטיל למערכת הנשק העיקרית בעימות הימי.
מעבר לכך, חיל הים הישראלי עשה שימוש פורץ דרך בלוחמה אלקטרונית, הישג שנלמד על ידי ציים רבים ברחבי העולם.
לפעולות חיל הים במפרץ סואץ הייתה השפעה מכרעת במניעת כיבוש דרום סיני בידי המצרים.
השפעת הניצחונות בים על מעמדה של ישראל בעיני אומות העולם הייתה משמעותית ביותר.
האלוף מרדכי גור, שהיה אז נספח צה"ל בוושינגטון, הגיע לביקור בשייטת ספינות הטילים, וסיפר שאבטחה על ידי ספינות ישראליות הייתה שיקול מכריע בשיקולי הממשל האמריקאי להעביר סיוע בדרך הים עוד בעצם המלחמה היות שהצי השישי היה מתוח עד קצה יכולתו מול ההתעצמות הסובייטית.
בעולם נוכחו ביכולות הטכניות וטכנולוגיות של ישראל שהביאו לעליונות בים לאורך כל ימי המלחמה.
אבדות חיל הים הישראלי במערכה
מול עשרות כלי שיט שאבדו לחילות הים הערביים, ומאות הרוגים, איבד חיל הים הישראלי במלחמה ארבעה לוחמים:
לוחם ספינת דבור נהרג בקרב מרסא תלמאת.
שני לוחמי שייטת 13 סרן ורס"ל אבדו במסגרת מבצע ליידי, בנמל פורט סעיד.
הם הוכרזו כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע.
לוחם יחידה 707, רס"ל גיל שלו צורף לנגמ"ש בחדירה לעיר סואץ ונהרג ב-24 באוקטובר 1973.
המכלית "סיריס" שיצאה מאילת, לחידוש העברת הדלק מבארות הנפט בסיני, נפגעה ב-26 באוקטובר ממוקש ימי במצרי יובל וטבעה.
למכלית סירניה נגרמו נזקים פנימיים מהדף פיצוץ המוקשים אך המשיכה לנמל אילת בכוחות עצמה ושם תוקנה.
שתי ספינות סער עלו על שרטון במלחמה.
הספינות תוקנו על ידי מספנת חיל הים והוחזרו לכשירות מלאה.
אח"י חנית (סער 3) עלתה על חוף סיני בלילה השני למלחמה ונגרם לה נזק למדחפים.
אח"י חיפה (סער 2) שהייתה חלק מכוח אבטחת השיט עלתה בליל 2 בנובמבר על סלע שקוע כ-8,000 מערבית לרודוס ונגרם לה נזק בחרטום.
דבורים וכלי-שיט אחדים של חיל הים נפגעו קלות ונזקקו לתיקונים במהלך המלחמה.
הן תוקנו על ידי הפלגה הטכנית בזירת ים סוף ומספנת חיל הים, והוחזרו לפעולה.
סירת גומי מארק 5, ששמשה את כוח 707 שנשלח למכלית "סיריס", נותקה מקישוריה ונסחפה לחוף המצרי.
ב-23 באוקטובר טובעה אוניית סוחר יוונית "אנדריוטי" שנחשדה כישראלית, על ידי צוללת מצרית 26 בקרבת אלכסנדריה.
לאחר המלחמה חולקו עיטורי צה"ל וציונים לשבח לאנשי חיל הים כלהלן:
על חדירה והטבעת כלי שיט בנמל אויב בנמל פורט סעיד, מבצע ליידי.
עוטר סרן בעיטור הגבורה ורס"ל עוטר בעיטור העוז.
סרן בועז שקדי קיבל את עיטור העוז ורס"ל שי ברוש עוטר באות המופת.
מפקד סירות החילוץ בפעולה סא"ל חנינא עמישב והצולל סרן דניאל קורן קיבלו ציון לשבח ממיכאל ברקאי ראש מספן ים.
על חדירה תת-מימית ופגיעה בקומאר בנמל ע'רדקה.
מבצעי מגבית 10 ו-11. עוטרו הצוללים רס"ן גדי קרול בעיטור העוז ורס"ל דן עוזיאל בעיטור המופת.
מפקד כוח הס"גים בפעולות שהשיט את הלוחמים ליעד ואסף אותם, רס"ן אליהו מרקף צוין לשבח על ידי מפקד חיל הים.
פגיעה בכלי שיט אויב בחדירה שנעשתה בסירות נשק מהירות בנמל ע'רדקה במבצעי מגבית 15,16 קיבל סא"ל גדי שפי את עיטור המופת, רס"ל דן איתן ורס"ל אורי שטיין צוינו לשבח על ידי הרמטכ"ל.
סג"ם אבינועם ברקין, סרן ישראל דגאי ורס"ן אליהו מרק קיבלו צל"ש ממפקד חיל הים.
על פעילותם בקרב מרסא תלמאת הוענק עיטור המופת לסרן צבי שחק, סמ"ר שלום נחמני וסגן עמי שגב (שנפצע קשה).
