tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר אלכסנדר ליובימוב הציע לארנסט למנות את סרגיי בודרוב לפרזנטור השני של "מבט", ארנסט תיאר את בודרוב כ"שובקון מוזר", וציין כי ימנה את בודרוב רק באחריותו של ליובימוב עצמו.
לדברי אלכסיי ונדיקטוב, העורך הראשי של הד ממוסקבה, תחנת שידור רוסית, קונסטנטין ארנסט הוא אספן ספרי קומיקס מקצועי ויריבו.
ארנסט לקח את זה קשה כשנודע לו שנדיקטוב מקדים אותו ברכישת ספרי קומיקס אחרונים: "בוא נאמר, אני מקבל מהדורה חדשה ואז מתקשר לארנסט להקניט אותו.
ארנסט שואל אותי: "מתי הוא שוחרר?" אני אומר: "השחרור מחר, אבל יש לי את זה כבר".
הוא מתעצבן עלי ובהמשך עושה לי אותו דבר.
בקיצור, אנו קוראים לזה תיקו".
קונסטנטין ארנסט אמר באחד הראיונות שלו שהוא מחשיב את ההיסטוריה כאחד מהז'אנרים הספרותיים.
כאשר דן בסדרת הטלוויזיה "טרוצקי" שהפיק, ארנסט ציין כי הוא מאמין שהמהפכן מהמאה העשרים לאון טרוצקי הוא "הכוכב הבינלאומי של מאה השנים האחרונות", "גיבור פופ אמיתי" ו"בעצם המפיק" של המהפכה ברוסיה באוקטובר 1917.
שנה סרט קרדיטים הערות במאי מפיק תסריטאי שחקן 2022 האתגר 2019 ברית ההצלה 2016 הוויקינג 2013קו!
תודה שאתה חי 2008אדמירל 2007ההתקפה על לנינגרד 2007צחוק הגורל 2 2006משמר היום 2005גמביט טורקי 2004משמר הלילה 200472 מטרים 2002עזאזל 2000 ייחוד הציד הלאומי בעונת החורף
שנה סדרה קרדיטים תפקיד במאי מפיק תסריטאי שחקן2021 ברית ההצלה: זמן הזעם 2020הנהר הקודר 2018 טרוצקי 2015השיטה 2007עקבות 2005יסנין 2000כוח קטלני 2000אימפריה במתקפה
דרגה ג' - על תרומה יוצאת מן הכלל להתפתחות הטלוויזיה הלאומית ושנים רבות של עשייה פורייה.
דרגה ד' - על תרומה יוצאת מן הכלל לפיתוח השידור המקומי ושנים רבות של עשייה פורייה.
תעודת הוקרה של נשיא הפדרציה הרוסית - על השתתפות פעילה בהכנה וביצוע תחרות הזמר של אירוויזיון 2009 במוסקבה.
מסדר הידידות (דרום אוסטיה) - על סיקור אובייקטיבי של אירועים בתקופת התוקפנות המזוינת בדרום אוסטיה באוגוסט 2008
חתן פרס "TEFI" במועמדות "עבודת ההפקה הטובה ביותר" (על "שירים ישנים על הדבר העיקרי-3").
קונסטנדינוס מיצוטאקיס (ידוע גם בטעות בשם קונסטנטינוס מיצוטאקיס; ביוונית: Κωνσταντίνος Μητσοτάκης; 31 באוקטובר (18 באוקטובר לפי הלוח היוליאני) 1918 - 29 במאי 2017) היה פוליטיקאי יווני שעמד בראש מפלגת הדמוקרטיה החדשה וכיהן בשנים 1990–1993 כראש ממשלת יוון.
מיצוטאקיס היה בעל תואר כמשפטים ובכלכלה מטעם אוניברסיטת אתונה.
בשנת 2019 בנו, קיריאקוס, נבחר לראש ממשלת יוון בעקבות ניצחון מפלגתו בבחירות הכלליות.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס נולד בשכונת חאלפה בחאניה שבכרתים במשפחה מעורה מאוד בפוליטיקה היוונית, והמיוחסת מצד אביו ומצד אמו למנהיג הלאומי הנודע אלפתריוס וניזלוס שהיה בן כרתים.
הסב מצד האב, קוסטיס מיצוטאקיס, עורך דין, עיתונאי ולזמן קצר חבר בפרלמנט של כרתים בימי השלטון העות'מאני באי, ייסד יחד עם וניזלוס את המפלגה הליברלית של יוון, שכונתה "מפלגת היחפים" .
הוא התחתן עם אחותו של וניזלוס, קטיגו, סבתו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס.
"חוזה חאלפה" שהבטיח מידה של אוטונומיה לכרתים העות'מאנית נחתם בבית הסבים.
האב, קיריאקוס מיצוטאקיס האב, כיהן בשנים 1915–1920 כחבר הפרלמנט היווני מטעם מחוז חאניה ופיקד על המתנדבים מכרתים שנלחמו בצבא יוון במלחמת בלקן הראשונה.
הוא התחתן עם סטברולה פלומידאקי, בתו של חרלמבוס פלומידאקיס, שהיה ראש העיר הנוצרי הראשון של חאניה וחבר בזמנו של הפרלמנט של כרתים העצמאית, ובנוסף בן דוד של אלפתריוס וניזלוס.
בצעירותו בימי מלחמת העולם השנייה השתתף קונסטנדינוס מיצוטאקיס בתנועת המחתרת נגד הכיבוש הגרמני בכרתים.
למד אחר כך משפטים וכלכלה באוניברסיטת אתונה .
מיצוטאקיס נבחר לראשונה לפרלמנט היווני ב-1946 מטעם המפלגה הליברלית כנציג מחוז הבחירה חאניה.
עד שנת 1981 כיהן 10 פעמים כחבר פרלמנט מטעם מחוז הולדתו.
יחד עם רוב חברי המפלגה הליברלית הישנה הצטרף בשנת 1961 לאיחוד המרכז של גאורגיוס פפנדראו האב.
אולם בשנת 1965 הנהיג קבוצה פלגנית שנודעה כ"אפוסטטים מיולי" ונטש את מחנהו תוך כדי גרימת נפילת ממשלת פפנדראו השלישית.
מאז משך אליו עוינות מצד נאמני פפנדראו ובקרב חלק משמעותי של החברה היוונית.
חוסר היציבות הפוליטית שהתעוררה באותה תקופה הביאה להפיכה הצבאית משנת 1967. מיצוטאקיס נעצר אז כמו רבים אחרים על ידי משטר הדיקטטורה של הקולנולים אך הצליח להימלט לטורקיה בעזרת שר החוץ הטורקי אהסאן סברי צ'לאיאנגיל וגלה לפריז עם משפחתו.
אחרי חזרת הדמוקרטיה ליוון שב לארצו בשנת 1974.
בבחירות באותה שנה רץ לפרלמנט כעצמאי ונכשל.
ב-1977 נבחר לפרלמנט כמנהיג מפלגה קטנה שהקים - הליברלים החדשים.
בשנת 1978 התמזגה מפלגתו עם מפלגת הדמוקרטיה החדשה של קונסטנדינוס קרמנליס ושימש אחר כך כשר התיאום הכלכלי (1980-1978) וכשר החוץ (1981-1980).
ממשלת הדמוקרטיה החדשה נפלה בשנת 1981 עקב ניצחון המפלגה הסוציאליסטית הפאן-הלנית "פאסוק" של אנדראס פפנדראו, בנו של גאורגיוס פפנדראו, שהפך למנהיג של המחנה מרכז-שמאל ודמותו שלטה בפוליטיקה היוונית בעשור הבא.
בבחירות ביוני 1989 הצליח מיצוטאקיס להביס את אנדראס פפנדראו שהסתבך בשערוריית הבנק של כרתים.
מפלגת PASOK הפסידה אז 36 מושבים באחת התבוסות הגדולות של ממשלה מכהנת בתולדות יוון המודרנית.
עם זאת, חודשיים קודם לכן, תוך תמרון שנוי במחלוקת, שינתה ממשלת פפנדראו את שיטת הבחירות, כך שיידרש למפלגה המנצחת 50% מהקולות כדי להרכיב ממשלה.
כך שאף על פי שמפלגת הדמוקרטיה החדשה התמקמה במקום הראשון, אך השיגה "רק" 44% מהקולות.
מיצוטאקיס לא הצליח להרכיב ממשלה בעלת רוב ונשיא בית המשפט העליון של יוון, יאניס גריבאס התמנה לראש ממשלה זמני שארגן בחירות חדשות בנובמבר 1989.
בבחירות החוזרות הושגו אותן התוצאות כמו ביוני.
המפלגה של מיצוטאקיס זכתה ב-20 מושבים יותר מ-PASOK אבל רק ב-46.2% מהקולות וחסרו לה שלושה מושבים כדי שיהיה לה רוב.
קסנופון זולוטאס, נגיד בנק יוון לשעבר, התמנה לראש ממשלה זמני עד לבחירות חוזרות באפריל 1990.
גם בבחירות אלה היו תוצאות דומות לשתיים הקודמות.
