tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילותו המפלגתית נמשכה במפא"י, מטעמה כיהן כחבר הוועד הלאומי באספת הנבחרים הרביעית.
בשליחות התנועה יצא למרוקו ותוניסיה.
לאחר קום המדינה נבחר לכהן כחבר הכנסת, תפקיד בו שימש עד לפטירתו.
לאורך ארבע שנות כהונתו, בשתי כנסות, היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים.
הכרמלי פעל למען עליית עדות המזרח לארץ ישראל ונחשב כלוחם למען זכויותיהן בשנותיה הראשונות של המדינה.
נפטר ב-1952 בירושלים ונקבר בחיפה.
בשליחות – צפון-אפריקה: טבת-אייר תש"ז / אליהו הכרמלי (לולו), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל - הוועד הפועל - המחלקה ליוצאי ארצות המזרח ותימן, [1947?].
סכומים / אליהו הכרמלי (לולו), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל - הוועד הפועל - המחלקה ליוצאי ארצות המזרח ותימן, [1949].
עד עלות השחר / מאת אליהו הכרמלי (לולו); מבוא: ישראל ישעיהו; עריכה: ישראל ישעיהו יונה הכהן, ירושלים: קריית ספר, תשל"ח.
אליהו זאב לוין אפשטיין (28 ביולי 1864, כ"ד בתמוז תרכ"ד, וולקוביסק, פולין הרוסית – 18 ביולי 1932, י"ד בתמוז תרצ"ב, רחובות) היה מו"ל עברי, מחנך וממייסדי רחובות.
אליהו זאב לוין-אפשטיין נולד בוולקוביסק שבפלך סובאלק של פולין הרוסית.
אביו, שמואל לוין-אפשטיין, ייסד את בית המסחר לספרים לוין אפשטיין.
למד בחדר ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין.
כאשר חזר לביתו סייע ביד אביו בניהול הוצאת הספרים בוורשה ולמד רוסית, צרפתית וגרמנית בנוסף ללימודי קודש.
אז גם התחבר לחברי תנועת חובבי ציון ופרסם מספר מאמרים בעיתונו של נתן בירנבוים (טובע המונח "ציונות").
בתקופה זו נשא את יהודית, ונולדו בניהם שמואל ורחביה.
בשנת 1889, בעקבות מאמרו של אחד העם "לא זה הדרך", היה מראשוני החברים בארגון הסתרים בני משה (ארגון סתרים) והקים את סניף הארגון בוורשה.
יחד עם חברו זאב גלוסקין ייסד את אגודת מנוחה ונחלה במטרה להקים בארץ ישראל מושבה שלא תהיה תלויה בתמיכת הברון רוטשילד.
בשנת 1890 עלה לארץ ישראל, ויחד עם חברים באגודת "מנוחה ונחלה" רכש מיהושע חנקין 10,000 דונם מאדמות דוראן שמדרום לראשון לציון במטרה להקים את המושבה רחובות.
בשנים הראשונות לא הייתה ללוין אפשטיין הכנסה בארץ ישראל, והוא ומשפחתו התפרנסו מהכנסות בית המסחר לספרים.
בשנת 1896 התמנה לאחראי על החינוך במושבה רחובות.
יחד עם המורה שמחה וילקומיץ, הקים את בית הספר הראשון במושבה.
השניים הכינו תקנון שהעמיד בראשו את חיוב לימוד השפה העברית, את הכרת הארץ ואת החיבור לחגי ישראל כמפתח לחיבור לשפה העברית, לעם היהודי ולארץ ישראל.
תקנון זה משקף את התפיסה החינוכית שהונחלה לכל מערכת החינוך הציונית מאז.
לדוגמה תקנות בית הספר כללו לראשונה גם טיולי בית ספר:
בשל היותו סוחר, נשלח על ידי יקבי כרמל לפתוח סניפים לשיווק יין בפולין וברוסיה.
בשנת 1900 נסע בפעם הראשונה לארצות הברית, פתח שם סניף של יקבי כרמל ועמד בראשו במשך מספר שנים.
בתקופה זו החל לעסוק בגיוס הון ל.
ב-1914 מונה לגזבר 'הוועד הפועל הזמני' שישב בארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה חלק מהוועד הפועל הציוני שהוקם בניו-יורק.
בקיץ 1917 נשלח בהוראת לואי ברנדייס להשתתף ב'שליחות מורגנטאו', שהגיעה לגיברלטר כדי לדון ביציאתה של טורקיה מהמלחמה בחוזה שלום נפרד.
במשלחת לקחו חלק הנרי מורגנטאו ופליקס פרנקפורטר, והיא אורגנה על ידי וודרו וילסון נשיא ארצות הברית.
חיים ויצמן נסע לפגוש את המשלחת בגיברלטר על מנת לסכל את משימתה, שסיכנה את הברית הציונית-בריטית שהחלה להיווצר והולידה בסופו של דבר את הצהרת בלפור.
ב-1918 חזר לארץ ישראל במסגרת הגדודים העבריים וצורף לוועד הצירים.
במהלך שנות העשרים נסע תכופות לאירופה ולארצות הברית ובין היתר פעל שם למכירת תוצרת בצלאל וגייס כספים לשם הקמת שכונת עולי תימן - כפר מרמורק ברחובות.
לוין אפשטיין העביר את הוצאת הספרים לארץ ישראל.
ההוצאה המשיכה להוציא בארץ ספרי קודש וספרי רבנים ומלומדים.
במשך שנות חייו יצאו הספרים בדפוס סעדיה שושני, ורק לאחר מותו הקימו יורשיו בית דפוס גדול בבת ים.
אליהו זאב לוין אפשטיין נפטר בארצות הברית והובא לקבורה ברחובות.
סמוך אליו נקבר אחיו, לוי לוין אפשטיין.
על שמו של לוין אפשטיין רחוב ברחובות.
אליהו זאב הלוי לוין-אפשטין, זכרונותי, תל אביב: האחים לוין אפשטין, תרצ"ב 1932.
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ב, פרק נט: ייסוד המושבה רחובות, מזכרונות אליהו זאב לוין־אפשטיין, תר"ן–תרנ"א (1890–1891), עמ' 653–670.
רבי אליהו די וידאשׂ (ה'רע"ו-ה'של"ט/ה'שמ"ה) היה מקובל והוגה דעות מצפת, ראש רבני חברון במאה ה-16 ומחבר הספר ראשית חכמה.
נולד בצפת לרב משה די וידאש, בן למשפחה שמוצאה מיהדות חצי האי האיברי.
בצעירותו התייתם מאביו, ושנות צעירותו עברו עליו בייסורים.
היה תלמידו של הרמ"ק, ובפטירתו הועברו אליו כתבי ידו.
כן למד תורה מפי האר"י ומפי הרב אברהם הלוי ברוכים (מוגרבי).
היה שותף בחבורתם של הרמ"ק ורבי שלמה אלקבץ, אשר נהגה לצאת להתבודדות בהרים אשר סביב לצפת, גלות זאת הייתה נקראת בפי בני החבורה בשם "גירושין", והם עשו זאת כתיקון לגלות השכינה.
הושפע מכתביו של רבי יצחק דמן עכו ומגישתו הקבלית-אקסטטית.
לאחר זמן מה עבר להתגורר בחברון, ובשנת ה'שכ"ו (1566) התמנה לראש רבני חברון.
בי"ח באדר ה'של"ה (1575), סיים את כתיבת ספרו "ראשית חכמה".
הספר עוסק בהיבטים השונים של חיי האדם על פי המשמעות הקבלית.
הספר זכה למהדורות רבות, למהדורה מקוצרת, ולתרגום מבאר ביידיש.
האוהל של קברו נבנה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 בידי מתנדבים, ונהרס בידי ערבים בתקופת השלטון הירדני.
שוחזר על ידי פרופ' בן ציון טבגר כחלק משיקום בית העלמין.
תוצאות החיים, ברוקלין: הוצאת בית הלל, תשמ"ט.
רבי אליהו בן אברהם שלמה הכהן האתמרי (~1659 – 1729, ח' באדר ב' ה'תפ"ט) היה דיין, מחבר ספרים ומקובל מחכמי איזמיר.
נודע בעיקר בזכות ספרו שבט מוסר.
נולד באיזמיר לאברהם שלמה, ושם ישב כל חייו.
בדרשותיו הטיף לסגפנות ולהתרחקות מתענוגות העולם הזה.
עם היותו בעצמו עשיר, הטיף לעשירים לפזר את כספם לצדקה, וראה בעוני ובאי השוויון החברתי בעיה דתית מוסרית, הצריכה לבוא לידי תיקון על ידי הקהילה.
את עשירי הקהילה ראה כ"אפוטרופוסים" המופקדים על הכספים של העניים.
הוא עצמו שימש כאפוטרופוס לעניים, והיה מחלק להם מהכספים שהיה מקבץ מהעשירים.
בדרשותיו הפליג בתיאורי השכר והעונש של העולם הבא מזה, והגיהנום מזה.
לאחר המרת הדת של שבתי צבי הוא יצא נגד מחשבי הקיצים.
עם זאת, גרשם שלום כתב שיש בספריו רמזים לכך שהאמין ששבתי צבי היה משיח.
רבי אליהו חיבר עשרות ספרים, בעיקר ספרי מוסר, מדרש ופרשנות על ספרי התנ"ך.
שבט מוסר - ספרו המוכר ביותר.
יצא לאור לראשונה בקושטא ה'תע"ב, ומאז בעשרות מהדורות.
תורגם ליידיש, לאדינו וערבית יהודית.
עיבוד מקוצר לעברית עכשווית של חלקים מהספר עפ פירוש הומוריסטי יצא על ידי יורם טהרלב בשם "וטהר לבנו".
מדרש תלפיות - בו נאספו מדרשים ואגדות מהתלמודים, מהזוהר ועוד.
הספר עוסק גם בזיהוי אבני החושן, ובשאר אבנים טובות וסגולתם.
ילקוט האתמרי - ספר מדרשים, ספר זה העניק לו את הכינוי "רבי אליהו האתמרי".
