tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אבות הכנסייה הנוצרית שיצאו נגד הוולנטיניזם נמנו אירנאיוס מליון והיפוליטוס מרומא ובין חסידיו הידועים היו הראקלאון, תלמי (שני ראשי האסכולה המערבית), אקסיוניקוס ותאודוטוס.
עיקרי אמונת הוולנטיניזם ידועים מהכתבים שנותרו מהפולמוס עם הכנסייה הנוצרית, אך לא ברור אם מדובר בעיקרי האמונה מתקופת ולנטינוס או מהתפתחות מאוחרת יותר, אחרי פילוג האסכולות.
על פי אמונת הוולנטיניזם בראשית הייתה השלמות האלוהית, המכונה גם פלרומה ובמרכזה האב שייצר שלושים טיפוסים שמימיים והאחרון שבהם סופיה, החוכמה, שמזוהה גם עם רוח הקודש.
בשלוש התנסויות רגשיות של סופיה הביאה זו לעולם שלושה סוגי אנשים: אנשי הגוף, אנשי הנפש ואנשי הרוח.
הראשונים קשורים לשטן, הסוג השני שואפים אל הנשמה, אך קשורים חלקית לשטן והסוג השלישי הוא שיכול לשוב אל הפלרומה.
חדירת הלוגוס לתוך מרים, אם ישו היה ניסיון להשיב את סופיה (המיוצגת על ידי מרים) אל הפלרומה.
לפי הוולנטיניזם ישו היה אדם בשר ודם ששכן בתוכו הלוגוס, כך שהם מבדילים בין האדם שנצלב ומת ובין הייצור האלוהי ששכן בתוכו ותפיסה זו העמידה אותם במחלוקת קשה עם הכנסייה הנוצרית.
התעקשות חסידי הוולנטיניזם להציג עצמם כנוצרים, הפכה אותם, בעיני הכנסייה הנוצרית, למשהו גרוע מכופרים סתם, למינים.
ולנטינה ויסקונטי, דוכסית אורליאן הייתה סבתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת.
נולדה בפאביה, בתם של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו ושל איזבל לבית ולואה (בתו של ז'אן השני, מלך צרפת).
ב-17 באוגוסט 1389 נישאה לבן דודה לואי הראשון, דוכס אורליאן שהיה בנו של שארל החמישי, מלך צרפת ואחיו של שארל השישי, מלך צרפת, ועברה להתגורר בחצר המלכות הצרפתי.
אחרי שהסתכסכה עם המלכה איזבו מבוואריה, גורשה ויסקונטי מחצר המלכות ונאלצה לעזוב את פריז.
נפוצו שמועות כי לואי הראשון, דוכס אורליאן תינה אהבים עם המלכה איזבו מבוואריה אשת אחיו שארל השישי, וכי ולנטינה עצמה הייתה קשורה מאוד עם שארל השישי שסבל מהתקפים חוזרים ונשנים של שיגעון.
ולנטינה ויסקונטי הייתה אמו של שארל הראשון, דוכס אורליאן שהיה אביו של לואי השנים עשר (מלך צרפת לעתיד) ואחד ממשורריה המפורסמים של צרפת.
היא הייתה גם פטרוניתו של המשורר הצרפתי אסטאש דשאן שכתב לכבודה שירי הלל.
ב-20 בנובמבר 1407 לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח בידי עושי דברו של בן דודו ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
ולנטינה ויסקונטי מתה בבלואה שנה אחרי רצח בעלה.
בשנת 1389 התחתנה ולנטינה עם לואי הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מרגריט, רוזנת ורטוס (1406–1466), התחתנה עם רישאר, רוזן אטאמפ
מריה ולנטינה וצאלי (באיטלקית: Maria Valentina Vezzali; נולדה ב-14 בפברואר 1974) היא סייפת איטלקייה.
היא אלופה אולימפית ברומח, בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 6 מזהב.
הסייפת היחידה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בתחרות האישית (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'נג 2008).
היא אלופת העולם ברומח, בעלת 26 מדליות עולמיות, מהן 16 מזהב ואלופת אירופה בעלת 20 מדליות מהן 13 זהב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
מדליית כסף בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה לורה בדיאה מרומניה ובמדליית ארד זכתה בת ארצה ג'ובנה טריליני.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה וצאלי בשתי מדליות זהב.
בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה ריטה קוניג מגרמניה ובמדליית ארד זכתה טריליני ובתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה פולין ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה וצאלי במדליית זהב בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה טריליני ובמדליית ארד זכתה סילביה גרוצ'לה מפולין.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה וצאלי בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליית זהב בתחרות רומח אישי במדליית כסף זכתה נאם יון הי מקוריאה הדרומית ובמדליית ארד זכתה בת ארצה מרגריטה גרנבסי.
מדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית כסף זכתה ארצות הברית.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה וצאלי לכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה.
מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי לפני רוסיה וקוריאה הדרומית ומדליית ארד ברומח אישי.
ביתר המדליות זכו חברותיה לנבחרת, במדליית זהב זכתה אליסה די פרנצ'יסקה ובמדליית כסף זכתה אריאנה אריגו ובכך לא הצליחה לזכות בפעם רביעית ברציפות.
בסך הכל צברה וצאלי 47 מדליות, מהן 30 זהב, 10 כסף ו-7 ארד במשחקים האולימפיים, באליפויות העולם ובאליפויות אירופה.
ולנטינה קורטז (באיטלקית: Valentina Cortese; 1 בינואר 1923 – 10 ביולי 2019) הייתה שחקנית קולנוע איטלקייה, זוכת פרס באפט"א ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1974 על הופעתה בסרט "לילה אמריקאי".
החלה את דרכה בקולנוע האיטלקי ובסרט הפשע האמריקאי "כביש הגנבים".
התפרסמה לראשונה באמצע שנות ה-50 בסרטו הקלאסי של ג'וזף ל.
מנקייביץ' "הרוזנת היחפה" בתפקיד אלנורה אחותו של הרוזן פאבריני, בדרמת השואה של רוברט וייז "הבית שעל גבעת הטלגרף" ובסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "הידידות" עליו זכתה קורטז בפרס הקולנוע האיטלקי רצועת הזהב.
ב-1965 הופיעה בסרטו של פדריקו פליני "ג'ולייטה של הרוחות" בתור ולנטינה חברתה של ג'ולייטה בולדריני (ג'ולייטה מזינה).
ב-1974 זכתה קורטז בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בסרט הצרפתי "לילה אמריקאי" בו גילמה את כוכבת הקולנוע האלכוהוליסטית סברין.
קורטז הייתה מועמדת על הופעתה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אינגריד ברגמן שזכתה בפרס באותה השנה התנצלה בנאום הזכייה שלה והודתה שקורטז הייתה צריכה לזכות במקומה.
ב-1977 שיחקה בהפקת הטלוויזיה האנגלו-איטלקית המרשימה "ישו מנצרת" בתור הנסיכה היהודייה הרודיאס.
ב-1988 השתתפה בקומדיית ההרפתקאות של טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" בתור מלכת הירח אדריאן.
קורטז נפטרה ב-10 ביולי 2019. היה לה בן אחד, שחקן הקולנוע ג'קי בייסהארט (נפטר ב-2015) מנישואיה לשחקן האמריקאי ריצ'רד בייסהארט (ממנו התגרשה).
ולנטינה ליסיצה (אוקראינית: Валентина Лисиця, רוסית: Валентина Лисица) היא פסנתרנית אוקראינית-אמריקאית.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שלוש, וכבר בגיל ארבע ביצעה את הרסיטל הראשון שלה.
למרות התוחלת המבטיחה בנגינה, חלומה היה להיות שחקנית שחמט.
ליסיצה למדה בבית הספר לנגינה ליסנקו לילדים מחוננים, ואחר מכן במוסד ללימודי מוזיקה בקייב, שם פגשה את בן זוגה לעתיד, אלכסיי קוזנצוב.
כשהכירה את קוזנצוב החלה להתייחס לנגינה ביתר רצינות.
מאוחר יותר, היגרו ליסיצה ובן זוגה לארצות הברית כדי לפתח את קריירת הפסנתר שלהם.
הופעת הבכורה שלהם הייתה בניו יורק בפסטיבל מוצרט במרכז לינקולן ב-1995.
ליסיצה ניגנה במקומות שונים ברחבי העולם, ביניהם במוזיקפראיין, היכל קרנגי והיכל אוורי פישר.
לאחרונה, היא משתפת פעולה עם הכנרת הילרי האן ברסיטל.
רבים מביצועיה של ליסיצה מופיעים באתר יוטיוב, שבו יש לה ערוץ.
ליסיצה הקליטה שישה דיסקים עבור אודיופון רקורדס.
שניים מהם יחד עם בן זוגה.
ולנטינו קלמנטה לודביקו גאראווני (באיטלקית: Valentino Clemente Ludovico Garavani; 11 במאי 1932 – 19 בינואר 2026) היה מעצב אופנה איטלקי, מייסדו של בית האופנה "Valentino".
ולנטינו החל להתעניין באופנה בתקופת לימודיו בבית הספר בו למד במחוז לומברדיה.
לאחר מכן עבר לפריז בעידוד אמו כדי להגשים את חלומו.
החל ללמוד אצל ז'אק פאת' ומאוחר יותר אצל בלנסיאגה.
לאחר מכן חתם על שותפות עם המעצבת ג'ין דסיס והחל לעצב עבורה שמלות.
לאחר חמש שנים נקלע לריב עם ג'ן דסיס וחבר למעצב גי לרוש במשך שנתיים.
לאחר התייעצות עם הוריו החליט ולנטינו לשוב לאיטליה בשנת 1959.
באותה שנה הקים ולנטינו את בית האופנה שלו בוויה קונדוטי, אחד הרחובות הידועים בעיר רומא.
ולנטינו החל להציג את עיצוביו ונודע בעיקר בגלל השמלות האדומות שלו שנודעו מאוחר יותר בעולם האופנה כ"אדום ולנטינו".
ב-31 ביולי 1961 פגש ולנטינו את ג'נקרלו ג'יאמטי בבית קפה בוויה ונטו.