סגן ארז נמרוד צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל.
על ניהול קרבות הטילים במלחמה עוטר מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם מיכאל ברקאי בעיטור המופת.
ברקאי הודיע שהוא מקבל את האות בשם כל לוחמי ספינות הסער.
הרמטכ"ל מרדכי גור ציין לשבח שני לוחמי יחידת 707 על חילוץ נפגעים וצלילה תחת הפגזה באזור הצליחה בתעלת סואץ: סמ"ר איתמר שחם וסרן יוסי דר.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם ציין לשבח את סג"ם גבריאל שילה, שהיה מפקד חולית המכ"ם של חיל הים במוצב בודפשט ומונה על ידי מפקד המוצב מוטי אשכנזי לסגנו.
על תחזוקה וחימוש ספינות הטילים והכנתן ליציאות נוספות.
ציין מפקד חיל הים לשבח את סרן אלי ארד, ומפקד בסיס חיפה ציין לשבח את סמ"ר יצחק עבדי, סמ"ר משה קירשנצויג, ואזרח עובד צה"ל אהרון אליקשווילי.
ואזרח עובד צה"ל משה ריינר, על תחזוקת ציוד הצלילה הקרבי בשייטת 13.
רס"ל דני נחושתן קיבל תעודת הוקרה על חלקו בקרב מרסה תלמאת, על ידי ראש מספן ים, תא"ל עודד גור לביא ב-19 מאי 2013.
תשעה אנשי צי הסוחר הישראלי קיבלו את עיטור השירות מידיו של שר התחבורה גד יעקבי ב-11 אפריל 1977. היו אלה אנשי הצוות של המכלית "כמיקל אנטרפרייז" של חברת גדות ים.
לאחר שהצוות הקבוע של האניה שהורכב מ-24 ימאים זרים, נטש את המכלית בנמל נאפולי.
אוישה המכלית בתשעה אנשי צוות ישראלים.
הצוות הקטן הפעיל את המכלית והביא את המטען החיוני לנמל תוך כדי הלחימה.
המעוטרים היו: רב החובל אורי מירון, החובל הראשון אפרים רז, החובל השני אהרון מוזס, החובל השלישי יוסף קליין, כלכל ראשי דוד תיאודור, קצין המכונה הראשי שמשון ששון, קצין מכונה ראשון פיני, קצין מכונה שני יצחק פרץ, קצין משמרת מכונה בצלאל.
מפקדי צה"ל בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים תפקיד !!
מבצעי צה"ל בזירה הימיתשם המבצע/הקרב זירה תאריך תיאור המבצע/הקרב תוצאהתקיפת בסיס מפרץ שלמה על ידי המצרים ומיקוש המצרים ים סוף 6 באוקטוברמטוסי תקיפה מצריים תקפו בשעה 14:00 את תחנת הקשר בקרבת בסיס חיל הים הישראלי בשארם א-שייח'.
2 סטי"לי קומאר מצריים ירו בלילה טילים לעבר נחתות חיל הים.
טילי שיוט מדגם קלט שוגרו אל מתקני מכ"ם בהר הצפרא.
בעת שהמכ"ם היה מושבת הוטלו מוקשים במצר יובל.
– מטוס מיג 21 מצרי הופל בירי נ"מ של אח"י בת-ים ואופיר, מטוסים מצריים נוספים הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים – הושמדו מתקני יב"א 528 ונהרגו חמישה חיילי חיל האוויר.
קרב לטקיה הים התיכון הלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר קרב טילי ים-ים ותותחים בין חמישה סטי"לים ישראלים לסטי"לים סוריים וכלי שיט נוספים מול נמל לטקיה.
– הושמדו שלושה סטי"לים, ספינת טורפדו ומקשת – אין נפגעים קרב פורט סעיד הים התיכון הלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר קרב טילי ים-ים בין שישה סטי"לים ישראלים לשני סטי"לים מצריים וכלי שיט נוספים מול נמל פורט סעיד.
כל אחד עשר טילי הגבריאל הישראלים החטיאו את מטרתם עקב תקלות.
מטוס פנטום של חיל האוויר הישראלי הוזנק לסייע והטביע סטי"ל מצרי.
– הושמד סטי"ל אחד על ידי מטוס פנטום – אין נפגעים קרב מרסא תלמאת מפרץ סואץ הלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר פשיטה של שני דבורים על מעגן מרסא תלמאת שבמפרץ סואץ, ותקיפת כלי שיט מצריים שעגנו בו באש מקלעים.
שלושה מכלי השיט המצריים היו במרכז המעגן מאוישים לקראת יציאה ממנו למבצע.
התנהלו חילופי אש עם כוחות שבכלי השיט המצריים ועם מקלעים בעמדות חוף.
– הושמדו שתי סירות גומי וסירת ברטרם שנשרפה.