ולא עוד אלא - באור לכל המקומות שבהם נאמר ולא עוד אלא בתלמוד ובספרות המדרש.
עיני העדה - פירוש על המסורה בתנ"ך
אגדת אליהו - שני חלקים על אגדות התלמוד הירושלמי
דנא פשרא - על כל ה"אל תיקרי" שבתלמוד, הודפס בסלוניקי
תהילות ה' - על תהלים
אליהו זוטא - על מסכת אבות
סמוכים לעד - על התורה
מדרש אליהו - דרושים על מעלת פטירת הצדיקים
חוט של חסד - ביאורים וחידושים על חמישה חומשי תורה
ספר ברכת כהן - על ענייני ברכת כהנים
ידו בכל - ביאורים וחידושים על חמישה חומשי תורה, נדפס באיזמיר, שנת תרכ"ז.
"אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא" הוא פיוט המושר בכל קהילות אשכנז ובחלק מקהילות ספרד במוצאי שבת.
אליהו הנביא עשוי בהופעתו לבשר על בוא הגאולה, כפי שנכתב בספר מלאכי:
מתקופת הראשונים נהגו להזכיר את אליהו הנביא במוצאי שבת.
לאזכור הזה הובאו כמה הסברים:
משום שנאמר בגמרא שאין אליהו בא לא בערב שבת ולא בערב יום טוב מפני הטורח, וממוצאי שבת והלאה הוא זמן ביאתו.
משום שנאמר בתלמוד "אלמלי שמרו ישראל שבת ראשונה לא שלטה בהם אומה ולשון, שנאמר: "ויהי ביום השביעי יצאו מן העם ללקוט ולא מצאו", וכתוב לאחר מכן "ויבא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים".
ועוד נאמר שם, אמר רשב"י אלמלי משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלין...
ועל כן אנו אומרים להקב"ה הרי שמרנו את השבת כמו שצויתנו, מעתה שלח לנו את אליהו הנביא.
במדרש מובא שבכל מוצאי שבת נכנס אליהו לגן ויושב תחת עץ החיים וכותב זכויותיהם של ישראל.
קורות חייו של הנביא אליהו הנביא, כפי המסורת היהודית, נחרזו בפיוט לפי אקרוסטיכון אלפבית, ולפי סדרו של ציר הזמן.
מרכיב נוסף הוא השימוש החוזר במילה "איש".
יש הסוברים כי הדבר בא להדגיש את העובדה, שלמרות חייו המופלאים ופטירתו שהיו רצופים בניסים רבים, אליהו הנביא היה בן אנוש.
יחד עם פתיחתם של הפיוטים "שבוע טוב" ו"המבדיל בין קודש לחול", גם הבית הראשון ב"אליהו הנביא", בביצועו של אפרים די-זהב, פתח במשך עשרות שנים את שידורי מוצאי השבת של קול ישראל.
ב-2005 החזירה רשות השידור את רצף הפיוטים בביצועו של די-זהב לתוכניות מוצאי השבת של רשת ב'.
מקהלת הילדים יונגערליך באלבום יונגערליך.
אברהם פריד באלבום אנחנו מוכנים, לחן של יוסי גרין.
יוסף קרדונר באלבום ברסלבר מלווה מלכה.
שפיר או אד"ש; בחלק מיצירותיו חתם דוד דר; שמו המקורי: שפירא; 1911 – י"ד באייר תשל"ד, 6 במאי 1974) היה סופר, משורר עברי, עורך ומתרגם ישראלי.
היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית.
שפיר נולד בליטא, למד באוקמרגה (היא וילקומיר) ובאוניברסיטת קובנה.
היה ממייסדי העתון העברי "פתח" (על חבריו נמנתה גם המשוררת לאה גולדברג) ופרסם בו שירים, סיפורים ומאמרים.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והיה חלק מהחבורה הספרותית "יחדיו".
פרסם מכתביו ב"דבר", ב"הארץ", ב"מחברות לספרות" (הוצאה אותה ייסד עם נתן אלתרמן ועם ישראל זמורה), "טורים" ועוד, וערך את כתב העת "מאזניים".
עבד כעורך וכמתרגם בהוצאת הספרים "עם עובד".
שימש כעורך הוצאת הספרים "דביר".
תרגם עשרות ספרים, בעיקר מאנגלית ומיידיש (וזכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1972).
תחת שם העט "דוד דר" פרסם ספר שירים ("מרום הרים", 1957) וספר סיפורים ("ארבעה דברי-סיפור - הניסיון המצומצם הראשון לשוב", 1968).
אוסף מכתביו ("כתבים: סיפורים, שירים, מסות") פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1982.
היה נשוי למתרגמת ורה ישראלית, עמה תרגם את התרגום הראשון לעברית של "פו הדב".
לזוג לא היו ילדים והם התגרשו לאחר מספר שנות נישואין.
נהרג בתאונת דרכים במאי 1974.
1969 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (שהוענק על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר).
1972 – פרס טשרניחובסקי על תרגומו לרומן "צמח אטלס" של חיים גראדה.
עיר בפולין (אחרית דבר: פרופ' דב סדן), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשט"ו, 1954 (242 עמודים).
הניסיון הראשון המצומצם לשוב, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשכ"ט-1969.
רות קרטון-בלום ומנחם דורמן (עורכים), כתבים: שירים, סיפורים, מסות (יוסף ירושלמי ביבליוגרפיה), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג 1982.
רב אליהו הכהן גאון (נפטר ב-1083, כסליו ד'תתמ"ד), נמנה בין גאוני ארץ ישראל בסוף תקופת הגאונים, כראש "ישיבת גאון יעקב".
נולד לרבי שלמה הכהן גאון.
היה אחיו של יוסף הכהן גאון (השלישי) וככל הנראה היה מבוגר ממנו.
בגניזת קהיר נמצא שמו של רבי אליהו בשנת ד'תרצ"ז חתום שישי בין חברי ישיבת גאון יעקב, ואילו בשנת ד'תת"ה היה חתום רביעי.
לאחר פטירת רבי דניאל בן עזריה בשנת ד'תתכ"ב התמנה תחתיו לגאון (ראש ישיבת גאון יעקב) ולאב בית דין.
שנתיים קודם פטירתו, מינה תחתיו את בנו רב אביתר גאון.
בן נוסף שלו, רב שלמה הכהן גאון, כיהן בגאונות לאחר אחיו רב אביתר.
רבי אליהו נפטר בשנת ד'תתמ"ד בצור.
הוא נקבר בדלתון בראש ההר, סמוך לקבר רבי יוסי הגלילי.
כך נזכרת פטירתו במגילת אביתר:
בידינו קובץ מתשובותיו, שנשלחו אל רבי משולם בן משה ממגנצא, הנמצא בספריית אוקספורד, מדף כתבי יד עבריים, c.23/42.
אליהו ויוּר היה רופא ישראלי, יהודי יליד אנגליה, מראשוני הרופאים בצה"ל ובמדינת ישראל וחייל בריטי, שעוטר בשני צל"שים.
סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת לידס ב-1941, עם תעודה של ה-Royal College of Surgeons of England.
באותה שנה גם קיבל רישיון לעסוק בכירורגיה ומיילדות.
ויור שירת כרופאם של שני גדודי קומנדו במהלך מלחמת העולם השנייה - The City of London Rough Riders ו-Black Watch (גדוד קומנדו סקוטי).
השתתף בפלישה הבריטית לתוניסיה, ולאחר מכן בפלישה לסיציליה ולאיטליה, כולל בקרב המפורסם מונטה קאסינו.
במסגרת שירותו הצבאי, טיפל ויור במאות פצועים בעת פלישת בנות הברית לצרפת.
ויור היה בעל שני ציונים לשבח, שהוענקו לו במסגרת שירותו על ידי המלך ג'ורג' השישי.
ויור עלה לישראל ביוני 1948. קיבל יחד עם אשתו את אשרות הכניסה לישראל מספר 3 ו-4, כאשר את השתיים הראשונות קיבל הנשיא חיים ויצמן.
עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות חש ויור חובה לתרום מניסיונו כרופא צבאי בעל ותק וניסיון.
ויור שימש כרופא הגדודי של גדוד 54 של חטיבת גבעתי, ושל סיירת "שועלי שמשון".
במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948, בו הובקעה הדרך לנגב, פעל בתחנת איסוף הפצועים בכאוכבה, מתוך בקתת חמר שהוסבה למרפאת-שטח.
בלילות עבר מגבעה לגבעה בשדה הקרב וטיפל בפצועים תחת אש.
שם הצליח להציל בין היתר את חייהם של שני פצועי ראש קשים ביותר שסיכויהם להנצל היה קלושים ביותר.
במבצע קדש (1956) שימש קצין פינוי חזית דרום, ולאחר מכן מונה למפקד בית חולים שדה 544 במצודה ליד אילת.
במלחמת ששת הימים הועבר לתפקיד מפקד חדר המיון בבית החולים אסף הרופא.
ב-1949 ייסד את מחלקת הילדים בביה"ח תל השומר ע"ש שיבא.
ניהל את מחלקת הילדים בבית החולים אסף הרופא במשך שלושים שנה.
במהלך שנות ה-50 היה מהמומחים היחידים בארץ לטיפול במחלת הפוליו, לאחר שעבר התמחות באנגליה, משם הביא איתו שני מומחים כירורגים נוספים למחלת הפוליו.
הקים וניהל את מרכז השיקום לחולי פוליו בבית החולים אסף הרופא.
ויור שימש כיושב ראש ועדות חקירה במשרד הבריאות, ושיתף פעולה עם מכון ויצמן למדע בפיתוח התרופה אלפא די 3.
נפטר ב-10 במאי 2000 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין כפר נחמן ברעננה .
אליהו (ללו) זוהר (נולד ב-1 בדצמבר 1962) הוא ראש עיריית קריית מלאכי החל משנת 2013.
זוהר נולד וגדל בקרית מלאכי, למשפחה עם 7 ילדים, בנם של ג'ורג'ט ושלום שעלו ממרוקו.
בתחילת שנות ה-70, נהרג אבי המשפחה, ועל מנת להנציח את זכרו, הקימה המשפחה 'כולל' על שמו בעיר.