ג'יאמטי היה סטודנט באותה תקופה אך עזב את לימודיו כדי להשיג קריירה באופנה בעקבותיו של ולנטינו.
מצב עסקו של ולנטינו באותה תקופה היה גרוע ואביו הפסיק לעזור לו והוא עמד בפני פשיטת רגל כאשר נכנס ג'יאמטי כשותף עסקי לעסקו של ולנטינו.
הופעת הבכורה של ולנטינו התרחשה בפירנצה בשנת 1962. תצוגת האופנה הראשונה בפאלאצו פיטי התקבלה בקולות חיוביים ונחשבה לפריצת הדרך של ולנטינו שהוצף בהזמנות של עיצוביו.
לאחר התצוגה ולנטינו החל להלביש נשים שהשתייכו לקהל המתלבשות הטוב ביותר כמו ג'קלין דה ריבס, בבה פאלי וג'יין רייטסמאן.
באמצע שנות ה-60 ולנטינו כבר נחשב למאסטרו של אופנת העילית האיטלקית.
בשנת 1964 הציג את עיצוביו במלון וולדורף אסטוריה ומשך את תשומת לבה של ג'קלין קנדי-אונאסיס שלא יכלה להגיע לתצוגה אז ולנטינו שלח לה דוגמנית עם עיצוביו והיא הזמינה שישה מעיצוביו.
מאוחר יותר עיצב את שמלת החתונה שלה לאיש העסקים אריסטוטלס אונאסיס.
בין לקוחותיו המפורסמות נמנו פארה דיבה, אליזבת טיילור, לי רדזיוויל, פאולה, מלכת הבלגים, אודרי הפבורן והנסיכה מרגרט.
בשנת 1966 הרגיש ולנטינו בטוח עם קהל הלקוחות שצבר לו והעביר את התצוגה שלו לרומא, שם עיצב את הקולקצייה הלבנה שלו שנחשבת פורצת דרך עד היום.
בשנת 1967 קיבל את פרס האופנה של ניימן מרקוס.
לאורך כל שנות ה-70 בילה ולנטינו זמן רב בניו יורק שם חבר לאישים מפורסמים כמו אנדי וורהול ודיאנה פרילנד, העורכת הראשית של מגזין ווג.
בשנים 1983–1985 הציגה חברת הרכבים פורד תצוגת רכבים בעיצובו של ולנטינו.
בשנת 1990 נפתחה האקדמיה על שם ולנטינו, מרכז אופנה ותרבות שהציג תערוכות אומנותיות.
שנה לאחר מכן, בעידודם של אליזבת טיילור וג'נקרלו ג'יאמטי, הקים ולנטינו את עמותת L.I.F.E כדי לעזור לנפגעי מחלת האיידס.
ב-1998 מכרו ולנטינו וג'יאמטי את החברה תמורת 300 מיליון דולר לתאגיד בבעלותו של ג'אני אניילי.
ב-4 בספטמבר 2007 הודיע ולנטינו כי בינואר 2008 יפרוש לגמרי מעולם האופנה.
תצוגת האופנה האחרונה שלו הוצגה ב-23 בינואר 2008 במוזיאון רודן.
דוגמניות על רבות כדוגמת אווה הרציגובה, נעמי קמפבל, קלאודיה שיפר וקרולינה קורקובה חזרו לדגמן בתצוגה האחרונה של ולנטינו.
מוזיאון ולנטינו הווירטואלי היא אפליקציית מחשב המציגה עיצובי ארכיון של ולנטינו לאורך 50 השנים האחרונות.
המוזיאון הווירטואלי נוצר על ידי שותפו של ולנטינו, ג'יאמטי.
ולנטינו: תערוכה של מאסטר אופנת העילית
תערוכה על חייו ועיצוביו של ולנטינו המוצגת בבית סומרסט ומציגה מעל 130 עיצובי אופנת עילית שנלבשו על ידי ג'קלין קנדי-אונאסיס, גרייס קלי, סופיה לורן וגווינת' פלטרו.
התערוכה מחולקת לשלושה חלקים: בחלק הראשון המבקרים מקבלים הצצה לחייו של האמן.
בחלק השני ניתן לראות את עולם אופנת העילית תוך כדי הליכה על מסלול.
בחלק האחרון של התצוגה מפורטים שלבי העבודה של ולנטינו על שמלות ייחודיות שעיצב ולנטינו במהלך חייו.
בשנת 2006 הופיע ולנטינו בהופעת קמע בסרט "השטן לובשת פראדה".
בשנת 2008 הוצג לראשונה הסרט "ולנטינו: הקיסר האחרון" בפסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ולנטינו נפגש עם איש העסקים האיטלקי ג'נקרלו ג'יאמטי בשנת 1960. השניים נעשו לזוג מבחינה עסקית ומבחינה רומנטית ונשארו יחד במשך 50 שנה.
ולנטינו נפטר ב-19 בינואר 2026 ברומא.
ולנטינה טולקונובה הייתה זמרת סובייטית ורוסיה.
בשנת 1987 הוענק לה תואר אמן העם של רוסיה.
על פעילותה בתחום השירה היא זכתה במספר עיטורים רוסיים.
ולנטינה טולקונובה נולדה בעיר ארמוויר שבמחוז קרסנודר למשפחת עובדי מסילות הרכבת.
במרץ 1948 המשפחה עברה למוסקבה.
בגיל 10 היא החלה לשיר במקהלה.
לאור הניסיון שהיה לה בשירה במקהלה, לאחר סיום בית הספר טולקונובה החלה ללמוד ניצוח מקהלות במכון מוסקבאי לתרבות.
בתחילת שנות ה-60 להקת ג'אז בראשות יורי סאולסקי חיפשה זמרת חדשה.
ולנטינה טולקונובה החליטה לנסות להתקבל ללהקה ועברה בחינות קבלה בהצלחה.
החל מקיץ 1966 היא החלה לשיר בלהקה ותוך זמן קצר התחתנה עם יורי סאולסקי.
לאור לוח זמנים לחוץ ונסיעות רבות, טולקונובה לא יכלה להמשיך בלימודים ולכן היא עברה ללימודים אקסטרניים במכון על שם גנסין.
בשנת 1971 היא סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה כמנצחת מקהלות.
משפחתה הייתה ביחסי ידידות עם המלחין איליה קטייב והוא הציע לטולקונובה לשיר את שיריו בסדרת טלוויזיה חדשה.
השירים זכו לפופולריות רבה ומבוצעים עד היום.
בשנת 1971 להקת יורי סאולסקי התפרקה וגם הזוג החליט להתגרש.
בתקופה זו טולקונובה הייתה מוכנה לכל עבודה מזדמנת - השתתפה בסרטים בתפקידים קטנים, שרה בלהקות וכו'.
בשנת 1972 היא השתתפה בהופעה שהוקדשה לשירי איליה קטייב והמשורר לב אושנין הציע לה לשיר את השיר החדש שהוא כתב ביחד עם ולדימיר שאינסקי.
ביצוע שיר זה הביא לה פופולריות רבה.
היא נחשבת ליורשת של קלבדיה שולז'נקו ולידיה רוסלנובה.
מלחינים ידועים כמו אוסקר פלצמן, אלכסנדרה פחמוטובה ומיכאל טריברדייב החלו להציע לה את השירים החדשים.
בשנת 1975 היא הכירה את הפסנתרן דוד אשכנזי שהיה שותף לכל הופעותיה במשך 18 שנים.
בסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80 טולקונובה הייתה בין הזמרות הידועות בברית המועצות.
באותן השנים היא התחתנה בפעם השנייה ובשנת 1977 ילדה בן.
בשנת 1986 היא החליטה לעשות תפנית בקריירה שלה וביימה אופרה "נשים רוסיות" על בסיס שירי ניקולאי נקרסוב, אלכסנדר פושקין ואלכסיי קולצוב.
את המוזיקה כתב ידידה הוותיק איליה קטייב.
לצידה על הבמה הופיע אינוקנטי סמוקטונובסקי.
היא עצמה הופיעה ב-4 תפקידים וקיבלה ביקורת חיובית.
לאור ההצלחה, בשנת 1987 טולקונובה הקימה תיאטרון לדרמה ושירה במוסקבה שפעל שנים רבות.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות טולקונובה הצליחה להמשיך ולשיר במיוחד בהופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר.
בהופעות אלו היא שילבה שירים ישנים עם החדשים.
בין היתר בתקופה זו היא ביצעה שירים של יאן טבצ'ניק.
בשנת 2006 הזמרת חלתה בסרטן אך החלימה.
המחלה חזרה בשנת 2009 ובשנת 2010 היא נפטרה.
במהלך הקריירה המקצועית טולקונובה ביצעה מעל ל-600 שירים ו-25 פעמים השתתפה בפסטיבל "שיר השנה".
ולנטין שטוקר הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בפ.צ.
בזל, הרטה ברלין ונבחרת שווייץ בעמדת הקשר שמאלי.
שטוקר החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קרינז.
בזל ושיחק בקבוצה הצעירה של המועדון.
ב-27 בפברואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 0–1 נגד תון במסגרת הגביע השווייצרי.
כעבור 4 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה שוב נגד תון.
ב-16 במרץ הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 2–4 נגד פ.צ.
ב-12 באפריל 2008 חתם על חוזה מקצועי במדי הקבוצה, לאחר שסיים את עונת עם 3 שערים ב-10 משחקים.
בעונת היה שותף לזכייה של בזל בדאבל עם 12 שערים ב-31 משחקים.
בגמר הגביע עצמו הוא הבקיע צמד בניצחון 0–6 נגד לוזאן ספורט.
ב-23 באפריל 2011 נפצע ונעדר כ-7 חודשים מהמגרשים.
ב-3 בדצמבר 2011 חזר למגרשים ובאותו יום אף האריך את חוזהו במועדון עד יוני .
בעונת הוא היה שותף להישג השיא של המועדון במפעלים האירופים, חצי גמר הליגה האירופית בו נעצרה על ידי צ'לסי.
ב-18 במאי 2014, חתם בהרטה ברלין תמורת 5 מיליון אירו.