– הרוג אחד, שבעה פצועים ונזק לשני הדבורים.מכלית מותקפת על ידי צוללת מצרית בים סוף מול נמל ג'ידהבצהרי יום א' 7 באוקטוברצוללת מצרית תקפה בטורפדו את המכלית "סמסון", שהניפה דגל ליברי, בדרכה לאילת והחטיאה.
– אין נפגעים – אין נפגעיםקרב דמיאט הים התיכון הלילה שבין 8 ל-9 באוקטוברקרב טילי ים-ים ותותחים בין עשרה סטי"לים ישראלים לארבעה סטי"לים מצריים מול חוף דמיאט.
המבצע בוטל לאחר הגעת הכוח לנקודת הטבילה עקב נוכחות ספינת טורפדו מצרית בפתח היעד – אין אבדות – אין נפגעיםמארב בציר החוף מפרץ סואץ הלילה שבין 10 ל-11 באוקטוברמארב כפול של שייטת 13 וכוח יחידה 707 על ציר החוף.
לא עברו כלי רכב מצריים.
בוצעה הנחת מוקשים ונחסמו צירים בפיצוץ.
– אין אבדות – אין נפגעיםקרב לטקיה השני הים התיכון הלילה שבין 10 ל-11 באוקטוברהפגזה אינטנסיבית של שבעה סטי"לים ישראלים שנמשכה כשעה לעבר נמלי הים הסוריים ולעבר מסוף דלק בבניאס (סוריה).
במהלך ההפגזה יצאו מנמליהם סטי"לים סוריים ונערך עמם קרב טילי ים-ים.
מהירי הישראלי נפגעת גם אנית סוחר סובייטית "איליה מצ'ניקוב" בשני טילי גבריאל.
נגררת לעומק רדוד ושוקעת ללא אבדות לצוותה – 1–2 סטי"לים, מכלי הדלק, פגיעה באניה סובייטית – אין נפגעיםניסיון חילוץ אנשי מוצב המזחצפון מפרץ סואץ הלילה שבין 11 ל-12 באוקטוברניסיון לשחרור חיילים הנצורים במוצב המזח באמצעות צוללים מיחידה 707 בפיקוד סא"ל דב בר.
הכוח נע בשש סירות גומי באבטחה רחוקה של 3 דברים בפיקוד עמי אילון.
הים היה חלק, הכוח התגלה, ונפתחה אש מדויקת בתותחי 130 מ"מ מראס מחג'רה בצדו המערבי של מפרץ סואץ.
לאחר כשעה התחמקות מנפילות קרובות ופציעה של אחד הלוחמים, החליט בר כי לא ניתן להמשיך והכוח נסוג.
חיילי צה"ל הנצורים במוצב המזח הלכו לשבי.
– אין נפגעים – אין נפגעיםמבצע מגבית 11 ים סוף הלילה שבין 11 ל-12 באוקטוברפשיטה של שייטת 13 על מעגן ע'רדקה במטרה להצמיד מוקשים לשני סטי"לים מסוג קומאר.
שני דבורים בפיקוד יעקב בוגץ' המתינו מחוץ למעגן במטרה לתקוף כלי שיט מצריים שיימלטו ממנו – לא נראו פגיעות.
– אין נפגעיםמבצע מגבית 16 ים סוף הלילה שבין 21 ל-22 באוקטוברכח של שלש סירות סנונית משייטת 13 בפיקוד רס"ן גדי שפי פשט על נמל ע'רדקה והשמיד קומאר מצרי באמצעות טיל לאו.
– סטי"ל קומאר הושמד – אין נפגעיםהפגזת נמל בניאס הים התיכון הלילה שבין 23 ל-24 באוקטוברהפגזה חוזרת של מסוף הדלק בבניאס על ידי ארבעה סטי"לים ישראלים (לאחר ההפגזה מ-11 בחודש) ובמצופים שמשמשים לפריקת דלק על ידי מכליות.
במהלך ההפגזה נורו לעבר הכוח שני טילים מכוון לטקיה וארבעה טילים מכוון טרטוס.
נפתחה אש כבדה מהחוף לכוון הסטי"לים בין היתר של טנקים.
לאחר שהשלימו הסטי"לים הישראלים את מנת האש שהוקצבה חזרו לבסיסם.
– הבערה של חוות מכלי דלק, פגיעה במצופים המשמשים לפריקת דלק ממכליות – אין נפגעיםתפיסת נמל אל-אדביה מפרץ סואץ 24 באוקטוברלאחר שנכבש נמל אל-אדביה על ידי כוחות שריון ישראליים, נכנס אליו כוח דבורים ותפס אותו.
ספינת משמר מצרית שניסתה לחמוק מן הנמל עם כניסת כלי השיט הישראליים הוטבעה באש טנקים.
כוחות חיל הים נכנסו לנמל ולקחו 1,500 שבויים מצריים, בהם מפקד הבסיס בדרגת קולונל, וכן שלל (אמל"ח) רב ערך ולכדו שתי ספינות טורפדו.
לאחר המלחמה הקים חיל הים בסיס ישראלי בנמל אל-אדביה.