לאור הקשיים של המשפחה בהיעדר אב מפרנס, נשלחו זוהר ואחיו התאום - חיים, ללמוד בישיבה בטבריה, בתנאי פנימיה.
בסיום לימודיו, התגייס זוהר לצה"ל ושירת בחיל הלוגיסטיקה כנהג תובלה בגדוד אבירי הדרום (לשעבר תובלה קסטינה).
במהלך שירותו, הוכשר בבה"ד 8 - במכון וינגייט, וחזר לשרת כמדריך כושר קרבי ביחידה שלו.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, החל זוהר לעבוד אצל אחיו הבכור בתחום החשמל, האינסטלציה והבניה.
לאחר כ-3 שנים עת למד את רזי המקצוע, פתח חברה שעסקה בתחום והחל להעניק שירותי חשמלאות, אינסטלציה ושיפוצים בקרית מלאכי והסביבה.
במקביל לעיסוקיו, זוהר שיחק כדורגל בקבוצת מכבי קריית מלאכי והתקדם בפיתוח כישוריו בתחום אמנויות הלחימה עד לדאן (דרגה)-4.
בגיל 27 התחתן עם גלית, אותה הכיר במהלך עבודתו.
לאחר מספר שנים, החל להתקרב לדת, לשמור שבת ולקיים אורח חיים דתי.
בשנת 2008, ולאחר שהתייעץ עם הרב חיים דרוקמן, אשר ביקש ממנו להתמודד בבחירות מטעם המפד"ל, התמודד ונבחר למועצת העיר.
לאחר כשנה וחצי במועצה, התפטר ומונה לעוזר ראש העיר (דאז) מוטי מלכה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2013, התמודד זוהר על ראשות עיריית קריית מלאכי ונבחר בסיבוב הראשון (מבין 7 מתמודדים, ברוב של 41.6%).
במהלך כהונתו העביר את העירייה תהליך התייעלות, לאחר שנקלעה לגירעון של 70 מיליון ש"ח, הוקם בעיר מרכז צעירים, בסיוע של קרן קיימת לישראל וחברת ג'י סיטי (לשעבר גזית גלוב) והוקמה טיילת גבעת הסביונים.
בנוסף, זוהר חיזק את שיתופי הפעולה של העירייה עם קרן רש"י ועם חברת ג'י סיטי ובעל השליטה בחברה - חיים כצמן, אשר תרם להקמת מעון יום שיקומי בעיר - בית שולמית, על שם רעייתו ד"ר שולמית כצמן ז"ל, שנחנך בספטמבר 2016.
ביולי 2018, סייע זוהר בהקמת מרכז יזמות יוניסטרים עבור בני נוער מהעיר והאזור, במתחם בית החינוך אמי"ת, בעזרת תרומתן של משפ' מייסור, הפדרציה היהודית בלוס אנג'לס ובנק הפועלים.
המרכז של יוניסטרים הוא הראשון שכל המיזמים בו הם מיזמים ירוקים לטובת איכות הסביבה.
באוקטובר 2018, קידם זוהר את תרומתה של משפ' רוימי מבריטניה להקמת מבנה חדש לתחנת מד"א בעיר.
בסוף אותה שנה נערכו הבחירות המוניציפליות, בהן נבחר זוהר לקדנציה שנייה בראשות העיר ברוב של 61.9%.
בשנת 2020, וכחלק מהשותפות של זוהר עם יו"ר קק"ל דני עטר, נפתח מרכז בית קק"ל למצוינות בעיר.
בית קק"ל מלווה בני נוער במסגרות חינוכיות, חושף אותם לעולמות ידע חדשים ומקדם פעילויות חברתיות.
בסמוך לבית קק"ל, הקימה העירייה פארק עירוני ומגרשי ספורט לרווחת התושבים.
בינואר 2020, העניק זוהר לראשונה אות יקיר העיר לחיים כצמן, לאור תרומתו לקידום החינוך ושוויון הזדמנויות עבור ילדים, בני נוער וצעירים בעיר.
בהמשך אותה שנה העניק אות יקיר נוסף ליו"ר קק"ל היוצא – דני עטר, על תרומתו לתחומי החינוך והתרבות בעיר.
בפברואר 2022 הודיע זוהר, כצעד סמלי ועל מנת שאנשי ציבור נוספים יצטרפו אליו, כי עיריית קריית מלאכי לא תרכוש מוצרים של חברת אסם, לאור כוונתה להעלות את מחירי מוצריה.
באוגוסט 2022 ובסיוע של מפעל הפיס, הוקם בהשקעה של כ-58 מיליון ש"ח מתחם קאנטרי קלאב מחודש עם 3 בריכות, חדר כושר, אולם כדורסל עם כ-500 מקומות ישיבה וחדרי סטודיו וחוגים.
לאחר מכן תמך זוהר בהקמת מועדון כדורסל בעיר, אשר הוקם בשיתוף מחלקת הספורט בעירייה.
ביולי 2023 נחנך שיתוף פעולה בין מועדון הכדורסל מכבי תל אביב למועדון החדש – מכבי קריית מלאכי, שיזכה להכוונה מקצועית, השתלמויות וציוד ממכבי תל אביב.
בפרוץ אירועי ה-7 באוקטובר, בהנחיית זוהר, החלו עובדי המחלקה הטכנית בעירייה בפתיחה והשמשת המקלטים בעיר.
במהלכן התגבש שיתוף פעולה עם פרויקט "עיר מקלט" שיזם ארגון קק"ל בריטניה ואיפשר להכשיר (לנקות, לצבוע ולהתקין חשמל ומים) בכ-220 מקלטים הפרוסים ברחבי העיר.
בתחילת 2024, קידם זוהר את פתיחתו המחודשת של מרכז טרם – לרפואה דחופה בעיר.
זאת במקביל לחניכתו של מכון רנטגן חדש במרכז.
בבחירות שנערכו בפברואר 2024 התמודד זוהר במסגרת מפלגת הציונות הדתית, ונבחר לקדנציה נוספת בתמיכת 64% מקולות המצביעים, כשהוא גובר על ראש האופוזיציה במועצת העיר, אליאור עמר.
במהלך כהונתו, הדגיש זוהר את תחום החינוך בפעילותו, לרבות פתיחת 3 מעבדות מחשבים חדשות, שדרוג תשתיות מחשבים חדשים והקמת 5 מרחבי למידה בבתי ספר בעיר, חלוקת מחשבים ניידים וטאבלטים לצוותי ההוראה במערכת החינוך וקידום תוכנית מגשימים להכשרה בסייבר עבור תלמידי העיר.
בהמשך לכך, זכה תיכון גימנסיה דרכא בעיר כמצטיין מנכ"ל משרד החינוך בשנים 2017 ו-2020.
זוהר, נשוי לגלית ואב לארבעה ילדים, וסבא ל-5 נכדים, מתגורר בקריית מלאכי.
הרב אליהו דושניצר הכהן (ה'תרל"ז, 1877 - כ"ב באב ה'תש"ט, 24 באוגוסט 1949 פתח תקווה) היה משגיח ור"מ ישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
נולד בלוקניק , בנם של אברהם יוסף ושרה איצקובנה.
בצעירותו למד בישיבת טלז ובסלובודקה.
אחר כך למד אצל הסבא מקלם, ובבגרותו למד בישיבת ראדין והיה למקורבו ותלמידו המובהק של החפץ חיים, לאחר נישואיו התגורר בעיר לומז'ה והחל לעסוק בהשפעה מוסרית בעירו ובישיבות ראדין וסלובודקה.
הרב אליהו דושניצר מופיע כתושב קורסנאי בשנת 1921 (ראה תמונה בגלריה), שם אביו מכונה אברום.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל, התגורר בפתח תקווה כדי לשמש כר"מ ומשגיח בישיבת לומז'ה שהוקמה בעיר, רבים מבוגרי הישיבה המפורסמים רואים בו את רבם.
נפטר בכ"ב באב ה'תש"ט בפתח תקווה.
אחותו שיינה יוכבד נישאה לזליג לייב וויברנצ'יק מלומז'ה.
בנו, הרב אשר דושניזר, ובתו חיה שרה נישאה לרבי גרשון פישמן.
בנו של גרשון היה הרב משה פישמן שנישא לאסתר פרנקל.
ספרו "נחלת אליהו" העוסק בעיקר בחידושי הלכה ופרשנות לתלמוד, ראה אור לאחר פטירתו בידי תלמידיו, ובהם הרב חיים קניבסקי שערך את הספר.
היה מפורסם במיוחד בזהירותו המופלגת בענייני ממון, וסיפורים רבים סופרו על זהירות זו.
היה אחד מהבחורים שנקראו על ידי החפץ חיים להוצאת דיבוק.
אליהו ונביאי הבעל בכרמל (ידוע גם בשם מעמד הר הכרמל) הוא סיפור מקראי המתואר בספר מלכים א על עימות דתי־פולחני שאורגן על ידי אליהו נביא ה', בינו ובין 450 נביאי בעל.
העימות נערך בהר הכרמל שבגבול בין ממלכת ישראל וממלכת צור הכנענית.
לפי המקרא, נביאי הבעל הפסידו בעימות וכתוצאה מכך נטבחו על־ידי אליהו.
על פי המסורת היהודית הבתר־מקראית, האירוע התרחש בשנת ג'ל"ו, בשנה השש־עשרה למלכות אחאב.
הסיפור נכלל בהפטרה לפרשת כי תשא
הרקע לעימות היה מדיניותה של ממלכת ישראל לתמוך בפולחן הבעל – שנחשב לעבודה זרה ונאסר בתורה.
מתוך רצון למגר זאת מעם ישראל, יזם אליהו הנביא עימות עם נביאי הבעל ואשרה.
לא הוטלו הגבלות על שום צד בסכסוך.
יושבי ממלכת ישראל, שימשו כקהל וכשופטים בעת ובעונה אחת, ולמעשה העימות היה בשבילם הדרך לבחירת צד בסכסוך.
המיקום הנבחר היה הר הכרמל.
