tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ועם זריחת השמש, האמינו כי לא רק התחיל יום חדש, אלא גם חיים חדשים.
מעברי סירות לעולם התחתון היו שמורים אך ורק לפרעונים שמתו.
המצרים הקדומים האמינו שאל השמש המצרי, רע, נוסע לעולם התחתון בדוברה עם שקיעת השמש.
כדרך לחקות את המשלחת היומית של רע, העם הקדום של מצרים היה בונה דגמי סירות, בגדלים רבים שבהם יקברו לצד הפרעונים שלהם.
לדוגמה, ליד הפירמידה של ח'ופו, חשפו חוקרים את הספינה של ח'ופו, סירה בגודל של ספינות מסורתיות, שהציגה לא רק את המסירות המופלגת שהייתה למצרים למנהיגם, אלא את מסירותם להשגת נצח לכולם.
במילים אחרות, חלק גדול מהדרישות מהנפטר להגיע כראוי לעולם התחתון נשענו על החיים.
על מנת שהפרעה יגיע ליעדו הסופי, היו צריכים אנשיו לבנות מגוון סירות כדי להבטיח את יציאתו.
כתוצאה מכך, קהילות היו צריכות להתאחד כדי לתמוך זו בזו, אחרת נקודת המבט שלהן על האלמוות, כמו גם האמונות שלהן, יסתיימו ללא הגבלת זמן.
לכן, מחויבות לעזור לאחרים להשיג נצח הייתה מרכיב חיוני בתרבות המצרית, כפי שהוכיחו הסירות שנקברו עם שליטיהן.
בנוסף, כלי רכב חלופי לכניסה לעולם התחתון היה ארון הקבורה.
בעוד שמלכים השתמשו לעיתים קרובות בארונות קבורה בנוסף לאמונת הסירה או כתחליף לה, לאזרחים היומיומיים היו ברירות פחותות.
לכן, שיטה זו הייתה אוניברסלית יותר תוך רמיזה לנתיב כניסה אחר, תכוף יותר.
לשם השוואה, בעוד שמעברים בסירה כיוונו את המנוח אל אל השמש רע, החשיבו המצרים את ארונות קבורה כמדריכי נשמות אל אלת השמים נות.
כל ארון יוחס באופן ייחודי לאדם שנח בו.
במילים אחרות, כל ארון קבורה היה נתון למגוון פרשנויות, שכולן נועדו לקדם את הנפטר בהשגת הנצח.
הדרך לחיים שלאחר המוות עבור המנוח הייתה קשה.
בדואת היו שערים, דלתות ופילונים שונים, אשר נדרש מהמנוח לעבור בהם.
בשערים אלו היו אלוהויות האחראיות על השמירה בהם.
על פי כתבי קבורה עתיקים, לפעמים מופיעים יותר מ-1,000 אלוהויות שומרות.
כל שער נשמר על ידי אלוהות קטנה, המתוארת בדרך כלל כאנתרופומורפית מעוטרת בסכינים ענקיות ומאיימות, אשר אפשרה גישה רק לנשמות המסוגלות לבטא את השם הסודי של האלוהות בעצמן, כמעין "סיסמה".
לכן, המנוח נקבר עם כתבים המכילים את שמות האלוהויות הללו.
הרבה מהאלוהויות הללו קיבלו שמות שעוררו אימה, ובעיקר עוררו את כוחותיהם המפחידים.
שמות האלוהויות הללו מדאיגים מעת לעת, למשל, "מי שרוקד בדם" ו"גברת הזעם", או שמות לא מזיקים כמו "גברת המזבח".
המצרים הקדמונים ראו בוופוואוט כאלוהות הפותחת את הדרכים לדואת ודרכו לרוחות המתים.
עם זאת, לא לכל המתים ניתנה ההזדמנות לנסוע לעולם התחתון.
מכיוון שהחיים היו מחויבים להבטיח שהנפטר יוכל לנסוע לעולם הבא, היה זה גם בשליטתם לחסל את הסיכוי של האדם להגיע לנצח.
לכן, לחיים היו מגוון אפשרויות שמנעו חיים שניים לאדם לא ראוי שמת.
המפורסם ביותר כלל עריפת ראשים כאשר התבצעה הוצאה להורג, "הרגה אדם פעמיים".
כתוצאה מכך, ההנחה הייתה שהמוות השני הקשור בעריפת ראשים חיסל גם את הסיכוי לחיים אחרים.
כפי שצוין בכתבים המצריים, במקרה זה היה חשש כבד, אך קרה לרוב לאלה שמרדו או לא צייתו למלך.
בעיני המצרים הקדמונים, שיפוט המתים היה התהליך שאפשר לאלים המצריים לשפוט את מידת הכשירות של נשמות הנפטרים.
השיפוט היה אחד החלקים החשובים ביותר במסע דרך החיים שלאחר המוות והיה מושרש עמוק באמונה המצרית באלמוות.
ככזה, מופיעות וריאציות רבות של סצנות שיפוט בכתבים המצריים שלאחר המוות.
כל נשמה שנכנסה לעולם הבא טופלה בנפרד במהלך השיפוט.
לאחר שסיימו המנוחים את מסעם בעולם התחתון, הם הגיעו להיכל המאעת.
כאן מידת הטוהר שלהם הייתה הגורם הקובע אם הם יורשו להיכנס לממלכת אוסיריס.
משימתו הראשונה של המנוח הייתה לפנות בצורה נכונה לכל אחד מארבעים ושניים נישומי מאעת בשמו, תוך קריאת החטאים שלא עשו במהלך חייהם.
תהליך זה אפשר למת להוכיח שהוא מכיר את כל אחד משמות השופטים ובכך קבע שהוא טהור וחף מחטא.
לאחר שאישרו כי הנפטר חף מכל חטא, הוצגו למנוח המאזניים ששימשו לשקול את ליבו כנגד נוצת המאעת.
אנוביס היה האל שנראה לעיתים קרובות עורך מבחן זה.
אם ליבו של המנוח היה קל מנוצת המאעת, רשם תחות את התוצאה וזו הוצגה לאוסיריס, שהכניס אותם לשדה הקנים.
עם זאת, אם ליבו היה כבד יותר מהנוצה, נטרף הלב על ידי האלה אמות זוללת המתים, ובכך נהרסה נשמתו של הנפטר לצמיתות וזו הפסיקה מלהתקיים החל מאותו רגע.
נהרות ואגמים לוהטים בעולם התחתון מוזכרים ביצירות כמו כתבי ארונות קבורה וספר המתים.
סביב גדותיהם יושבים בבונים בוערים.
רע היה עובר באגם הזה במסעו דרך הדואת, ומחדש את סירתו.
פרק 126 של ספר המתים קשור לוינייטה זו והטקסט מופנה ל"ארבעת הבבונים היושבים בחרטום הדוברה של רע." האגם היווה את אחת הסכנות שנתקלו בהם במהלך המסע דרך הדואת והיה לו אופי כפול.
הבבונים ששמרו על האגם היו כוח שיכול היה לרענן ולהגן על הנפטרים אם ידעו את הדקלום הנכון או להשמיד אותם אם לא ידעו.
בשושלת העשרים ואחת, מתוארות דמויות אנושיות בתוך האגמים.
אלה מייצגות את אויבי המלך או האלים והכללתם בתוך האגמים מבטיחה את השמדתם לצמיתות.
בדרך זו, המנוח יכול היה להימנע ממפגש עם גורל דומה, ולנצח על כוחות הכאוס כמו רע.
אמ-חה , שפירוש שמו הוא "זולל מיליונים" או "אוכל נצח", הוא אל בעל ראש כלב ציד מהעולם התחתון שחי באגם של אש.
עבור המצרים היו דרכים רבות להבטיח את גורלם.
רבות מהפעולות שנקטו המצרים לאחר המוות היו להשפיע על החלטת האל לאפשר חיים אחרים.
לאחר השיפוט, האמינו המצרים שהישויות יחזרו לרֶחֶם האלה האם.
בשלב זה, הנשמה פוגשת את גופה הקודם המשוקם.
לשם השוואה, דוגמה זו קשורה באופן עמוק ללידתו של אל השמש רע, הנכנס לרחם האלה מדי לילה, ונולד מחדש עם זריחת השמש.
היחס של רע אל החיים שלאחר המוות קשור מאוד דרך המרכיבים הדתיים המצדיקים את זריחתה ושקיעתה של השמש.
בסופו של דבר, האלמוות שרצו המצרים הקדמונים בא לידי ביטוי בחיים אינסופיים.
על ידי עשיית מעשים ראויים בחייהם הנוכחיים, הם יזכו לחיים שניים לנצח נצחים.
Cooney), נשים מצריות קדומות נאלצו להגדיר מחדש את המגדר שלהן על ידי הכללתם של תכונות גבריות יותר.
אוסיריס, שהיה השליט הבלעדי של העולם התחתון, זכה לתשואות על עליונותו המדהימה כתוצאה מהגבריות שלו.
בנוסף, הנושא הכולל הקשור לאלים חיבר את התכונות הגבריות שלהם לתחייה, ואלות היו הרבה יותר דרכות ועומדות על המשמר.
אידאולוגיה זו נוצרה מתוך דוקטרינות מקוריות, אשר ציינו את הבורא הכולל כזכר.
פסלים וצורות תצוגה אחרות הבליטו בצורה משמעותית את האיכויות הגבריות של היוצר שלהם, ובמיוחד הצביעו על איבר מינו הזקוף.
לכן, כדי לפייס את העדפות האל שלהם הציגו קברי וארונות קבורה נשיים תכונות גבריות.
דוגמאות לשינויים גבריים כללו צירופי שמות, שבהם נשים חרטו "אוסיריס" לפני שמם על ארונות הקבורה שלהן.
זה הדגים את שיתוף הפעולה של נשים עם אל שמסוגל להיוולד מחדש, כי לבד המגדר שלהן הגביל אותן.
"שדה הקנים" (סחת-ארו), היה היעד הסופי לכל הנשמות שזכו ללידה מחדש.
מושג זה התפתח בתקופת השושלת החמישית.
שדה הקנים נחשב בעצם לגן עדן וכלל את הדימוי הזה.
שדה הקנים הוצג כאזור שופע מאוד, מלא במפלים בין פלאי טבע אחרים.
