tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל הפילו מטוסי הטמפסט 239 מטוסים גרמניים, לא כולל הפלות של טילי השיוט V-1, תוך אובדן של 31 מטוסים, ביחס הפלות של כמעט 8:1. אלוף ההפלות הגדול ביותר מבין טייסי הטמפסט היה האמריקאי דייוויד סי.
פיירבנקס, ששירת בחיל האוויר הקנדי והצליח להפיל 11 או 12 מטוסים גרמניים, עד שהופל בעצמו ונפל בשבי הגרמני בפברואר 1945.
לאחר סיום המלחמה הוצא המטוס בהדרגה משירות פעיל.
6 מטוסים עדיין טסים כיום בבעלות פרטית של טייסים מבריטניה, ארצות הברית וקנדה, ו-6 מטוסים נוספים מאוחסנים או מוצגים בפומבי במוזיאונים לתעופה.
הוקי הקרח בישראל נחשב לתחום ספורט שולי יחסית.
עד לבניית הזירה החדשה בחולון, שחקני הוקי ישראלים רבים היו חברים בבית הספר הקנדי להוקי קנדה השוכן ב"מרכז קנדה" במטולה (שמהווה המתקן התקני הראשון בארץ).
לאחרונה נוצרו מספר עצום של קבוצות ומועדוני הוקי במרכז המדינה, כשרובן מבוססות על שחקני רולר-הוקי, או שחקנים צעירים שהחלו את דרכם בזירת הקרח בחולון.
על פי נתוני פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) נכון ל-2019, בישראל רשומים בסך הכל 570 שחקנים – מתוכם 268 גברים, 17 נשים, והשאר שחקני נוער בגילאים שונים.
הוקי קרח משוחק בישראל מאז 1986, אז נפתח משטח ההחלקה הראשון של ישראל בקריית מוצקין.
ב-1988 לאחר פתיחת המשטח השני בבת ים, נוסד איגוד ההוקי קרח והחלקה אמנותית על ידי עולים מקנדה, ארצות הברית, אירופה וברית המועצות לשעבר.
ישראל הצטרפה לפדרציה הבינלאומית להוקי קרח ב-1991 והשתתפה לראשונה באליפות העולם של IIHF ב-1992. במהלך העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, עלו לישראל שחקני הוקי קרח מקצועיים רבים.
בוריס מינדל, אחד מהעולים הללו, הקים תוכנית קטנה במרכז קנדה שבמטולה.
רוג'ר נילסון, מאמן לשעבר ב-NHL, עזר ליצור מחנות הוקי קרח בקיץ במטולה ב-1998
בית הספר להוקי קנדה ישראל (ששונה לאחרונה לאקדמיית ההוקי של ישראל) מפעיל במרכז קנדה תוכנית פנאי הפתוחה לצעירים מכל הדתות.
בשנת 2014 נרשמו למוסד כ-450 צעירים יהודים וערבים.
בשנה זו אף השתתפו כארבעים שחקנים עלאווים מהכפר עג'ר שבגבול לבנון.
זירה זו הנגישה רבות את משחקי ההוקי, לעומת המתקן המרוחק במטולה.
באוקטובר 2019 נפתח במושב תנובות שבאזור השרון מתחם הוקי קרח תקני נוסף בשם "וואן אייס ארנה" הכולל זירה ראשית עם משטח אולימפי ולצידה זירה משנית בגודל חצי אולימפי.
ב-2024 נחנך באשדוד במבנה "קניון אשדוד", היכל קרח נוסף בשם "בלו אייס ארנה".
ההתאחדות הישראלית להוקי קרח ונבחרת ישראל
ההתאחדות הישראלית להוקי קרח מוכרת כגוף המנהל של הוקי קרח בישראל על ידי מינהל הספורט במשרד התרבות והספורט.
ההתאחדות התקבלה ל-IIHF ב-1991 כחברה מלאה.
נבחרת ישראל בהוקי קרח משחקת באליפות העולם מאז 1992, כאשר ההישג הבולט שלה היה זכייה באליפות העולם דרג 2 בשנת 2005, והעפלה ראשונה – ויחידה – לדרג 1, שהיה אז הדרג השני בטיבו בעולם אחרי הדרג העליון, שם שרדה שנה אחת בלבד.
בהתאם להחלטת ה-IIHF לפצל את דרגים 1 ו-2 החל מ-2012 ולהגדיל את מספר הדרגים, שובצה ישראל לדרג 2B – הדרג החמישי בטיבו מבין שישה.
ב-2013 עלתה נבחרת ישראל דרג בעולם לראשונה מאז השינוי במבנה הדרגים, כשזכתה באליפות העולם דרג 2B ועלתה לדרג 2A – הדרג הרביעי בעולם, אך ב-2014 ירדה בחזרה לדרג 2B לאחר שסיימה אחרונה בדרג 2A.
ב-2019 זכתה ישראל שוב באליפות העולם דרג 2B והעפילה לדרג 2A, בו נותרה עד היום, בין השאר כיוון שאליפויות 2020 ו-2021 בדרגים הנמוכים בוטלו בשל מגפת הקורונה.
ב-2022 נחנכה נבחרת נשים ישראלית, שהצטרפה לאליפות העולם לנשים בדרג 3B, הנמוך מבין שבעה דרגים, שנוסד לראשונה באותה השנה.
נבחרת הנשים של ישראל הפסידה בשלושת משחקיה וסיימה אחרונה באליפות.
ב-2023 אירחה ישראל את אליפות העולם לנשים דרג 3B בתנובות.
נבחרת ישראל השיגה באליפות ניצחון היסטורי ראשון בתולדותיה, על נבחרת בוסניה-הרצגובינה.
נכון לאוגוסט 2023, נבחרת הגברים מדורגת במקום ה-34, ונבחרת הנשים אינה מדורגת.
בנוסף יש בארץ 29 שופטים ו-4 מתקנים.
הליגה הישראלית היא ליגת ההוקי מהדרג העליון בישראל.
היא נוסדה בשנת 1990 עם 6 צוותים.
נכון ל-2019 ליגת העל מורכבת מ-12 קבוצות, מחולקות לקבוצה עליונה ותחתונה, מ-10 מועדונים גדולים:
ליגת ההוקי קרח הישראלית כוללת, נכון לעונת 2018/19, שתי ליגות – ליגת העל שכוללת הליגה הבכירה, בת 6 קבוצות, והליגה הלאומית שכוללת 9 קבוצות.
משחקי הליגות נערכים במרכז קנדה שבמטולה ובזירת הקרח Ice Peaks שבפארק פרס בחולון.
משחקי הפלייאוף נערכים עם סיום העונה הרגילה במרכז קנדה, למעט משחק הגמר של הליגה ב-2014 שנערך בחולון ושודר בשידור חי בערוץ 9 – הפעם הראשונה שמשחק ליגה ישראלית שודר בשידור חי בטלוויזיה.
לרוב הקבוצות אין מספיק שחקנים לסגל מלא, ולכן הן משחקות עם מספר קטן של קווי התקפה והגנה.
אלופת ישראל הנוכחית (2023) היא קבוצת כפר סבא קינגס.
ב-2021 החלה לפעול בישראל ליגה נוספת, ליגת ההוקי העלית הישראלית (Israel Elite Hockey League) הפועלת כליגה עצמאית בתקופת הקיץ בזירת "וואן אייס ארנה" במושב תנובות.
אלופת הליגה הנוכחית (2023) היא מועדון הוקי נתניה.
בשנת 1997, במהלך משחקי המכביה ה-15, הוקי קרח נכלל לראשונה, כאשר צוות קנדה זכתה במדליית הזהב הראשונה.
שוב ב-2013, הוקי קרח הצטרף למשחקי המכביה ה-19 כספורט רשמי.
המימון היה נמוך ביותר עבור קבוצת הוקי קרח והספורט כמעט הוסר מהמשחקים.
מספר בעלי קבוצות NHL גם סייעו במימון תוכנית ההוקי במשחקי המכביה ה-20 ב-2017, בהם התקיימו שלושה טורנירים – טורניר פתוח, טורניר ג'וניור (לשחקנים עד גיל 18), ואחד בכיר (לשחקנים מגיל 40 ומעלה).
למען הטורניר הוקם משטח משטח זמני בגודל מלא באולם הכדורסל פיס ארנה בירושלים.
קיבולת הזירה (10000 להוקי) והקרבה למרכזי אוכלוסין בישראל הפכו את הטורניר לאטרקציה לאלפי אוהדים, כאשר משחק הגמר של הטורניר הפתוח, בו ניצחה קנדה את ארצות הברית 7:2, מושך אליו מספר משתתפים של 7000 והפך למשחק ההוקי בעל מספר המשתתפים הגבוה ביותר בהיסטוריה על אדמת ישראל.
עד היום התקיים טורניר הוקי קרח במסגרת ארבע מכביות: המכביה החמש-עשרה (1997), המכביה התשע-עשרה (2013), המכביה העשרים (2017) והמכביה העשרים-ואחת (2022).
נבחרת קנדה זכתה בכל המהדורות של הטורניר הפתוח, למעט טורניר הגברים של המכביה העשרים-ואחת בו זכתה נבחרת ארצות הברית.
בעוד בשני המקרים הראשונים התקיימו הטורנירים במטולה, הוקמה עבור המכביה העשרים בפעם הראשונה בישראל זירת הוקי קרח תקנית בגודל מלא באולם גדול – פיס ארנה בירושלים.
משחק הגמר של הטורניר הפתוח, בו ניצחה קנדה את ארצות הברית 7:2, משך כ-7,000 צופים והפך למשחק ההוקי קרח בעל הקהל הגדול ביותר שנערך על אדמת ישראל.
כיום ישנם שני משטחים עיקריים בשימוש מלא בהוקי קרח בישראל.
"מרכז קנדה" בישראל הוא זירת ההוקי קרח המקורה והגדולה בישראל.
בשנת 2010 הוכרז כי ישראל תקבל את משטח ההחלקה השנייה שלה, באילת.
פארק הקרח והקניון אילת מציע משטח החלקה על הקרח בקומה הראשית, יחד עם מתקני בידור נוספים, וקניון מלא במפלס העליון, אך משטח ההחלקה אינו מצויד להוקי ופעילות הוקי אינה מתקיימת בו.
בנוסף, משטח החלקה שלישי, קטן יותר, ממוקם במעלות ועוד אחד בחולון.