להרים יש מעמד דתי חשוב הן במקרא ובדת הישראלית הקדומה והן בדת הכנענית בכלל; הר הכרמל היה ידוע כהר קדוש כבר מימי תחותמס השלישי, ואולי מרומז גם בברכת משה לזבולון: , ובעת העימות היה הגבול בין ממלכת ישראל וממלכת צור בעלות הברית.
לדעת יגאל בן-נון, הר הכרמל נבחר לשמש כמקום התרחשותה של התחרות בין ה' לבעל, ולא מזבח יוקרתי יותר באזור השומרון, מפני שהסיפור משקף מאבק טריטוריאלי בין האל הישראלי לבין בעל הצידוני, ובחירת תושבי האזור באחד משני האלים תעניק את הטריטוריה הזו לממלכתו של האל המנצח.
אליהו פתח את העימות בהצעה לשיטת הכרעה בין העמדות: העימות יוכרע לטובת הצד שאלוהיו יוריד אש מהשמים.
ואכן, שיטת ההכרעה של אליהו התקבלה – הוחלט שכל צד ישתמש במזבח משלו ובפר משלו, כדי להוכיח שאלוהיו הוא האל האמיתי: .
לנביאי הבעל ניתנה הזכות להיות הראשונים לנסות להוריד אש מהשמים.
בתחילה, הם ניסו לשכנע את הבעל במתינות יחסית: .
כשהגיע הצהרים, החל אליהו להתל בהם ואמר להם בסרקזם שעליהם לקרוא לבעל בקול גדול כדי להסב את תשומת לבו מעיסוקיו האחרים.
נביאי הבעל קבלו את דבריו ברצינות, ואכן קראו בקול גדול.
וכדי להגביר את ההשפעה, גם שרטו שריטות בגופם כמנהג עובדי הבעל, ובכל זאת: .
בשלב זה, הגיע תורו של אליהו לנסות ולהוריד אש מהשמים.
קודם כל, הוא הכין מזבח לירידת האש: .
בנוסף, בנה אליהו סביב למזבח תעלה בשטח של בית סאתים.
לאחר שהניח את העצים והפר על המזבח, יצק על המזבח ועל התעלה מים, והתפלל: .
ה' נענה לתפילת אליהו, והוריד אש מהשמים ששרפה את הפר, עצי המזבח, המזבח ומי התעלה.
לפי המקרא, לאחר שהעימות הסתיים בניצחונו של אליהו, העם השתחווה והצהיר על אמונתו ודבקותו בה' אלוהיו.
אליהו ציווה את העם לתפוס את נביאי הבעל.
העם תפס את כולם, אליהו הוריד אותם אל נחל קישון ושם טבח בנביאים.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנו לנו שנים פרים" שהפרים שנבחרו היו תאומים זהים, שגדלו על אותו אבוס, כדי שלא יגיד הצד המפסיד שהאש ירדה על קרבן הצד המנצח, כי הפר שלו היה יותר שווה.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויבחרו להם הפר האחד" ומהכתוב "וייקחו את הפר אשר נתן להם" שהפר שנבחר לבעל סירב להיקרב אלא אם כן אליהו יתן אותו לידי נביאי הבעל.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויפסחו על המזבח אשר עשה" ומהכתוב בעמוס "ואם יחבאו בראש הכרמל משם אחפש" שחיאל עשה את המזבח חלול, כדי שכשישמע את נביאי הבעל מתפללים, ידליק את המזבח מבפנים.
התוכנית לא הצליחה, כי ה' שלח נחש שהרג אותו לפני שבצע את זממו.
רבי שמעון בן לקיש דרש מהכתוב "אין קול ואין עונה ואין קשב", שאחרי קריאות נביאי הבעל, הקב"ה השתיק את כל העולם, כדי שהנביאים לא יגידו שהבעל ענה להם.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויבנה את האבנים מזבח בשם ה'" שאליהו קרא למזבח שבנה - ה'.
חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנבאו עד לעלות המנחה" ומהכתוב "ויהי בעלות המנחה ויגש אליהו הנביא ויאמר" שאליהו עצר את השמש כשהתחיל לעשות את ההכנות להורדת האש מהשמים.
רבי שמלאי דרש מהכתוב "ובדברך עשיתי" שה' ביקש מאליהו לעשות את המעמד עם נביאי הבעל בכרמל.
אליהו האניג (כ"ו בשבט תרכ"ב, ינואר 1862– ד' בחשוון תרפ"ה, 1924) היה עסקן וסופר בירושלים בסוף המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20. היה מזכיר וסופר מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים.
נולד בסלוצק, לרייצא בת שמעון האניג ולעקיבה ליפשיץ.
אביו למד בישיבת וולוז'ין, ואליהו גדל בבית סבו ונקרא בשם משפחתו.
סבו עלה לארץ ישראל, וכעבור זמן, בשנת 1874, עלה האניג יחד עם אמו, אחיו ושתי אחיותיו.
למד בישיבת עץ חיים בירושלים.
למד כתיבה עברית ולועזית אצל אברהם משה לונץ.
בשנת 1879 עלה גם אביו לירושלים.
באותה שנה נישא אליהו לקריינא שוורץ.
האניג היה יד ימינו של ישראל דוב פרומקין בעיתון "החבצלת" ובשאר מפעליו.
בשנת 1884 התמנה למזכיר וסופר "עזרת נדחים" ו"מושב זקנים" שבראשם עמד פרומקין, ובמשרה זו כיהן האניג עשרות שנים.
בשנת 1890 התמנה כסופר העיר יפו.
בשנת 1891 נסע פרומקין לחו"ל והאניג שימש ממלא מקומו של פרומקין בעריכת "החבצלת" ובניהול "מושב זקנים".
במשך שנים פרסם מאמרים ב"החבצלת" וב"הצפירה" תחת פסבדונים שונים בנושאים ציבוריים ובענייני יישוב הארץ וירושלים.
היה כותב ומעתיק ללונץ את כתביו.
פרסם ב"הארץ" של זאב יעבץ את תולדות "מושב זקנים".
שימש כסופר וכתב את הפרוטוקולים והחשבונות של שלל אגודות וחברות בירושלים.
בשנת 1897 התמנה על ידי השלטון העות'מאני למנהל סניף הדואר היהודי ברחוב היהודים בעיר העתיקה, וכונה על ידי הטורקים "אליאס אפנדי".
בשנת 1903 נפתח הסניף במאה שערים, תחת ניהולו של האניג.
היה מחברי לשכת בני ברית הירושלמית, יחד עם יחיאל מיכל פינס, דוד ילין ואחרים.
היה מהלוחמים נגד המיסיון בירושלים.
היה ממייסדי ומהנהלת בית הספרים "מדרש אברבנאל".
היה פעיל למען השפה והתרבות העברית.
היה מחברי ועד המושבה מוצא.
פעל להקמת יישוב יהודי ליד קבר רחל.
בשנת 1914 שהה בברלין ועמד בראש המועדון הארץ ישראלי ("הקלוב הארצי ישראלי").
התגורר בשכונת ימין משה והיה חבר ועד השכונה.
בשנת 1934, עשר שנים לאחר מותו, הוציא פנחס גרייבסקי את חוברת הזיכרון להאניג: "חטיבה להעסקן הירושלמי - חכם וסופר עסקן ציבורי וחבר פעיל ליישוב החדש, אליהו האניג".
אליהו התשואל (18 ביולי 1890 – אוקטובר 1959) היה צייר, מורה ואיש ציבור, התובע הכללי של ממשלת המנדט הבריטי וממייסדי תנועת ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
נולד בחיפה לשרה ולרב מסעוד התשואל ב-18 ביולי 1890 (א' באב ה'תר"ן).
מוצא משפחת אביו ממרוקו, ומשפחת אמו מסוריה.
בילדותו למד אצל אביו, ובהמשך בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר.
בשל כישרונו, נשלח ללמוד בסמינר למורים של כל ישראל חברים בפריז שבצרפת.
בסיום לימודיו עבר לקהיר שבמצרים, שם מונה לשמש כמורה.
בתקופת שהותו בקהיר ייסד בה את האגודה היהודית-לאומית "הנוער הישראלי".
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) חזר לארץ ישראל, והחל לשמש כמורה לעברית, ערבית וצרפתית בבית הספר פקידות הברון רוטשילד וחברת יק"א בפתח תקווה.
כן שימש בבית הספר כמורה לציור, זמרה והתעמלות, והיה הראשון שהנהיג את ההתעמלות כמקצוע קבוע.
במקצועו כמורה שימש עד לשנת 1918 (ה'תרע"ח) לערך, ורבים מתלמידיו בשנים אלו שימשו בהמשך כחברי כנסת וכאלופים בצה"ל.
בשנת 1918 (ה'תרע"ח) החל לשמש כפקיד במנגנון המשפטי של ממשלת המנדט ביפו ובירושלים.
במקביל לעבודתו למד את שיעורי המשפט הממשלתיים והוסמך בסיומם לעורך דין.
לאחר הסמכתו מונה לשמש כתובע הכללי מטעם היועץ המשפטי של ממשלת המנדט במשך כשנתיים, בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) נישא למינה בת מאיר אקרמן.
בשנה זו התפטר מתפקידו בעקבות התנכלותם של הבריטים למפעל הציוני, והחל לשמש כעורך דין פרטי בתל אביב.
כעורך דין, סייע בין היתר במשך כחמש שנים בהכרת המצאתו של אלכסנדר זרחין להתפלת מים, ונפגש לשם כך עם ראשי המדינה ושרים שונים.
נמנה עם ראשוני בוני הבתים ברמת גן, ובהמשך בקריית מטלון.
כן נמנה עם מייסדי תנועת ברית הציונים הרוויזיוניסטים, וחבר הוועד של התנועה החל משנת 1930. בחודש נובמבר 1948 נבחר לשמש כחבר המועצה של הליגה להצלת יהודי ערב.
בשעות הפנאי עסק בציור אמנותי, וקיים מספר תערוכות בתל אביב, בהן הציג את ציוריו שהציגו לרוב את נופי ארץ ישראל, דיוקנים שונים, וכן מחוות לאירועי מלחמת העצמאות.