דימויים מצריים, כמו הפפירוס של נבסני (Papyrus of Nebseni), תיארו את הארץ כמחולקת למספר רב של חלקים.
כל חלק תואר כדומה למבנה אי, שיש צורך בשיט בסירה כדי להגיע אליו.
אלה שקיבלו גישה לשדה הקנים כללו גם אלים וגם נשמות צדיקות.
פוריות הארץ הודגשה מאוד, שכן היו בה שניים מהתגמולים העיקריים בהשגת אלמוות: גישה לנילוס, והיכולת לייצר חקלאות מזון.
כתוצאה מכך, המנוח אכל ושתה את אותם מעדנים שנבלעו על ידי האלים שלהם.
בתורו, זה קידם את האמונה שבהשגת אלמוות, אנשים צברו גם היבטים שדומים לאלים.
בנוסף, כבוד שלישי בולט של מגורים בשדה הקנים היה אמצעי התקשורת.
המנוחים הצליחו להעביר מחשבות זה לזה, לאלים ולאלה שאיבדו קודם לכן.
"אמונה עיוורת" (מוכר גם כ"הכל או כלום") הוא שיר של הזמר הישראלי ברי סחרוף מתוך אלבום הסולו הראשון שלו, "הכל או כלום".
השיר נכתב על ידי רמי פורטיס והולחן על ידי סחרוף עצמו.
שם האלבום לקוח מתוך פזמון השיר, שמתחיל במילים "הכל או כלום".
הפתיחה של השיר ("באמונה עיוורת אני צועד על פי תהום") מצביעה על הליכה בכיוון חסר ודאות, מבלי לראות את הסיכון.
השורה הבאה ("כמו אבן מתגלגלת שעומדת במקום"), מסמלת שהדובר אומנם נראה מתקדם, אך בפועל הוא נשאר במקומו.
בהמשך השיר מבוטאת מערכת יחסים בלתי תקינה בין הדובר לבין בת זוגו, "שמדברים בשפה של סימנים".
דבר זה מצביע על אי-יכולתם של בני הזוג לבטא עצמם או את רגשותיהם במילים.
הדובר קורא לחברתו "לגרש את השדים": כלומר, לסייע לו להתמודד עם מחשבותיו השליליות.
פזמון השיר מבטא תחושת דיכאון חריפה ("הכל או כלום, כבר אין לי כוח / הכל או כלום, אני דועך").
הדובר מרגיש מותש מהדרך בה הוא הולך.
אחרי כן אומר הדובר כי הוא "מחבק את הלילה בזרועותיי האוהבות", דבר זה מייצג את שאיפת הדובר להשתלט על משהו שאינו נשלט, הלילה והחושך הפנימי.
הפזמון מושר שלוש פעמים בשיר: פעם אחת בין הבית הראשון לשני ופעמיים אחרי הבית השני.
בבית השני מתייחס הדובר לתחושת הבדידות, שלטענתו היא "חדה כמו תער" ומכאיבה מבפנים.
אחר כך הוא מתייחס למערכת היחסים בינו לבין חברתו: "מאהבה סוערת נשארו רק רסיסים".
מאהבה חזקה ואינטנסיבית היא התנפצה לרסיסים וחדלה להיות כזו.
בהמשך הבית ישנה חזרה על שלוש השורות הראשונות של הבית הראשון.
אמונה ובטחון הוא אלבומו השלישי של הזמר מוטי שטיינמץ.
את האלבום הפיק רובי בנט, והוא יצא בשנת ה'תשפ"ה (2025).
הלחנים באלבום הם של פינקי ובר, מוטי אילוביץ, בנצי שטיין, איצי ברי, יעקב יהודה דסקל, הרב שלמה קאליש, דוד טויב, מוישי קאליש, יצחק פוקס והרב יצחק אונגר.
ועל העיבודים משה לאופר, אלי קליין ואיצי ברי, רובי בנט, דוד טויב ומנדי הרשקוביץ.
בחלק מהשירים השתתפו המלחינים בדואט עם מוטי.
האלבום כולל - 14 רצועות.
מקהלת ילדים: קעמפ בעלזא קנדה, בניצוח אנשיל עקשטיין
אַמּוֹנִיטִים (שם מדעי: Ammonoidea) היא תת-מחלקה נכחדת של חסרי חוליות ימיים ממחלקת הסילוניות שהתקיימו בין תקופת הדבון עד לסוף הקרטיקון מלפני 410 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
קבוצה זו נכחדה ללא צאצאים אף שקרוביהם הנאוטילוסיים כוללים מספר מינים חיים.
השם אמוניט פירושו: "קרני איל", בדומה לקרני האל המצרי אמון, שניחן בקרניים מסולסלות כמו של אילים.
מינים אלה שגשגו בימים הקדומים, דבר הנלמד מכמות המאובנים שהשאירו אף באזורים רחוקים מהים כיום (למשל בהרי האלפים).
בישראל גם התקיימו אמוניטים (שחיו בים תטיס העתיק) וניתן לראות מאובנים שלהם ב"קיר האמוניטים" הסמוך ליציאה הדרומית ממכתש רמון, בנחל גלד ובצוקי תמנע.
Goniatitida - אמצע דבון–פרם עליון
Prolecanitida - דבון עליון–טריאס עליון
Ammonitida - יורה תחתון–קרטיקון עליון.
ביניהם נכללו הסוגים סקפיטס והמין Parapuzosia seppenradensis.
האמוניטים היו דומים מעט לתמנונים בעל זרועות מפותלים ושקועים בקונכיות מפותלות לסליל שטוח ועגלגל.
הקונכייה הייתה בנויה מכמה תאים, ובכל שנה נוסף לה תא חדש.
התאים המבוגרים היו מלאים בגז, וכך הייתה מסוגלת הקונכייה לצוף בים.
יצורים אלה היו בחלקם גדולים מהרבה מהרכיכות המודרניות.
הגדול מביניהם היה המין Parapuzosia seppenradensis מגרמניה שהגיע לאורך 2.55 מ' ולמשקל 1,450 ק"ג.
אָמוֹנְיָה (Ammonia; נקראת גם נַשְׁדּוּר, בעבר גם אמונייק) היא תרכובת חנקן ומימן לא אורגנית, ונוסחתה NH3. האמוניה היא אחד הכימיקלים התעשייתיים הנפוצים והחשובים בעולם.
שימושה העיקרי הוא כחומר גלם בתעשיית הדשנים, ובייצור תרכובות חנקן.
בביולוגיה משמשת האמוניה כחומר ראשוני ליצירת בסיסים חנקניים (המרכיבים את הנוקלאוטידים) וחומצות אמינו.
האמוניה מופיעה בטבע בכמות קטנה כחלק ממחזור החנקן בקרקע, וכתוצר פירוק של השתנן, ועל כן ריחה מזוהה עם ריח משתנות לא נקיות.
בתעשייה מיוצרת האמוניה מחנקן, שמקורו באוויר, וממימן, שמקורו בגז טבעי, בתהליך הבר-בוש.
בתנאי לחץ וטמפרטורה תקניים, האמוניה היא גז חסר צבע ובעל ריח חריף.
גז האמוניה קל מהאוויר, והוא בעל מסיסות גבוהה מאוד במים.
מולקולת האמוניה מתפקדת כבסיס בשל נטייתה לקלוט פרוטון ולהפוך ליון אמוניום (NH4+), ולכן תמיסות מימיות של אמוניה הן בסיסיות.
האמוניה רעילה לבני אדם ובעלי חיים, ועלולה אף לגרום למוות, ועל כן נדרשים כללי בטיחות מחמירים בעת ייצור, הובלה, אחסון ושימוש באמוניה.
מראשית המאה ה-19 עקב הגידול באוכלוסיית העולם והתיעוש ההולך וגדל של מדינות המערב גבר הצורך למצוא מקורות חדשים לאספקת חנקן לקרקע החקלאית בצורה של דשנים.
בתחילה נפתרה הבעיה בעזרת גילוי של מינרלים חנקתיים בצ'ילה (בעיקר NaNO3).
המסחר במלחת צ'ילה הלך וגדל במהירות החל מ-1830. כבר בתחילת המאה ה-20 היה ברור, כי לא ניתן יהיה לספק באמצעות מינרל טבעי זה את כל תצרוכת תרכובות החנקן של העולם המודרני הדרושה הן למטרות חקלאיות, כדי לספק מזון לאוכלוסייה ההולכת וגדלה בקצב אדיר, והן לצורכי התעשייה המתפתחת בצעדי ענק.
בתחילת המאה ה-20 ניתן היה להשיג חלק מהאמוניה או תרכובותיה כתוצר לוואי של תהליכים תעשייתיים שונים, אך גם באלה לא היה די כדי לספק את כל צורכי השוק.
בראשית המאה ה-20 החלו המדענים הגרמניים פריץ הבר וקארל בּוֹש בפיתוח של שיטה סינתטית לייצור של אמוניה.
האבר ובוש ביקשו להשתמש בשני חומרי גלם זולים ונפוצים לייצור אמוניה (חנקן - שמקורו מהאוויר ומימן - שמקורו מהמים או ממקורות פחמניים כגון גז טבעי, נפט ופחם).
הקושי הגדול בייצור האמוניה היה באדישות הכימית הגבוהה של החנקן שנובע מקיומם של שלושה קשרים קוולנטים המחברים בין שני אטומי חנקן.
הבר ובוש הבינו שעל מנת להתגבר על בעיה זו ועל מנת להשיג שליטה מלאה על קינטיקת התגובה לייצור האמוניה, יש צורך בתכנון ריאקטור כימי בו יופעלו תנאי לחץ וטמפרטורה אידיאליים להתרחשות התגובה ובמציאת זרז כימי מתאים שיאפשר את הורדת אנרגיות השפעול הגבוהה הנדרשת להתרחשות התגובה.
הבר היה זה אשר הגה את הרעיון ויצר את התשתית המדעית והמעבדתית לתהליך זה, אך קארל בוש היה זה אשר פיתח את התהליך מבחינה טכנולוגית והביא להגשמתו כתהליך כלכלי בקנה מידה תעשייתי.
הבר בחן שורה ארוכה של זרזים החל מאורניום ואסמיום ששימשו בשלבי הניסוי הראשונים ועד ניקל, סידן, מנגן, ברזל ועד רבים (סה"כ נבחנו אלפי זרזים שונים).
לבסוף נבחרה תחמוצת הברזל, והחומר משמש גם בימנו כזרז בתהליך.
