tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה מנתה 15 חברים: חמישה מבין חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, חמישה מבין חברי הסנאט של ארצות הברית, וחמישה מבין שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מפלגת הרוב בכל אחד מבתי הקונגרס יכלה לבחור לוועדה שלושה נציגים ומפלגה המיעוט שלחה שני נציגים.
שתי המפלגות הסכימו להסדר זה, שכן היה ברור שבוועדה ישבו שבעה רפובליקנים, שבעה דמוקרטים ודייוויס, שנחשב לאדם ללא שיוך מפלגתי וזכה לאמון כל הצדדים.
לדברי אחד ההיסטוריונים, "אף אחד, כולל אפילו דייוויס עצמו, לא ידע מי המועמד המועדף עליו לכהן כנשיא".
מיד כאשר עבר בקונגרס החוק להקמת הוועדה, בחר בית המחוקקים של אילינוי בדייוויס כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הדמוקרטים בבית המחוקקים של אילינוי האמינו שהם יירכשו את תמיכתו של דייוויס אם יבחרו בו.
על כל פנים, הם עשו חישוב מוטעה.
במקום להישאר בבית המשפט העליון כדי שהוא יוכל להיות חבר הוועדה, התפטר דייוויס מיד מכהונתו כשופט, כדי לקבל על עצמו את בחירתו כסנאטור.
בשל כך, הוא לא היה יכול למלא את תפקידו כאחד מנציגי בית המשפט העליון בוועדה.
מחליפו בוועדה היה רפובליקני, השופט ג'וזף בראדלי, וכך נוצר פיצול של שמונה נציגים רפובליקנים ושבעה דמוקרטים בוועדה, שהעניקה את עשרים קולות האלקטורים השנויים במחלוקת ואת הנשיאות להייז, כאשר הצבעת האלקטורים הכללית הסתכמה ב-185 אלקטורים בעדו מול 184 האלקטורים שהצביעו בעד טילדן.
דייוויס כיהן תקופת כהונת אחת בלבד בסנאט מטעם אילינוי בשנים 1877–1883, ועדיין מילא תפקיד משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית.
לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד ב-1881, הושבע במקומו סגנו צ'סטר ארתור.
על פי חוק ירושת הנשיא מ-1792, שהיה אז בתוקף, בכל מקרה של התפנות משרת הנשיא במשך שלוש השנים וחצי הנותרות לנשיאותו של גרפילד, היה אמור להתמנות הנשיא הזמני של הסנאט.
בשל העובדה שהסנאט היה מפוצל בין המפלגות, מצב זה גרם לאפשרות של מבוי סתום.
כדי למנוע זאת, נבחר דייוויס, שהיה סנאטור עצמאי, לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט.
בתום תקופת כהונתו בסנאט לא התמודד דייוויס על בחירה מחדש ותחת זאת הוא פרש לביתו בבלומינגטון.
ב-1838 נשא דייוויס לאישה את שרה וודרף ווקר מלנוקס, מסצ'וסטס.
דייוויד דייוויס נפטר ב-26 ביוני 1886 בבלומינגטון ונטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
דייוויד האוורד היצ'קוק היה צייר אמריקאי, הידוע בתיאורי איי הוואי.
דייוויד האוורד היצ'קוק נולד ב־15 במאי 1861 בהילו בהוואי.
סבו וסבתו מצד אביו היו מיסיונרים.
אביו היה עורך דין שכיהן בבית המחוקקים של ממלכת הוואי, ואחותו אלמדה אליזה היצ'קוק מור (1863–1895) הייתה עורכת הדין הראשונה בהוואי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר פונאהו, היצ'קוק למד באוברלין קולג' באוהיו, שם ראה את תערוכת האמנות הראשונה.
כשחזר להוואי הוא שוטט באזור הרי הגעש עם משטח רישום וצבעי מים.
האמן הצרפתי ז'ול טברנה, שצייר בהוואי, ראה את הרישומים של היצ'קוק ושכנע אותו ללמוד אמנות ברצינות.
לאחר מותו של טברנה בשנת 1889, היצ'קוק למד ציור באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובשנת 1891 עד 1893 באקדמיה ז'וליאן בפריז בהנהלתו של ויליאם אדולף בוגרו וגבריאל ג'וזף פרייר.
עבודתו התקבלה בסלון פריז בשנת 1893. הוא חזר להוואי בשנת 1893.
הוא התחתן עם הסטר ג'אד דיקסון ב־16 ביוני 1898 בכנסיית הקתדרלה של סנט אנדרו, הונולולו.
נולדו לו שלושה ילדים: הווארד הארווי היצ'קוק, ג'ושוע דיקסון היצ'קוק, והלן היצ'קוק מקסון.
בשנת 1894 הפך היצ'קוק למייסד הליגה לאמנות בקילוהאנה, תוכנית אמנות פעילה בהונולולו בתחילת המאה, שהציגה לפחות פעמיים בשנה.
במהלך מסעות נרחבים בשנות ה-20 של המאה ה-20, היצ'קוק חקר את האזורים הוולקניים של איי הוואי, וביולי 1907 ערך את ביקורו הראשון באי קאואיי, שם צייר את קניון וויימאה.
הוא סייר וצייר את האי מאווי ב־1915 וב־1916. הוא היה חבר מוביל באסכולת וולקנו בהוואי, וציוריו החשובים ביותר מתוארכים בין 1905 ל־1930.
ציוריו הוצגו בתערוכת אלסקה –יוקון – פסיפיק בסיאטל בשנת 1909, שם הוענק לו פרס.
ביוני 1910 הוא הפליג לקליפורניה וצייר במשך מספר שבועות במחוז מארין.
ביולי ערך תערוכת יחיד בגלריה האחים שוסלר בסן פרנסיסקו וזכה לביקורות חיוביות.
את שארית יולי ואוגוסט הוא בילה בכרמל-על-הים, קליפורניה, שם צייר והציג את ציורי השמן וצבעי המים במועדון האמנות ואוּמנות של כרמל.
לאחר מכן נסע ללוס אנג'לס ולחוף המזרחי כדי להציג את ציוריו.
ב־1912, 1913, 1920 ו־1924 הוא חזר לסן פרנסיסקו כדי להציג בכמה גלריות מסחריות, כולל ויקרי, אטקינס וטורי, מלון סנט פרנסיס.
עבודותיו נכללו גם בגלריות האמנות בתערוכה הבין-לאומית של פנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו בשנת 1915.
בשנת 1919 צייר שני ציורי קיר עבור האיחוד הפאן-פסיפי בהונולולו.
מאוחר יותר הוא נסע לעיר ניו יורק, וצייר נופים דרמטיים של הוואי.
ב־1927 הציג כמה ציורים בפתיחת מוזיאון הונולולו לאמנות, שם הציג תערוכה רטרוספקטיבית ב־1936. ב־1939 הציג בתערוכה הבין-לאומית של שער הזהב בסן פרנסיסקו ובתערוכה העולמית של ניו יורק.
היצ'קוק נפטר בהונולולו ב־1 בינואר 1943 לאחר שהיה עד להתקפה על פרל הארבור בשנת 1941.
היצ'קוק נקרא האמן הביתי הראשון בהוואי עם הכרה בינלאומית.
דייוויד דאובה (; 8 בפברואר 1909, פרייבורג, גרמניה - 24 בפברואר 1999, ברקלי, קליפורניה) היה בין הבולטים בקרב חוקרי המשפט העתיק במהלך המאה העשרים וכן היה פרופסור עמית של האקדמיה הבריטית.
הוא שילב היכרות עם שיטות משפט רבות, בעיקר המשפט הרומי והמשפט המקראי, תוך שהוא מגלה בקיאות בספרות יוונית, רומית, יהודית ונוצרית, ומשתמש בטקסטים ספרותיים, דתיים ומשפטיים כדי להאיר זה את זה, ובין היתר, "לשנות את מעמדו של המשפט הרומי" ולהשיק "מהפכה" או "כמעט מהפכה"<ref name="daube"></ref</ref> בחקר הברית החדשה.
הוא היה בנם של יעקב דאובה, מפרייבורג (שמשפחתו נדדה כנראה דורות קודם לכן מצרפת), וכן של סלמה (שרה) אשר שמוצא משפחתה מהעיירה נרדלינגן, גרמניה.
מצדה של משפחת אמו, ישנה טענה לקשר שושלתי ישיר לרבי מאיר מרוטנבורג, המהר"ם.
דאובה נישא ב-1936 והתגרש ב-1964; היו לו שלושה בנים.
לבנו הבכור של דאובה, יונתן, ניתן אף השם האמצעי "מהר"ם".
לדאובה היה קשר נישואים רחוק לפילוסוף ליאו שטראוס (אחת מאחיותיה של סלמה נישאה לבן דודו הרחוק של הפילוסוף הידוע, זאת כשמוצאם של בני משפחת שטראוס הוא מאזור אמנבורג-קירכהיין-מרבורג).
לדאובה היה תפקיד מכריע בהצלתו של שטראוס מגרמניה הנאצית בכך שעזר למצוא לו משרה באוניברסיטת קיימברידג' ב-1935. דאובה נמלט מגרמניה לאנגליה מוקדם יותר, ב-1933, אך קיים מספר נסיעות מצומצם, חזרה לאירופה.
זאת, כדי לעזור להציל מציפורני הנאצים, בני משפחה, חברים ואף מכרים שעמד איתם אף בקשר רופף בלבד.
זאת, בסיועם של פרופסורים, עמיתים וסטודנטים מקיימברידג', אך במיוחד בסיוע הסטודנט שסיים זה עתה את התואר הראשון שלו, ההיסטוריון פיליפ גרירסון.
בשנת 1970, בשיא הקריירה שלו, הוא פרש ממשרת הפרופסורה שלו שבאול סולס קולג', אוקספורד.
הוא אף ויתר על משרת הכבוד שלו בקולג' זה, שהשתייך לאוניברסיטה הידועה שבעיר, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי, ועבר לקליפורניה, שם הפך לפרופסור-תושב בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ברקלי, שהיה ידוע בשם Boalt Hall, שם לימד עד סוף חייו.