כן עסק בפילוסופיה וחקר התנ"ך, ונודע כמומחה לשפות שמיות.
הלך לעולמו בחודש אוקטובר 1959 (אלול ה'תשי"ט) ונטמן בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בחודש נובמבר 1960 התקיימה בבית הפרקליט בתל אביב תערוכת ציירים עורכי דין, שהציגה חלק מציורי הנוף שלו.
אליאס אליהו וינשטיין (1888, סירט, בוקובינה, האימפריה האוסטרית – 28 בפברואר 1965, פרנקפורט על מיין, גרמניה) היה פובליציסט ופעיל ציוני ברומניה בין 1918 ל-1940.
למד בבית הספר התיכון בסירט, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
היה חבר בתקופת לימודיו באגודת סתרים ציונית.
למד משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ, שם יסד אגודה יהודית-אקדמית לסטודנטים בשם "חשמונה".
בשנות מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה הוא שב לצ'רנוביץ שהפכה אותה עת לחלק מרומניה ושם ביחד עם עמיתו, העיתונאי יוליוס וובר, הוא ייסד את העיתון היהודי הליברלי בשפה הגרמנית Czernowitzer Morgenblatt.
לאחר כניסתו של הצבא האדום לצ'רנוביץ, ב-28 ביוני 1940, העיתון הפסיק להופיע .
וינשטיין עבד לזמן מה בבית ההוצאה שלום-עליכם במוסקבה תחת פיקוחם של הסובייטים.
הוא הוציא לאור וערך ספרים רבים ואף כרכים של שירה ביידיש.
בשנת 1941, בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש מערבה הוא נעצר, גורש ונכלא במחנה המעבר של אדינט, על ידי הרומנים בני בריתם של הנאצים.
ברגע האחרון לפני הוצאתו להורג הוא הצליח להימלט מהמחנה, במשאית של הצבא הרומני, מוסתר בתוך חבית ריקה.
בחודש מרץ 1944 הוא הצליח לברוח לארץ ישראל על ספינה בולגרית.
לאחר הגעתו לישראל, הוא המשיך את הפעילות של הפובליציסטיקה בתל אביב, בעיקר בעיתון ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră), לעולי רומניה.
ארגן את ניצולי בוקובינה בישראל והיה ממיסדי "ארגון עולי מרכז אירופה בישראל" אשר שאף לאגד את כל העולים דוברי הגרמנית.
כעיתונאי, חידש את הופעת כתב העת בגרמנית של יוצאי בוקובינה "Die Stimme" (הקול).
ביוני 1945, עתר לנציב העליון בארץ ישראל, הפילדמרשל גורט בבקשה לפעול מול השלטונות הסובייטיים לסיוע בעניינם של יהודי צפון בוקובינה שגורשו משם לסיביר ומקומות נוספים בברית המועצות במהלך השנה החל מיוני 1940 בה החזיקו הסובייטים בצפון בוקובינה בעקבות ההסכם בינם לבין גרמניה הנאצית.
הפניה הועברה לשר המושבות הבריטי אך באוקטובר 1945 קיבל תשובה מהשר ומהנציב העליון לפיה לא יוכלו לסייע בנושא זה.
בתור נציג ניצולי השואה מבוקובינה, וינשטיין יצא במשלחת לגרמניה ביחד עם יצחק ארצי ויהודה שערי במטרה לשכנע את השלטונות הגרמנים לקחת אחריות במסגרת הסכם השילומים על שואת יהודי בוקובינה.
גרמניה מצידה טענה כי רומניה מעולם לא נכבשה על ידה וכי המעשים בוצעו באחריות רומנית בלעדית, ללא אחריות גרמנית.
ליבו של ויינשטיין לא עמד בציניות הגרמנית ובקשיי המשא ומתן, וב-28 בפברואר 1965 נפטר מהתקף לב בחדר המלון שלו שבפרנקפורט על מיין.
גופתו הועברה לישראל והוא נקבר ב-9 במרץ 1965 בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רבי אליהו הצרפתי (ה'תע"ה 1715 - כ"ו אלול ה'תקס"ה 1805), היה רב ודיין בפאס שבמרוקו, פוסק הלכה, ומחבר ספרים.
בן למשפחת צרפתי, משפחת רבנים בעיר פאס.
נולד בעיר פאס שבמרוקו בשנת ה'תע"ה (1715), לרבי יוסף הצרפתי, בן למשפחת רבנים בקהילת המגורשים שבפאס, המתייחסת לרבנו תם, נכדו של רש"י ודרכם לדוד המלך, נחשב לדור החמישה-עשר.
רבי אליהו הצרפתי למד מחכמי עירו: רבי יהודה בן עטר שהיה נחשב פוסקי בולט במרוקו, רבי שמואל אבן אלבאז, ורבי חיים בן עטר.
בשל הרעב הכבד שנמשך בעיר בין השנים ה'תצ"ה – ה'תצ"ח, עזב את העיר בשנת ה'תצ"ח יחד עם רבו רבי חיים בן עטאר, ורבי יעקב אבן צור, ושאר גדולי רבני העיר, לחפש מקום בו אפשר להתקיים מפני הרעב, ועבר לעיר הבירה - תטואן.
נשא ונתן בדברי חכמי תטואן הרב מנחם עטיאה (אב בית דין תטואן), ורבי יצחק הלוי.
רבים מתלמידיו נשלחו לשרת בתפקידי רבנות בערים שונות, ביניהם יש למנות את רבי שאול ישועה אביטבול.
בשנת ה'תק"י (1750) נסמך על ידי רבי יעקב אבן צור (המכונה: היעב"ץ), אב בית הדין בפאס, לשבת ב'בית דין של חמש' במסגרתו פעלו חמשת רבני העיר הגדולים: רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי רפאל עובד אבן צור, רבי אפרים מונסונייגו, רבי מתתיה סירירו.
מאוחר יותר, הצטרף רבי יהודה בן עטר השני.
אלו השיבו לשאלות השעה והזמן, ערכו וכתבו מאות פסקי דין.
רבי אליהו הצרפתי תיקן תקנות רבות לבני קהילתו שנשמרו לאורך הימים, העמיד תלמידים הרבה, והסמיך רבים מהם לרבנות ודיינות.
הרבה לדרוש בקהל, הן בבית הכנסת בשבת, והן בעת צרה וצוקה לבני העיר, כך שהשאיר אחריו מאות דרושים, שחלקם נדפסו בספריו.
מבין תלמידיו נמנה הרב רפאל אהרן מונסונייגו, לימים רבה של פאס.
רבי אליהו שאף לעלות לארץ ישראל, ולשם כך כתבו רבני פאס, תטואן, המלצה על רבי אליהו.
והביאם רבי יוסף בן נאיים.
באיגרת, הרבנים משבחים אותו ומשפחתו: רבי יוסף הצרפתי, רבי יצחק הצרפתי, רבי וידאל הצרפתי, רבי יצחק הצרפתי, רבי וידאל הצרפתי.
חתומים הרבנים - רבני תטואן: מנחם עטייא, שלם הסבעוני, שלמה אבודרהם, וכן חמשת רבני פאס והיעב"ץ.
מסיבות לא ידועות, שאיפתו לא יצאה לפועל, ומתטואן חזר לפאס.
ככל הנראה רצה לעלות עם מורו ורבו הרב חיים בן עטר, שעלה עם הרבה תלמידים.
אשתו - מרת מרים נפטרה בחייו בשנת ה'תקל"ח.
שני בניו רבי יהודה ורבי יוסף נפטרו בקיצור ימים.
בתו בליידא נפטרה באותה שנת פטירתו של יוסף.
חלק מנכדיו וחתנו רבי שמואל אבן דנאן, נפטרו עליו בחייו.
החיד"א מזכירו לתלמיד חכם גדול ועצום, ומזכיר גם את שושלתו.
וכן הוזכר בשושלת משפחות המגורשים המיוחסות, כתלמיד חכם עצום.
נפטר בגיל 91 בליל שישי בחצות לילה, בכ"ו אלול ה'תקס"ה, ונטמן בעיר פאס.
חיבר ספרים רבים, חלקם נותרו בכתבי יד.
בפטירתו, ספדו לו רבני העיר.
קברו שימש מוקד לעליה לרגל.
בשנת ה'תרמ"ח, יצאה הוראה מהשלטונות לפנות את הקבר, והעתיקו את קבורתו בסמוך לקברה של סוליקה הצדקת.
תנא דבי אליהו שו"ת (ליקט מכתבי יד וההדיר- הרב פרופ' משה עמאר, הוצאת מכון אורות יהדות המגרב, תשע"א)
קול אליהו - דרושים על התורה
אליהו זוטא - ליקוטי אליהו - דרשות, פלפולים והתנצחויות עם רבני מרוקו.
נער בוכה - דרושים על הנפטרים בעיר פאס
אדרת אליהו - דרושים על התורה
ספרי תשובות ופסקים - מקובצים בכתבי יד שונים, ועוד.
שמו לחם - חידושים על התורה, חיברו בגיל שבע עשרה.
תשובות ופסקים - שו"ת על ארבעת חלקי שולחן ערוך
ליקוטי אליהו - חידושים וביאורים על התנ"ך, אגדות התלמוד ומעט חידושים על רמב"ם.
ליקוטי בתר לקוטי - כללי
ר' אליהו בן רפאל שלמה הלוי היה רב איטלקי, משורר, דרשן ופוסק, בן המאה ה-18. הוסמך לרבנות ושימש כרב העיר אלסנדריה בין השנים 1738–1792. תלמידו של רבי יהודה בריאל ותלמיד חבר לרבי יצחק למפרונטי.
פסיקותיו מוזכרות בין היתר בספר פחד יצחק, בשו"ת "שמש צדקה" לרבי שמשון מורפורגו ובשו"ת "גבעת יעקב" לבעל ההפלאה.
מרבית כתביו נותרו בכתב יד ולא הודפסו.
כתביו שעדיין נמצאים בכתבי יד:
"אבא אליהו" פירוש על מסכת אבות.
"כורסיא דאליהו" דרושים כסדר התורה.
