tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד היה אירוע שנתי שהתקיים בעיר אשדוד, מידי בחול המועד פסח.
במסגרת פסטיבל זה מוקרנים סרטים ישראלים וזרים מן העולם במסגרת תחרותית, כמו כן נערכות רטרוספקטיבות ליוצרים ישראלים ומחוץ לישראל ומוצגים סרטים בנושאים נבחרים.
את הפסטיבל יזם המפיק דורון ערן, ונשיא הכבוד של הפסטיבל היה הבמאי מנחם גולן.
במסגרת התחרות מוענקים פרסים לסרטים וליוצרים בקטגוריות שונות - משחק, בימוי, תסריט ותחומים משיקים נוספים.
בנוסף, מוענק פרס מיוחד לקולנוען הצעיר המצטיין של השנה.
בשנת 2005 נפתח הפסטיבל לראשונה בחול המועד פסח.
בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "איפה פירוזה" של הבמאי אזאל אקאי.
בפרס הקולנוען הצעיר זכה הסרט "אנטרופיה" של הבמאי שרון מימון.
בשנת 2006 נערך הפסטיבל השני.
בשנה זו זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הסרט "טביליסי-טביליסי" של הבמאי הגאורגי לֶבאן זָכַּרֶיישווילי .
בפרס הקולנוען הצעיר זכה הסרט "נעילה" בבימויו של זוהר מרקמן.
פרס מיוחד ניתן לקולנוען מרק רוזנבאום.
בשנת 2007 נערך הפסטיבל בפעם השלישית.
בפסטיבל זה נוסף קטע מוזיקלי (פס-קול הסרטים) והוא נקרא 'הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע ומוזיקה'.
בשנת 2008 נערך הפסטיבל הרביעי בחוה"מ פסח.
טקס הפתיחה התקיים באמפי מונארט, אותו הנחה השחקן אריה מוסקונה וניתנו פרסים למלחין יונתן בר גיורא, לשחקנית גאולה נוני ולשחקן, יקיר העיר זאב רווח.
פסטיבל הסתיו של ורשה למוזיקה בת זמננו (בפולנית: Warszawska Jesień) הוא הפסטיבל הבינלאומי הגדול ביותר בפולין למוזיקה בת זמננו.
במשך שנים רבות היה זה הפסטיבל היחיד מסוגו באירופה המרכזית והמזרחית.
את הפסטיבל ייסדו בשנת 1956 שני מלחינים, טדאוש ברד וקזימייז' סרוצקי, והאחראי הרשמי לביסוסו היה הוועד המנהל של איגוד המלחינים הפולני.
זהו אירוע שנתי, המתקיים בדרך כלל במחצית הראשונה של ספטמבר ונמשך 8 ימים.
הפסטיבל הראשון התקיים בין 10 ל-20 באוקטובר 1956. בשנים 1957 ו-1982 לא התקיים הפסטיבל.
השנים הראשונות של הפסטיבל, עד סוף שנות ה-80', הצטיינו בפאר והדר.
יסודות תוכניתו של הפסטיבל נקבעו בבירור מראשית קיומו.
מטרתו הראשונה במעלה של הפסטיבל הייתה ועודנה להציג מוזיקה חדישה מפולין ומרחבי העולם.
איגוד המלחינים הפולני ממשיך למלא מקום נכבד בארגון הפסטיבל, שמנהלו הנוכחי הוא טדיאוש וילצקי.
פסטיבל הסרטים של ונציה (באיטלקית: Mostra Internazionale d'Arte Cinematografica di Venezia) הוא פסטיבל הסרטים הוותיק ביותר.
הפסטיבל נוסד בשנת 1932 על ידי הרוזן ג'וזפה וולפי ממיזורטה (Giuseppe Volpi, conte di Misurata) ונקרא "Esposizione Internazionale d'Arte Cinematografica" ("התערוכה הבינלאומית לאומנות הקולנוע").
הפסטיבל מתקיים מדי שנה לקראת סוף אוגוסט או תחילת ספטמבר על האי לידו שבוונציה.
הקרנת הסרטים נערכת בכיכר הקולנוע ההיסטורית באי.
פסטיבל זה הוא בין היוקרתיים ביותר בעולם הקולנוע, והוא מהווה חלק מן הביאנלה של ונציה, אשר היא עצמה נחשבת לאחת מתערוכות האומנות העכשווית החשובות והיוקרתיות בעולם.
בפסטיבל מחולקים מספר פרסים, כאשר הבכיר מביניהם הוא פרס אריה הזהב (Leone d'Oro), המוענק לסרט הטוב ביותר שהוקרן בפסטיבל וגביע וולפי (Coppa Volpi), המוענק לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר, ופרס אריה הכסף מוענק לבמאי הטוב ביותר ולסרט שזוכה בפרס הגדול של חבר השופטים.
מעבר לכך מחלקים חבר השופטים פרסים נוספים, והחל מ-2007 מחולק גם פרס האריה הקווירי לסרט העוסק בקהילת הלהט"ב.
בשנת 1963 זכה הסרט "בירושלים" של הבמאי דוד פרלוב במדליית הארד.
בשנת 1972 ייצג את ישראל בפסטיבל הסרט פלוך בבימויו של דן וולמן ששיתף פעולה בכתיבת התסריט עם המחזאי חנוך לוין שאף השתתף בסרט, בתפקיד הראשי שיחק אברהם חלפי
בשנת 1979, פתח את הפסטיבל סרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", סרט המבוסס על ספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין".
בשנת 1984 זכה הסרט "מאחורי הסורגים" של אורי ברבש בפרס הביקורת.
בשנת 1989 זכה הסרט "ברלין ירושלים" של עמוס גיתאי בפרס הביקורת והיה מועמד לפרס "אריה הזהב".
בשנת 2009, לראשונה בהיסטוריה של הפסטיבל, זכו בפרסים הגדולים שני סרטים ישראלים.
הסרט "לבנון" של הבמאי שמוליק מעוז זכה בפרס הראשון של הפסטיבל, פרס אריה הזהב, והסרט "חוטא" של הבמאי מני פיליפ זכה בפרס הסרט האירופאי הטוב ביותר בקטגוריית הסרטים הקצרים.
בשנת 2012 זכתה השחקנית הדס ירון בגביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "למלא את החלל".
בשנת 2017 זכו "געגוע" של שבי גביזון בפרס חביב הקהל ו"פוקסטרוט" של שמוליק מעוז בפרס חבר השופטים.
בשנת 2018 זכה השחקן קייס נאשף בפרס השחקן במסגרת הצד "אוריזונטי" על תפקידו בסרט "תל אביב על האש".
פסטיבל הרוק של טביליסי או הַקְּצָבִים של האביב, טביליסי-80 היה אירוע מוזיקלי שהתקיים בטביליסי גאורגיה הסובייטית (כיום הרפובליקה של גאורגיה), במשך כשבוע מ-8 במרץ - 16 במרץ 1980. האירוע היה פסטיבל הרוק הרשמי הראשון בברית המועצות, ונחשב לעיתים קרובות כנקודת מפנה בהיסטוריה הסובייטית ושל מוזיקת הרוק הרוסי.
הפסטיבל נערך על ידי ארגון המלחינים של גאורגיה הסובייטית והמרכז לתרבות הנעורים של הקומסומול באולם הפילהרמונית הלאומית הגאורגית.
המוזיקולוג הרוסי הידוע ומבקר הרוק הסובייטי הראשון, אנטמי טרוייצקי, היה מעורב מאוד בארגון המופע.
המארגנים נהנו מתמיכה של מי שהיה המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, שרצה בדרך זו לתעל את הרגשות החופש שהתעוררו בקרב הנוער הגאורגי שמעורבותו בפעולות התנגדות ולהרגיע את הדיסידנטים הנציונליסטים הגאורגים, בעקבות הפגנות טביליסי באפריל 1978, ורצה גם להצטייר כמנהיג ליברלי.
אף על פי שיש שיתארו את הפסטיבל כ"וודסטוק סובייטי", היה הפסטיבל ביסודו תחרות מוזיקלית מורשית על ידי השלטונות כשמטרתה המוצהרת הייתה "לקדם ולפתח את המוזיקה האנסמבלית-ווקלית הסובייטית המקורית...
ולגלות מלחינים ונגנים כשרונים חדשים".
צוות השופטים, שנבחר על ידי קבוצת מלחינים ומוזיקולוגים סובייטית שגובשו רשמית, הונהג על ידי יורי סאולסקי וכלל בין היתר את מורד קאז'לייב, גיה קאנצ'לי, קונסטנטין פבזנר, ולדימיר רובשבסקי, ארקדי פטרוב ואחרים.
רבים חשדו כי הפסטיבל הוא ניסיון של המוסדות הסובייטים לתעל את תנועת הרוק הסובייטית לכלי אידאולוגי שניתן לשליטה.
אולם האירוע היה דמוקרטי במהותו בכך שאפשר למבצעים חובבנים להתחרות בתנאים שווים מול המבצעים המקצוענים.
מעל ל-20 מ-17 ערים ברחבי ברית המועצות לקחו חלק בפסטיבל.
יחד עם זאת מספר להקות ידועות לא הוזמנו להשתתף בתחרות, ביניהם "האראקים" של סרגיי רודינצקי ו"ווסקרסניה" של אלכסיי רומנוב.
הפרס הראשון בתחרות ניתן לשתי להקות.
להקת הרוק, משינה ורמני (Машина времени), בראשות אנדריי מקרביץ' Вадимович Макаревич), שהקסימו את הציבור בשירה לירית פואטית והתייצבו, בעקבות הצלחתם בפסטיבל, בשורה הראשונה של להקות הרוק בברית המועצות.
הלהקה השנייה הייתה להקתו של גונאר גראפס (Gunnar Graps), מגנטיק בנד (Magnetic Band) מטאלין שבאסטוניה הסובייטית (כיום אסטוניה), שהציגה מוזיקה מעורבת ג'אז-רוק, בלוז ופאנק וצוינה בשל יצירות מופת אינסטרומנטליות.
הפרס השני בתחרות ניתן לשלוש להקות: להקת הארט רוק (רוק מתקדם) של אלכסנדר סיטקובצקי, אבטוגרף (Автограф), ממוסקבה, להקת גונד מאשגבאט שבטורקמניסטן הסובייטית (כיום טורקמניסטן), שניגן בסגנון ג'אז-רוק המבוסס על מלודיות פולקלוריסטיות טורקמניות ולהקת לבירינת מבתומי מאג'ריה הסובייטית, שניגנה קומפוזיציית נישואין פולק רוקית עם מוזיקה כורלית גאורגית מסורתית במשך חצי שעה.