למעשה תהליך הייצור שפיתחו הבר ובוש משמש עד היום לייצור אמוניה, כמעט ללא שינוי.
הלחץ שנבחר אז לביצוע התהליך היה 200 אטמוספירות, שהוא הלחץ המרבי שניתן היה להשיג אז (כיום הלחץ המשמש הוא כ-300 אטמוספירות), והטמפרטורה שנבחרה הייתה כ-500 מעלות צלזיוס.
על תהליך ייצור האמוניה קיבל פריץ הבר את פרס נובל לכימיה לשנת 1918. כ-13 שנים אחר כך, בשנת 1931, קיבל שותפו, קארל בוש את פרס נובל בכימיה, על תרומתו בפיתוח שיטות לעבודה בתנאי לחץ גבוה בעת שלבי התיעוש של תהליך ייצור האמוניה.
נכון ל־2020, הייצור העולמי של אמוניה עומד על כ־150 מיליון טון, כאשר סין היא היצרן הגדול ביותר (כרבע מכלל הייצור העולמי).
ישנו עודף כושר ייצור של אמוניה בעולם, בהשוואה לביקוש.
מחיר האמוניה רגיש בעיקר לשינויים במחיר גז טבעי, שהוא חומר הגלם העיקרי כיום ליצור אמוניה, ובמחירי האנרגיה.
האמוניה חיונית ליצור תעשייתי כחומר גלם וכאמצעי לקירור בבתי קירור ומחסני מזון.
דשנים: כ-80% מכלל ייצור האמוניה בעולם מיועד לתעשיית הדשנים.
האמוניה מהווה חומר גלם עיקרי בייצור של דשנים חשובים, כגון אמוניום חנקתי (NH4NO3) ואשלגן חנקתי (KNO3).
האמוניה משמשת כשלעצמה כדשן להעשרת קרקעות עניות בחנקן, עת היא מומסת בריכוז נמוך במים ומסופקת לקרקע בצורה ישירה.
ייצור חומצה חנקתית: התהליך התעשייתי החשוב ביותר שנעשה בו שימוש באמוניה הוא הפקת חומצה חנקתית.
האמוניה מוזרמת ביחס של חלק אחד של אמוניה לתשעה חלקים של אוויר מעל זרז פלטינה בטמפרטורה של כאלף מעלות צלזיוס, ומחומצנת לחד-תחמוצת החנקן ולמים.
הזרז חשוב ביותר, שכן התוצרים היציבים יותר בחמצון של אמוניה הם חנקן ומים.
החומצה החנקתית חשובה ביותר לייצור דשנים וחומרי נפץ.
ייצור סיבים סינתטיים (כגון ניילון).
ייצור חומרי צבע המבוססים על תרכובות אורגניות.
גז קירור: לפני גילוי הפריאון, הייתה האמוניה חומר פופולרי במערכות קירור.
השימוש למטרה זו הופסק בשל רעילות, ובשל יצירת קורוזיה במגע עם נחושת, הנפוצה כחומר גלם לצינורות במערכות קירור.
עם זאת, במכונות גדולות לייצור קרח ולעיבוד מזון בהקפאה, עדיין נעשה שימוש באמוניה כקרר, בשל תכונותיה התרמודינמיות העדיפות.
גם במקרר של איינשטיין נעשה שימוש באמוניה כקרר.
דלק: מטוסי רקטה כ-X-15 הופעלו באמוניה.
בשנת 1981 הסבה חברה קנדית מכונית שברולט אימפלה רגילה לתדלוק באמוניה.
אמוניה היא חומר הגלם העיקרי בייצור של אוריאה (שתנן) המשמשת כתוסף דלק למנועי דיזל.
במצבה הגזי, האמוניה חסרת צבע ובעלת ריח חריף.
בשל ריחה החריף, קל לזהותה באוויר אפילו בריכוזים נמוכים של כ-5 ppm.
כמויות קטנות של אמוניה אינן בעלות השפעה מזיקה על האדם, אך בכמויות גדולות היא עלולה להיות מסוכנת ביותר.
האמוניה היא חומר רעיל, המגרה את אברי הנשימה, ועלול לגרום לכוויות בעור ובעיניים.
גירוי הלחמית וריריות דרכי הנשימה נגרם בריכוז נמוך יחסית, של 50 ppm, בעוד שתסמינים ריאתיים ניכרים בריכוזים העולים על 1000 ppm, עד להסתמנות קטלנית בריכוזים של כ-1500 ppm.
הכווייה מאמוניה שבריכוזים גבוהים גורמת לנמק נוזלי (Liquefaction necrosis) ברקמות הפגועות.
האמוניה גורמת לקורוזיה במתכות מסוימות, כגון נחושת, ועל כן נחושת אינה משמשת למכלי אכסון או לצנרת הובלה של אמוניה.
בשל הסיכון הסביבתי והביטחוני הנשקף מהאמוניה, מכלי אמוניה בעולם נדרשים לעמידה בתקני בטיחות שונים למניעת דליפות.
האמוניה נוצרת באופן נורמלי בגוף חי בתהליך חילוף החומרים של חומצות אמינו.
בריכוזים גבוהים האמוניה רעילה ולכן היא מפורקת על ידי הכבד בתהליך מורכב לשתנן, המסולק באמצעות הכליות אל השתן.
הצטברות של אמוניה בדם בשל הפרעה לתהליך זה נקראת היפראמונמיה והיא תופעה מסוכנת שעשויה לגרום אף למוות.
בנוסף, היווצרות אמוניה היא תופעת לוואי באקווריומים בהם מגדלים דגים.
האמוניה נוצרת על ידי ההפרשות של דגי הנוי.
שאיפת אמוניה בכמויות קטנות הייתה בעבר שיטה מקובלת להעיר אנשים מעלפונם.
שאיפת אמוניה בריכוזים העולים על 25–35 חלקים למיליון עשויה לגרום לנזק חמור לריאות ואף למוות.
בעבר היה ייצור אמוניה בישראל, אך זה הופסק במהלך שנות ה־80, ומאז מיובאת האמוניה ממדינות אחרות.
האמוניה המיובאת לישראל עוברת דרך מסוף הכימיקלים בנמל הקישון במפרץ חיפה, שלצידו הוקם מכל אחסון גדול המכיל עד 12,000 טון.
מכל אחסון זה קרוב יחסית לריכוזי אוכלוסייה במטרופולין חיפה, ומאוים ביטחונית עקב קרבה יחסית לגבול לבנון.
עם זאת, ועדה ציבורית שבדקה את נושא אחסון החומרים הרעילים במפרץ חיפה בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הגיעה למסקנה כי אמצעי המיגון במכל מספקים.
נכון לשנת 2017, צריכת האמוניה בישראל היא כ־120,000 טון לשנה.
אחסון האמוניה נעשה במכל במפרץ חיפה, ובמכלים קטנים יותר בשטחי מפעלים הצורכים את החומר.
השימוש העיקרי (כ־80%) באמוניה בישראל הוא לייצור דשן ובהיקפים קטנים יותר לייצור חומצה חנקתית (כ־8%), וניילון (כ־5%).
שאר הכמות (כ-7%) משמשת למגוון שימושים, כדוגמת ייצור חומרי נפץ, תרופות, קירור ועוד.
הייבוא לישראל נעשה על ידי מפעל חיפה כימיקלים, שבבעלותו גם מכל האחסון במפרץ חיפה, ממנו נמשכת צנרת הובלה למפעל חיפה כימיקלים במפרץ חיפה ולמפעל דשנים וחומרים כימיים הסמוך.
היבוא נעשה באמצעות משלוח חודשי של כ־10,000 טון אמוניה הנאגר במכל, ומוזרם בהדרגה בצנרת אל המפעלים.
חיפה כימיקלים צורך כ־70% מהכמות המיובאת לישראל בשני מפעליו במפרץ חיפה ובנגב, כאשר אל המפעל בנגב מובלת האמוניה באמצעות מכליות כביש.
יתר הכמות מגיעה למפעל דשנים המשתמש ברובו, ומשווק כ־4% מסך הכמות המיובאת לארץ (כ־5,000 טון) לצרכנים קטנים יחסית באמצעות מכליות כביש ומכלי אחסון קטנים.
ב-6 בנובמבר 2014 אירעה דליפת גז מסוג אמוניה במפעל באזור עמק חפר עקב חיתוך שגוי של צינור במהלך עבודות שנעשו על ידי קבלן חיצוני.
במהלך הטיפול באירוע נהרג כבאי ונפצעו 21 אנשים עקב חשיפה לאמוניה.
ב-1 ביוני 2015 בית המשפט העליון קבע כי על הממשלה להודיע עד תום תקופה של 45 ימים, על התאריך בו יפונה מכל האמוניה.
בפברואר 2016 הודיע חסן נסראללה כי בכוונתו לשלוח טילים ולכוונם למכל האמוניה בחיפה, שיש בו 15,000 טון של גז, והדבר יגרום להרג של עשרות אלפי אנשים.
למעשה, טען, מאוימים באזור 800,000 אזרחים.
במלחמת לבנון השנייה החליט שלא לפגוע בהם, ועתה, אם ישראל תתקוף יפעיל כוחו זה.
ביולי 2017 רוקן מכל האמוניה ונסגר מפעל חיפה כימיקלים.
במרץ 2019 הודיעה הממשלה כי יבוא האמוניה לא יעבור יותר בצפון המדינה.
קיים תכנון להקמת מפעל אמוניה לצורך אספקת הביקוש המקומי, בעקבות מציאת מאגרי גז טבעי גדולים בסמוך לישראל.
הקמת מפעל זה תאפשר להשבית את מכל האחסון במפרץ חיפה.
אַמּוֹנְיוּם או אַמּוֹן הוא יון רב-אטומי בעל מטען חשמלי חיובי (קטיון), המורכב מאטומי חנקן ומימן ונוסחתו .
הוא נוצר על ידי הוספת פרוטון (יון ) לאמוניה (NH3).
אמוניום הוא מקור לחנקן ומטבוליט מרכזי עבור יצורים חיים רבים, נוסף על כך הוא חלק בלתי נפרד ממחזור החנקן העולמי.
יון אמוניום נוצר בתגובה בין מולקולת אמוניה לבין יון מימן ().