מוריו של דאובה כוללים את אוטו לנל, ש"עודד" אותו להתחיל ללמוד את ההיסטוריה המשפטית מלכתחילה, זאת על פי הערותיו של דאובה בספרו הראשון שפורסם, עיונים במשפט מקראי.
דאובה ממשיך ומודה לפרופסור יוהנס המפל וכן למלומד וולפגנג קונקל מגטינגן, שהכשירו את דאובה לנקוט בשיטות מחקר קפדניות.
השפעתו של החוקר האקדמי צ'ארלס הרולד דוד, שדאובה פגש בו לראשונה בקיימברידג', הדריכה את דאובה כל חייו; באותו מקום, בקיימברידג', המלומדים פ.ס.
קוק היוו השפעות חשובות על דאובה.
ולבסוף, פרופסור ויליאם ווריק בקלנד: "עבורו, באהבה", לו מקדיש דאובה את ספרו הראשון.
הפרק הראשון של ספרו החשוב הראשון של דאובה, Studies in Biblical Law, פותח בכותרת, "המשפט שבסיפורי התנ"ך", המנוסחת בלשון מנומסת.
אולם, הוא אף מעלה טיעון חסר תקדים: כל החוקרים מזמנו של הנרי מיין אומרים שאין הפרדה בין משפט לדת בשיטות משפט "פרימיטיביות", או עתיקות.
אולם, מציין דאובה, מדובר בהכללה המבוססת על חקר המשפט בתנ"ך, שהניחו המלומדים עד לאותה עת.
לטענת דאובה, המקרא, אחרי הכל, הוא "אוסף ספרות הערוך על ידי כוהנים ונביאים".
הם, באופן טבעי, הוא ממשיך, "הכפיפו את החוק לדת; אכן, הם ייצגו כללים משפטיים ככללים דתיים, המיועדים להנחות את עמו הנבחר של אלוהים".
אבל, הוא שואל, "האם זה בטוח לטעון שבגלל שמחברי המקרא האדוקים ראו בחוק חלק מהדת, החוק חייב להיות חלק מהדת במדינה העברית מקדמת דנא?" בתשובה לכך, הוא אומר, על היסטוריונים משפטיים ללכת מעבר לתנ"ך, תוך שימוש בשיטה ההשוואתית.
אבל, מוסיף דאובה, היישום הזה של השיטה ההשוואתית איננו מספיק.
מכיוון ש"התנ"ך הוא אנתולוגיה שחוברה על ידי כוהנים ונביאים, שלא היו מוכשרים ואף לא רצו לנסח הסבר מדויק של המשפט העברי", יש לברר תחילה דבר מה על המשפט העברי האמיתי, להפריד בינו לבין הלבוש שבו אותם כוהני דת ונביאים מסרו לנו אותו, משל להרכיב פאזל מקטעים מפוזרים".
התוצאה של חקירה כזו תראה כנראה שהאופי הדתי של החוק לא היה טמון בו מלכתחילה, אלא עוצב כך בשל הנטיות התאולוגיות של מחברי המקרא.
מדוע, הוא מסכם, צריך להניח שהחוק נובע מהדת ולא הדת מהחוק?
שאלה זו מסמנת צעד חשוב: אין להסתפק במסגרת המחקר המשפטי המקראי בפרשנות הדתית האדוקה של הטקסט הנ"ל, זאת כאשר אופיו הדתי, תמיד הופך את מעמדו לעליון על החוק עצמו.
אדרבא, המשפט המקראי הוא תחום של מחקר משפטי, של חקירה רציונלית, כמו כל תחום אחר של מחקר משפטי, ויש לגשת אליו באותם כלים ושיטות אנליטיות.
יתרה מכך, טקסט קדוש זה אינו האמירה המוסמכת של המשפט העברי, שכן המסירה של הטקסט מטעם כוהני הדת, עיוותה את החוק.
אותו החוק שהיה לו קיום עצמאי בישות הפוליטית העברית של אותם זמנים.
יש לשחזר את החוק הזה מהסיפורים המקראיים על ידי ניתוח משפטי זהיר ומדוקדק.
דאובה מתחיל להביא דוגמאות כיצד שחזור זה אמור להתבצע.
תחילה הוא מתבונן בנרטיב של יוסף ואחיו, ומראה כיצד ניתן להבינו בהקשר של עקרונות חוק האפוטרופסות, המספקים את הקטגוריות המשפטיות הטבועות בטקסט, המשמשות את הטקסט וקובעות את קווי המתאר של הפעולה אותה מוסר הטקסט.
וכך הוא יוצא לדרך, תוך שהוא חונך חמישים שנה של מחקר פורץ דרך.
דאובה תרם תרומה מכובדת לשלושה תחומים - המשפט המקראי והתלמוד; לימודי הברית החדשה; והמשפט הרומי.
קאלום קרמייקל, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת קורנל וכן מי ששימש בפועל כמוציא לאור הספרותי של דאובה, מתאר את הממואר שלו על דאובה - רעיונותיו ואישיותו: לזכור את דייוויד דאובה - כ"ניסיון להעביר את רוח הנאורות שדייוויד דאובה השרה בכל עבודתו ובכל שיחה שניהל.
נכון לכתיבת ספר זה, הוא העריך שדאובה ייזכר במשל הזמן, כפרופסור מצטיין למשפטים, חוקר קלאסי פר אקסלנס, איש הגות דתי אקומני, חוקר תלמוד מוביל, בלשן מיומן, הומניסט גדול של המשפט, מבקר ספרות מבריק וכן כמשפטן הרומי הבכיר של ימיו".
לדברי קרמייקל, בשל בקיאותו של דאובה בארמית ובתלמוד, הוזמן דאובה להשתתף בסמינר של הברית החדשה שניהל צ'ארלס הרולד דוד, בקיימברידג'.
הזמנה זו עוררה בדאובה התעניינות מעמיקה ברקע הרבני שסבב את הנצרות.
לימודי הברית החדשה היו התחום שבו הוא היה אמור לתרום את תרומתו המקורית ביותר למחקר האקדמי ובעיניו הוא גם העניק תרומה ליחסי יהודים-נוצרים, לדידו של טוני הונורה.
דאובה פירש מחדש טקסטים רבים של הברית החדשה לאורו של חקר התלמוד.
ניתן היה להעריך מחדש את כתבי הקודש הנוצריים כצורה של ספרות יהודית, שאותה כינה "יהדות הברית החדשה".
ויליאם דייוויד דייוויס התמקד בכך בהספד שנתן למנטור שלו בעת מותו: "זוהי המורכבות שבדייוויד אשר הפכה אותו לקסום כל כך.
לא מפתיע אם כן שהוא האדם היהודי ביותר מבין החוקרים שלימד אותנו שהנצרות היא יהדות של הברית החדשה - ביטוי הריוני להפליא שהוא המציא ואשר מסכם בצורה הטובה ביותר אולי את מורשתו ואת המהפכה הקרובה שהוא הכניס לחקר הברית החדשה" בשנים 1962–1964 נשא דאובה את הרצאות גיפורד על תאולוגיה טבעית.
בנוסף לקארמייקל ולדייוויס המנוח, תלמידיו של דאובה כוללים בנוסף, את סי.
נונן ג'וניור, מבית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בזמן כהונתו הוא מונה לשופט בסבב הבחירה התשיעי); סטיבן פסמנק, היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת; לורד רודג'ר המנוח (תואר האצולה הבכיר של אלן רודג'ר, הברון רודג'ר מארלספרי), שופט בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת; אי.
סאנדרס, דיוק; פיטר שטיין, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי (קיימברידג'); גיזה ורמס, אוקספורד; אלן ווטסון, מהפקולטות למשפטים שבאוניברסיטאות ג'ורג'יה, אדינבורו ובלגרד; וראובן ירון, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ברנרד ג'קסון מעיד: "במשך שנתיים הגשתי חומר על בסיס שבועי או שבועיים.
כפי שהיה המנהג הרגיל שלו עם תלמידי מחקר, דאובה היה מזמין אותי לארוחת צהריים ב-All Souls, ואז מבלה את רוב שאר אחר הצהריים בניתוח ובביקורת של עבודתי שורה אחר שורה.
לא ניתן היה לדמיין השגחה אינטנסיבית או פרודוקטיבית יותר.
אני חייב את כל מה שעשיתי לאחר מכן למסד הטפחות האקדמי שהוא העניק לי.
אלן ווטסון תיעד את תחושת הפחד המתמשכת שלו לאכזב את דאובה בהגיעו למפגשים הללו.
הזיכרון שלי הוא התחושה שאיתה תמיד התעוררתי.
עד כמה שהביקורת הייתה הרסנית - ולעולם לא בלי הצדקה - דאובה תמיד סיכם במילות עידוד כנות ומשכנעות, שגרמו לי להיות מוכן, אפילו להוט, להתחיל את מחזור ההרס הבא.
"הוא היה מנטור חם, חכם ונדיב, שתמיכתו חרגה הרבה מעבר להנחיית הדוקטורט ולקידום האקדמי לאחר מכן.
הוא לא התרחק מהחיים האישיים של תלמידיו, הן בשמחה והן בצער.
הוא אף נאם ב[חתונתי], אבל מה שמה שיבלוט בתודעה שלי, הוא לא רק הרעפת השבחים המלומדת במהלך נאומו, אלא האופן שבו דיבר באופן לא רשמי עם בני משפחותינו בהתאמה, ללא שמץ של התנשאות אלא מתוך עניין כן והיכולת להרגיש את בן האנוש שעמד מולו".
אוניברסיטאות פרייבורג וגטינגן (Dr jur 1932)
תפקידים בכירים ותוארי כבוד אחרים
ביוני 2023 דייוויד גראש (David Grusch), קצין לשעבר בחיל האוויר של ארצות הברית, התראיין לכלי תקשורת שונים והעיד בשימוע בבית הנבחרים האמריקאי.