משטח ההחלקה בחולון שהוא משטח קטן יותר משמש ללא הרף עבור משחקי הליגה המנוהלת על ידי הפדרציה.
משטח החלקה אולימפי בחולון נמצא בתכנון.
ישנו משטח משטח נוסף שנפתח ב-2018 בשם OneIce שנמצא בתנובות.
משטח אחר בשם "בלו אייס ארנה" הושלם ב-2024 באשדוד.
ב-2019, לאחר קריירה מקצוענית ארוכה, הודיע בירבראייר על פרישתו ממשחק פעיל – אך ב-2023 חזר מפרישה ומשחק כיום בליגה השנייה בבריטניה.
נכון לעונת 2022/23 משחק וורק בליגה הצ'כית.
הידידים הקנדיים של ההוקי הישראלי
אגודת הידידים הקנדיים של הפדרציה הישראלית להוקי קרח נוסדה בשנת 1991 על ידי דייוויד ליסבונה ולארי מרקוביץ.
לאחר שפגשו את העולה והקנדי לשעבר פול שיינדמן, מייסד ה-IIHFSA, ליסבונה ומרקוביץ הקימו את "החברים הקנדיים" על מנת לספק מחליקים וציוד, ולסייע בפופולריות של הספורט בישראל.
כעת היא ממקדת את כל מאמציה בתוכנית בית הספר להוקי קנדה-ישראל.
אף על פי שהוא מבוסס ממונטריאול, ישנם מאמצי איסוף נוספים ברחבי הארץ, בעיקר באוטווה.
לארגון יש שיוך לתוכנית "הוקי ללא גבולות"
בדצמבר 2017, הארגון אסף ושלח מאות רצועות ג'וק לישראל.
הוקי צ'ראקה בינטאנג בריליאנט (באינדונזית: Hokky Caraka Bintang Briliant; נולד ב-21 באוגוסט 2004 בגונונג קידול שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת PSS סלמאן מליגת העל האינדונזית ובנבחרת אינדונזיה.
צ'ראקה גדל במחלקות הנוער של SSB האנדיאני, פרסופי פיונגאן, PSS סלמאן וגארודה סלקט.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של PSS סלמאן במסגרת ליגת העל האינדונזית.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך צ'ראקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בניצחון 0–6 על נבחרת ברוניי במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2026. ב-17 באוקטובר 2023 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 0–6 על נבחרת ברוניי במשחק הגומלין.
"הוקי פוקי" הוא שיר משחק ידוע ופופולרי כיום בעיקר בקרב ילדים ופעוטות.
השיר מפורסם בעיקר במדינות דוברות אנגלית.
מקורו בריקוד עם בריטי החל משנת 1826. השיר והריקוד הנלווה אליו הגיעו לשיא הפופולריות שלהם באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 בבריטניה.
השיר הפך ללהיט במצעדים בשנות ה-80.
הלהיט הבריטי הראשון היה של "אנשי השלג" , שהגיע למקום ה-18 בבריטניה בשנת 1981.
לשיר קיימות גרסאות רבות החל מהמאה ה-19. אחת הגרסאות המוקדמות יותר, עם ריקוד דומה מאוד לריקוד המודרני, נמצאת בספרו של רוברט צ'יימברס "חרוזים פופולריים של סקוטלנד" משנת 1842. המילים שם ניתנות כך:
הריקוד עוקב אחר ההוראות שניתנו במילות השיר, על ידי מוביל להקה, משתתף או על ידי הקלטה.
ב-"in" הם מכניסים את חלק הגוף המתאים למעגל, וב-"out" הם מוציאים אותו מהמעגל.
כשמופיע המשפט "And you shake it all about", מנענעים את חלק הגוף המדובר שלוש פעמים.
לאורך כל המשפט "You do the hockey pokey, and you turn yourself around" המשתתפים מסתובבים במעגל שלם כשהזרועות מורמות בזוויות של 90 מעלות והאצבעות המורות מופנות כלפי מעלה, מנענעים את זרועותיהם למעלה ולמטה ואת רגליהם מצד לצד שבע פעמים.
בקטע האחרון של "That's what it's all about" המשתתפים מוחאים כפיים עם הידיים פעם אחת על "That's" ו"'what" כל אחד, מוחאים כפיים מתחת לברך כשהרגל מורמת על "all", מוחאים כפיים מאחורי הגב על "a-", ולבסוף עוד מחיאות כפיים עם הידיים בחוץ על "-bout".
חלקי הגוף הכלולים בדרך כלל הם, לפי הסדר, "רגל ימין", "רגל שמאל", "יד ימין", "יד שמאל", "ראש", "ישבן", "אצבעות", "בהונות", "שיער", "שפתיים", "לשון" ו"כל הגוף"; חלקי הגוף "מרפק ימין", "מרפק שמאל", "ירך ימין" ו"ירך שמאל" כלולים לעיתים קרובות גם כן.
סגנון הריקוד של בריטניה, אוסטרליה ואירלנד
בנוסח הבריטי כל משתתף משלב את ידו הימנית והשמאלית בקצות אצבעותיו ומנענע את ידיו השלובות מצד לצד.
לאחר מכן כל המשתתפים מסתובבים יחדיו (בדרך כלל בכיוון השעון), כשידיהם עדיין מחוברות זו לזו או נעות כמו בתנועת ריצה.
השיר הופיע לאורך השנים במספר אלבומים, קלטות וסרטונים של שירי ילדים:
"נעימות לילה טוב", בעריכת גדי גולדמן, אם.
"שירי הפעלה ומשחק" (שיר מס' 23), קלסיקלטת חולון, 2007
"סבתא בישלה דייסה - 100 שירי משחק ראשונים - חלק א'", קלסיקלטת חולון, 1995
"משחקי שירקוד משחקי שירה וריקוד", עקביא מרגלית, ויזארט ראשון-לציון, 2010
"דנה ודרור שירים ישראלים: הוקי פוקי - שירי ילדים ב"ילדות ישראלית", דנה עדיני ודרור קרן בערוץ הופ!
ילדות ישראלית, סרטון יוטיוב, 2014
"הגיטרה ששרה", גולי דרזי-קול, אולפני פריאון, בנדקמפ, 2014
"מסיבת ריקודים 2 - שירי ריקוד והפעלה", עמוס ברזל, 2016
"מסיבת יום הולדת", חני נחמיאס, סרטון יוטיוב, 2017
הוראס גרילי , היה מו"ל אמריקאי, המקים והעורך של עיתון הניו יורק טריביון, בין העיתונים הידועים בזמנו.
הוא גם היה פוליטיקאי, שירת בקונגרס מטעם ניו יורק, והיה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית-ליברלית לנשיאות בבחירות של שנת 1872. הוא התמודד מול הנשיא המכהן, יוליסס ס.
גרילי נולד למשפחה ענייה באמהרסט, ניו המפשייר שם החל לעבוד כמדפיס בורמונט, ולאחר מכן עזב לניו יורק ב-1831 כדי לחפש את מזלו.
הוא כתב לכמה עיתונים והצטרף למפלגה הוויגית, כשהוא תומך בויליאם הנרי הריסון לנשיאות ב-1840. בשנת 1841 ייסד את העיתון ניו יורק טריביון, שהפך לעיתון הנפוץ ביותר במדינה בעזרת הפצת העיתון בדואר.
הוא כיהן כעורך ראשי כל חייו, בהשתמשו בעיתון כבמה להעלאת רעיונותיו, אף כי נודע בחוסר עקביות.
כך, תמיכתו במדינות הדרום ובזכותן לפרוש מהברית הפכה לתמיכה בצפון ובשיחרור העבדים בעת מלחמת האזרחים.
חיבתו לפרטים ניכרת בהבדלים בעריכה שבין עיתוניו דאז לסגנונם של עיתונים מודרניים – ההפרדה בין כתיבה מבוססת עובדות וסטטיסטיקות לבין הכתבות בעלות האופי הסובייקטיבי והמתדיין.
גרילי נודע כתומך ביישוב המערב האמריקני, שאותו ראה כהזדמנות להשגת עושר עבור צעירים מובטלים.
הוא היה האדם שטבע את המונח "לך מערבה, איש צעיר, ותגדל עם המדינה".
בריתו של גרילי עם ויליאם סיוארד עזרה לו להיבחר לבית הנבחרים לשלושה חודשים, במהלכם הכעיס את חברי הקונגרס בכך שניהל חקירות כנגד הקונגרס בעיתונו.
ב-1854, הוא עזר לממן את המפלגה הרפובליקנית החדשה.
העיתונים הרפובליקנים ברחבי המדינה פרסמו את מאמריו.
בעת מלחמת האזרחים, הוא תמך בלינקולן, ותבע ממנו להתחייב לסיים את העבדות עוד בראשית המלחמה.
לאחר רצח לינקולן, הוא תמך ברפובליקנים הרדיקליים בקונגרס והתנגד לנשיא אנדרו ג'ונסון.
הוא הסתכסך עם הנשיא הרפובליקני יוליסס ס.
גרנט בגלל השחיתות בממשלו ותחושתו של גרילי שאין יותר צורך בשיקום הדרום.
גרילי היה המועמד של המפלגה הרפובליקנית-ליברלית לנשיאות במהלך הבחירות של שנת 1872. הוא הפסיד תבוסה קשה, למרות שזכה גם לתמיכת המפלגה הדמוקרטית.
התבוסה הרסה אותו והוא מת כעבור שלושה שבועות.
גרילי נולד ב-3 בפברואר 1811, בחווה באזור אמהרסט, ניו המפשייר.
בעשרים הדקות הראשונות בחייו, הוא לא יכול היה לנשום.
רבים טענו שדבר זה גרם לו לפתח תסמונת אספרגר, שגרמה להתנהגויותיו המוזרות במשך חייו.
הוא היה ממוצא אנגלי, ואבותיו היו מהמתיישבים הראשונים במסצ'וסטס ובניו המפשייר.
גרילי היה בנם של זקיאוס ומרי (וודבורן) גרילי, חקלאים עניים.
זקיאוס לא היה חקלאי מוצלח והעביר את משפחתו כמה פעמים, עד לפנסילבניה.
הוראס נכח בבתי הספר המקומיים והצטיין.
השכנים, שזיהו את האינטליגנציה של הילד, ביקשו לממן את לימודיו, אולם המשפחה סירבה לקבל צדקה.