מפלגת הדמוקרטיה החדשה זכתה ב-27 מושבים יותר מ-PASOK וקיבלה 150 מושבים, אחד פחות מהרוב הדרוש.
מיצוטאקיס הצליח להתמנות ראש ממשלה אחרי שהצטרף אליו הנציג היחיד של מפלגת התחייה הדמוקרטית.
אף על פי שהייתה תוצאה של אחד הניצחונות האלקטורליים המרשימים ביותר בהיסטוריה של יוון, ממשלת מיצוטאקיס הייתה חלשה, עם רוב שהתבסס על קול אחד.
מיד עם כניסתו לתפקיד עבר מיצוטאקיס לבצע קיצוצים בהוצאות הממשלה, הלאים מפעלים ממשלתיים וערך רפורמה בשירות הציבורי.
נוכח השינויים הגאו-פוליטיים בעולם ובמזרח התיכון יזם באפריל 1990 את העלאת היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל לרמת שגרירויות, זאת למרות משבר שפרץ עקב השתלטות מתנחלים על מבנה של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים ב.
במאי 1992 היה ראש הממשלה היווני הראשון שביקר בישראל.
באוגוסט 1992 אשרר הפרלמנט ברוב גדול את אמנת מאסטריכט עליה חתם מיצוטאקיס, אמנה שהביאה להקמת האיחוד האירופי.
הוא פתח מחדש את המשא ומתן על הבסיסים הצבאיים האמריקאים ביוון והחזיר את האמון במדיניות של יוון אצל שותפיה הכלכליים והמדיניים.
מיצוטאקיס היה ראש ממשלת יוון הראשון מאז 1974 שביקר בארצות הברית.
הוא הבטיח למלא את התחייבויות יוון במסגרת ברית נאט"ו ולמנוע את השימוש באדמת יוון על ידי ארגוני טרור.
כמו כן הבטיח לעצור את הרטוריקה האנטי-אמריקאית שהייתה סימן ההיכר של שלטון אנדראס פפנדראו (שהיה בעצמו בעל חינוך אמריקאי).
תמך בדיאלוג עם טורקיה אולם כתנאי מוקדם להסכמים אחרים דרש ממנה התקדמות בפתרון לחלוקת קפריסין הממושכת.
אנדראס פפנדראו שזוכה בבית משפט מיוחד (ב-7 קולות נגד 6) בסוגיית שערוריית הבנק של כרתים, מתח בקורת על ממשלת מיצוטאקיס בנושאים כלכליים ולאומיים.
הוא התנגד לפשרה שמיצוטאקיס הציע בנושא שמה של המדינה השכנה, מקדוניה - בחירת השם "נובה מקדוניה - מקדוניה החדשה".
פפנדראו מתח בקורת גם על הגישה ה"רכה" מדי בסוגיית קפריסין וגם על המדיניות הפרו-אמריקאית מדי, לטעמו.
כמה מנציגי המפלגה של מיצוטאקיס בפרלמנט, ובראשם אנדוניס סמראס הפסיקו את תמיכתם בממשלתו והקימו מפלגת "האביב המדיני" ((Πολιτική Άνοιξη).
ממשלת מיצוטאקיס החזירה על כנה את שיטת הבחירות הישנה מלפני 1989. הבחירות הוקדמו ב-1993 ואנדראס פפנדראו זכה ברוב ברור וחזר לראשות הממשלה.
מיצוטאקיס התפטר מראשות המפלגה ונשאר יושב ראש שלה לשם כבוד.
בשנת 2004 הודיע כי פורש מהפרלמנט, 58 שנה מאז שנבחר בו לראשונה.
מיצוטאקיס היה נשוי משנת 1953 למריקה לבית יאנוקו ועד יום מותה בשנת 2012. נולדו להם 4 ילדים.
הבת השנייה, אלכסנדרה מיצוטאקיס גורדן היא פעילה בתחום החברה האזרחית.
הבת השלישית היא קתרינה מיצוטאקיס.
בחייו הפרטיים התעניין מיצוטאקיס בעתיקות של כרתים ובמאבק על הגנת הסביבה.
הוא אסף אוסף גדול של עתיקות מכרתים, כולל מהתקופה המינואית, שאותו תרם למדינה.
כמו כן תמך בייעור מחדש של יוון, במיוחד של הרי כרתים.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס נפטר באתונה במאי 2017 בגיל 98. הובא לקבורה ב-31 במאי 2017 בהלווייה ממלכתית.
קונסטנטין פרדיננד מריה, נסיך ליכטנשטיין ורוזן ריטברג , היה נסיך ליכטנשטייני, בנו השלישי של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
קונסטנטין נולד בסנט גאלן שבשווייץ להנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין ולמריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
שני אחיו הגדולים הם אלויס ומקסימיליאן ואחותו הצעירה היא טטיאנה.
הוא למד בבית ספר יסודי בוואדוץ וב-1983 נכנס ללימודים בגימנסיית ליכטנשטיין.
הוא סיים את לימודיו ב-1992 והחל ללמוד באוניברסיטת זלצבורג.
מאז 2012 ועד מותו הוא שימש כמנכ"ל וכיו"ר הדירקטוריון של קרן נסיך ליכטנשטיין.
כמו כן הוא עבד בתפקידי ניהול בחברות נוספות והיה חבר במועצת אוסטריה למטרות לפיתוח בר קיימא.
ב-14 במאי 1999 הוא נשא לאישה בטקס אזרחי בוואדוץ את הרוזנת מריה גבריאלה פרנצ'סקה קלנוקי דה קרוספטאק (נולדה ב-16 ביולי 1975).
הטקס הדתי נערך בצ'יצ'וב שבסלובקיה ב-29 בינואר 2000. יש להם שלושה ילדים:
מוריץ עמנואל מריה, נסיך ליכטנשטיין ורוזן ריטברג (נולד ב-27 במאי 2003, ניו יורק)
גאורגינה מקסימיליאנה טטיאנה מריה, נסיכת ליכטנשטיין (נולד ב-23 ביולי 2005, וינה)
בנדיקט פרדיננד הוברטוס מריה, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-18 במאי 2008, וינה)
קונסטנטין יורייביץ' בוגומולוב הוא במאי ומשורר רוסי.
מנהל אמנותי של התיאטרון במלאיה ברונאיה, בנו של מבקר הקולנוע יורי בוגומולוב.
קונסטנטין בוגומולוב נולד ב־23 ביולי 1975 במוסקבה למשפחת מבקרי הקולנוע יורי אלכסנדרוביץ' בוגומולוב ואולגה גאורגייבנה אוליאנובה.
התחנך בסדנה הספרותית של אולגה טטרינובה "ארון ברושים".
בשנת 1990 התפרסמו שיריו של בוגומולוב במגזין הספרותי "אנחנו" ובאוסף השירה "הד שבע עשרה", בשנת 1995 - באוסף הסיפורים "בבל".
בשנת 2019, עם הספר "כה דיבר בוגומולוב" (בהוצאת AST), נכלל המחבר ברשימה הקצרה של פרס 'אנדריי בלי' בקטגוריית "שירה".
בשנת 2020 הוא זכה בפרס ולרי פטרוב גאורגייביץ'- על הפקת התיאטרון שלו, "החטא ועונשו" הוענק לו 'אות הכרת תודה מהאנושות!".
בשנת 1992 סיים את לימודיו בגימנסיה מספר 1520 על שם קפצוב (בית הספר מספר 31 לשעבר) ובשנת 1997 סיים את לימודיו במחלקה לפילולוגיה רוסית, הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה.
לאחר שלמד במשך שנה בבית ספר לתארים מתקדמים (הוא למד על הבונים החופשיים ברוסיה של המאה ה-18), נכנס בוגומולוב לקורס של אנדריי גונצ'רוב במכון RATI - GITIS, משם סיים את לימודיו בשנת 2003.
בשנת 2007, קונסטנטין בוגומולוב זכה בפרס חתן פרס תיאטרון השחף על ההצגה "מהומה רבה על לא דבר" בקטגוריית "גישה לא שגרתית של יצירה קלאסית." בשנת 2013 - קיבל את פרס אולג יאנקובסקי בקטגוריית "תגלית יצירתית".
קונסטנטין בוגומולוב היה מועמד לפרס מסכת הזהב בשנת 2010 על ההצגה הבן הבכור, בשנת 2011 על ההצגה WONDERLAND-80 ובשנת 2013 על ההצגות 'ליר' ו'השנה שלא נולדתי'.
עד נובמבר 2013 שימש בתפקיד עוזר המנהל האמנותי של תיאטרון האמנות המוסקבאי על שם צ'כוב.
בסוף מאי 2019 הודיע ראש מחלקת התרבות של עיריית מוסקבה, אלכסנדר קיבובסקי, כי קונסטנטין בוגומולוב ימונה למנהל האמנותי של תיאטרון הדרמה המוסקבאי במלאיה ברונאיה.
ב-25 ביוני 2019 נכנס הבמאי לתפקיד זה.
היה חבר בתנועת המחאה הרוסית בעשור השני של המאה ה־21. שימש כמפקח במהלך הבחירות לראשות העיר 2013 במוסקבה.