אמוניה, שהיא בסיס חלש, נוטה לקלוט פרוטון () ולהפוך ליון אמוניום, שהוא חומצה חלשה.
תהליך זה מתרחש בדרך כלל בתמיסות מימיות, שבהן האמוניה מתמוססת בקלות ומקבלת פרוטון מהמים.
היווצרות יון אמוניום היא תהליך חשוב בגוף האדם, שכן אמוניה נוצרת במהלך חילוף החומרים של חומצות אמינו.
הכליות מפרישות אמוניה לשתן, כאשר חלק מהאמוניה הופך ליון אמוניום, המסייע בסילוק עודפי חומצה מהגוף.
בקיצור, היווצרות יון אמוניום היא תהליך מרכזי בשימור מאזן חומצה-בסיס בגוף.
יון האמוניום משמש כדשן בחקלאות, שכן הוא מספק לצמחים חנקן, שהוא חומר מזין חיוני.
הוא גם משמש כחומר גלם בתעשייה לייצור תרכובות חנקן שונות.
בנוסף, היון מרכיב חשוב במחזור החנקן בטבע.
הוא נוצר על ידי מיקרואורגניזמים בקרקע, והוא מומר לצורות חנקן אחרות על ידי מיקרואורגניזמים אחרים.
תהליך זה הוא חלק חשוב מהתזונה של הצמחים ומהמערכת האקולוגית הכוללת.
אֱמוּנִים הוא מושב באזור הדרום, כ-3.5 קילומטרים מהעיר אשדוד.
מושב אמונים שייך למועצה האזורית באר טוביה, וממוקם ליד היישובים שדה עוזיהו, גבעתי ועזר.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממצרים על אדמות הכפר בית דראס.
בשנה הראשונה תנאי המחיה היו קשים עקב קשיי אספקה, העדר שירותים בסיסיים כגון חיבור לרשת המים, כביש למושב ושירותי רפואה, כך למשל שקילת התינוקות בוצעה בצרכניה.
ב-1952 הצטרפו אליהם 5 משפחות מרומניה, וב-1954 הצטרפו אליהם כעשרים משפחות עולים ממרוקו.
בקיץ 1955 הוכנה התשתית לחיבור המושב לרשת החשמל.
באותה תקופה משק המושב התבסס על חקלאות ירקות.
בשנת 1957 עמד המושב בפני חרפת רעב עקב חובות שהצטברו, חברת מקורות ניתקה את אספקת המים, וקופת חולים כללית סגרה את המרפאה במושב.
נחתם הסכם שעבוד הכנסות המושב לסוכנות תמורת אשראי וציוד.
בשנת 1961 עמד המושב בפני התפרקות, מזכיר המושב נעצר בשל חובות היישוב, התושבים איימו לעזוב את היישוב בשל אי יכולת להתפרנס.
בשנות ה-70 תוכננה בניית בתים חדשים במקום בתי המושב שנבנו בשנות ה-50. התוכנית נתקלה בקשיים והופסקה.
בשנות ה-90 הוקמה בשכונת בנים ממשיכים.
בשנות ה-2020 פועלים במושב עסקי תיירות כגון מסעדות, צימרים ויקבים.
אמוץ דפני (נולד ב-30 באפריל 1944) הוא בוטנאי ומשורר ישראלי, פרופסור אמריטוס במכון לאבולוציה ובחוג לביולוגיה אבולוציונית וסביבתית באוניברסיטת חיפה.
דפני רכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1970 השלים את עבודת המוסמך בהנחייתה של קלרה חן בנושא "מחקר ביוסיסטמטי בסוג זהבית בישראל ובאזורים הסמוכים".
בשנת 1975 השלים את עבודת הדוקטורט בהנחייתם של קלרה חן ומשה נגבי, בנושא "ביולוגיה משווה של ינבוט השדה מבתי גידול שונים בישראל".
בשנים 1975–1976 השתלם במסגרת בתר-דוקטורט באוניברסיטת ליברפול באנגליה.
עם שובו לישראל, בשנת 1977, התמנה לעמית מחקר במכון לאבולוציה באוניברסיטת חיפה, בו עבד עד לפרישתו בשנת 2012. בשנת 1997 התמנה לפרופסור מן המניין.
גם כיום, לאחר פרישתו לגמלאות, הוא ממשיך במחקר אקטיבי ומפרסם מאמרים רבים.
מחקריו של דפני מקיפים מגוון תחומים הקשורים לבוטניקה, אך בעיקר עוסקים באקולוגיה ואבולוציה של האבקה, ובאתנובוטניקה.
דפני פרסם שני ספרים על פרקטיקה של חקר האבקה, המהווים מדריך מקיף לחוקר ההאבקה וכוללים פירוט והשוואה של שיטות המחקר השונות בהאבקה על יתרונותיהן וחסרונותיהן.
דפני השקיע שנים רבות בחקר מנגנוני ההאבקה של משפחת הסחלביים ונציגיה בישראל, וגילה בהם מספר מנגנונים ייחודיים של האבקת רמייה.
דפני חקר את מנגנוני האבקה של צמחי בר רבים בישראל, בכללם:
צמחים בעלי מנגנון של האבקת רמייה - סחלביים ולופיים
פרחי צלחת אדומים - כלנית, נורית, פרג וצבעוני
פרחי סתיו וחורף - דודא, חלמונית, חצב, חרוב, נרקיס, סתוונית ורקפת
מינים נדירים - אירוס הארגמן ושושן צחור
מחקריו בתחום האתנובוטניקה מהווים סקירה מקיפה של השימושים העממיים בצמחים והסגולות המיוחסות להם.
מחקרים אלה מתבססים על מאות ראיונות עם אנשים מעדות וקבוצות אתניות שונות בישראל, וסקירה נרחבת של הספרות האתנובוטנית מרחבי העולם.
בין הנושאים שנחקרו נכללים: עצים קדושים ומקודשים, צמחים הקשורים למוות ובתי קברות, תורת החותמות, צמחי מרפא, צמחי מאכל, ואגדות על צמחים.
בשנת 2008 החל לכתוב ולפרסם קובצי שירה.
עד היום פרסם ארבעה ספרים.
אהבת הטבע וההיכרות המעמיקה עם עולם הצומח והחי מהוות מרכיב עיקרי בשירתו.
גדעון אורשן ואמוץ דפני (עורכים), לקט מקורות בגיאובוטניקה, ירושלים, האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הטבע, המחלקה לבוטניקה, אקדמון, 1969.
צמחי בר גרים בישראל: הבטים פיטוגאוגרפיים, אקולוגיים וחקלאיים (עם דוד הלר) הוצאת השירות לשמירת איכות הסביבה, משרד הפנים, 1983
הדודאים נתנו ריח: פרקים מפולקלור צמחי ישראל, הוצאת החברה למחקר מדעי שימושי, אוניברסיטת חיפה, 1990
הסחלבים בישראל, הוצאת מסדה, רמת גן, 1981
ספר הפרחים שלי: פרחי סתיו וחורף, הוצאת כנה, 1989
פרחים, סגולות ואגדות, הוצאת משרד הביטחון, תשנ"א 1991
צמחי בר ראויים למאכל, הוצאת משרד החינוך והתרבות, אגף הנוער, היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, תשמ"ה, 1984
עצים מקודשים בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
היום הארוך בשנה, הוצאת הר יער, 2008
לדבר אביב, הוצאת גסטליט, 2009
זמן הרקפות, הוצאת עולם חדש, תל אביב 2014
אָמוֹץ זהָבִי (14 באוגוסט 1928 – 12 במאי 2017) היה זואולוג וביולוג אבולוציוני ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב ואחד ממייסדי החברה להגנת הטבע.
הוא נודע בעולם בעיקר בזכות תאוריית עקרון ההכבדה שהגה ופיתח בשנת 1975. בשנת 1985 זכה זהבי יחד עם עזריה אלון, בשם החברה להגנת הטבע, בפרס ישראל.
זהבי נולד בפתח תקווה ולמד בבית הספר "אחד העם" בעיר.
בגיל 12 פגש אמוץ לראשונה את פרופ' היינריך מנדלסון, שנחשב לאבי שמירת הטבע בישראל.
והוא הגדיל את אהבת אמוץ לטבע.
בשנת 1947 שכנע פרופ' מנדלסון את אמוץ להתחיל ללמוד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית.
עם תום מלחמת העצמאות המשיך אמוץ בלימודיו והשתלב בצוות של פרופ' יעקוב בן-תור שיצא לסקר מיפוי גאולוגי של הנגב.
במהלך הסקר הכיר אמוץ את אביתר נבו, אשר הקים לימים את החוג לביולוגיה במכללת אורנים ואת המכון לאבולוציה באוניברסיטת חיפה, ואת עמירם שקולניק, מראשוני הפיזיולוגים בישראל.
פרופ' מנדלסון שרק חיכה להזדמנות, שלח את אמוץ ללימודי תואר שני תוך מחקר בביצת החולה.
אמוץ הוביל את המהלך להקמת המכון לחקר שמירת הטבע במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והתחיל את לימודי הדוקטורט על התנהגות החורף של הנחליאלי הלבן בישראל.
בשנת 1969 החליף עזריה אלון את אמוץ כמזכיר החברה להגנת הטבע.
בשנת 1970 חזר אמוץ אל אוניברסיטת אוקספורד כמדען אורח אצל פרופ' דייוויד לאק.
בשנת 1971 קיבל את תואר הדוקטור והחל להרצות באוניברסיטת תל אביב.
בשנה זו החל לחקור את הזנבנים בחצבה.
אמוץ זהבי היה נשוי לביולוגית אבישג זהבי, שעמה כתב על תאוריית ההכבדה.
לזוג שתי בנות ושני נכדים.
זהבי ידוע בעיקר הודות לתאוריה של עקרון ההכבדה, שאותה פרסם ב-1975 בעקבות מחקר על זנבנים, ואשר מסבירה את ההתפתחות של מאפיינים, התנהגויות או מבנים שנראה כי הם מסכנים את הפרט.
לדוגמה, הטווס מטפח זנב צבעוני שעלול להקשות עליו להסתתר מפני חיות טרף.
התאוריה של זהבי טוענת שמאפיינים אלו התפתחו על ידי ברירה מינית, כאיתות לבנות המין המחוזר.
ההתבלטות בשעת סכנה הנובעת מהתכונה המכבידה מהווה סימן שהפרט בטוח בעצמו.