ב-1820, מצבו הכלכלי של זקיאוס הוביל את המשפחה לברוח מניו המפשייר מתוך חשש שייעצר בעקבות חוב, ולהתיישב בוורמונט.
אביו התקשה להתפרנס כשכיר, אולם הוראס קרא ככל יכולתו- שכן של המשפחה אפשר לו להשתמש בספרייתו.
ב-1822, הוראס ברח מהבית כדי להפוך לשוליית מדפיס, אולם נחשב לצעיר מדי.
ב-1826, בגיל 15, הוא הפך לשוליה של עורך עיתון בוורמונט.
שם למד כיצד להדפיס עיתונים, ונחשב לידען במיוחד.
כשהעיתון נסגר ב-1830, האיש הצעיר נסע מערבה כדי להצטרף למשפחתו בפנסילבניה.
הוא נשאר שם לזמן קצר בלבד, ועבר מעיר לעיר כדי לחפש עבודה בעיתונות, עד שהעיתון המקומי החליט להעסיק אותו.
גרילי נשאר בעבודתו עד 1831 כדי לתמוך באביו.
בסוף 1831, עבר גרילי לניו יורק סיטי כדי לחפש את מזלו.
בעיר היו מדפיסים צעירים רבים, והוא יכול היה למצוא רק עבודות זמניות.
הוא חסך כסף והקים חנות להדפסה.
ב-1833, ניסה לערוך עיתון יומי, שלא צלח.
למרות הכישלון, גרילי פרסם עיתון שפרסם את תוצאות ההגרלות המקומיות.
ב-22 במרץ 1834, פרסם את המהדורה הראשונה של "הניו יורקר".
העיתון היה פחות יקר והכיל בעיקר פרשנות פוליטית.
מספר המנויים היה כ-9,000, מספר מכובד דאז, אולם המשבר הכלכלי של 1837 פגע בעיתון שלא נוהל כראוי.
בנוסף, העיתון פרסם את מסע הבחירות של המפלגה הוויגית החדשה בניו יורק במהלך 1834, וגרילי החל לתמוך במפלגה, ובשוק חופשי עם עזרה ממשלתית לפיתוח.
לאחר המעבר לניו יורק סיטי, פגש גרילי את מרי יאנג צ'יין.
מרי, מורה, עברה לקרוליינה הצפונית כדי ללמד ב-1835, והתחתנה עם הוראס ב-5 ביולי 1836. גרילי חזר לעבוד מיד אחרי חתונתו.
אחת מהעמדות בעיתון דרשה שמובטלי ניו יורק ינסו להתיישב במערב (טריטוריית המערב התיכון), שהחל להתפתח באותן השנים.
החורף הקשה של 1836 ו-1837, והמשבר הכלכלי, גרם לניו יורקרים רבים לאבד את ביתם.
גרילי דרש מהמהגרים לקנות מדריכים למערב, ומהקונגרס לאשר רכישה של קרקעות ציבוריות במערב תמורת מחירים זולים.
גרילי טען שהמערב הוא עתיד המדינה, וייעץ לצעירים ללכת לשם.
השורה "לך מערבה, איש צעיר, ותגדל עם המדינה" הפכה לאהודה מאוד בזכותו.
ב-1838, נפגש עם עורך עיתונות מאלבי, ת'ורלו וויד.
וויד היה ראש האגף הליברלי של הוויגים, ושכר את גרילי כעורך העיתון הוויגי של המדינה.
העיתון, שהתפרסם ב-1838, עזר לניצחונו של המועמד הוויגי לתפקיד המושל, ויליאם סיוארד.
ב-1839, גרילי עבד עבור כמה עיתונים.
הוא תמך במועמד הוויגי לנשיאות ב-1840, ויליאם הנרי הריסון, וכתב שירים לכבוד מערכת הבחירות.
הוא גם ארגן אסיפות בחירות המוניות.
הריסון וג'ון טיילר נבחרו בקלות.
לאחר הבחירות ב-1840, עיתונו של גרילי סופק לכ-80,000 מנויים, והוא החליט להקים עיתון יומי, הניו יורק טריביון.
בניו יורק היו עיתונים רבים, ובראשם הניו יורק הראלד, שלו היו 55,000 יותר מנויים מאשר כל המנויים לעיתונים המתחרים.
עלות פרסום העיתונים צנחה בעקבות הקדמה הטכנולוגית, ועיתונות יומית הפכה לנפוצה יותר משבועית.
גרילי לווה כסף מחבריו, ופרסם את עיתונו לראשונה ב-10 באפריל 1841- ביום בו התרחשה צעדה בניו יורק לזכרו של הנשיא הריסון, שמת לאחר חודש בתפקיד והוחלף בידי טיילר.
במהדורה הראשונה, הבטיח גרילי שעיתונו יהיה "עיתון שיביא שחר חדש לפוליטיקה, ספרות ואינטליגנציה כללית".
הקהל לא אהד את העיתון בתחילה, ההכנסות היו כ-92 דולרים לעומת הוצאות של 525 דולרים.
העיתון נמכר במחיר של סנט בידי נערי עיתונים שרכשו עיתונים רבים בהנחה.
מחיר הפרסום היה ארבעה סנטים לשורה, וזה עלה במהירות לשישה סנטים.
בשנות הארבעים, העיתון פורסם במהדורה של ארבעה עמודים.
היו לו 6,000 מנויים וחמשת אלפים עותקים של המהדורה הראשונה נמכרו.
עוזרו של גרילי בימיו הראשונים של העיתון היה הנרי ריימונד, שהקים כעבור עשור את הניו יורק טיימס.
גרילי מכר מניות בעיתון לעורך דין עשיר למען מימון וניהול הצד העסקי.
מבחינה פוליטית, העיתון תמך בהנרי קליי, שניסה להיות המועמד הוויגי לנשיאות, ותמך בתוכניותיו הכלכליות לפיתוח המדינה.
גרילי היה מהעיתונאים הראשונים ששלחו כתבים לוושינגטון, אמצעי ששאר העיתונים העתיקו מהר.
גרילי החליט להפוך את עיתונו לעיתון שעוסק בחדשות לאומיות ולא מקומיות בלבד.
לשם כך, ייסד את הוויקלי טריביון בספטמבר 1841, במחיר מנוי של שני דולרים לשנה.
העיתון נשלח לרבים בארצות הברית בדואר, והיה אהוד במערב.
בדצמבר 1841, הוצע לגרילי לערוך את העיתון הוויגי הלאומי.
הוא דרש שליטה מלאה, ודחה את ההצעה כשזו לא ניתנה לו.
בעיתונו, תמך גרילי בתוכניות הוויגיות.
לאחר הסכסוך בין קליי והנשיא טיילר, תמך גרילי בקליי לנשיאות.
כשקליי נבחר, הוא הובס בידי המושל הדמוקרטי לשעבר מטנסי, ג'יימס פולק, למרות תמיכה של גרילי בקליי.
גרילי התנגד לעבדות בסוף שנות השלושים, והתנגד לסיפוחה של רפובליקת טקסס כמדינת עבדות.
בשנות הארבעים, הוא היה מתנגד חריף להרחבת העבדות.
גרילי קבע אמות מידה חדשות לעיתונות האמריקנית.
שערוריות, דיווחים משטרתיים, פרסומות רפואיות שנויות במחלוקת ושקרים לא פורסמו בעיתון.
העיתון היה מדויק ואמין, ופרסם ביקורות ספרים והרצאות רבות.
גרילי, שפגש את אשתו במלון צמחוני, תמך בתנועות חברתיות אחרות, וקידם אותן בעיתונו.
הוא התחייב לדעותיו של המתמטיקאי והוגה הדעות הצרפתי, שארל פורייה, שהציע הקמת 'פאלאנקס', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות, במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה.
גרילי, נוסף לקידום רעיונותיו של פורייה, ניסה להקים שני 'פאלאנקס', שנכשלו.
העיר שהוקמה לצד אחד מהם בפנסילבניה לאחר מותו נקראה על שמו, גרילי.
בנובמבר 1848, נציג המחוז של גרילי מטעם ניו יורק, דמוקרט, הודח מתפקידו בגלל רמאות בבחירות.
הקונגרס התכנס בדצמבר כדי לבחור במחליפו של הנציג, עד מרץ 1849. הוויגים במדינה בחרו בגרילי כמועמדם.
המחוז הכיל קהילה אירית חזקה, וגרילי תמך בדרישתם לעצמאות מבריטניה.
הוא נבחר לקונגרס בדצמבר 1848.
במשך שלושת החודשים בהם היה בקונגרס, הגיש גרילי חוקים לצורך רכישת קרקעות למתיישבים בשיעורים נמוכים.
הוא משך תשומת לב לאחר שתקף את השחיתות בקונגרס, ואיבד מתמיכתו בקרב חברי הקונגרס.
בדצמבר 1848, הטריביון פרסם סדרת תשלומים שהוצעו לחברי קונגרס.
בינואר 1849, תמך גרילי בחוק שנועד למנוע זאת, אולם החוק נוצח.
גרילי עצמו טען שבית הנבחרים היה מפולג לשתי מפלגות: אחת שרצתה שיישרף, ואחת שרצתה לשרוף אותו.
חקיקה אחרת, שגם היא נכשלה, והוצגה בידי גרילי, דרשה לסיים את ההלקאות בצי, ולמנוע שתיית אלכוהול בספינות.
הוא ניסה לשנות את שמה של ארצות הברית ל"קולומביה", לבטל את העבדות במחוז קולומביה, ולהעלות את מכסי המגן.
גרילי התיידד עם נציג וויגי אחר, ששירת בפעם היחידה בבית הנבחרים, אברהם לינקולן.
במרץ 1849, כהונתו של גרילי הסתיימה והוא חזר לערוך את הטריביון.
בסוף שנות הארבעים, הטריביון התבסס כעיתון יומי בניו יורק, והשפיע מאוד ברמה הלאומית בזכות חלוקת המהדורה השבועית שלו למנויים.
במערב התיכון, רק התנ"ך השפיע יותר ממנו.
הוא השפיע על הדעה הציבורית יותר מהנשיא.
הטריביון המשיך לתמוך בוויגים, אולם גרילי עצמו נקט עמדה עצמאית.
ב-1848, הוא לא תמך מיד במועמד הוויגי, הגנרל זאכרי טיילור, גיבור מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
גרילי התנגד למלחמה ולהרחבת העבדות לטריטוריות החדשות, וחשש מתמיכה של טיילור בהרחבת העבדות.