ביוני 2019, בראיון עם קסניה סובצ'ק, מתח ביקורת על האופוזיציה הרוסית ובשנת 2018 הוא תמך במועמד לראשות עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין.
"אני שונא את השיחות האלה במטבח.
השיחות האלה גורמות לי סלידה, - התלונן בוגומולוב.
- כל השיחות הללו של האינטליגנציה הרוסית על טוב ורע, הזורמים ממטבחים לפייסבוק, הן פלטפורמה נפלאה ומיוחדת לאנשים פחדנים שבאים בריצה (צועקים), אך אינם מסתכלים בעיניים."
באוגוסט 2019, בדיון עם סרגיי פרחומנקו, דיבר על ההפגנות במוסקבה:
"קריאה לאי ציות, קריאה לעובדה ש'לא ניתן לסבול את זה יותר, הלכלוך הגיע לקצה, בואו נצא החוצה, בואו נתאחד, אין להם זכות, הם לא יעברו!" וכוליה.
אבל אם אתם מהפכנים, המשיכו.
ובכן, אם מדובר במשטר פשיסטי, צרו תאים מחתרתיים, השתתפו בלוחמת גרילה.
מדוע אתם הולכים לעצרות המוסכמות ואז יוצאים ל[שדרות]סחרוב [לעימותים]?"
הוא גילם תפקידים במספר הפקות טלוויזיה וקולנוע בשנת 2019 גילם את דמותו של סמיון, מומחה לזיהוי פלילי בסדרה "נשים נשמרות".
לאחר מכן כיכב בסדרות משנת 2020, האיש הטוב ובסדרה שרלוק ברוסיה.
את התפקיד הראשי הראשון בטלוויזיה, גילם כאולג, שגילם בסדרה "פסיכו" שהפיק וביים פיודור בונדרצ'וק.
בסדרה בת 8 פרקים כיכב לצדם של אולג מנשיקוב, איגור ורניק, ילנה ליאדובה, קסמיה רפופורט ואנה צ'יפובסקאיה.
הסדרה מגוללת את סיפורו של פסיכותרפיסט מצליח בן 40, על רקע משבר אמצע החיים, מתחיל להיתקל בבעיות עם לקוחותיו: הוא כבר לא יכול להתמודד עם הצרות שלהם.
בנוסף, לא הכל טוב בחייו האישיים.
במשך יותר משנה דווח כי אשתו האהובה נעדרת, והוא עצמו מתגורר עם אמו הסובלת מהתפרצויות של תוקפנות והתמכרות לסמים.
אולג מתחיל לקיים מפגשים עם נפגעי תאונות אוויר ואסונות טבע ולהחלטה זו יש השפעה בלתי צפויה על נפשו.
אשתו הראשונה - דריה מורוז (נולדה ב-1983), שחקנית.
בני הזוג התגרשו בשנת 2018.
בת - אנה קונסטנטינובנה בוגומולובה (נולדה ב-6 בספטמבר 2010), לומדת בבית הספר הגרמני בשגרירות גרמניה ברוסיה, במוסקבה, וכן בבית הספר למוזיקה לילדים, משחקת טניס.
האישה השנייה (מאז 13 בספטמבר 2019) היא קסניה סובצ'ק (ילידת 1981).
מאז שנת 2018 בני הזוג מנהלים מערכת יחסים קרובה.
ב-21 בינואר 2019 פרץ מאבק בין בעלה לשעבר של סובצ'אק, השחקן מקסים ויטורגן, לבין קונסטנטין בוגומולוב.
אחותו הגדולה - אולגה יורייבנה בוגומולובה (נולדה ב-13 בפברואר 1971) - מבקרת, תסריטאית, עורכת, בעלת תואר בהיסטוריה של האמנות.
קונסטנטי לאשצ'קה (בפולנית: Konstanty Laszczka; 3 בספטמבר 1865 – 23 במרץ 1956) היה פסל, צייר, גרפיקאי פולני, פרופסור ורקטור האקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב.
לאשצ'קה נולד למשפחה חקלאית גדולה במסוביה, בנם של אנטוני לאשצ'קה ואשתו קטרז'ינה, מכפר קופצה.
כישרונו התגלה לראשונה על ידי בעלי האדמות, שנתנו חסות ללימודי האמנות בוורשה בשנת 1885 בהדרכתם של יאן קרינסקי ולודוויק פירוביץ'.
זמן קצר מאוחר יותר קיבל לאשצ'קה מלגה מטעם ה"אגודה הפולנית לאמנות חזותית" ונסע לפריז בשנת 1891. בעודו בצרפת, הוא למד באקדמיה לאקול נשיונל סופייר דה ביו-ארט.
הוא קיבל הוראות מאמנים כמו ז'אן-אנטואן מרסי וז'אן ליאון ז'רום.
הוא היה מעורב גם בתנועת האמנויות של פולוניה הצרפתית.
בשנת 1897 חזר לאשצ'קה לפולין והפך למורה בוורשה.
בשנת 1899, בהזמנתו של הצייר יוליאן פלאט, התיישב לאשצ'קה בקרקוב שם הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות.
בשנים 1900–1935 הוא היה מנהל מחלקת הפיסול שם.
בהיותו בקרקוב, קונסטנטי לאשצ'קה התיידד עם סטניסלב ויספיאנסקי וליאון ויצ'ולקובסקי.
הוא היה אחד החברים המייסדים של אגודת האמנים הפולנים אגודת שטוקה, עם הפילוסופיה האסתטית של תנועת פולין הצעירה.
בין תלמידיו היו: סטניסלב ג'קובסקי, בולסלאב ביגאס, פרנצ'ישק מנצ'ינסקי ואולגה נייבסקה, בין היתר.
בשנים 1900–1910 הוא גם שיתף פעולה כמעצב גרפי ופסל עם מפעל הקרמיקה של יוזף נידויצקי בדבניקי הסמוכה.
בנו, בוגדן לאשצ'קה, הפך לאדריכל ופעיל של חברת הטטרה הפולנית.
לאשצ'קה נפטר בקרקוב בסוף התקופה הסטליניסטית ונקבר שם בבית הקברות ברקוביצקי.
בעבודתו קונסטנטי לאשצ'קה הלך אחרי מורו הפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
ההשפעה ניכרת ביותר בסדרה של פיסולי עירום נשי, מפוסלים סביב תחילת המאה ומבוססים על נושאים סימבוליים.
הפסל הקדום ביותר שנקרא "זימה" נוצר בשנת 1895. מאוחר יותר, לאשצ'קה יצר יותר עירומים נשיים המביעים רגשות, כמו "צער"בשנת 1901, ו"זסמוקונה "(המום בעצב) 1901–1902.
הקשר שלו עם תנועת האר-נובו נבע מפסלים כמו "לנצח" בין השנים 1896–1897, "נוסטלגיה" (1903) ו - בהשראת אדוורד מונק - "הצעקה" מ -1902. הוא התמקד בעיקר בפיסול, אך גם צייר דיוקנאות, עיצב מדליות, מדליות דיוקנאות ולוחות מדי פעם.
בתקופה המאוחרת של הקריירה האמנותית שלו הוא התחיל להתעניין בקרמיקה, עם נושאים השואבים נושאים דתיים, עממיים ובעלי חיים.
קונסטנדינוס צלדאריס היה פוליטיקאי יווני מהמאה ה-20, יליד מצרים.
הוא כיהן פעמיים כראש ממשלת יוון בשנים 1946–1947. קשר את שמו למלחמת האזרחים ביוון (1946–1949) ובהחזרת המשטר המלוכני במדינה בספטמבר 1946. היה משפטן בהכשרתו.
שורשי משפחת צלדאריס הם בקורינתוס.
קונסטנדינוס (דינו) צלדאריס נולד בשנת 1884 באלכסנדריה במצרים, וגדל בעיר הזאת, בעת שמצרים נמצאה בשליטה בריטית והייתה פורמלית חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הוא למד משפטים באוניברסיטת אתונה והשלים לימודים בתחום זה באוניברסיטאות ברלין, לונדון ופירנצה.
בצעירותו הוא היה סנדק של אספן האמנות אלכסנדרוס יולס.
עוד בעת עבודתו כעורך דין ביוון בשנים 1912–1913 כיהן כפרפקט (נומארכוס) בפטרס, בשנים 1916–1917 כיהן כפרפקט בקורפו בעת שהאי נמצא תחת כיבוש כוחות ההסכמה ואירח את הצבא והממשלה הסרבית שנמלטו מארצם.
בשנים 1920–1922 כיהן צלדאריס כמושל כרתים.
בשנת 1926 נבחר צלדאריס לראשונה כנציג נפת (פרפקטורה) ארגוליס-קורינתיה בפרלמנט ההלני מטעם "מפלגת החושבים החופשיים" של יואניס מטאקסס.
נאסר לזמן קצר כ"מתנגד לרפובליקה ההלנית".
בשנת 1928 הוא חבר למפלגת העם המונרכיסטית שבראשות דודו, פנאגיס צלדאריס.
הוא הצטרף לממשלתו השנייה של פנאגיס צלדאריס כסגן שר התחבורה בשנים 1933–1935. ואחר כך כיהן עד אפריל 1936 כתת-מזכיר בלשכת ראש הממשלה בממשלות גאורגיוס קונדיליס וקונסטנדינוס דמרדזיס.