– נתפסו שתי ספינות טורפדו, אמל"ח ושבויים – אין נפגעים מכלית ישראלית "סיריס" מוטבעת ממיקוש ימי מצריבמצרי יובל – ים סוף 26 באוקטוברבדרכה למעגן הנפט באבו רודס, ללא תיאום עם מפקדת זי"ס, נפגעה, יומיים לאחר הפסקת האש, המכלית הישראלית "סיריס" מפיצוץ שני מוקשים ימיים.
הצוות חולץ במסוקים ולאחר מספר ימים האניה טבעה במקום.
– אין נפגעים המשחתת שניסתה לחסום נקראה לשוב לנמל.
– אין נפגעים כ-95% מהאספקה הצבאית וכל הדלק הדרוש, הועברו לישראל בדרך הים.
צוות הפקת לקחי מלחמה בניהולו של סא"ל אלי לוי שובץ למבצעים השונים וקיבל את דפי המי"ק של הספינות.
לסיכום יצא קובץ תחקירי המלחמה ששימש את הידע המלא על המלחמה והלקחים שיש להפיק ממנה.
פעילות ציי ערב וציי המעצמות במלחמת יום הכיפורים – מפקדת חיל הים – מחלקת מודיעין ענף מחקר מד-6–857, 1974, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים יומן גשר , 6 לאוקטובר עד 5 בנובמבר 1973, מוזיאון העפלה וחיל הים.
מלחמת יום הכיפורים זירת ים סוף חיל הים זירת ים סוף, אג"מ, 1973.
שאול זיו, פעילות שייטת 13 במלחמת יום הכיפורים, מפקדת חיל הים – שייטת 13, פברואר 1974, מוזיאון העפלה וחיל הים.
שייטת 3 במלחמת יום הכיפורים – קובץ תחקירים ולקחים, מפקדת חיל הים, אפריל 1974.
צפי מרלי, חיל הים במלחמת יום הכיפורים, חיל הים, מכ"א, תחום מורשת, 1995.
הזירה הימית במלחמת סיני כללה מעורבות של ארבעה ציים: חיל הים הישראלי, חיל הים המצרי, הצי הבריטי והצי הצרפתי.
אוניות הצי השישי של ארצות הברית שהו באזור הלחימה, אך מעורבותן הייתה שולית.
בלחימה שבתה ישראל את המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול, לאחר שזו הפגיזה את חיפה.
ספינות מצריות אחדות טובעו בקרבות ימיים ובתקיפות מהאוויר.
בנוסף נערכו פעולות של סיוע מהים לכוחות היבשה.
התפתחות הספנות הישראלית בתחילת שנות ה-50 התבססה על הסכם השילומים מגרמניה שנחתם בספטמבר 1952. השילומים היו מתוכננים להימסר במוצרים.
להסכם השילומים הייתה השפעה חיובית בכל ענפי התעשייה בישראל.
חברות הספנות ובעיקר צים ביקשו להזמין אוניות מגרמניה.
שנת 1953 הייתה שנת משבר בספנות העולמית והיה חשש מהשקעה בספנות.
מנהלי חברות הספנות ניסו לשכנע בצורך להרחבת הצי העברי.
המדינה קיבלה את כל תצרוכתה בדרך הים.
השאיפה במסחר בינלאומי היא להוביל את מחצית המטענים באוניות בדגל המדינה.
עלות ההובלה בדרך כלל כ-10% מערך המטען ויש בכך חיסכון רב במטבע חוץ.
יותר מהנימוקים הללו הייתה חשיבות לניצול מהיר של כספי השילומים כי היה חוסר ביטחון בהשלמת ההתחייבות המדינית של גרמניה.
לכן השקעות רבות הופנו לבניית אוניות סוחר מסוגים שונים.
בחודש יוני 1956 קיבלה מנהלת השילומים החלטה על רכש גדול לספנות.
נפח האוניות שהוזמן לקח בחשבון כניסה לשוק ההובלה הימית בעולם מעבר לצורכי ישראל.
ישראל פנתה בנושא למועצת הביטחון אך הפניות לא הועילו.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, הצהיר מספר פעמים ש.
על אף התמיכה הבינלאומית לא השתנה דבר.
בחודש ספטמבר 1954 העמידה ישראל למבחן את כוונותיה של מצרים לעמוד בהוראות אמנת קושטא ושלחה את האונייה "בת גלים", בפיקוד רב חובל צבי שידלו, עם צוות ישראלי מאריתריאה לנמל חיפה דרך תעלת סואץ.
האוניה נחסמה בפתח תעלת סואץ, צוותה נאסר והוכה בכלא המצרי ושוחרר רק ב-1 בינואר 1955. הספינה הוחרמה ולא הוחזרה.
החל מ־1930 הפך הנפט לפריט החשוב ביותר של תנועה שנעה צפונה, ובריטניה הייתה המשתמשת העיקרית בתעלה ובנפט זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוכפלה צריכת הנפט של בריטניה.
בשנות החמישים והשישים גדלה תלותה של בריטניה בפרט ומערב אירופה בכלל בנפט המזרח תיכוני.