גרילי שקל לתמוך בנשיא לשעבר, מרטין ואן ביורן, שייצג את מפלגת הארץ החופשית, אולם תמך בטיילור לבסוף.
לאחר היבחרו של טיילור, היסס גרילי בנוגע לפשרת 1850, שניסתה לקרוץ לשני הצדדים בנושא העבדות, ולבסוף התנגד לה.
בבחירות של 1852, הוא תמך בגנרל וינפילד סקוט, אולם התנגד למצע הוויגי שתמך בפשרה.
הפילוג המפלגתי הוביל לתבוסתו של סקוט מול פרנקלין פירס.
ב-1853, כשהמפלגה התפלגה בנוגע לעבדות, הכריז גרילי בעיתונו שהעיתון כבר אינו וויגי אלא לא מפלגתי.
הוא סמך על נאמנות קוראיו והיה סבור שהעיתון לא ייפגע מכך.
הוויגים לא חששו מפניו ולעגו לו בעיתוניו.
ב-1854, כשהסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס הציג את חוק קנזס נברסקה, שהרשה לתושבי הטריטוריות להחליט בנוגע לעבדות אצלם, התנגד גרילי לחוק.
לאחר שהחוק עבר, והחלה קטטה לגבי החוק בטריטוריית קנזס, ניסה גרילי ליישב שם מתנגדי עבדות, והפסיק משלוחי עיתונים לדרום.
למרות זאת, ב-1858, הטריביון הגיע ל-300,000 מנויים במהדורתו השבועית, ונחשב לעיתון המוביל במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
חוק קנזס נברסקה חיסל את המפלגה הוויגית, אולם מפלגה חדשה שהתנגדה לעבדות כבר עמדה לקום.
בתחילת 1853, השתתף גרילי בדיונים שהובילו להקמתה של המפלגה הרפובליקנית, ואף נתן לה את שמה.
גרילי נכח בוועידה הרפובליקנית הראשונה ב-1854, והתאכזב שלא נבחר להיות מועמד למושל או לסגן מושל.
לאחר מכן פירק את בריתו עם סיוארד.
גרילי כעס בנוגע למינויים פוליטיים, והרגיש שסיוארד מנסה להשיג את תמיכת הניו יורק טיימס.
ב-1853, שכר גרילי חווה, שבה ניסה להתנסות בחקלאות.
ב-1856, ניסה להקים חווה בניו יורק, שהייתה אחד ממבני הבטון הראשונים במדינה.
ב-1851, קרל מרקס נשכר ככתב בלונדון.
מרקס ופרידריך אנגלס עבדו ביחד, ופרסמו 500 כתבות.
ב-1859, גרילי נסע ברחבי היבשת כדי לראות את המערב ולכתוב עליו בטריביון.
הוא תמך בהקמת מסילה ברחבי היבשת, ותמך במפלגה הרפובליקנית.
לאחר מכן נסע לשיקגו ולקנזס, ולא התרשם מהמתיישבים שם.
למרות שהיה ידיד של סיוארד, גרילי לא רצה לתמוך בו בניסיונו להיבחר לנשיא, ובמקום זאת, תמך באדווארד בייטס, שהתנגד להרחבת העבדות.
גרילי טען שבייטס יוכל לנצח בצפון ואף בחלק מהדרום.
אולם כשאברהם לינקולן, מועמד הסוס השחור הגיע לניו יורק ונאם, ליווה אותו גרילי.
הוא סבר שלינקולן יוכל להיות הסגן של בייטס.
גרילי נכח בוועידה כמחליפו של ציר מאורגון.
הוא היה בטוח שלמרות תמיכתו בבייטס, סיוארד יבחר.
הוא סבר שסיוארד לא יוכל לנצח במדינות מפתח.
בשני הסיבובים הראשונים, סיוארד הוביל, אם כי בפער קטן מלינקולן בסיבוב השני.
תומכי סיוארד סימנו את גרילי כאחראי לתבוסתו של הסנאטור.
גרילי הודיע על התנגדותו לשחיתות במועצת ניו יורק וקיווה שייבחר לסנאט במקום סיוארד ב-1861, כשייבחרו מחליפים לנציגים במועצה המחוקקת.
פעילותו הראשית במסע הבחירות הייתה תמיכה בלינקולן.
הוא הבהיר שהממשל החדש לא ינסה להתערב בעבדות, והכחיש שלינקולן תומך במתן זכויות הצבעה לשחורים.
הוא המשיך כך עד שלינקולן נבחר בנובמבר.
לינקולן הבהיר שסיוארד ימונה למזכיר המדינה, כלומר שלא יוכל להיבחר מחדש לסנאט.
לרפובליקנים היה רוב במועצה, והקרב על זהותו של המועמד הייתה חשובה.
גרילי לא יכול היה להיבחר בעצמו, אולם חסם את יריבו.
לאחר היבחרו של לינקולן, הדרום רצה לפרוש מהאיחוד.
הטריביון תמך בתחילה בפרישה, כשהדרום יהפוך לאומה נפרדת.
גרילי טען שאם המדינות בטוחות שהן יוכלו להצליח מחוץ לאיחוד, הן יכולות לפרוש.
הוא התנגד לפיוס עם הדרום, והאמין שהפרישה עדיפה על מלחמה.
הרצון לפלג את האיחוד פגע בגרילי, ושומש נגדו כשניסה להיבחר לנשיאות ב-1872.
לקראת כניסתו של לינקולן לתפקיד, הטריביון החריף את הקו, התנגד לפשרות, לפיצויים ל"בוגדים" ולשינויים בחוקה.
גרילי נכח בטקס הכניסה של לינקולן, וישב ליד הסנאטור דאגלס.
כשהכוחות הדרומיים תקפו את פורט סאמטר, הטריביון הצטער על אובדן המבצר, והריע על הקרב מול קונפדרציית המדינות של אמריקה.
העיתון ביקר את לינקולן על היסוסו בשימוש בכוח.
באביב וקיץ 1861, הטריביון נקט קו מיליטנטי.
הוא דרש לכבוש את ריצ'מונד, בירת המורדים, לפני כינוס קונגרס הקונפדרציה.
הלחץ הציבורי הוביל לשליחת צבא האיחוד אל קרב בול ראן הראשון, באמצע יולי, בו הוא נוצח.
התבוסה גרמה לגרילי להתייאש, ויש אומרים שסבל מהתמוטטות עצבים.
לאחר שחזר לקו הבריאות בחווה שרכש, חזר גרילי לערוך את הטריביון, וגיבה את ממשל לינקולן, וגם את סיוארד.
הוא תמך בו גם במהלך התבוסות הצבאיות בשנה הראשונה של המלחמה.
לאחר מכן הציע ללינקולן לקבל מידע מראש על מהלכיו, בתמורה לכיסוי ידידותי בטריביון.
לינקולן הסכים, מתוך רצון להעלות את מורל הצבא.
בתחילת 1862, שוב החל גרילי לבקר את הממשל, וזעם על חוסר היכולת לנצח בשדה הקרב.
הוא טען שהנשיא מהסס בשחרור העבדים לאחר תבוסת הקונפדרציה, דבר שהטריביון תמך בו במאמרי המערכת.
כאן שינה גרילי את עמדותיו: מלחמה לא למען שמירת האיחוד, אלא למען ביטול העבדות.
במרץ, לינקולן רק הציע שחרור עבדים במדינות הגבול שנשארו באיחוד, עם פיצויים לבעלי העבדים, למרות ביטול העבדות במחוז קולומביה.
לינקולן ביקש מגרילי לחכות קצת עם דברי הביקורת שלו.
ב-19 באוגוסט 1862, שלח גרילי מכתב ללינקולן, שהתפרסם בטריביון כ"תפילה של עשרים מיליונים".
לינקולן כבר יידע את הקבינט שלו על הצהרת האמנציפציה שניסח, וביום פרסום המאמר הדבר נודע לגרילי.
גרילי דרש את שחרור העבדים המידי.
תגובתו של לינקולן הייתה "אם הייתי יכול להציל את הברית בלי לשחרר אף עבד - הייתי עושה זאת.
מטרתי אינה ביטול העבדות, אלא שימור הברית".
מתנגדי העבדות כעסו על לינקולן, ואשתו של סיוארד טענה ששמירת הברית, לפי לינקולן, חשובה יותר מחירות האדם.
גרילי הרגיש שלינקולן לא ענה לו, אולם היה מוכן לסלוח לו על כך בתנאי שההצהרה תפורסם.
היא פורסמה ב-22 בספטמבר, וגרילי תמך בה.
לאחר ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג ביולי 1863, הטריביון טען שהמרד עומד להסתיים.
כעבור שבוע, התחוללו מהומות בנוגע לגיוס בניו יורק.
גרילי והטריביון תמכו בגיוס חובה, שיגייס גם עשירים.
התמיכה בגיוס גרמה לכך שיהיו מטרה להמון, ובניין המערכת של הטריביון הוקף, וההמון אף פלש אליו.
גרילי השיג הגנה מחיילים ששמרו על הבניין.
ההמון גם איים על מרי גרילי וילדיה בחווה.
באוגוסט 1863, כמה מו"לים ביקשו מגרילי לפרסם ספר היסטוריה בנוגע למלחמה.
במשך שמונת החודשים הבאים, כתב גרילי ספר בן 600 עמודים, בשם "העימות האמריקני", שהצליח מאוד ומכר 225,000 עותקים ב-1870.
במהלך המלחמה, תהה גרילי איך לסיים אותה.
ב-1862, פנה לשגריר הצרפתי וביקש תיווך, שנדחה בידי סיוארד לאחר ניצחון האיחוד בקרב אנטיאטם בספטמבר 1862. ביולי 1864, התברר לגרילי שנציגי קונפדרציה בקנדה רוצים להתחיל שיחות שלום.
האנשים ניסו לעזור לדמוקרטים שהתנגדו למלחמה ולפגוע במאמץ המלחמתי.
גרילי נסע לשם בבקשת לינקולן וטען שהנשיא מוכן לאיחוד מחדש ושחרור העבדים.
תומכי הקונפדרציה סירבו ללוות את גרילי לוושינגטון ללא אישורים מתאימים.
גרילי חזר לניו יורק ולאחר שהפרשה התפוצצה, הממשל הובך.