אחרי מותו של פנאגיס צלדאריס במאי 1936 נבחר לחבר בוועדה המנהלית של מפלגת העם שהתפזרה במהרה בעת הדיקטטורה של מטקסס.
עם תחילת הכיבוש המשולש הגרמני-איטלקי-בולגרי של יוון בימי מלחמת העולם השנייה, שמו של צלדאריס הוזכר בין הפוליטיקאים שהשתתפו ב-6 במאי 1941 במפגש עם ראש הממשלה משתף הפעולה גאורגיוס צולקולו ("הקוויזלינג היווני") והביעו הסכמה עם הקמת, ממשלת חירום.
באותם הימים המלך וממשלת יוון עדיין נמצאו בשטח יוון, בכרתים.
בדומה לפוליטיקאים רבים, צלדאריס לא היה פעיל בשנות הכיבוש הנאצי-פאשיסטי.
המפלגה הקומוניסטית היוונית יזמה התנגדות לכיבוש והקימה את החזית לשחרור לאומי של יוון (א.א.ם).
בהמשך התארגנו גם הצבא לשחרור העם של יוון (א.ל.א.ס.) והצי לשחרור העם של יוון (א.ל.א.ן).
הדאגה לגבי מדיניות הממלכה המאוחדת ביחס למאזן הכוחות הפוליטיים ביוון ולגורל המונרכיה הביאה ב-17 במאי 1944 לכינוס הכוחות הפוליטיים היווניים שהתקיים בלבנון.
במציאות מנהיגי רוב המפלגות מימי טרום-המלחמה איבדו את תומכיהם בקרב הציבור ואת כוחם וייצגו יותר את עצמם.
עם הפוליטיקאים שנפגשו בלבנון נמנה גם צלדאריס.
כבר שנה קודם לכן ראש המשלחת הצבאית הבריטית ביוון טען ש"לצלדאריס אין אנשים".
ביוני 1944 נסע צלדאריס למצרים ואחר כך לארצות הברית.
אחרי שחרור יוון מהכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה נבחר צלדאריס בראש מפלגת העם שקמה מחדש.
כמנהיג "הברית הפטריוטית המאוחדת" הימנית זכה בבחירות השנויות במחלוקת ב-31 במרץ 1946.
הוא עמד בראש ממשלת יוון בין 18 באפריל 1946 ל-25 בינואר 1947. בימי כהונתו זו התקיים ב-1 בספטמבר 1946 משאל עם שהחליט על החזרת המונרכיה ביוון.
בין 29 באוגוסט ל-7 בנובמבר 1947 עמד צלדאריס שוב בראש הממשלה, הפעם ממשלה זמנית.
בשתי כהונותיו בראש הממשלה מילא גם את תפקיד שר החוץ.
בהמשך צלדאריס מילא את התפקידים של סגן ראש הממשלה ושר החוץ בממשלת דימיטריוס מקסימוס (ינואר - אוגוסט 1947) ותמיסטוקליס סופוליס ואלכסנדרוס דיומידיס (נובמבר 1947 - ינואר 1950).
בשנים 1947–1949 הוא עמד גם בראש משלחת יוון בעצרת הכללית של האו"ם.
בתוקף תפקיד זה הוא הצביע ב-29 בנובמבר 1947 נגד חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות: יהודית וערבית, עמדה שתאמה את עמדת ארצות ערב.
עם הקמתה ועלייתה לשלטון של התלכדות היוונית בראשו המרשל אלכסנדרוס פפאגוס, מפלגת העם איבדה את מרבית הבסיס האלקטורלי שלה, וצלדאריס נכשל בבחירות בשנת 1952. בבחירות ב-1956 נכנס לפרלמנט מטעם האיחוד הליברלי הדמוקרטי, אולם בבחירות בשנת 1958 הוא להצליח להיבחר לפרלמנט כראש איחוד העם.
כעבור זמן קצר הוא פרש מהזירה הפוליטית.
החל מ-1926 צלדאריס היה נשוי פעמיים.
בפעם השנייה התחתן בניו יורק עם נאדין ניקול דה בורנמן (מתה ב-1973), פריזאית ממוצא משוער דני-בריטי, גרושתו של אגממנון שלימן (בנו של היינריך שלימן).
צלדאריס נפטר בגיל 86 בשנת 1970 באתונה מסיבוכים של שחמת הכבד.
השאיר בן מנישואיו הראשונים, אתנסיוס צלדאריס שכיהן כשר וכיושב ראש הפרלמנט (1989–1993).
בלווייה נאמו גאורגיוס מברוס, ראש איחוד המרכז, וקונסטנדינוס פפקונסטנדיניו, ממפלגת א.ר.א (האיחוד הרדיקלי הלאומי).
קונסטנדינוס צאצוס היה דיפלומט, פרופסור למשפטים, ופוליטיקאי יווני.
הוא כיהן כנשיא השני של הרפובליקה ההלנית השלישית מ-1975 עד 1980.
צאצוס נולד באתונה בשנת 1899. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת אתונה ב-1918 הוא הצטרף לקורפוס הדיפלומטי.
לאחר שסיים את לימודי דוקטורט (1924–1928) בהיידלברג, רפובליקת ויימאר גרמניה, הוא חזר ליוון שם התמנה לפרופסור למשפטים ב-1933. ב-1940, הוא נעצר והוגלה בשל התנגדות למשטר 4 באוגוסט של יואניס מטאקסס.
במהלך הכיבוש של מעצמות הציר ביוון בימי מלחמת העולם השנייה, צאצוס השתתף בתנועת ההתנגדות ובהמשך ברח למזרח התיכון, שבו פעלה ממשלת יוון הגולה.
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה, ב-1945 חזר צאצוס ליוון ונכנס לפוליטיקה.
הוא התמנה לשר שר הפנים בקבינט הראשון של סגן האדמירל פטרוס וולגריס (8 באפריל – 11 באוגוסט 1945).
אולם ב-1946 על מנת להיות יותר מעורב בזירה הפוליטית, הוא התפטר מתפקידו באוניברסיטת אתונה והצטרף למפלגה הליברלית.
אחרי הקמת האיחוד הרדיקלי הלאומי בראשות קונסטנדינוס קרמנליס, ב-1955 חבר למפלגה הזאת והיה לאחד ממקורביו של קרמנליס.
אמנם, מבחינה אידאולוגית, היה יותר במרכז הליברלי ולא שמרן.
צאצוס כיהן כחבר בפרלמנט ובתפקידי שרים שונים עד לעלייה לשלטון של החונטה הצבאית בשנים 1967–1974. בממשלה הראשונה של קונסטנדינוס קרמנליס שימש צאצוס במשך שנים רבות כשר של המנהל הציבורי.
לאחר המטאפוליטפסי ב-1974, הוא נבחר שוב כחבר של הפרלמנט ההלני והתמנה לשר התרבות.
ב-1975, הוא נבחר על-ידי הפרלמנט לנשיא הרפובליקה.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים בסיום כהונתו בת חמש השנים.
הוא נקבר בבית הקברות הראשון של אתונה.
הוא הותיר אחוריו את אשתו, יואנה לבית ספריאדו, אחותו של חתן פרס נובל של המשורר יורגוס ספריס, שמתה בשנת 2000.
צאצוס כיהן כפרופסור של פילוספית המשפטים מ-1933 עד 1946 כשהוא נכנס לפוליטיקה.
מאז שנת 1962 הוא היה חבר באקדמיה של אתונה.
עבודת הכתיבה העצומה שלו כוללת ספרי לימוד של תיאוריה משפטית, סקרים על פילוסופיה והיסטוריה, כמו גם יצירות ספרותיות, שירים, מסות ותרגומים של קלאסיקות יווניות ורומיות עתיקות.
בשנת 1974, הוא עמד בראש הוועדה הפרלמנטרית שהגישה את הטיוטה הראשונה של החוקה החדשה.
קונסטנטין דוֹבְּרֶב בָּאטוֹלוֹב (בבולגרית: Константин Добрев Батолов; 3 בינואר 1878, סופוט, האימפריה העות'מאנית – 2 באוגוסט 1938, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר לאחר הפיכת הליגה הצבאית, בין 1934–1935 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלותיהם של קימון גאורגייב ופנצ'ו זלאטב.
באטולוב נולד בעיירה סופוט אשר במחוז פלובדיב בשלהי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
הוא סיים בית ספר תיכון בסופיה, ורכש השכלה אקדמית במשפטים בפריז.
עם סיום לימודיו שב לבולגריה ועסק בעריכת דין.
ב-1903 הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית והתברג בהנהגתה.
בין השנים 1931–1934 כיהן כשגריר בולגריה לצרפת, בלגיה וממלכת ספרד.
במאי 1934, לאחר ההפיכה של הליגה הצבאית מונה לשר החוץ של הממלכה וכיהן בתפקיד עד אפריל 1935. לאחר סיום כהונתו כשר החוץ מונה לשגריר בולגריה בצרפת, וכיהן בתפקיד עד למותו ב-1938.