מראשית שנות ה-50 הייתה המדיניות הבריטית כלפי מצרים בכלל ותעלת סואץ בפרט, הססנית ביותר, נוכח השינויים המשמעותיים שחלו במעמדה של מעצמה זו במצרים באותן השנים.
ברקע היחסים בין שתי המדינות ערב משבר סואץ עמדו השיחות על עתיד התעלה.
מסיבות היסטוריות "חברת התעלה" הפעילה את תעלת סואץ כחברת מניות רשומה במצרים.
בריטניה רכשה 44% מהמניות ושאר המניות הוחזקו ברובן על ידי אזרחים צרפתיים.
המצרים לא נהנו מהרווחים הגבוהים שנאספו בחברת תעלת סואץ.
כצעד מכין להלאמה ביקשו לתקן את החוזה משנת 1936 ולבטל קיומם של בסיסי צבא בריטיים באזור התעלה.
המשא ומתן להסכם חדש נמשך למעלה משנתיים ונחתם ב־19 באוקטובר 1954. בהסכם הסכימו מצרים ובריטניה כי האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956. בהסכם פינוי בסיסי התעלה הכירו בריטניה ומצרים כי .
בסיסי התעלה פונו עד יוני 1956, ומיד ביולי 1956 הודיע שליט מצרים, גמאל עבד אל נאצר, על הלאמת התעלה.
ממשלות צרפת ובריטניה ראו בכך פגיעה בזכויותיהן בתעלה ולאחר סבב שיחות שלא הביא תוצאות החליטו לחזור ולתפוש בכוח את התעלה.
עם הידיעה על כוונות בריטניה וצרפת לכבוש אותה בכוח, טיבעו המצרים כעשרים אוניות בתעלה וחסמו אותה.
לחסימת התעלה בידי המצרים הייתה השפעה חזקה ביותר בזירה הימית.
התעלה נשארה חסומה מספר חודשים לאחר סיום הקרבות.
האו"ם הכריז על תעלת סואץ כרכוש מצרים וסייע לפתיחתה מחדש.
אף כי בהחלטת האו"ם הוזכרה אמנת קושטא, הייתה התעלמות מוחלטת מזכותה של ישראל להפליג בתעלה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון והרמטכ"ל משה דיין חלקו חזון משותף לרבים בעניין נמל אילת:
בשנת 1951 הוקם רציף שאורכו 30 מטר שיכול לשרת דוברות לפריקה כפולה מהאוניות לדוברה ומהדוברה לרציף.
ב-1953 דרש משרד הביטחון לפתוח קו אוניות לאילת.
חברת צים, באמצעות חברת "פוסיידון", חכרה שתי אוניות הולנדיות: "אמה פולדר" ו"קטרינה פולדר".
באביב 1953 הגיעה אונייה ראשונה מדרום אפריקה.
באילת לא היה עדיין מכס ולא סווארים.
כך, עד 1956 התקיימו ארבע הפלגות לשנה.
עומק המים לאורכו, 6.5 מטר, אפשר עגינה לאוניות קטנות שיכלו לטעון ולפרוק ישירות ברציף.
הפעילות באילת הייתה חשופה לתצפיות מעקבה ומסיני.
המצרים הציבו סוללת תותחים 3" בחוף סיני מול המקום הצר ביותר של מצרי טיראן.
כדי להמחיש את רצינות האיום הוצבה פריגטה מצרית דרך קבע במעגן שארם א-שייח'.
לאחר הלאמת התעלה החליטה ממשלת ישראל למקד את העניין הבינלאומי על חופש השיט במצרי טיראן שבכניסה למפרץ אילת.
בסמיכות זמנים - המרד בהונגריה
בסוף חודש אוקטובר 1956 קרתה בהונגריה התקוממות עממית נגד שלטון הדיכוי הסובייטי.
המרד הגלוי פרץ ב-23 באוקטובר ודוכא ב-10 בנובמבר 1956. מקבילות הזמנים אפשרה לסובייטים לטפל בהונגרים ללא מחאה מערבית.
מדינות המערב שפעלו בים התיכון לא הושפעו מהסובייטים.
באותם הימים לא היה כוח ימי סובייטי בים התיכון.
הסובייטים זכו לתודת הערבים בהצהרות לוחמניות נגד המערב וישראל אף כי נזהרו שלא להתעמת עם ארצות הברית.
התעסקותה של ברית המועצות במרד ההונגרי גרמה לכך שרק בערבו של 5 נובמבר יצאה איגרת מהנשיא ניקולאי בולגנין המאיימת על בריטניה, צרפת וישראל.
התוספת המשמעותית ביותר לחיל הים הישראלי התקבלה ביוני 1956, כאשר הגיעו לישראל שתי המשחתות מסדרה Z מבריטניה שהיוו את עיקר הכוח הימי.
בנוסף היו בשייטת הגדולה 3 פריגטות מהן למעשה רק אחת פעילה.