בזל וחתם לשלוש שנים וחצי.
בשנת 2022 פרש ממשחק פעיל.
סטוקר שיחק בכל נבחרות הנוער של שווייץ.
ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד בו אף הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, המשחק נגמר בניצחון 1–4 לטובת שווייץ.
שטוקר השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2014.
השחקן הצעיר של העונה בשווייץ:
ולנטינה מונטה (באיטלקית: Valentina Monetta; נולדה ב-1 במרץ 1975) היא זמרת מסן מרינו.
מונטה נולדה וגדלה בסן מרינו.
היא נולדה לאם מסן מרינו ולאב איטלקי, הצעירה מבין שני אחים.
היא סיימה את לימודיה בבית-הספר "ג'ובאני דה רימיני" שברימיני בו היא ניגנה בפסנתר ושרה מגיל צעיר.
היא החלה את קריירת השירה שלה בגיל 20 אז הייתה חברה במספר להקות.
היא השתתפה בתוכנית המציאות "פופ איידול" האיטלקית בשנת 2001.
בשנת 2008 מונטה הגישה את השיר "Se non ci sei tu" ("אם אתה לא שם") לוועדה הלאומית של רשת השידור של סן מרינו, SMRTV, על-מנת לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2008. אולם רשת השידור בחרה את הלהקה מיודיו לייצג אותה באותה שנה.
ב-14 במרץ 2012 הודיעה רשת השידור של סן מרינו כי היא בחרה במונטה לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2012 שנערך בבאקו שבאזרבייג'ן עם השיר "Facebook Uh, Oh, Oh" ("פייסבוק, הו, הו, הו").
אולם, ב-18 במרץ, מספר ימים לאחר פרסום השיר, הודיע איגוד השידור האירופי כי השיר מכיל פרסומת לרשת החברתית פייסבוק, ולכן לפי חוקי התחרות, שאוסרים על מסרים מסחריים, נאלצו לשנות את מילות השיר ואת שמו.
באותה שנה הגיעה מונטה לביקור בישראל.
היא השתתפה בתוכנית חגיגית של חובבי אירוויזיון בערוץ הראשון ונסעה לאחר מכן לכותל המערבי כדי לטמון שם פתק.
במסגרת הביקור, מונטה פגשה את להקת איזבו שייצגה את ישראל באותה השנה.
באירוויזיון, מונטה הופיעה במקום האחד-עשר בסדר ההופעות של חצי הגמר הראשון שנערך ב-22 במאי, בו הגיעה למקום ה-14 עם 31 נקודות, ובכך כשלה להעפיל לשלב הגמר.
בתחרות, מונטה הופיעה שנייה בסדר ההשמעה של חצי הגמר השני, שנערך ב-16 במאי 2013, אולם כשלה שוב להעפיל לשלב הגמר כשקיבלה 47 נקודות וסיימה במקום ה-11 בשלב חצי הגמר.
הופעתה של מונטה דורגה במקום השני על ידי ה-OGAE, כאשר למקום הראשון הגיעה דנמרק אשר זכתה באותה שנה עם השיר "Only Teardrops".
ב-2014 נבחרה מונטה לייצג את סן מרינו באירוויזיון 2014 בפעם השלישית ברציפות, דבר שהפך אותה להיות הזמרת הרביעית שמשתתפת בתחרות 3 פעמים ברציפות.
בתחרות, הופיעה מונטה במקום השנים עשר בסדר ההשמעה של חצי הגמר הראשון, עם השיר "Maybe" ("אולי"), איתו העפילה לראשונה לשלב הגמר כאשר קיבלה 40 נקודות והגיע למקום העשירי.
בשלב הגמר, שנערך ב-10 במאי הופיעה מונטה במקום העשרים וחמישה בסדר ההשמעה וסיימה במקום ה-24 עם 14 נקודות.
בווידאו שפורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של האירוויזיון, מונטה אמרה כי ייתכן והיא תייצג את סן מרינו בפעם הרביעית ברציפות באירוויזיון, ובכך תיכנס לספרי ההיסטוריה של האירוויזיון בתור הזמרת שהשתתפה הכי הרבה פעמים ברציפות בתחרות.
במאי 2014 דיווחה רשת השידור של סן מרינו כי מונטה לא תחזור לתחרות ב-2015. מאוחר יותר פרסמה מונטה באינסטגרם כי אכן אינה מתכוונת לשוב לתחרות עוד לעולם וכי זו הייתה החלטה שלה.
ב-2 בפברואר 2015 דווח כי מונטה תקריא את הניקוד של סן מרינו בתחרות האירוויזיון 2015 שתיערך בווינה שבאוסטריה.
SMRTV, רשות השידור של סן מרינו, הודיעה כי מונטה תייצג את סן מרינו באירוויזיון 2017, אך הפעם בדואט, יחד עם ג'ימי וילסון.
מונטה ווילסון הופיע בחצי הגמר השני, שנערך ב-11 במאי, כשיר העשירי בסדר ההופעות.
בתום שלב ההצבעות, התברר כי לא נבחרו להעפיל לשלב הגמר.
ולנטינו לנדו לצארו הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי והמגן בטורינו.
לצארו נולד בגראץ שבאוסטריה, לאב אנגולי ולאם יוונייה.
את הופעת הבכורה שלו ערך בקבוצת הבוגרים של רד בול זלצבורג ב-3 בנובמבר 2012, במשחק הבונדסליגה האוסטרית מול אדמירה וואקר.
בעת הופעת הבכורה היה בן 16 ו-224 ימים בלבד, ובכך קבע שיא כשחקן הצעיר ביותר המשחק בליגה האוסטרית.
ב-2013 הושאל לקבוצת ליפרינג, ובמדיה ערך שלוש הופעות בלבד.
על אף גילו הצעיר, הספיק לצארו לזכות עם קבוצתו בשלושה דאבלים מקומיים (אליפות הבונדסליגה והגביע האוסטרי) ב-2012, 2014 ו-2015, ובנוסף זכה עם רד בול באליפות המקומית ב-2016. ב-3 באוגוסט 2017 הושאל להרטה ברלין ולאחר מכן נמכר אליה.
ב-1 ביולי 2019 חתם לארבע עונות באינטר מילאנו.
ב-24 בינואר 2020 הושאל לניוקאסל יונייטד עד לסוף העונה.
ב-20 באוגוסט 2020 הושאל לבורוסיה מנשנגלדבך לעונה אחת.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לבנפיקה ליסבון.
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל לטורינו.
לצארו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה ב-30 במאי 2014, במהלך משחק ידידות מול איסלנד, אחרי שנכנס כמחליפו של מרקו ארנאוטוביץ' ל-15 הדקות האחרונות של המשחק.
המשחק הסתיים בתוצאה 1-1 ונערך באינסברוק.
ולנטינה סנרה (בספרדית: Valentina Zenere; נולדה ב-15 בינואר 1997) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית ארגנטינאית.
היא גילמה את אמבר סמית' בטלנובלה הארגנטינאית-מקסיקנית "סוי לונה", את אליי בטלנובלה "כמעט מלאכים", את מארה בטלנובלה "אליאדוס" ואת איסדורה בסדרה הספרדית "אליטה".
ולנטינה סנרה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-15 בינואר 1997, בתם של איש עסקים ממוצא איטלקי ולאם ממוצא אוקראיני.
סנרה הראתה מגיל צעיר נטייה לכיוון האומנותי, ומשחקת מגיל 6 בתיאטרון וקומדיה מוזיקלית.
היא הופיעה בפעם הראשונה בטלוויזיה בפרסומות לברבי.
התפקיד הראשון שלה היה ב-2010, בגיל 13, כאשר נבחרה על ידי כריס מורנה לשחק בעונה ה-4 של "כמעט מלאכים", שם היא שיחקה את אליי אינצאוסטי או אליי מוראלס רומרו, הבת של חסמין (מריה אאוחניה סוארס) וטצו (ניקולס ריירה).
ב-2011 היא הופיעה בסדרה "הייחודיים", שם שיחקה את ג'סיקה סרונטס.
בשנת 2013 החלה לשחק את מארה אוללה, האחות הקטנה של מאיה (מריאל פרוסקי) בטלנובלה "אליאדוס", תפקיד שהמשיכה לגלם בעונה השנייה של הסדרה ב-2014.
בשנת 2016 החל לשחק בין התפקידים הראשיים בטלנובלה "סוי לונה"" כאמבר סמית' האנטגוניסטית הראשית בסדרה, בכיכובה של קרול סבייה.
הסדרה חזרה לעונה שנייה ב-2017, ולעונה שלישית ב-2018.
ב-2019 השתתפה בוידאו קליפ לשיר "La Dive De La Escuala" של הזמר מייקל רונדה, איתו שיחקה ב"סוי לונה".
ב-2020 השתתפה בעונה האחרונה בסדרה של נטפליקס, "נערות הכבלים" בתפקיד קמילה.
בשנת 2022, סנרה לוהקה לעונה החמישית של סדרת הנעורים הספרדית "אליטה" בתפקיד של איסדורה, והעונה עלתה לנטפליקס במהלך 2022.
שנהסדרהדמותהערות2010כמעט מלאכיםאליי אינצ'אוסטי / רומרו מוראלסעונה 4; ראשי2011Los únicosג'סיקה קרבנטסעונה 1; ראשי2013 - 2014אליאדוסמארה אולואהדמות משנית2016 - 2018סוי לונהאמבר סמית'דמות ראשית2020נערות הכבליםקמילה סלבדורתפקיד ראשי (עונה 5)2022 - 2024אליטה איסדורה תפקיד ראשי (עונות 5–8); 32 פרקים2024Nahir נהיר גלארזה סרט
שנה שם אלבום 2016 "Soy Luna" - סוי לונה 2016 "Soy Luna: Música en ti" - סוי לונה: מוזיקה בך2017"Soy Luna: La vida es un sueño" - סוי לונה: החיים הם חלום
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה2016 פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון מקסיקומרשעת השנהסוי לונהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ארגנטינה2017פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביהנערה טרנדיתפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ארגנטינהמרשעת השנה
ולנטינה שבצ'נקו (בספרדית: Valentina Shevchenko; נולדה ב-7 במרץ 1988) ידועה גם בכינוי "Bullet" (בעברית: קליע) היא אמנית לחימה קירגיזית-פרואנית, אלופת העולם של ה-UFC במשקל זבוב .