קונסטנטין אוכטומסקי היה צייר ואדריכל רוסי; ידוע בסצנות הפנים שלו.
אביו היה אמן חרט הנחושת, אנדרי אוכטומסקי.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1838, עם תואר אמן באדריכלות.
באותה שנה ובשנה שלאחר מכן הוענקו לו מדליות כסף על ציורי צבעי המים שלו.
לאחר מכן, נסע לאירופה והפיק רישומים רבים שהפכו עם שובו, לציורים בצבעי מים.
בשנת 1843 הוא זכה בתואר "אקדמי" על "פרויקט בית אצילים".
מ-1850 עד 1859 היה אוצר המוזיאון של האקדמיה וירש את אביו בתפקיד זה.
בשנת 1858 הוא זכה בתואר "אמן חופשי" בשל השקפותיו על הבניין החדש של מוזיאון הארמיטאז', לאחר פתיחתו לקהל הרחב.
באותה שנה הוענק לו אות מסדר סטניסלאוס הקדוש.
הוא גם היה מעורב בבניית ארמון מיכאיל החדש .
בשנותיו האחרונות שימש כאדריכל הן במשרד החצר הקיסרית והן במנהלת ההנדסה הראשית של משרד המלחמה.
ב-1872 הוענק לו דרגת יועץ המדינה, ואות מסדר אנה הקדושה ב-1877.
ניתן לראות חמישים מציורי צבעי המים שלו בארמיטאז'.
קונסטנטין ג'ורג'ה באנו (ברומנית: Constantin Gheorghe Banu; 20 במרץ 1873 – 8 בספטמבר 1940) היה סופר, עיתונאי ופוליטיקאי רומני.
בתקופתו של באנו נחקק ברומניה "חוק הדתות", שצמצם את האוטונומיה שהוענקו לקהילות היהודיות ברחבי ממלכת רומניה.
קונסטנטין אזאדובסקי הוא חוקר ספרות סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
קונסטנטין אזאדובסקי נולד בשנת 1941 בלנינגרד למשפחה של חוקר ספרות מארק אזאדובסקי.
סב של המשפחה היה ממשפחת קנטוניסטים והתנצר.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות המשפחה נותרה בעיר ועברה את חורף הקשה של שנת 1941 של מצור לנינגרד.
במרץ 1942 המשפחה נמלטה לאירקוטסק בה התגוררו קרובי משפחה.
הם חזרו ללינגרד בשנת 1945.
בשנת 1958 אזאדובסקי החל לימודי פילולוגיה באוניברסית לנינגרד.
הוא התמחה בספרות גרמנית וסיים את הלימודים בהצטיינות בשנת 1963. הוא המשיך ללימודי ערב בהיסטוריה.
אזאדובסקי החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה בלנינגרד והחל לימודי תואר שלישי.
בשנת 1969 הוא היה עד בפרשת דיסידנט יפים סלנסקי שהואשם באחזקת סמים.
אזאדובסקי סירב להעיד נגד סלנסקי ובעקבות כך נאלץ לעבור לפטרוזבודסק.
בהיותו בפטרוזבודסק אזאדוסבקי סיים עבודת תואר שלישי והיה מלמד שפות זרות באוניברסיטה מקומית.
בהמשך הוא חזר ללנינגרד והחל ללמד ב"אקדמיה לאמנויות על שם מוחינה".
אזאדובסקי מונה לפרופסור וכיהן כראש קתדרה לשפות זרות.
בשנת 1978 אזאדובסקי הואשם בפעילות נגד השלטון אך בסופו של דבר נעצר והואשם באחזקת סמים.
הוא נשפט לשנתיים ונשלח לאזור מגדן.
בשנת 1998 הם קיבלו הכרה כאסירים פוליטיים על ידי בית המשפט (שמם טוהר עוד בשנת 1989).
אזאדובסקי כתב מספר רב של מאמרים על ספרות גרמנית וספרות רוסית של תחילת המאה ה-20. הוא חבר מערכת של מספר ירחונים ספרותיים וכתבי עת בנושא חקר ספרות.
בשנת 2005 ביחד עם גריגורי בונגרד-לוין הוא היה עורך של אוסף יצירות של קונסטנטין בלמונט.
על פעילותו בחקר ספרות לאזאדובסקי הוענקו מספר פרסים.
בשנת 2011 הוא קיבל עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הוא חבר בארגון הסופרים הבין-לאומי.
בשנת 2001 אזאדובסקי חתם על מכתב להגנת ערוץ טלוויזיה NTV.
במרץ 2014 הוא גינה סיפוח חצי האי קרים.
קונסטנדינוס באלויאניס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
באלויאניס גדל במחלקות הנוער של פאוק סלוניקי, ארסנל וזוולה.
הוא ערך הופעה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של פאוק סלוניקי במסגרת הגביע היווני.
ב-24 ביוני 2019 הושאל באלויאניס לוולוס מליגת העל היוונית למשך עונת .
הוא ערך 22 הופעות במהלך תקופת ההשאלה.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם באלויאניס ב-OFI כרתים מליגת העל היוונית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 67 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-26 ביולי 2023 חתם בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
באלויאניס שיחק בנבחרות הצעירות של יוון.
קונסטנדינוס טסולאס הוא פוליטיקאי ועורך דין יווני המכהן כנשיא יוון החל מ-13 במרץ 2025. בין השנים 2019–2025 שימש כיושב ראש הפרלמנט ההלני, לאחר שמשנת 2000 שימש כחבר הפרלמנט ההלני.
שימש במשך תקופה קצרה כשר התרבות והספורט של יוון בממשלתו של אנטוניס סמאראס.
הוא למד בבית הספר למשפטים באתונה של האוניברסיטה הלאומית על שם קפודיסטריה באתונה, ובשנת 1981 השלים תואר ראשון במשפטים.
הוא עבד כעורך דין באתונה ובלונדון.
בשנת 1981 הצטרף למפלגת דמוקרטיה חדשה, ושימש כמזכיר מיוחד במשרדו של הפוליטיקאי הוותיק אוונגלוס אברוף .
בשנת 1990 נבחר לחבר מועצת קיפיסיה , ובשנת 1994 נבחר לראש עיריית קיפיסיה.
בשנת 2000 נבחר טסולאס כחבר הפרלמנט ההלני מטעם היחידה האזורית של יואנינה.
בשנת 2006 מונה לנציג הפרלמנטרי של מפלגת דמוקרטיה חדשה, ובשנת 2010 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה.
בשנת 2007 שימש כסגן שר הביטחון של יוון, ובמשך תקופה קצרה בין השנים 2014–2015 שימש כשר התרבות והספורט של יוון בממשלתו של אנטוניס סמאראס.
לאחר הבחירות הפרלמנטריות ביוון (2019) נבחר טסולאס ליושב ראש הפרלמנט ההלני בשיא של 283 קולות.
בחודש ינואר 2025 הגיש ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס לפרלמנט ההלני את מועמדותו של טסולאס לנשיאות יוון.
טסולאס אישר את מועמדותו, שנתקלה בביקורת מהאופוזיציה.
ב-12 בפברואר 2025, לאחר ארבעה סבבי הצבעה, נבחר טסולאס לנשיא יוון, לאחר שזכה ברוב של 160 קולות מתוך 300 חברי פרלמנט.
ב-13 במרץ הושבע כנשיא יוון.
טסולאס נשוי לפאני סטאטופולו ואב לשני ילדים.
קונסטנטין גארייביץ' אורבליאן הוא מנצח ופסנתרן אמריקאי ממוצא ארמני ורוסי.
קונסטנטין גארייביץ' אורבליאן נולד בסן פרנסיסקו להורים מהגרים ממוצא רוסי וארמני.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כילד פלא בפסנתר עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בגיל 11. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, פתח בקריירה כפסנתרן קונצרטים, והופיע עם תזמורות סימפוניות מרכזיות בארצות הברית, בריטניה, אירופה וברית המועצות.
ההקלטה שלו לקונצ'רטו לפסנתר מאת חאצ'טוריאן, בניצוחו של נמה ירווי, זכתה בתואר "הקונצ'רטו הטוב ביותר של השנה" בבריטניה.
הוא שימש גם כמנצח אורח של תזמורת האמנים הצעירים הרוסיים-אמריקאים.
המינוי של אורבליאן בשנת 1991 למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של מוסקבה היה אירוע פורץ דרך: הוא היה האמריקאי הראשון שהתמנה למנהל מוזיקלי של הרכב מוזיקלי ברוסיה.
בהמשך כיהן גם כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הרוסית, והוא גם המייסד של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי השנתי "הארמונות של סנקט פטרבורג".
מאז 2014 הוא מכהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של קובנה שבליטא, ובשנת 2016 מונה גם למנהל הכללי והאומנותי של תיאטרון האופרה והבלט האקדמי הלאומי בירוואן שבארמניה.
מינויו ביוני 2021 לעמדות ניהוליות באופרה של ניו יורק נחשב לציון דרך במאמצי התחייה של פרופיל ההופעות של החברה.
ברזומה שלו הוא שיתף פעולה עם גדולי האמנים בזירה העולמית, ביניהם: רנה פלמינג, אנה נטרבקו, דמיטרי חבורוסטובסקי ודניאיל טריפונוב.