לינקולן טען שאיבד את ביטחונו בגרילי.
גרילי לא תמך בלינקולן בתחילה ב-1864, וביקש מועמדים אחרים.
הוא טען בפברואר בטריביון שלינקולן לא יכול להיבחר לעוד כהונה.
בגלל שאף מועמד לא ניסה להתמודד מולו, לינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני ביוני, והטריביון תמך בו.
באוגוסט, מתוך חשש לניצחון דמוקרטי, ניסה גרילי לגרום לבחירתו של מועמד חלופי ללינקולן.
לאחר כיבוש אטלנטה ב-3 בספטמבר, הפך גרילי לתומך של לינקולן.
ניצחונות האיחוד והיבחרו מחדש של לינקולן היו לרוחו.
לאחר סיום המלחמה באפריל 1865, דרשו גרילי והטריביון פיוס עם הקונפדרציה, בטענה שהריגת מנהיגי הקונפדרציה רק תגרום לעוד מרידות.
כל ניסיון להתמתן הפסיק לאחר רצח לינקולן בידי ג'ון וילקס בות'.
רבים טענו שלינקולן נהרג בגלל תוכנית מרד נוספת, והנשיא החדש, אנדרו ג'ונסון, שם פרס של 100,000 דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה הנמלט, ג'פרסון דייוויס.
לאחר שמנהיג המרד נתפס, טען גרילי שיש למצות איתו את הדין בהוגנות.
ב-1866, דרש גרילי שדייוויס ישוחרר או יישפט.
אשתו של דייוויס דרשה מגרילי להשתמש בהשפעתו כדי לשחרר את בעלה.
השופט קבע ערבות של 100,000 דולר על דייוויס.
גרילי היה מהאנשים שניסו לגייס כספים למען שחרורו, וזכה בכך לזעם הצפון.
המכירות של הכרך השני של ספרו ירדו.
המנויים לטריביון צנחו, למרות שהתאוששו במהלך הבחירות ב-1868.
למרות שתמך בו בתחילה, גרילי החל להתנגד לנשיא ג'ונסון, שמדיניות השיקום שלו אישרה יצירת ממשלות מהירה בדרום ללא הבטחת זכות הצבעה לעבדים משוחררים.
כשהקונגרס התחיל להשתלט על שיקום המדינות, גרילי תמך בפעולותיהם, במתן זכות הצבעה כללית לזכרים, וגם במתן חנינה לאנשי קונפדרציה.
הוא תמך ברפובליקנים הרדיקליים אולם התנגד לתדיאוס סטיבנס.
גרילי ניסה להיבחר לקונגרס ב-1866, אולם הפסיד, וגם ניסה להיבחר לסנאט ב-1867, אולם הפסיד לרוסקו קונקלינג.
כשהנשיא והקונגרס נלחמו על השיקום, גרילי המשיך להתנגד לג'ונסון, ולאחר שהקונגרס החליט להעמידו לדין ב-1868, גרילי והטריביון תמכו בהדחתו.
למרות זאת, הסנאט זיכה את הנשיא לצערו של גרילי.
בנוסף, ניסה גרילי להיבחר ב-1868 כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, אולם תומכי קונקלינג מנעו זאת ממנו.
ב-1868, וייטלו ריד (Whitelaw Reid) הצטרף לטריביון כעורך.
בנוסף, גם מארק טוויין היה בצוות, וגם ג'ון היי, אותו החשיב גרילי לכותב המבריק ביותר בטריביון.
בתחילת 1869, ניסה ליצור אוטופיה בטריטוריית קולורדו, שנקראה על שמו- גרילי.
הוא היה הגזבר של המושבה.
ב-1871 פרסם ספר על חקלאות.
גרילי המשיך לנסות להיבחר למשרות פוליטיות, וניסה להיבחר לאוצר מדינת ניו יורק ב-1869 ולבית הנבחרים ב-1870, כשהוא מפסיד בבחירות.
הנשיא גרנט הציע לגרילי להיות השגריר בסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית), אולם גרילי סירב.
מפלגות פוליטיות המשיכו להיווצר ולהיעלם לאחר המלחמה.
בספטמבר 1871, נוצרה המפלגה הרפובליקנית-ליברלית, שהתנגדה לנשיא גרנט ולשחיתות ממשלו, ותמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת מיסים ורפורמה בקרקעות.
מתנגדי גרנט רבים תמכו במפלגה כנגד ממשל גרנט המושחת.
כשהבחירות התקרבו, המפלגה נזקקה למועמד.
גרילי היה ידוע בציבור וגם היה מנוסה בפוליטיקה.
הוא חשש מההשפעה על הטריביון אם ינטוש את המפלגה, אולם ידע שהסיכוי היחיד שלו להיות מועמד יהיה אצל הרפובליקנים-ליברלים.
הוועידה הלאומית של המפלגה התכנסה בסינסינטי במאי 1872. גרילי נחשב למועמד פוטנציאלי.
בסיבוב הראשון, השופט דייוויד דייוויס הוביל, אולם גרילי הוביל בסיבוב השני.
בסיבוב השישי, הצליח לזכות במועמדות, כשבנג'מין בראון נבחר לסגנו.
הדמוקרטים, כשהתכנסו בבולטימור ביולי, נאלצו לעמוד בדילמה- לבחור בגרילי, שהיה מתנגד ראשי אליהם, או לפצל את המתנגדים לגרנט ולגרום לתבוסה.
הם בחרו בתמיכה בגרילי, ואף אימצו את המצע הרפובליקני-ליברלי, שתמך בשוויון זכויות לשחורים.
הייתה זאת הפעם הראשונה שבה איש אחד נבחר להיות מועמד לנשיאות בידי שתי מפלגות.
גרילי התפטר מתפקידו כעורך הטריביון לכבוד מסע הבחירות, ובנוסף נאם ברחבי המדינה, מעשה חריג באותם ימים.
רבים תקפו אותו כאדם שמנסה לרדוף אחרי תפקיד הנשיא.
למרות זאת, בסוף יולי, גרילי (ואחרים, כמו המושל לשעבר של אוהיו רתרפורד הייז) חשבו שייבחר.
גרילי דרש פיוס אזורי, וטען שהמלחמה נגמרה ושנושא העבדות נפתר.
הוא דרש לחזור לנורמליות ולסיים את הכיבוש הצבאי בדרום.
הרפובליקנים, שמומנו היטב, האשימו את גרילי בתמיכה בבגידה ובקו קלוקס קלאן.
מתנגדיו האשימו אותו בתמיכה בשחרור דייוויס, בהתנגדות על גרנט, בתמיכה בג'ון וילקס בות'.
השערוריות בממשל גרנט היו חמורות, אולם גרילי לא הצליח לנצל אותם, כיוון שהיה קשור לאחד מהם בעצמו.
אשתו של גרילי, מרי, חזרה חולה מטיול לאירופה בסוף יוני.
מצבה הוחמר באוקטובר, והוא הפסיק את מסע הבחירות ב-12 באוקטובר.
היא מתה ב-30 באוקטובר, וגרילי נכנס לדיכאון.
התוצאות הרעות לדמוקרטים במדינות בספטמבר ובאוקטובר חזו תבוסה לגרילי, וכך היה.
העורך שהפך למועמד זכה רק בשש מדינות: ג'ורג'יה, קנטקי, מרילנד, מיזורי, טנסי וטקסס.
גרילי חזר לערוך את הטריביון, אולם גילה שהתמרדו נגדו.
הוא לא יכול היה לישון, ולאחר שביקר בטריביון ב-13 בנובמבר (שבוע לאחר הבחירות) נשאר תחת השגחה רפואית.
להמלצת רופא, נשלח גרילי לבית מרגוע בניו יורק.
מצבו החמיר, והוא מת ב-29 בנובמבר.
מותו התרחש לפני התכנסות חבר האלקטורים.
63 מתוך 66 האלקטורים שלו תמכו בארבעה מועמדים אחרים.
למרות חפצו של גרילי בקבורה פשוטה הוא נקבר על ידי שתי בנותיו בטקס מפואר בבית הקברות גרינווד בניו יורק.
בין המבכים היו חבריו, עובדי הטריביון, יריביו העיתונאים וגם פוליטיקאים, כולל הנשיא גרנט.
למרות הכעס כלפיו במהלך הבחירות, הציבור התאבל על מותו של גרילי.
רבים טענו שמאז מותו של לינקולן, האומה לא התאבלה כל כך.
עמדתו של גרילי בנוגע לחירות הייתה מבוססת על כך שלכל אדם יש הזכות לנסות לשפר את חייו.
הוא דרש רפורמה חברתית ועזרה לעניים, לעבדים, לשחורים ולנשים, ותמך ביוזמה חופשית.
הטריביון המשיך להיקרא כך עד 1924, כשהתאחד עם הניו יורק הראלד והפך להראלד טריביון, שהיה קיים עד 1966.
הוראה היא אחת מתהליכי הלמידה בחינוך.
מטרתה היא להקנות ידע ולהכשיר את התלמיד ללמוד בכוחות עצמו באמצעות פיתוח יכולות אורייניות, אסטרטגיית למידה ומיומנויות חשיבה.
הדידקטיקה היא תחום של הפדגוגיה, אשר עוסק בפן התאורתי של ההוראה לצורך פיתוח של גישות ושיטות הוראה יעילות.
איש המקצוע העוסק בהוראה מכונה מורה.
המורה הוא הגורם המרכזי אשר מחולל שינויים רצויים אצל הלומדים.
על כן ישנה חשיבות מכרעת לאישיותו ולהתנהגותו בכיתה.
הדרכה וחניכה הן דרכי לימוד נוספות, אשר משויכות לרוב לחינוך בלתי פורמלי או להכשרה תוך כדי עבודה.
לרוב הן מתמקדות יותר בפיתוח מיומנויות ספציפיות והנחלת ערכים מאשר בהקניית מידע ופיתוח כישורים אקדמיים.
ההוראה התגבשה לצד תהליך הפורמליזאציה של החינוך, כאשר השתתפותו הישירה של הילד בעיסוקי הוריו ומבוגרים אחרים, לא הספיקה עוד להכינו לחיים.
כך החלה ההיסטוריה של החינוך המערבי.
בעקבות תהליך זה המורה בבית הספר הפך לדמות בעלת השפעה הדומה לזו של המשפחה בכל הנוגע להתפתחותו הילד.