באופן פרדוקסלי, הביטחון העצמי המשודר על ידי מאפיינים אלה מרתיע תוקפים פוטנציאליים, ומגדיל את סיכויי ההישרדות של הפרט.
אמוץ זהבי, יחד עם עזריה אלון, יזמו והקימו את החברה להגנת הטבע בשנת 1953, מתוך מחשבה כי יש להקים חברה ציבורית, בעלת תשתית רחבה, שתרכז את הפעילויות השונות בתחום שמירת הטבע.
זהבי שימש במשך שנים ארוכות כמזכיר החברה להגנת הטבע.
בשנות ה-60 דחף זהבי להקמתו של מרכז למחקר מדעי בנושא שמירת טבע.
הוא קיבל תמיכה לכך מהיינריך מנדלסון, שהיה דיקן הפקולטה למדעי החיים, וב-1965 הוקם "המכון לחקר שמירת הטבע" (INCR), אשר זהבי כיהן כראשו עד שנת 1984.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן כפרופסור אמריטוס של המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וניהל את בית-ספר שדה חצבה של החברה להגנת הטבע.
בשנת 1996 פרסמו אמוץ ואבישג זהבי את ספרם "טווסים, אלטרואיזם, ועיקרון ההכבדה".
הספר מתאר את התאוריה ומביא דוגמאות רבות החל מעולם החיידקים והחד תאים, ועד לבני האדם.
כשזכתה החברה להגנת הטבע בפרס ישראל בשנת 1980 על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה, צוינו במיוחד שניים ממייסדיה: אמוץ זהבי ועזריה אלון, וכן יואב שגיא.
בשנת 1994 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
באוגוסט 2008 קיבל, במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, פרס על מפעל חיים בשל תרומתו לאיכות הסביבה.
ב-2016 הוענק לו פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
עקרון ההכבדה של זהבי מוזכר בתרבות הפופולרית בסדרה "שלדון הצעיר" במהלך העונה השנייה פרק 20 - "הצעת נישואין וצלב ממקלות של ארטיק"
זהבי הכיר את אשתו, אבישג קדמן-זהבי, במהלך לימודיהם המשותפים באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לביולוגיה.
השניים נישאו ב-1954. השניים שיתפו פעולה במחקרי שדה רבים, בעיקר בתחום הטימליים.
נפטר ב-12 במאי 2017 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין של חצבה.
אשתו אבישג נפטרה בשנת 2021, ונקברה לצידו.
אמונת חכמים הוא מושג רווח ביהדות המתאר (בדרך כלל) אמונה בסמכותם ובעליונותם הרוחנית והאינטלקטואלית של תלמידי-חכמים.
אמונת חכמים מוזכרת כתכונה או השקפה חיונית ללימוד תורה, והיא נמנית בפרק קניין תורה (ברייתא שנספחה למשנת מסכת אבות), בין ארבעים ושמונה קניינים שהתורה נקנית בהם.
לפי חלק מהפירושים, הביטוי "אמונת חכמים" אינו עוסק כלל באמונה בדברי החכמים.
יש המפרשים שאמונת חכמים היא שמירה על סודיות הדיון בבית המדרש, או אמונה המבוססת על המסורת כפי שאמונתם של החכמים מבוססת על המסורת, ולא על מחקר פילוסופי; אולם רוב המפרשים מסבירים שאמונת חכמים היא אמונה בדברי החכמים "ואפילו לא ישיגם בשכלו".
חלק מהנוקטים בפירוש זה מדגישים כי אמונה זו היא אמונה בדברי חז"ל, בניגוד לדעת הצדוקים שאינם מקבלים את מסורות החכמים, וייתכן שלדבריהם לא מדובר באמונה בכל דברי החכמים לאורך הדורות, אלא רק באמונה בדברי חז"ל - מעבירי מסורת התורה שבעל פה.
יש להבחין בין אמונת חכמים לבין מצות כיבוד תלמידי חכמים, מצווה שאינה תלויה בחובה לשמוע לתלמידי חכמים.
עם זאת, יש המנמקים את המצווה לכבד תלמידי חכמים בכך שאם לא יכבדו את החכמים - דבריהם לא ישמעו.
יש המבססים עיקרון זה על המקרא, על פי הפסוק המלמד את המצווה לשמוע לדברי חכמים: .
לפי פסוק זה חובה על האדם לנהוג על פי דברי החכמים ולא לסטות מהם.
אמנם, פסוק זה עוסק בהוראות של חכמי הסנהדרין בלבד, אך יש המרחיבים מצווה זו גם לחכמי הדורות שלאחר ביטול הסנהדרין, כדברי בעל ספר החינוך: "ובכלל המצווה גם כן לשמוע ולעשות בכל זמן וזמן כמצוות השופט, כלומר: החכם הגדול אשר יהיה בינינו בזמנינו...
והעובר על זה ואינו שומע לעצת הגדולים שבדור בחכמת התורה ככל אשר יורו - מבטל עשה זה ועונשו גדול מאד..."
אחד המקורות הידועים המהווים בסיס לתפיסה שיש לשמוע לדברי החכמים אפילו אם הם נראים מוטעים, הוא הספרי: "אפילו מראים בעיניך על שמאל שהוא ימין, ועל ימין שהוא שמאל - שמע להם".
מפרשים דנים ביחס שבין מקור זה למקורות אחרים מדברי חז"ל, מהם עולה גישה הפוכה, ביניהם התלמוד הירושלמי: "יכול אם יאמרו לך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין, תשמע להם?!
תלמוד לומר: 'ללכת ימין ושמאל', שיאמרו לך על ימין שהוא ימין ועל שמאל שהוא שמאל".
ההסבר המקובל מבוסס על הבחנה בין תלמיד חכם היודע לפסוק הלכה בעצמו לבין אדם רגיל.
מקורות רבים מדגישים את החובה לעיון עצמי, גם אם העיון מוביל למסקנות שונות מאלו של החכמים הקודמים, קל וחומר בעמדות חכמים שאינן נוגעות בהוראת הלכה.
כך למשל, חולק רב שמואל בן חפני גאון במפורש על דברי חז"ל בתלמוד לגבי פרשנות פרשת בעלת האוב מעין דור וקובע כי "אף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחייתה האשה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל".
עם זאת, יש הסבורים כי אין בדברים אלה משום סתירה להבנתם המרחיבה את עיקרון אמונת חכמים, שכן עיקרון זה פונה, כאמור לעיל, למי "שלא הגיע להוראה", ואין בכוחו להשיג על דברי החכמים מתוך עיון תורני.
"אמונת חכמים" הוא ערך יסוד מרכזי בתפיסת החינוך החרדי ליטאי בזמננו, כאשר ישנו או ישנם כמה "גדולי דור" בודדים, המוסכמים על הציבור החרדי כולו (ראה מועצת גדולי התורה).
לש"ס גדולי דור שונים, המשויכים לציבור הספרדי (ראה מועצת חכמי התורה).
לעיתים הזהות החרדית אף מוגדרת כך, כאשר "חרדי" מוגדר כ"אדם המציית לגדולי התורה".
בציבור הדתי לאומי, בדרך כלל, יש תפיסה מתונה יותר של ערך זה.
החסיד, בפרט בחסידות חב"ד וברסלב, רואה באדמו"רו את "נשיא הדור" או "צדיק הדור" אליו יש לציית (לכל חצר חסידית אדמו"ר משלה).
אמוץ מנחם שפירא (נולד בג' באב ה'תשכ"ח, 28 ביולי 1968) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב לענייני משפט בתאגיד השידור הישראלי.
עבד ברשות השידור, גם כמגיש ועורך חדשות, עד סיום שידורי רשות השידור במאי 2017 ועבר לעבוד בכאן 11.
הוא נכדם של הרב שלמה זלמן מן-ההר ושל הרב אלימלך שפירא מתל אביב, האדמו"ר מפיאסצ'נה-גרודז'יסק.
אחיו הוא הרב ד"ר הראל שפירא, מייסד "פורטל הדף היומי" ומנהלו.
למד ביסודי בבית הספר האזורי בגוש עציון, בכיתה ו' למד בבית ספר רמב"ם בבריסל עת הוריו היו בשליחות חינוכית שם.
בתיכון למד בישיבת "חורב" בירושלים, ולאחר מכן למד בישיבת ההסדר "שעלבים" ושירת בצה"ל בחטיבת גבעתי במסגרת מסלול ההסדר.
שפירא בעל תואר B.Ed ממכללה ירושלים ובעל תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן בלימודי משפט.
כמו כן למד 'עיתונאות ותקשורת ציבורית' באוניברסיטת בבר-אילן.
עסק בהוראה במסגרת הגרעין התורני "שעלי תורה" בבית שמש, ובבית ספר Hebrew Academy ברוקוויל אשר במרילנד במסגרת שליחות חינוכית.
נשוי לשרה יזרעאלי ואב לארבעה.
אחותו ד"ר גליה שלוסברג, מרצה במכללת הרצוג ונשואה ליואב שלוסברג, מי שהיה חתן חידון התנ"ך העולמי לנוער והיה בין מחברי החידון.
אחיו הרב ד"ר הראל שפירא מקים ועורך את אתר פורטל הדף היומי.
שפירא החל את דרכו העיתונאית כעורך המקומון גושפנקא בגוש עציון וככתב חדשות במקומון בבית שמש וככתב ברדיו ירושלים.
בתפקידו הראשון בקול ישראל היה כתב לענייני פנים ולתחום בית הנשיא, כולל ברשת מורשת.
בשנים 2003–2007 שימש שפירא ככתב חדשות בכיר לענייני משפט בקול ישראל וגם פרסם כתבות בעיתון "מקור ראשון".
שפירא סיקר וליווה עתירות ודיונים כמו בג"ץ גיוס בני הישיבות, בג"ץ הגיור, בג"ץ ההתנתקות, פרשת קצב, ומשפטים של חברי כנסת שונים.
כמו כן, סיקר את הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. לאחר שובו מארצות הברית בראשית 2009, סיקר את מבצע עופרת יצוקה ובהמשך את תחום החרדים.
בשנת 2010 הוענק לו פרס מנכ"ל רשות השידור על-שם אילן רועה.