קונסטנטין אורבליאן הוא תומך נמרץ בחילופי תרבות בין רוסיה לארצות הברית, ופועל רבות כשגריר בין לאומי במסעות הופעותיו ברחבי העולם.
בשנת 2004 הוענק לו התואר "אמן נכבד של רוסיה" – תואר שמעולם לא ניתן לפני כן לאזרח זר.
הוא ותזמורותיו לקחו גם חלק בפרויקטים חינוכיים לתרבות מוזיקלית לצעירים ברוסיה ובארצות הברית.
בשנת 2001 הוענק לו "מדליית הכבוד של האליס איילנד" – עיטור הניתן למהגרים או לצאצאיהם, שתרומתם לארצות הברית יוצאת דופן.
בשנת 2015 קיבל את "עיטור הידידות של ארמניה".
בשנת 2025 נבחר להיות המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
קונסטנדינוס קרצאס הוא כדורגלן יווני-בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ראסינג גנק מליגת העל הבלגית ובנבחרת יוון.
קרצאס גדל במחלקות הנוער של ראסינג גנק ואנדרלכט.
בחודש ינואר 2023 חזר לראסינג גנק, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-4 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, בהפסד 1–4 לסרקל ברוז' בעונת .
קרצאס נולד בבלגיה להורים יוונים.
בחודש מרץ 2025 אישרה פיפ"א לקרצאס לייצג את יוון.
ב-20 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 0–1 לנבחרת סקוטלנד במסגרת פלייאוף ליגת האומות 2024/2025. ב-23 במרץ ערך את הבקיע את הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת סקוטלנד במשחק הגומלין, והפך למבקיע הצעיר ביותר בהיסטוריה של נבחרת יוון ושל ליגת האומות של אופ"א.
קונסטנטין הראשון (Causantín mac Cináeda, 836–877) היה מלך סקוטלנד והפיקטים משנת 863 ועד מותו.
קונסטנטין היה בנו של המלך קנת הראשון, וירש את הכתר הסקוטי לאחר מות דודו, דונלד הראשון.
במרבית שנות שלטונו נלחם קונסטנטין בויקינגים וניסה להרחיב את גבולות ממלכתו דרומה.
ב-872, בעקבות התנקשות בגיסו ארתגאל, מלך סרת'קלייד, סופחה ממלכתו לסקוטלנד.
ב-864 פלשו לסקוטלנד אנשי צפון, שהונהגו על ידי אולאף הלבן מדבלין, אך קונסטנטין הצליח להביסם.
פעם נוספת פלשו אנשי הצפון בהנהגת תורסטן האדום, אך הובסו שנית.
ב-877 נהרג קונסטנטין בקרב כנגד הוויקינגים, ב"מערה השחורה" שבפייף.
אחיו אייד' ירש אותו לאחר מותו.
לקונסטנטין היה גם בן בשם דונלד, שהפך למלך דונלד השני לאחר שלטונם של אייד' וגיריק.
קונסטנטין ברנקושי (ברומנית: Constantin Brâncuşi; במקור הרומני מבוטא בקירוב: "בְּרֶנְקוּש" בצרפתית ובאנגלית מבוטא בְּרַנְקוּזִי; 19 בפברואר 1876 – 16 במרץ 1957) היה פסל רומני בעל שם עולמי שתרם רבות להתפתחות הפיסול המופשט.
ברנקושי נולד ביישוב הוביצה (Hobiţa), שבכפר פשטישאן (Peştişani) שבמחוז גורז' בצפון אולטניה, רומניה, כבן השני מבין ארבעת הילדים המשותפים של הוריו.
אביו, ניקולאיֶה ראדו ברנקושי, היה אלמן ואב לשלשה ילדים מנישואיו הקודמים כשנשא את אשתו השנייה, מריה לבית דיאקונסקו (1851–1919).
המשפחה חיה בעוני כשפרנסתה התבססה על חקלאות, נגרות ועל רפת.
קוסטאקה ברנקושי, כפי שקראו לו מקורביו, למד רק בשתי כתות בבית הספר היסודי בפשטישאן, שבו לימד דודו, גריגורה ברנקושי, ואחר כך בבית הספר בכפר ברדיצ'ן (Brădiceni).
לא הסתגל טוב בבית הספר, ציוניו כפי שהתגלו במחברת של דודו המורה, היו בינוניים, והוא נעדר תכופות מהשיעורים.
מגיל קטן העדיף לבלות בחיק הטבע ולפסל.
יישוב הולדתו והכפרים שבסביבה היו משופעים בדברי אמנות עממית, לרבות גילופים ופיסולים בעץ, שקישטו את הבתים, את הכנסיות על עמודים, את הצלבים בדרכים ובבתי הקברות.
בגיל 11 עזב ברנקושי, שסבל לעיתים מאלימות מצד אביו ואחיו, את בית הוריו כדי לעבוד כשוליה בטרגו ז'יו, בירת המחוז, ואחר כך בסלטינה ובקראיובה.
אחרי שבגיל 13 התיישב בקראיובה ועבד שם בחנות מכולת, בין השנים 1894–1897, בעזרת מעבידו, למד בבית הספר לאומנות ולמלאכה בעיר.
הפעם למד טוב, השלים את הפערים לעומת תלמידים אחרים, וסיים את חוק לימודיו בארבע שנים במקום חמש.
לאחר מכן עבר בשנת 1898 לבוקרשט, וסיים שם בהצלחה, בשנת 1902, את בית הספר לאמנויות היפות.
בשנת 1904 נסע ללימודים במינכן, אך כעבור חצי שנה הלך ברגל דרך בוואריה ושווייץ עד לנגרה שבצרפת ומשם נסע ברכבת עד פריז.
בשנת 1905 הצליח להתקבל לבית הספר הגבוה לאמנויות היפות, שם עבד בסדנה של אנטונן מרסייה (Mercier) עד שנת 1906. הוא סירב לעבוד יותר מחודשים אחדים כמתמחה בסטודיו של אוגוסט רודן, באומרו: "דבר לא צומח בצילם של אילנות גדולים".
בשנת 1907 יצר את הגרסה הראשונה של "הנשיקה", נושא שימשיך לאחר מכן בצורות שונות עד לשיא ב"שער הנשיקה" אשר בטרגו ז'יו.
הוא שכר סטודיו בשדרות מונפרנאס והתערה באוונגרד האמנותי של פריז.
בשנת 1909 חזר לתקופה קצרה לרומניה, שם הציג ב"סלון האופיציאלי", ואספן האמנות אנסטסה סימו רכש ממנו את "השינה" ואת הפסל של ניקולאיה דרסקו.
יצירותיו הרבות של ברנקושי מוצגות בטרגו ז'יו.
הסטודיו שלו נבנה מחדש, בדיוק כפי שהיה ביום מותו, ופתוח למבקרים בסמוך למרכז פומפידו בפריז.
אלכסנדרו מאנדי, שהכיר את ברנקושי בחוג הספרותי של אלנה פאראגו, כתב כמה שירים שהוקדשו ליצירותיו של ברנקושי ובהן "עמוד האינסוף", "שער הנשיקה" ו"שולחן הדומייה".
לאמן, שלא התחתן, היו אהבות רבות, בין השאר עם נשות חברה ואספניות אמנות כמו לאוני ריקוי, אז'ני מייר, הברונית רנה אירן פראשון, הסופרת ננסי קינאר ועם פגי גוגנהיים המפורסמת שהתלוננה שהיה שתלטן ורכושני מדי ביחסיו אליה.
בשנת 1938 לרגל התערוכה העולמית בפריז היה לו קשר רומנטי קצר גם עם הזמרת הרומנית האגדית מריה טנאסה.
אולם קשר שהשפיע במיוחד על יצירתו היה בשנים 1911–1914 עם הציירת ההונגריה מרגיט פוגאן (Margit Pogány) אותה ברנקושי הנציח בפסלו "העלמה פוגאן" (או "פוגאני").
אחרי שהציירת התיישבה באוסטרליה, השניים נשארו בקשר מכתבים למעלה מ20 שנה.
בספטמבר 1928 הפסל התאהב בתיירת אמריקאית ממוצא אירי בשם איילין ליין וטייל יחד איתה ברומניה - בכפר הולדתו ובסינאיה - ובאיטליה
קשר משמעותי בחייו, ושנמשך כ 15 שנה, היה זה עם מזכירתו לשעבר והפסנתרנית ורה מוּר (Vera Moore) (1997–1896), ילידת ניו זילנד, ממוצא יהודי, שילדה לו בן בשם ג'ון מור (John Moore).
בן זה, שברנקושי סירב להכיר באבהותו, נולד בשנת 1934 וחי כצלם בצרפת.
לדברי ידידה קרובה, הציירת סוניה דלונה, האהבה אל ורה מור הסעירה אותו מאוד ואחרי פרידתם שינה את אורח חייו: העדיף להסתגר לרוב, אל תוך חיי סגפנות והרהורים פילוסופיים.
האמן ביקר לאחרונה במולדתו בשנת 1937.