"דבי אליהו" ביאור לעין יעקב - חלק א.
"טייעא דאליהו" פירוש על עין יעקב.
"אליהו בארבע" שו"ת ופסקים בסדר ד' טורים.
אליהו הרנון (1931 – 25 בספטמבר 2019) היה פרופסור בתחומים של דיני הראיות וסדר הדין הפלילי וראש הקתדרה ע"ש סילבן מ' כהן בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הרנון נולד בעיר צ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מרומניה, ועלה לארץ ישראל בילדותו.
את שלושת תאריו האקדמיים במשפטים – מהתואר הראשון ועד הדוקטורט – השלים באוניברסיטה העברית, כאשר את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא ביזיון בית המשפט, הנחה פרופ' שלו גנוסר.
במהלך לימודי התואר השלישי שהה הרנון לצורכי מחקר באוניברסיטת אוקספורד ובקינגס קולג' לונדון.
הרנון הצטרף כמרצה לפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בשנת 1963, ובשנת 1967 עלה לדרגת מרצה בכיר.
הגם שלמשך תקופה קצרה ביותר לימד סדר דין אזרחי, הוא התמקד לאורך כל שנותיו המקצועיות בהוראת דיני ראיות וסדר דין פלילי.
בשנת 1965 שהה לצורכי מחקר, כמלגאי של קרן פולברייט, באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1975–1977 ניהל הרנון את המכון לקרימינולוגיה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1978 מונה כחוקר אורח במכון מקס פלנק למשפט פלילי בינלאומי והשוואתי שבגרמניה.
כן ניהל את המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הארי סאקר.
במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות, תחילה תחת שופט בית המשפט העליון אליהו מצא ולאחר מכן תחת השופטת מרים נאור.
מחקר שערך בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבור ועדת ציבורית בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס דוד בכור, שמונתה על ידי שר המשפטים משה נסים, היווה בסיס חשוב שהוביל שנים מאוחר יותר להקמתה של הסניגוריה הציבורית.
הרנון יצא לגמלאות בשנת 1999. בשנת 2009 יצא לכבודו ספר הכולל אסופת מאמרים בתחומים שלימד וחקר, מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי – אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון, בעריכת ד"ר ענת הורוויץ ופרופ' מרדכי קרמניצר.
הרנון פרסם במהלך הקריירה האקדמית שלו כ-50 מאמרים אקדמיים בעברית ובאנגלית, וכן חמישה ספרים אקדמיים (לרבות ספר חשוב בן שני חלקים בנושא דיני ראיות).
רבי אליהו הלוי (גם: אליהו הלוי המאסף) היה רב, פייטן ומשורר שחי בראשית המאה ה-16 בטורקיה.
מחבר הספר שו"ת זקן אהרן.
נולד לרבי בנימין בקושטא שבטורקיה, למד אצל רבי משה קפשאלי, ולאחר מכן אצל רבי אליהו מזרחי שאת מקומו מילא כרבה של קושטא החל משנת ה'רפ"ה (1525).
מהדורה חדשה נדפסה בשנת 2017 בהוצאת הספרייה הספרדית.
כתב שו"ת בשם "תנא דבי אליהו" המכיל 451 תשובות (כמניין "תנא").
והרבה תשובות נאבדו, ורק רכ"א תשובות הודפס בשם "זקן אהרן" בידי תלמידו רבי אהרן גלמידי, שהיה גם מצאצאיו.
תשובות נוספות שלו הודפסו בספרי חכמי תקופתו, "מאמר כל דאי" (בדיני אסמכתא ומודעא) נדפס בתוך ספרו של רבי תם אבן יחיא, "תמת ישרים", רבי יוסף קארו, ועוד.
ערך והדפיס את "מחזור רומניה", שהיה נהוג במדינת יוון ובאזור הבלקן, והוסיף לו בקשות, תחינות ופיוטים.
אליהו (אלי) דלל (נולד ב-24 בפברואר 1955, ב' באדר ה'תשט"ו) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד ויו"ר הוועדה לזכויות הילד לשעבר.
בעבר היה סגן ראש העיר נתניה וממלא מקומה וקודם לכן מנכ"ל העירייה והחברה לפיתוח העיר.
אלי דלל נולד לנורית וראובן, מיוצאי עיראק.
בהשכלתו הוא מהנדס מכונות ובעל תואר שני במנהל ובמדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
ב־1981–1982 עמד בראש אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, ובתקופה זו החל את פעילותו במפלגת הליכוד.
היה מנכ"ל עיריית נתניה והחברה לפיתוח נתניה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב־2008 חבר למרים פיירברג – ראש העיר מטעם הליכוד מאז 1998, להקמת מפלגה חדשה בשם "נתניה אחת", שרשמה אז הישג של שליש מהמושבים במועצה (9 מ־27).
גם במערכות הבחירות הבאות התמודדה המפלגה במתכונת דומה וזכתה להישגים דומים.
עד לבחירתו לכנסת ב־2022 היה דלל סגנה של פיירברג וממלא מקומה, ממונה על תחבורה, היערכות לשעת חירום, אזורי תעשייה ופיתוח עסקי וראש ועדות בטיחות בדרכים, שימור אתרים, כספים והנצחת זכר נרצחי הטרור.
בנוסף, הוא חבר בוועד המנהל של המכללה האקדמית נתניה ובחבר הנאמנים שלה ובעמותת ידידי מרכז רפואי מאיר.
בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התמודד לרשימת הליכוד מטעם מחוז מישור החוף, גבר על מבקר הליכוד שי גלילי ושובץ במקום ה-29, ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-25 מכהן דלל כיו"ר הוועדה לזכויות הילד וחבר בוועדת הכספים והוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
דלל נשוי לעורכת הדין אסתר דלל ואב לשלושה ילדים, שניים מהם מהנדסים ואחד רואה חשבון.
מתגורר בשכונת נווה איתמר בנתניה.
חובב רכיבה על אופניים ובישול, והופיע בעונה השמינית של מאסטר שף (2019).
אליהו (אליאס) דוד ששון היה סוחר יהודי שפעל במזרח הרחוק ב.
אליהו דוד ששון נולד בבגדאד ב-27 במרץ 1820 לדוד ששון, בן לאשתו הראשונה חנה.
עקב דיכוי יהודי בגדאד על ידי הסולטנות העות'מאנית נמלטה משפחתו עם נכסיה לבומביי דרך פרס.
אביו, דוד ששון, היה מעורב בעסקים בבומביי כבר בשנת 1832, והפך עד מהרה לאחד האנשים העשירים בעיר.
הוא פעל בהתחלה כמתווך בין חברות הטקסטיל הבריטיות לבין סוחרים במפרץ, ולאחר מכן כמשקיע בנכסים בעלי ערך בנמל.
אליהו היה כנראה היהודי הראשון להגיע לשאנגחאי ב-1844, לאחר שסין אולצה לחתום על חוזה נאנקינג והעיר נפתחה לסוחרים זרים, כנציג מסחרי של אביו.
הוא עבר בין הונג קונג, גואנגג'ואו ובומביי, כשהוא הופך את שאנגחאי לנקודת מושבו ב-1850.
במקור מסחרו התמקד באופיום וטקסטיל, והתרחב בהדרגה לפריטים נוספים.
הוא קנה חלק ב, חברת שייט שאפשרה לו להיכנס לעסקי תובלה.
לאחר פטירת אביו ב-1864, עמד בראש החברה אחיו הבכור אלברט, ולאליהו ניתן תפקיד נמוך מכפי יכולתו.
בעקבות כך הקים אליהו ב-1867 חברה עצמאית בשם "האדונים א.
ששון ושות'" והתחרה בחברת דוד ששון ושות'.
כשותף הוא לקח את בנו יעקב, שהיה בן עשרים וארבע ובעל כישרונות מסחריים גדולים.
החברה התחרתה בהצלחה בחברת דוד ששון, והרחיבה את תחומי פעולתה אל אפריקה ואמריקה.
אליהו המשיך לשמור תורה ומצוות והתבדל מהקהילה הלא יהודית בשאנגחאי, בשונה מאחיו ראובן וארתור.
הוא היה מהתורמים להשלמת בית הכנסת אוהל דוד בפונה, שבבנייתו החל אביו, והקים בית כנסת נוסף בהונג קונג.
הוא גם תרם הרבה למוסדות בארץ ישראל, ותרם 100 אלף פרנק לטובת הקמת בית ספר יהודי בבומביי, וב-1878 קנה בית קברות ליהודי בומביי לזכר בנו יוסף שנפטר ב-1868 בשאנגחאי.
אליהו, שסבל ממחלת דיזנטריה וכלי הנשימה, יצא בפקודת רופאיו להחליף אוויר בסינגפור.
בעודו בדרך הרגיש רע מאוד ונאלץ לרדת בקולומבו.
נפטר בגאלה הסמוכה לקולומבו שבציילון הבריטית ב-1880, ונקבר בבומביי.
ב-1884 הקים בנו, יעקב ששון, את בית הכנסת אליהו בבומביי, שנקרא על שמו.
הרב אליהו דוד הלוי שולזינגר (י"ז בשבט ה'תרכ"ג, 6 בפברואר 1863 – ז' בטבת ה'תשי"ג, 25 בדצמבר 1952) היה פעיל ציבור, ממייסדי כפר גנים.
נולד בסמיאטיץ' שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) לרב משה שמחה וגיטל שולזינגר.
בגיל 20 נקרא להתגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הקצין שהיה אחראי על הגיוס למד גמרא מתוך תלמוד מתורגם לגרמנית, וכשהתייצב הרב שולזינגר בפניו ביקש ממנו הקצין שיסביר לו כמה סוגיות.
בסיום השיחה אמר לו הקצין שאמנם אינו יכול לפטור אותו מגיוס, אולם הוא מוכן שימלא את חובת הגיוס בלימוד בבית המדרש.
נשא את חוה בתו של הרב משה יהודה ליב הכהן גולדפרב.
מסר שיעורים בחברת ש"ס, ובין מנחה למעריב מסר שיעור בעין יעקב.
היה ראש החברה קדישא בעירו ללא קבלת תשלום.