בספטמבר 2014 הוענק לו עיטור כבוד על ידי תנועת אומ"ץ בגין תרומה מיוחדת לקהילה על תקשורת משפטית אמיצה, על הצטיינותו בעבודתו העיתונאית, אומץ ליבו, הגינותו ודבקותו בעיקרון המקודש של זכות הציבור לדעת.
במאי 2017 הגיש את המהדורה האחרונה של יומן הבוקר של רשת ב' במסגרת רשות השידור בטרם סגירתה, והמשיך את עבודתו ככתב לענייני משפט בכאן 11.
בחודש מרץ 2020 הוציא לאור את הספר 'גאולה' - סיפור יציאת מצרים המסופר מחדש בשפה מודרנית, מנקודת מבטם של נער בן התקופה ואחותו גאולה.
בחודש פברואר 2022 הוציא לאור את 'הגדת פיאסצנה'- תוכני ההגדה לוקטו מספריו של האדמו"ר קלונימוס קלמיש שפירא המכונה האדמו"ר מפיאסצנה, הקשורים לסיפור יציאת מצרים ולמשנתו וגישתו החינוכית.
אמוניום חנקתי (NH4NO3; נקרא גם חנקת האמוניה, אמוניום ניטראט) הוא הניטרט של אמוניה – מלח של חומצה חנקתית ואמוניה.
החומר נמצא בשימוש רב בחקלאות כדשן עם תכולת חנקן גבוהה.
כמו כן משתמשים בתכונותיו כמחמצן חזק לשם יצירת חומרי נפץ.
אמוניום חנקתי נוצר בתגובת סתירה בין הבסיס אמוניה במצב גזי לבין חומצה חנקתית מרוכזת:
התגובה זאת פשוטה להכנה בכמויות קטנות במעבדה, אך מהווה אתגר במעבר להכנה תעשייתית, כיוון שהיא אקסותרמית מאוד.
חומרי הגלם: האמוניה מיוצרת מחנקן ומימן בתהליך הבר והחומצה החנקתית מיוצרת מחמצון של אמוניה בתהליך אוסטוולד.
את התוצרים של תגובה זאת מעבירים למגדלי ייבוש בהתזה או לתופי ייבוש.
בתהליך זה נוצרים כדורים של אמוניום חנקתי הנמכרים בשווקים.
משתמשים ליצירת זרזים מזאוליטים לצרכים שונים, כגון תעשיית הנפט.
האמוניום החנקתי, משום היותו מסיס היטב במים, הוא מקור החנקן המועדף לשימוש כדשן.
רוב האמוניום החנקתי המיוצר בעולם מיועד לדשנים.
אמוניום חנקתי משמש כחומר פעיל בשקיות קירור.
אמוניום חנקתי מתפרק לכמה גזים, ביניהם חמצן כאשר מחממים אותו, אך ניתן לגרום לו להתפוצץ.
החומר הטהור מתפרק בתנאים רגילים רק מעל 200° צלזיוס, אך טמפרטורה זאת יורדת כאשר בחומר ישנם מזהמים.
ברגע שמעט מהחומר מתפרק, הדבר גורר פירוק של חומר נוסף, מכיוון שבעת הפירוק נוצר חום רב.
כך גדֵלה כמות החומר המתפרק וכמות האנרגיה המשתחררת ממשיכה לעלות.
זהו סיכון המוכר בסוגים שונים של דשנים וגרם לאובדן של מספר אוניות משא.
כמויות גדולות של החומר הן סיכון גבוה כתוצאה משחרור החמצן בהתפרקות, שעוזר בשריפה.
כמו כן, כמויות כאלו עלולות להתפוצץ כמו שקרה בטקסס סיטי בשנת 1947. לאחר אסון זה שונו דרמטית התקנות בנושא אחזקת אמוניום חנקתי.
בפיגוע באוקלהומה סיטי נעשה שימוש בחומרי נפץ מבוססי אמוניום חנקתי.
בנובמבר 2009 אסרה ממשלת פקיסטן על שימוש בדשנים מסוימים, בהם אמוניום חנקתי, לאחר דיווחים כי הם משמשים להכנת חומרי נפץ.
בינואר 2010 אסרה גם אפגניסטן על השימוש בחומרים אלו מאותה סיבה.
באפריל 2013 התרחש פיצוץ עז במפעל לייצור החומר בטקסס בעקבות דליקה שהתפרצה בו.
ב-4 באוגוסט 2020 התפוצץ בנמל ביירות שבלבנון מחסן שבו אוחסנו כ-2,750 טונות של אמוניום חנקתי.
הפיצוץ זרע הרס ברדיוס גדול מסביב לנמל ביירות וגרם ליותר מ-250 הרוגים, 6,000 פצועים ומאות נעדרים.
אמוץ עגנון (נולד ב-5 בפברואר 1955) הוא גאולוג וגאופיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו עוסקים ברעידות אדמה, בפליאומגנטיזם, ובשינויי גובה פני הים.
הוא בנם של מהנדס המכונות חמדת עגנון ואשתו פנינה, ונכדו של הסופר ש"י עגנון.
למד לתואר ראשון ושני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
את תואר הדוקטור בגאופיזיקה השלים בשנת 1988 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2004 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס ובשנת 2007 זכה בפרס על שם רפאל פרוינד מטעם החברה הגאולוגית הישראלית.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת סטנפורד.
נשוי לפרופסור דפנה גולן, סוציולוגית, ואב לשני ילדים.
אמוּנֵת או אמוֹנֵת הייתה אלה במיתולוגיה המצרית.
אמונת הייתה אשת האל אמון.
משמעות שמה "הרעיה הנסתרת" ומדובר בצורת הנקבה של שמו של אמון.
המצרים הקדמונים זיהו אותה עם ניית, רעייתו של האל רע (אשר זוהה עם אמון).
החל מהשושלת השתים עשרה זוהתה מות כרעייתו של אמון במקום אמונת, אולם פולחנה של אמונת נותר פעיל בעיר תבאי.
אמונת תוארה בדמות אישה הלובשת את הכתר האדום (ה), ומחזיקה מטה עשוי פפירוס.
אֱמוּנַת עִתֶּיךָ הוא רבעון היוצא לאור החל משנת 1985 על ידי מכון התורה והארץ, כפר דרום - אשקלון.
ב-27 שנותיו הראשונות התמקד כתב העת בתחום של מצוות התלויות בארץ כמו שביעית, ערלה, נטע רבעי, תרומות ומעשרות וכו'.
משנת 2012 הורחבו נושאי כתב העת למחקר תורני בתחומים רבים.
כתב העת 'אמונת עתיך' נקרא על שם הפסוק , ועל פי דרשת ריש לקיש "אמונת" זהו סדר זרעים "שמאמין בחי העולמים וזורע".
כתב העת שם לו למטרה לברר וללבן את הנושא הרחב של מצוות התלויות בארץ.
המאמרים שמתפרסמים בו הם מאמרים תורניים ומדעיים, הן במבחינת תוכן הכתיבה והן מבחינת צורת הכתיבה.
מלבד מאמרים תורניים מובאות בחוברות גם סקירות מקצועיות מאנשי מדע ומאגרונומים.
עורך כתב העת הוא הרב יואל פרידמן.
חברי המערכת, נכון לתשפ"ד, הם הרבנים יהודה הלוי עמיחי, יצחק דביר, אריה כץ,
שלמה אישון, חיים בלוך, אריאל בראלי, תומר בן-צבי, עזריה אריאל ומרדכי הלפרין.
החל מגיליון 95 (ניסן תשע"ב, 2012) החוברת מהווה במה למחקר תורני המשלב תורה ומדע בתחומים רבים, כמו פוריות, כשרות, משפט, וטכנולוגיה, ממכונים שחרתו על דגלם שילוב של תורה ומדע, ויישום של ההלכה במציאות המודרנית, נוסף על מכון התורה והארץ הוותיק.
בין מכונים אלה: מכון פועה, מכון כת"ר, מכון צומת, כושרות, מכון משפטי ארץ, מכון המקדש, מכון שלזינגר, חותם, הליכות עם ישראל, משפט לעם, מרכז תורה ומדינה.
אמונת המתנקש הוא סרט מדע בדיוני-דיסטופי שמבוסס על סדרת משחקי Assassin's Creed.
את הסרט ביים ג'סטין קורזל, ומככבים בו מייקל פסבנדר (שגם הפיק), מריון קוטיאר, ג'רמי איירונס, ברנדן גליסון, שארלוט רמפלינג ומייקל קנת' ויליאמס.
הסרט מתרחש באותו עולם בדיוני כמו בסדרת המשחקים, אך מציג סיפור מקורי שמרחיב על המיתולוגיה של סדרת המשחקים.
העלילה עוקבת אחרי דמותו של קאלום לינץ', שנחטף בידי תאגיד אבסטרגו בגלל מורשתו.
אבי אבותיו של לינץ', אגילאר דה נארחה, היה חבר באחוות המתנקשים - ארגון בדיוני שמבוסס על מסדר החשישיון מהחיים האמיתיים.
נארחה היה פעיל בתקופת האינקוויזיציה הספרדית בסוף המאה ה-15, והוא נשבע להגן על תפוח עדן, ממצא רב עוצמה שנאמר עליו שהכיל את המפתח לכוח הרצון של האנושות.
לינץ' חייב לאמץ את מורשתו כמתנקש ולעצור את אבסטרגו, מסדר הטמפלרים של הזמנים המודרניים, מלמצוא את התפוח ולשעבד את האנושות.
שלב הצילומים החל בסוף אוגוסט 2015 והסתיים בינואר 2016. הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2016 בארצות הברית ובצרפת תחת הפצתם של פוקס המאה ה-20. הסרט זכה לביקורות שליליות מצד המבקרים, כאשר הביקורת נמתחה על העלילה ועל הכתיבה, בעוד אחרים ציינו שמדובר בשיפור מעיבודים קולנועיים קודמים של משחקי וידאו.
הסרט נחל כישלון בקופות והרוויח כ-240.7 מיליון דולרים בלבד יחסית לתקציב של 125 מיליון דולרים.
במקור תוכנן סרט המשך, אולם עקב הביקורות השליליות על הסרט והאכזבה בקופות, הוא בוטל לאחר רכישתה של פוקס המאה ה-20 בידי חברת וולט דיסני.