ברנקושי נפטר בפריז ב-16 במרץ 1957. הוא התאזרח בצרפת זמן קצר לפני מותו על מנת להוריש את עזבונו האמנותי למדינה הצרפתית.
בישוב הוביצה ביתו של הפסל לא שרד.
בית אחותו, אופרוסינה, בהוביצה, הפך למוזיאון לזכרו.
בית הספר התיכון בכפר פשטישאן, גורז', נושא את שמו
האוניברסיטה בעיר טרגו ז'יו נקראה לפי שמו.
בית הספר לאמנויות ומלאכות בקראיובה, שבו למד האמן, נקרא "המכללה הלאומית ע"ש קונסטנטין ברנקושי"
בחג של הקדוש קונסנטין 21 במאי - החל משנת 2001 אורגנו "צעידות תרבות" לזכר הפסל במסלול הוביצה - טרגו ז'יו ובתוך העיר טרגו ז'יו מ"שולחן הדומייה" ועד ל"עמוד האינסוף".
2001 - הבנק הלאומי של מולדובה הנפיק מטבע של 50 ליי עם דיוקנו של ברנקושי.
במשאל שנערך על ידי הטלוויזיה הרומנית ב-21 באוקטובר 2006 לקביעת "גדולי הרומנים בכל הזמנים", זכה קונסטנטין ברנקושי במקום התשיעי עם 14,831 קולות שהיוו 4.08% מכלל הקולות.
בישוב הולדתו, הוביצה, כמעט מחצית התושבים (עשרות משפחות) נושאים את שם המשפחה ברנקושי (Brâncuşi), כשלא כולם בני משפחת הפסל.
בסביבה יש הנושאים את אותו שם משפחה בצורת Brâncuş ללא i בסוף, כמו למשל, הבלשן גריגורה ברנקוש, יליד פשטישאן אבל שמקורו מהכפר הסמוך, ברֶדיצ'ן.
קונסטנטין דניאל רוזנטל (ברומנית: Constantin Daniel Rosenthal; 1820 – 23 באפריל 1851), צייר ומהפכן יהודי רומני שנולד בהונגריה, בפשט (לעתיד חלק מבודפשט), באימפריה האוסטרית.
הצייר רוזנטל השתתף יחד עם שני יהודים אחרים, הצייר ברבו איסקובסקו והבנקאי הילל מנוח, במהפכת 1848 ברומניה.
ציוריו כגון "רומניה מהפכנית" ו"רומניה מנתצת את אזיקיה בשדה החירות" שיקפו את הלאומיות הרומנית.
ב-1847 בעת שהותו בפריז התנצר ושינה את שמו לקונסטנטין מתוך הערצה לידידו הרומני, קונסטנטין א.
עם דיכוי מהפכת 1848-1849 בנסיכויות הרומניות ודיכוי המהפכה ההונגרית על ידי הצבא הרוסי, נמלט לפריז.
מפריז יצא בשליחות סודית אל טרנסילבניה, שם נעצר על ידי השלטונות ההונגרים, שקיבלו מידע עליו משלטונות צרפת שקראו את מכתביו, ונכלא בפשט.
בהיותו בחקירה בבית הסוהר החליט רוזנטל להתאבד והוציא את החלטתו לפועל, כדי לא להלשין על חבריו.
גרסה אחרת טוענת שהוא עונה למוות, לכן לא הוחזרה גופתו למשפחתו.
רוזנטל השתייך לבונים החופשיים ובפרסומיהם הם מתגאים בכך.
"רומניה מנתצת אזיקיה בשדה החירות"
קונסטנטין הראשון (בגאורגית: კონსტანტინე I - קוֹנסטַנטינֶה I) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה המערב-גאורגית, ממלכת אימרתי, בין השנים 1293–1327.
קונסטנטין היה בנו של המלך הגאורגי דוד השישי נארין מאשתו הראשונה תמר.
הוא עלה על כס המלוכה של ממלכת אימרתי עם מות אביו ב-1293, וממלכתו השתרעה על חלק גדול מגאורגיה של היום.
למרות תוארו כ"מלך הגאורגים והאבחזים", הוא שלט בפועל רק על חלקה המערבי של גאורגיה, והחזיק את חצרו בכותאיסי.
הוא נותר עצמאי משלטון המונגולים, אבל התמודד עם בעיות פנימיות קשות.
הוא נחל תבוסה במלחמת האזרחים שפרצה בהנהגת אחיו מיכאל הראשון, והפסיד את המחוזות רצ'ה-לצ'חומי וארגוותי שבאימרתי עילית לנסיך המורד.
קונסטנטין נפטר ב-1327, חשוך ילדים, ואחיו מיכאלי ירש אותו כמלך.
קונסטנטין דוברוג'אנו-גֶריה (ברומנית: Constantin Dobrogeanu-Gherea; 1855–1920), נולד בשם סולומון כ"ץ, הוגה-דעות מרקסיסטי, סוציולוג, מבקר ספרותי ועיתונאי רומני, במוצאו - יהודי יליד אוקראינה.
אביו של אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה, ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה נולד במשפחה יהודית בעיר דניפרופטרובסק, באוקראינה (בימים ההם העיר נקראה יקטרינוסלב והייתה באימפריה הרוסית) ונפטר בבוקרשט, רומניה.
קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה היה ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית, אדם בעל השפעה רבה ובעל קשרים עם ראשי הסוציאליסטים של תקופתו.
דוברוג'אנו-גריה הוא מחברו של הספר המוערך "נאויובג'יזם", עבודה כלכלית-סוציולוגית על מצב האריסים בחקלאות הרומנית.
הוא כתב ספרי ביקורת רבים והיה מדובריה הראשיים של התנועה הסוציאליסטית ונושא דגלה בדיאלוגים שהתפרסמו בעיתונות.
לאון טרוצקי אמר על קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה:
גריה פרסם שלושה כרכים של ביקורות ספרותיות, היה ממקורביו של יון לוקה קאראג'אלה וכתב מאמר חשוב על הפסימיזם של מיכאי אמינסקו.
קונסטנטין הראשון (בגאורגית: კონსტანტინე I) 1369 לערך - 1411 או 1412) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1407 ועד למותו בשנת 1412 (על פי גרסה אחרת משנת 1405 ועד 1412).
קונסטנטין היה בנו של בגרט החמישי הגדול מאשתו השנייה, אנה מטרפזונטס.
בשנת 1400 נשלח קונסטנטין על ידי אחיו, גיאורגי השביעי, כשגריר למצביא המונגולי, טימור לנג, שערך פלישות אכזריות והרסניות בגאורגיה.
לאחר מכן תבע מאחיו גיאורגי לערות הסכם שלום עם המונגולים, אולם תביעתו לא נענתה בידי אחיו.
בשנת 1402, קונסטנטין יחד עם הנסיך יואנה ג'אקלי, מסאמצחה, נכנע לטימור לנג אולם לא לקח חלק בקרבות כנגד הגאורגים.
בשנת 1407 ירש קונסטנטין את המלוכה מאחיו גיאורגי, ופתח בתוכנית לשיקום הממלכה מההרס שנגרם עקב הפלישות המונגוליות.
לקראת שנת 1411, כרת קונסטנטין ברית עם השירוואנשאח (شروان شاه), איברהים הראשון משירוואן, ושליט שאקי (Şəki), סידי אחמד, כנגד ההתקדמות של הטורקמנים מקארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو) לקווקז.
בקרב המכריע, קרב צ'אלר'אן, הובסו בעלי הברית וקונסטנטין, אחיו דוד והשירוואנשאח איברהים נלקחו בשבי.
בשבי התנהג קונסטנטין ביהירות ועורר את כעסו של הנסיך קארא יוסוף, שהורה להוציאו להורג יחד עם אחיו דוד ו-300 אצילים גאורגיים.
לקונסטנטין היו שלושה ילדים מאשתו רוּסה אמירג'בי, ביתו של קוצנה אמירג'בי, שהיה בין היתר, שגריר בקונסטנטינופול.
אלכסנדר הראשון הגדול שירש אותו
קונסטנטין (מורזקן) דאדשכליאני (בגאורגית: კონსტანტინე დადიშქელიანი) (1826-1857) היה הנסיך האחרון (מתאווארי) של המחוז ההררי במערב גאורגיה, סוואנתי, משנת 1841 ועד לשנת 1857.
דאדשכליאני היה בנו הבכור של הנסיך מיכאיל (ציוֹק) דאדשכליאני, והוא ירש את אביו עם מותו בשנת 1841. הוא שלט תחת שלטון העוצרת, סבתו דיגורחאן, שנפטרה בעת הסכסוך האלים בין שני ענפי דאדשכליאני מסוואנתי, בשנת 1843.
קונסטנטין הגיע לכוח שלטוני מלא בשנת 1846. הוא נותר להלכה ואסל של האימפריה הרוסית, אבל בפועל הייתה נסיכותו עצמאית.
בהמשך לסכסוך המשפחתי הממושך בין דאדשכליאנים, ההתנגדות שלהם לשלטון הרוסי, ופעולותיהם בתקופת מלחמת קרים (1854-1856), הובילה להתערבות ישירה של הרוסים.
בשנת 1857, הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי (1856-1862), הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, הורה על הכנעת נסיכות סוואנתי בכוח צבאי.