כן כלל הכוח הימי שש טרפדות פעילות, שש ספינות משמר, ספינות דיג מגויסות, שתי נחתות חיל רגלים ו-10 נחתות מכוניות במצב תחזוקה שונה.
כוח שייטת 13 כלל 4 פלגות צוללים ו-3 פלגות סירות.
מצרים החלה לקבל נשק חדש במסגרת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
הכוח העיקרי של הצי המצרי ערב המלחמה היו שש משחתות: שתי המשחתות מסדרת סקורי תוצרת ברית המועצות, שתי משחתות מסדרת Z, ושתיים מסדרת האנט מתוצרת בריטניה.
הצי רכש 3 צוללות ולא היה ידוע מצב כשירות להפעלה.
הכוח הימי כלל 4 פריגטות ו-7 קורבטות/מקשות.
כן הופעלו בצי המצרי כ-30 טרפדות.
וכוח קומנדו ימי שכלל 7 פלגות לוחמים בצלילה ובסירות.
בזירת הים האדום הפעיל הצי המצרי את הפריגטות "דמיאט" ו"ראשיד" לאכיפת הסגר במצרי טיראן.
לביצוע ההשתלטות על תעלת סואץ אספו בריטניה וצרפת כוח גדול שכלל 20 טייסות של חיל האוויר המלכותי הבריטי, בעיקר מפציצים מדגם קנברה.
כוח הצי המלכותי הבריטי בים התיכון פעל מבסיסיו במלטה ובקפריסין ברובו בגזרת פורט סעיד וחלק קטן בים האדום.
הכוח כלל 5 נושאות מטוסים עם 166 מטוסים, 4 סיירות, 22 משחתות, 10 פריגטות, 5 צוללות, 13 אוניות עזר של הצי ו-13 אוניות סוחר מגויסות, וכן מניחת מוקשים ואוניית פיקוד.
הכוחות הצרפתיים התכוננו ליציאה בנמלי טולון וביזרטה, הכוח כלל נושאות מטוסים, אוניית מערכה, משחתות, 20 שולות מוקשים ועשרות נחתות.
הצי השישי של ארצות הברית
הכוח האמריקאי בים התיכון התבסס על שתי קבוצות נושאות המטוסים רנדולף (RANDOLF) וקוראל סי (CORAL SEA).
כלי השיט של הצי הגיעו גם הם למזרח הים התיכון.
ארצות הברית, שלא תיאמו עמה את המבצע, הביעה את אי שביעות רצונה על ידי תפעול הכוח הימי בהפרעה לכוחות מבצע מוסקטר.
באמצע שנות ה-50 סבלה ישראל מהתקפות טרור שהופעלו על ידי מצרים.
מנהיגיה ראו בחרדה את ההתחמשות המוגברת של מצרים ואת הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת שמטרתה תיאום לחימה בישראל.
לכן הצטרפה למהלך מתואם עם בריטניה וצרפת לשבור את כוחו של נאצר.
בזירה הימית היו למערכת קדש שתי מטרות:
פתיחת מפרץ אילת לשיט ישראלי.
פתיחה של תעלת סואץ לשיט ישראלי.
הערכת המודיעין הייתה כי הצי המצרי יכנס למגננה נגד ציי בריטניה וצרפת.
אך הובאה בחשבון יכולתו לפעול עם הקומנדו הימי בנמל חיפה.
מתוך הערכה שבעת המלחמה ינטרלו ציי בריטניה וצרפת בים התיכון את הצי המצרי, לחיל הים הישראלי היו משימות אבטחה נגד התערבות מסוריה ומלבנון ומשימות סיוע ללחימה ביבשה לאורך חופי רצועת עזה, ובמפרץ אילת לצורך פתיחת מצרי טיראן.
יוזמות של חיל הים לפעולות קומנדו ימי באזורים אחרים לא אושרו.
הנחיות הרמטכ"ל משה דיין שניתנו ב-26 באוקטובר כללו שתי משימות עיקריות לחיל הים:
מתן שירותי אספקה וסיוע בחופי ים סוף.
כוננות לפעולה, למקרה של הצטרפות סוריה או לבנון למלחמה.
בפקודת המבצע הרחיב אג"ם במקצת את משימות החיל כדלקמן:
שמירת ריבונות המדינה בים לצורך אבטחת דרכי התחבורה הימיות.
אבטחת גזרת החוף של מדינת ישראל.
סיוע לזרועות צה"ל – נחיתה, הובלה, הפגזה והצלה.
ניתן היה להבין שמשימות ההנחתה והובלה יתבצעו בגזרת הים האדום ואילו הפגזות מהים לחוף והצלת טייסים לפי הדרוש בשתי הגזרות.
על השיקולים להפעלת חיל הים במבצע כתב משה דיין .
בתחילת שנת 1956 חלה התקרבות משמעותית בין ישראל לצרפת שקיבלה ביטוי בהספקת חימוש משמעותית.
הבאת החימוש לישראל נעשתה על ידי נחתות צרפתיות.