באנדלוסיה של שנת 1492, במהלך מלחמת המלכים הקתוליים בשושלת הנסרית של ממלכת גרנדה, אגילאר דה נארחה מתקבל אל תוך אחוות המתנקשים ומקבל הוראה להגן על הנסיך אחמד ממסדר הטמפלרים.
בינתיים בשנת 1986, קאלום "קאל" לינץ' המתבגר עד לרצח אמו בידי אביו ג'וזף, שהתברר כמתנקש.
שכירי חרב בראשות אלן ריקין - מנהל תאגיד אבסטרגו - מגיעים ללכוד את ג'וזף, שמשכנע את בנו להימלט.
כשלושים שנים לאחר מכן, בשנת 2016, קאלום לינץ' המבוגר נעמד בפני הוצאה להורג בעוון רצח סרסור, אך תאגיד אבסטרגו מביים את ההוצאה להורג שלו ולוקח אותו למתקן המחקר שלהם במדריד.
הטמפלרים מחפשים אחר תפוח עדן, ממצא עתיק יומין שנוצר בידי ציוויליזציה אבודה.
באמצעות הקוד הטבוע בתפוח, הם יוכלו לשלוט בכוח הרצון של האנושות ולהשמיד כל דחף לאלימות.
קאל הוא צאצא של אגילאר, האדם האחרון שאומת שהחזיק בתפוח.
סופיה, בתו של אלן ריקין והמדענית הראשית, שמה את קאל במתקן האנימוס, מכשיר שמאפשר לו לחיות מחדש את הזכרונות הגנטיים של אגילאר, וזאת כדי שתאגיד אבסטרגו יגלה את מיקומו של התפוח.
בחזרה בשנת 1492, אגילאר ושותפתו מריה נשלחים כדי להציל את הנסיך אחמד, שנחטף בידי מנהיג מסדר הטמפלרים תומאס דה טורקמדה כדי לאלץ את אביו, הסולטאן מוחמד ה-12 למסור לידיו את התפוח.
אגילאר ומריה מתעמתים עם הטמפלרים, אך נתפסים ונלכדים בידי אוכף החוק של טורקמדה, אוג'דה.
לאחר מכן, סופיה מוציאה את קאל מהאנימוס.
קאל נפגש עם צאצאים אחרים של מתנקשים שמוחזקים במתקן המחקר, כשמרביתם חושדים בו למעט לין, צאצאית למתנקשת סינית מהמאה ה-16 בשם שאו יון, ומוסא, צאצא למתנקש האיטי מהמאה ה-18 בשם בטיסט.
קאל מתחיל לחוות הזיות, להן סופיה קוראת "אפקט הדימום", של אגילאר ושל ג'וזף.
במהלך אחד הסשנים שלהם, סופיה מתוודה בפני קאל שאמה נהרגה בידי מתנקש, והיא שותפה לשנאתו למתנקשים.
בחזרה באנימוס, אגילאר ומריה מיועדים להוצאה להורג באוטו דה פה אך הוא מצליח לשחרר אותם, מה שמוביל למרדף על גגות העיר שבסופו הם נמלטים אחרי ביצוע "זינוק האמונה" (מושג מהמשחקים שמשמעותו קפיצה ממקום גבוה לתוך ערימת חציר או מים).
מוחו של קאל מגיב בחריפות לסשן והוא נותר משותק באופן זמני.
אחרי שהוא מגלה שאביו ג'וזף נמצא גם הוא במתקן, קאל מתעמת איתו על מותה של אמו.
ג'וזף מגלה לו שאפקט הדימום יאפשר לו לרכוש את יכולותיו של אגילאר.
בנוסף, הוא מגלה לו שאמו הייתה מתנקשת ובחרה למות מידיו של אביו מאשר להילכד ולהילקח לתוך האנימוס.
קאל אינו משוכנע מדבריו ונשבע להשמיד את המתנקשים על ידי מציאת התפוח.
בינתיים, אלן ריקין מאולץ בידי בכירת הטמפלרים אלן קיי לסגור את פרויקט אנימוס היוקרתי משום ש"הם כבר ניצחו...
לאנשים כבר לא אכפת יותר מזכויות האזרח שלהם והם נכונים לציית", לדבריה.
הדבר מוביל את סופיה לפקפק בכוונותיו האמיתיות של אביה.
קאל יוצא מחוזק מהמפגש שלו עם ג'וזף ונכנס לאנימוס.
אגילאר ומריה אורבים לפגישה בין מוחמד לבין טורקמדה.
הם הורגים את אנשיו של טורקמדה ומשיגים לידיהם את התפוח, אך אוג'דה לוכד את מריה.
היא בוחרת למות כדי להגן על התפוח ודוקרת את עצמה בעזרת להבו של אוג'דה.
בכך היא מאפשרת לאגילאר להרוג את אוג'דה ולהימלט באמצעות זינוק אמונה נוסף.
קפיצה זו גורמת לנחשול כוח שפוגם באנימוס.
בהמשך, אגילאר נותן את התפוח לכריסטופר קולומבוס, שנשבע לקחת אותו עמו לקבר.
כשמוסא ושאר האסירים מתחילים מהומה כדי להימלט, אלן ריקין מורה על טיהור המתקן.
אנשי האבטחה של אבסטרגו הורגים את ג'וזף ואת מרבית האסירים.
קאל עומד במרכזו של חדר האנימוס ונתקל בהקרנות של אבות אבותיו, ביניהם אגילאר, ארנו דוריאן, ג'וזף ואמו, בעוד סופיה בוהה בהקרנה של מתנקשת שדומה לה.
קאל משתכנע בידי אמו לאמץ את מורשתו כמתנקש, ולאחר שרכש את יכולותיו של אגילאר מצטרף למוסא וללין ובורח מהמתקן.
אחרי שהטמפלרים משיגים את התפוח מכספת הקבר של קולומבוס, הם מתכנסים בלונדון כדי לחגוג את ניצחונם.
בתוך מקום המפלט, סופיה מתעמתת עם קאל, שהגיע לקחת את התפוח, ומאלצת אותו לפעול.
קאל משיג את התפוח לידיו והורג את אלן ריקין.
בעוד סופיה נשבעת לנקום על מות אביה, המתנקשים עוזבים את המקום ונשבעים להגן על התפוח מידי הטמפלרים.
מייקל פסבנדר - קאלום "קאל" לינץ' ואגילאר דה נארחה
דמות מקורית שנוצרה עבור הסרט.
קאל הוא צאצא ממסדר המתנקשים, הנושא את הקוד הגנטי של אגילאר, מתנקש שהיה פעיל בספרד במאה ה-15. קאל היה במנוסה כל חייו, מאז חזה במותה של אמו כילד.
אולם, החיים שלו בשולי החברה גם שמרו אותו הרחק מהאמת אודות מוצאו.
הוא ממתין להוצאתו להורג, אך נלכד ונלקח בידי תאגיד אבסטרגו למתקן התאגיד במדריד, ספרד, היכן שילמד אודות עברו ועל מקומו בעולם.
פסבנדר תיאר את הדמות כ"אדם שאין לו שושלת יוחסין אליה הוא מרגיש שייך...
הוא סוג של נשמה אבודה, שעבר ממתקן כליאה אחד למשנהו כל חייו".
הוא המשיך לתאר את הדמות כאדם שמשתייך למסדר, ושיש לו מטרה שהוא עוקב אחריה, חלק ממנה.
בסופו של הסרט מתגלה שדמותו של ארנו דוריאן (הפרוטגוניסט הראשי מהמשחק "Assassin's Creed Unity") הוא אבי אבותיו של קאלום לינץ', דבר שאושר בנובליזציה של הסרט.
מריון קוטיאר - ד"ר סופיה ריקין
בתו של אלן ריקין והמדענית הראשית בפרויקט אנימוס שבתאגיד אבסטרגו.
מדענית מבריקה שנחושה בדעתה להשתמש במדע כדי להשמיד את הדחפים האלימים של בני האדם וליצור עולם הרמוני יותר.
נרמז כי היא אינה יודעת את מטרתם האמיתית והאפלה של הטמפלרים, והנאמנות שלה עומדת במבחן.
קוטיאר תיארה את מערכת היחסים בין סופיה לבין אביה כ"מעוותת" ומרוחקת, והיא מנסה לעשות הכל כדי לגרום לו להתגאות בה.
אולם, בו זמנית היא מתחילה להבין ששניהם לא מבינים אחד את השני, ושהדבר שחשוב לה יותר הוא לא להרשים את אביה אלא להשיג את מה שהיא התחילה בפרויקט.
ג'רמי איירונס - אלן ריקין
מנהל תאגיד אבסטרגו ואחד המנהיגים של מסדר הטמפלרים המודרני.
אביה של סופיה, שאוהב אותה מאוד, אפילו אם הוא נאבק לא להראות זאת.
מוביל ארגון משלו - תאגיד אבסטרגו - שמקדיש את חייו להביא את האנושות למצב של "שלמות".
הוא נחוש בדעתו להשיג את מטרתם ארוכת השנים של הטמפלרים לשלוט באנושות, ומאמין שבאמצעות קאל וזכרונות אבותיו הוא יקבל כוח אינסופי לטובת האנושות כולה.
איירונס תיאר את הדמות כ"אחד שמזיז דברים, דמות ששרויה בצללים, שנמצא בחזית העולם הזה.
כמו בתו, ריקין מאמין בהסרת הדחפים האלימים שאותם נושאים בני האדם ורואה בקאל הזדמנות.
לדבריו, "ריקין מאמין שהגורם לחוסר שמחה בעולם הוא מלחמה, ואם הוא ייפטר מזה אז אנשים כמוהו יהיו בטוחים ועשירים יותר.
הוא אינו אדם מוסרי ביותר, אך הוא מאמין שהוא כזה".
לדמות היה תפקיד דיבור קטן במשחק "Assassin's Creed" הראשון.
ברנדן גליסון - ג'וזף לינץ'
אביו של קאל וחבר באחוות המתנקשים המודרנית.
כלוא במתקן של תאגיד אבסטרגו.
בריאן גליסון - ג'וזף הצעיר
שארלוט רמפלינג - אלן קיי
חברה בכירה בין זקני הטמפלרים, אליה מתייחסים כ"הוד מעלתה".
מבקשת לתעל את התקציב השנתי של מאות מיליוני דולרים שמיועד לפרויקט אנימוס בתאגיד אבסטרגו לצרכים אחרים.