שבצ'נקו מחזיקה ב-17 תוארי אליפות עולם באגרוף תאילנדי, בקיקבוקס וב-MMA.
שבצ'נקו נולדה בבישקק בירת קירגיזסטן.
היא החלה להתאמן באמנויות לחימה בגיל חמש עם המאמן פבל פדוטוב (Pavel Fedotov), איתו המשיכה להתאמן לאורך כל הקריירה שלה.
לדבריה, אמנויות הלחימה הן מסורת משפחתית.
אמה, אלנה, היא נשיאת הפדרציה לאגרוף תאילנדי בקירגיזסטן ואמנית לחימה המחזיקה בחגורה שחורה, דאן 3 , בטקוואנדו.
ולנטינה ואחותה הגדולה, אנטונינה, הלכו בדרכה של אימן.
אנטונינה הייתה שלוש פעמים אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-IFMA וכן אלופת העולם בקיקבוקס של ליגת K-1.
בילדותה, למדה שבצ'נקו ריקודי בטן, ריקודי עם רוסיים, קירגיזסטנים וצועניים, והיא אוהבת במיוחד לרקוד את ריקוד ה-lizginka (ריקוד מלחמה מדרום רוסיה אותו רוקדים, לפי המסורת, לוחמים לפני יציאתם לקרב).
שבצ'נקו למדה קולנוע באוניברסיטה בקזחסטן, ומתכננת לאחר פרישתה לעסוק בבימוי סרטים העוסקים בעולם אמנויות הלחימה.
בנוסף, שבצ'נקו מתחרה גם בתחרויות ירי במסגרת IPSC ו-IDPA .
שבצ'נקו למדה תחילה טקוואנדו ולאחר מכן החלה להתאמן גם באגרוף תאילנדי, בקיקבוקס, בסומו, בהיאבקות, בג'ודו ובולה טודו .
בתחילת דרכה, התגוררה עם משפחתה בסוצ'י שברוסייה והתאמנה רבות בתאילנד.
היא התחרתה באגרוף תאילנדי ביון, בהולנד, בקוריאה, בתאילנד בסין בצרפת ובאיטליה.
בגיל 12 התמודדה בקזחסטן כלוחמת קיקבוקס מול לוחמת בת 22 וניצחה אותה בנוק-אאוט.
לאחר קרב זה, המאמן שלה החליט לכנות אותה 'קליע' על שום הזריזות והדיוק שלה.
בשנת 2003, החלה את קריירת ה-MMA המקצוענית שלה עם ניצחון ראשון בקירגיסטן.
באותה השנה, זכתה בתואר העולמי ב-MMA של ה-WKF (World Kickboxing Federation) בסיאול, שבקוריאה הדרומית.
ניסיון שוד שחוותה ברוסיה דחף אותה לעבור לגור במדינה אחרת.
בשנת 2007, נסעה לפרו עם אחותה ועם המאמן שלה על מנת להשתתף בסמינרים ולהתחרות בטורנירים.
שבצ'נקו התרשמה עמוקות ממדינה זו ובשנת 2008 החליטה להתגורר בה וקיבלה בה אזרחות.
שבצ'נקו נוהגת לעלות לזירה עם שני דגלי לאום: האחד של קירגיסטן והשני של פרו.
במהלך הקריירה שלה זכתה בתארים 'מאסטר של הספורט' באגרוף ו'מאסטר של הספורט' בג'ודו, וכן זכתה ב-17 תוארי אליפות עולם.
ב-19 בדצמבר 2015, שבצ'נקו נלחמה לראשונה במסגרת ה-UFC.
היא מתאמנת ביוסטון שבארצות הברית, בפרו ובתאילנד.
מאזן התוצאות שלה באגרוף תאילנדי ובקיקבוקס עומד על 60 ניצחונות והפסד אחד, וב-MMA עומד על 21 ניצחונות ו-3 הפסדים.
בשנת 2021 ביצעה הופעת משחק בסרטה של האלי ברי "צלקות", בתור לוסיה "ליידי קילר"; מתאגרפת ארגנטינאית ויריבה בזירה של ג'קי (ברי).
אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-IFMA .
אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-IFMA.
אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-WMF (World Muaythai Federation).
דרום קוריאה, 2008. 57 ק"ג (גביע 'הלוחמת הטובה ביותר בעולם').
אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-WMC (World Muaythai Council).
אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ה-WKL (World Kickboxing League).
תאילנד, 2015. 60 ק"ג (ניצחה בגמר את הלוחמת הישראלית נילי בלאק).
אלופת העולם בקיקבוקס של WAKO .
אלופת העולם ב-MMA של ה-UFC.
ספורטאית החודש של IWGA .
זוכת 'הופעת הערב' באירוע 'UFC בפוקס 23' .
תאריךיריבהסיבובזמןשיטהאירוערקורדתוצאה21 בנובמבר 2020ג'ניפר מאיה 55:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC 255 10-2-08 בפברואר 2020קתלין צ'וקגיאן 31:03נוקאאוט טכני (אגרופים ומרפקיות)UFC 247 9-2-010 באוגוסט 2019ליז קרמוש 55:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC Fight Night: Shevchenko vs.
Carmouche 2 8-2-08 ביוני 2019ג'סיקה איי 20:26נוקאאוט (בעיטת ראש)UFC 238 7-2-08 בדצמבר 2018יואנה ינדז'ייצ'יק55:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC 231 6-2-03 בפברואר 2018פריסיליה קצ'ואיירה24:25כניעה (חניקה אחורית)UFC Fight Night: Machida vs.
ולנטינה פריימן (בלטבית: Valentīna Freimane) לבית לוונשטיין (Loewenstein; 18 בפברואר 1922, ריגה - 16 בפברואר 2018, ברלין) הייתה אשת תיאטרון וקולנוע לטבית ממוצא יהודי.
אביה של פריימן, לאופולד, היה במוצאו ממשפחה יהודייה דוברת גרמנית בקורלנד.
אמה, אווה לבית לולב (Lulaf), הייתה נצר למשפחת סוחרים יהודים דוברי רוסית מסנט פטרבורג שעברה לפני מלחמת העולם הראשונה ללייפאיה.
ב-1923 עברה המשפחה לפריז וב-1926 עברה לברלין, עקב עיסוקיו המקצועיים של האב שהיה יועץ משפטי של אולפני הקולנוע UFA.
שם זכתה פריימן להכיר כוכבי קולנוע ידועים, בהם אני אונדרה וקרל למץ' .
פריימן למדה בבית ספר בברלין, וב-1931 עברה לגור עם סבה בריגה, שם למדה בבית ספר גרמני.
ב-1935, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עברו גם הוריה לריגה.
עם כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות, בשנת 1940, אולצו בני המשפחה לקבל לדירתם קצין סובייטי בתור דייר.
פריימן נישאה לסטודנט יהודי בשם דיטריך פיינמן (Dietrich Feinmanis) אך בשל טעות בירוקרטית קיבלה את השם "פריימן".
עם הכיבוש הגרמני של לטביה גורשה פריימן עם קרובי משפחתה לגטו ריגה.
רוב קרוביה נרצחו לאחר מכן.
בעלה נאסר ומת בכלא בריגה.
בתקופת השואה, בין השנים 1941-1944, שרדה פריימן במסתורים שונים בריגה, בין היתר בעזרת פאול שימן, לימים חסיד אומות העולם.
לאחר מותו ב-1944 הסתתרה בדירה ברובע הישן של ריגה, שם הייתה עדה לכניסת הצבא האדום ולשחרור העיר ב-13 באוקטובר 1944.
בתקופת הכיבוש הסובייטי סבלה פריימן עקב העובדה שמשפחתה הייתה מהמעמד הבינוני-גבוה וכן עקב מוצאה היהודי.
עם זאת, בשנת 1949 סיימה את לימודיה לתואר בהיסטוריה באוניברסיטת לטביה.
בין השנים 1950-1963 עבדה בלייפאיה בתור מחנכת ובתור עורכת עיתון יומי בשם "Komunists".
בין השנים 1962-1965 למדה באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה.
בין השנים 1968-1980 למדה באקדמיה הלטבית למדעים .
לאחר מכן ועד 1989 לימדה היסטוריה של התיאטרון באקדמיה הלטבית למוזיקה על שם יאזפס ויטולס .
קשריה אפשרו לה להביא לריגה סרטים מערביים שנאסרו להפצה בברית המועצות.
אחד מתלמידיה היה השחקן והבמאי אלביס הרמניס .
ב-2001 קיבלה פריימן את עיטור שלושת הכוכבים הלטבי כאות הערכה על יצירתה.
לאחר הכרזת העצמאות של לטביה, ב-1991, החלה פריימן לשהות בעיקר בברלין, במחיצת חבריה, איש התיאטרון הנינג רישביטר והפילוסוף והסופר מיכאיל קוסמיץ' ריקלין .
מאמצע שנות התשעים עבדה בתחנת הרדיו הגרמנית Deutschlandradio והרצתה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנת 2010 פורסמה האוטוביוגרפיה של פריימן, "Ardievu, Atlantīda!'" ("להתראות, אטלנטיס!").
האוטוביוגרפיה כללה את תיאור חייה עד 1944. האוטוביוגרפיה הפכה לרב-מכר בלטביה ותורגמה לגרמנית.
על בסיס האוטוביוגרפיה כתב המלחין הליטאי ארטורס מסקץ את האופרה "ולנטינה".
כתיבתו של ספר ההמשך - חייה של פריימן בין השנים 1944-1962 - לא הושלמה.
האפיפיור ולנטינוס היה ההגמון של רומא מ-31 באוגוסט 827 עד מותו באותה שנה.
ולנטינוס נולד בשנת 780, והיה בנו של אציל רומי בשם לאונטיוס.
בשל אדיקותו ויושרתו מונה ולנטינוס לסגן הבישוף של רומא על ידי האפיפיור פסקליס הראשון, וב-31 באוגוסט 827 הוא נבחר לאפיפיור, בעקבות מותו של אאוגניוס השני.