תוך כדי התפתחות ההוראה החלו לייחס לה משמעויות שונות:
הוראה נורמטיבית – מסייעת בהתפתחות האינדיבידואל על פי אמות מידה ערכיות.
על פי תפיסה זו המורה מעביר תכנים בעלי ערך לתלמיד כדי לעצב את רוחו.
עקב טבעה הערכי הגדרה זו יכולה להשתנות בהקשר לרוח התרבות והתקופה שבה היא נדונה.
הוראה נייטרלית – מתרחשת כאשר אדם לומד דבר מה חדש בסיועו של האחר.
במשמעות זו אין ההוראה מוגבלת לתכנים מסוימים.
התפיסה הראשונית של ההוראה הנורמטיבית התגבשה בעולם העתיק והיא הייתה כרוכה בהנחה שלא כל אדם מסוגל לעלות במעלות השיכלול לקראת שלמות אינטלקטואלית ומוסרית.
זהו המקור לסלקטיביות הראשונית של בית הספר בקליטת תלמידיו ולהתפתחות תחום המדידה והערכה בחינוך פורמלי, שזכו עד מהרה למעמד של מטרות מקודשות שאין לשנותן.
משום שתפיסה זו גרסה כי תוכני הלימוד של ההוראה הם בעלי ערך ראשוני שאין לו תחליף, התלמיד נתבע להסתגל לדרכי ההוראה וההערכה שנקבעו כדי שיוכל להמשיך ללמוד בבית הספר.
באופן זה הריטואליות של נוהגי בית הספר מילאה תפקיד של מנגנון מיון אשר מעודד נשירה של תלמידים שכישוריהם והתעניינויותיהם לא תאמו את המקובל.
השינוי בתפיסה זו חל בעקבות השאיפה להנגשת החינוך עבור כלל האוכלוסייה ולא רק עבור האליטה של החברה.
בישראל תפיסה זו באה לידי ביטוי בחוק לימוד חובה.
ההוראה החלה להיתפס כשיטה להצגה ותרגול של תוכני לימוד מסוימים, באופן העשוי להבטיח שהלומדים ירכשו אותם.
לפי גישה זו ההצלחה של תהליך הלמידה אינה מותנית עוד במידת ההסתגלות של התלמיד לתביעותיו של בית הספר, אלא ביעילותו של המורה.
בתחילה נוצרה שאיפה למציאת שיטת ההוראה האידיאלית בה ניתן ללמד כל אדם תחום תוכן כל שהוא.
עם זאת, בהמשך החלה ההכרה בעצם קיומם של הבדלים בין אישיים והצורך של ההוראה להתייחסות אינדיוידואלית.
הוראה התואמת את רצף התפתחות של ילדים, המכירה במשותף ורגישה להבדלים ביניהם, תורמת לקידום יכולות אורייניות הכוללות את השפה המדוברת והשפה הכתובה.
העיסוק בהוראה מתחלק למגוון רחב של התמקדויות מקצועיות התלויות בעיקר בתחום הדעת הנלמד ובגילאי התלמידים.
חלוקה זו מאפשרת למורים להתמחות בתחום ספציפי ולספק מענה מדויק לצרכים הלימודיים והרגשיים של קבוצות גיל שונות.
מורים למקצועות הליבה: מתמטיקה, אנגלית, עברית, לשון, ספרות.
מורים למקצועות המדעים המדויקים: מדעים, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי הסביבה, אסטרונומיה.
מורים למקצועות מדעי החברה והרוח: היסטוריה, אזרחות, גאוגרפיה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, כלכלה.
מורים למקצועות האמנות והביטוי: אמנות, ציור, פיסול, צילום, עיצוב גרפי, תיאטרון, משחק, מוזיקה, מחול, עיתונאות, קולנוע ותקשורת.
מורים למקצועות מעשיים וטכנולוגיים: רובוטיקה, מחשבים ומדעי המחשב.
מורים למקצועות טכנולוגיים: חינוך גופני, חקלאות, אלקטרוניקה, מכונאות, עיצוב תעשייתי.
מורים למקצועות לשונות זרות: אנגלית, ערבית, צרפתית, ספרדית ועוד.
קיימים גם מורים לחינוך מיוחד.
כל דרך יכולה לשמש יותר מתחום דעת אחד.
על המורה להתאים את סוג ההוראה למאפייני התלמיד וחומר הלימוד.
לעיתים ניתן לשלב בין מספר סוגי הוראה.
דוגמאות לסוגים שונים של דרכי הוראה:
הוראה פרטית – הוראה המתבצעת עבור תלמיד יחיד או במסגרת קבוצה קטנה.
הוראה מתקנת – תחום בחינוך העוסק בטיפול בבעיות למידה, על ידי שימוש בשיטות וטכניקות הוראה אישיות.
הוראה שיתופית – למידה שיתופית מאפשרת לכל לומד לבטא את עצמו בתוך קבוצה ומאפשרת לו ליצור קשרים חברתיים עם אותה קבוצה בו זמנית.
הוראה מרחוק – מערכת הוראה או למידה המקשרת בין מורה ותלמיד אשר אינם נמצאים באותו מקום.
הוראה דיפרנציאלית (מבדלת) – מתן מענה מותאם לתלמידים מגוונים בעלי רמות ידע ומיומנויות שונות, בעלי שאיפות ונטיות שונות בתוך קהילת לומדים.
E-learning – הוראה באמצעות מכשירים אלקטרוניים.
השימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת יכול להשתלב בכל דרכי ההוראה האחרות.
לדוגמה, ניתן להשתמש בו במסגרת הוראה פרטנית על ידי עבודה באמצעות לומדה, ביישום של פדגוגיית שיעור הפוך וכן במסגרת של הוראה שיתופית על ידי שימוש בפורום.
זהו תחום רחב הכולל בין היתר:
הוראה משולבת מחשב – הוראה העושה שימוש במחשב.
הוראה מקוונת – אפשרויות של שילוב האינטרנט בהוראה ובלמידה, החל בלמידה פנים אל פנים (בכיתה) הנעזרת בדפי Web של אתרים תומכים ו/או בדואר אלקטרוני.
למידה באמצעות צ'אט או קבוצות דיון, ועד ללמידה מרחוק ללא פגישות כלל, הנעזרת באותם אמצעים.
סכולסטיקה – היא טכניקה של הוראה ולמידה שנוצרה בסוף המאה האחת עשרה בידי מלומדים ותאולוגים נוצרים באירופה.
חשיבותה הייתה באפשרה לקבוע את התשובה לשאלה באמצעות שימוש בהיגיון.
זאת בניגוד לשיטת הלמידה המונסטית שהסתמכה על הכתוב בכתבי-יד עתיקים אך התעלמה משימוש בהיגיון.
ליעדים של ההוראה יש תפקיד מרכזי בהנחיית ההוראה ובמדידה והערכה בחינוך פורמלי.
זאת משום שכדי להחליט כיצד להעריך, יש להגדיר תחילה מהם היעדים שמצפים כי יושגו בעקבות ההוראה.
בעבר היה נהוג לנסח יעדי הוראה במונחים של פעילויות הוראה.
כלומר, יעדי ההוראה פרטו את ההתנהגות הרצויה ותארו מה על המורה לעשות במהלך ההוראה.
הבעיה בניסוח יעדי ההוראה כפעולות של המורה היא שהשגתם אינה מלמדת דבר על הידע או המיומנויות שרכשו התלמידים בעקבות ההוראה.
עם הזמן הוסט הדגש מהתשומות המושקעות בתלמיד כמדד של איכות בית הספר, אל עבר תוצרי החינוך והתפוקה שלו.
בהתאם לכך נעשה שינוי גם בניסוח יעדי ההוראה וההערכה.
במקום להדגיש מה יעשה המורה בכיתה, הדגש מושם על מה שיידע התלמיד ויהיה מסוגל לעשות בתום ההוראה.
הצורך לשפר את תהליכי ההוראה והלמידה עולה מתוך שאיפה להגברת ההצלחה של התלמיד.
הוראה מפתחת חשיבה, תורמת להבניית הידע של התלמידים.
היא מסייעת לתלמידים לעבור מלמידה המדגישה זכירה ולימוד בעל פה, ללמידה אשר מדגישה הבניה של הידע בדרכים משמעותיות.
באופן זה הידע הנלמד יישמר לאורך זמן בצורה טובה יותר וישמש את הלומד גם מעבר להקשר ספציפי שבו הוא נלמד.
הוראה במסגרת חינוך פורמלי מתבצעת במסגרת שיעורים מוסדרים הנבנים על פי תוכנית הלימוד של משרד החינוך.
היא משמשת להקניית מיומנויות כמו קרוא וכתוב, ידע בסיסי במתמטיקה ובמדעים, מקצועות ההומניסטיים, אזרחות ומורשת תרבותית של החברה.
הוראה על פי תחומי דעת
למרות שקיימת חפיפה מסוימת בין תחומי דעת שונים, על פי רוב לידע של כל דיסציפלינה ישנם מאפיינים ייחודיים המבדילים אותו מתחומי דעת אחרים.
בהתאם לכך, פעמים רבות הקניית הידע מתחומי דעת שונים מצריכה שימוש בגישות ושיטות הוראה שונות, אשר מתאימות למאפיינים של התחום הנלמד בצורה הטובה ביותר ולמאפייניו של ארגון הידע המוסדי
ישנם מספר תחומים אשר להם התפתחה צורת הוראה מותאמת וייעודית:
הוראת המתמטיקה, הוראת המתמטיקה בישראל
נושאים נוספים אשר יכולים להיכלל במערכת החינוך הם: חינוך לבריאות, חינוך מיני, חינוך סביבתי, של"ח, בטיחות בדרכים, נהיגה.
בנוסף לתפקיד מורה חיילת בצבא.
העוסקים בהוראה בישראל מאוגדים ארגון המורים ומכאן זכאים לגמולי השתלמות א' וב', שניתן להפיק מתחילת ההעסקה כמורה.
תחילה, גמול א' הדורש 400 שעות השתלמות במוסד המוכר לגמול השתלמות המוכר לעובדי הוראה.
לאחר מכן ניתן לגשת להשתלמויות הכרה לגמול ב' הדורש 400 שעות השתלמות נוספות.