בשנת ה'תרנ"ג פרצה מגפת כולרה בעיר והוא יצא מביתו למשך חמישה ימים רצופים לטפל בחולים.
בשנת ה'תר"ם תכנן לעלות לארץ ישראל יחד עם עוד 17 משפחות מעירו, אולם התוכנית נכשלה ברגע האחרון עקב שמועות שליליות על אודות הבנק בו הפקידו בני העיר את הכסף והם משכו אותו משם.
בהמשך פרצה מלחמת העולם הראשונה שמנעה ממנו לעלות.
בשנת ה'תרפ"ד עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בחלקת קרקע הסמוכה לפתח תקווה.
כעבור עשור התמנה בנו, הרב יצחק, לרב הראשון של החלקה שנקראה כפר גנים.
נפטר בז' בטבת ה'תשי"ג, ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
אחיו הם הרב יצחק, הרב חיים, הרב יעקב אלחנן ורבקה גפני.
לרב שולזינגר היו תשעה ילדים.
בנו, הרב יצחק שולזינגר, שכיהן כרב בכפר גנים ולאחר מכן בחיפה, היה חתנו של הרב אברהם חיים צ'צ'יק, משמשו של הראי"ה קוק.
בנו הרב משה שמחה נפטר בגיל 37. בתו טובה רבקה הייתה נשואה לרב חיים יהודה ראם.
בתו הנייה פריידא הייתה נשואה לרב יצחק פסטרנק.
בתו שיינה יפה מנוחה הייתה נשואה לרב אריה לייב בויארסקי.
בן נוסף הוא אלחנן יעקב שולזינגר, ושתי בנות נוספות הן בלה יודלוב ומרים רחל קריגר.
בפתח תקווה נקרא רחוב אליהו דוד שולזינגר על שמו.
הרב אליהו ירוחם דרבקין (י"ז בכסלו ה'תרס"ז, 4 בדצמבר 1906 – י"ג בסיוון ה'תשמ"ה, 2 ביוני 1985) היה רב המושבה רמתיים – הוד השרון, במשך כ-46 שנה.
נולד בבוברויסק לאביו הרב צבי דרבקין ושרה לאה בת הרב נתן רובין, שכיהן כרב באחד מבתי הכנסת בעיר.
לאחר פטירת סבו מילא אביו את מקומו ברבנות.
למד בישיבת בית יוסף "נובהרדוק" בהומל ובביאליסטוק, שם למד אצל הסבא מנובהרדוק וחתנו הרב אברהם יפה'ן, ובישיבת קלצק אצל הרב איסר זלמן מלצר וחתנו הרב אהרן קוטלר.
בשנת ה'תרפ"ה לערך נסע לברנוביץ' לצורך סידור אשרת עלייה לארץ ישראל, שם למד במחיצת הרב אלחנן וסרמן במשך כחצי שנה.
בשנת ה'תרפ"ו עלה ארצה ולמד בישיבת כנסת ישראל בחברון.
בשנת ה'תרפ"ט עלה אביו והצטרף אליו לחברון, אולם חודשים מספר אחר כך נרצח בטבח חברון בפרעות תרפ"ט.
לאחר הפרעות המשיך ללמוד עוד כשנתיים בישיבת חברון שעברה לירושלים, ולאחר נישואיו למד בישיבת היכל התלמוד בתל אביב למשך כחמש שנים.
נסמך על ידי הרב איסר זלמן מלצר, שאצלו למד עוד בישיבת קלצק.
בשנת 1936 נבחר לרב במושבה רמתיים שבשרון.
הוא ייסד מקווה טהרה, הקים מבנה קבע לבית הכנסת וקופת גמ"ח להלוואות, נלחם בחילולי השבת ברמתיים ומושבי הסביבה ובאימוץ נוהגים רפורמיים בבית הכנסת, ייסד "חבורת ש"ס" ללימוד תלמוד בעיון ושיעורי תורה נוספים למבוגרים ולנוער, ופיקח על הכשרות למשקים החקלאיים.
הוא העניק שירותי דת גם ליישובי הסביבה, בהם כפר הדר, כפר מל"ל, רמות השבים וירקונה.
בתפקיד זה כיהן כ-45 שנים.
לאחר שרמתיים וכפר הדר התאחדו עם מושבות סמוכות והפכו לעיר הוד השרון, כיהן כרב העיר לצד רבה של מגדיאל, פרץ אריאל.
בשנת 1982 עבר לבני ברק.
היה ממייסדי אגודת הרבנים בנשיאות הרב איסר יהודה אונטרמן והרב ראובן כץ, והיה חבר הוועד הפועל שלה.
כמו כן, היה חבר הוועד הפועל של הארגון הארצי למען שמירת השבת.
נפטר בי"ג בסיון ה'תשמ"ה (2 ביוני 1985) ונקבר בבית הקברות פוניבז'.
בשנת ה'תרצ"א נשא לאישה את חנה בת הרב מרדכי רלב"ג, נכדת הרב אליעזר דן רלב"ג, ונינת הרב יהוסף שווארץ.
הרב צבי דרבקין - ראש ישיבת גרודנא באר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
הרב שמואל הלל דרבקין - מנהל רוחני בישיבת שארית יוסף בבאר יעקב.
הרב אליעזר דן דרבקין - ראש כולל "תפארת ישראל" ורב קהילת "שבת אחים – אהל יעקב", בבני ברק, נשיא ומייסד ישיבת "גבעת רוקח" לצעירים.
שרה, אשת הרב ברוך ויסבקר - ראש ישיבת בית מתתיהו בבני ברק וישיבת מאור יצחק בחמ"ד, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בנו הוא הרב צבי ויסבקר המכהן תחתיו כראש ישיבת בית מתתיהו.
ביכורי אליהו - חידושים וביאורים בעניינים שונים בש"ס, רמב"ם, טור ושולחן ערוך.
חזון אליהו - נאומים ודרשות למועדים.
כולל קונטרס בית אליהו - חידושים וביאורי סוגיות ממנו ומבניו וחתנו.
אליהו הלוי חלפן , היה סופר יהודי-צרפתי שחיבר את יצירותיו, ובעיקר את שירתו, בעברית.
הוא אביהם של ז'אק פרומנטל הלוי וליאון הלוי.
נולד ליעקב הלוי בפירט (בבוואריה של היום).
בגיל צעיר נסע לפריז, שם הפך לחזן ומזכיר ה היהודי של פריז.
הידע שלו בתלמוד וכישרונו הפיוטי זיכו אותו בהערכתם של חוקרים צרפתים רבים, במיוחד המזרחן הידוע סילבסטר דה סאסי.
שירו הראשון היה "השלום", שיר הלל שחיבר לרגל הסכם אמיין; הוא הושר בבית הכנסת של פריז, הן בעברית והן בצרפתית, ב-17 בברוימר (8 בנובמבר) 1801. בשנת 1808 חיבר הלוי תפילה שתקרא ביום השנה לקרב וגראם.
ב-1817, בעזרת כמה יהודים נוספים, הוא הקים את השבועון הצרפתי L'Israélite Français, אותו הוציא במשך שנתיים.
הספר לימודי דת ומוסר שלו (מץ, 1820) הוא ספר לימוד המלוקט מהתנ"ך, עם הערות, תרגום לצרפתית והחלטות הסנהדרין שהקים נפוליאון.
הלוי גם השאיר שתי יצירות שטרם פורסמו, מילון עברי-צרפתי ומסה על אגדותיו של אסופ.
הוא מייחס את האגדות לשלמה, וחושב שהשם 'אסופ' הוא צורה של 'אסף'.
נתפס עם אליהו בית צורי בפעולת ההתנקשות בלורד מוין בקהיר, נידון למוות ונתלה.
אחד משנים־עשר הרוגי מלכות (עולי הגרדום).
אליהו חכים נולד בדמשק לפולה ושמעון הכהן שלאחר לידתו עברו לביירות.
בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו.
למד בבית הספר היסודי "אליאנס" ובבית הספר הריאלי.
בעקבות רציחתו של אברהם שטרן (יאיר), מפקד לח"י, נפגעה פעילות הארגון, וחכים התנדב ל במלחמת העולם השנייה ושירת במצרים.
עם התאוששות לח"י ערק חכים משירותו כדי להשתתף בפעולות לח"י.
בין השאר השתתף בהתנקשות הכושלת בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל בשנת 1944.
יחד עם לוחם לח"י נוסף, אליהו בית צורי, השתתף חכים בהתנקשות בלורד מוין, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, שמקום מושבו היה בקהיר.
ב־6 בנובמבר 1944, שני המתנקשים ירו בלורד מוין בעת שהיה במכוניתו והרגוהו.
הם נתפסו בעת שנמלטו באופניים ממקום ההתנקשות, הועמדו לדין בפני בית דין צבאי מצרי, נידונו לעונש מוות והוצאו להורג בקהיר ב־22 במרץ 1945. על פי הסיפור שהשתרש, בעת תהליך ההוצאה להורג שרו השניים את "התקווה", אולם אליהו בית־צורי כלל לא היה ציוני ודומה שהטעם בסיפור היה תעמולתי.
חכים ובית צורי זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא, וכן לאור התוכן האנטי־בריטי והבלתי־ציוני של דברי בית־צורי.
מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:
חכים ובית צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר.
ב־22 ביוני 1975, ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל.
במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים והתגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים.
גאולה כהן סיפרה בראיון ברדיו ב־7 באפריל 2014:
בתאריך 22 בדצמבר 1982 דואר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דואר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של חכים שדיוקנו מופיע עליו.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (ירושלים, באר שבע, תל אביב-יפו, חיפה וזכרון יעקב).
בבאר שבע נקרא גן ציבורי "שני אליהו" על שם אליהו חכים ואליהו בית־צורי.
אליהו (אליאס) חיים חִינִיץ' (בתחילה נכתב: חִינִיטְשׁ; ביידיש: אליהו (עליאס) כיניטש; בספרדית: E.
Jinich; ז' בטבת תרמ"ד, 5 בינואר 1884 – ט"ו באב תשל"ג, 13 באוגוסט 1973) היה סופר, עיתונאי ומתרגם יידי ועברי.