התיאום עם הצרפתים נעשה על ידי ראש מחלקת ים, צבי קינן.
לדרישת הצרפתים הפעילות נעשתה בחשאיות וזכתה בצה"ל לכינוי מבצע גהות.
חוף ההנחתה נבחר בשפך נחל הקישון.
המקום היה מבודד יחסית ואפשר הסתרת הפעילות.
הקרבה למחנה כורדני אפשרה העברת החימוש באותו לילה.
הנחתת הראשונה CHELIFF הגיעה ב-25 ביולי אחרי חשכה ובבטנה 30 טנקי שרמן משופר.
הניתוב וההכוונה לחוף נעשו על ידי אנשי חיל הים בהשתתפות נתב בכיר של נמל חיפה.
קבוצה מצומצמת מסגל שייטת הטרפדות ושייטת הנחתות היו בסוד העניין.
נהגי טנקים מחיל השריון פרקו את הטנקים לחוף ולמובילים והוסעו למחנה כורדני.
תחמושת הועמסה למשאיות שנכנסו לבטן האונייה.
לקראת אור הבוקר הייתה הנחתת יוצאת מהנמל אל מעבר לאופק וחוזרת ללילה הבא.
נעשו שבע נחיתות והובאו 120 טנקי AMX-13, שלושים טנקי שרמן משופרים, 18 תותחים מתנייעים 105 מ"מ ותחמושת רבה.
בהנחתה הראשונה הגיע הרמטכ"ל רא"ל משה דיין.
בליל 24 ביולי 1956 הגיע שר הביטחון דוד בן-גוריון בלווית שרי ממשלה, השגריר פייר ז'ילבר והמשורר נתן אלתרמן שאף כתב ב"טור השביעי" את רשמיו בצורת רמזים לאופי הפעולה בשירו "אחד הלילות".
מבצעי הספקת החימוש הסתיימו בתחילת ספטמבר 1956 והנחתות הצרפתיות צורפו לכוח המשימה של מבצע מוסקטר, אשר החל להתארגן בקפריסין לקראת הנחיתה בסואץ.
זחל"מים ותחמושת המשיכו להגיע באוניות סוחר רגילות דרך נמל חיפה.
להגנה על אוניות התחמושת הופעלה "ועדת ניתוב" בראשותו של מנהל צים ד"ר נפתלי וידרא ובה מלבד איש חיל הים גם נציגים של המשתמשים בתובלה ימית.
האזורים הקריטיים היו הקטע הצר בין כף בון למלטה ובקרבת האי כרתים.
מעבר כל אונייה הנושאת מטען מיוחד לישראל הובא לדיון בוועדה.
ניתנו הוראות לגבי מעבר מדרום או מצפון לכרתים.
מרבית אוניות הנשק קיבלו ליווי מטרפדות, פריגטות, ומאוחר יותר משחתות חיל הים.
שר הביטחון דוד בן-גוריון חשש מאוד מיכולתו של חיל האוויר המצרי, שקיבל מטוסי מיג חדשים, לפגוע בערי ישראל.
על כן במסגרת פרוטוקול סוור הועלתה גם דרישה להצבת אוניות הצי הצרפתי להגנת ערי החוף בישראל בפני מטוסי אויב.
הדרישה נענתה בחיוב ובוצעה על ידי הצי הצרפתי.
ב-28 באוקטובר הופיע כוח שכלל שלוש משחתות חדישות במפרץ חיפה.
את הגעת השייטת בישר אל"ם יובל נאמן ממוקד המבצעים בקפריסין.
הכוח הצרפתי קיבל הוראה להתייצב מול חיפה ותל אביב, בכוננות נגד מטוסים תחת פיקוד חיל הים הישראלי.
לאחר יומיים הודיע מפקד הכוח GUERIN, וגם יובל נאמן, כי הפקודות השתנו והמשחתות יוצאות להצטרף לכוח הימי של מבצע מוסקטר.
לקראת ערב 30 באוקטובר עזב הכוח אך מספר שעות מאוחר יותר חזרה המשחתת KERSAINT עקב תקלה באחד מצירי המדחפים ועגנה במפרץ חיפה.
אף כי לא היה בכך הגנה נגד מטוסים הורגשה תמיכה מורלית שקיבלה ביטוי ממשי באותו לילה נגד אבראהים אל-אוול.
חיל הים, שבאותה התקופה קלט את המשחתות אך השבית כלי שיט רבים אחרים, דרש לקבל התרעה ארוכה.
בתחילת אוקטובר החלו ההכנות, ונעשה מאמץ תחזוקתי מזורז שכלל הכנסת כלי שיט למערך וגיוס ספינות דיג.
מרבית כלי השיט הגיעו לכשירות טובה ב-20 באוקטובר.
נחתות המכוניות הועברו לאילת והורדו למים ב-1 בנובמבר.
הפריגטות אח"י מבטח ואח"י משגב הוצאו משימור והגיעו לכשירות ב-3 בנובמבר.
גויסו 1,350 אנשי מילואים שאיישו את מרבית כלי השיט.