כשבכל אחד מהגמולים קיימת חובת צבירה של לכל הפחות 200 שעות גמול הקשורות לתחום המקצועי של התפקיד ו-200 שעות גמול הקשורות לתחום הרחב של העיסוק.
החל מהפקת האישור המעסיק מחויב להפריש תוספת גמול לשכר, ללא קשר לסעיפי השלמה לשכר מינימום.
תואר שני גם הוא מקנה תוספת בשיעור של בין 7.5%–5%.
תואר שלישי תוספת של 10%.
מורה זכאי לצאת לשנת שבתון למטרת פיתוח מקצועי, העשרה ולימודים אחת ל-7 שנים וכל עוד צבר 6 שנות כספי צבירה בקרן השתלמות ולמטרת מימוש כספי הצבירה בקרן ההשתלמות.
בתקופת שנת השבתון המורה זכאי לשנת ותק נוספת, להמשך הפרשות לקרן ההשתלמות ולזכויות ההפרשות לפנסיה.
לפי דו"ח הממונה על השכר במערכת החינוך לשנת 2022 קיימים פערי שכר משמעותיים, של כ-29%, בין עובדי הוראה חדשים לוותיקים בעלי הקביעות.
בנוסף להפסקות עבודה בשיעור של 60% מבין עובדי ההוראה המתחילים.
הוראות הפתיחה באש בישראל הן נוהל המגדיר מתי רשאים נושאי נשק חם, ובעיקר חיילים, לירות בנשקם, מבלי שקיבלו פקודת ירי ישירה בזמן אמת, ומפרט את הצעדים שיש לנקוט קודם לפתיחה באש.
הוראות פתיחה באש עשויות להשתנות בהתאם לתפקיד נושא הנשק (חייל, שוטר, מתנדב בכוחות הביטחון, מאבטח וכדומה), רמת הכוננות בה נמצא נושא הנשק, האזור בו הוא שוהה, שעת היממה (יום או לילה), או מידע מודיעיני.
מבנה הוראות פתיחה באש בצה"ל מעוגן בפקודות מטכ"ל.
עם זאת, יש באפשרותם של אלופים לשנות את ההוראות בהתאם לתנאים שבהם חייליהם נתונים.
ההוראות משתנות מאזור אחד למשנהו, אולם המבנה הבסיסי של ההוראות הוא:
כאשר חייל חש סכנת חיים ברורה ומיידית, לו או לאחר (זיהוי אמצעי, כוונה ויכולת), מותר לו לפתוח באש על מנת לנטרל את האיום.
במקרה של זיהוי דמות חשודה ("נוהל מעצר חשוד"), זהו הנוהל הבסיסי:
החייל קורא לעבר הדמות החשודה שלוש פעמים: "עצור, עצור, עצור!" .
החייל קורא: "עצור והזדהה", או "עצור, סיסמה".
החייל קורא: "עצור, או שאני יורה!" .
אם נשקו של החייל טעון (בהתאם לפקודות או לנסיבות), ההוראה היא לבצע קודם כל דריכה בהפגנתיות – לשם הרתעה, ולאחר מכן – שתי יריות אזהרה בכינון הנשק בזווית של 60 מעלות למעלה.
אם הנשק לא טעון, החייל מכוונו בזווית של 60 מעלות לעבר גזרה ריקה, ודורך בהפגנתיות את נשקו – לצורך הרתעה בלבד, ובשלב נוסף, אם יש בו צורך, מכניס מחסנית, ודורך את הנשק לשם הרתעה, לפני השלב שבו הוא יורה יריות אזהרה כאמור.
החייל יורה לעבר רגלי הדמות החשודה.
לחייל מותר לירות לעבר מרכז הדמות, על מנת להרוג – במקרה שהדמות מסכנת את החייל או אדם אחר, באופן ברור ומיידי.
פעולות אלו מבוצעות באופן עוקב עד שהדמות עוצרת ומזדהה, ובמקרה זה על החייל להתחיל לפעול על פי נוהל מעצר חשוד.
במקרה שהדמות מתחילה לירות על החייל או על אנשים אחרים באזור, או שהחייל מזהה בוודאות שהדמות מהווה סכנה ברורה ומיידית לו ולסובבים אותו, הוא יורה לעברה על מנת להורגה.
כמו כן, במקרים בהם מנסים לחטוף את החייל או את נשקו, הוא רשאי לירות על מנת להרוג.
על פי הגדרות ההוראה, יידוי אבנים, אשר אינו מהווה סכנת חיים וודאית, אינו מצדיק ירי על מנת להרוג.
בשעת מלחמה הוראות אלו נוקשות פחות – חיילים מורשים לירות על כל דמות או רק"ם שמזוהה כאויב.
על פי החלטת שרשרת הפיקוד, נוהלי הפתיחה באש משתנים מנהלים פסיביים (ירי תגובה בלבד בעת זיהוי אויב – למשל, בשעה שבה הלחימה מופסקת לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת אש) לנהלים בעלי אופי אקטיבי (ירי יזום בעת פעילות צבאית) ולחלופין.
שינוי הוראות הפתיחה באש (2018 ואילך)
נוהל מקל להוראות הפתיחה באש הועבר לכוחות הלוחמים במרץ 2018 בעקבות העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
הנוהל קבע כי ניתן לפתוח באש גם אם לא ניתן לזהות אדם ספציפי שממנו נשקפת, באופן אישי, סכנת חיים ממשית.
נוהל זה איפשר לפתוח באש חיה לעבר מפגינים ברגע שנוצר חשש שההפגנה תהפוך לאירוע אלים.
כתגובה לעימותים הגיב צה"ל בכוח קטלני, ומהירי נהרגו 223 פלסטינים ונפצעו אלפים.
בעקבות העימותים האלימים הגישו מספר ארגוני זכויות אדם עתירה לבג"ץ בנושא הוראות הפתיחה באש.
בתגובה לבג"ץ הסתירו נציגי צה"ל את קיומו של הנוהל המקל, והציגו רק את הנוהל הקודם, לפיו מותר לפתוח באש רק כאשר נשקפת סכנה ממשית מיידית וקרובה לכוחות צה"ל או לאזרחים ישראלים.
על בסיס תשובה זו העתירה נדחתה.
הנוהל המקל גובש על ידי מפקד אוגדת עזה דאז יהודה פוקס והרמטכ"ל דאז גדי אייזנקוט, ואושר על ידי הדרג המדיני.
ארגון Human Rights Watch התריע לאחר העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה כי השימוש החוזר ונשנה שעושה צה"ל ברצועת עזה בנוהל המקל, ומפעיל לפיו כוח קטלני נגד פלסטינים שאינם מהווים סכנת חיים מיידית, עלול לעלות לכדי פשע מלחמה.
השימוש המופרז בכוח גונה על ידי האו"ם, וכן על ידי ארגוני זכויות האדם, בהם בצלם ואמנסטי אינטרנשיונל.
כמו כן, טורקיה ודרום אפריקה החזירו את שגריריהן מישראל.
ועדה של האו"ם בדקה 489 מקרי ירי בפלסטינים ומצאה שרק שניים מתוכם היו לא מוצדקים עקב טעות אנוש.
בדצמבר 2021 שונתה מדיניות הפתיחה באש, והותר ירי חי לעבר מיידי אבנים או בקבוקי תבערה ובמקרים מסוימים גם לאחר היידוי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל הרחיב את הנחיות הפתיחה באש.
הצבא הודה שהוראות הפתיחה באש שונו לאחר טבח שבעה באוקטובר.
במהלך תקיפות אוויריות ברצועת עזה אושר הרג של עד 20 אזרחים לכל פעיל חמאס זוטר, ויותר ממאה אם היעד היה מנהיג בחמאס.
בהרבה מתקיפות אלו נהרגו אזרחים ומשפחות שלמות כנזק אגבי, בין היתר כתוצאה משימוש בפצצות לא מדויקות שהרסו בתים על יושביהם.
לפי תחקיר של הניו יורק טיימס, ישראל ביצעה את אחת מהמתקפות האוויריות הקטלניות ביותר במאה הנוכחית, צמצמה במידה ניכרת את הכללים שנועדו להגן על אזרחים ונכשלה בהענשת חיילים שהיו מעורבים בהתנהלות שגויה.
במהלך מבצע חומת ברזל דווח כי אלוף פיקוד מרכז אבי בלוט ומפקד אוגדת איו"ש תא"ל יקי דולף הרחיבו את הנחיות הפתיחה באש ביהודה ושומרון.
ביקורת על הוראות הפתיחה באש בצה"ל
הוראות הפתיחה באש נתונות לביקורת מצד גורמים שונים מישראל וממדינות אחרות.
יש הטוענים כי הזהירות הרבה בה נאלצים חיילי צה"ל לפעול בעת פעילות צבאית בתוך ערים, תוך הודעה מראש על בואם של כוחות צבא והימנעות משימוש בסיוע אווירי וארטילרי, גורמת לאובדן מיותר של חיי אדם (בהתייחסות לחיילי צה"ל).
התגובה לטענות אלו היא כי ישראל מחויבת לציית לחוקי המשפט הבין-לאומי ולאמנות בין-לאומיות וחייליה מחויבים לפעול על פי רוח צה"ל.
בעקבות אירועים מסוג זה באינתיפאדה השנייה, עודכן הקוד האתי של צה"ל, המכונה רוח צה"ל.
פעולות צבאיות בקרב אזרחים או אירועים שבהם חיילים גרמו למותם של אזרחים גרמו להגברת הזהירות הננקטת בעת פעילות צבאית ולהקשחת הוראות הפתיחה באש.
הוראות פתיחה באש במשטרת ישראל
שני הסייגים העיקרים לשימוש בנשק חם במשטרת ישראל הם:
סכנה ברורה ומיידית לכוח המשטרתי, או לאזרחים, שעל פי חוק המשטרה, חייבים השוטרים להגן עליהם.
מיצוי כל האמצעים האחרים הזמינים לשוטר לפני ביצוע הירי.
לפני ביצוע הירי חייב השוטר להתריע על כוונתו לירות, ורק אז לירות על מנת לנטרל.
גם מתנדבי המשמר האזרחי מחויבים להגדרות אלו, בעת שהם משרתים בתוקף פעילות שיטורית.