גראש טוען כי בעבר ניהל שיחות עם פקידי מודיעין שיידעו אותו כי לממשלה הפדרלית של ארצות הברית יש תוכנית סודית ללכידת עב"מים וכי ברשותה חלליות "לא אנושיות" וכמו גם "טייסיהם המתים".
בשנת 2022, גראש הגיש תלונת חושף שחיתות עבור משרד המפקח הכללי של קהילת המודיעין האמריקאית במטרה שהמשרד יחלוק מידע מסווג עם ועדת המודיעין של הסנאט האמריקאי.
בנוסף גראש הגיש גם תלונה אחרת בדבר מעשי נקמה שכוונו כלפיו מצד הממונים עליו בשל תלונה דומה אותה הוא הגיש במהלך 2021.
בתגובה לטענותיו של גראש מיוני 2023, סוכנות החלל האמריקנית ומחלקת ההגנה של ארצות הברית פרסמו הצהרות המאשרות כי עד כה אין שום עדות לחיים מחוץ לכדור הארץ וכי אין שום מידע בר אימות על גורמים שיש ברשותם אובייקטים מעולמות אחרים או גורמים שביצעו הנדוס לאחור באובייקטים הללו.
בעדות שגראש נתן תחת שבועה לוועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים ביולי 2023 הוא חזר על כמה מהטענות אותן סיפק בעבר ובנוסף טייס הקרב האמריקאי בדימוס ריאן גרייבס ומפקד הצי האמריקני בדימוס דייוויד פרייבור סיפקו באותה ההזדמנות גם עדויות אודות חוויותיהם האישיות הקשורות לתחום העב"מים.
גראש העיד כי אינו יכול לספק בפומבי מידע נוסף אודות כמה מההיבטים הנוגעים לטענותיו, אך הציע למסור פרטים נוספים לנציגי ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים במתקן נפרד.
הפרשה משכה תשומת לב תקשורתית רבה ברחבי העולם.
דייוויד דריימן (שם עברי: דוד מיכאל דריימן, באנגלית David Draiman) הוא זמר ויוצר אמריקאי יהודי.
דריימן הוא הסולן של להקת המטאל האלטרנטיבי דיסטרבד משנת 1996. דריימן כתב חלק משירי הלהקה המצליחים ביותר כגון: "Stupify" השיר "Down with the Sickness" והשיר "Inside the Fire".
בנוסף ביצע גרסת כיסוי לשיר "The Sound of Silence" שזכתה לפרסום רב.
דריימן נולד בשנת 1973 ליהודה ומרים, יהודים ממוצא ישראלי ברובע ברוקלין בניו יורק.
סבתו ציונה עלתה מתימן לישראל והופיעה בצעירותה על שער לאשה.
אביו, יהודה דריימן, היה יזם נדל"ן ואיש עסקים.
כשהיה דייוויד בן 12 הסתבך אביו בפלילים ונשלח לרצות תקופת מאסר.
בהמשך התמודד מספר פעמים לראשות עיריית לוס אנג'לס.
אחיו בן דריימן מנהל קריירה מוזיקלית משלו בישראל.
סבו היה יהודי חסידי אדוק שאף ניתק עמו את קשריו וקרע קריעה כשדייוויד החליט לעסוק במוזיקה.
דריימן נשלח למוסדות לימוד אורתודוקסיים במטרה לקבל הסמכה לרבנות והכשרה כחזן, בהם ישיבת עמק תורה בלוס אנג'לס, הישיבה התיכונית ע"ש צ'פמן, שליד ישיבת סקוקי באילינוי, והמכון לחקר התורה ישיבת אור יחזקאל במילווקי.
מהאחרון התבקש לעזוב בשנת הלימודים הראשונה עקב "קושי לעמוד בדרישות הדתיות הקפדניות".
לאחר סיום לימודיו התיכוניים נשלח ללמוד כשנה בישיבת נווה ציון בקריית יערים בפאתי ירושלים.
בשנת 1991 היה דריימן במערכת יחסים עם בחורה, והשניים צרכו יחד הרואין, בהמשך הבחורה התאבדה ודריימן מספר כי בגיל 18 הוא עצמו כמעט והתאבד עד שבוקר אחד התעורר קופא מקור מתחת למכונית וחווה "רגע של בהירות" ומאז לא צרך הרואין שוב.
בהשראת אירועים אלו כתב את השיר "Inside the Fire".
בשנת 1996 השלים דריימן את לימודיו באוניברסיטת לויולה בשיקגו, בפילוסופיה ומדעי המדינה וממשל.
בתחילה שקל להמשיך ללימודי משפט פלילי אך הבין כי "לא יוכל להסתכל על עצמו במראה ולהגיד אני הולך לשקר בשביל להציל רוצחים וגנבים".
במהלך לימודיו ולאחריהם הוא עבד כפקיד בבנק וכמנהל מרכז רפואי עד שהצטרף ללהקה.
בשנת 1996 פרש סולן להקת "Brawl" אריק אוולט, והלהקה חיפשה סולן חדש.
דריימן ביצע כ־20 אודישנים ולאחריהם התקבל.
גיטריסט הלהקה, דן דונוגאן, סיפר על האודישן: .
לאחר הצטרפותו שינתה הלהקה את שמה ל"דיסטרבד".
דריימן הוציא יחד עם דיסטרבד 9 אלבומים, ואלבום נוסף יחד עם הגיטריסט ג'נו לנרדו תחת הרכב בשם "Device".
שיתוף הפעולה שלו עם לנרדו היה בין השנים 2011 ל-2015, אז לקחה דיסטרבד פסק זמן, בשעתו הכחיש דריימן כי סכסוך בין חברי הלהקה הובילה לעצירת פעילותה.
בשנת 2006 דורג דריימן במקום ה-42 ברשימת "100 זמרי המטאל של כל הזמנים" של מגזין היט פאראדר.
בשנת 2011 התחתן עם הדוגמנית לנה יאדה, בספטמבר 2013 נולד לזוג בן.
במאי 2023 פרסם כי עבר הליך להסרת גידול מזרועו.
דריימן דובר עברית הודות לזמן הרב שבילה בצעירותו בישראל, הוא ידוע כתומך נלהב שלה.
באלבום Asylum מופיע שיר בשם "Never Again" (לעולם לא עוד) שנושאו הוא השואה ומניעת שואה נוספת נגד העם היהודי.
ביולי 2019 הופיע עם הלהקה בישראל תוך כדי שהם הודפים לחץ כבד מצד ארגוני ה-BDS והזמר רוג'ר ווטרס.
במהלכה שר דריימן את התקווה כשהוא לבוש בגופייה שעליה סמל צבא ההגנה לישראל, ועל המרקעים מתנוסס דגל ישראל.
ב-30 בנובמבר 2021 הגיע דריימן לישראל, במטרה להדליק נר סמוך למקום פיגוע הירי בשער השלשלת.
ב-28 ליוני 2023 חזר עם הלהקה להופעה בתל אביב, במהלך ההופעה הפתיע את הקהל עם מילים בעברית, וביצוע מיוחד להמנון הלאומי "התקווה".
בהופעה הוא שב ומתח ביקורת חריפה על רוג'ר ווטרס.
באוקטובר 2023 בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על ישראל פרסם דריימן ברשתות החברתיות שלו תכנים רבים התומכים בעמדת ישראל ומגנים את חמאס ואירועים אנטישמיים ברחבי העולם.
דריימן תמך בישראל במשך מלחמת חרבות ברזל ויצא נגד האנטישמיות בזמן המלחמה.
במרץ 2025 לאחר שירדן ביבס הקדיש בזמן ההלוויה לבני משפחתו שנרצחו בשבי את השיר "Hold On To Memories " של דיסטרבד, פנה דריימן לירדן דרך הרשתות החברתיות והביע את תנחומיו.
דייוויד הזארד היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ולבסוף המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל דלאוור ה-28 בשנים 1830–1833, ולאחר מכן כחבר הסנאט של דלאוור וכשופט בבית המשפט הגבוה של דלאוור.
דייוויד האזרד נולד במחוז סאסקס שבדלאוור כבנם היחיד של ג'ון ומרי פורנל יוסטון האזרד.
מוצאה של המשפחה הוא ממהגר מהמאה ה-17, קרואד האזרד.
על ג'ון האזרד נאמר שהוא סייע להעביר את הצבא הקונטיננטלי מעבר לנהר דלאוור במשך הלילה שלפני קרב טרנטון ב-1776. בהמשך הוא פתח חנות בעיר מילטון.
דייוויד האזרד נשא ב-1804 לאישה את אליזבת קולינס, אחותו של המושל ג'ון קולינס, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
באוקטובר 1807 מונה האזרד כלוטננט במיליציה של דלאוור, אך התפטר מהתפקיד במאי 1808. ב-4 ביולי 1812, עם פרוץ מלחמת 1812, הוא מונה כלוטננט משנה בגרנדירים שסופחו לפלוגה הראשונה של קפטן פיטר ט.
רייט ברגימנט השמיני של המיליציה של דלאוור.
הכוח הועסק בעיקר בחיזוק מערכי ההגנה בעיר לואס שבדלאוור, ולקח חלק פעיל בהגנתה באפריל 1813. הוא מעולם לא נלחם מחוץ לדלאוור.
ב-4 באפריל 1814 קיבל האזרד מינוי של קפטן.
במשך כל הזמן הזה הוא ניהל את עסקי הסחר של המשפחה במילטון.
האזרד היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הג'פרסונית, שהייתה מיעוט בלדאוור, ובמיוחד במחוז סאסקס.
מינויו הראשון היה כשופט שלום, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1812–1817. ב-1823 הוא ביקש להיבחר כמושל, אך נוצח על ידי המועמד הפדרליסט סמואל פיינטר.
ב-1826 הוא התמודד בשנית על התפקיד, והפעם נוצח על ידי המועמד הפדרליסט צ'ארלס פולק הבן.
עם השינוי שחל במערכת המפלגות במהלך מערכת בחירות זו, היה האזרד לתומך של סיעת אדמס/קליי, כמו רוב האנשים בדלאוור.
בהתאם לכך, בבחירות של 1829 הוא נבחר כמושל דלאוור, לאחר שהתמודד כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית של קליי.
הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית הג'קסונית, אלן תומפסון מווילמינגטון, וכיהן כמושל תקופת כהונה אחת מ-19 בינואר 1830 ועד 15 בינואר 1833 באותה מערכת בחירות נבחר רוב של נציגים אנטי-ג'קסונים מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית לאספה הכללית של דלאוור.
הייתה זו תקופה של צמיחה ושינויים נרחבים בדלאוור.
חוק בתי הספר החדש של 1829, קרא להקמתן של מועצות חינוך בכל אחת מהנפות של המדינה, כשבתי ספר קטנים הוקמו במרחק של לא יותר משני מילים (שלושה ק"מ) מביתו של כל תלמיד.
לחוק זה היה מימון כלשהו של המדינה, אך הייתה ציפייה מהרשויות המקומיות להשלים את המימון, ורבו מהן לא עשו כן.
כבישים וגשרים שופרו, ומסילות ברזל הונחו בתוואי חברת הרכבות ניו קאסל ופרנצ'טאון.
הייתה זו אחת ממסילות הברזל הראשונות שהונחו בארצות הברית והנתיב המהיר ביותר באותה תקופה מבולטימור לפילדלפיה.
ב-1831 התקבלה חוקה חדשה לדלאוור.
החוקה קבעה את מועד הבחירות בחודש נובמבר, הגדירה מושבים דו-שנתיים לאספה הכללית של דלאוור, קבעה משך כהונה של ארבע שנים למושל המדינה ולסנאטורים, ומשך כהונה של שנתיים לחברי בית הנבחרים.
למושלים לא הותר לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
במערכת המשפט בוצעו גם כן שינויים, ומספר השופטים בבית המשפט העליון של דלאוור הופחת מתשעה לחמישה.
נכתב צ'ארטר חדש לעיר וילמינגטון, והיא בחרה בראש העיר הראשון שלה, ריצ'רד ה.
האזרד היה אחרון מושלי דלאוור שכיהן על פי חוקת 1792.
1831 הייתה גם השנה בה התחולל מרד נט טרנר בווירג'יניה.
אירוע זה הצית שמועות על מרידות עבדים נוספות, כולל אחת בסיפורד שבדלאוור.
בעוד שבדלאוור היו 3,000 עבדים בלבד, היו בה 16,000 אפרו-אמריקאים חופשיים, והפחד מפניהם הוביל לחקיקת חוק שאסר על שימוש בנשק על ידי שחורים ומולאטים חופשיים.
חוק זה זכה לעידודו של האזרד, ואסר על כניסה למדינה של אפרו-אמריקאים חופשיים נוספים,על החזקת נשק ללא אישור מיוחד, על פגישות ליליות בלתי מפוקחות או ללא רישיון, ועל פעילותם של מטיפים אפרו-אמריקאים נודדים.
לאחר תום כהונתו כמושל, כיהן האזרד כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1835–1839. בדצמבר 1844 הוא מונה כשופט בבית המשפט הגבוה של דלאוור.
הוא היה האדם היחידי שמונה לכהן בבית משפט זה ללא השכלה משפטית פורמלית.
הוא גם היה נציג לוועידת החוקה של דלאוור של 1852, אך התפטר ממנה במחאה על אופן בחירת הנציגים.
החוקה שהוכנה על ידי הוועידה לא אושרה בסופו של דבר כאשר הוגשה למשאל עם, שכן היא הותירה ייצוג שווה למחוזות המדינה, ובכך הותירה ייצוג חסר למחוז ניו קאסל.
דייוויד האזרד נפטר במילטון ב-8 ביולי 1864. הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי-אפיסקופלי שבעיר.
במילטון הוצב לוח זיכרון לזכרו על השביל שלאורך נהר ברודקיל.
בנו, ג'ון אלכסנדר האזרד, כיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1855–1858, ובן אחר שלו, דייוויד, לחם במלחמת האזרחים האמריקאית.
האזרד היה חבר פעיל בכנסייה המתודיסטית, וככזה הוא תמך במשך כל חייו ברפורמות חברתיות כמו ביטול השיטה המיושנת של מאסר בשל חוב.
בעוד שלא החזיק בעצמו בעבדים, הוא הסכים עם שכניו במחוז סאסקס בגישתם להגנה על זכות הקניין של מחזיקי העבדים, וחשוב מכל, הוא תמך בהגנה על זכויות המדינות להחליט בעצמן על שאלת עתיד העבדות.
בהבינו את הסיכון העתידי לאיחוד שטמון בקבלת החלטה בשאלה זו, הוא פסל, כמו רוב תושבי דלאוור, את האפשרות של פרישה מן האיחוד, באומרו: "כפי שהאנשים של מדינה זו היו הראשונים להכיר בממשלה הנוכחית, הם יהיו האחרונים לנטוש אותה".
ביתו במילטון צורף ב-1973 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
דייוויד דורפמן הוא עורך דין אמריקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה לשעבר.
דורפמן גילם את דמותו של איידן קלר בסרט "הצלצול" משנת 2002 והמשכו, "הצלצול 2" משנת 2005. בין תפקידיו הנוספים ניתן למנות את סמי מהסרט "", ג'ואי מהסרט "" ואת ג'דדייה האוויט מהסרט "המנסרים מטקסס".
בנוסף, דורפמן גילם את דמותו של צ'ארלס וואלס מורי בסרט "".
בשנת 2008, דורפמן השתתף בסרט "שומר ראש במבצע", הופיע לצדו של תומאס היידן צ'רץ' בסדרת הטלוויזיה "Zombie Roadkill" וגילם דמות של חייל בבית לאניסטר בפרק "" בעונתה השביעית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
נכון לשנת 2022, דורפמן, כעורך דין עובד בבית הנבחרים האמריקאי ומשמש כמנהל חקיקה / יועץ כללי לוועדת האנרגיה והמסחר ושימש כמחליף בוועדת המשנה לאבטחת סייבר במשרד לביטחון פנים.
בשנת 2006, דורפמן החל את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בגיל 13. בשנת 2011, נרשם לאוניברסיטת הארוורד בגיל 18.
+שנהשם הסרטתפקיד1998Grown-Upsריאן2000סמיג'ואי אנג'לו2002הצלצולאיידן קלראנדרו דייוויס2003המנסרים מטקססג'דדייה האוויטדן דארק הצעיר2005הצלצול 2איידן קלר2008שומר ראש במבצעאמית' אוסטראוס
+שנהשם הסדרהתפקידהערות1999סאם בימןסרט לטלוויזיהילדפרק אחד2001אלי מקבילסאם פולפרק אחדBlack of Lifeניקיפרק אחד1999-2002רופי הולט20 פרקים2003צ'ארלס וואלס מוריסרט לטלוויזיה2003-2005רוקי טראדיו3 פרקים2006הלוחשת לרוחותדניאל גריןפרק אחד2010Zombie Roadkillסיימון6 פרקים2017משחקי הכסחייל בבית לאניסטרבפרק ""
+שנהקטגוריהפרויקט מועמדזכייה / אי זכייה2005זכה2009פרסי בחירת הנוערשומר ראש במבצעזכה
דייוויד מייקל דג'וליוס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בבורסאספור מליגת העל והיורוליג.
דג'וליוס נולד בדטרויט, מישיגן, ובשנתיים הראשונות שלו בתיכון למד באקדמיית בית הספר הציבורי אדיסון בעיר.
לקראת עונתו השלישית עבר דג'וליוס למכינת איסט אינגליש וילג', בה שיחק עד סיום התיכון לעונות הצעירות והבוגרים שלו.
ב-17 בדצמבר 2016 רשם דג'וליוס 46 נקודות, 7 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בניצחון 79–63 על תיכון דקוטה לעיני ג'ון ביליין, מאמן קבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת מישיגן, ולמחרת קיבל הצעה מהאוניברסיטה.
ב-10 בנובמבר 2017 הוא התחייב לשחק בקבוצה, למרות הצעות מאוניברסיטת המדינה של מישיגן ואוניברסיטת דפול.
הוא סיים במקום השלישי בהצבעות לפרס "מר מישיגן" לשחקן התיכונים הטוב במדינה.
בעונת 2018/19, עונתו הראשונה של דג'וליוס בקבוצה, הוא מיעט לשחק וקלע רק 0.6 נקודות ב-3.8 דקות בממוצע למשחק.
עם זאת, בעונה הבאה, עם מינויו של ג'וואן הווארד למאמן ועזיבתם של איגנס ברזדייקיס, צ'ארלס מת'יוז וג'ורדן פול, הוא קיבל תפקיד יותר משמעותי, אם כי עדיין הרבה לעלות מהספסל.
הוא העמיד ממוצעים של 7 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים בכ-20 דקות למשחק.
באפריל 2020 נכנס דג'וליוס לרשימת ההעברות של ה-NCAA וקיבל הצעות מלמעלה מ-20 אוניברסיטאות, אך ב-10 באפריל צמצם את רשימת המועמדות לארבע: אוניברסיטת המדינה של איווה, אוניברסיטת סינסינטי, אוניברסיטת מרקט ואוניברסיטת מיזורי.
לבסוף הוא בחר בסינסינטי, ואף קיבל אישור מאוניברסיטת מישיגן להתחיל לשחק כבר בשנתו הראשונה בקבוצה.
ב-19 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 9.1 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק, אך ב-25 בפברואר 2021 הכריז שינצל את האפשרות לוותר על המשך העונה בעקבות ההשפעות המנטליות של מגפת הקורונה.
בעונת 2021/22 פתח דג'וליוס בחמישייה בכל 33 המשחקים, ורשם 14.5 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה השלישית באזור ה-AAC.
אף על פי שהייתה זו עונתו הרביעית בקבוצה, ויתורו על המשך העונה הקודמת איפשר לו לחזור לעונה חמישית ואחרונה בסינסינטי, בה העמיד ממוצעים של 14.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק ונבחר פעם נוספת לחמישיית העונה השלישית באזור.
בשלוש שנים בסינסינטי קלע דג'וליוס 1187 נקודות ובעונתו האחרונה מסר 192 אסיסטים, מקום שלישי בהיסטוריה של הקבוצה אחרי שתי עונות של אוסקר רוברטסון.
לקראת עונתו האחרונה הודיע דג'וליוס כי יתרום את הרווחים ממכירת החולצות שלו לרכישת ספרים לנוער בדטרויט ובסינסינטי.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם דג'וליוס על החוזה המקצועי הראשון שלו בלאווריו מליגת העל היוונית בכדורסל.
ב-13 משחקים במדי הקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 14.4 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק, עד שב-13 בינואר 2024 נרכש חוזהו בידי גטינגן מליגת העל הגרמנית בכדורסל והיורופקאפ, במדיה רשם 13.6 נקודות ו-5.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-24 ביוני 2024 חתם דג'וליוס באריס סלוניקי מליגת העל היוונית והיורוקאפ.
ב-16 באוקטובר 2024 קלע שיא קריירה של 30 נקודות בהפסד 68–78 להפועל ירושלים.
לאחר סדרת משחקים מוצלחת בליגת העל היוונית בה קלע 20.2 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק וביורוקאפ עם 14.3 נקודות וכ-2.7 אסיסטים.
ב-4 בנובמבר 2024 חתם דג'וליוס על חוזה בסך 150 אלף דולר עד תום העונה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב.
דייוויד דאן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-18 של מדינת מיין במשך שלושה ימים בינואר 1844. דאן, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן קודם לכן כחבר בית הנבחרים של מיין בין השנים 1840–1844.
דאן נולד בעיירה קורניש שבמסצ'וסטס (בהווה שוכנת העיירה בתוך מדינת מיין) ב-17 בינואר 1811. דאן למד משפטים אצל ג'ון פיירפילד, לימים מושל מיין גם הוא.
הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 1833, וזמן קצר לאחר מכן פתח משרד עורכי דין משלו בפולנד קורנר (Poland Corner).
הוא ייצג את העיירה פולנד בבית הנבחרים של מיין בשנים 1840–1844, וכיהן כיושב ראש הבית בשנים 1843 ו-1844. מכוח תפקיד זה כיהן דאן במשך שלושה ימים כמושל המדינה בפועל בראשית ינואר 1844, לאחר שנשיא הסנאט אדוארד קבאנה התפטר גם הוא מתפקידו כמושל דה פקטו.
התחלופה בלשכת המושל המשיכה גם כאשר דאן התפטר, ונשיא הסנאט החדש ג'ון דיינה כיהן כמושל עד להשבעתו של המושל הנבחר יו אנדרסון.
בשנת 1845 נבחר דאן לסנאט של מיין וכיהן כנשיאו לאחר התפטרותו של סטיבן צ'ייס בשנת 1846.
בעבור נאמנותו זכה דאן לתגמול מצד ממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן, שמינה אותו לפקיד במשרד שירות הדואר של ארצות הברית שבוושינגטון הבירה – תפקיד שבו החזיק בשנים 1857–1861.
מששב למיין עסק בעריכת דין במכניק פולס.
דייוויד דאגט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט, ראש עיריית ניו הייבן, שופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, וממייסדי בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
דאגט נולד ב-31 בדצמבר 1764 באטלבורו שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, ב-31 בדצמבר 1764, והיה בנו של תומאס דאגט.
למשפחת דאגט הייתה היסטוריה מכובדת במסצ'וסטס: האב הקדמון, ג'ון דאגט, הגיע מאנגליה עם קבוצתו של וינתרופ בשנת 1630 והתיישב בווטרטאון.
בגיל 16 התקבל דייוויד לקולג' ייל, והצטרף ישירות לשנת הלימודים השלישית, שנתיים מוקדם מהרגיל.
בשנת 1783 השלים את לימודיו בהצטיינות ולאחר מכן קיבל תואר ראשון.
הם היו נשואים 53 שנים, עד מותה ביולי 1839 בגיל 72. לדאגט נולדו 19 ילדים, אך רק 14 חיו פרק זמן משמעותי, ורק שלושה האריכו ימים אחריו.
לאחר סיום לימודיו בייל למד משפטים אצל צ'ארלס צ'ונסי מניו הייבן (שלימים היה שופט בבית המשפט העליון).
לפרנסתו עבד כמשרת וכמורה בבית הספר Hopkins Grammar School.
בינואר 1786 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז ניו הייבן והקים מיד משרד עצמאי, תוך שהוא דוחה הצעה לשמש כמורה בייל.
בשנות העשרים לחייו פרסם ומכר את 'הווידוי' של ג'וזף מאונטיין, אפרו-אמריקאי שהוצא להורג בפומבי בניו הייבן באשמת אונס, בפני קהל שהוערך בכ-10,000 איש.
דאגט התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס לחיים הציבוריים שנתיים לפני אימוץ חוקת ארצות הברית.
כמו רבים בניו אינגלנד באותה תקופה, הזדהה עם המפלגה הפדרליסטית.
בשנת 1791 נבחר לייצג את ניו הייבן באספה הכללית של קונטיקט, ונבחר מחדש מדי שנה במשך שש שנים.
בשנת 1794, שלוש שנים בלבד לאחר כניסתו לפוליטיקה, נבחר לכהן כיושב ראש בית הנבחרים בגיל 29. הוא חזר לכהן שם לתקופה נוספת של שנה אחת ב-1805.
בשנת 1797 נבחר למועצת המדינה של קונטיקט (הבית העליון), וכיהן בה שבע שנים.
הוא חזר למועצה בשנת 1809 וכיהן עד שנבחר לסנאט ב-1813. במקביל כיהן כתובע המחוזי של מחוז ניו הייבן משנת 1811 ועד מינויו לסנאט.
דאגט נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית כדי למלא את מקומו של צ'ונסי גודריץ', וכיהן מ-13 במאי 1813 ועד 3 במרץ 1819.
בשנת 1815 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
בנובמבר 1824 מונה למרצה שותף בבית הספר למשפטים של ניו הייבן תחת סמואל ג'ונסון היצ'קוק, וב-1826 מונה לפרופסור למשפטים בייל.
הוא החזיק במשרות אלו עד שמצב בריאותו אילץ אותו לפרוש.
בסתיו 1826 קיבל מייל תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנים 1825 ו-1826 ניסה להיבחר למשרת מושל קונטיקט, אולם הפסיד בפער גדול לאוליבר וולקוט, הבן.
במאי 1826, בגיל 62, מונה לשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, אף שהרוב בבית המחוקקים התנגד לו פוליטית — עדות ליוקרה הרבה שצבר כמשפטן ואיש ציבור.
בשנים 1828–1829 כיהן כראש עיריית ניו הייבן.
במאי 1832 מונה לנשיא בית המשפט העליון של קונטיקט, וכיהן עד סוף 1834, אז הגיע לגיל 70 — גיל הפרישה הקבוע בחוקת המדינה.
במאי 1840 נישא בשנית למרי ליינס, שהייתה עמו עד מותו.
הוא נפטר ב-12 באפריל 1851 בניו הייבן ונקבר בבית העלמין Grove Street.
בשנת 1831 הוצעה הקמת מכללה לאפרו-אמריקאים בניו הייבן — דבר חסר תקדים אז.
דאגט עמד בראש ההתנגדות, וההצעה נדחתה באספת עיר ברוב של 700 מול 4. באותה אספה התקבלה גם החלטה נגד שחרור עבדים שהוא סייע לנסח, אשר גינתה שחרור מיידי של עבדים והקמת מוסדות חינוך לאנשים שחורים.
לאחר מכן המשיך להתנגד להרחבת החינוך לאפרו-אמריקאים.
בשנת 1833, כאשר פרודנס קרנדל קיבלה תלמידה שחורה לאקדמיה שלה ולאחר מכן פתחה בית ספר לנשים שחורות בלבד, חוקקה קנטרברי חוק שחייב אישור עירוני לתלמידים שחורים מחוץ למדינה.
קרנדל נעצרה, ודאגט קבע כנשיא בית המשפט ששחורים חופשיים אינם אזרחי ארצות הברית ולכן ניתן למנוע מהם חינוך.
בשנת 1835 יזם אספת עיר נוספת שעסקה בזכויות המדינות, קולוניזציה של שחורים והתנגדות לביטול העבדות.
לאורך שנות ה-30 של המאה ה-19 התנגד בעקביות לחינוך לשחורים ותמך ביישובם מחדש באפריקה, בעודו מכהן כנשיא בית המשפט העליון של קונטיקט וכפרופסור היחיד למשפטים בייל.
עם זאת, בשנת 1844 הצביע בעד השבת זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים במשאל עם מדינתי.
לורנס; באנגלית: David Herbert Richards Lawrence; 11 בספטמבר 1885 – 2 במרץ 1930) סופר ומשורר אנגלי, מחשובי הסופרים בראשית המאה העשרים.
דייוויד הרברט לורנס נולד באיסטווד, נוטינגהאמשייר.
אביו היה כורה פחם ואמו הייתה מורה לשעבר.
היחסים בין אביו האלים ואמו, שהייתה במעמד חברתי גבוה ממנו, היו סוערים והשפיעו רבות על כתיבתו לאחר מכן.
ב-1898 זכה לורנס במלגת לימודים לבית ספר התיכון נוטינגהאם, וב-1906 למד באוניברסיטה לתעודת הוראה.
הוא לימד בבית ספר יסודי ברובע קרוידון בלונדון, והתחיל לכתוב שירים וסיפורים קצרים.
אחרי מות אמו ב-1910, הוא חלה בדלקת ריאות ובריאותו הייתה רופפת כל חייו.
הרומן הראשון שלו The White Peacock פורסם ב-1911. הוא הפסיק ללמד והתרכז בכתיבה.
ב-1913 פרסם את "בנים ואוהבים" (Sons and Lovers), יצירתו הגדולה הראשונה שהייתה בחלקה אוטוביוגרפית.
ב-1912 לורנס פגש את פרידה פון ריכטהופן, שהייתה נשואה לפרופסור ויקלי (מורה לשעבר של לורנס).
הם התאהבו, פרידה עזבה את בעלה וילדיה, ונסעה עם לורנס לגרמניה.
אחרי תקופה של נסיעות בגרמניה ובאיטליה, הם חזרו לאנגליה ב-1914 והתחתנו שם.
נישואיו נתנו השראה לספר שיריו Look!
We Have Come Through שפורסם ב-1917. עוד בהיותו מחוץ לאנגליה הוא התחיל רומן בשם "האחיות", אשר בסופו של דבר התפצל לשני הרומנים המפורסמים שלו "הקשת בענן" The Rainbow ו"נשים אוהבות" Women in Love.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נרדף באנגליה על ידי השלטונות, בגלל מוצאה הגרמני של אשתו ודעותיו הפציפיסטיות.
לורנס ואשתו גם נחשדו בריגול עבור הגרמנים.
לורנס עזב את אנגליה לצמיתות ב-1919 והזוג הירבה במסעות.
הם ביקרו בנוסף לאיטליה וגרמניה בצרפת, ציילון, אוסטרליה, ניו זילנד, טהיטי, ארצות הברית ומקסיקו.
הוא כתב ספר מסע בשם "קנגורו" Kangaroo המתרחש באוסטרליה, ואת הספר Etruscan Places.
בספריו בטא את ההשקפה שתרבות התיעוש פוגעת ביסוד האנושי שבאדם, ועל האדם להגביר את מודעותו לגוף ולנטיותיו הטבעיות, ועליו להתמזג עם הטבע.
סגנון כתיבתו ריאליסטי ועם זה לירי וחושני.
בשיריו ניכרת השפעה של המשורר עזרא פאונד, שביקש לצרף את לורנס לחוג הכותבים שסביבו, אך לורנס העדיף את דרכו העצמאית.
בהיותו בפירנצה כתב את הרומן האחרון שלו "מאהבה של ליידי צ'טרלי" Lady Chatterley's Lover, הרומן גרם לשערורייה באנגליה בגלל תיאורי יחסי המין הגלויים שבו, וב-20 באוקטובר 1960 נערך משפט נגד פרסומו.
הוא פורסם באופן מצונזר ב-1928, ופורסם באופן מלא רק אחרי 30 שנה.
הספר היה לנקודת-ציון חשובה במאבק על ספרות ארוטית וכתיבה חשופה, ליברטינית.
בריאותו הרופפת של לורנס התדרדרה, והוא מת בצרפת ממחלת השחפת.
בנים ואוהבים (1913, Sons and Lovers) - עובד לסרט "בנים ואוהבים" (1960)
הוצאת שוקן, 1980, תרגום שמעון גינצבורג, עריכה מחודשת יותם ראובני
הוצאת ידיעות אחרונות, 1997, תרגום מירה נרקיס
מאהבה של ליידי צ'טרלי, תרגם מאנגלית ברוך קרופניק [קרוא], מצפה, תרצ"ח [1938]
הוצאת עידית, "ספר השבוע" של "ידיעות אחרונות", שנה 1959, תרגום ברוך קרוא
הוצאת מזרחי, 1964, תרגום ברוך קרוא
ספרי חמד 2006, תרגום אופירה רהט
הבתולה והצועני (1930, The Virgin and the Gypsy) - הוצאת כתר, 1985, תרגום אפרת שווילי
השועל יחד עם הבתולה והצועני, הוצאת כרמל ירושלים, 2002, תרגום אסף שור
נשים אוהבות (1921, Women in Love) - הוצאת זב"מ, 1980, תרגום אברהם בירמן
קו הגבול, הוצאת אור-עם, 1984, תרגום טלה בר
הגברת הנחמדה (1933, The Lovely Lady) - הוצאת כתר, 1985, תרצה גולדשטיין
מטה אהרון (1922, Aaron's Rod) - הוצאת שוקן, 1986, תרגום אהרן אמיר
האיש שאהב איים - הוצאת נהר ספרים, 2015, תרגום ניצה פלד
הקשת בענן (The rainbow) - הוצאת שוקן, 1975, תרגום אהרן אמיר
הקצין הפרוסי (The Prussian Officer) - הוצאת אפרסמון, 2020, תרגום עידית שורר.
מר נון (Mr Noon) - הוצאת עם עובד, 1988, תרגום אמציה פורת.
פורנוגרפיה וזימה (Pornography & Obscenuty) - הוצאת נהר ספרים, 2022, תרגום סמדר גונן
דייוויד הוקני הוא אומן בריטי שמקום מושבו בקליפורניה.
עיקר יצירתו היא אישית ואוטוביוגרפית, כאשר הנודעות שביצירותיו הן ציוריו של בריכות שחייה בלוס אנג'לס.
במכירה פומבית שנערכה ב-15 בנובמבר 2018, נמכרה יצירתו "דיוקן של אומן (בריכה עם שתי דמויות)" בשווי של 90.3 מיליון דולר, ובכך הפכה את הוקני לאומן החי שציורו נמכר במחיר הגבוה ביותר.
המכירה התרחשה בבית המכירות כריסטי'ס, ניו יורק.
הוקני נולד בברדפורד שבאנגליה ולמד שם בבית היסודי ובקולג' המלכותי לאומנות בלונדון, שם פגש את R.
הוא החל ליצור פופ ארט, אך עבודותיו המוקדמות מכילות גם אלמנטים אקספרסיוניסטים, שמזכירים במעט יצירות של פרנסיס בייקון.
לעיתים מוצאים ביצירותיו, כמו למשל בציור We Two Boys Together Clinging (1961), ששמו לקוח משיר של וולט ויטמן, אזכורים להומוסקסואליות שלו.
מאוחר יותר, ביקור בקליפורניה (בה התיישב בסופו של דבר) נתן להוקני את ההשראה ליצירתם של ציורי שמן של בריכות שחייה בלוס אנג'לס.
ציורים אלו נעשו בסגנון ריאליסטי יותר והוא משתמש בהם בצבעים חיים יותר.
הוא גם יצר הדפסים, דיוקנאות של חברים ועיצב תפאורות עבור גלינדבורן, לה סקאלה ואופרת המטרופוליטן בניו יורק.
הוקני למד ליתוגרפיה בבית ספר לאומנות בברדפורד שביורקשייר.
ההדפס הראשון שלו היה Myself and My Heroes (1961), שבו הוא מופיע לצידם של מהטמה גנדי וולט ויטמן עטורי הילה.
המיזם הגדול הראשון שלו ביצירת הדפסים היה סדרה של שישה-עשר תחריטים שבהם הוא מציג את Rake's Progress של הוגרת' באופן אוטוביוגרפי.
בשנות השישים בקליפורניה הוא יצר, יחד עם קן טיילר, סדרה נוספת של הדפסים תחת הכותרת A Hollywood Collection.
חלק ניכר מהליתוגרפיות שלו הן דיוקנאות של חברים, במקרים רבים מדובר בזה של סיליה בירתוול.
ההדפסים הראשונים שלו בשנות השמונים היו שתי ליתוגרפיות גדולות של סיליה, שפורסמו על ידי הסטודיו Gemini G.E.L שהקים ידידו טיילר.
בשנת 1982 יצר הוקני שני תחריטים לכבוד פבלו פיקאסו, שאת עבודתו העריץ וממנה הושפע.
הוקני גם עסק בצילום, או ליתר דיוק, בקולאז'י צילום.
הוא השתמש במספר משתנה (5 - 150) של תמונות פולארויד או תדפיסי מעבדות צילום של פריט אחד כדי ליצור תמונות מורכבות.
בשל העובדה שתמונות אלו מציגות את אותו הדבר אבל מנקודות מבט שונות ובמרווחי זמן קצרים התוצאה היא יצירה שמזכירה יצירות קוביסטיות - דמיון שמימש חלק ממטרותיו של הוקני - דיון בשאלה כיצד פועלת הראייה האנושית.
חלק מהתמונות הללו הן תמונות נוף, בעוד אחרות הן דיוקנאות.
הקולאז'ים המצולמים הללו הופיעו ביצירותיו בעיקר בין השנים 1970 - 1986. הוא קרא להם "joiners".
תחילתו של הסגנון הזה ביצירתו היה בכך שצילם תמונות פולארויד של עצם אחד וסידר אותם ברשת.
נושא הצילום זז בעת שצולם ועל כן בתמונות נראית תנועתו של המצולם מנקודת המבט של המצלם.
ביצירות המאוחרות יותר שינה הוקני את הטכניקה שלו והזיז את המצלמה סביב נושא הצילום.
הוקני לא תכנן ליצור את ה-joiners.
בשנות השישים המאוחרות הוא שם לב שצלמים השתמשו במצלמות בעלות עדשות רחבות-מפתח כדי לצלם.
הוא לא אהב את זה כיוון שתצלום שכזה מעוות את התמונה ויוצר תמונה שונה מזו הנקלטת בעין אנושית.
הוא עבד על תמונה של סלון בלוס-אנג'לס שבה הסלון והגינה הופיעו יחד.
הוא צילם מספר תמונות פולארויד של הסלון והדביק אותן זו לזו, מבלי שהתכוון ליצור מהן יצירה נפרדת.
כשהביט בתמונות המחוברות הבין הוקני שזה עתה יצר נראטיב כאילו הצופה נע בחדר.
לאחר תגלית זו החל הוקני לעבוד יותר ויותר עם מצלמה ואף הפסיק לצייר למשך פרק זמן כדי להקדיש את זמנו לסגנון צילום חדש זה.
עיסוקו של הוקני במצלמה בשירות הציור הלך וגבר.
בינואר 1999, במהלך ביקור בגלריה הלאומית, לונדון, הוקני הגה את הרעיון שעזרים אופטיים הם גורם המפתח בהתפתחות הריאליזם האומנותי בתקופת הרנסאנס.
הוקני העמיק בחקר נושא זה, ובשנת 2001 הוציא לאור את הספר "גילוי מחדש של הטכניקות האבודות של המאסטרים הגדולים" (: Secret Knowledge: Rediscovering the Lost Techniques of the Old Masters), שבו תיאר את התיזה פרי מחקרו שידוע בשם התיזה של הוקני-פאלקו.
הוקני התבקש לעצב את הכריכה ומספר עמודים של מהדורת דצמבר 1985 של מגזין האופנה "ווג" (Vogue) בגרסתו הצרפתית.
בהתאמה לעניין שגילה בקוביזם והערצתו לפבלו פיקאסו, בחר הוקני לצייר את סיליה בירתוול (שמופיעה במבחר מיצירותיו) במצגים שונים של תווי פניה כאילו העין סרקה אותן באלכסון.
יצירה מוזמנת חשובה נוספת הייתה לצייר בעזרת Quantel Paintbox, תוכנת מחשב שאיפשרה לאומן לצייר ישירות על מסך המחשב.
הוקני קיבל את ההזמנה בדצמבר 1985. השימוש בתוכנה היה דומה לציור על מיילר לשם הכנת הדפסים, דבר שהיה לו ניסיון רב בו.
יצירותיו היו כה מוצלחות עד שסרט שהוכן בעת שעבד עם התוכנה שודר על ידי ה-BBC.
בשנת 1974 עמד הוקני במרכז סרטו של ג'ק הזן A Bigger Splash (שנקרא על שם אחד מציורי בריכות השחייה של הוקני משנת 1967).
הוקני זכה לכבוד במהלך השנים.
רבות מיצירותיו מוצגות כיום במנסרה הישנה Salts Mill בסלטייר Saltaire שליד עיר הולדתו ברדפורד.
בשנת 2018 קתרין קוסט פרסמה ספר Life of David Hockney: A Novel המוקדש לחייו.
דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד ) היה מלך סקוטלנד החל מ-1124 ועד למותו.
דייוויד היה בנם הצעיר של מלקולם השלישי מלך סקוטלנד ושל אשתו מרגרט.
הוא נישא למתילדה, בתו של וולטאוף, רוזן צפון אמבריה, ב-1113, ובכך קיבל חזקה על התואר רוזן האנטינגדון.
עם מותו של המלך אדגר ב-1107, נחלקו השטחים השייכים לממלכה הסקוטית לפי צוואתו בין שני אחיו, אלכסנדר ודייוויד.
אלכסנדר קיבל את הכתר ואת החלקים בסקוטלנד מצפון לנהרות פורת' וקלייד.
דייוויד קיבל את המחוזות הדרומיים יותר ואת התואר רוזן קאמברלנד.
עם מותו של אלכסנדר ב-1124 קיבל דייוויד את הממלכה ואת הכתר, החל ב-27 באפריל באותה השנה.
ב-1127, כברון אנגלי, הוא נשבע נאמנות למתילדה, כיורשת לאביה הנרי הראשון.
כאשר נעשה ניסיון להדיחה ממעמדה ב-1135, דייוויד תמך במטרותיה ופלש לממלכת אנגליה.
אירוע זה נסתיים בהסכם שלום לאחר שגויס צבא אדיר כדי לבלום אותו, אך הסכם זה לא שרד זמן רב.
לאחר שאיים בפלישה ב-1137 דייוויד מימש את איומו ב-1138, אך ספג תבוסה גדולה בביצת קאטון.
הוא חזר לסקוטלנד באותה שנה, והשלום חזר לשרור.
מאז הקדיש עצמו דייוויד לענייני ממלכתו שלו: הוא הקים מספר מנזרים ומרכזי דת וקידם את תהליך הפיאודליזם בממלכה (ויורשיו אכן הצליחו לממש אותו).
הוא מת בקארליסל, בשנת 1153. הוא מוכר על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש, על אף שמעולם לא הוכרז באופן רשמי ככזה.
היו לו שני בנים, מלקולם והנרי, ושתי בנות, קלאריסיה והודיארנה.
ייסד את ארמון הולירוד בעיר אדינבורו בשנת 1128.
דייוויד הלפגוט הוא פסנתרן אוסטרלי יהודי.
הלפגוט נולד במלבורן להורים יהודים, ניצולי השואה, ממוצא פולני.
בילדותו נודע כילד פלא מוזיקלי ובגיל חמש אביו לימד אותו לנגן בפסנתר.
בגיל עשר החל הלפגוט ללמוד אצל פרנק ארנט, מורה ידוע בפרת', וזכה במספר פרסים לעיתים כפסנתרן יחיד ולעיתים כשהוא מנגן עם אחותו הגדולה.
בגיל 14, זכה לקבל מענק ללימודי מוזיקה בארצות הברית, שגויס על ידי מנצח התזמורת של פרת' והכותבת האוסטרלית קת'רין פריצ'רד.
אביו מנע את המעבר המיוחל בנימוק שאינו מסוגל למעבר ואינו בַשֶל עדיין לעצמאות.
מניחים שבאותה תקופה החלו להיראות אצל הלפגוט ניצנים של הפרעות נפשיות.
מגיל 17 החל ללמוד אצל המורה אליס קרארד, תלמידתו לשעבר של המוזיקאי בלה בארטוק, ובתוך כך זכה בגמר תחרות ה-ABC האוסטרלית 6 פעמים.
לימודים בלונדון והופעת בעיות נפשיות
בגיל 19, הלפגוט זכה למלגת לימודים בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, שם למד אצל הפסנתרן סריל סמית' במשך 3 שנים.
בתקופה זו החל להראות סימנים מתגברים של הפרעות סכיזואפקטיביות.
בשנת 1970 חזר לאוסטרליה, ובשנה זו נישא לראשונה לקלר פפ, שהייתה מבוגרת ממנו ואם לארבעה ילדים מנישואים קודמים.
באותה תקופה שימש כפסנתרן לחזרות "'האופרה של מערב אוסטרליה".
לאחר התמוטטות נישואיו הקצרים, הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ובמהלך עשר השנים הבאות היה נתון לטיפול פסיכיאטרי שכלל לקיחה קבועה של תרופות וטיפול בנזעי חשמל.
בשנת 1996 יצא הסרט "ניצוצות", בעקבות פרסום הספר שכתבה אשתו השנייה ג'יליאן, על חייו, מחלתו והתמודדותו.
הסרט גולל את סיפור חייו וילדותו של הלפגוט.
את תפקיד הדמות הבוגרת (והראשית) גילם ג'פרי ראש.
הסרט עסק בשנותיו המוקדמות, בקשייו הנפשיים ולא פסח על יחסו הקשה של אביו כלפיו.
בעקבות כך, ספג הסרט סדרה של ביקורות קשות מצד אֶחיו ומשפחתו של הלפגוט בטענות שהוא איננו מדויק בעליל ובכך גורם לעוול רב כלפי אביו (שדמותו מתגלה במידה רבה כעריץ קשה בעל שיטת חינוך ספרטני).
קריירה מוזיקלית וחייו בשנים האחרונות
לרוב, הלפגוט מנגן מוזיקה רומנטית, בעיקר מיצירותיהם של רחמנינוב, שופן, ליסט, שומאן ורימסקי-קורסקוב.
החל מ-1999 הוא מופיע מדי שנה ברסיטלים ובקונצרטים באוסטרליה, ולעיתים מופיע גם בארצות אחרות.
בחודש יוני 2009 הופיע דייוויד הלפגוט בשני רסיטלים בישראל, בירושלים ובת"א.
דייוויד הלפגוט חי עם אשתו השנייה, ג'יליאן, ליד העיר בלינגן, אשר בניו סאות' ויילס.
דייוויד הייד פירס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס טוני ופרס אמי, אשר ידוע במיוחד בגילום דמותו של ד"ר ניילס קריין בסדרה "פרייז'ר".
פירס, יליד ניו יורק, למד באוניברסיטת ייל.
תפקידו החשוב הראשון היה בסדרה "בכוחות הקיימים" קומדיה פוליטית אמריקנית פרי יצירתם של מרתה קאופמן ודייוויד קריין.
בנוסף, הוא שיחק בסרטים רבים כגון: "נדודי שינה בסיאטל", "אהבה ממבט שלישי", "גדולה מהחיים" ו"ניקסון" ותרם את קולו למספר סרטי הנפשה, ביניהם "אוסמוזיס ג'ונס".
בשנת 2022 החל לגלם את הדיפלומט פול קושינג צ'יילד (אנ') ובעלה של השפית ג'וליה צ'יילד בסדרה "ג'וליה" (אנ'); דרמה קומית תקופתית של רשת HBO Max.
דייוויד השני, מלך סקוטלנד היה בנו של המלך רוברט הראשון מאשתו השנייה אליזבת דה בורג'.
כיהן כמלך סקוטלנד מ-7 ביוני 1329 עד מותו.
דייוויד נולד בארמון דנפרמלין שבפיף.
בהתאם לתנאי הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון נשא דייוויד השני ב-17 ביולי 1328 לאישה את ג'ואן מהמצודה, בתם של אדוארד השני, מלך אנגליה ואיזבלה מצרפת.
הנישואים נערכו בבריק שעל הנהר טוויד.
דייוויד השני היה בן חמש בעת נישואיו, וג'ואן בת שבע.
לאחר מות אביו ב-7 ביוני 1329, הומלך דייוויד השני כמלך סקוטלנד, בהיותו בן חמש שנים, שלושה חודשים ושלושה ימים.
דייוויד ורעייתו ג'ואן הוכתרו יחד על אבן הגורל שבמנזר סקון בפרת'שייר ב-24 בנובמבר 1331.
בשל גילו הצעיר של דייוויד, כיהן תומאס ראנדולף, רוזן מוריי כנאמן סקוטלנד (העוצר) עד מותו ב-20 ביולי 1332. לאחר מותו מונה ב-2 באוגוסט 1332 דונלד, רוזן מאר, כנאמן סקוטלנד.
לאחר מותו של מאר בקרב דפלין מור עשרה ימים מאוחר יותר, נבחר סר אנדרו מוריי מבות'וול כנאמן (סר אנדרו היה נשוי לאחותו של המלך רוברט הראשון).
מוריי נתפס על ידי הכוחות האנגליים בקרב בקרבת טירת רוקבורג' באפריל 1333, ובמקומו נבחר כנאמן סר ארצ'יבולד דאגלס, אשר נהרג בקרב גבעת הלידון ביולי באותה שנה.
בעקבות תבוסת הסקוטים בקרב דופלין, הוכתר אדוארד באליול על ידי הצבא האנגלי כמלך סקוטלנד.
באליול הוכתר על אבן הגורלן ב-24 בספטמבר 1332, אולם בשל התנגדות הסקוטים להכתרה, ומחשש לחייו, נמלט באליול בדצמבר באותה שנה לאנגליה.
בעקבות ניצחונו של אדוארד השלישי בקרב גבעת הלידון, ומחשש לחייהם, נשלחו דייוויד השני ורעייתו ביולי 1333 לצרפת.
דייוויד ורעייתו הגיעו לבולון-סור-מר ב-14 במאי 1334, שם התקבלו בברכה על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת.
המלך העניק לדייוויד השני את טירת גיילאר ובה התגורר המלך במהלך גלותו.
לא ידוע מה אירע לדייוויד השני בעת ששהה בצרפת, למעט שנוכח במפגש ללא שפיכות דמים שנערך בין הצבא הצרפתי והאנגלי באוקטובר 1339 בווירונפוס (ליד בווירנפוס של ימינו).
לאחר שהכוחות הסקוטיים זכו במספר קרבות והצליחו לדחוק את רגלי הצבא האנגלי מסקוטלנד, שב דייוויד השני לסקוטלנד ב-2 ביוני 1341 והחל למשול בסקוטלנד בעצמו.
בשנת 1346, בהתאם לתנאי ברית אולד, פלש דייוויד השני לאנגליה על מנת לסייע לצרפתים במלחמתם באנגליה, אולם נשבה על ידי הצבא האנגלי בקרב צלב נוויל ב-17 באוקטובר 1346, ונותר כלוא באנגליה 11 שנים.
בהיותו בשבי, התגורר דייוויד בטירת אודיהאם שבהמפשייר ובטירת וינדזור שבברקשייר.
תנאי שביו של המלך היו טובים, ומשא ומתן לשחרורו החל זמן קצר לאחר שוביו.
ב-3 באוקטובר 1357 סוכמו תנאי השחרור, וההסכם נחתם בבריק שעל הנהר טוויד.
הסקוטים הסכימו לשלם 100,000 מארקים לפדיון מלכם.
הפרלמנט הסקוטי אישר את ההסכם בישיבה שנערכה במנזר סקון ב-6 בנובמבר 1357.
עם שובו של דייוויד לסקוטלנד, התברר שבשל עונייה של המדינה לא ניתן לשלם את דמי הפדיון.
מספר תשלומים שולמו, אולם כשהתברר שלא ניתן לשלם את מרבית הסכום הציע דייוויד השני למלך אדוארד השלישי להפוך את אחד מבניו ליורש הכתר הסקוטי.
בכינוס שנערך ב-1364 דחה הפרלמנט הסקוטי בתוקף את ההצעה להפוך את ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס ליורש העצר הסקוטי והמלך הבא.
ב-20 בפברואר 1364 נשא דייוויד השני לאישה את מרגרט דראמונד (רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1362).
מרגרט הייתה אלמנתו של סר ג'ון לוג'י.
דייוויד התגרש ממנה ב-20 במרץ 1370 ולא נולדו להם ילדים.
מרגרט נסעה לאביניון ופנתה לאפיפיור שיבטל את הגירושים, בלא הצלחה.
דייוויד השני עצר מספר מהאצילים שהתנגדו להצעה בניסיון להשיג תמיכה בה, אולם נפטר זמן קצר לאחר מכן, בטירת אדינבורו ב-22 בפברואר 1371 ונקבר במנזר הולירוד.
זמן קצר לפני מותו תכנן דייוויד השני לשאת את פילגשו אגנס דאנבאר, אולם לא הספיק לעשות זאת.
בהיעדר צאצאים, ירש את דייוויד השני אחיינו (המבוגר ממנו), רוברט השני.
דייוויד השני היה אחרון מלכי סקוטלנד מבית ברוס.
דייוויד מייקל הסלהוף הוא שחקן וזמר אמריקאי, הידוע בשל תפקידיו בסדרות הטלוויזיה המצליחות "אביר על גלגלים" ו"משמר המפרץ".
הוא גם פתח בקריירה מוזיקלית מצליחה בעיקר בזכות ההצלחה לה זכה כשחקן בקרב קהל דוברי הגרמנית באירופה במהלך סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
הסלהוף נולד בבולטימור, מרילנד שבארצות הברית, בן לעקרת בית ולאיש עסקים, וגדל בג'קסונוויל שבמדינת פלורידה ואחר כך באטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה ומדינת באילינוי.
הוא למד באוניברסיטת אוקלנד שבמדינת במישיגן ווהמשיך את לימודיו במכון לאמנויות של קליפורניה.
זכה לתפקיד ראשון כשחקן, כאשר גילם את דמותו של ד"ר ויליאם פוסטר הבן (1975–1982) באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
תפקידו המרכזי הראשון היה בסדרת הטלוויזיה "אביר על גלגלים" בין השנים 1982 עד 1986 שזכה להצלחה רבה.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים זכה הסלהוף לפופולריות באירופה ואף להצלחה במצעדי הפזמונים בגרמניה - הצלחה שהולידה לו גם מלגלגים בארצו.
להצלחתו הגדולה ביותר זכה הסלהוף עם סדרת הטלוויזיה האמריקנית "משמר המפרץ" ששידורה החל ב-1989. הסלהוף גילם בסדרה את תפקיד המציל מיטץ' ביוקנן.
בגלל עלויות ההפקה הגבוהות ומדרוגה הנמוך בוטלה הסדרה אחרי עונה אחת, אך הסלהוף השקיע מכספו כדי להשיבה לשידור ב-1991, ואף שימש כמפיקה הראשי.
הסדרה המחודשת זכתה להצלחה גדולה בארצות הברית וברחבי העולם, והופקה משך עשר עונות נוספות.
לפי ספר השיאים של גינס "משמר המפרץ" הייתה הסדרה הנצפית ביותר בעולם, עם מעל ל-1.1 מיליארד צופים.
הצלחת הסדרה הניבה סדרת בת בשם "Baywatch Nights", ששודרה בשנים 1995 -1997. בסדרה זו גילם הסלהוף את התפקיד הראשי, כחוקר פרטי.
בשנת 1996 קיבל הסלהוף כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2000 הופיע לראשונה על במות ברודוויי במחזה "ג'קיל והייד", ולאחר מכן הופיע במחזות הזמר "שיקגו" ו"המפיקים".
בשנת 2004 השתתף בתפקיד אורח בסרט בובספוג: הסרט.
ב-2009 הופיע עם בנותיו בתוכנית המציאות "פגוש את ההסלהופים" על משפחתו.
הופעתו הבולטת ביותר לאחר סיום "משמר המפרץ", הייתה כשופט בתוכנית המציאות "America's Got Talent"; הוא פוטר (2010) אחרי שלוש עונות.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בסרט הופ ארנב.
ב-2012 השתתף בסרט "פיראנה 3DD" בתפקיד עצמו, כמציל בבריכה.
בשנת 2015 שיחק בסרט "קונג פיורי".
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא!", השלישי בסדרת סרטי "שארקנדו".
בסוף 2019 הצטרף למחזמר "תשע עד חמש" המוצג בלונדון (מחזמר על פי שיריה של דולי פרטון) בתפקיד הבוס המרושע.
בשנת 2020 דיבב את עצמו בסדרת האנימציה "מספיק טוב".
בשנת 2023 אמור לעלות (לאחר עיכובים רבים) סרט אמנויות הלחימה "קונג פיורי 2", סרט ההמשך לסרט השוודי הקצר "קונג פיורי", בו משתתף הסלהוף לצד ארנולד שוורצנגר ומייקל פסבנדר.
לזוג שתי בנות, עליהן יש להסלהוף משמורת.
דייוויד ג'ורג' הרד היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת החלוץ.
הרד החל את הקריירה שלו בסטוקפורט קאונטי, בה שיחק כחלוץ ביחד עם אלק הרד, אביו, אך לא הרבה לשחק בגלל חובותיו כאזרח.
למרות זאת הוא שיחק מספיק טוב על מנת למשוך את תשומת הלב של מועדון הכדורגל ארסנל, שהחתים אותו ב-1954 תמורת 10,000£.
הרד ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-19 בפברואר 1955, במשחק נגד לסטר סיטי.
הרד לא היה שחקן הרכב קבוע בארסנל, ובשתי עונותיו הראשונות במועדון הוא השתתף בשמונה משחקים בלבד.
בעונת 1956/1957 חל שיפור ניכר במעמדו, והוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקים.
החל מאותה עונה הוא היה אחד המבקיעים המצטיינים של ארסנל, והיה לשחקן המועדון שכבש את מספר השערים הגדול ביותר במשך ארבע עונות רצופות החל (1956/1957–1960/1961, האחרונה ברצף, הוא הבקיע 29 שערים שהיו שיא מועדון מאז 33 השערים של רוני רוק בעונת 1947/1948.
למרות שהיה מלך השערים בעונת 1960/1961 הרד לא היה מרוצה מחוסר ההצלחה הכללי של ארסנל, וביולי 1961 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת £35,000. הרד הבקיע 107 שערים ב-180 משחקים במדי ארסנל.
אולם, לאחר ששבר את רגלו במרץ 1967 הוא מיעט לשחק, ולא השתתף בניצחון של יונייטד בגמר גביע אירופה.
הרד הבקיע 145 שערים ב-265 משחקים במדי היונייטד, והוא אחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של המועדון.
הרד עזב את מנצ'סטר יונייטד ביולי 1968 ועבר לשחק בסטוק סיטי למשך שתי עונות.
לאחר מכן הוא שיחק תקופה קצרה בווטרפורד יונייטד ופרש ממשחק פעיל.