מוצב הפיקוד הימי הופעל במלואו.
ארבע תחנות מכ"ם פעלו בחוף הים התיכון.
ספינות חיל הים הנחיתו קבוצות בדיקה בחופי סיני בים התיכון ובים סוף.
הבודקים מאנשי שייטת 13 מדדו את שיפוע הים באתרים שנחשבו אפשריים להנחתת רכב קרבי משוריין.
בחודש יוני 1955 נערך מבצע ירקון בו הונחתה חולית סיור על ידי ספינת דיג בצד המערבי של מפרץ אילת.
משימת החוליה, בפיקודו של אשר לוי, הייתה בדיקת התוואי והערכת העבירות לקראת המסע המתוכנן של חטיבה 9 לכיוון שארם א-שייח'.
תכנון התוואי וקצב ההתקדמות התבסס על הנחתת טנקים ודלק ואספקה על ידי נחתות חיל הים במטרה לדלג על קטעי דרך בלתי עבירים ולהקטין שחיקת הטנקים.
סירת הדיג הובלה בפיקודו של סא"ל נפתלי רוזן.
החוליה שהתה בשטח כחמישה ימים בלי שהתגלתה וחולצה על ידי מטוסי פייפר של חיל האוויר הישראלי.
לקראת מבצע מוסקטר הוקמה מפקדה משותפת לבריטים ולצרפתים בקפריסין.
משלחת ישראלית התמקמה במפקדתו של האדמירל הצרפתי אדמירל BARJOT.
ראש המשלחת היה אל"ם יובל נאמן, אז סגן ראש אמ"ן.
נציג חיל הים שאיתו היה צבי תירוש.
התיאום עם הכוחות הצרפתיים היה טוב, ואילו עם הכוחות הבריטיים היה חוסר תיאום מופגן שגרם במהלך המבצע לתקלה מבצעית וירי על פריגטה בריטית.
מפקד חיל הים הישראלי, האלוף שמואל טנקוס, פעל במטה החיל בחיפה.
קצין הקישור למטה הכללי היה סא"ל אריה ברק.
ראש מחלקת ים, אל"ם צבי קינן, נמצא פעמים רבות בצמוד לרמטכ"ל משה דיין והיווה קישור ממנו לחיל הים.
בבוקר יום א', 28 באוקטובר 1956, נתקבלה ידיעה מודיעינית על פיה צפויים הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר וקצינים נוספים מצמרת הצבא המצרי לטוס בשני מטוסי איליושין Il-14 מדמשק לקהיר, לאחר שיחות תיאום של מבצעים משותפים נגד ישראל.
הוחלט לירטם מעל הים התיכון.
באותו לילה שלפני תחילת מבצע "קדש", איתר מטוס גלוסטר מטאור מדגם קרב-לילה, שהוטס על ידי הטייס יואש צידון (צ'אטו) והנווט אלישיב ברוש מטייסת 119, את מטוס האיליושין Il-14. לאחר שזיהה בבירור כי הוא מטיס את חברי המטכ"ל המצרי, הפילו בירי תותחים.
כל 23 הנוסעים, הקצינים המצריים וצוות המטוס נהרגו.
הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר לא היה במטוס שהופל.
המטוס המצרי הופל לים במרחק של כ-200 ק"מ מדרום לקפריסין.
עם היוודע נפילת המטוס הוציא הצי המצרי מספר כלי שיט לאזור נתיב הטיסה לחפש ניצולים.
ידיעות מודיעין מסרו שהכוח כולל משחתת Z, משחתת Hunt , ושתי קורבטות.
כאשר התבררה למצרים פרישת הכוח הימי הבריטי-צרפתי, באזור נפילת המטוס, הוחזרו כלי השיט המצריים בלא שמצאו דבר.
חיל הים הישראלי נערך לפגוע בכלי השיט המצריים עם שייטת המשחתות בפיקודו של אל"ם שמואל ינאי ושייטת 5 בפיקוד סא"ל נפתלי רוזן.
הכוחות יצאו למשימתם, אך לאחר הפלגה קצרה קיבלו הוראה לחזור, מבלי שהגיעו לאזור הפלת המטוס.
המטה הכללי לא אישר את הפעולה.
מאחר שחיל הים לא שותף למתקפה המתוכננת בסיני וגם תקיפת הכוח המצרי בים לא אושרה לו ערך מפקד חיל הים שמואל טנקוס את הכוח הימי כנגד האפשרות של הפגזת החוף.
לא הייתה לכך ידיעת מודיעין אלא הערכת מצב
שייטת 1 בהרכב 2 המשחתות והפריגטה אח"י מזנק (ק-32) נערכה מול החוף הישראלי, בין חדרה לעתלית - בפיקוד אל"ם שמואל ינאי
שייטת 5 בהרכב ארבע טרפדות בפיקוד סא"ל נפתלי רוזן הוצבה בנמל חיפה.
זוג טרפדות בפיקוד סרן שמשון עדן נשלח לסיור אבטחה מול חוף תל אביב.