הוראות פתיחה באש למאבטחי מוסדות החינוך וטיולים בישראל
על פי אתר מנהלת הטיולים של משרד החינוך, הוראות הפתיחה באש למאבטחי מוסדות החינוך וטיולים הן כדלקמן:
השימוש בכלי ירייה מותר אם הוא נדרש באופן מיידי, כדי להדוף תקיפה שלא כדין שבוצעה באמצעות נשק חם או קר ושנשקפת ממנה סכנת חיים מוחשית ליורה או לזולתו.
מותר להשתמש בכלי ירייה לצורך הגנה עצמית כמוצא אחרון, במידת הזהירות הראויה, כאשר אין דרך אחרת בנסיבות העניין להתגבר על התוקף.
פתיחה באש מותרת רק כמוצא אחרון, לאחר שנשקלו ומוצו דרכי פעולה אחרות להפסקת התקיפה, לרבות מתן אזהרה מוקדמת, ובלבד שלא יהיה בכך כדי לסכן את חייו של היורה או של זולתו.
לצורך הדיפת התקיפה המסכנת חיים מותר לפתוח באש לעבר גופו של התוקף במגמה לפגוע בו באופן שימנע ממנו להשלים את ביצוע מעשה התקיפה.
אם ניתן לסכל את התקיפה באמצעות ירי לעבר רגלי התוקף, יש להעדיף ירי כזה.
יש להפסיק את הירי מייד כשפסקה התקיפה ואין עוד סכנת חיים.
פתיחה באש מותרת, כאמור לעיל, לעבר התוקף בלבד, בירי בודד ומכוון, תוך כדי נקיטת אמצעי זהירות למניעת פגיעה בחפים מפשע הנמצאים בטווח אש.
אם התוקף נמלט עם כלי נשקו, והוא עדיין מסכן חיים, ניתן לירות לעבר רגליו.
אם אין בכך כדי לסכל את הסיכון, ניתן לירות לעבר גופו, כדי למנוע את המשך התקיפה או למנוע סיכון חיי אחרים במהלך בריחתו.
אם התוקף נמלט בלי נשק, אין לירות בו.
אין לפתוח באש כהגנה על רכוש כאשר אין מתלווית לעבירת הרכוש סכנת חיים.
הוראות פתיחה באש לאזרחים בישראל
על פי החוק בישראל, אזרח נושא נשק רשאי להשתמש בו רק במקרים של סכנה ברורה ומיידית לעצמו או לאחרים.
במקרה של ירי כלפי אזרחים אחרים אמור האזרח לתת למשטרה או לכוחות הביטחון לטפל באירוע אלא אם אינם נמצאים במקום.
שלטונות ישראל לא נוהגים להעמיד לדין ובדרך כלל גם משבחים אזרחים שביצעו ירי והצילו את חייהם של בני אדם אחרים.
לעומת זאת, ירי לא מוצדק, או הרג של עוברי אורח כתוצאה מירי של אזרחים, יכול להוביל להעמדתו לדין של היורה באשמת הריגה.
פרשת שי דרומי ושינוי חוק העונשין
אזרחים החברים בכיתת כוננות של יישוב פועלים בסמכות צבא ההגנה לישראל, ולפיכך מתנהלים על פי פקודות מטכ"ל בנוגע להוראות פתיחה באש, זאת רק בזמן הפעלתם הרשמית ('הקפצת כיתת כוננות').
בשאר הזמן, דינם ככל אזרח נושא נשק ברישיון.
הוראה מתקנת או הוראה מאבחנת-טיפולית או הוראה מותאמת-אישית היא תחום בהוראה העוסק בטיפול בתלמידים בעלי צרכים מיוחדים ובעיות למידה, על ידי שימוש בשיטות וטכניקות הוראה מותאמות אישית לכל תלמיד, ואשר מתייחסת לחוזקותיו ולחולשותיו בהבטים אקדמיים, שכליים, רגשיים והתנהגותיים.
המושג "הוראה מתקנת" מופיע בשני ספריה של פרופסור מרים גיליס, "הוראה מתקנת" ו"היבטים חדשים בהוראה מתקנת" שיצאו בישראל בהוצאת דקל בשנת 1978. נראה שהוא תרגום מאנגלית של המושג remedial teaching.
העוסקים בתחום אינם מציינים את תולדותיו ולא ברור מי טבע את המושג או אם השתמשו בו בישראל קודם לכן.
כמו שמצביעים המינוחים המעודכנים יותר של המושג, ההוראה המאבחנת-טיפולית-מותאמת מתבססת על אבחונים ועל התאמת עקרונות טיפוליים בנוסף לדידקטיים, והיא מותאמת אישית לפרט על שלל צרכיו.
מטרותיה של הוראה זו הן מקיפות: פיתוח מודעות עצמית, קבלה עצמית ודימוי עצמי חיובי חרף הקשיים הריאליים, העלאת מוטיבציה, עידוד התנהגות חיובית, פיתוח מיומנויות חלשות, פיתוח אסטרטגיות לעקיפת המיומנויות החלשות, פיתוח ישיר של מיומנויות אקדמיות שלא נרכשו באופן ספונטני, הפסקת שימוש במיומנויות לא יעילות או שגויות ועוד.
מכאן שהוראה זו גם מתחשבת בערוצי הקליטה האישיים (חזותי, שמיעתי, תנועתי, תחושתי, הקשרי) של כל תלמיד ובסגנון הלמידה שלו.
הוראה מאבחנת-טיפולית-מותאמת מתבצעת בשלושה שלבים:
איסוף מידע נרחב על התלמיד - על סמך אבחונים מסוגים שונים, תצפיות בשיעורים שונים וגם בהפסקות וראיונות עם התלמיד, משפחתו וגורמים בבית הספר.
בניית תוכנית עבודה פרטנית תקופתית - על סמך המידע שנאסף, בתיאום עם התלמיד ומשפחתו וגורמים רלוונטיים בבית הספר.
תוכנית מסוג זה מכונה במשרד החינוך "תוכנית לימודית אישית" או "תוכנית חינוכית יחידנית ".
בדיקה ומעקב מתמידים ושיטתיים - שמטרתם הסופית היא לבנות תוכנית עבודה פרטנית מעודכנת לתקופה הבאה.
הוראה זו מועברת על ידי מי שהוכשרו לכך: מומחים ללקויות למידה, בעלי תואר שני בלקויות למידה, מורים לחינוך מיוחד ומאבחנים דידקטיים.
בהתאם לגישה הקונסטרוקטביסטית, ההוראה המתקנת משתדלת לעשות שימוש בלמידה פעילה שבה התלמיד לוקח חלק בשיעור ואינו רק שומע פסיבי.
זאת משום שאפקט היצירה משפר את יכולת השליפה של מידע שהאדם היה שותף ביצירתו.
על מנת לתת מענה לתלמיד המתקשה ולפתח מוטיבציה ללמידה חרף החרדה מכישלון, ניתן להשתמש בתמריצים רבים המסמלים עבורו הצלחה.
יש להצמיד את החיזוק החיובי לפעולה המוצלחת ולא לדרוש מהתלמיד לחכות זמן רב עד לקבלת תגמול על מאמציו.
זאת משום שהצמדת הגמול להישגים או להתנהגות רצויה מחזקת את התכונות הרצויות ושיתוף הפעולה של התלמיד, במיוחד כאשר הוא מעריך שסיכויי ההצלחה שלו רבים מסיכויי הכישלון.
כמו כן, תגמול מיידי מתפקד כמשוב ברור על אופן תפקודו של התלמיד, ומסייע לו להגיע לתפיסה מציאותית של מעשיו ותוצאותיהם ולהתאים את התנהגותו על פי הנדרש בכל מצב.
גישה זו יעילה יותר מזו המדגישה את ההתנהגות הבלתי רצויה על מנת לתקנה, משום שזו מדגישה את נקודות הכישלון של התלמיד יתר על המידה.
כמו שיטת ההוראה, גם סביבת העבודה צריכה להיות מותאמת לכל תלמיד באופן אישי.
למשל, עבור תלמידים המתקשים להתעלם מהסחות דעת, יש לצמצם את מידת הגרייה ככל הניתן ולהימנע מלהציף את התלמיד בגירויים שיעוררו את סקרנותו וימשכו בקלות את תשומת לבו (כמו קישוטים צבעוניים ורעשי רקע שונים).
השאיפה היא להכיר מספר רב ככל הניתן של אסטרטגיות למידה המכוונות לפיתוח מיומנויות למידה וחשיבה יעילות.
באופן זה ניתן להתאים לכל לומד את דרכי הלמידה המתאימות לסגנון החשיבה שלו, כפי שבא לידי ביטוי ביכולות ובקשיים הייחודיים לכל אדם.
ישנם כלים המיועדים לשיפור או פיתוח של מיומנות או ידע ספציפיים ולצדם כאלו היכולים לשרת מספר מטרות חינוכיות במקביל.
ישנה העדפה לשימוש בשיטות הוראה המייעלות את תהליך הקידוד של הזיכרון.
שיטות אלו כוללות ארגון החומר הנלמד, יצירה של משמעות, הפעלת רמות עיבוד גבוהות, קישור לידע קודם, הישענות על הקשר וחשיפה רב-חושית.
החשיפה הרב-חושית חשובה משום שעצם ההפעלה של חושים רבים יותר בזמן הלמידה מעלה את הסיכוי לזכור את החומר הנלמד.
ההוראה המתקנת עושה שימוש גם במשחקים וחידות.
המשחק יכול להשתלב בכל שלבי הלמידה והוא יכול לשמש כדרך מהנה ומעוררת מוטיבציה לצורך הקנייה, יישום ותרגול של החומר הנלמד באופן פעיל.
למידה דרך משחק היא יעילה יותר משום שהיא מזמנת למידה טבעית.
באופן זה המטרות הלימודיות מושגות בדרך עקיפה.
בנוסף, למשחקים יכולה להיות גם תרומה חשובה לבניית הביטחון העצמי.
למשל, משחק מזל יכולים לאפשר לתלמיד חלש להשתחרר מאחריות לכישלון ולצבור חוויות הצלחה מול תלמידים חזקים ומיומנים יותר.
כמו כן, השימוש בסימולציה ובמשחק מאפשר יצירת מגוון סביבות לימודיות ואפשרויות מגוונת לבחינת ביצועים קוגניטיביים.
עם כל זאת, בפיתוח משחק לימודי יש להימנע ממצב שבו הוא ישמש בפועל באופן הדומה מדי לדף עבודה מספר לימוד, אשר מתחזה למשחק אף על פי שלמעשה אינו משחק כלל.