בחירתו של ולנטינוס הייתה סימן נוסף להשפעה הגוברת של האצולה הרומית בתהליך הבחירות האפיפיורי, אולם ולנטינוס לא הוכתר כאפיפיור באופן רשמי, מאחר שמת ב-10 באוקטובר 827, רק 5 שבועות לאחר בחירתו, לפני שהתקבל אישור לבחירתו מהקיסר הפרנקי, וגרגוריוס הרביעי נבחר לאפיפיור במקומו.
שלטונו התאפיין בלחימה בלתי פוסקת לאורך גבולות האימפריה, הוא נלחם בהצלחה כנגד השבטים הגרמאניים שפשטו ללא הרף על גבולות האימפריה מעבר לנהרות הריין והדנובה, הוא נלחם באפריקה ובבריטניה ובנה מבצרים לאורך גבולות האימפריה במטרה לבלום התקפות עתידיות.
ולנטיניאנוס נולד בשנת 321 בעיר וינקובצי (לטינית: Cibalae, בקרואטיה), בנו של גרטיאנוס – קצין צבא בכיר בצבא של קונסטנטינוס הראשון וקונסטנס.
הוא ליווה את אביו לפרובינקיה אפריקה כאשר הוא מונה למפקד הלגיונות המקומיים, אך לאחר זמן קצר גרטיאנוס הואשם במעילה בכספי השלטון והודח מתפקידו.
הוא חזר לשרת את האימפריה והתמנה להיות מושל בריטניה.
בתום התקופה פרש לגמלאות באחוזת המשפחה בווינקובצי.
ולנטיניאנוס הצטרף לצבא בשנת 330 ועלה לדרגת פרוטקטור דומסטיקוס.
בשנת 356 היה ולנטיניאנוס קצין בגאליה תחת פיקודו של מפקד חיל הרגלים המגיסטר פדיטום ברבטיו.
הלגיונות נכשלו במשימה להדוף את השבטים האלמאנים, ספגו אבדות של ממש בעימות, הצבא הרומאי נסוג בבהלה וחוסר סדר – תוך אובדן חלק גדול מהאספקה – אל מחנות חורף הרחוקים מזירת הקרבות.
משנדרש ברבטיו לדין וחשבון מול האוגוסטוס קטנסטנטיוס השני הוא הפנה אצבע מאשימה אל ולנטיניאנוס והביא את הקריירה הצבאית שלו לכדי הרס ואת ולנטיניאנוס לפרישה בבושת פנים מהצבא.
ידוע כי הוא פרש לאחוזה משפחתית בסִירְמִיוּם, שם נולד לו ולאשתו מרינה סרבה בנם גרטיאנוס.
לאחר מותו הפתאומי של האוגוסטוס יוביאנוס בספטמבר 364 התכנסו מפקדי הצבא לבחור שליט חדש ולאחר שמספר מועמדים אחדים נפסלו הם החליטו לבחור בוולנטיניאנוס.
הוא קבע את מקום מושבו במילאנו משם שלט על איטליה, גאליה, אפריקה ואיליריה (חבל ארץ במערב הבלקן), וואלנס קבע את בירתו בקונסטנטינופול.
על פי ההיסטוריון הפאגאני זוסימוס, ולנטיאנוס הקדיש את יתרת השנה לבטל את הצווים של יוליאנוס הכופר שעסקו במעמדה של הדת הנוצרית באימפריה.
הוא פיטר פקידים שמונו על ידי יוליאנוס ומינה אחרים – בני הדת הנוצרית – במקומם.
אנשי החצר של יוליאנוס, ובהם אנשי רוח ופילוסופים פגניים, סולקו.
בשנת 365 חצו גדודים של השבטים האלמאנים את הריין ופלשו אל תוך גאליה.
במקביל פרוקופיוס (Procopius), בן דודו של הקיסר יוליאנוס והענף האחרון בעץ המשפחה של קונסטנטינוס הגדול, הכריז על עצמו כאוגוסטוס במזרח.
הוא הצליח להשיג את תמיכתם של שני לגיונות שישבו בקונסטנטינופול ותפס את השלטון בפרובינציות תרקיה וביתיניה (חבל בצפון-מערב אסיה הקטנה).
בעוד ולנטיאנוס אוסף את צבאו לקרת העימות בגאליה, גילה ואלנס הססנות בדיכוי המרידה וניסה להגיע להסכם עם פרוקופיוס, לבסוף דוכאה המרידה בכוח על ידי קציני הצבא הבכירים במזרח.
ולנטיאנוס קבע את מפקדתו בעיר דורוקורטום (Durocortum) ושלח את מפקדי הצבא להילחם בפולשים, העימותים הראשונים היו כישלון מוחץ לצבא הרומאי: מפקדי הלגיונות נהרגו והצבא נהדף באבדות.
ניסיון נוסף בשנת 366 לגרש את אלמאנים מתחומי גאליה נכשל ולאחר חילופי פיקוד ומספר קרבות מוצלחים נדחקו האלמאנים אל מחוץ לגבולות הפרובינציה.
אי השקט באימפריה לא אפשר לוולנטיאנוס מלנצל את ההצלחה כנגד האלמאנים ובשנת 367 עמד מול מרידות בבריטניה ופלישות חוזרות של הגרמאנים אל תוך גאליה.
הם חצו את נהר הריין בזזו והרסו את העיר מיינץ.
ולנטיאנוס אסף צבא משמעותי ותגבר את הלגיונות של הפרובינציה עם לגיונות מאיטליה ואיליריה בהכנה למתקפה גדולה באביב.
באביב של שנת 368 חצה ולנטיאנוס עם בנו בן השמונה גרטיאנוס את נהר הריין והתקדם לתוך הטרטוריה שבשליטת האלמאנים.
התקדמות הרומאים נעצרה בקרב סוליציניום (Solicinium).
מקום הקרב איננו ידוע ופרטים על העימות מועטים ומעורפלים.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי שהושג באבדות כבידות שמנעו מוולנטיאנוס מלקטוף את פירות הניצחון ומאפשרות להביא את האלמאנים לכלל כניעה.
הוא חתם על הסכם שלום וחזר למחנות החורף בגאליה.
במהלך שהותו לאורך הגבולות יזם ולנטיאנוס בניה ושיקום של קו המבצרים לאורך הריין במטרה לשים מכשול בפני פלישות ופשיטות עתידיות.
בשנת 370 יזמו השבטים הסקסונים סדרת התקפות בצפון גאליה.
לאחר סדרת עימותים שלא הביאו לעצירת המתקפה הגיעו הרומאים והסקסונים לשביתת נשק שנוצלה על ידי הרומאים למתקפת פתע והשמדת הצבא הסקסוני.
הקרבות בגאליה והפרובינציות הסמוכות נמשכו 4 שנים נוספות מבלי שוולנטיאנוס מצליח לנצח במלחמה, במכרת מורכבת זאת נלחם ולנטיאנוס עם בתי אב מקרב האלמאנים ובמקביל כרת הסכמי שלום ואף שיתף פעולה עם בתי אב אחרים.
בסיכומו של דבר נכשל ולנטיאנוס בניסיונות להביא שלום ושקט לגאליה ובשנת 374 נאלץ לחתום על הסכם שלום עם האלמאנים בתנאים לא נוחים על מנת לשחרר כוחות להתמודד עם איומים לאורך גבול הדנובה ובאפריקה.
בקיץ של שנת 367 מרד חיל המצב הרומאי שתפס את קו הביצורים הידוע כ"חומת אדריאנוס", ואפשר לגדודים של השבטים הנודדים אטקוטי (Attacotti), פיקטים (Picts) וסקוטי (Scotti) להיכנס לתוך שטחי הפרובינציה הרומאית של בריטניה.
פושטים סקסוניים נחתו במה שנראה לרומאים כמתקפה מתואמת על החופים הדרום-מזרחיים האי ושבטים סקסוניים ופרנקים תקפו ופשטו אל תוך צפון גאליה.
גדודים אלו הצליחו לגבור על יחידות חיל המצב המקומי ובזזו בחופשיות את מערב וצפון בריטניה.
הקצין הרומאי האחראי על אזור החוף נהרג והמפקד של הפרובינציה הסתגר עם מעט החיילים שתחת פיקודו במבצרים שבדרום מזרח האי.
שאר הצבא התפרק, חלק מהחיילים עזבו את עמדותיהם ויחידותיהם וחלק ערקו לשורות הפולשים.
עם אובדן אחיזת השלטון הרומאי החלו החיילים עריקים ועבדים בורחים להטיל טרור על אזורי הכפר והדרכים.
ההיסטוריון הרומאי בן התקופה אמיאנוס מרקלינוס קורא למסכת אירועים אלו "הקונספירציה הברברית" (barbarica conspiratio).
על פי מרקלינוס, חילות העזר בפרובינציה חברו לפולשים שקנו את שיתוף הפעולה שלהם בחלוקת השלל.
מרקלינוס מציין כי מצבת הכוחות בבריטניה הייתה מדוללת עוד מימי מרד מגנינוטיוס וקרב מורסה מז'ור שנערך בין קונסטנטיוס השני וכוחות המורדים ובו על פי האומדנים נהרגו כ-30,000 חיילים מכל צד.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להחזיר את הסדר על כנו ולהדוף את הפולשים, נשלח באפריל 368 הגנרל פלביוס תאודוסיוס לבריטניה מלווה בבנו – מי שעתיד היה להיות האוגוסטוס תאודוסיוס הראשון – ובאחיינו – מי שעתיד היה להיות הקיסר והמורד מגנוס מקסימוס.
הוא ריכז את צבאו בבולון-סור-מר ולאחר חציית התעלה האנגלית קבע את מפקדתו בלונדיניום (לונדון).
מלונדיניום החל מבצע לניקוי הפרובינציה מכנופיות שודדים ששלטו באזורים הכפריים והטילו את חיתתם עם הדרכים וגדודים של ברברים שהתפזרו ברחבי בריטניה הותקפו.
בסוף 368 חזר הסדר לבריטניה, עריקים ומורדים הוצאו להורג, ביצורים שוקמו והפולשים נהדפו אל מחוץ לגבולות.
בשנת 372 התפרץ מרד בפרובינציית אפריקה על רקע ניהול כושל ושחיתות של המושל הרומאי הקומיס רומאנוס.
האוכלוסייה המקומית תחת הנהגתו של פירמוס, בנו של אציל מקומי שהיה בן ברית של רומא ושלט בשבטים ברברים כבן-חסות של הקיסר הרומאי.
ולנטיאנוס שלח את תאודוסיוס לאפריקה על מנת לדכא את המרד ולהשליט את הסדר על כנו.
תאודוסיוס החל את משימתו על ידי מאסרו של רומאנוס ומי מהפקידים ששיתפו איתו פעולה בשחיתות.
משנכשל משא ומתן מוקדם עם פירמוס ברח המורד אל המדבר במטרה לארגן התנגדות לרומאים.
תיאודוסיוס יצא במהלך מהיר אל המדבר בראש כוחות ניידים ומהירים שרדפו אחרי המורדים, הבריחו אותם ממחבואם ומנעו מהם מלהתארגן ומלהתבסס בקרב שבטי המדבר.
לבסוף משנדחק לפינה התאבד פירמוס בשנת 374 והמרד דעך.
הצלחתו של תאודוסיוס בדיכוי המרד באפריקה הייתה הצלחה אחת יותר מדי, הוא נעצר ככל הנראה בסמוך למותו של ולנטיאנוס וייתכן כחלק ממאבק הכוחות לאחר מותו של האוגוסטוס, ובסוף שנת 375 הוצא להורג בקרתגו.
בשנת 373 התפרצו מעשי איבה בין השבטים הגרמאניים שישבו לאורך נהר הדנובה לבין חיילות המצב הרומאיים.
הרקע לכך היה מהלך רומאי של הרחבת ביצורי הגבול אל מעבר לדנובה ואל תוך טריטוריה שבשליטת שבטי הקוואדי, פניותיהם אל השליט הרומאי נתקלו בקיר אטום, ומשנתגברו המחאות הזמין הנציב הרומאי את ראשי השבטים לארוחה וחתימה על הסכם שלום, שם רצחו הרומאים את המלך הקוואדי.
בתגובה ערכו הקוואדי ובני בריתם הסרמטים סדרת פשיטות אל עומק הטריטוריה הרומאית, הם חצו את הדנובה והחלו פושטים ובוזזים את הפרובינקיה פאנוניה, הם התקשו לכבוש מבצרים וערים מוקפות חומה.
הגרמאניים הצליחו להניס 2 לגיונות שנשלחו להחזיר את הסדר, אך נכשלו בניסיון לפשוט על הפרובינקיה מואסיה.
בשנת 375 נכנס ולנטיאנוס לעובי הקורה ונכנס בראש צבא משמעותי אל תוך פאנוניה, הוא הצליח להביא את ראשי השבטים המורדים לשולחן המשא ומתן, סרמטים ובני בריתם הכו על חטא הביעו חרטה והבטיחו את נאמנותם לאימפריה ולאוגוסטוס.
משהבשילו התנאים פתח ולנטיאנוס במסע עונשין רחב היקף ובסתיו חצה את הדנובה לשטחי הקוואדי והסרמטים, הצבא הרומאי לא נתקל בהתנגדות והלגיונות פרקו את הזעם על חוות, יבולים ועסקו בביזה והרס.
עם כניסת החורף נסוגו הרומאים אל מחנות החורף מעבר לדנובה.
ולנטיאנוס לא הסתפק בפשיטות שהוכתרו בהצלחה חלקית והחליט להמשיך את הלחימה כנגד הקוואדי, לצורך זה הוא העביר בנובמבר את צבאו אל מבצר בריגטיו (קומארנו).
במקום זה הוא קיבל משלחת של ראשי שבטים מהקוואדי שבאו לשכנע את השליט הרומאי הזועם בכנות נכונותם לשתף פעולה הם הציעו בתמורה להסכם שלום לספק מגויסים לצבא הרומאי מקרב צעירי השבט.
השיחות עלו יפה אך לאחר מכן הקוואדים חזרו על עמדתם כי מעשי האיבה פרצו בגלל פרובוקציות רומאיות והצהירו כי אין ביכולתם לשלוט באופן מלא על כנופיות פורעות חוק מקרב השבטים.
ולנטיאנוס נתקף בזעם בלתי נשלט, התמוטט ופונה מיידית לחדריו שם מת זמן קצר לאחר מכן.
ולנטיאנוס מצטייר בהיסטוריה כשליט אלים, אכזרי וכמי שרכש בוז להשכלה למשכילים.
ההיסטוריון הרומאי מרקלינוס מציין כי ולנטיאנוס "שנא את הלבושים בהידור, את המשכילים את העשירים ואת אלו נולדו עם כפית של זהב".
מאידך הוא היה מפקד צבאי מוכשר ואדמיניסטרטור עם מצפון.
הוא הראה עניין ברווחת אזרחי האימפריה מהמעמדות הנמוכים, מעמדות אליהן השתייך אביו.
לרוע המזל כוונותיו הטובות הוסטו ממסלולן לעיתים על ידי פקידים שכישוריהם לוקים וכוונותיהם זדוניות.
לכף זכות, ולנטיאנוס הקים בתי ספר לחזק את מערכת החינוך ומינה רופאים לשכונות המגורים של רומא על מנת לחזק את מערכת הבריאות של העיר.
בניגוד למפעליו הציבוריים, בד' אמותיו גילה ולנטיאנוס אכזריות ומשרתים הוצאו להורג לעיתים על האשמות ומעשים בעלי חשיבות מועטה על פי הסיפורים הוא החזיק זוג דובים בחצרו והשליך את משרתיו הסוררים כמאכל דובים.
ולנטיניאנוס גילה את אותו יחס לאליטות המסורתיות של האימפריה ובעיקר לאריסטוקרטים של הסנאט הרומאי, הוא יזם סדרה של משפטי ראווה כנגד הסנטורים תחת האשמות של שימוש במאגיה שחורה, הרעלות וניאוף.
משפטיהם נערכו על ידי מקסימינוס, מנאמני ולנטיניאנוס ואדם שידוע היה בברוטאליות שלו הוא מונה לויקאר של רומא הצלחתו בהשלטת שלטון של טרור ברומא הביאה את ולנטיניאנוס למנות אותו לפרפקט של המשמר הפרטוריאני.
פלביוס ולנטיניאנוס אוגוסטוס (371 – 15 במאי 392) היה שליט האימפריה הרומית משנת 375 עד מותו.
ולנטיניאנוס היה בנו של האוגוסטוס ולנטיניאנוס הראשון ואשתו השנייה יוסטינה, אח למחצה לאוגוסטוס גרטיאנוס.
אביו, ולנטיניאנוס הראשון מת בנובמבר 375 ומפקדי הצבא של הלגיונות בגאליה הכריזו על ולנטיניאנוס הצעיר כאוגוסטוס, תואר חסר משמעות עבור ילד בן 4 הנתון בידי קציני הצבא וככל הנראה תחת השפעה של אימו.
השליטה באימפריה התחלקה בין 3 אנשים - ואלנס, גרטיאנוס וולנטיאנוס השני.
בשנת 378 נהרג ואלנס בקרב אדריאנופול והשלטון על החלק המזרחי של האימפריה עבר לידי תאודוסיוס הראשון.
שנות שלטונו הראשונות עברו בסימן הסכסוכים בין הכנסייה האורתודוקסית בה תמכו תאודוסיוס וגרטיאנוס לבין בכנסייה האריאנית בה תמכה אימו.
מאבקי כוח אלו הסתיימו בניצחון הכנסייה האורתודוקסית, ניצחון שיזכה לביסוס בתקופת שלטונו של תאודוסיוס כשליט יחיד של האימפריה.
בשנת 383 הכריז המושל הרומאי של בריטניה מגנוס מקסימוס על עצמו כאוגוסטוס, חצה את תעלת למאנש עם צבא שהורכב מחיל המצב הבריטי והצליח במאמץ קטן לנצח את גרטיאנוס ללכוד אותו ולהוציא אותו להורג.
בשלב ראשון ומבלי ברירה הכירו תאודוסיוס וולנטיניאנוס במגנוס מקסימוס כאוגוסטוס ושליט של האימפריה המערבית ולנטיניאנוס התבסס במילאנו ושלט על איטליה.
בשנת 387 לאחר גיבוש בסיס כוחו במערב חצה מגנוס מקסימוס את הרי האלפים מתוך מטרה לכבוש את מילאנו בה ישב ולנטיניאנוס השני.
ככל הנראה נבעה פעולתו זו של מקסימום מחששו מההשפעה הגוברת והולכת של תאודוסיוס על ולנטיניוס ושריו, באמצעות מינוי מקורביו לשליטים בפרובינקיות השונות שהיו להלכה תחת שלטון ולנטיניאנוס ובאמצעות ארגון נישואים בין נברידיוס, אחיין הקיסרית פלאקילה, לבתו של שליט אפריקה גילדו.
האוגוסטוס הצעיר אימו ואחיותיו הספיקו לברוח לתסלוניקה ולבקש את הגנתו של תאודוסיוס.
תאודוסיוס שהיה אלמן התאהב באחותו של ולנטיניאנוס גאלא, ביקש את ידה, והסכים לתמוך בהחזרתו של ולנטיניאנוס לכס שלטון האימפריה המערבית.
בקיץ של שנת 388 יצא צבא משולב של תאודוסיוס הראשון וולנטיניאנוס השני תחת פיקוד של קציני צבא הנאמנים לתאודוסיוס אל השטח שבשליטת מקסימוס, בסדרת קרבות הובס צבאו של מקסימוס והוא נאלץ להיכנע והוצא להורג ביום 28 באוגוסט 388 ביחד עם בנו איתו חלק את השלטון פלביוס ויקטור.
לאחר הניצחון המשותף לכאורה הפך תאודוסיוס לשליט האימפריה הרומית וולנטיניאנוס הוצב לכאורה כשליט על גאליה ומקום מושבו נקבע בעיר וינה (מחוז איזר שבצרפת) השלטון על גאליה ואיתו הפיקוח על ולנטיניאנוס ניתן בידי מפקדי הצבא ובראשם הגנרל אמברוז (Ambrose) ובן הברית הפרנקי ארבוגסט (Arbogast) שקיבל את תפקיד המגיסטר מיליטיום.
המתח בין השליטים האמיתיים של גאליה לבין הגנרלים אנשי אמונו של תאודוסיוס נבנה במהירות והגיע לשיאו בעימות בין ארבוגסט לוולנטיניאנוס כאשר הגנרל מנע מאוגוסטוס הצעיר מלצאת בראש צבא ולשמש כמפקד בפעולות צבאיות.
ולנטיניאנוס החליט לפעול לבסס את סמכותו והוציא צו מלכותי ובו הוא פיטר את הגנרל.
בצעד החשף את מערכת יחסי הכוחות בפרובינציה קרע ארבוגסט את הצו בפומבי.
ולנטיניאנוס פנה לתאודוסיוס ונציגו אמברוז והתלונן על סרבנותו ומרדנותו של ארבוגסט ובמקביל הוציא מכתב בו הוא דוחה את תמיכתו בנצרות האריאנית ובו זמנית הזמין את אמברוז לבוא לוינה וטבול מחדש כנוצרי אורתודוקסי.
ביום 15 במאי 392 נמצא ולנטיניאנוס הצעיר תלוי בחדרו שבמעונו בווינה.
ארבוגסט הודיע כי האוגוסטוס הצעיר התאבד, על פי היסטוריונים רומאים ולנטיאנוס נרצח או בידי ארבוגסט או בידי שליח מטעמו - ככל הנראה קצין במשמר הפרטוריאני.
גופתו הועברה למילאנו על ידי אמברוז שם הוא נקבר על ידי אחיותיו יוסטה וגרטה.
מאבק על גאליה לאחר מותו של ולנטיניאנוס
גם לאחר צעד זה לא נקט תיאודוסיוס בפעולה מיידית אך בשנת 393 הוא מינה את בנו בן השמונה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס לתפקיד אוגוסטוס במקומו של ולנטיניאנוס השני.
בשלב זה העימות היה בלתי נמנע.
בשנת 394 נפגשו שני הצבאות בקרב הנהר הקפוא, לאחר יומיים של קרבות קשים הייתה ידו של צבא המזרח בפיקודו של תאודוסיוס על העליונה, אאוגניוס נתפס והוצא להורג וארבוגסט שהצליח לברוח משדה הקרב התאבד לאחר מספר ימים.
קונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין היא דמות בדיונית של נבלת-על, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Strange Tales #159 מאוגוסט 1967 ונוצרה על ידי הכותב והאמן ג'ים סטראנקו.
דה לה פונטיין היא סוכנת ריגול שהופיעה בסיפורי "ניק פיורי, סוכן S.H.I.E.L.D" של הכותב ג'ים סטראנקו.
במקור, היא הייתה תושבת איטליה וחברת אליטה אמידה מאירופה אשר טיילה ברחבי העולם לקידום אקטיביזם חברתי.
הוריה נהרגו לאחר מתן סיוע לתנועת מחתרת לא ידועה, והיא החליטה ללכת בדרכם כדי שמותם לא יהיה חסר משמעות.
בסופו של דבר, סוכנות הביון S.H.I.E.L.D יצרה איתה קשר והיא נכנסה לתוכנית אימונים במטרה להפוך לסוכנת.
היא פגשה לראשונה במנהל הסוכנות ניק פיורי בנושאת המטוסים המרחפת של הארגון והרשימה אותו לאחר שהשתמשה במיומנות הלחימה שלה בעקבות הערותיו לגבי סוכנות ממין נקבה.
השניים הפכו בסופו של דבר למאהבים והמשיכו במערכת היחסים ביניהם למשך שנים רבות.
כתוצאה מיכולותיה רבות הכישורים של דה לה פונטיין, היא הפכה עד מהרה לחברה בכירה בארגון.
בשלב מסוים היא שימשה כקצינת הקישור של הסוכנות ב וסיפקה תמיכה לגיבורי-על כמו יוניון ג'ק וסוכנת המוסד סברה וסיכלה איום טרור על לונדון, אנגליה בידי ארגון R.A.I.D (Radically Advanced Ideas in Destruction, "רעיונות רדיקליים מתקדמים בהשמדה").
מאוחר יותר היא עזרה לקומודור לאנס האנטר מהצי המלכותי הבריטי בהקמתו של חוק רישום העל-אנושיים הבריטי.
היא נפגשה עם חיילי-העל קפטן בריטניה, פיט ויזדום, יוניון ג'ק וג'וזף האוור כדי לתדרך אותם על השלכות החוק על אוכלוסיית העל-אנושיים.
מעט לאחר מלחמות סודיות ובמהלך אירועי פלישה סודית, נודע כי מתחזה מגזע הסקרול התחזה לדה לה פונטיין כדי לרגל אחר ניק פיורי ולגלות כמה שיותר סודות ממנו.
אולם, פיורי החל לחשוד במתחזה והרג אותו, בכך מגלה את זהותו האמיתית ואת דבר הפלישה.
אחרי מותו של קפטן אמריקה, מתחזה נוספת של הקונטסה נפגשה עם דאם דאם דוגאן מתוך כוונה לגלות את מיקומו של פיורי.
אחרי שדוגאן אמר שהוא אינו יודע, המתחזה דקר אותו בעזרת טופרים שדומים לאלה של חבר האקס-מן וולברין.
אחרי שגופתו מושלכת לים, המתחזה מגזע הסקרול לוקח את מקומו.
בהמשך, גם הקונטסה וגם דוגאן מתגלים חיים ובריאים, והם ניצלים מהשבי של גזע הסקרול.
עם תחילתה של קשת הסיפור "לוחמים סודיים" ובזמן שניק פיורי נאבק בארגון H.A.M.M.E.R החתרני של נורמן אוסבורן, התגלה כי הארגון המרושע הידרה שלט בסוכנות S.H.I.E.L.D כל אותה עת, עוד מתחילתו.
פונטיין הופכת למאדאם הידרה החדשה ומתגלה כי שתלה חפרפרת רוסית בסוכנות S.H.I.E.L.D לאחר שעבדה עם ארגון ביון סובייטי בשם לווייתן.
בגידה זו מתגלה בידי פיורי, שפועל להפיל את הידרה ואת לווייתן.
דה לה פונטיין הורגת את מאדאם הידרה הנוכחית, ולאחר הבסתה היא ניצלת מהכלא בידי פיורי בשל קשרי העבר ביניהם.
בסיפורי המיני-סדרה "רייבנקרופט" מתגלה שדה לה פונטיין חברה בארגון י.א.נ.ו.ס.
דמותה של דה לה פונטיין ערכה את הופעת הבכורה שלה בסדרת היקום הקולנועי של מארוול "הפלקון וחייל החורף" בגילומה של השחקנית ג'וליה לואי-דרייפוס, ששבה לגלם את הדמות בהופעת אורח בסרט "האלמנה השחורה", ובהמשך גם בסרטים "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" ו"ת'אנדרבולטס*".
ולנס סמיקונדקטור בע"מ היא חברה ישראלית המפתחת שבבים לתעשיית האודיו-וידאו ולתעשיית הרכב, בטכנולוגיית שפיתחה, לתקשורת מהירה בתוך הרכב.
החברה הוקמה באוקטובר 2006 על ידי מסד אייל (סמנכ"ל פיתוח טכנולוגיות ליבה), גבי גור כהן, דרור ירושלמי (דירקטור), ערן לידא (סמנכ"ל טכנולוגיות), אלון בנזראי ונדב בנט.
מנכ"ל החברה בשנים 2010–2020 היה דרור ירושלמי, ובפברואר 2020 מונה גדעון בן צבי למנכ"ל החברה.
באפריל 2020 מונה ד"ר פיטר מרטנס, בכיר בתעשיית הרכב האירופית, ליו"ר דירקטוריון החברה.
מטה החברה ומרכז הפיתוח שלה שוכנים בהוד השרון.
החברה היא פאבלס, בתחילת דרכה עסקה בפיתוח שבבים לאלקטרוניקה בידורית, ובתחילת 2016 נכנסה גם לתחום פיתוח שבבים לתעשיית הרכב.
החברה פיתחה את טכנולוגיית HDBaseT לקישוריות מהירה, המאפשרת להפיץ תוכני מולטימדיה באיכות אולטרה HD למרחקים ארוכים (עד 100 מטר) ללא צורך בדחיסה.
ביוני 2010 הקימה החברה, יחד עם החברות LG אלקטרוניקה , סמסונג וסרטי סוני את HDBaseT Alliance, ארגון ללא כוונת רווח שמטרתו קידום טכנולוגיית HDBaseT כתקן עולמי לקישוריות מהירה ביותר (ultra-high-definition, digital connectivity).
לארגון הצטרפו יותר ממאתיים חברות.
בינואר 2013 הוצגו לראשונה מוצרי HDBaseT בתערוכת CES בלאס וגאס.
בספטמבר 2015 הוענק לחברה על פיתוח טכנולוגיית HDBaseT.
בתחום האודיו-וידאו עסקה החברה גם בפיתוח בטכנולוגיית אתרנט, אך בנובמבר 2019 סגרה תחום פעילות זה ופיטרה את שלושים העובדים שעסקו בו.
ביולי 2007 השלימה החברה, שבאותה עת העסיקה עשרה עובדים, גיוס ראשון של שבעה מיליון דולר.
ביולי 2011 גייסה החברה 14 מיליון דולר.
בינואר 2016 גייסה החברה 20 מיליון דולר.
באפריל 2017 גייסה החברה 60 מיליון דולר.
בנובמבר 2018 גייסה החברה 63 מיליון דולר.
בספטמבר 2021 התמזגה החברה עם חברת ספאק, והחלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, בשווי שוק של 1.1 מיליארד דולר.
ולנטינה קולגינה הייתה ציירת ומעצבת ספרים, פוסטרים ותערוכות סובייטית.