אליהו חיים חיניץ' נולד בסְטַארוֹבִּין שבפלך סלוצק, רוסיה (רוסיה הלבנה).
קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד ב'חדר', והמשיך לימודיו בישיבה, ומשם עבר ללימודי חול והשלים קורס למורים בגרודנו.
עבד כמורה בבית ספר ממשלתי באזור מגוריו, ובהמשך עבר לעיר ורשה, שם לימד בגימנסיה לבנות "יהודיה".
בשנת 1921 השתתף בייסודה ובעריכתה של הספרייה העברית המצוירת לילדים "שיבולים" (שִׁבֳּלִים) שהופיעה בהוצאת א.
גיטלין, וכללה עשרות חוברות של מעשיות לילדים, בהן גם מעשיותיו של מקס נורדאו.
בשנת 1922 הופיעה בהוצאת גיטלין אנתולוגיה של מעשיות יפניות בתרגומו.
בשנת 1922 היגר למקסיקו, שם השתקע בעיר מקסיקו סיטי וחי בה עד פטירתו.
במקסיקו פרסם עשרות מאמרים בעיתונות היידיש, ייסד וערך עיתון קצר-ימים בשם "אונדזער וואָרט" ('מילתנו').
פרסם עשרות מאמרים ביידיש, וכתב גם מדור קבוע בעברית בעיתון "דער וועג".
במשך שנים רבות שימש כיו"ר וכנשיא כבוד של ברית עברית עולמית במקסיקו ("המרכז העברי"), פעל רבות להנחלת הלשון העברית, להפצת ספרים וכתבי עת עבריים ולהעמקת היסודות העבריים בחינוך, והיה הכתובת לכל דובר עברית שם.
השתתף במועצות הפדגוגיות של בתי הספר העבריים.
המחנך אבנר אליפז ספד לו ב"הדואר" (ניו יורק) וב"עם וספר", שם כתב כי חיניץ'
היה הכתובת לכל דורש עברית במקסיקו.
מר חיניץ' היה הסניף של הברית העולמית.
בעקביות רבה עסק בפעולה זו.
[...] מחנך דגול היה [...] במשך שנים רבות היה מר חיניץ' משתף פעולה עם המועצה הפדגוגית של בית תספר, היה מתווכח על תוכניות הלימודים, מביא הצעות משלו [...] כל שנות חייו שמר אמונים לשפה ולתרבות העברית.
מקומו לא נבצר באף אשפה עברית, בכל שיחה השתתף [...] בסגנון דיבורו ובכתיבתו היה חיניץ' בן המאה הקודמת.
בקושי היה עובר מהמבטא האשכנזי למבטא הספרדי, אך היה בו משהו מכוחו של הבלשן והיה מתפעל מיופיה של השפה.[...] [נהג] לספר ולחדש ולתבל את דבריו בדברי חכמים ובאגדות התלמוד.
[...] עד יומו האחרון ממש דיבר אליהו חיניץ' עברית.
לא משה השפה והתורה מפיו בחינת "והגית בה יומם ולילה".
חיניץ' נפטר במקסיקו סיטי בשנת 1973, בגיל 89.
מספר כתבי יד ומכתבים של חיניץ' נמצאים היום בארכיונו של ישראל זמורה המופקד בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
שבלים: ספריה לילדים ולנערים, ורשה: א.
מעשיות יפוניות: לבני הנעורים, ורשה: א.
אליהו טסלר נולד בעיר אומן שבאוקראינה, ועבר לפולין.
בשנת 1920, בגיל 19, עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית.
הוא היה פועל חקלאי ופועל בנין ועסק במלאכות נוספות.
בשנת 1942 החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיתון "דבר", ועבד שם עד שנת 1960. טסלר החל לפרסם את שיריו בכתב העת הספרותי "הדים", שהוציאו לאור בארץ הסופרים אשר ברש ויעקב רבינוביץ.
הוא לא כתב שירים רבים, וזכה לכנס לראשונה את שיריו בשנת 1960, בספרו "גבעול במרחבים".
טסלר לא זכה בחייו לפרסום ולתפוצה רחבה של שיריו.
הוא עמד כל חייו בצילם של גדולי המשוררים העבריים בארץ, מאנשי העלייה השלישית.
תחייה מסוימת ועניין מחודש בשיריו התעוררו עם פרסום מסתו הגדולה של דן מירון, בשנת 1975, עליו ועל יצירתו.
בשנת 2016 יצא לאור הספר "פתחים קורעת עיר: שירים ותרגומים", בעריכתה של חיותה זילברמן, ובו אוסף משיריו ומתרגומיו של טסלר.
בתו, המתרגמת דליה טסלר, תרגמה מיצירותיו של טולקין, בכינויה הספרותי - דליה בת אליהו טסלר.
(גילס האכר מפרזון, הרפתקאותיו המופלאות ועליתו לגדולה של גילס האכר, מאת טולקין, הריקה אל השפה העברית, בלוית הערות - דליה בת אליהו טסלר).
גבעול במרחבים, ספרית פועלים, מרחביה, תש"ך.
(מהדורה מורחבת, בצירוף שירים אחרונים ותרגומים לשירי אוסיפ מנדלשטם: תשל"ד 1974.)
וו"אי לנין, כתבים נבחרים, (תרגום מרוסית, עם חיים שלום בן אברם), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים), תש"ב 1942
בנימין קָוֶורִין, שני קברניטים (3 כרכים), תל אביב: עם עובד (ספרית שחרות), תש"ט–תש"י 1950 (מרוסית).
הרב אליהו רפאל עזריאל טואף (באיטלקית: Elio Toaff; 30 באפריל 1915 - 19 באפריל 2015), הרב של רומא בשנים 1951–2001, נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
טואף נולד בליבורנו ב-30 באפריל 1915, לאליצ'ה שרה (לבית יאראק), ולשבתאי אלפרדו.
בשנת 1939 הוא סיים את לימודיו במשפטים ובדתות באוניברסיטת פיזה.
במקביל סיים את לימודיו בסמינר לרבנים בליבורנו.
בשנים 1941 עד 1943 היה הרב של יהדות אנקונה.
בשנות הכיבוש הגרמני 1943 עד 1944 השתתף בפעולות גרילה באזור הרי ורסליה (Versilia).
בשנת 1947 נבחר לרבה של ונציה.
בוונציה לימד באוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת דה-פוסקרי (Università degli studi "Ca' Foscari" di Venezia), את השפה העברית ואת ספרותה.
לאחר פטירת הרב דוד פראטו בשנת 1951, מונה לרבה של רומא עד לשנת 2001, אז הוחלף על ידי הרב שמואל ריקרדו די-סיני.
נבחר לנשיא מוסדות הרבנות באיטליה.
בשנים 1957-1988 היה בנשיאות איגוד רבני אירופה.
השתתף בפעילות הציבורית האיטלקית וייצג את יהודי איטליה וקהילת רומא באמצעי התקשורת ומונה לסנטור לכל ימי חייו.
בנו הוא פרופ' אריאל טואף, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן.
בתו היא מרים דלה-פרגולה, עורכת ביטאון יהודי איטליה קול האיטלקים, רעיית הפרופסור סרג'ו דלה-פרגולה מהמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיו, הגינקולוג הפרופסור שלמה יונה רנצו טואף ניהל שנים רבות את מחלקת יולדות ומחלקת נשים בבית היולדות הקריה בתל אביב.
לרגל יום הולדתו המאה, קראה עיריית רומא על שמו את הרחוב המרכזי שעל יד בית הכנסת הגדול של רומא.
ב-10 באוקטובר 1958 הספיד הרב טואף את האפיפיור פיוס ה-12 ואמר: "יותר מהזדמנות אחת הייתה לעמנו הזכות ליהנות מהנסיון הרב, מהסימפטיה הרחבה ומהחביבות של האפיפיור, וזאת בתקופה שבה שררה רדיפה ואלימות נגדנו והיה נדמה לנו שאבדה כל תקוה".
הרב טואף הוזמן לשאת את דבר היהדות בטקס האשכבה כמחווה כלפי יהדות איטליה.
דבריו נאמרו למרות שדמותו של האפיפיור הייתה שנויה במחלוקת בשל מעשיו ומחדליו בתקופת השואה.
דבריו של הרב טואף, ראש קהילת יהודי איטליה, סייעו בידי הוותיקן להדוף את ההתקפות הקשות על האפיפיור פיוס ה-12.
ב-13 באפריל 1986 קיבל הרב טואף את פני האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת הגדול של רומא, במה שנראה כמחווה של פיוס בין היהדות לבין הנצרות.
את היהודים כינה האפיפיור בהזדמנות זו "אחינו הבכורים והאהובים".
בצוואתו של יוחנן פאולוס השני הוזכר הרב טואף בתור הרב של רומא, ללא ציון שמו ומעמדו בתור ראש רבני איטליה, יחד עם שאר ראשי הדתות.
הרב אליהו חיים מייזל (ט' בסיוון ה'תקפ"א, 9 ביוני 1821 – י"ד באייר ה'תרע"ב, 1 במאי 1912) היה רבה של העיר לודז' במשך 35 שנה, ממנהיגי יהדות פולין.
נולד בשנת תקפ"א בעיירה הורודוק הסמוכה לוולוז'ין למשה וחיה מייזל.
הוא נקרא על שמם של הגאון מווילנא ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין.
בגיל 9 התחיל ללמוד בישיבת וולוז'ין.
בגיל 13 הוסמך לרבנות וכמה שנים אחר כך כבר נקרא לשמש ברבנות בעירו הורודוק.
בהמשך כיהן ברבנות ערים נוספות.
בשנת תרל"ז נבחר לרב העיר לודז', העיר התעשייתית המתפתחת, תפקיד שמילא במשך 35 שנה עד לפטירתו.
הוא התפרסם ברחמנותו ובטוב לבו והיה ידוע כבעל צדקה.
הרב מייזל נטל חלק פעיל בחיים הציבוריים של יהודי פולין.
הוא נלחם בתקיפות נגד המשכילים.