הלהקה הגאורגית הפופולרית בליץ בראשות ולרי קוצ'רוב זכתה לפרס מיוחד, פרס הקהל.
בשנת 1981 יצא אלבום כפול, של אוסף השירים שזכו בפרסים, בשם "הזוכים המעוטרים של פסטיבל ריתמוס האביב טביליסי-80" ("Лауреаты фестиваля "Весенние ритмы" Тбилиси") על ידי השלטונות הסובייטים בחברת תקליטים מלודיה (Μелодия).
הרבה מהלהקות המפורסמות של אותם ימים שהשתתפו בפסטיבל לא זכו בפרסים, ביניהם להקות הרוק הרוסיות: VIA-אריאל וסטאס נאמין, להקת אקווריום (Аква́риум) של בוריס גרבנשצ'יקוב (Бори́с Гребенщико́в).
בשעת הופעתו המוזרה של גרבנשצ'יקוב הוא השכיב את הגיטרה.
חבר השופטים של הפסטיבל נאלץ לצאת מהפסטיבל כאשר באותו זמן עלו מוזיקאים שתויים לבימה ועשו תנועות מגונות כלפיהם.
אירוע זה זיעזע את המארגנים וגרם למעשה להחרמת הלהקה.
הלהקה הצליחה בכל זאת להעמיד הופעה שנייה בגורי בכיכר רחבת ידיים ליד בית הולדתו של סטלין.
הפסטיבל צולם על ידי צוות טלוויזיה פיני וחלקים ממנו נכללו בסרט בן 40 דקות על הפסטיבל, שנקרא "רוק סובייטי".
VIA-75, "סמצ'ובלו", מלודיה פולקלוריסטית גאורגית, ליריקה על ידי אקקי צרתלי
מגנטיק בנד, "טרובדור און הייוואי"
פסטיבל העוד הבינלאומי ירושלים נוסד בשנת 2000 בירושלים, ביוזמת המפיק והמנהל האמנותי אלי גרינפלד בשיתוף מרכז התרבות בית הקונפדרציה.
המנהל האמנותי של הפסטיבל הוא אפי בניה.
פסטיבל העוד נוסד על מנת לשמש במה למורשת המוזיקלית הערבית העשירה והמגוונת, חוצת הגבולות והתרבויות ולקשרי הגומלין בינה ובין המוזיקה היהודית.
במשך השנים הרחיב הפסטיבל את היצע המוזיקלי שלו לכלול מוזיקת עולם מאזור הים התיכון הבלקן, צפון אפריקה, מאירן ומטורקיה, לצד מוזיקה ישראלית המתבססת על מסורות אלה.
הפסטיבל נערך באתרים שונים ברחבי ירושלים, בהם בית הקונפדרציה, בית שמואל - מרכז שמשון ותיאטרון ירושלים.
בשנת 2001 יזם גרינפלד שלוחה תל אביבית לפסטיבל העוּד, בהפקת צוותא.
"פסטיבל העוד של תל אביב" שעלה במקביל.
בשנת 2003 החל לפעול "פסטיבל העוד של תל אביב" בניהולו של גרינפלד בנפרד מהפסטיבל בירושלים.
את הפסטיבל בירושלים ניהל והפיק מאז אפי בניה.
הפסטיבל בתל אביב התקיים מדי חודש אוגוסט במשך כ-12 שנים, עד 2014.
בשנת 2008 הוקלטו ושודרו חלק ממופעי הפסטיבל על ידי ה-BBC, במסגרת שידורי מוזיקת העולם שלה.
בשנת 2009, בשנתו העשירית, הוחלט לקיים את הפסטיבל במקביל בירושלים ונצרת.
אולם לאחר מספר שנים נפסקו המופעים בנצרת.
בפסטיבל השתתפו במשך השנים נגני עוד מהמובלים העולם, בהם: תייסיר אליאס, יאיר דלאל, ניזאר רדואן, דרוויש דרוויש (פרס ראשון בתחרות העוד של קהיר), וואסים עודה, (פרס שני בתחרות העוד של קהיר), אמיר שהאסר, יואל בן שמחון, זיאד חביב, יניב טייכמן, אלון אמאנו קמפינו, סעיד עג'מי.
בין הזמרים והאמנים שהשתתפו בפסטיבל העוּד של תל אביב בתוכניות מיוחדות לפסטיבל: זהבה בן, לובנה סלאמה, גלית גיאת, שלמה בר, טינה מסהרה סיטי, לאה שבת, חיים אנקרי, גיל רון שמע.
פסטיבל 2006 נפתח במופע מחווה למלחין סייד דרוויש, כמו נערך מופע של שירי עם פלסטינים בהגשת אמל מורקוס, עלה מופע משותף של ברי סחרוף ומאיר בנאי ולהקת אורפנד לנד העלתה מופע שמשלב רוק כבד, מזיקה ערבית מזמורי תהילים ופיוטים.
פסטיבל 2007 התפרש על פני עשרה ימים.
מופע הפתיחה הוקדש לעבד אל-חלים חאפז במלאת 25 שנה למותו.
בערב, בניהולו המוזיקלי של תייסיר אליאס, השתתפו מוזיקאים יהודים וערבים והזמר והפייטן הירושלמי משה חבושה.
הפסטיבל כלל גם מחוות לעבד חאלים חאפז, לאום כולתום, למשורר הטורקי נזים חיכמאת, לפיוט של יהודי עיראק ולשירת יהדות מרוקו.
מופע הנעילה, שקיבל את השם "רוק`נעוד", שיתוף פעולה בין ברי סחרוף, יאיר דלאל וזוהר פרסקו שכלל עיבודים אקוסטיים בגוון מזרחי לשירי רוק של ברי סחרוף לצד עיבודים חדשניים ליצירות של יאיר דלאל וליווי של זוהר פרסקו.
פסטיבל 2008 נפתח במופע של אתי אנקרי, בו ביצע ממיטב שיריו של יהודה הלוי בלחנים חדשים פרי עטה.
בנוסף נערך מפגש פסגה של שלושה וירטואוזים בעלי שם עולמי בז'אנר מוזיקת העולם: נגן העוד הטורקי יורדאל טוקג'אן, נגן הלירה האירי רוס דאלי ונגן כלי ההקשה הישראלי זוהר פרסקו.
דלאל אבו אמנה העלתה מופע מיצירות אום כולת'ום, עבד אל וואהב, פיירוז ואחרים.
פסטיבל 2009 נפתח במופע מחווה של להקת נקמת הטרקטור לשיריו של משה אבן עזרא, בו התארחונגן העוד אליהו דגמי ואמנית הווידאו ארט שירה מיאסניק.
ערן צור העלה את המופע "כך הוא התכוון במקור", בו ביצע עיבודים וחידושים לפיוטים של ישראל נג'ארה בליווי אלעד גבאי בקאנון ושירה ויאיר הראל בכלי הקשה ושירה.
יאיר דלאל ודודו טסה חברו למופע מיוחד בו בצעו בין השאר משיריו של דאוד אלכווייתי, מהמלחינים הבולטים בקהילה היהודית בעיראק וסבו של טסה.
בין האמנים שהגיעו מחוץ לישראל היו האנסמבל של עומר פארוק טקבילק, שהעלה את המופע "צלילים של קסם ורוחניות" בהשתתפות נגנים מטורקיה, יוון ומארצות-הברית.
כמו כן נערך מפגש בין שלושה נגני העוד תייסיר אליאס מישראל, ארא דינקיג'אן מארמניה ויורדאל טוקג'אן מטורקיה, ועוד.
בפסטיבל 2010 נערך מופע איחוד של להקת "נייט ארק", ההרכב הארמני-אמריקני שאחראי לפתיח של "החמישייה הקאמרית" וללחן של השיר "זה הזמן לסלוח".
פסטיבל 2013 נערך בדגש על אמניות יוצרות ומבצעות של התרבות המוזיקלית ברחבי המזרח התיכון, אגן הים התיכון וישראל, ביניהן: קטרינה פפדופולו מיוון, סבחאת אקיראז חברת פרלמנט מטורקיה, חיה סמיר, רחלה ומרים טוקאן מישראל.
בנוסף ערך יאיר דלאל מופע בו השתתפו אפרים שמיר, מיקי שביב, איתי פרל ואלי בנאקוט.
פסטיבל 2014 נפתח במופע של קורין אלאל שכלל לחנים שלה לטקסטים מספר קהלת; המוזיקאי האזרי גוצ'אג אסקרוב הופיע לראשונה בישראל; הזמרת היווניה סאבינה ינאטו הופיעה עם אנסמבל "אביב בסלוניקי"; המלחין והיוצר שם טוב לוי, יחד עם הפייטן דוד מנחם, העלו מופע מחווה ליצירתו של הרמח"ל.
בפסטיבל 2015 נערך מופע של הזמר והיוצר היווני פנטליס ת'אלאסינוס, בהופעת בכורה בישראל; זהר פרסקו השיק את אלבומו החדש; יאיר דלאל ארח את שלמה בר ונערך מחווה לזמר פריד אל-אטרש במלאת 40 שנה למותו, בהובלת נגן העוד תייסיר אליאס.
פסטיבל 2018 הוקדש בחלקו הארי למוזיקה הערבית הקלאסית.
מופע הפתיחה היה של היוצר והמלחין היווני סטאברוס קסרחקוס ולהקתו, שבצעו את כל שירי הסרט "רמבטיקו" שאותם הלחין.
אורחים נוספים היו זמרת הפלמנקו מונטסה קורטז, הזמרת ההודית ארונה סאירם, מופע של להקת תאקים והזמרת ונגנית הסנטור ארטי קטימה מיוון.
פסטיבל 2021 נערך בסימן שירת נשים והופיעו בו אֹמניות, שחוקרות מסורות מוזיקליות מבית אמא-אבא-סבתא, מאתרות קשישי עדה, שיכולים עדיין לשיר את שירת המקור, חושפות טקסטים נושנים, לומדות טכניקות הפקה קולית, לומדות את שפת המקור לעיתים בלהג נשכח.
על בסיס מקצבים מסורתיים, מלודיות והרמוניות מרחבי המזרח התיכון, הן יוצרות מוזיקה עכשווית.
בין המשתתפות היו: נטע אלקיים, מורין נהדר, מור קרבסי ולונא אבו נסאר, שיוצרות מוזיקה עכשווית המבוססת על מקצבים מסורתיים, מלודיות מרחבי המזרח התיכון - והגוון הייחודי לו.
בפסטיבל 2022 השתתפו בין היתר ריף כהן, מירה עווד, לירז צ'רכי, שיר יפרח ויהלה לחמיש.
יגל הרוש הופיע עם עיבודו לכתר מלכות של שלמה אבן גבירול, ובמופע הנעילה הציג שם טוב לוי עיבוד חדש לשיר השירים, יחד עם אנסמבל שם טוב לוי, אנסמבל קול דודי, מיכה שטרית ומעיין ליניק.
בשנת 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, בוטל הפסטיבל שהיה אמור להיערך בסוף אוקטובר.
חודשיים אחר כך התקיימה במקום הפסטיבל סדרת מופעים בשם "ימי העוד", בה הופיעו אהוד בנאי, מיכה ביטון במופע רוק אתני, סופי צדקה והבלאדים, כנסיית השכל, ניזאר אלכאטר, אנסמבל התזמורת האנדלוסית עם חיים אוליאל, ומופע נעילה של שם טוב לוי והאנסמבל המבוסס על יצירתו של הרמח"ל.
בשנת 2024 נערך הפסטיבל בפעם ה-25, בסוף נובמבר.
בין המופעים היו: "שירת אמהות" – מופע בסימן תפילת האמהות על ילדיהם עם מיקה קרני, ויקטוריה חנה ואביבה אבידן; שלום חנוך ארח את שלומי שבן ויאיר דלאל; נקמת הטרקטור במופע משותף עם אנסמבל הפיוט; ונגן חליל הבנסורי ראקש צ'אורסיה שהגיע מהודו לפסטיבל.
פסטיבל הפרסום בקאן הוא פסטיבל בן שבעה ימים הנערך מדי שנה בעיר קאן שבצרפת.
בפסטיבל מוענקים פרסי האריה, הנחשבים לפרסים היוקרתיים ביותר בענף, לזוכים בתחרויות הפרסום בקטגוריות השונות.
הפסטיבל נוסד ב-1954 בהשראת פסטיבל הקולנוע בקאן, על ידי קבוצת יזמים מענף הפרסום שביקשה לקדם את הפרסום בקולנוע.
הפסטיבל הראשון נערך בוונציה, כשלתחרות נרשמו 187 פרסומות מ-14 מדינות.
הפרס בתחרות בדמות האריה נוצר בהשראת האריות מכיכר סן מרקו המקומית.
הפסטיבל השני נערך במונטה קרלו ומאז נדד בין מונטה קרלו לקאן, עד לשנת 1984 בה נתקבע מושבו בקאן.
ב-1992 שונה שם הפסטיבל מפסטיבל סרטי הפרסום הבינלאומי לפסטיבל הפרסום הבינלאומי, כחלק ממגמה להרחיב את העיסוק גם באמצעי פרסום נוספים כגון בדפוס ובעיתונות.
ב-1998 נפתחה התחרות גם לאמצעי פרסום באינטרנט וב-2005 גם לתחום הפרסום ברדיו.
ב-2004 נרכשו הזכויות לפסטיבל על ידי ענקית התקשורת וההפקות הבריטית EMAP.
במהלך הפסטיבל ישנה גם תחרות הפתוחה לצוותים מקצועיים עד גיל 29, ומתרחשת במהלך הפסטיבל.
כל צוות מיצג מדינה (וגם צוות אחד שמגיע דרך תחרות מקדימה ביו-טיוב "The 48 Hour YouTube Cannes Young Lions Ad Contest")
כל צוות מתמודד על אחת מארבע הקטגוריות (פרינט, סייבר, פילם ואסטרטגיה שיווקית), צוות סייבר או פרינט מורכב מארט דיירקטור וקופי רייטר.
כל צוות מקבל 24 שעות להכין בריף המקדם ארגון חברתי.
פסטיבל הסרטים קרתגו (Journées Cinématographiques de Carthage - JCC) הוא פסטיבל קולנוע דו-שנתי הנערך בחסות ממשלת תוניסיה.
הפסטיבל נוסד בשנת 1966 על ידי משרד התרבות התוניסאי ביוזמה של הבמאי ומבקר הקולנוע התוניסאי טאהר צ'ריה והבמאי הסנגלי אוסמאן סמבן.
בפסטיבל משתתפים סרטים שמקורם במזרח התיכון ובאפריקה.
הסרט המנצח זוכה בפרס תנית הזהב, על שמה של תנית, אלת העיר קרתגו.
מטרת מייסדי הפסטיבל הייתה לתת הזדמנות לסרטים שנוצרו באפריקה ובמערב אסיה, כמשקל נגד לדומיננטיות של סרטי המערב.
בנוסף לכך, הם שאפו להביא להתפתחות תעשיות הקולנוע המקומיות, שהייתה דלה מאד באותה תקופה.
1988: חתונה בגליל, מישל חלייפי, פלסטין
1992: La nuit, מוחמד מאלאס, סוריה
1994: שתיקות הארמון, מופידה טלאטלי, תוניסיה
1996: Salut cousin, מרזק אלוש, אלג'יריה
1998: Vivre au paradis, בורלם גורדז'ו, אלגיריה
2000: Dolé, אימונגה איבנגה, גבון
2002: Le prix du pardon, מנסור סורה וייד, סנגל
2006: Making-Off, נורי בואזיד, תוניסיה
2008: טזה, היילה גרימה, אתיופיה
2010: מיקרופון, אחמד עבדאללה, מצרים
פסטיבל הסרטים של לונדון הוא האירוע הקולנועי הגדול ביותר בבריטניה בו מקרינים למעלה מ-300 סרטים ביניהם תיעודיים, קצרים ואחרים, מכמעט 50 מדינות.
הפסטיבל שנוסד בשנת 1953 נערך מדי שנה במחצית השנייה של חודש אוקטובר תחת חסותו של מכון הסרטים הבריטי.
הפסטיבל מספק גם תוכנית מקיפה על אירועים בתעשייה, פורומים ציבוריים, אירועי חינוך, הרצאות, כיתות אמן ושאלות ותשובות עם יוצרי קולנוע ואנשי מקצוע בתחום.
בשנת 1953, קבוצה של מבקרי קולנוע, ביניהם דיליס פאוול מהסאנדיי טיימס, העלתה את הרעיון של הקמת פסטיבל סרטים בלונדון.
הם סברו שאם לקאן ולוונציה יש פסטיבלים משלהם, אין ספק שגם לונדון צריכה אחד.
מטרתם, בין השאר, הייתה ליצור במה ציבורית לסרטים שמסתבר שלא היו מופיעים בקולנוע הבריטי.
במקור הייתה המטרה להיות "פסטיבל הפסטיבלים", היא התמקדה בהקרנת מבחר כותרים חזקים מפסטיבלים אחרים באירופה, ביניהם סרטים מפסטיבל הקולנוע בקאן ופסטיבל הסרטים של ונציה.
פסטיבל לונדון הראשון נוצר על ידי מנהל מכון הסרטים הבריטי דאז, גיימס קווין, ונערך ב-BFI סאות'בנק בין 15–20 באוקטובר.
הפסטיבל הושק יום אחרי השקתו של האתר במיקום החדש שלו תחת גשר ווטרלו.
בפסטיבל זה הוקרנו כ-20 סרטים.
ב-1978 השתתף בפסטיבל סרטו של יהודה ג'אד נאמן "מסע אלונקות".
ב-1987 השתתף בפסטיבל סרטו של ויקטור שונפלד "חלומות מנופצים, איסוף השברים", סרט תיעודי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2009 זכה הסרט "עג'מי" בפרס הראשון לסרט ביכורים עלילתי
ב-2015 השתתף בפסטיבל סרטו התיעודי של רוני ניניו "פרשת קוזלצ'יק", על יעקב קוזלצ'יק שהואשם בשוגג בשיתוף פעולה עם הנאצים באושוויץ.
פסטיבל הפיוט הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים מדי שנה במהלך עשרת ימי תשובה בירושלים.
במרכזו עומד הפיוט היהודי המבוצע בסגנונות של מוזיקה מסורתית, מוזיקת עולם, ג'אז, רוק ומוזיקה אלקטרונית.
הפסטיבל החל את דרכו באביב של שנת 2008 עם סדרת אירועים מוזיקליים שהתקיימו בירוחם ובירושלים.
בשנת 2009, התמסד הפסטיבל כאירוע שנתי בירושלים, ביוזמת המנהל האמנותי יאיר הראל, בשיתוף עם בית אבי חי.
הפסטיבל מהווה חלק מחדירת מסורת הפיוט למיינסטרים התרבותי-מוזיקלי בישראל, שהחל בעשור הראשון של המאה ה-21, והפך עם השנים לאירוע מוזיקה המושך קהל גדול ומגוון.
הוא מציג את הפיוט ושירת הקודש של יהדות צפון אפריקה, לעיתים קרובות עם ביצועים ועיבודים חדשניים, אך מופיעים בו גם קטעי שירה ממסורת החזנות האשכנזית.
כמו כן מועלות במסגרת הפסטיבל יצירות מקוריות שנוצרו בהשראת תרבות מסורתית.
אחד ממאפייני הפסטיבל היא הופעה משולבת של זמרים מקצועיים מובילים לצד פייטנים וחזנים.
כך, למשל, ב"מופע הפיוט לימים הנוראים", שחתם את הפסטיבל השישי (2013), נפגשו על אותה במה זמר הרוק ברי סחרוף, שביצע כיסוי לשיר בן 500 שנה מאת ר' ישראל נג'ארה, לצד הפייטן רבי חיים לוק ונגני תזמורת ירושלים החדשה.
בשנת 2012 הופיעה בין השאר להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד, בשיתוף עם קובי אפללו.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של שנחאי , בקיצור: SIFF הוא אחד מפסטיבלי הקולנוע הגדולים ביותר במזרח אסיה.
לצד פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טוקיו , זהו אחד מפסטיבל הקולנוע הגדולים ביותר באסיה.
פסטיבל שאנגחאי הראשון התקיים בין ה-7 ל-14 בפברואר 1993 והתקיים ברציפות עד לשנת 2001. בשנת 2003 בוטל הפסטיבל עקב התפרצות מגפת הסארס.
מאז השקתו בשנת 1993, פסטיבל שנחאי נהפך להיות פסטיבל קולנוע בקטגוריית A.
פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה (לשעבר פסטיבל הקולנוע האפריקאי בטריפה או FCAT) הוא פסטיבל שנתי המוקדש לקולנוע אפריקאי, שנערך העיר הספרדית קורדובה.
הוא מאורגן על ידי עמותת אל טאראב (Al Tarab).
האירוע נוסד בשנת 2004 תחת השם "תצוגת הקולנוע האפריקאי בטריפה" ושינה את שמו ל"פסטיבל הקולנוע האפריקאי בטריפה" בשנת 2007. מאז 2012, הוא ידוע בתור "פסטיבל הקולנוע האפריקאי בקורדובה", לאחר שקורדובה החליפה את טריפה בתור העיר המארחת.
הפסטיבל נוסד ב-2004 ביוזמתו של העמותה אל טאראב, שבסיסה בטריפה שבמחוז קדיס.
במהלך שלוש השנים הראשונות האירוע יועד להציג דגימה של הפקות הקולנוע הטובות ביותר מאפריקה; בשנה הרביעית שבה נערך האירוע הפך הפסטיבל לתחרות.
הפסטיבל נוסד במטרה להציג לציבור הספרדי מבט חדש על אפריקה, בלי כל הסטריאוטיפים שסיפקו אמצעי התקשורת.
טריפה הייתה נקודת מפגש ומרחב גאוגרפי סמלי למפגש ולחילופי תרבויות.
בשנתו התשיעית של הפסטיבל הוא עבר להתקיים בקורדובה, העיר המארחת החדשה שלו, ושם הציג 94 סרטים שמקורם מאפריקה, כמו גם ממדינות ערב, לראשונה בפסטיבל.
עם השנים, מלבד קולנוע, פיתח הפסטיבל מגוון רחב של פעילויות בעלות קשר, כגון תערוכות אמנות חזותית, הופעות וסדנאות לילדים.
תוכנית הפסטיבל כוללת גם הקרנות מיוחדות עבור בני נוער.
מאז 2007, הפסטיבל כולל גם אזור המוקדש לתעשיית הקולנוע.
הוא כולל פורום הפקה אפריקאית לייצור משותף של סרטים, ונועד להקל על הסכמים חדשים בין מפיקים ויוזמות משותפות מיבשות אפריקה ואירופה.
הוא כולל גם דיונים ו'שולחנות עגולים', שמטרתו סיעור מוחות על הזדמנויות חדשות למימון בין גופים ציבוריים של שתי היבשות.
הפסטיבל מחולק למספר חלקים, תחרותיים ולא-תחרותיים:
"החלום האפריקאי" (The African Dream) לסרטים עלילתיים שנעשו על ידי במאים אפריקאיים או שהופקו במדינה באפריקה בשנתיים האחרונות;
"לחצות את המצרים" (Across the Strait) המוקדש לסרטים דוקומנטריים שנעשו על ידי במאים אפריקאיים או הופקו במדינה אפריקאית בשנתיים האחרונות;
"אפריקה בקצרה" (Africa in Short) המוקדש לסרטים קצרים מאת במאים שמוצאם באפריקה או שהופקו במדינה אפריקאית בשנתיים האחרונות.
חלקים שאינם חלק מן התחרות
בכל שנה מחליט חבר השופטים הבינלאומי להעניק את הפרסים הבאים:
פרס לסרט העלילתי הטוב ביותר, המוענק למפיקו של הסרט
פרס של העיר קורדובה, המוענק לבמאי של סרט מצטיין
חבר השופטים הבינלאומי לסרטים הדוקומנטריים והקצרים בפסטיבל מעניק כל שנה את הפרסים הבאים:
גריוט (Griot) עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר
גריוט לסרט הקצר הטוב ביותר
מלבד הקרנות וחלוקת פרסים קולנועיים, מתרחשים בפסטיבל תוכניות נוספות:
פעילויות אחרות: הופעות מוזיקה, תערוכות אמנות פלסטית, סדנאות, נאומים
מפגשים מקצועיים: סדנאות, סמינרים נוספים לדיבייט בין אנשי מקצוע מאפריקה, מארצות ערב או מאירופה
תוכנית לבתי ספר: עירוב בני נוער על ידי הקרנת סרטים אפריקאיים בבתי הספר של המחוז.
פסטיבל הפסנתר הוא אירוע מוזיקלי שנתי, המתקיים מדי שנה בחורף באילת.
עד 2023 התקיים הפסטיבל מדי שנה בסתיו בתל אביב-יפו.
בימיו בתל אביב-יפו, התקיים הפסטיבל לרוב במשך שבוע שלם ובמהלכו עלו מאות אמנים לבמות השונות, שפוזרו ברחבי העיר.
מאז מעברו לאילת הצטמצם אורכו לשלושה ימים.
במהלך הפסטיבל מתבצעים שיתופי פעולה בין אמנים משתתפים מסגנונות מוזיקליים שונים, ומופיעים בו אמנים ותיקים ומוכרים לצד לצד אמנים צעירים מז'אנרים שונים ומגוונים.
פסטיבל הפסנתר הראשון נערך ב-1998, וכעשור לאחר מכן, גדל באופן משמעותי הקהל המגיע אליו, והוחלט לקיים את הפסטיבל בכמה מרכזי תרבות גדולים בעיר.
בשנת 2018 היו בפסטיבל כ־53 מופעים שהתפרשו במוסדות תרבות ואולמות שונים בעיר: אולמות מוזיאון תל אביב לאמנות (אולם רקנאטי, אולם אסיא, אולם קאופמן, גלריה מיזנה בלומנטל, הגלריה לאמנות ישראלית עכשווית), אולמות בתיאטרון הקאמרי, המשכן לאמנויות הבמה, מרכז עינב והיכל התרבות של תל -אביב.
מנהל הפסטיבל הוא שאבי מזרחי, סגן מנהל אגף תרבות ואמנויות ומנהל המחלקה למופעים, ומפיקה אותו המחלקה למופעים בעיריית תל אביב, בשיתוף "המון ווליום" ו"זאפה".
המנהלת האמנותית של הפסטיבל היא אתי אנטה-שגב.
הפסטיבל הראשון, אותו יזם אודי דבוש בשנת 1998, התקיים בבית ציוני אמריקה ובמרכז עינב.
דבוש המשיך לקחת חלק בפסטיבל והיה המנהל האמנותי של הפסטיבל בעשור הראשון לקיומו.
בשנת 1999 הוחלט בעיריית תל אביב-יפו לקחת את הפסטיבל תחת חסותה.
בשנתו השנייה התקיימו רוב מופעי הפסטיבל במרחב בניין עיריית תל אביב-יפו: באולם אירועים שהיה אז אולם המועצה, בלובי ובמסדרונות העירייה, וכן במרכז עינב.
במהלך חמש השנים הראשונות לקיומו, צבר הפסטיבל פרסום, ובעקבות כך הגיעו בכל שנה יותר צופים למופעים.
בשנת 2003, חמש שנים לאחר היווסדו, הוחלט על ידי מנהל הפסטיבל, שאבי מזרחי, להעביר את הפסטיבל למרכז סוזן דלל, שם התקיים הפסטיבל במשך 11 שנים (עד שנת 2014).
בשנת 2014 הוחלט על ידי עיריית תל אביב להעביר את הפסטיבל למוזיאון תל אביב ומאז ועד המעבר לאילת התקיים פסטיבל הפסנתר בקריית הפסטיבל: במגוון אולמות במוזיאון תל אביב לאמנות, תיאטרון הקאמרי.
בנוסף התקיימו מופעי הפסטיבל באולמות שונים בעיר: תיאטרון גשר, המשכן לאמנויות הבמה, היכל התרבות ומרכז עינב, שליווה את הפסטיבל החל מהשנה הראשונה לקיומו.
במהלך שבוע הפסטיבל התקיימו מידי ערב ברחבת המוזיאון והמשכן מופעים פתוחים לקהל הרחב.
כיום פסטיבל הפסנתר הוא אחד הפסטיבלים הגדולים בישראל.
עשרות הפקות מתחילות דרכן מדי שנה בפסטיבל וממשיכות לאחר מכן לעלות על במות שונות בישראל ומחוצה לה.
אמנים מתחילים רבים עלו בפעם הראשונה לבמה על במת הפסטיבל.
הנהלת הפסטיבל מצהירה כי מטרת הפסטיבל היא לארח לצד בכירי האמנים בישראל ובעולם גם אמני אינדי צעירים בוגרי סגנונות מוזיקליים עכשוויים, וכי האמנים המשתתפים נבחרים מתוך חופש בחירה אמנותי ללא העדפות וללא העדפות מתקנות.
בשנת 2023, על רקע מלחמת חרבות ברזל, הוחלט לקיים את הפסטיבל במתכונת שונה : כל המופעים צולמו ושודרו בערוץ השידור הציבורי כאן 11
בשנת 2024, עם התמשכות המלחמה וקיצוץ בתקציבי התרבות בעיירית תל אביב, נדד הפסטיבל לראשונה לאילת.
רשימת אמנים בולטים שהשתתפו בפסטיבל לפי שנים
להקת החצר האחורית עם המשורר יעקב רוטבליט בעיבוד מיוחד לרביעיית כלי מיתר.
אריאל הורוביץ במופע "דיוקן אימי", במלאת עשור לפטירתה של אימו נעמי שמר.
שולי רנד בחשיפה ראשונה לשירים חדשים, חמש שנים אחרי אלבום הבכורה "נקודה טובה".
להקת כנסיית השכל "מתפשטת" במופע אקוסטי עם מיטב הלהיטים ושירים נדירים מכל התקופות.
SONIC BOOM - פיט קמבר (מופע מחוץ לישראל).
שלום חנוך - "צד ב", הפקה מיוחדת לפסטיבל.
אלון אולארצ'יק ואנסמבל מיתר - אורחים: אחינועם ניני וגורי אלפי.
רונית שחר במחווה לג'וני מיטשל, אורחת: מאיה איזקוביץ.
יסמין אבן מארחת את דן תורן, נתן סלור, בני בשן ונעם פרתום.
יזהר אשדות ומשה לוי, מופע משותף מיוחד לפסטיבל.
רבע לאפריקה מארחים את אריאל זילבר.
קצת אחרת, מופע איחוד אחרי כמעט 45 שנים עם שלמה גרוניך, שם טוב לוי, שלמה יידוב.
אביתר בנאי במופע סולו 'עד האהבה' - אורח: אהוד בנאי.
שלומי שבן והפסנתר - אורח: רמי פורטיס, בהשתתפות הקאמרטה הישראלית ירושלים.
שלך, איה כורם - תרגומים חדשים בפרשנות אישית, נשית ומקומית לשירי לאונרד כהן.
חמשה - נומקה, עומר מושקוביץ, ביז'ו, קיקי מלינקי ואביגיל קובארי
נדב הולנדר - מגש הקצב - אלתרמן לקטנים ולגדולים
יהונתן גפן ושם טוב לוי
פסטיבל הפולק של ניופורט הוא פסטיבל המוקדש למוזיקת פולק אמריקאית, המתקיים מדי קיץ (בחודש יולי) בעיר ניופורט שברוד איילנד, ארצות הברית.
הפסטיבל נוסד ב-1959 ומתקיים עד היום.
זהו אחד מפסטיבלי המוזיקה הפעילים הוותיקים בעולם (פסטיבל הג'אז של ניופורט קדם לו בחמש שנים).
את הפסטיבל ייסד ג'ורג' ויין , מייסדו של פסטיבל הג'אז של ניופורט.
כוונתו המקורית הייתה לייחד במסגרת פסטיבל הג'אז של 1959 אחר-צהריים יחיד שיוקדש לפולק ובו יופיעו אודטה, פיט סיגר והוויברז.
לאור התלהבות הקהל מהיוזמה, התברר שלא די באחר-צהריים אחד.
כיוון שויין לא היה בקיא מספיק בסצנת הפולק, הזמין את אמרגנה של אודטה, אל גרוסמן, לסייע לו ביצירה ושיבוץ של רשימת משתתפים ("ליינ-אפ") לפסטיבל סוף-שבוע שיתקיים ב-11 ביולי 1959. פיט סיגר צורף אף הוא לצוות ההקמה.
בפסטיבל הופיעו מספר זמרים והרכבים מניו יורק וסן פרנסיסקו; אך ההופעה החשובה ביותר הייתה הופעת הבכורה של זמרת בת 18 - ג'ואן באאז.
הפסטיבל שב ב-1960 לשלושה ימים, והתרכז בהופעות מוזיקת-עם מגוונות מרחבי העולם.
את ישראל ייצגה בפסטיבל הזמרת גאולה גיל והתקיימו בו גם הופעות מאירלנד, סקוטלנד, ספרד ואפריקה (בישראל הוא נקרא אז "פסטיבל הפולקלור") מארצות הברית הופיעו תאודור ביקל, ג'ון לי הוקר ואחרים, אך הוא עדיין ניצב בצילו של פסטיבל הג'אז של ניופורט, שריכז קהל רב יותר ואמנים מרכזיים יותר (בראשם מאדי ווטרס).
החל מ-1962 נוצר קשר בין פיט סיגר וקהילת הפולק לבין התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
בפסטיבל של 1963 הופיעה במסגרת הפסטיבל להקת גוספל, ה-Freedom Singers, ששרה שירים בעלי מסרים פוליטיים של שחרור ונגד חוקי ג'ים קרואו.
ג'ון באאז הצטרפה לזמרי Freedom Singers ויחד עם כ-600 איש מן הקהל צעדו בצעדת מחאה החוצות ניופורט, על מנת לעורר מודעות לקראת המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
הפסטיבל נחתם בהופעה של בוב דילן, שהוכתר על ידי פיט סיגר כ"קולו של הדור", יחד עם להקת פיטר, פול ומרי.
שני השירים שחתמו את הפסטיבל היו המנוני התנועה לזכויות האזרח, Blowin' in the Wind (דילן ופיטר, פול ומרי) ו-We Shall Overcome (כל משתתפי המופע).
באותה שנה התארח בפסטיבל זמר בלוז שנשכח ונחשב לאבוד ואנונימי - מיסיסיפי ג'ון הארט, הופעתו התקבלה בחום רב והובילה להחייאת הקריירה של ג'ון הארט, שלאחר שנמוג מהזיכרון לאחר השפל הגדול, עבד כפועל חקלאי.
עוד הופיעו בשנה זו ג'ודי קולינס, רמבלינג ג'ק אליוט, דייב ואן רונק, ג'ון לי הוקר, רברנד גרי דייוויס, לייטנינג הופקינס ועוד.
"מלך הפסטיבל" בשנים אלה היה בוב דילן.
הופעתו ב-1963 לבדו וב-1964 עם ג'ואן באאז היו שיאי הפסטיבל.
ככל זמרי הפולק באותה עת, שמר דילן על הופעה אקוסטית.
ב-1964 הופיעו גם חוזה פליסיאנו, ג'וני קאש והסטייפל סינגרס.
ב-25 ביולי 1965 עלה דילן להופעה המרכזית של הפסטיבל באותה שנה.
אלא שהוא עלה עם גיטרה חשמלית ובליווי להקת רוקנ'רול שכללה את מייק בלומפילד, פול באטרפילד ואל קופר.
הופעה זו הייתה שנויה במחלוקת.
רבים, בהם פיט סיגר, ראו בה "בגידה" של דילן בפולק ודרשו להפסיק אותה לאלתר או לכל הפחות לנתק את זרם החשמל.
דילן לא שב לנגן בניופורט עד 2002. ב-1965 הופיעו בפסטיבל דונובן, גורדון לייטפוט, ממפיס סלים, וילי דיקסון ועוד.
ב-1966 הופיעו בפסטיבל אמני רוקנרול כצ'אק ברי וריצ'י הייבנס ודלתא בלוז כבוקה וייט.
ב-1967 הופיעו בפסטיבל ג'וני מיטשל ולאונרד כהן, מאדי ווטרס, ארלו גאת'רי, ג'ניס איאן, מייבל סטייפלס ועוד.
ב-1968 היה הפסטיבל ברוח רוקנרולית אף יותר עם הופעות של ג'ניס ג'ופלין וה- Big Brother and the Holding Company, באדי גאי, ריצ'י הייבנס, בי בי קינג, טים באקלי והיו גם הופעות של מוזיקה "שורשית" יותר כאמן בלוז נוסף שכמעט נשכח - מיסיסיפי פרד מקדואל.
ב-1969 הציג ג'וני קש את ג'ון קרטר וקריס קריסטופרסון; עוד הופיעו באותה שנה קארל פרקינס, ביג מאמא ת'ורנטון, האחים אברלי, ואן מוריסון וג'יימס טיילור שהופעתו הופסקה.
עקב קשיים כלכליים ותחושה של חוסר יכולת להשתלט על הקהל, הפסיק ג'ורג' ויין את קיומם של שני פסטיבלי ניופורט, הן פסטיבל הג'אז (שחודש ב-1981) והן פסטיבל הפולק (שחודש ב-1985).
הפסטיבל החל שוב כפסטיבל פולק שורשי והתמקד מחדש בנגינה אקוסטית ושילוב של בלוז, קאנטרי ופולק.
בין המופיעים בשנים הראשונות לאחר חידושו נמנו בילי בראג, אודטה, בוני רייט, ארלו גאת'רי, ג'ואן באאז, ד"ר ג'ון, ריי קודר, אמילו האריס ועוד.
נוסף על כך שובצו הופעות של מוזיקת עולם כלהקת לוס לובוס והלהקה הדרום אפריקאית Ladysmith Black Mambazo (שליוותה את פול סיימון בתקליטו גרייסלנד).
ב-1991 הופיעו על במת הפסטיבל סוזן וגה ורנדי ניומן.
ב-1992 ו-1993 הופיעה להקת הבנד וכן פיטר, פול ומרי וג'ון באאז.
ב-1996 הופיעו ג'ואן ארמטריידינג, מישל שוקד וסוזן וגה.
ב-1997 שבו ג'יימס טיילור וג'ואן באאז להופיע בפסטיבל וכן הופיעה רוזאנה קאש, בתו של ג'וני קאש.
ב-1998 הופיעו לוסינדה ויליאמס וריקי לי ג'ונס.
ב-2002 שב בוב דילן להופיע בפסטיבל, לראשונה מאז 1965, והעניק לפסטיבל תנופה מחודשת לאחר מספר שנים של דשדוש כלכלי.
ב-2004 התארחו בפסטיבל קרוסבי, סטילס ונאש וכן לבון הלם.
ב-2005 ביצעה להקת הפיקסיז לראשונה הופעה אקוסטית.
גם אלביס קוסטלו הופיע בפסטיבל באותה שנה.
ב-2007 הופיעו להקת האחים אולמן ולינדה רונסטאדט.
ב-2011 הוחלט לצמצם את הפסטיבל ליומיים, עם תנאים בסיסיים ותשלום נמוך לאמנים המופיעים, פורמט שהוכיח עצמו כמשתלם.
הפסטיבל מתמקד בשיתופי פעולה בין-דוריים, ובמתן במה ללהקות מוכרות פחות או בתחילת דרכן ומושך קהל רב.
בשנת 2015, לכבוד חגיגות חמישים שנה ל"התחשמלות" של דילן, בוצעו שירי אותה הופעה על ידי מגוון אמנים בשם 65 Revisited.
בשנה זו אף החלה המסורת לשבץ בתוכנית הפסטיבל הופעת הפתעה של אמן שאינו רשום בתוכנית הרשמית.
פסטיבל הצחוק של גארפילד הוא סרט הנפשה ממוחשבת משנת 2008, בכיכובה של הדמות גארפילד מקומיקס בעל אותו שם.
הוא נכתב על ידי יוצרו של גארפילד, ג'ים דייוויס.
זהו סרט המשך לגארפילד הופך לאמיתי וסרט האנימציה המלא השני של גארפילד.
גארפילד וחבריו נרשמים לתחרות כישרונות, פסטיבל הצחוק, אולם הקהל לא התלהב מכשרונותיו כאשר חתול אחר בשם ראמון (עם שרירים ומבטא) הגיע להתחרות בו.
גארפילד ואודי יצאו להרפתקה ביער ועלו על הר גבוה על מנת למצוא את "מי הצחוק" האגדיים, אשר אמורים להפוך אותם למצחיקים יותר.
הם לקחו כמה מהמים ועפו בחזרה לאולפן באמצעות גלשן אוויר, ומצאו את ראמון רוקד עם חברתו ארלין.
כאשר גארפילד עמד להיכנע, פרדי הצפרדע אמר לו לחפש את הכשרון המצחיק שנמצא בו, אז גארפילד הביס את ראמון וניצח בפסטיבל הצחוק.
ראמון נחשף בתור רובוט אשר נשלט בידי נרמל, אשר חיפש דרך לזכות בפרס של התחרות.
פרנק ולקר - גארפילד / ג'ף / לאונרד / גמד שליח
טים קונווי - פרדי הצפרדע / אמא דובה / רוג'ר / שומר / קריין
גרג ברגר - אודי / שאקי
ג'ניפר דארלינג - בוניטה סטגמן / בטי / בוני הדובה
ג'ייסון מארסדן - נרמל / ראמון
ניל רוס - וולטר "וולי" סטגמן / צ'ארלס
סטיבן סטנטון - רנדי הארנב / סטאניסלאבסקי
פרד טאטאסקור - בילי הדוב / ג'וניור הדוב
אודרי ואסילוסקי - ארלין / אמא דוב / זלדה
וולי וינגרט - ג'ון ארבוקל
פסטיבל הריקוד של קנדה היה פסטיבל שנתי, אשר התקיים בעיר אוטווה בירת קנדה בשנים 1987–2017.
מטרת הפסטיבל הייתה לתת במה לעבודותיהם של הכוריאוגרפים ולהקות הריקוד המתקדמים והחדישים ביותר במדינה ולמגוון התרבותי שלה.
הפסטיבל נערך באביב או בראשית הקיץ, נמשך תשעה עד 15 ימים והשתתפו בו כ-250 אמנים מכל חלקי קנדה.
הוא כלל הופעות במרכז האמנויות הלאומי באוטווה כמו גם בגלריה הלאומית של קנדה ובאתרים נבחרים אחרים בעיר.
מ-1997 ואילך הופקה מדי שנתיים גם מהדורה מוקטנת של הפסטיבל בשם Dance Advance במטרה לקדם את הריקוד באוטווה.
במסגרתה הופיעו רקדנים מקצועיים וחובבים מאזור אוטווה בהופעות ללא תשלום.
הפסטיבל משך אליו אמרגני ריקוד ועיתונאי תרבות מרחבי העולם, שביקשו להתעדכן בסצנת הריקודים העכשווית של קנדה ולבחור מתוכה מופעים שיעלו במיקומים אחרים.
במהלך שנות קיומו קידם את הפקתן של 95 עבודות ריקוד חדשות וסייע לקדם את הקריירות של כמה מהרקדנים הבולטים בקנדה.
הפסטיבל הופק על ידי ארגון ללא מטרת רווח - אגודת פסטיבל הריקוד של קנדה, בסיוע כספי של גורמים ממשלתיים ופרטיים.
מהדורת הפסטיבל לשנת 2018 בוטלה בשל קשיי מימון.
פסטיבל הקולנוע של ניו יורק הוא פסטיבל קולנוע שנתי המתקיים בכל סתיו בעיר ניו יורק, המוצג על ידי אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן (FSLC).
הפסטיבל נוסד בשנת 1963 על ידי ריצ'רד רוד ועמוס פוגל בתמיכת נשיא מרכז לינקולן ויליאם שומאן, והוא אחד מפסטיבלי הקולנוע הוותיקים והיוקרתיים ביותר בארצות הברית.
הפסטיבל הלא תחרותי מתרכז בכ-20–30 סרטים עלילתיים בדרך כלל, עם הפרדה לקולנוע ניסיוני ולרטרוספקטיבות, ולאחרונה גם קטעי תיעוד וטרנס-מדיה.
תוכן הפסטיבל נקבע בידי ועדת בחירה מתחלפת, בראשות מנהל פסטיבל הקולנוע שח ניו יורק, עם חברי ועדה רבים הממשיכים משנה לשנה.
ועדות ואנשים נפרדים מתכננים את קטעי הסרט הקצר, סרטי הניסוי והטרנס-מדיה.
קנט ג'ונס היה מנהל הפסטיבל משנת 2013 עד 2019, ומחליפו עדיין לא נבחר.
החל משנת 2018 ועדת הבחירה הראשית כללה את ג'ונס (יו"ר); דניס לים, מנהל התוכן של FSLC; ופירנצה אלמוזיני, מנהלת תוכן שותפה ב-FSLC.
פסטיבל הסרטים ה-57 נערך בין 27 בספטמבר ל-13 באוקטובר 2019.
פסטיבל הקיץ אוחריד הוא פסטיבל בין-לאומי למוזיקה ולבמה שנערך באוחריד, בחסות נשיא מקדוניה הצפונית.
הפסטיבל חבר באיגוד האירופי לפסטיבלים.
פסטיבל הקיץ באוחריד התחיל ב-4 באוגוסט 1961, עם הופעתה של זמרת האופרה אנה ליפסה טופוביץ', בליווי הפסנתרנית לדיסלב פרלדיק, שנערכה בכנסיית סיינט סופיה .
בשנים הראשונות של הפסטיבל, הפסטיבל נערך בדרך כלל בכנסיית סיינט סופיה.
בהדרגה החלו להגיע לפסטיבל אמני מוזיקה בעלי מוניטין רב כמו: ולדימיר רוז'האק מקרואטיה, מרטינה ארויו מארצות הברית, שמיניית סלובניה, מוזיקאי פראג, רביעיית שער הזהב, מילקה אפטימובה , טודור סקאלובסקי ואמנים אחרים.
כנראה בתקופה זו, הפסטיבל הגיע לשיא עם הופעות של מוזיקאים בעלי שם עולמי - הכנר הרוסי לאוניד קוגן והצ'לן הצרפתי אנדרה נבארה.
עם הזמן, הפסטיבל נהיה מעניין יותר, עשיר יותר בתוכן ומושך יותר עבור אמנים והרכבים ברחבי העולם.
בשנות ה-80, נושאי הפסטיבל החלו להתפתח.
תחילה דרך התיאטרון, כמו למשל בביקור בתיאטראות מקדוניים, ובהמשך הפסטיבל נהיה מקום התכנסות אטרקטיבי עבור תיאטראות רבים ברחבי העולם ובעיקר ממדינות יוגוסלביה לשעבר.
האירוע המרכזי בפיתוח פסטיבל הקיץ באוחריד הוא תחילת חברותו באיחוד הפסטיבלים האירופי ב-1994. מאוחר יותר, ב-2001, הוצג במה חדשה לפסטיבל - התיאטרון העתיק, בו הוצג פרויקט הבכורה של איוואן פופובסקי.
מאז, טקס הפתיחה של הפסטיבל מתקיים באופן מסורתי במיקום הזה ב-12 ביולי, וטקס הסיום של הפסטיבל הוא ב-20 באוגוסט.
הפסטיבל מנוהל על ידי הבמאי והדירקטוריון, ושני בוחרי התוכניות מקפידים על תוכנית האמנות בפסטיבל.
מנהלת הפסטיבל היא נטשה פופוביץ'.
בוחרי התוכניות של הפסטיבל הם:
פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה הוא פסטיבל קולנוע שנערך בעיר מונפלייה שבדרום מערב צרפת.
הפסטיבל נוסד בשנת 1979 ומאורגן על ידי מועדון הקולנוע על שם ז'אן ויגו (Ciné-Club Jean Vigo à Montpellier), ונערך מדי שנה בסתיו.
מטרתו לקדם את אמנות הקולנוע באגן הים התיכון, אזור הים השחור, פורטוגל וארמניה.
המנהל האמנותי של הפסטיבל מאז 2015 הוא כריסטוף לפרק.
במהלך השנים אירח הפסטיבל סרטים רבים מישראל, בין השאר את הסרטים:
"ברלין-ירושלים" בבימוי עמוס גיתאי ו"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימוי מיכל בת אדם.
"בשם האהבה" בבימוי עידית שחורי (1994).
"ארץ חדשה" (1995), בבימוי אורנה בן דור שזכה בפרס הקהל.
"צעירים לנצח" (1996), בבימוי מיקי בהגן
"משהו בעל ערך" (1998), סרט סטודנטים של דורית חכים שזכה לציון לשבח.
"החברים של יאנה" (1999), בבימוי אריק קפלון
"תמונה קבוצתית עם אישה" (2002), בבימוי יצחק רובין
"אור" (2004), במאית הסרט קרן ידעיה זכתה במענק לפיתוח התסריט של הסרט מטעם הפסטיבל
"אבנים" (2004), בבימוי רפאל נג'ארי זכה בציון לשבח.
"נמס בגשם (2009), שכתבה בילי בן משה וביים בן זוגה דורון ערן
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010), בבימוי ערן ריקליס.
"איה" (2011), סרט קצר בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שזכו בפרס לפיתוח סרט באורך מלא בפסטיבל.
"עמק תפארת" (2011), סרט הביכורים של הדר פרידליך, זכה בפרס המבקרים, הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל.
"לוויה בצהריים" (2013), בבימוי אדם סנדרסון (זכה בפרס המבקרים ובפרס המוזיקה הטובה ביותר)
"עניינים אישיים" (2016), בבימוי מהא חאג' (זכה בפרס המבקרים)
"תל אביב על האש" (2018), בבימוי סאמח זועבי (הסרט היה מועמד לפרס "אנטיגונה ד'אור")
הפסטיבל מחלק מספר פרסים, שהחשוב שבהם הוא ה"אנטיגונה ד'אור", בין זוכי הפרס היו:
2011 - "איש ללא סלולרי" בבימוי סאמח זועבי
הפסטיבל נוסד בשנת 1947 כחלופה ל (המתקיים במקביל), והוא מתקיים מדי שנה באדינבורו שבסקוטלנד, בחודש אוגוסט.
הפסטיבל הפך במרוצת השנים לאירוע עולמי מוביל של אמנות ותרבות.
לפסטיבל יש גישה פתוחה, כלומר אין ועדת בחירה למופעים או מנהל אמנותי, וכל אחד יכול להשתתף, עם כל סוג של הופעה.
תוכנית הפסטיבל הרשמית מסווגת מופעים לתיאטרון, קומדיה, מחול, קרקס, קברט, מופעי ילדים, מחזות זמר, אופרה, מוזיקה, ספוקן וורד, תערוכות ואירועי חוצות.
הקומדיה היא החלק הגדול ביותר, מהווה למעלה משליש מהתוכנית, והיא בעלת הפרופיל הציבורי הגדול ביותר, בין היתר בשל "פרסי הקומדיה של אדינבורו".
הפסטיבל נתמך על ידי "אגודת פסטיבל הפרינג'", המפרסמת את התוכנית, מוכרת כרטיסים לכל האירועים בקופה מרכזית ובאתר האינטרנט של הפסטיבל, ומציעה ייעוץ ותמיכה לאורך כל השנה לשחקנים.
מיקומה הקבוע של האגודה נמצא ברחוב המייל המלכותי, ובאוגוסט האגודה גם מנהלת את ה"פרינג' סנטרל", אוסף חללים נפרד במגדל אפלטון ובבניינים אחרים של אוניברסיטת אדינבורו, המוקדש למתן תמיכה למשתתפים ולמבקרים בתקופת הפסטיבל.
פסטיבל הפרינג' החל את דרכו כאשר שמונה קבוצות תיאטרון הגיעו ללא הזמנה לפסטיבל הבינלאומי הראשון של אדינבורו בשנת 1947. לאחר שהפסטיבל הבינלאומי הרשמי השתמש בעל האולמות הגדולים הגדולים בעיר, השתמשו שמונה קבוצות התיאטרון במקומות קטנים ואלטרנטיביים להפקותיהם.
שבע הופיעו באדינבורו, ואחת הפיקה גרסה למחזה המוסר מימי הביניים "כלאדם" במנזר דונפרמליין, כ-20 קילומטרים צפונה, מעבר לנהר פורת' במחוז פייף.
קבוצות התיאטרון ביקשו לנצל את קהל חובבי התיאטרון הגדול שהתאסף כדי להציג להם תיאטרון חלופי משלהם.
אירוע זה הוכר אחר כך כפסטיבל הפרינג' הראשון.
שתי התכונות המגדירות של פסטיבל הפרינג' העתידי נקבעו כבר בתחילת הדרך, היעדר הזמנות רשמיות להופיע ושימוש במקומות לא שגרתיים.
במקור, קבוצות התיאטרון המיסדות כינו את עצמן "הנספח לפסטיבל", והן כונו גם כפסטיבל "החצי רשמי".
רק בשנה שלאחר מכן, 1948, רוברט קמפ, מחזאי ועיתונאי סקוטי נטבע את התואר "פרינג'" (כלומר "בשוליים", שהביא חיצירת המונח "תיאטרון שוליים"), כשכתב במהלך הפסטיבל הבינלאומי השני באדינבורו: "בשולי הדרמה הרשמית של הפסטיבל, נראה שיש יותר מפעל פרטי מבעבר ...
אני חושש שחלקנו לא הולכים להיות בבית במהלך הערבים!".
מכיוון שהוא עדיין לא היה מפותח במלואו, חלק ניכר מהשנים הראשונות של פסטיבל הפרינג' לא תועדו, אלא באופן אנקדוטלי.
לפסטיבל לא היה תמיכה משום ארגון רשמי עד 1951, כאשר סטודנטים מאוניברסיטת אדינבורו הקימו מרכז תמיכה למשתתפים במבנה ימק"א בעיר, שבו הוגש אוכל זול ומקום לינה לקבוצות המשתתפות.
מופעי רביו בשעות הערב המאוחרות, שיהפכו למאפיין של הפסטיבל, החלו להופיע בתחילת שנות ה-50. מכיוון שמבקרי תיאטרון רבים הצליחו להשתתף רק באירועי פרינג' בשעת הערב המאוחרות, לאחר סיום הפסטיבל הרשמי, ה"פרינג'" נתפס כמי שקשור למופעי רביו.
בין ההשחקנים שהתפרסמו בפסטיבל בתחילת דרכו היו קן לואץ' ודאדלי מור עם קבוצת התיאטרון של אוקספורד בשנת 1958.
עברו כמה שנים עד שנוצרה שהופקה תוכנית אירועים ל"פרינג'".
ג'ון מנזי ריכז רשימה של מופעים תחת הכותרת "אירועים אחרים" בעלון הפסטיבל הבינלאומי הרשמי, אך הפעם הראשונה בה הודפס מדריך אירועים נפרד הייתה בשנת 1954. הפקת המדריך מומנה עלי ידי הקבוצות המשתתפות, תחת הכותרת "בילויים נוספים", מכיוון שהשם "פרינג'" עדיין לא היה בשימוש נרחב עבור הפסטיבל.
באותה שנה, הפרינג'משך כ-12 קבוצות תיאטרון, ונערכה פגישה לדיון ביצירת "ארגון שישמש כ"מוח" של הפסטיבל", או מה שכונה יצירת "פסטיבל רשמי לא רשמי".
ניסיון ראשון לספק שירות הזמנות כרטיסים מרכזי נעשה בשנת 1955, על ידי סטודנטים מהאוניברסיטה, אם כי הוא הפסיד כסף.
הארגון הפורמלי החל בשנת 1959, עם הקמתה של "אגודת פסטיבל הפרינג'".
את הדחיפה לארגון הוביל מייקל אימיסון, מנהל קבוצת התיאטרון באוקספורד.
נוסחה חוקה, שבה נקבעה המדיניות של אי בדיקה או צנזורה של מופעים, והאגודה הפיקה את המדריך הראשון להצגות "הפרינג'".
תשע עשרה קבוצות השתתפו בפסטיבל באותה שנה.
אף על פי שעדיין נעשו מאמצים להשיג פרסום באמצעות תוכנית הפסטיבל הבינלאומי הרשמי.
בניין "ימק"א" בעיר שימש כמשרד הכרטיסים המרכזי הראשון של "הפרינג'".
זמן לא רב לאחר מכן, הגיעו התלונות הראשונות על כך שהפרינג 'הפך גדול מדי.
הבמאי ג'רארד סלוין טען בשנת 1961 כי "יהיה הרבה יותר טוב אם הם היו מקבלים עשרה אולמות בלבד".
בשנות ה-60 וה-70, פסטיבל הפרינג' החל לבסס את המוניטין שלו, עם גודל ומגוון של אירועים, והמתח בינו לבין הפסטיבל הבינלאומי הרשמי, שלמעשה הביא תועלת הדדית להגברת הפרסום של שני הפסטיבלים.
הוא קבע סטנדרט שאליו שאפו קבוצות תיאטרון אחרות בשוליים.
למועדון Pleasance, ששימש אתר למופעים מאז השנה הראשונה של הפרינג', היה גם חלק חשוב בקביעת הטון האמנותי של הפסטיבל.
כריסטופר ריצ'רדסון, מייסד ה-Pleasance Theatre Trust, הפך לדמות פרינג' מרכזית.
במהלך שני העשורים הראשונים של פסטיבל הפרינג', כל קבוצת שהופיעה השתמשה בחלל הופעות משלה.
עם זאת, בסוף שנות ה-60, הרעיון של שיתוף מקום הפך פופולרי, בעיקר כאמצעי לצמצום עלויות.
עד מהרה הפך מקובל לאולמות לארח עד שישה או שבעה מופעים שונים ביום.
במשך שנים רבות סיפק מועדון הפרינג' (שהיה ממוקם ברחוב הראשי של העיר העתיקה של אדינבורו, החל משנת 1971) מופעי ראווה ליליים כדי לאפשר לקהל לדגום מופעים.
בשנותיו המוקדמות, המועדון גם סיפק מקום משמעותי להתרועעות חברתית לאחר שעות העבודה, בתקופה שבה חוקי הרישוי המחמירים של אדינבורו קבעו את שעת סגירת הפאבים ב-22:00.
עם הזמן החלו להתעורר בעיות, כשהפרינג' הפך גדול מדי לסטודנטים ומתנדבים להתמודד איתם.
בסופו של דבר בשנת 1969, "אגודת פסטיבל הפרינג'" הפכה לעצותה רשומה, ובשנת 1970 היא העסיקה את המנהל הראשון שלה, ג'ון מיליגן.
הוא החל לעבוד בינואר 1971, במקור במשרה חלקית, אך לאחר מספר שבועות התברר שהתפקיד יצטרך להיות קבוע.
מיליגן היה אחראי למספר חידושים שנשארו מאז, כמו מערכת המספור של האתרי הפסטיבל ומפת הפרינג' בחוברת הרשמית, והוא גם ביסס את הרוח השיתופית של הפרינג'.
בין 1976 ל-1981, בניהולו של אליסטר מופאט, מספר הקבוצות שהופיעו עלה מ-182 ל-494, ואולמות חדשים נוספו לפסטיבל.
מופאט גם הרחיב את מופעי הרחוב והביא חסויות מסחריות, בעיקר ממבשלות בירה מקומיות.
בהדרגה גלה הפרינג' למעמדו הנוכחי, כפסטיבל האמנויות הגדול בעולם.
זו הייתה מדיניות מכוונת של מופאט, שחשב שהגדלת מספר המופעים תהיה דרך למשוך יותר תשומת לב.
בשלב זה, הפרינג' פעל רק עם שני אנשי צוות במשרה מלאה.
הפסטיבל הבינלאומי המקביל, בניהולו של ג'ון דראמונד, הפך לנוח יותר כלפי הפרינג' בסוף שנות ה-70, וכמה יוצרי פרינג' מצליחים עברו לבצע יצירות בפסטיבל.
אלה כללו את ריצ'רד קריין ופאניה ויליאמס שב-1981 הפיקו גרסה שוברת קופות של האחים קרמזוב, לאחר שהצליחו בפרינג' במהלך שנות ה-70.
בתחילת המאה ה-21 הפסטיבל עבר מספר משברים לרבות הקמת מסגרת מתחרה באדינבורו.
בסופו של דבר הפסטיבל הצליח להתגבר על הבעיות ומספר הכרטיסים הנמכרים עבר את הרמה של 2 מיליון בכל שנה במהלך העשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2010 בפסטיבל הוצג רעיון של תוכנית טלוויזיה Taskmaster שהחל משנת 2015 מוצגת בטלוויזיה בריטית ובערוצי טלוויזיה נוספים במדינות שונות.
בשנת 2017 בין ההצגות שהוצגו הייתה הצגה בבימוי אור בן עזרא הישראלי שפועל בבריטניה.
בשנת 2020 הפסטיבל לא התקיים בגלל מגפת הקורונה ובשנת 2021 הוא התקיים באופן מוגבל.
פסטיבל הסרטים פריימליין או פסטיבל הסרטים הבין-לאומי הלהטב"קי של סן פרנסיסקו הוא פסטיבל קולנוע להט"בי בסן פרנסיסקו, ארצות הברית, שמקיים מדי שנה מאז 1976.
הפסטיבל הסרטים פריימליין, שמתקיים מדי שנה בסוף יוני, הוא אירוע הקולנוע השנתי הלהט"בי הוותיק והגדול ביותר, עם נוכחות של בין 60,000 ל-80,000 איש.
סרטים שהוקרנו בפסטיבל הסרטים פריימליין נתרמים, מאז 2005, למרכז הורמל בספרייה הציבורית של סן פרנסיסקו .
בשנת 2020, הפסטיבל היה אחד השותפים המרכזיים, לצד Outfest, NewFest ו-Inside Out, באיגוד פסטיבלי הקולנוע הקווירים הצפון אמריקאיים, יוזמה לפרסום וקידום סרטים להט"בים.
בין הפרסים השנתיים של הפסטיבל נמצא פרס פריימליין המוענק לאדם שמילא תפקיד מפתח בהיסטוריה של הקולנוע הלהט"בי.
כמו כן, מוענקים פרסי הקהל לסרט הקולנוע הטוב ביותר, הסרט התיעודי הטוב ביותר, הפרק הטוב ביותר, הסרט הקצר הטוב ביותר, פרס השופטים לסרט הטוב ביותר, והסרט התיעודי הטוב ביותר.
פסטיבל הצבעונים הקנדי הוא פסטיבל צבעונים המתקיים מדי שנה בכל חודש מאי באוטווה, אונטריו, קנדה.
מארגני הפסטיבל טוענים שזהו פסטיבל הצבעונים הגדול בעולם, המציג למעלה ממיליון צבעונים, עם למעלה מ-650,000 מבקרים מדי שנה.
הפסטיבל הוא היבט תרבותי והיסטורי של יחסי הולנד–קנדה, שמקורו בתרומות של צבעונים לקנדה מהולנד עבור פעולות קנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הולנד ממשיכה לשלוח 20,000 פקעות צבעוני לקנדה בכל שנה (10,000 ממשפחת המלוכה ו-10,000 מאגודת מגדלי הפקעות ההולנדית).
במהלך מלחמת העולם השנייה, סימור קובלי מהאגודה המלכותית לגננות תרם 83,000 צבעונים לקנדה בין השנים 1941–1943 כדי לכבד את המעורבות הקנדית במלחמת העולם השנייה.
עם זאת, לא ידוע שתרומתו הביאה לאירועים או פסטיבלים גדולים כלשהם.
בשנת 1945, משפחת המלוכה ההולנדית שלחה 100,000 פקעות צבעוני לאוטווה כהכרת תודה על כך שהקנדים אירחו את המלכה לעתיד יוליאנה ומשפחתה במשך שלוש השנים הקודמות במהלך הכיבוש הנאצי של הולנד.
האירוע במהלך שהותם בקנדה היה לידתה של הנסיכה מרגריט בשנת 1943, בבית החולים האזרחי של אוטווה.
מחלקת היולדות הוכרזה זמנית כאקסטרטריטוריאלית על ידי ממשלת קנדה, ובכך נשמרה אזרחותה ההולנדית של הנסיכה (בלי אזרחות זאת לא הייתה יכולה הנסיכה להיכלל בסדר ירושת הכתר).
ב-1946 שלחה המלכה יוליאנה עוד 20,500 פקעות בבקשה ליצור תצוגה בבית החולים האזרחי, והבטיחה לשלוח 10,000 פקעות נוספות בכל שנה.
עד 1963 הפסטיבל הציג יותר מ-2 מיליון צבעונים, והגיע לכמעט 3 מיליון עד 1995.
בשנים שלאחר התרומה המקורית של המלכה ג'וליאנה, אוטווה התפרסמה בזכות הצבעונים שלה ובשנת 1953 ארגנו מועצת המסחר של אוטווה והצלם מאלאק קארש את "פסטיבל הצבעונים הקנדי" הראשון.
המלכה יוליאנה חזרה לחגוג את הפסטיבל ב-1967, והנסיכה מרגריט חזרה ב-2002 כדי לחגוג את שנת היובל של הפסטיבל.
במשך שנים רבות הופיעו בפסטיבל גם קונצרטים בנוסף לצבעונים.
בפסטיבל 1972 הופיעה ליברצ'ה, ובפסטיבל 1987 הזמרת הקנדית אלאניס מוריסט הופיעה לראשונה בגיל 12.
רצף של שנים גשומות בתחילת שנות ה-2000 גרם למכירת הכרטיסים להופעות לרדת, שכן ההופעות, שהיו אז במרכז הפסטיבל, לא יכלו להתקיים.
הפסטיבל הפסיד המון כסף, ובשנים העוקבות נבחרו להופיע בו אמנים פחות מוכרים, מה שגרם למכירת הכרטיסים לרדת עוד יותר.
בשנת 2006 הכריז הפסטיבל על פשיטת רגל, והוחזר לפעילות בעזרת מימון מהעירף, ורכישת הפסטיבל על ידי חברה מקומית.
בשנת 2007, הפסטיבל אורגן מחדש תחת הנהלה חדשה.
דמי הכניסה לפארק בוטלו והוצגו רעיונות נוספים לפסטיבל, ששיפרו את תדמיתו.
בשנת 2019, הפסטיבל שינה פעם נוספת הנהלה, לדירקטוריון ולצוות הנהלה צעירים יותר.
מטרתו של צוות זה הייתה "להשריש מחדש" את הפסטיבל בהיסטוריה ובגננות שלו.
בשנת 2020, החגיגות המתוכננות לרגל יום השנה ה-75 לשחרור הולנד נערכו באופן וירטואלי עקב מגפת הקורונה, תוך שימוש בצילום אווירי וצילום תמונות ב-360 מעלות כדי להציג את הצבעונים.
פסטיבל קולנוע זה, אשר פעיל משנת 1992, הוא פסטיבל הקולנוע הארוטי למבוגרים העתיק ביותר באירופה.
ב-1997–2006, הפסטיבל התקיים במרעז הכנסים לה פארגה, שנמצאת בעיירה הוספיטלט דה לוברגאט , ששייך לאזור המטרופולין של ברצלונה.
ב-2005, הרשות המבצעת של קטלוניה הכירה בקיומו של הפסטיבל.
ב-2006, עיריית הוספיטלט דה לוברגאט הפסיקה את החוזה עם פסטיבל הקולנוע.
מאז 2008, פסטיבל הקולנוע מתקיים ברום פאבריק במדריד.
בהשוואה לפסטיבל הקולנוע של הוט ד'אור בקאן, פסטיבל הקולנוע נחשב פחות אקסקלוסיבי.
מלבד הענקת פרסי קולנוע, מתקיימים גם מופעי חשפנות ומין, וכן יריד אביזרי מין.
האירוע מהווה, בין השאר, דרך לקידום תעשיית המין בספרד.
פסטיבל הקולנוע הבין-לאומי מאר דל פלאטה (בספרדית: Festival Internacional de Cine de Mar del Plata) הוא פסטיבל קולנוע בינלאומי המתקיים מדי נובמבר בעיר מאר דל פלאטה, ארגנטינה.
מדובר בפסטיבל התחרותי היחיד המוכר על ידי FIAPF (הפדרציה הבינלאומית של פסטיבלי הסרטים) באמריקה הלטינית, והוא גם הפסטיבל הוותיק ביותר בקטגוריה זו ביבשת אמריקה.
הפסטיבל מאורגן על ידי המכון הלאומי לאמנויות קולנוע ואודיו-ויזואלי (INCAA).
הפסטיבל נוצר בשנת 1954 על ידי ישו מילר, ובשלב הראשוני שלו לא נחשב לפסטיבל תחרותי.
זה היה בעיקר תערוכה של סרטים בינלאומיים נבחרים.
במהלך תקופה זו זכה האירוע לשם Festival Cinematográfico Internacional (פסטיבל קולנוע בינלאומי).
בשנים הראשונות השתתפו באירוע אורחים בינלאומיים מפורסמים כמו מרי פיקפורד, ג'ינה לולובריגידה, אדוארד ג'י רובינסון וארול פלין.
הפסטיבל נמשך כך עד 1959, אז נטלה על עצמה איגוד מבקרי הקולנוע הארגנטינאי את האחריות על ניהולו.
במהלך תקופה זו, הפסטיבל אושר והוכר על ידי FIAPF (הפדרציה הבינלאומית של איגודים פסטיבלים לקולנוע).
בשנת 1964 עבר הפסטיבל באופן זמני לבואנוס איירס, והשם שונה לפסטיבל Cinematográfico Internacional de la República Argentina (פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של הרפובליקה הארגנטינאית).
ב-1966, עם ההפיכה הצבאית בארגנטינה, ב-1968 וב-1970 נטל ה-Instituto de Cine (המוסד לקולנוע) את האחריות על הפסטיבל.
הפסטיבל, שנעצר לאחר מהדורת 1970 עקב תקופה פוליטית קשה בארגנטינה, חזר לפעול בשנת 1996 עם שיפוצים חדשים.
מאז חלו שינויים רבים, ובין 2001 ל-2007 הוא התקיים במרץ, ומאז 2008 עבר לנובמבר.
הפסטיבל הוענק לקטגוריה A, המעמד הגבוה ביותר מ-FIAPF, והפך לפסטיבל החשוב ביותר של אמריקה הלטינית.
כיום, לאחר תקופות סוערות פוליטית, הפסטיבל צומח ומחזיר לעצמו את המעמד ההיסטורי שלו.
מ-1967 עד 1969 הפסטיבל בוטל בגלל קיומם של פסטיבלים נוספים.
במהלך שנות ה-60 הופיעו כמה אורחים ידועים, ביניהם: פול ניומן, אלברטו סורדי, פייר פאולו פאזוליני, ויטוריו גסמן, טושירו מיפונה, פרנסואה טריפו, קארל רייס, קתרין דנב, חואן אנטוניו בארדם, אנתוני פרקינס, ז'אן פול בלמונדו, מריה קאלס, קנטינפלס, אנדז'יי ואידה, ז'אק טאטי, לי שטרסברג, וג'ורג' המילטון.
הפרס הראשי בתחרות הבינלאומית של פסטיבל הסרטים במאר דל פלאטה שינה את שמו ב-2004 לאסטור, לכבוד המוזיקאי הארגנטינאי המפורסם אסטור פיאצולה.
פסטיבל הסרטים ה-22, שהתקיים במרץ 2007, הציג תחרות חדשה ליוצרים מקולנוע אמריקה הלטינית.
כיום, הפסטיבל מקיים ארבע תחרויות עיקריות: תחרות בינלאומית, תחרות אמריקה הלטינית, תחרות ארגנטינה, ותחרות המדינות המשתנות, שהיא ניסיונית יותר.
נכון להיום, הפרסים המוענקים על ידי חבר השופטים בתחרות הבינלאומית של פסטיבל הסרטים במאר דל פלאטה הם:
אסטור הזהב לסרט הטוב ביותר
אסטור סילבר לבמאי הטוב ביותר
אסטור סילבר לשחקנית הטובה ביותר
אסטור סילבר לשחקן הטוב ביותר
אסטור הכסף לתסריט הטוב ביותר
פסטיבל הסרטים של רומא (באיטלקית: Festa del Cinema di Roma) הוא פסטיבל קולנוע המתקיים מדי שנה בחודש אוקטובר בעיר רומא, איטליה.
הפסטיבל נוסד בשנת 2006 ומאז הפך לאחד מאירועי הקולנוע המרכזיים באיטליה.
החל משנת 2022 הפסטיבל הוכר רשמית כפסטיבל תחרותי על ידי הפדרציה הבינלאומית של איגודי מפיקי הסרטים (FIAPF).