היא הייתה דמות מרכזית בקונסטרוקטיביזם האוונגרדי בתחילת המאה ה-20 לצד אל ליסיצקי, אלכסנדר רודצ'נקו ובעלה גוסטב קלוציס.
היא ידועה בתעמולה המהפכנית והסטליניסטית הסובייטית שהפיקה בשיתוף עם קלוציס.
קולגינה עזבה את סטודיו לאמנות חופשית של המדינה ונכנסה לבית הספר הממלכתי לאמנות Vkhutemas בשנת 1920 על פי דרישתו של המורה גוסטב קלוציס, אותו פגשה באותו הזמן.
ב-2 בפברואר 1921 נישאו בני הזוג וגרו יחד בבניין בית הספר.
ב-1928 הצטרפה קולגינה לקבוצת אמני אוקטובר, שבעלה כבר היה חבר בה.
ב-1930 עיצבה כרזה ליום האישה הבינלאומי, תוך שימוש בטכניקות אוונגרד בשילוב טיפוגרפיה, ליתוגרפיה ופוטומונטאז'.
החל משנת 1932 ראתה קולגינה את עבודותיה נדחות לעיתים קרובות על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
עבודתה כמעצבת החלה לפני שסיימה את בית הספר, בביתן הסובייטי בתערוכה בקלן, אותו עיצבה.
מאוחר יותר היא עבדה עבור "הסוכנות הממלכתית לאמנות" וסוכנויות אחרות.
עבודתם של קלוציס וקולגינה הייתה מקבילות וסגנון הפוטומונטאז' שלהם בשילוב עם עבודה גרפית הייתה מיושמת על ידם כיצרני כרזות מהפכניות רשמיות עבור המפלגה הקומוניסטית בזמן סטלין.
בסוף שנות ה-30 החל להתרחש הטיהור הגדול ואזרחים רבים הואשמו בהחזקת רעיונות אנטי-קומוניסטיים.
גם אביה וגם בעלה של קולגינה הואשמו.
ב-17 בינואר 1938, קלוציס נעצר כשהתכונן לצאת ליריד העולמי של ניו יורק.
לקולגינה מעולם לא נאמרה האמת על מה קרה לבעלה, והיא האמינה עד סוף חייה שהוא מת מהתקף לב בזמן שהיה בכלא.
ב-1989, שנתיים לאחר מותה במוסקבה, התגלה כי הוא הוצא להורג בפקודת סטלין, זמן קצר מאוד לאחר מעצרו.
במהלך היווצרותה המוקדמת של ברית המועצות, לפוליטיקה הייתה השפעה חזקה על הקהילה האמנותית.
האמנות והעיצוב שהופקו בתקופה מוקדמת זו ידועים בקנאות המהפכנית ובאוטופית שלה.
בתפיסה זו עבודתה של קולגינה שילבה רישום וסמליות גרפיים עם טכניקות פוטומונטאז'.
זה היה שילוב שהפריד באופן מובהק בין עבודתה לבין זו של קלוציס.
קלוציס וקולגינה מעולם לא עבדו על פרויקטים יחד, העבודה שלהם הייתה משותפת בכל זאת, והתחזקה על ידי הוויה אחת סביב השנייה.
לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917, גברה התסיסה הפוליטית והרוח המהפכנית של העבר שנראתה באמנות הרוסית הפכה לעבודת תעמולה.
בתחילת שנות ה-30, הפקת פוסטרים הייתה שמורה אך ורק לאמנים שהוזמנו, כמו גם לתמונות, לטקסט ולסמלים שבהם נעשה שימוש.
פוסטרים שנעשו על ידי אמנים חובבים הושמדו והוחרמו.
ביומן של קולגלינה מ-1935, היא תיעדה את התסכול והקושי בהכנת כרזות עבור סטלין והממשלה, רק כדי שייבחרו על פי הנחיות נוקשות לקידום צנזורה בעבודתה.
רוב הכרזות של תקופה זו נדחו או נשלחו חזרה לתיקון גדול.
אף שקלוציס וקולגינה ידועים ביצירות הרשמיות עבור הממשלה, הם גם יצרו אמנות וצילום אישיים, לעיתים קרובות דיוקנאות זה של זה.
בעקבות השינוי הרדיקלי שהתרחש, בשנת 1931 עשתה קולגלינה את היצירה "יום הפועלות הבינלאומי – קרב על הפרולטריון" - כרזת תעמולה המשבחת את הנשים בכוח העבודה.
היא השתמשה בציור פיגורטיבי ובפוטומונטאז' בכרזה זו כדי להציג חיילות, איכרים, חקלאים וקבוצת נשים ברחובות שנלחמות עם המשטרה.
כשהסביבה הפוליטית ברוסיה החלה להתמוסס בשנות ה-30, קלוציס וקולגינה נכנסו ללחץ גובר להגביל את הנושא וההומור שהשתמשו בפוסטרים רשמיים ועבודות גרפיות.
הפוסטרים שלהם באו לייצג רטוריקה חזותית ותעמולה סטליניסטית, יותר מאשר התקווה המהפכנית המקורית שלהם.
עד 1933, כרזות תעמולה הפכו לצורת אמנות נפוצה כל כך עם מעט מקום ליצירות מקוריות.
קולגינה ואמנים אחרים חוו קיצוץ משמעותי בהזמנות הפוסטרים בגלל מחסור בנייר ובדיו.
כתוצאה מכך, עבודתה בתקופה זו הוגבלה לשני צבעים מכיוון שכל צבע נוסף הגדיל את זמן הייצור .
ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן (1910 – 19 בדצמבר 1976) הייתה רקדנית בלט, מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית.
לימדה בלט במשך 35 שנה, והייתה מחלוצות הוראת הבלט בארץ, ועד אמצע שנות השישים המורה המקצועית היחידה לתחום זה באזור הצפון, בין תלמידיה נמנים רות אשל, רנה ירושלמי, ברטה ימפולסקי, הלל מרקמן ועוד.
ולנטינה ארכיפובה נולדה בלייפאיה שבלטביה בשנת 1910, ולמדה עד גיל 17 בלט אצל אויגניה ליטבינובה, רקדנית לשעבר בתיאטרון מריאינסקי, ובהמשך אצל איוואן שריגין, מורה ומנהל חזרות באותו תיאטרון.
כאשר ארכיפובה חזרה לטאלין, היא שימשה כאסיסטנית של ליטבינובה, ובמקביל הריצה תוכניות ברחבי אסטוניה.
בשנת 1933 נסעה ארכיפובה לפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד ארתור גרוסמן, וכן הופיעה בתיאטראון שאטלה.
ארכיפובה נסעה עם ארתור גרוסמן לארץ מולדתו, רומניה, שם השניים נישאו, ויצאו למסע באירופה ובמזרח התיכון.
בעת שהותם בביירות הגיעו ידיעות על פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה ובני הזוג החליטו לעלות לארץ ישראל.
ולנטינה וארתור הסתייעו במבריחים על מנת להגיע לכפר גלעדי, שם נתפסו כעולים בלתי חוקיים ונלקחו למעצר בצפת, ולאחר מכן הגיעו לחיפה.
בשנת 1943 פתחה גרוסמן סטודיו למחול ברחוב מסדה 37. ארכיבופה עשתה זאת ללא כל רישיון או המלצה.
בשנות הארבעים קיים הסטודיו מספר הופעות בתל אביב ובחיפה, בין היתר בתיאטרון אהל.
עם זאת, בהמשך גרוסמן פיתחה סלידה מהופעות של ילדים, בשל השלכותיהן הפסיכולוגיות, שכללו לטענתה הרגלים מגונים של משיכת תשומת לב יתרה.
בשנות החמישים חל מפנה בשיטתה של ארכיפובה, עת נסעה על מנת להשתלם באנגליה, והתוודעה לטכניקה הנקייה של הבלט האנגלי.
בעקבות זאת החלה ארכיפובה להתמקד בתרגילים המקנים טכניקה בסיסית, בקצב למידה איטי.
באותה תקופה פגשה ארכיפובה במשה פלדנקרייז ,והפכה למורה הראשונה בעולם ששילבה את שיטתו בהוראת הבלט הקלאסי, כאשר ארכיפובה קיבלה מפלנדקרייז שיעורים, ופלנדקרייז לימד בסטודיו של גרוסמן בשנות החמישים וקיים בו את כיתות הבוקר שלו למורים לחינוך גופני.
גרוסמן שילבה תרגילים על הרצפה כחלק בלתי נפרד משיעוריה, וזכתה על כך להערכה מפלדנקרייז, שכתב "לווליה ארכיפובה, שודעת למזג את עבודתי בהוראת הבלט באופן אורגני ויעיל".
לפי מירית עופר, אחת מתלמידותיה הראשונות של ארכיפובה, ארכיפובה ופלדנקרייז אף קיימו קשר רומנטי.
ארכיפובה הייתה מן המורים הראשונים בארץ שהתקינו רצפת עץ בסטודיו, ועודדה את תלמידיה לראות הופעות של מופעי מחול של להקות זרות שהגיעו ארצה, ולא של אמנים מקומיים.
החריגה היחידה בתחום זה הייתה ידידתה דבורה ברטונוב, כאשר גרוסמן יצאה עם תלמידיה להופעות של ברטונוב גם בשיא היריבות בין המחול המודרני לקלאסי בישראל.
בשנות השישים החלה גרוסמן לרקום קשרים עם האקדמיה המלכותית למחול בלונדון , דרך תלמידיה שיצאו להשתלם מחוץ לארץ.
בשנת 1966 הקימה יחד עם ז'נט אורדמן ואיבון נרונסקי את סניף האקדמיה המלכותית בארץ.
גרוסמן עמדה בראש סניף זה.
בחינות ראשונות לאקדמיה נערכו בשנת 1967, והשתתפו בהן כ־200 תלמידים, כאשר מאז הגיעו בוחנות לארץ מדי שנה.
בשנת 1971 הציעה גרוסמן להקים בחיפה אדמיה למחול, אך ההצעה נותרה ללא מענה.
ארכיפובה המשיכה ללמד עד אמצע שנות השבעים, ונפטרה ממחלה ב-19 בדצמבר 1976.