מייקל קנת' ויליאמס - מוסא
אסיר במתקן אבסטרגו וצאצא של בטיסט, מתנקש האיטי שהיה פעיל בלואיזיאנה של המאה ה-18 שהחל כת וודו משלו וחבר למסדר הטמפלרים אחרי שנמלט מאחוות המתנקשים שבגדה בו.
נהרג בידי המתנקשת אוולין דה גראנדפרה בשנת 1766. ויליאמס תיאר את הדמות כ"אחת שיש לה בוודאות כישורים של מתנקש, אם כי אני מאמין שהוא מעדיף להשתמש בתכסיסים, בוודו ובקסם כדי להתגבר על יריביו מאשר קרב פנים אל פנים.
אסי דייוויס - מרי לינץ'
אמו של קאלום, אשתו של ג'וזף ומתנקשת מהזמנים המודרניים.
נטלה את חייה בעזרתו של בעלה כדי למנוע מתאגיד אבסטרגו להשתמש בזכרונות הגנטיים שלה למצוא את תפוח עדן.
שמה אינו נאמר בסרט אך הוא נראה בקצרה בלוח גנאלוגי והיא מוזכרת בנובליזציה של הסרט.
מתנקשת הפעילה בספרד של המאה ה-15 ובת בריתו של אגילאר.
מחושבת יותר ממנו, קלת תזוזה ומהירה.
המנטור של אחוות המתנקשים הספרדית בסוף המאה ה-15.
חאליד עבדאללה - סולטאן מוחמד ה-12 מגרנדה
השליט הנסרי האחרון בממלכת גרנדה, אשר תבוסתו בידי המלכים הקתוליים בשנת 1492 סימנה את סוף שלטונם של המוסלמים בחצי האי האיברי (ר' רקונקיסטה).
חאבייר גוטיירז - תומאס דה טורקמדה
תומאס דה טורקמדה שלט על האינקוויזיציה הספרדית במשך 15 שנים, ופקד על האינקוויזיטורים שלו לחשוף ולהרוג את אלה אשר ניסו להפעיל מניפולציה על האמונה בדרכם להשיג כוח ותהילה.
הכלי היעיל ביותר למטרה זו היה האוטו דה פה - מחוות תיאטרליות של עונש פומבי שבהן כל אלה שבגדו באינקוויזיציה נשרפו בעודם בחיים.
דמותו הופיעה במשחק " Assassin's Creed II: Discovery", אם כי לא בתור טמפלר.
טמפלר ספרדי ויד ימינו של טורקמדה.
בשעה שטורקמדה הוא זה שמושך בחוטים, אוג'דה הוא זה שעושה את העבודה, ומטיל עונשים על כל מי שמעז להתנגד לאינקוויזיציה.
הוא חושב רק על מחיקת ערים שלמות ומפקד על צבא גדול.
אולם, החוסר שלו בעידון הוא גם חולשתו הגדולה, מכיוון שזה מאפשר למתנקשים לפעול בצללים ולהמשיך להשגיח עליו בכל עת.
אסיר במתקן אבסטרגו וצאצא של יוסוף טזים, מתנקש עות'מאני שהוביל את אחוות המתנקשים בקונסטנטינופול עד למותו בידי הטמפלרים בשנת 1512. דמותו של יוסוף טזים הופיעה במשחק "Assassin's Creed: Revelations".
אסיר במתקן אבסטרגו וצאצא של דנקן וולפול, מתנקש אנגלי שהיה פעיל בזמן תור הזהב של הפיראטים, אשר ערק לשורות הטמפלרים בשל חוסר שביעות רצונו מאחוות המתנקשים ונהרג בידי הפיראט אדוארד קנוויי בשנת 1715. דמותו של דנקן וולפול הופיעה במשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag".
אסירה במתקן אבסטרגו וצאצאית של שאו יון, מתנקשת סינית שהביסה את הטמפלרים והקימה מחדש את אחוות המתנקשים בסין בתחילת המאה ה-16. דמותה של שאו יון מופיעה בסרט האנימציה בגרפיקת תלת-ממד "Assassin's Creed: Embers" ובמשחק "Assassin's Creed Chronicles: China".
"אנחנו לגמרי רוצים לכבד את סדרת המשחקים.
יש הרבה דברים מגניבים במשחקים שאנחנו מרגישים שיש לנו אפשרויות רבות במונחים של מה אפשר להשתמש ומה לא, אך אנחנו רוצים גם להביא אלמנטים חדשים לתוך זה ואולי גם גרסה משלנו לאירועים שכבר קיימים במשחקים.
אך בוודאי שאנו יוצרים סרט באורך מלא, ואנחנו ניגשים לזה כאל סרט באורך מלא, מאשר לגשת אל זה כמשחק.
אך אני אוהב את העולם הזה...
כשנפגשתי עם המפתחים ביוביסופט וכשהתחילו להסביר את העולם ואת הרעיון של זיכרון DNA, אני חושב שמדובר בתיאוריה מדעית מאוד ישימה.
אני חושב שמדובר ברעיון מאוד עשיר, ועל האפשרות להפוך את זה לחוויה קולנועית.
אז אני מאוד נלהב לגבי זה ואנחנו עובדים מאוד קשה כדי שתהיה לנו החבילה המקורית והמלהיבה ביותר".
מייקל פסבנדר, הכוכב הראשי ומפיק הסרט על המאזן שבין הנאמנות למשחקים לסיפור המקורי.
באוקטובר 2011, סרטי סוני היו במגעים אחרונים עם חטיבת הסרטים של יוביסופט ליצור גרסה קולנועית של משחקי Assassin's Creed, שישוחרר כסרט תלת-ממד.
ביולי 2012 הוכרז שמייקל פסבנדר יככב בסרט וגם יפיק אותו דרך חותם סרטי DMC שלו בשיתוף עם קונור מק'קוגן.
ז'אן-ג'וליאן ברונט, מנהל סרטי יוביסופט, ציין שפסבנדר היה הבחירה הראשונה של הסטודיו לככב בסרט.
אולם, המגעים בין סרטי סוני לבין סרטי יוביסופט הוקפאו מאחר שבכירי יוביסופט רצו להפיק את הסרט בצורה עצמאית ובכך לשמור על שליטה יצירתית.
סרטי סוני עדיין הפיצו את הסרט, אך לא כל סרטי יוביסופט השלימו את המגעים עם הבמאי והכותבים.
באוקטובר 2012, יוביסופט הכריזה שהסרט יופק בשיתוף עם חברת New Regency ויופץ בידי פוקס המאה ה-20. חברת New Regency מימנה חלק מתהליך הפקת הסרט כדי לא לסכן את חלקה הפיננסי של יוביסופט בתהליך ולאפשר לה להיות מעורבת יותר בתהליך היצירתי.
חברות RatPac Entertainment ו-Alpha Pictures היו שותפות נוספות בתהליך המימון.
ברונט חשף שחברת יוביסופט קיוותה להוציא את הסרט במקביל למשחק חדש בסדרת המשחקים.
בינואר 2013, התסריטאי מייקל לסלי נשכר לצורך כתיבת התסריט.
ביוני של אותה שנה, המפיק פרנק מרשל החל במגעים להפיק את הסרט יחד עם פסבנדר ומק'קוגן עבור סרטי DMC ואיליי ריצ'בורג מיוביסופט.
ביולי של אותה שנה בוצעו שכתובים נוספים לתסריט בידי סקוט פרנק.
באפריל 2014, אדם קופר וביל קולייג' נשכרו לשכתובים נוספים של התסריט, וכן החלו המגעים להוספת ג'סטין קורזל כבמאי הסרט.
הסרט תוכנן להיות הראשון מבין סדרת סרטים.
בפברואר 2015 אושר בידי מנהל יוביסופט איב גיימו שחברת New Regency החלה בשלבי הפקת הסרט, ומריון קוטיאר הצטרפה לצוות השחקנים.
באפריל 2015, פסבנדר חשף ששלב הצילומים יחל בספטמבר של אותה שנה.
במאי 2015 התנהלו מגעים ללהק את אליסיה ויקנדר לתפקיד הנשי לצידו של פסבנדר, אולם כחודש לאחר מכן היא בחרה להצטרף לצוות השחקנים של הסרט "ג'ייסון בורן" ואריאן לאבד נבחרה להחליפה.
מפיקי הסרט כללו את ברונט, פטריק קראולי, פסבנדר, מרשל, מק'קוגן וארנון מילצ'ן.
ביולי 2015 הצטרף מייקל קנת' ויליאמס לצוות השחקנים.
פסבנדר נחשב לככב בתחילה כדמותו של פרוטגוניסט המשחקים דזמונד מיילס, אולם חברת יוביסופט הבהירה שהוא יגלם תפקיד מקורי.
בסוף אוגוסט של אותה שנה התברר תפקידו כתפקיד כפול של קאלום לינץ' מהזמנים המודרניים ושל אגילאר דה נארחה מספרד של המאה ה-15.
צילומי הסרט החלו בלונדון ב-31 באוגוסט 2015 ונמשכו עד 16 בינואר 2016 וכללו אתרי צילום במלטה, לונדון, ספרד ובאולפני פיינווד שבבקינגהאמשייר, עם צילומים נוספים בקתדרלת אילי.
אדם ארקפאו שימש כצלם, ואנדי ניקולסון כמעצב הפקה.
באוקטובר 2015 הצטרפו ג'רמי איירונס וברנדן גליסון לצוות השחקנים.
לסרט צולמו מספר סצנות נוספות שהרחיבו את העלילה והוסיפו את דמותה של לארה, צעירה שנלקחה בידי ריקין לאחר שמשפחתה נהרגה.
היא מוחזקת במתקן המחקר של אבסטרגו ומנסה ליצור קשר עם קאלום.
נרמז בידי הבמאי שלפי תסריט מוקדם של הסרט מדובר בצאצאית של המתנקשת מריה.
בנוסף, בסצנה מחוקה בקפיטריה, קאלום חווה השפעות של אפקט הדימום ורואה חזיונות של המתנקשים אגילאר דה נארחה, בטיסט, דנקן וולפול, יוסוף טזים ושאו יון.
אמוץ הוא אביו של הנביא ישעיהו בן אמוץ שלפי מסורת חז"ל היה נביא בפני עצמו.
אמוץ לא נזכר כנביא בפני עצמו בתנ"ך.
אך במסורת חז"ל הוא מופיע פעמיים: