tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וולץ' העביר את המפעל הביתי לווסטפילד, ניו יורק, ושם, ב-1897 עיבד 300 טונות של ענבים למיץ.
קונקורד היא עיר במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, מנתה העיר 105,186 תושבים, ובכך היא העיר העשירית בגודל אוכלוסייתה בצפון קרוליינה.
בשנת 2015, האתר WalletHub דירג את כלכלת קונקורד ככלכלה ה-16 הצומחת ביותר בארצות הברית.
העיר נחשבת גם למרכז תיירות אזורי.
קונקורד יושבה לראשונה בסביבות שנת 1750 על ידי מהגרים גרמנים וסקוטים-אירים.
קונקורד נחשבת לעיר עתיקה יחסית בסטנדרטים אמריקניים, שכן היא הוכרזה כעיר ב-1806. עוד בשלב מוקדם קונקורד הפכה למרכז מסחר וקמעונאות אזורי.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 העיר חוותה תנופת בנייה משמעותית.
במקביל, קונקורד הפכה למרכז משמעותי של ייצור תעשייתי של כותנה.
בעיר אף הוקם מפעל הכותנה הראשון במדינה שהיה בבעלות אפרו אמריקאים.
הפריחה הכלכלית והחברתית נפגעה בזמן ובהשפעת המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
לאחר מהומות אלו אלפי אפרו אמריקאים עזבו את קונקורד.
המתיישבים הראשונים היו בעיקר מהגרים לותרנים ופרוטסטנטים רפורמים סקוטים או פרסביטריאנים איריים.
כיום יש למחוז מגוון דתי רחב.
נכון לשנת 2000, יותר מ-63% מתושבי העיר מאוגדים באיזשהוא גוף דתי.
יש בעיר אף קהילה יהודית.
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצה עירונית הנבחרים לכהונה של ארבע שנים, ללא הגבלת כהונה.
מועצת העיר נחשבת לגוף החזק ביותר מבחינה פוליטית בעיר, וראש העיר מהווה יושב הראש שלה.
ראש העיר זכאי להצביע במועצה רק במקרה של תיקו.
מועצת העיר כוללת שבעה חברי מועצת העיר בנוסף על ראש העיר.
ראש העיר הנוכחי של קונקורד הוא ויליאם סי.
קונקורדנציה לתנ"ך היא קונקורדנציה לתנ"ך, כלומר רשימה בסדר אלפביתי של כל המילים המופיעות בתנ"ך, ולצד כל מילה פירוט של מופעיה בתנ"ך.
בנוסף הקונקורדנציה מביאה פירוש לכל מילה ומשמשת גם כמילון.
התנ"ך זכה לקונקורדנציות רבות הנבדלות זו מזו במאפיינים אחדים:
הספרים הנכללים: ספרי התנ"ך או ספרי הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה), ולעיתים גם הספרים החיצוניים.
שפת התנ"ך שלפיו נערכה הקונקורדנציה (עברית, לטינית, יוונית, אנגלית ועוד).
נוסח התנ"ך שלפיו נערכה הקונקורדנציה.
אופן הצגת כל מופע של מילה.
קונקורדנציה חלקית ראשונה לתנ"ך ולברית החדשה, בשם "Concordantiae morales", נוצרה בידי אנטוניוס מפדובה בתחילת המאה ה-13. נזירים מהמסדר הדומיניקני יצרו לראשונה קונקורדנציה מלאה של התנ"ך.
כבסיס ליצירתן של שתי קונקורדנציות אלה שימש הטקסט של הוולגטה, התנ"ך הסטנדרטי של ימי הביניים במערב אירופה.
הקונקורדנציה, שהושלמה בשנת 1230, בוצעה בהדרכתו של הקרדינל הוגו דה סן-שר , בסיוע דומיניקנים אחרים.
הקונקורדנציה הכילה ציטוטים קצרים של הקטעים שבהם נמצאה מילה.
אלה צוינו לפי ספר ופרק (החלוקה לפרקים נעשתה זמן קצר קודם לכן על ידי סטיבן לנגטון) אך לא לפי פסוקים, ש יציג לראשונה בשנת 1545. במקום פסוקים, הוגו חילק כל פרק לשבעה חלקים כמעט שווים, וציין לפי אותיות האלפבית, a, b, c וכו'.
שלושה דומיניקנים אנגלים (1250–1252) הוסיפו את הציטוטים המלאים של הקטעים המצוינים.
בשל חוסר מקום, הקונקורדנציות של ימינו אינן מכוונות לשלמות הציטוט הזו; סביר אם כן שהקטעים שצוינו היו הרבה פחות מאלה שנמצאו בקונקורדנציה מלאה של ימינו.
העבודה התקצרה במקצת, על ידי שמירת רק המילים המהותיות של ציטוט, בקונקורדנציה משנת 1310 של , דומיניקני נוסף - עבודתו זכתה להצלחה רבה בזכות צורתה הנוחה יותר.
היא שימשה כבסיס לקונקורדנציה שפרסם ב-1555 רוברט אסטיאן.
אסטיין הוסיף שמות פרטיים, סיפק השמטות, הציג את הקידומות עם המילים האחרות בסדר אלפביתי, ונתן את הפניות לכל הקטעים לפי פרקים ופסוקים, וקירב הרבה יותר את יצירתו למודל הנוכחי של הקונקורדנציות.
מאז פורסמו קונקורדנציות לטיניות רבות ושונות:
"Concordantiæ Bibliorum juxta recognitionem Clementinam" של כריסטופל פלנטיין (אנטוורפן, 1599), שהייתה הקונקורדנציה הראשונה שנעשתה על פי הטקסט הלטיני המאושר;
Sac.", מאת דוטריפון (Dutripon), בשני כרכים עצומים, השימושית ביותר מכל הקונקורדנציות הלטיניות, שנותנת מספיק מכל טקסט כדי שיהיה מובן לחלוטין (פריז, 1838; מהדורה שביעית 1880)
Coornaert נועדה לשימושם של מטיפים (ברוז', 1892).
פלנדרין (מהדורה 13, פריז, 1895), הכוללת טקסטים נבחרים ולא קונקורדנציה מלאה.
"לקסיקון גרקו-לטינום" של פיטר מינטרט של הברית החדשה הוא קונקורדנציה כמו גם לקסיקון, המעניק את המקבילה הלטינית ליוונית קוינה, ובמקרה של מילות תרגום השבעים, גם המקבילה העברית (פרנקפורט, 1728).
הקונקורדנציה העברית הראשונה, "מאיר נתיב", הייתה יצירתו של יצחק נתן בן קלונימוס, שהחלה ב-1438 והסתיימה ב-1448. היא נוצרה בהשראת הקונקורדנציות הלטיניות כדי לסייע בהגנה על היהדות, והודפסה בוונציה ב-1523. מהדורה משופרת, מאת הנזיר הפרנציסקני , פורסמה ב-1621 וב-1622 בארבעה כרכים.
שתי היצירות הללו הודפסו מספר פעמים, בעוד שקונקורדנציה עברית נוספת מהמאה השש-עשרה, מאת אליהו בחור, שעולה על זו של נתן במובנים רבים, נותרה בכתב יד.
נתן וקלסיו סידרו את המילים לפי השורשים העבריים, ההטיות עוקבות בפשטות לפי סדר הופעתן בתנ"ך; יוהאן בוקסטורף ויוהאן בוקסטורף הבן הכניסו סדר להאיות על ידי סיווג דקדוקי של הפעלים ושמות העצם.
יצירתם (בזל, 1632) הכילה גם מילים וקטעים חדשים רבים שהושמטו בעבר, ונספח של כל המילים הארמיות בתנ"ך העברי; מהדורת Baer של בוקסטורף (1847) הוסיפה פרטים מסוימים.
הקונקורדנציה של יוליוס פירסט (לייפציג, 1840) הייתה במשך זמן רב הסטנדרט.
הוא תיקן את בוקסטורף וקירב אותו לשלמות, הדפיס את כל המילים העבריות עם ניקוד, ושכלל את סדר ההטיות.
כל מילה מוסברת בעברית ובלטינית.
אולם פירסט מוציא את שמות העצם והכינויים ועושה הרבה השמטות ושגיאות בלתי רצוניות; סיווג השורשים שלו הוא, לפי האנציקלופדיה הקתולית (1913), לפעמים דמיוני.
קונקורדנציה עברית מקיפה היא הקונקורדנציה "היכל הקודש" של שלמה מנדלקרן (לייפציג, 1896), שתיקן את שגיאות קודמיו וסיפק אסמכתאות שהושמטו.
למרות שעבודתו הוכחה לעיתים קרובות כלא מושלמת, עדיין היא כמעט שלמה.
מהדורה מקוצרת שלו יצאה לאור בשנת 1900.
"קונקורדנציה חדשה" מאת אברהם אבן-שושן יצאה לאור ב-1977, לפי מהדורת קורן מ-1958. חידושיה העיקריים הם:
מפתח משמעים משוכלל בסמוך לכל מילה - ליד כל משמע של מילה מקראית צוינו מספרי הפסוקים המתאימים לאותו משמע.
רשימת קרובים - "רשימה מרוכזת של מילים נרדפות וקרובות-משמע ליד ערכים רבים".
מפתח הצירופים - ערוך בסדר האלפבית ליד רוב הערכים, מאפשר למצוא או "לאשש קיומו של צירוף לשוני".
קונקורדנציה ראשונה של התנ"ך ביוונית הייתה של קונרד קירכר (פרנקפורט, 1607).
הקונקורדנציה של Tromm, שפורסמה באמסטרדם ב-1718, התייחסה לא רק לתרגום השבעים, אלא גם לגרסאות של עקילס הגר, סימכוס ותאודוטיון.
זה נשאר התקן עד שפינה את מקומו ל"קונקורדנציה לתרגום השבעים וגרסאות יווניות אחרות של הברית הישנה" של ו (אוקספורד, 1892–1897).
זה כולל קונקורדנציה לספרים הדאוטרו-קנוניים ולאפוקריפי הברית הישנה, ולשרידי הגרסאות המהוות חלק מההקספלה של אוריגנס מאלכסנדריה.
ניתנות גם המקבילות העבריות של היוונית, כשהן ידועות.
הפניות לשמות פרטיים נוספו במוסף שפורסם בשנת 1900. "הקונקורדנציה השימושית לתרגום השבעים" של באגסטר (לונדון, 1887) נותן בפשטות את ההפניות, ללא ציטוטים.
קונקורדנציות ראשונות לנוסח המקובל (הברית החדשה ביוונית) הן של בירקן או בטוליוס (בזל, 1546), (פריז, 1594) וארסמוס שמיד (ויטנברג, 1638), שעבודתו תוקנה פעמיים ופורסמה מחדש.
במהלך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה הקונקורדנציה הסטנדרטית של הברית החדשה הייתה זו של ברודר (לייפציג, 1842; מהדורה רביעית, 1888).
הקונקורדנציה של מולטון וגדן לברית החדשה ביוונית, על פי גרסאות וטישנדורף (אדינבורו וניו יורק, 1897) כוללת את כל הנוסחים.
במקרה של נוסח שנוי במחלוקת, עובדה זו מצוינת.
ניתנות המקבילות העבריות של כל הציטוטים בברית החדשה; מצוינת גם הזיקה של מילות הברית החדשה היווניות לתרגום השבעים וגרסאות יווניות אחרות של הברית הישנה.
"לקסיקון סיריאקום" (ליידן, 1709) של צ'ארלס שאף משרת למעשה את התכלית של קונקורדנציה לגרסת הפשיטתא - תרגום לסורית של הביבליה (הברית הישנה והברית החדשה).
הקונקורדנציות המוקדמות ביותר באנגלית פורסמו באמצע המאה השש עשרה, הראשונה על ידי תומאס גיבסון ב-1535 (לברית החדשה בלבד), והשנייה ב-1550 על ידי .
ב-1589 פורסמה הקונקורדנציה Two Right Profitable and Fruitfull Concordance על ידי המדפיס של המלכה, כריסטופר בארקר.
יצירה זו נכללה בקביעות בחלק האחורי של כתבי הקודש שהודפסו באנגליה מאמצע המאה ה-16 עד תחילת המאה ה-17 ונשארה הקונקורדנציה האנגלית הרווחת לאורך תקופה זו, שזכתה לכשלושים ואחת הדפסות בשנים 1589–1615. ב-1610 הופיעה קונקורדנציה מאת ויליאם נייט, וזכתה רק להדפסה אחת.
ב-1622 צמח תחליף פופולרי, כאשר התאולוג קלמנט קוטון חיבר קונקורדנציה מתוקנת לברית החדשה.
ב-1627 הופיעה מהדורה מורחבת המכסה את הברית הישנה והברית החדשה, שהורחבה עוד יותר כך שתכלול את האפוקריפים ב-1635. באותה תקופה, פרסם ב-1630 קונקורדנציה קצרה יותר, שהורחבה במהדורות הבאות.
הקונקורדנציות של קוטון ושל דאונאם נשארו בהדפסה קבועה במהלך העשורים הבאים, אם כי הצטרפו יותר ויותר גרסאות חלופיות מאמצע שנות ה-40 ואילך.
בשנת 1738 ראתה אור הקונקורדנציה האנגלית המפורסמת ביותר, , מאת .
היא פורסמה במספר מהדורות בימי חייו של קרודן ונערכה מחדש, קוצרה והודפסה שוב ושוב.
זו אינה קונקורדנציה מלאה, ומשמיטה במיוחד אזכורים רבים לשמות פרטיים, אך במהדורה האחרונה שלה הייתה קונקורדנציה לספרים החיצוניים של הברית הישנה.
קונקורדנציות אלה הוחלפו בשלוש קונקורדנציות עיקריות של תרגום המלך ג'יימס של התנ"ך, אלה של , ו-ווקר.
(אדינבורו, 1879–1884), קונקורדנציה כמעט מלאה, מציינת את המקור העברי, הארמי או היווני של המילה האנגלית, ומבחינה בין המשמעויות השונות שעשויות לעמוד בבסיס אותה מילה.
ב יש התייחסות רק לטקסט האנגלי.
היא מכילה גם התאמה השוואתית בין הגרסה האנגלית המאושרת לגרסה המתוקנת, שימושית למחקר של השינויים שהוכנסו.
הקונקורדנציה המקיפה של ווקר לכתבי הקודש (בוסטון, 1894) היא קונקורדנציה כמעט מלאה.
אחריהם באה קונקורדנציה המבוססת על ביבליית דואיי-ריימס המועדפת על ידי הכנסייה הקתולית, A Textual Concordance of the Holy Scriptures (קונקורדנציה טקסטואלית של כתבי הקודש} מאת האב תומאס דייוויד ויליאמס, 1942.
קונקורדנציית היכל הקודש ("Veteris Testamenti Concordantiæ") היא קונקורדנציה לתנ"ך מאת שלמה מנדלקרן שיצאה לאור בשנת 1896.
בשנת 1884 פרסם מנדלקרן בגרמניה חוברת לדוגמה של הקונקורדנציה החדשה, והיא נתקבלה באהדה וברוב שבחים על ידי אנשי המדע.
בשנת תרנ"ו (1896) הופיעה הקונקורדנציה במלוא הדרה וזכתה לתפוצה רבה בעשרות מהדורות באירופה, בארצות הברית ובישראל, גם בצילומים מוקטנים בכרך אחד או בשני כרכים.
עד היום היא כלי שימושי לחוקרי לשון ומקרא.
בסך הכול עמל על יצירתו קרוב ל-20 שנה.
את רוב חידושיו של "היכל הקודש" ויתרונותיו פירט מנדלקרן במבוא המפורט לספרו - "פתח ההיכל".
מבחינת ההיקף והחומר, זאת הייתה הקונקורדנציה השלמה והמדויקת מכל קודמותיה.
מנדלקרן בדק וגילה למעלה מ-5,000 השמטות בקונקורדנציות הקודמות, לרבות של פירסט, בוקסטורף, בער ודוידזון.
כן תיקן שגיאות מרובות בהבאות מן המקרא, בחלוקת המשפטים ובמראי המקומות.
את הפסוקים הביא לפי סדר הספרים של המסורת היהודית, ולא לפי הוולגטה, כאשר נהגו הכול לפניו.
תשומת לב רבה ייחד לחלוקה ההגיונית של המובאות ולא לקיצוץ טכני בפסוקים, כפי שנהגו אחרים.
הוא נתן קונקורדנציה שלמה מיוחדת לשמות הגוף, לאוצר המילים הארמי שבתנ"ך, לשמות הפרטיים עם כל מראי מקומותיהם.
ליד כל ערך הביא בקיצור נמרץ ביאור קצר ומדעי בעברית וגם תרגום ללטינית.
הקונקורדנציה זכתה עם הופעתה להכרה בעולם המדע היהודי והנוצרי, ודחקה כמעט כליל את רגלי הקונקורדנציות האחרות.
היא הוצגה בעמים כקונקורדנציה המקפת והמושלמת ביותר בנמצא, בייחוד לאחר התיקונים והמילואים המרובים שנוספו בה בידי מלומדים במהדורות שראו אור לאורך עשרות שנים.
היא מנוקדת זעיר שם זעיר שם להקלת הקריאה, מפרטת את כל מילות השימוש והיחס וכל מילות הגוף למיניהן ולנטיותיהן ושמות פרטיים.
מנדלקרן התבסס על המסורה הגדולה.
בשנת תרנ"ז יצא לאור גם קיצור הקונקורדנציה, ובו כל אוצר המילים עם מראי מקומות בלבד ("תבנית ההיכל").
מהדורה זו דמתה במבנֶהָ ל"ספר המילים" של שבי"ל, שהופיע כ-20 שנה לפניו; אך זו של מנדלקרן הייתה מקיפה ומדויקת בהרבה.
ספר התנ"ך שעליו מנדלקרן עבד להכין את הקונקורדנציה נמצא בספרייה הלאומית שבירושלים.
קונקטום הוא מונח ממדעי המוח המתייחס למפת החיווט המקיפה של הקישוריות המבנית והתפקודית של העצביים ויחסי הגומלין ביניהם בתוך המוח או בכל מערכת העצבים של מין מסוים.
הוא מתאר את ארכיטקטורת הרשת הסבוכה של תאי העצב וסינפסות המהוות את הבסיס לתקשורת ועיבוד מידע במוח.
הבנת הקונקטום חיונית להבנת תפקודי המוח, ההכרה וההתנהגות, ובמיוחד של המוח האנושי.
התחום החוקר ומפיק את ה'קונקטומים' של המינים השונים קרוי קונקטומיקה (אנ').
מכיוון שקונקטומים אלה מורכבים ביותר, שיטות המחקר בתחום זה משתמשות באמצעים מתקדמים ביותר של הדמיה עצבית פונקציונלית ומבנית, לרוב הדמיית תהודה מגנטית (MRI), מיקרוסקופיה אלקטרונית וטכניקות היסטולוגיות על מנת לשפר את היעילות והרזולוציה של מפות מערכות העצבים הללו.
נהוג להבחין בין שני סוגים עיקריים של קישורים.
הקישור המבני מייצג את הקשרים הפיזיים בין נוירונים במוח.
הוא כולל את המסלולים הנוצרים על ידי אקסונים, דנדריטים וסינפסות.
קישורים מבניים נחקרים לעיתים קרובות באמצעות טכניקות הדמיה עצבית כגון, Diffusion Tensor Imaging (DTI) והדמיית תהודה מגנטית.
שיטות אלו מספקות תובנות על דרכי החומר הלבן והארגון המבני הכולל של המוח.
קישור תפקודי מתייחס לדפוסים של פעילות עצבית ותקשורת בין אזורי מוח שונים.
זה משקף את הפעילות המסונכרנת או המתואמת בין אזורי המוח השונים.
קישוריות זו נחקרת בדרך כלל באמצעות הדמיית תהודה מגנטית פונקציונלית (fMRI) ואלקטרואנצפלוגרפיה (EEG).
שיטות אלו מודדות זרימת דם או פעילות חשמלית, בהתאמה, ומספקות מידע על תפקוד המוח והקישוריות בין המוקדים השונים.
קונקטום הוא מונח עם היסטוריה קצרה אך עבר ארוך.
מתחילת המחקר במדעי המוח, הרעיון של 'מפה של קשרים עצביים' היה רעיון מעורר השראה עבור אלה שהאמינו שהמוח הוא איבר האינטלקט.
לפני הטבעת המונח נהוג היה לדבר על "סידור שיטתי של העצבים", "מערכת העצבים" "רשתות המוח" וכדומה.
המונח קונקטום הוצע לראשונה בשנת 2005 על ידי אולף ספורנס, ג'וליו טונוני ורולף קוטר, במאמרם, "הקונקטום האנושי: תיאור מבני של המוח האנושי".
מטרת המאמר הייתה לדון באסטרטגיות מחקר המכוונות לתיאור מבני מקיף של רשת האלמנטים והקשרים היוצרים את המוח האנושי.
המונח הוגדר שם כמטריצת הקישורים של המוח האנושי או רשת הקשרים האנטומיים המקשרים בין תאי העצב של המוח האנושי.
המונח הוצע כאנלוגיה מכוונת למונח גנום, מכיוון שיש הקבלות רבות בין שני המושגים הללו.
המונח קונקטום, הוגדר תחילה על ידי ספורנס וחב' עבור קישוריות מבנית, אך מאוחר יותר ההגדרה הורחבה כך שתכלול קישוריות תפקודית, כלומר הקונקטום התפקודי בא לתאר את המכלול הקולקטיבי של הקשרים התפקודיים במוח.
הבנת הקונקטום חיונית לקידום מדעי המוח ויש לה השלכות על תחומים שונים, כמו פסיכולוגיה, רפואה ובינה מלאכותית.
חוקרים שואפים לגלות כיצד דפוסים ספציפיים של קישוריות עצבית קשורים לתפקודים קוגניטיביים שונים, מצבי בריאות נפש והפרעות נוירולוגיות, זאת על מנת להרחיב את הידע על טופולוגיית רשת והדינמיקה במוח הבריא, המתפתח, המזדקן והחולה.
הקונקטום נחקר ברמות שונות של קנה מידה, בהתאם לרמת הרזולוציה של קשרים עצביים ורמת הפירוט בתיאורם.
הוצעו שלוש רמות עיקריות של חקר הקונקטום: מקרו-סקאלה, מזו-סקאלה ומיקרו-סקאלה.
ההנחה היא שבעתיד הקונקטום עשוי לתאר את הרשת הנוירונית ברמות פירוט גבוהות יותר מהמוגדר כיום.
קונקטום בקנה מידה מקרו - כולל חיבורים ומבנים ברזולוציה מרחבית של עד 1 מילימטר.
צמתי הרשת הבסיסיים ברמה זו של חיבורים במערכת העצבים הם גרעינים ומרכזי מוח ספציפיים וכן אזורים בודדים של הקורטקס.
הקונקטום בקנה מידה מזו – נחקר ברזולוציה מרחבית של כמה מאות מיקרומטרים.
ברמה זו, האלמנט הבסיסי של הרשת עשוי להיות אוכלוסיות ייחודיות של נוירונים ו/או תאים המסודרים במבנים שונים - למשל, עמודות עצביות בקליפת המוח.
קונקטום בקנה מידה מיקרו - נוגע לרזולוציה מרחבית של 1 מיקרומטר.
הצומת הבסיסי של חיבורים ברמה זו הם נוירונים בודדים.
רמות עתידיות - אפילו יותר מדויקות - של תיאור קונקטום עשויות לכלול נתונים המכסים את התכונות המולקולריות של נוירונים בודדים.
הקונקטום הראשון והיחיד המובן עד כה הוא רשת הקשרים העצביים במערכת העצבים של הנמטודה Caenorhabditis elegans.
הוא פותח על ידי שחזור תלת־ממדי של מבנה העצבים באמצעות מיקרוסקופיה אלקטרונית.
תוצאת העבודה פורסמה בשנת 1986. עם זאת, נעשתה התקדמות משמעותית גם במיפוי החיבורים של אורגניזמים אחרים.
תסיסנית מלנוגסטר (זבוב הפירות): זבוב הפירות הוא מודל לחקר מדעי המוח.
יש התקדמות רבה במיפוי המעגלים המוחיים של תסיסנית, מה שתרם להבנה של עיבוד חושי, התנהגות ולמידה.
דג זברה: דג זברה הוא מודל נוסף עם מערכת עצבים פשוטה יחסית ומאופיינת היטב.
חוקרים התקדמו במיפוי המעגלים העצביים המעורבים בהתנהגויות כמו שליטה מוטורית ותגובות לגירויים תחושתיים.
עכבר: יש התקדמות משמעותית במיפוי הקישוריות של מוח העכבר באמצעות טכניקות הדמיה מתקדמות.
אטלס המוח של אלן (אנ') הוא דוגמה לפרויקט המספק מידע מפורט על המבנה וביטוי הגנים של מוח העכבר.
למרות שרוב המחקר נעשה בעכברים האטלס שימושי במיוחד עבור מודלים של מחלות נוירולוגיות.
הוא יכול להראות אילו גנים ואזורים מסוימים מושפעים בהפרעות נוירולוגיות, כלומר, יכול לשפוך אור על תפקידו של הגן המסוים בהפרעה.
קונקטומים של פרימטים: מחקרים שכללו פרימטים לא אנושיים, כמו מקוק, תרמו להבנת תפקודים קוגניטיביים מסדר גבוה.
חוקרים השתמשו ב-DTI ובטכניקות אחרות כדי למפות קישוריות מבנית במוחות של פרימטים.
פרויקט מחקר רב-מרכזי המעיד על העניין והמחויבות של הקהילה המדעית הבינלאומית במאמץ לקידום הקונקטומיקה הוא פרויקט הקונקטום האנושי.
פרויקט הקונקטום האנושי (אנ' - HCP - The Human Connectome Project), שהושק בשנת 2009, הוא מאמץ שאפתני למפות את המסלולים העצביים העומדים בבסיס תפקוד המוח והשונות שלו בבני אדם.
מטרת ה-HCP היא לפתח ולשתף נתונים על הקישוריות המבנית והתפקודית של המוח האנושי בקנה מידה מקרוסקופי כפי שנותח באמצעות הדמיה לא פולשנית באוכלוסייה גדולה של מבוגרים בריאים.
הדמיה, התנהגות ונתונים גנטיים המופקים על ידי ה-HCP מ-1,200 מבוגרים בריאים משמשים כמשאב מפתח עבור חוקרים בתחומים רבים, כולל הדמיה עצבית, נוירואנטומיה, פסיכולוגיה, מדעי המוח החישוביים ומודלים ברשת.
כדי להקל על שיתוף הנתונים, ה-HCP פיתח פלטפורמת מידע המורכבת ממסד נתונים לאחסון, עיבוד והפצה של נתונים וכן שולחן עבודה המשמש כלי להדמיה וחקירה של נתונים.
הפרויקט הוא במימון המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בסך 40 מיליון דולר אך עם ההכרזה של הנשיא אובמה על תקציב של 100 מיליון דולר בשנה התאפשרה התרחבות גדולה עוד יותר.
קונקיליאריזם (מלטינית: concilium, "מועצה"; כונה גם via concilii, "שיטת המועצה") הייתה תפישה במחשבה הקתולית של שלהי ימי הביניים, לפיה נתונה סמכות מיוחדת למועצות כלליות של הכנסייה, וסמכות זו עשויה אף לגבור על זו של האפיפיור.
הקונקיליאריזם התפתח על רקע הקרע המערבי, כשלא נמצא אפיפיור מוסכם, והשפעתו חלפה כשמוסד האפיפיורות חזר לאיתנו.
למן ימיו של גרגוריוס השביעי בשלהי המאה ה-11, התביעה הנומינלית המסורתית של הכס הקדוש לסמכות מוחלטת בכנסייה הקתולית, הלכה והתגשמה למעשה.
האפיפיור התערב יותר ויותר בענייני ההיררכיות המקומיות וכפה רפורמות (כמו האיסור על כמרים להינשא) מגבוה.
באחת מהצהרותיו, שיצאה ב-1075, אף קבע גרגוריוס כי לא ניתן לכנס ועידה אקומנית ללא הסכמתו.
מלומדים כנסייתיים החלו לחפש מקורות לכך שכוחו של בישוף רומא לא היה חסר גבולות.
הראשון מביניהם היה כנראה הוגוצ'יו איש פיזה , שהורה בערך ב-1190 כי האב הקדוש עשוי לטעות, וכי ההגנה משגיאה על ידי ההשגחה חלה רק על הכנסייה כולה.
התעצמות האפיפיורות, עד כדי עימות עם השלטונות החילוניים, תמרצה עוד יותר קו מחשבה זה.
כשפיליפ הרביעי, מלך צרפת הסתכסך עם בוניפקיוס השמיני ב-1302, הדומיניקני יוחנן מפריס חיבר את הספר "על סמכות המלכות והאפיפיורות" (De potestate regia et papali), בו ציין כי כשם שהאפיפיור נבחר לאפוטרופוס על כנסיית אלוהים, כך נציגיה של אותה כנסייה יכלו להדיחו.
ב-1324, בעת שהקיסר לודוביקוס התעמת עם יוחנן העשרים ושניים שסירב להכיר בהכתרתו, המלומד מרסיליוס איש פדואה פרסם חיבור רדיקלי בשם "מגן השלום" (Defensor pacis), בו טען כי הסמכות בכנסייה הייתה נתונה לשליט החילוני, לכלל המאמינים, ולמועצות שיתכנסו מעת לעת, וכי הקיסר היה רשאי להעניש ולפטר את האפיפיור.
יוחנן גינה את דבריו בבולה מיוחדת ונידה אותו.
ויליאם איש אוקאם כתב בשנים שלאחר מכן, ב"דיאלוגים" שלו, על עליונות הכנסייה ביחס לאפיפיור ועל כך שהאמת ניתנה לה כגוף ולא לאדם יחיד (אם כי הוא מיעט להתייחס למוסד המועצה), ונודה אף הוא.
ב-1378, כשניחמו חלק מהחשמנים על בחירתם הבהולה באורבנוס השישי לאפיפיור והצהירו על קלמנס השביעי במקומו, קרסה סמכות הכס הקדוש באחת, ושני הטוענים מיהרו לגייס תומכים ולאיים בחרם על המתנגדים.
הנסיכים החילוניים והבישופים נדרשו לבחור צד.
מציאת מקור סמכות חלופי הפכה משאלה תאורטית לכורח דוחק.
הקונקיליאריזם, כתורה מקפת, הופיע באותה עת.
מלומדי אוניברסיטת פריז, מוסד כלל-אירופאי שעזיבת סטודנטים מאחד המחנות הנצים הייתה פוגעת בו קשות, היו הראשונים לפנות אל האפשרות של כינוס מועצה כאמצעי לפתור את המשבר.
המשפטן הקנוני קונרד איש גלנהאוזן והתאולוג היינריך איש לנגנשטיין חיברו כמעט מיד אחרי הקרע, בהתאמה, את "איגרת ההסכמה" (Epistola Concordiae) ו"איגרת השלום" (Epistola pacis).
הספרים היו מקיפים מאוד בהיקף חקירתם בנושא, ושמרניים בנימתם.
המחברים לא התיימרו לשטוח טענות אידאולוגיות בעד או נגד עליונות האפיפיור, אלא הצביעו על העובדה שבתנאים הנוכחיים שאלה זו איננה רלוונטית ויש לחתור למוצא אחר.
כתביהם שימשו את כל התאורטיקנים הקונקיליאריסטים בדור הבא, אם כי לא התקבלו בעתם ובמקומם.
תאולוגים רבים אחרים שקלו את הפתרון, אך נרתעו מהאיסור המפורש על כינוס ועידה אקומנית בלי הסכמת האפיפיור.
מלומדי פריז קבעו בהצבעה ב-1394 כי הפתרון המועדף הוא התפטרות שני האפיפיורים המכהנים, כך שהמוסד עצמו יצא ללא פגע.
הכתר הצרפתי ניסה לקדם פתרון זה בשנים הבאות, באמצעות גיוס נסיכי אירופה.
סביב מפנה המאה התפתחה והשתכללה המחשבה המועצתנית, עד כדי כך שהיסטוריונים יכלו לאבחן מגמות ומאפיינים בתוכה.
כל הקונקיליאריסטים פעלו מתוך כמה הנחות יסוד משותפות: הם קיבלו את סמכותו המונרכית של האפיפיור בכנסייה כנובעת מרצון האל, אך ביקשו לפשר בין כך לבין עריכת מועצות כלליות סדירות, אותן ראו כאמצעי הטוב ביותר לבטא את רצון כלל הכנסייה ולקבל החלטות, וכמעוגנות הן במסורת הכנסייה הקדומה והן בחוק הקאנוני העכשווי.
מעבר לכך, היו בין המצדדים בשיטה זו הבדלים ניכרים.
פרופ' פרנסיס אוקלי הציע לחלק את המחשבה הקונקיליאריסטית לשלוש אסכולות, אם כי אלו לא הופיעו בטהרתן כמעט, ורוב ההוגים שילבו בין יותר מאחת או נעו מעמדה אחת לאחרת עם השנים.
האסכולה הראשונה, הנפוצה, המתונה והנטועה ביותר בהתפתחויות האינטלקטואליות של המאות ה-12 עד ה-14, היא זו שביקשה לקדם רפורמות בכנסייה ולבער שחיתות באמצעות הסתמכות על מוסד המועצה וכינוס ועידות באופן קבוע.
היא הייתה בבסיסה תגובת-נגד לשתלטנות האפיפיורים, אך לא כללה בהכרח קביעה שסמכות המועצה הייתה נעלה על זו של הכס הקדוש.
האסכולה השנייה הייתה אוליגרכית, וראתה את קולגיום החשמנים כגוף החולק עם האפיפיור את השליטה בכנסייה, באופן המזכיר את סגנון הניהול של הכנסיות המזרחיות.
באופן לא מפתיע, החשמנים מבין ההוגים הקונקיליאריסטים הם אלו שניסחו אותה ושנטו לתמוך בה.
עמדה זו יכלה להופיע רק בשלב מאוחר יחסית, כשזכר נמהרותם של החשמנים שהובילה לקרע ב-1378 הטשטש.
אף היא לא הכילה בתוכה בהכרח קריאת תיגר על סמכות האפיפיור.
לבסוף, האסכולה השלישית הייתה הצרופה והקיצונית מכולן.
עיקרה היה שבכל הקשור לסמכות שיפוט, ישו לא העניק כח מוחלט לפטרוס על פני יתר השליחים, וכי אף אם מוסד האפיפיורות היה רצון האל, בחירתו של אדם מסוים לתפקיד הייתה החלטה אנושית, שניתן היה לבטלה, והסמכות האמיתית שכנה בכלל הגוף הכנסייתי.
לפיכך, למועצות אכן הייתה עליונות על האפיפיור.
לקראת תום העשור הראשון של המאה ה-15, נעשה ברור שהקרע בין שושלות האפיפיורים מאביניון ומרומא איננו עומד להסתיים בהסכמת הטוענים לכס.
החשמנים, שספגו הפסדים כספיים אדירים עקב פיצול הכנסייה, היו נחושים לאחד מחדש את הנצרות הקתולית.
ב-1408, האפיפיור הרומי גרגוריוס השנים עשר גירש את שליחי מלך צרפת שעמלו על מגעים דיפלומטיים, אך אנשיו המשיכו לפגוש אותם.
לבסוף, רוב החשמנים משני הצדדים נועדו בליבורנו ב-29 ביוני אותה שנה, והכריזו על הכוונה לסיים את הקרע בכינוס מועצה כללית, שנועדה להתקיים בפיזה.
הדיונים על כינוס ועידה אקומנית ללא הסכמת איש מהאפיפיורים הביאו את הקונקיליאריזם לקדמת הבמה.
הרוח החיה בין האינטלקטואלים שעמלו להצדיק את הצעד היו קנצלר אוניברסיטת פריז פייר ד'איי, תאולוג מוביל שנחשב למועמד לאפיפיורות, ותלמידו ז'אן ז'רסון, שירש את משרתו כעבור מספר שנים.
ז'רסון, הבולט מבין השניים, נקט בטיעונים פורמליים שונים, כמו בידול בין תפקיד האפיפיור שיסודו ברצון האל ובין האדם הנבחר אליו ודימוי של הכנסייה לגוף אנושי, אך המסר העיקרי שהפיץ בין השיטין היה שבעת חירום, נדרשה פעולה חריגה.
אליהם הצטרף פרנצ'סקו זברלה, אקדמאי מאוניברסיטת פדואה שעמד להתמנות לארכיבישוף פירנצה, ושעתר עוד קודם אל הקיסר זיגיסמונד כדי שיתערב ויסיים את הסכסוך.
ועידת פיזה יצרה תקדים חשוב אך נכשלה באיחוי הקרע: אלכסנדר החמישי, האפיפיור שבחרה, היה חלש והססן.
תחת לחצו של הקיסר זיגיסמונד, החשמנים המאוכזבים פנו שוב לקרוא למועצה כללית.
זברלה ניהל את המשא ומתן שהוביל לכינוס ועידת קונסטנץ בשלהי 1414.
בקונסטנץ הגיע הקונקיליאריזם לשיא, מול חולשה אפיפיורית ללא תקדים.
לאחר שהבטיח להתפטר, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, יורשו של אלכסנדר, נמלט מן הוועידה ב-20 במרץ 1415, כשהוא מקווה לשלול ממנה לגיטימיות.
כל יתר המעורבים איבדו את סבלנותם.
ב-26 במרץ נשא ז'רסון דרשה ארוכה בפני המתכנסים, ברוח האסכולה השלישית, הקיצונית.
הקיסר זיגיסמונד הביע את תמיכתו כשנכח במקום.
ב-6 באפריל הוועידה העבירה צו בשם "המועצה הקדושה דנן" (Haec sancta synodus), בו הוכרז כי "ועידה אקומנית זו...
מייצגת את הכנסייה הקתולית הלוחמת, ושואבת את סמכותה ישירות מישו המשיח.
וכל איש ואיש, אחת דרגתו ולו אפיפיור, מחויב לציית לה." הוועידה פיטרה את יוחנן, והשילוב בין נחרצותה ללחץ החילוני של זיגיסמונד הביא את שני האפיפיורים האחרים להתפטר בעצמם.
באוקטובר 1417 העבירה המועצה את הצו "תדיר" (Frequens), בו הוחלט שעל הכנסייה לכנס מועצות בתכיפות מעתה והלאה.
בנובמבר נבחר מרטינוס החמישי והקרע בנצרות המערבית הסתיים.
אלא שעל אף הישגיהם של ז'רסון, זברלה ועמיתיהם, הוועידה לא התוותה כמעט את סמכויות מוסד המועצה המתוכנן לעומת אלו של האפיפיור.
המבנה החדש נותר מעורפל ונתון לפרשנות.
מרטינוס שטם את הקונקיליאריסטים וביקש להשיב עטרתו ליושנה.
הוא מילא אחר לשון התנאים שנקבעו בקונסטנץ וכינס ועידה בפאביה ב-1423, תוך שהוא מקפיד להפגין שדעתו לא נחה מכינוסה ולא להשתתף בה בעצמו.
רבים מהמשתתפים חלקו את עמדת האפיפיור, וסברו כי מה שנעשה בשעת חירום לא היה נכון עוד.
הוועידה תמה בקול ענות חלושה, מבלי להגיע להחלטות כלשהן מלבד קביעת הבאה אחריה, שנועדה להתקיים בבזל ב-1431.
זברלה, ד'איי וז'רסון מתו טרם ועידת בזל.
המחשבה הקונקיליאריסטית בכנסייה יוצגה עתה על ידי דור חדש, שמנה בין היתר את ההומניסטים ניקולאוס קוזאנוס, יוחנן מסגוביה וניקולאוס "פנורמיטנוס" דה טודשיס.
גם החשמן ג'וליאנו צ'זריני, מראשי הוועידה, נטה למדי לעמדה שביקשה ליצור מסגרת בה יתפקדו הכס והקדוש והמועצות יחדיו.
המתוועדים שבו ואימצו את הצהרות ועידות קונסטנץ מיד בתחילת מושבם.
האפיפיור אאוגניוס הרביעי התנגד לרעיון המועצה עוד יותר מקודמו מרטינוס, וביקש לא להכיר בכינוס.
הקיסר זיגיסמונד תמך בהם, משום נכונותם להתפשר עם המורדים ההוסיטים בבוהמיה, שביקשו רפורמה כנסייתית, וחברי המועצה אף ניסו להשיב את האחדות עם הכנסייה הביזנטית, שלחץ טורקי הניע אותה להתקרב לנצרות המערבית.
ב-1433 וב-1434 נקלע אאוגניוס לקשיים מבית (בין היתר התקומם נגדו ההמון ברומא) ויוקרתו נפגעה.
נראה היה שהוועידה בבזל מצליחה להגיע להישגים ניכרים.
צ'זריני קידם תוכנית רפורמה מקיפה בכנסייה, שאסרה על קניית תפקידי כמורה בכסף ועל תשלום "ביכורים" לחבר החשמנים בתמורה למשרות רמות.
ב-1434 השלים קוזאנוס את "על ההסכמה הקתולית" (De concordantia catholica), המסמך המשוכלל והמפורט ביותר של המחשבה הקונקיליאריסטית, בו תואר חזון הרמוני של יחסים בין האפיפיור למועצה הכללית, שתוארה כגוף שסמכותו נובעת מזו של הוועידות האקומניות בראשית הנצרות.
אלא שמעמדה של ועידת בזל התדרדר במהירות.
אאוגניוס התחזק החל מ-1435, ויצא נגד איסור ה"ביכורים", ששלל מהחשמנים כסף רב, ובכך חיזק את התמיכה בו.
זיגיסמונד איבד עניין לאחר שהשיג שלום עם ההוסיטים, אם כי הכתר הצרפתי הוסיף לגבות את הוועידה.
ב-1437, האפיפיור ציווה על המתכנסים בבזל לעקור לעיר פרארה.
הנאמנים לו צייתו, אך הקונקיליאריסטים המובהקים יותר נותרו במקומם.
מעתה ואילך התנהלו שתי ועידות נפרדות.
הביזנטים וכנסיות מזרחיות אחרות שבחנו איחוד-מחדש עם רומא אותתו על העדפתם בכך שפנו לפרארה, ויוקרתה של בזל ספגה מהלומה.
צ'זריני וקוזאנוס נטשו שניהם את הקונקיליאריזם, והקדישו מאז את יכולותיהם לנימוק עליונות האפיפיור.
סגוביה ופנורמיטנוס נותרו בבזל להנהיג את המחנה.
ב-1439 הוחלט להדיח את אאוגניוס ולמנות אפיפיור חדש, פליקס החמישי, שלא זכה כמעט בשום תמיכה משליטים חילונים.
חידושו של הקרע הכנסייתי, בעת שאאוגניוס הצליח להביא לאחדות עם כנסיות המזרח (לזמן מה), שלל מהוועידה את שאריות תמיכתה והיא התפוגגה.
מעט הנציגים שנותרו נעלוה רשמית בלוזאן ב-1449, ופליקס התפטר.
הקונקיליאריזם חדל מלהיות תנועה בעלת השפעה.
ב-1460 חיסל פיוס השני את שרידיו בחוקי הכנסייה בבולה "נתעב הוא" (Execrabilis) שאסרה על כינוס מועצות ללא הסכמת הכס הקדוש וגינתה את ההשקפה.
אוניברסיטת פריז הוסיפה להיות מעוז של האסכולה, ומלומדיה ענו בחיוב כששארל השמיני שאלם ב-1497 אם החלטות קונסטנץ תקפות.
ב-1512 הצליחו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה לכפות על האפיפיור יוליוס השני לכנס את ועידת לטראנו החמישית, בתקווה לרפורמה כנסייתית.
טיעונים קונקיליאריסטיים שימשו במהלך הרפורמציה, גם אם נתלשו מהקשרם המקורי, בייחוד בשינויים השמרניים והזהירים יותר שנערכו על ידי המלך הנרי השמיני באנגליה, ובעולם הקתולי נשמר להם מקום בהשקפה הגליקנית בכנסייה הצרפתית, שביקשה להדגיש את עצמאותה היחסית למול הכס הקדוש.
קונקלווה 2025 היה ההליך לבחירת אפיפיור חדש שהחליף את פרנציסקוס, האפיפיור ה-266 שנבחר בקונקלווה 2013 , ומת בגיל 88, ב-21 באפריל 2025. הקונקלווה החלה ב-7 במאי 2025 בקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן.
והסתיימה ב-8 במאי 2025 עם בחירתו של רוברט פרבוסט לתפקיד האפיפיור לאו הארבעה-עשר.
על פי קביעתו של יוחנן פאולוס השני משנת 1996, אשר תוקנה על ידי בנדיקטוס ה-16 בשנת 2013 (Motu proprio), על הקרדינלים לכנס קונקלווה, בתוך 15 יום לאחר שהתפנה התפקיד.
עם זאת, ניתן להתחיל את הקונקלווה מוקדם יותר, אם כל האלקטורים (הקרדינלים הבוחרים) הגיעו, או מאוחר יותר, אם ישנן סיבות רציניות לדחייה, אך לא יאוחר מ-20 יום לאחר שהתפקיד התפנה.
ב-28 באפריל, קבעה הוועידה הכללית החמישית של הקרדינלים כי הקונקלווה להחלפת פרנציסקוס תתרחש ב-7 במאי 2025.
קרדינלים הזכאים לתואר "אלקטור" ולהשתתף בקונקלווה הם הקרדינלים שגילם עד 80 לפני היום שבו התפנה התפקיד.
ב-1975 נקבע כי מספר האלקטורים לא יעלה על 120 אולם בקונקלווה ב-2025 ישתתפו יותר.
נכון ל-21 באפריל 2025, ישנם 252 קרדינלים, מתוכם 135 מתחת לגיל 80. מהם 108 (80%) שמונו לתואר קרדינל על ידי פרנציסקוס עצמו.
האלקטורים הפוטנציאליים מגיעים מ-71 מדינות מרחבי העולם.
חלקם אינם דוברים איטלקית, שפת העבודה של הקוריה הרומאית.
אזורמספר אלקטוריםאיטליה 17שאר אירופה 36צפון אמריקה 20דרום אמריקה 17אסיה 23אוקיאניה 4אפריקה 18 סך הכל 135
קרדינלים שאינם זכאים להצביע יכולים להשתתף בכנסים ובדיונים שקודמים לקונקלווה.
שלפני הליך הבחירה יש לקיים סדרת התכנסויות שבהם דנים במגוון נושאים, חלקם נוגעים להליך, חלקם לאתגרי הכנסייה ועוד.
בהתכנסויות משתתפים כל הקרדינלים שכבר הגיעו לוותיקן, ללא קשר למעמדם כאלקטורים.
בתוך כך לומדים להכיר אחד את השני, כדי שאם יוצע אחד מהם כמועמד לאפיפיור, יכירו אותו, את רמתו הרוחנית, דעותיו, התנהגותו ויכולותיו הרטוריות.
הפגישות הראשונות מתמקדות בלוגיסטיקה של הלוויית האפיפיור וארגון הקונקלווה, ובכלל זה הכנות פיזיות ב-Domus Sanctae Marthae כמקומות המגורים של הבאים ובקפלה הסיסטינית, מקום הקלפי.
לאחר מכן עוברים לדיונים עקרוניים על אתגרים העומדים בפני הכנסייה בעולם, ועל הסוגיות העומדות בפני הקוריה הרומאית.
ההתכנסויות נערכות באולם הסינוד החדש, הממוקם ממזרח לדומוס סנקטה מרתה.
ההתכנסויות הכלליות מאפשרות לקרדינלים להיפגש ולהכיר זה את זה והמשתתפים מחויבים לסודיות כמו זו של הקונקלווה.
התכנסות כללית ראשונה, 22 באפריל 2025
כ-60 קרדינלים שהיו נוכחים בוותיקן האזינו לצוואתו של האפיפיור פרנציסקוס שהוקראה על ידי הקרדינל .
לאחר מכן הקרדינלים הנוכחים נשבעו לסודיות בנוגע לפגישותיהם ואישרו את התאריך והלוגיסטיקה של ההלוויה.
על אף שההתכנסויות סגורות בפני אנשים שאינם קרדינלים, האחות שהיא האישה הראשונה שעומדת בראש מחלקה בוותיקן, קיבלה בטעות דוא"ל סטנדרטי המזמין אותה להשתתף.
התכנסות כללית שנייה, 23 באפריל
Novemdiales - תקופת אבל בת תשעת הימים, על האפיפיור המנוח, אושרה בנוכחות 103 קרדינלים.
התכנסות כללית שלישית, 24 באפריל
113 הקרדינלים שנכחו, החלו לשוחח על אתגרי הכנסייה בעולם.
התכנסות כללית רביעית, 25 באפריל
149 הקרדינלים שהיו נוכחים הקשיבו למצגת על טקס הלוויה של האפיפיור פרנציסקוס.
בין היתר התקיים דיון בנוגע למעמדו של הקרדינל כאלקטור, בשל מעורבות בשחיתות פיננסית בוותיקן.
ב-29 באפריל הוחלט שהוא לא יוכל להשתתף כאלקטור.
התכנסות כללית חמישית, 28 באפריל
הקרדינלים החליטו כי הקונקלווה תחל ב-7 במאי, 16 ימים לאחר מותו של האפיפיור פרנציסקוס.
בהתכנסות זו דנו גם, בין היתר, במשברים שנוצרו עקב חשיפת התעללות מיניות בקרב אנשי דת.
התכנסות כללית שישית, 29 באפריל
בין היתר נקבע ששעת תחילת הקונקלווה ב-7 במאי תהיה 16:30 וכן נקבע מי יערוך את המיסה הפותחת של הקונקלווה, שתתקיים בבזיליקת פטרוס הקדוש באותו יום בשעה 10:00.
התכנסות כללית שביעית, 30 באפריל
180 הקרדינלים הנוכחים, מהם 124 אלקטורים, דנו בנושאים הפיננסיים של הוותיקן.
הנחה אותה הקרדינל ג'ובאני בטיסטה רה, דיקן קולג' הקרדינלים, שהנחה את המיסה בבזיליקת פטרוס הקדוש.
שעה 16:30 הקונקלווה החלה רשמית בתפילה בקפלה פאולוסית, בסיומה נכנסו הבוחרים בתהלוכה לקפלה הסיסטינית.
לאחר שהגיעו לשם, הושר ההמנון "בוא, רוח בורא" ו-133 הקרדינלים שהצביעו נשבעו לשמור על סודיות.
כל קרדינל בוחר, לפי סדר בכירותו, הניח את ידיו על ספר הבשורות ונשא את הצהרת הבשורה בקול רם בלטינית.
היום הראשון של הקונקלווה הסתיים בשעה 21:00, לאחר שעשן שחור עלה מארובת הקפלה הסיסטינית, מה שסימן שההצבעה לא הביאה לבחירת אפיפיור חדש.
כלי התקשורת של הוותיקן דיווחו כי עד 45,000 איש התאספו בכיכר פטרוס הקדוש.
היום השני של הקונקלווה החל בשתי הצבעות אחת בסביבות השעה 10:30 והשנייה ב-11:45. עשן שחור הופיע בשעה 11:51שוב מסמן שלא נבחר אפיפיור בשתי ההצבעות הללו.
לאחר מכן חזרו הקרדינלים לדומוס סנקטה מרתה לארוחת צהריים.
לאחר הפסקת הצהריים, חזרו הקרדינלים לקפלה לסבב ההצבעות הבא.
לאחר הסיבוב הרביעי של ההצבעה, עשן לבן הופיע בשעה 18:07ולאחר מכן צלצול פעמוני בזיליקת פטרוס הקדוש לציון בחירתו של אפיפיור חדש.
זמן קצר לאחר מכן, צעדו תזמורות המשמר השווייצרי והקארביניירי בכיכר פטרוס הקדוש והתמקמו מתחת ללוג'יה המרכזית של בזיליקת פטרוס הקדוש.
משם הודיע הקרדינל דומיניק ממברטי כי פרבוסט הוא האפיפיור וכי שמו הנבחר הוא לאו ה-14. לאחר שקיבל את בחירתו לאפיפיור, הקרדינלים מחאו כפיים והוא חיבק אותם מיד עם יציאתו מהקפלה הסיסטינית, ולאחר מכן אתר האינטרנט של הוותיקן העלה הכיתוב "הבמוס פאפאם".
האפיפיור הנבחר החדש עלה למרפסת זמן קצר לאחר ההכרזה הרשמית על בחירתו וברך את מאמיני כיכר פטרוס הקדוש ואת העולם.
מיד לאחר סימון העשן הלבן, 40,000 איש מיהרו לכיכר פטרוס הקדוש; עד להכרזה על "הבמוס פאפאם", על פי רשויות אכיפת החוק האיטלקיות, מספרם עמד על עד 150,000 איש.
קוֹנְקָה דֵיי מַרִינִי (באיטלקית Conca dei Marini, בשפה קמפנית מקומית Conca r"e Marine) היא עיירה קטנה מאוד בחוף האמאלפיטני בדרום איטליה.
האזור על 15 יישוביו הוכר בשנת 1997 על-ידיי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
העיירה מוכרת כאתר מורשת עולמית כחלק מהחוף האמאלפיטני ולא בנפרד, אך היא מוזכרת בפירוש בשמה בהנמקות החלטת אונסק"ו.
מניין תושבי העיירה ב-1 בינואר 2025 הוערך ב-631, ונמצא בהתמעטות עקבית מאז 1981, בה עמד מספר התושבים על 694. העיירה נכללת ברשימת העיירות היפות ביותר באיטליה (I Borghi più belli d'Italia).
לקונקה דיי מריני שני חלקים עירוניים, חלק על שפת הים וחלק במעלה ההר.
לשם העיירה יש שלושה חלקים הניתנים לפירושים שונים, אך לא שונים מאוד.
החלק הראשון קונקה "Conca" מתייחס לצורת המפרץ סביבו המקום בנוי, כלומר אזור קעור, אזור בצורת אגן.
דיי "dei" היא מילת יחס שפירושה "של".
החלק האחרון בשם הוא מריני "Marini", במשמעות של אנשי ים, סוחרים ימאים וכדומה.
כשהמילים מחוברות לביטוי אחד, משמעות השם יכולה להיות "מפרץ אנשי הים", "האזור הקעור של סוחרי הים", "אגן הימאים" וכיוצא בהם.
ייתכן ש"קונקה" מגיעה מהמילה צדף (באיטלקית Conchiglia), המכוונת לצורת המפרץ המזכירה צדף או קונכייה.
בהיותו מקום קטן מאוד, ההיסטוריה של קונקה דיי מריני כרוכה בהיסטוריה של החוף האמאלפיטאני ושל אמאלפי עצמה.
אין בהירות באשר לתאריך יסודה של קונקה דיי מריני.
סבורים שהיא נוסדה על-ידיי הטירנים (Tyrrhenians), כינוי של היוונים העתיקים לאטרוסקים.
שמה בימיי האטרוסקים היה קוסה (Cossa).
הרומאים כבשו את האזור ב-272 לפני הספירה, והפכו אותו לקולוניה רומאית.
האזור ננטש זמנית לאחר התפרצות הר הגעש וזוב, בשנת 79 לספירה.
לאחר התפוררות האימפריה הרומית, הפכה קונקה לחלק מהרפובליקה הימית של אמאלפי, ובמאה ה-11 לנמל בשירות אמאלפי, לצורך קיום המסחר של אמאלפי עם השוואבים והאימפריה האנגווינית.
בין 1135–1137 נבזזה קונק דיי מריני בידיי כוחותיה של רפובלקה ימית אחרת-פיזה, שהייתה מסוכסכת עם אמאלפי.
ב-1275 עברה קונקה לשלטון אנג'וויני באמצעות ממלכת נאפולי.
ב-1343 נהרסה העיירה על ידי הצונמי של אותה השנה, שפגעה בחוף כולו.
בשנים שבאו לאחר מכן סלרנו שלטה באזור, ומאוחר יותר שוב עבר האזור לשליטת נאפולי.
ב-1526 וב-1543 נפגעה קונקה דיי מריני על-ידיי מגפות, ביחד עם מקומות אחרים נוספים.
בשנת 1861 אוחדה קונקה דיי מריני בתוך ממלכת איטליה המאוחדת של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
קונקה דיי מריני מצויה בדרום מערב איטליה.
היא חלק ממספר אזורים גאוגרפיים ומנהליים.
ראשית, היא חלק ממחוז קמפניה ומנפת סלרנו.
העיירה מהווה חלק בלתי נפרד מחצי האי סורנטו (הפניסולה של סורנטו, באיטלקית Penisola sorrentina).
בנוסף, קונקה דיי מריני היא אחת מיישובי החוף האמאלפיטאני המוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
כעיירת חוף, המקום נמצא מול הים הטירני, בתוך מפרץ סלרנו.
העיירה בנויה בין חוף הים להרי לטארי (Monti Lattari) ובמרחק של 2–3 ק"מ בלבד ממנה קיימות פסגות בגבהים העולים על 1,000 מטר.
שכנותיה הקרובות הן פוּרוֹרֶה (Furore), פריאנו (priano), לונה (Lone), כולן על החוף, ועל גב ההר נמצאת השכנה סן לאצרו (San Lazzaro).
מרחקה של קונקה דיי מריני מסורנטו שעל שמה נקרא חצי האי מסתכם בכ-27 ק"מ, מאמאלפי ואטרני 4.7-3.7 ק"מ בהתאמה, מבירת המחוז סלרנו כ-29 ק"מ, ונאפולי בירת המחוז מרוחקת מעט למעלה מ-60 ק"מ.
מרחק הנסיעה למרכז רומא בירת איטליה מגיע לכ-279 ק"מ.
גבוהה הממוצע של העיירה מעל פני הים עומד על 175 מטרים, כשהבתים בחלק הנמוך גבוהים אך במעט מגובה פני הים, והחלק הגבוה ביותר בעיירה נמצא בגובה של כ-800 מטרים.
בקונקה דיי מריני שורר אקלים ים תיכוני.
הקיץ חם ולח, ובחורף קריר אבל לא קר מאד.
כמות הגשם בשנה, בממוצע רב שנתי עומדת על 619.7 מ"מ.
בממוצע שנתי השמים מעוננים רק ב-36.08%, השמים בהירים ביותר בחודש יולי-10% וינואר הוא המעונן ביותר, 48% בממוצע.
באמצע אוגוסט אחוזי הלחות בעיירה יכולים להגיע עד ל-75%.
עקב המיקום הדרומי, לא נמצאה סטטיסטיקה אודות שלג בקונקה דיי מריני.
הרוחות באזור מתונות, הרוח נושבת בחודש דצמבר במהירות הגבוהה ביותר בממוצע, 16.7 קמ"ש, ומחודש יוני עד וכולל אוגוסט הממוצע החודשי של מהירות הרוח יורדת ל-10.7 קמ"ש.
אף על פי שמדובר בעיירה זעירה, יש בה מספר אתרים ונושאי עניין:
מנזר סנטה רוזה: המנזר (Monastero di Santa Rosa) ממוקם על צוק מעל העיירה ומאפשר תצפית מקיפה על העיירה, על החוף האמאלפיטאני ועל מפרץ סלרנו.
המנזר נבנה במאה ה-17 על ידי נזירה בשם רוזה פנדולצ'י (Rosa Pandolci).
המנזר נבנה בצורה המזכירה את האות הלטינית "L", ולו גינה בחצר.
לפי המסורת במנזר הומצא הקינוח "ספוליאטלה ריצ'ה" (sfogliatella riccia).
כנסיות: בעיירה מספר כנסיות המשלבות בתוכן יצירות אומנות שונות.
כנסיית יוחנן המטביל (S.Giovanni Battista) הצופה אל הים מעל צוק תלול, כנסיית הקדוש המעונה פנקראציו (San Pancrazio Martire) בה פסיפסים בסגנון רוונה, וכנסיית המלאך מיכאל (San Michele Arcangelo), הצבועה מבפנים בצבעי ורוד ולבן, ומזבח מהמאה ה-18.
חופי רחצה: למרות מידותיה הזעירות, יש בעיירה חופי רחצה מוסדרים.
בשנת 2003 נכלל חוף קונקה דיי מריני בין 11 החופים הטובים ביותר באיטליה.
מערת האזמרגד: מערת האזמרגד, או מערת האמרלד (ברקת-קרויה בפי המקומיים Grotta dello Smeraldo) היא מערה לא גדולה במידותיה, כ-45 מטרים אורכה, 32 רוחבה ו-24 מטר גובהה.
המערה נמצאת בתחומי קונקה דיי מריני, היא מהווה אתר תיירות מרכזי של העיירה, והיא מוצפת בחלק מגובהה במי ים בוהקים, המשתקפים בצבע ירקרק המזכיר את צבע אבן האזמרגד.
הצבע הייחודי העניק למערה את שמה.
לפי המסורת, המערה התגלתה בשנת 1932 על-ידי דייג מקומי בשם לואיג'י בואונוקורה (Luigi Buonocore), אך לפי מקורות אחרים היא התגלתה מספר פעמים עוד במאה ה-19. הגישה למערה אפשרית הן מכביש SS163 "דרך אמאלפי", בירידה באמצעות מדרגות או במעלית, או בסירות דרך הים.
מגדל השמירה: המגדל נמצא מעט מחוץ לעיר, בטווח הליכה.
שמו "מגדל ראש קונקה" (Torre del Capo di Conca), כיוון שהוא ממוקם על ראשו של צוק.
המגדל נבנה במאה ה-16, כהגנה מפני פלישות טורקיות.
לאחר תבוסת הטורקים בקרב הימי לפנטו (Lepanto) דרומית ליוון, ב-7 באוקטובר 1571, ירדה חשיבותו הביטחונית של המגדל, ובתקופות מסוימות שימש לקבורה.
המגדל מכונה גם "מגדל הסרצנים", ו"המגדל הלבן".
דרך אמאלפי: דרך אמאלפי הוא כביש SS163, שלאורכו פזורות עיירת שהוכרו במשותף כאתר מורשת עולמית, לרבות פוזיטנו, מינורי, אמאלפי ואחרות.
הדרך עצמה נופית, צרה, והתנועה בה איטית, במיוחד בחודשי הקיץ המתויירים.
תרבות, אומנות וביקורי אישים ידועים
אגדת הג'נארה: הג'נארה (Janare) הן דמויות נשיות מסתוריות, שלפי האגדות יש להן כוחות של כישוף.
הן מתקבצות בקונקה דיי מריני, בסמוך לכנסיית הקדוש המעונה פנקראציו, למיני טקסים ולהפצת כשפים.
יש מי שסבורים, כי הג'נארה מסמלות את נשותיהם העזובות של ימאי קונקה דיי מריני, שהתגעגעו לבעליהן יורדי הים, שהפליגו למרחקים לתקופות ארוכות מאוד.
מוזאיקה וקרמיקה: העיירה ידועה בשל אומנות הקרמיקה והמוזאיקה הצבעונית שהתפתחו בה, בהשפעות ערביות נורמניות וסיציליניות.
הצבעוניות באה לביטוי בצלחות ובחפצי קישוט, וגם במבנים שבעיירה, בכנסיות ובחזיתות בתים פרטיים.
ביקורי ידוענים: בין הידוענים שביקרו בעיירה ניתן למנות את ז'קלין קנדי מארצות הברית ואת הנסיכה מרגרט מבריטניה.
גם ג'אני אניילי התעשיין ומי שהיה האדם העשיר ביותר באיטליה, מבעלי מפעל המכוניות פיאט וקבוצת הכדורגל יובנטוס, הגיע לעיירה.
פסטיבל סנטה רוזה: בפסטיבל חוגגים בין השאר את הקינוח שהפך לקינוח נאפוליטני "ספוליאטלה ריצ'ה" (sfogliatella riccia) שהומצא והוצג לראשונה על-ידי נזירות ממנזר סנטה רוזה בעיר.
הפסטיבל נערך בקונקה דיי מריני בכל שנה באוגוסט, ומשלב מופעים עם טעימות מזון.
פסטיבל הים: הפסטיבל שנתי, ומתקיים ב-23 ביולי במרינה של קונה דיי מריני.
הפסטיבל נחוג לזכר ימאים שאבדו בים בימי מלחמה ושלום, וכולל משטי סירות ומגוון גדול של מאכלי ים.
מפולות בוץ וסלעים: בשנת 2006 אירעו במקום שתי מפולות בוץ וסלעים בחודשים מאי וספטמבר, שלא גרמו לנפגעים, אך הרסו את המרינה של קונקה, שיצאה מכלל שימוש למשך כמעט שש שנים.
קונקה דיי מריני היא עיירת דייגים קטנה, שבה גרים גם חקלאים המגדלים לימונים וזיתים.
בעבר פעלו בעיירה דייגי טונה רבים.
הגם שאינה מהאתרים המתויירים ביותר בחוף האמאלפיטני, התיירות תופסת בעיירה מקום גדל והולך, במיוחד החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20.
כבישים: את החלק התחתון של העיירה חוצה כביש SS163-"דרך אמלפי" הצר והעמוס.
דרך החלק העליון של העיירה עובר כביש SS366 ההררי, שקטעים ממנו נקראים "הדרך הפנורמית" (Via Panoramica).
האוטוסטרדה E45 רחוקה מקונקה 40 ק"מ בערך.
אוטובוסים: כל אוטובוס הנוסע לכיוון אמאלפי עוצר בקונקה דיי מריני, לרבות קו 5070, וקווים אחרים מסורנטו ומתחנות קצה אחרות.
רכבת: אין מסילת רכבת בקונקה וגם לא בחוף האמאלפיטאני.
תחנות הרכבת הקרובות נמצאות בסלרנו, כ-30 ק"מ מהעיירה, ובסורנטו במרחק של כ-27 ק"מ.
מערים אלו יש להמשיך לקונקה דיי מריני באמצעות אוטובוסים.
תעופה: נמל תעופה בין-לאומי הקרוב לקונקה דיי מריני, שממנו ניתן להגיע ליעדים רבים הוא נמל התעופה נאפולי, במרחק של כ-65 ק"מ (כ-63 ק"מ מפוזיטנו הקרובה).
המרחק לנמל התעופה רומא-פיומיצ'ינו לאונרדו דה וינצ'י הוא כ-292 ק"מ, ואל נמל התעופה רומא-צ'אמפינו כ-267 ק"מ.
שיט/הפלגה: המרינה של קונקה דיי מריני מתאימה לסירות קלות בלבד.
ניתן להגיע בשיט לאמלפי מקאפרי, מסורנטו ומסלרנו, ולהמשיך לקונקה באוטובוס או במונית.
קונרַאד זכריאס לוֹרֶנְץ היה חוקר טבע אוסטרי, אבי מדע האתולוגיה וחתן פרס נובל בפיזיולוגיה לשנת 1973 יחד עם קארל פון פריש וניקולאס טינברגן.
בתצפיותיו על אווזים וברווזים גילה לורנץ את תופעת "ההחתמה" אצל בעלי חיים וקבע שהיא מולדת ואינה נשלטת על ידי בעלי החיים.
לורנץ היה חבר המפלגה הנאצית, ועובדה זו גרמה לרבים להטיל ספק בעבודתו המדעית.
כיום רוב עבודתו התאורטית מיושנת, וחלקים ממנה אכן משקפים את דעותיו הפוליטיות באותו זמן, אך תצפיותיו האמפיריות הן בעלות חשיבות גבוהה גם כיום.
לורנץ היה פרופסור באוניברסיטת וינה מ-1928 ועד 1935, ופרופסור לפסיכולוגיה אוניברסיטת קניגסברג ב 1940. ב-1938 הצטרף כחבר למפלגה הנאצית ופרסם מאמרים שתמכו בשמירה על טוהר הגזע עם תמיכה מתצפיותיו באווזים.
הוא הצטרף לוורמאכט ב-1941 והוצב לעבוד בפרויקט פסיכולוגי סמוך לפוזנן הכבושה שבדק האם בני תערובת של גרמנים ופולנים יכולים להסתגל למוסר העבודה אותו ייחסו הנאצים לגרמנים.
ב-1944 נשלח לחזית הסובייטית ונשבה.
הוא היה בשבי הסובייטים מ-1944 ועד 1948. לימים העלים את העובדות אודות שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
בשנת 1950 נוסד על שמו מכון לורנץ לפסיכולוגיה התנהגותית בבולדרן שבצפון גרמניה.
בשנת 1969 הוא זכה בפרס קלינגה.
ביחד עם ברנהרד גזימק הוא במשך שנים היה עורך של ירחון גרמני פופולרי "Das Tier".
טבעת המלך שלמה / קונראד ז' לורנץ; רישומים מאת המחבר; תרגם: חיים בן-עמרם, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הקיבוץ המאוחד, תשי"ט-1958: ספורי אתולוג משווה על בעלי חיים.
הרע לכאורה: על התוקפנות בטבע / מאת קונראד לורנץ; (תרגם: יצחק כפכפי), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א-1970.
איש איש וכלבו: כל מה שרצית לדעת על הכלב ולא עלה על דעתך לשאול / קונרד לורנץ; תרגם: יוסף כרוסט, תל אביב: הדר, 1973.
על שמונה פשעי האנושות המתורבתת / קונראד לורנץ (עברית: בצלאל וכסלר), ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ו
חיים הם לימוד: מקאנט עד לורנץ / קונראד לורנץ, פראנץ קרויצר; תרגום, מבוא ובאורים: זאב שילה, תל אביב: ספרית פועלים (סדרת "דעת זמננו"), תשמ"ד: "פראנץ קרויצר משוחח עם קונראד לורנץ, חתן פרס נובל, על מפעל-חייו".
פירוק הצלם האנושי / קונרד לורנץ (תרגום מגרמנית: זאב שילה), תל אביב: ספרית פועלים (ספרי דעת זמננו), תשמ"ו-1985.
קונראד אדנאואר (; 5 בינואר 1876 – 19 באפריל 1967) היה פוליטיקאי גרמני.
בשנים 1949–1963 שימש כקנצלר הראשון של גרמניה המערבית מטעם CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
אדנאואר, שהחל דרכו כפוליטיקאי מקומי בקלן, התנגד למשטר הנאצי והפך פוליטיקאי בכיר בימי אזורי הכיבוש בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה לו חלק מרכזי בכתיבת חוקת גרמניה המערבית החדשה והוא נבחר ב-1949 לקנצלר הראשון שלאחר הדיקטטורה הנאצית.
אדנאואר ביסס את מעמדה של גרמניה המערבית במלחמה הקרה: הוא שיתף פעולה עם הגוש המערבי, הקים את הצבא הגרמני החדש - הבונדסוור, ב-1955, צירף את ארצו לנאט"ו והיה בין האבות המייסדים של הקהילה הכלכלית האירופית, שהקדימה את האיחוד האירופי.
הוא כיהן כקנצלר בתקופת הנס הכלכלי הגרמני שעליו ניצח שר האוצר בממשלתו, לודוויג ארהארד, כמו גם בעת תהליך הדה-נאציפיקציה.
הוא נקט בדוקטרינת הלשטיין ביחס לגוש המזרחי שהובילה ל"עידן קרח" בן 20 שנה בין גרמניה המזרחית והמערבית.
אדנאואר נחשב לסמל עבור יציבות פוליטית לאחר תסיסה אזרחית וכלכלית, מלחמה כוללת, השמדה המונית ועריצות טוטליטרית ששטפו את גרמניה מאז 1929. על בסיס מצע שסיסמתו "בלי ניסויים" אדנאואר שימר מדיניות אחידה ונבחר לכהן ארבע קדנציות.
ב-1961, בעקבות פשיטה צבאית על משרדי העיתון דר שפיגל ותרעומת ציבורית שהגיעה לאחר מכן, מעמדו נפגע והוא פרש ב-1963.
הוא התמנה לקנצלר בגיל 73 ופרש בגיל 87, כך שהיה מבין ראשי המדינות המבוגרים ביותר בעולם.
בעת כהונתו כקנצלר ניסה אדנאואר להביא לגישור ביחסי גרמניה המערבית–ישראל לאחר השואה.
הוא קידם את מתן הסכם השילומים לישראל ולאחר מכן שיתף פעולה עמה נגד המדענים הגרמנים במצרים במהלך שנות השישים המוקדמות.
מאמציו בתחום היחסים עם ישראל נשאו פרי באופן רשמי ב-1965, כאשר מוסדו יחסים רשמיים בין מדינת ישראל והרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
קונראד אדנאואר היה בנו השלישי מתוך חמישה של רשם בית המשפט לערעורים בקלן.
ב-1894 סיים את לימודיו בגימנסיה בעירו.
בשנים 1894–1897 למד משפטים באוניברסיטאות פרייבורג, מינכן ובון.
את בחינות ההסמכה עבר בשנים 1897 ו-1901 ואחר כך התקבל לשירות המדינה לתקופת ניסיון.
בשנים 1903–1905 שימש כעוזר משפטי בבית המשפט הגבוה בקלן.
ב-1904 נשא לאשה את אֵמָה וָיֵיר, ומנישואים אלו נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
בשנת 1906 הצטרף למפלגת המרכז הגרמנית והיה לחבר מועצת העירייה מטעמה.
ב-1909 עמד בראש סיעת מפלגתו במועצת העירייה, והיה בכך לממלא המקום הראשון של ראש העירייה.
ב-18 בספטמבר 1917 נבחר אדנאואר לראשות עיריית קלן, וב-21 באוקטובר נכנס לתפקיד במינוי הקיסר וילהלם השני.
התפקיד העניק לו גם כיסא בבית הלורדים הפרוסי.
הוא כיהן כראש עיריית קלן עד 1933 (כאשר הוחלף על ידי גינתר ריסן) ושוב בשנת 1945. בשנים 1920–1933 הוא כיהן כנשיא מועצת המדינה החופשית פרוסיה.
בשנת 1933 עבר אדנאואר לפוטסדאם, ובשנת 1935 לביתו ברנסדורף, ליד בון.
כאשר המפלגה הנאצית זכתה במספר בחירות מוניציפליות, מדינתיות וארציות בין 1930 ל-1932, אדנאואר, שהיה מתנגד חריף של אדולף היטלר והנאצים, עדיין האמין ששיפור במצב הכלכלי הלאומי יגרום לאסטרטגיה שלו להצליח: להתעלם מהנאצים ולהתרכז באיום הקומוניסטי.
הוא סבר, על סמך תוצאות הבחירות, שעל הנאצים להשתלב בממשלות פרוסיה והרייך, גם כאשר כבר היה יעד להתקפות אישיות קשות.
תמרונים פוליטיים סביב הנשיא המזדקן הינדנבורג הביאו לבסוף את הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933.
בתחילת פברואר, אדנאואר הבין לבסוף את חוסר התוחלת שבכל דיון או ניסיון לפשרה עם הנאצים.
מועצת העיר של קלן והפרלמנט הפרוסי פוזרו; ב-4 באפריל 1933 הוא פוטר רשמית מתפקידו כראש עיריית קלן וחשבונות הבנק שלו הוקפאו.
"לא היה לו כסף, לא בית ולא עבודה." לאחר שדאג לביטחון משפחתו, פנה לאב המנזר הבנדיקטיני במריה לאך בבקשה לשהות של מספר חודשים.
לפי אלברט שפר בספרו "יומני סוד מספנדאו", היטלר הביע הערכה כלפי אדנאואר בשל פרויקטים עירוניים שביצע, סלילת כביש עוקף סביב העיר ו"חגורת ירק" של פארקים.
עם זאת, גם היטלר וגם שפר הסיקו שדעותיו ועקרונותיו הפוליטיים של אדנאואר מונעים ממנו כל תפקיד בגרמניה הנאצית.
אדנאואר נכלא ליומיים לאחר "ליל הסכינים הארוכות" ב-30 ביוני 1934; אך ב-10 באוגוסט 1934, תוך ניסיון להשיג את הפנסיה שלו, כתב מכתב בן עשרה עמודים להרמן גרינג, שר הפנים של פרוסיה.
הוא טען כי כראש עירייה הפר את חוקי פרוסיה כדי לאפשר קיום אירועים נאציים במבני ציבור והנפת דגלי נאצים על תורני העיר, ושב-1932 אף הצהיר בפומבי כי על הנאצים להצטרף לממשלת הרייך בתפקיד מוביל.
בסוף 1932, אכן דרש אדנאואר ממשלה משותפת של מפלגת המרכז (צנטרום) והנאצים לפרוסיה.
בשנתיים הבאות שינה אדנאואר את מקום מגוריו לעיתים תכופות מחשש לנקמה, וחי על חסדיהם של חברים.
בעזרת עורכי דין הצליח באוגוסט 1937 לקבל פנסיה.
הוא קיבל פיצוי כספי על ביתו, שהעיר קלן השתלטה עליו; המשכנתא שלו שולמה, קנסות ומיסים בוטלו.
עם ביטחון כלכלי סביר הצליח לחיות בפרישות במשך מספר שנים.
לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ביולי 1944, נאסר שוב כאויב המשטר.
הוא חלה וייחס את הצלת חייו לאויגן זנדר, פועל עירוני לשעבר בקלן וקומוניסט, שהיה באותה עת קאפו במחנה עבודה ליד בון.
זנדר גילה את שמו של אדנאואר ברשימת גירוש למזרח והצליח לאשפזו בבית חולים.
אדנאואר נעצר שוב (גם אשתו), אך שוחרר מהכלא בבראוויילר בנובמבר 1944. לאחר קשר העשרים ביולי 1944 הסתתר במנזר Maria Laach מחשש שייעצר בידי הגסטפו בגלל עמדותיו האנטי-נאציות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה ב-1949 לראש המועצה הפרלמנטרית שהקימו בעלות הברית המערביות ותפקידה היה לכונן חוקה לגרמניה המערבית.
ב-15 בספטמבר 1949 נבחר בבונדסטאג לתפקיד הקנצלר הראשון של גרמניה הפדרלית, על חודו של קול (כולל קולו שלו).
בתפקיד זה התמיד עד התפטרותו ב-16 באוקטובר 1963, הוא המשיך לכהן כיו"ר מפלגת ה-CDU עד 1966, וכעבור שנה, ב-19 באפריל 1967, נפטר.
בשנים 1950 עד 1966 שימש כיו"ר ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, ובשנים 1951 עד 1955 כיהן גם כשר החוץ.
בין הישגיו הפוליטיים הבולטים ניתן למנות את האוריינטציה המערבית הבולטת של גרמניה הפדרלית (המערבית), שנוצרה על דרך הניגוד לשלטון הסטליניסטי בגרמניה המזרחית באותם ימים.
כמו כן, בתקופת כהונתו עברה גרמניה את "הנס הכלכלי" (אף כי הוא החל עוד קודם לכן), בין השאר בזכות מדיניותו הכלכלית של שר האוצר בממשלת אדנאואר, לודוויג ארהרד.
חילוקי הדעות האידאולוגיים שחשפה מלחמת העולם השנייה הביאו לחלוקת אירופה והעולם כולו לשני גושים: הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, והגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית.
בהשפעת חלוקה זו הביא אדנאואר לחימושה מחדש של גרמניה, להקמתו של צבאה, הבונדסוור, ולחברותה בברית נאט"ו.
בתמורה למהלכים אלה השיג מבעלות הברית המערביות ששלטו בגרמניה את הסכמתן לסוף מצב הכיבוש.
בביקור מדיני במוסקבה בשנת 1955 הביא לשחרורם של שבויי המלחמה האחרונים ממלחמת העולם השנייה, שעוד הוחזקו בכלא הסובייטי.
כתושב באד הונף, הקרובה לבון, היה לאדנאואר חלק נכבד בהחלטה לבחור בבון לבירת גרמניה המערבית, במקום פרנקפורט שהייתה גם היא מועמדת.
הישג חשוב נוסף של אדנאואר הוא ההתפייסות ההיסטורית עם צרפת, ששיאה בהסכם הידידות הצרפתי-גרמני.
הקשרים האישיים הטובים שקשר עם נשיא צרפת שארל דה גול תרמו תרומה ניכרת להתגברות על אווירת אי-האמון העמוקה ששררה בין הצדדים.
ללא פיוס היסטורי זה, לא היה יכול להתחולל התהליך המתמיד של אינטגרציה באירופה, שהוביל להקמת מוסדות על-מדינתיים כמו השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי.
בשנת 1954 ניתן לו פרס קרל.
בשנת 2003 נבחר על ידי ציבור רחב, במסגרת סדרת טלוויזיה בנושא, לגרמני הגדול ביותר של כל הזמנים.
אדנאואר התנער תמיד מהמשטר הנאצי, ואף נרדף על ידיו בעצמו.
היה לו חלק מרכזי בגיבוש הסכם השילומים בין גרמניה לוועדת התביעות וישראל ובהתקרבות ההדרגתית בין שתי המדינות.
ב-14 במרץ 1960 נפגש לראשונה עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, בו שהו שניהם, בדירת השרד בה התגורר הקנצלר.
השיחה נמשכה קרוב לשעתיים, כאשר אדנאואר דיבר גרמנית, ובן-גוריון הבין אותו אך דיבר באנגלית ודבריו תורגמו לגרמנית.
במאי 1966 ביקר אדנאואר בישראל.