קונסטנטין מצידו ניסה לנהל משא ומתן, אבל הודח ב-11 בספטמבר 1857, ונצטווה לצאת לגלות בירוואן.
בפגישת הפרידה, שהתקיימה בכותאיסי, ב-27 באוקטובר 1857, הוא התווכח עם האדמיניסטרטור הרוסי המקומי, אלכסנדר גגרין והרג אותו יחד עם שלושה מאנשיו.
קונסטנטין גאורגייביץ' זיריאנוב הוא כדורגלן עבר רוסי בינלאומי, המשמש כיושב ראש דירקטוריון מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
הוא החל את הקריירה במועדון הכדורגל אמקאר פרם שבו שיחק 7 עונות.
משם עבר לקבוצת טורפדו מוסקבה, שגם בשורותיה שיחק 7 שנים.
ב-2007 עבר לזניט סנקט פטרבורג, ובה התפתח מקצועית בצורה ניכרת.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה באליפות רוסיה, וכמו כן בתואר כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס).
זיריאנוב היה קשר ויכול היה לשחק גם בהגנה ובקבוצתו זניט אף סייע לעיתים בהתקפה כמבקיע יצירתי, תחת הדרכתו של המאמן דיק אדבוקט.
ב-2008 כבש שער מול באיירן מינכן בחצי גמר גביע אופ"א ועזר לקבוצתו להגיע למשחק הגמר, שבו התמודדה מול קבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית.
במשחק הגמר הוא כבש את שערה השני של זניט, שסייע לה לנצח 0–2 ולזכות בגביע בזכייה היסטורית.
זיריאנוב שיחק בנבחרת רוסיה החל משנת 2006. הוא סייע לנבחרתו להעפיל במפתיע עד לחצי גמר יורו 2008 ואף כבש שער במסגרת הטורניר, מול נבחרת יוון.
ב-17 בדצמבר 2012 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
בסיום עונת 2016/2017 בליגת העל הרוסית הודיע על פרישה ממשחק וצורף כמאמן בקבוצת זניט-2 סנקט פטרבורג.
ביוני 2018 הועבר להדריך את מחלקת הנוער של זניט.
באוקטובר 2022, מונה למאמן קבוצת צ'רנומורץ נובורוסייסק, אותה הוליך בתום עונת 2022/2023 להעפלה לליגת המשנה.
באוגוסט 2025 מונה לשמש כיושב ראש דירקטוריון קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
קונסטנטין השלישי היה מלך סקוטלנד משנת 995 ועד מותו.
בעבר נקרא בכינוי "קונסטנטין הרביעי" מאחר שספירת מלכי סקוטלנד כללה גם את קאוסטנטין, מלך הפיקטים, אולם מחקרים היסטוריים מהתקופה הוויקטוריאנית קבעו כי קונסטנטין היה השלישי מבין מלכי סקוטלנד אשר נשא בשם זה.
קונסטנטין היה בנו של קולן, מלך סקוטלנד (Cuilén mac Iduilb).
קונסטנטין הומלך כמלך סקוטלנד לאחר מותו של קנת השני (סינאד מק מל קולם), אשר ככל הנראה נרצח על יד פינגואלה, בתו של קונקאר מורמאר אנגוס.
היסטוריונים סבורים שהרצחו של קנת בוצע ביוזמת קונסטנטין.
ג'ון מפרדון מכנה את קונסטנטין בכינוי "הקירח" אולם אין עדויות אחרות להיות קונסטנטין קירח.
על פי "דברי ימי מלכי אלבה" מלך קונסטנטין 18 חודשים.
"דברי ימי טיגרנאך" מציין כי קונסטנטין נהרג בקרב בשנת 997, ככל הנראה בראת'אינבראמונד (Rathinveramond) - במפגש נהר אלמונד עם הנהר טיי, בסמוך לפרת'.
ככל הנראה קנת השלישי הרג את קונסטנטין ומלך אחריו.
קונסטנטין ויגודציקוב היה שחמטאי יהודי-בלארוסי.
ויגודציקוב ניצח באליפות השחמט השלישית של בלארוס בשנת 1926 (לאחר שסולומון רוזנטל ניצח באליפות הראשונה והשנייה), וחלק מקום ראשון עם אברהם מודל וולדיסלב סיליץ באליפות השחמט הרביעית של בלארוס בשנת 1928.
בשנת 1908/1909 הפסיד ויגודציקוב משחק שחמט בהתכתבות לאלכסנדר אלכין.
הוא חלק מקום ראשון עם קליאצקי באליפות ברית המועצות בשנת 1920, דרג ב'.
בדו-קרב קצר ביניהם ניצח ויגודציקוב את קליאצקי 2:0. באליפות ברית המועצות השנייה חלק מקום 11–13 (ניצח: פטר רומנובסקי).
ויגודציקוב חלק מקום 5–6 בתחרות מוסקבה 1928, באליפות ברית המועצות השלישית (ניצח: איזמאילוב).
הוא חי בסמולנסק שם לימד את אחיינו סרגיי בלוונץ' ואת מיכאל יודוביץ.
ויגודציקוב זכה לתואר אמן שחמט בשנת 1929 לאחר שהשיג תוצאה זהה למיכאל בוטביניק במוקדמות אליפות ברית המועצות לשנת 1929. הוא הגיע למקום הרביעי בתחרות אודסה 1929, שלב חצי הגמר באליפות ברית המועצות.
בשנת 1934 הגיע למקום השישי בתחרות מוסקבה 1934 (האליפות הרביעית של רוסיה, ניצח: סרגיי בלהונץ') וחלק מקום 11–12 בתחרות לנינגרד בשנת 1936 (אליפות האיגודים, ניצח: בודו).
קונסטנטין השני אסן, בבולגרית Константин II Асен, היה צאר וידין, אזור שהיה השריד האחרון לאימפריה הבולגרית השנייה.
הוא שלט משנת 1396 ועד 1422, עת הוצא להורג כשהוא בגלות בבלגרד אשר בדספוטט סרביה.
אף על פי שרשמית, עם נפילת העיר טרנובו בשנת 1393 לידי צבאו של הסולטאן באיזיט הראשון שליט האימפריה העות'מאנית חדלה האימפריה הבולגרית השנייה מלהתקיים, הרי שמאחר וקונסטנטין הכריז על עצמו כצאר בולגריה וחלק מהנסיכויות השכנות הכירו בו, הוא נחשב לשליט העצמאי האחרון של האימפריה הבולגרית השנייה.
קונסטנטין השני היה בנו יחידו של איוון סרצימיר ושל אנה מוולאכיה, ביתו של הנסיך ניקולה אלכסנדרו ונכדו של איוון אלכסנדר.
הוא הוכתר כקיסר משותף ביחד עם אביו כנראה לפני שנת 1395 ונשלח למשימה דיפלומטית בבירה הכבושה טרנובו כדי לקבל את הסכמת העות'מאנים להמשך שליטתו.
מצוין, כי העות'מאנים קיבלו אותו בסבר פנים יפות, הרעיפו עליו כבוד מלכים וציפו שיהיה פחות דומיננטי מאביו ונתון יותר לשליטתם.
מספר מקורות טוענים, שכבר בשלב זה הפך וסל עות'מאני.
לאחר נפילתו בשבי של אביו, בידי הסולטאן באיזיט הראשון, בשנת 1397 וכליאתו באדירנה, נותרו חלקים מסוימים של ממלכת וידין בשליטתו של קונסטנטין, עד סמוך למותו.
קונסטנטין מוזכר באחד מכתביו של מלך הונגריה, זיגמונד משנת 1408, המציין אותו כאחד מהדספוטים, המורדים בעות'מאנים .
ביחד עם בן דודו פרוז'ין, בנו של איוון שישמן, הוא ניצל את תקופת בין המלכים באימפריה העות'מאנית והנהיג מרד בצפון מערב בולגריה, במשותף עם הדספוט הסרבי סטפן לאזרוביץ' ונסיך ולאכיה.
המרד נמשך משנת 1408 ועד 1413 והתפשט לכל שטחי האימפריה הישנה, עד שהוכרע על ידי הסולטאן מוסא צ'לבי, שבאותה העת היה וסל של טימור לנג.
קונסטנטין כרת ברית עם אחיו של מוסא צ'לבי, לימים הסולטאן מהמט הראשון, אך הוא כיבד חלקית את הברית ביניהם ולאחר שעלה לשלטון בשנת 1413, הפך קונסטנטין השני לווסל שלו, כשהוא מבלה את רוב זמנו בסרביה והונגריה.
בשנת 1422, לאחר שעלה הסולטאן מוראט השני לשלטון, סופחה נסיכות וידין סופית, לאימפריה העות'מאנית, כחלק ממאבקי הכוח בין העות'מאנים לבין הביזנטים, בהנהגת יוחנן השמיני.
בחודש יוני 1422, החלו העות'מאנים לצור על קונסטנטינופול וכדי להרגיע את החזית הבלקנית הם הגיעו להסכם שלום עם סטפן לזרוביץ' דספוט סרביה מחד ויצאו למסע מלחמה כנגד נסיכות ולאכיה, מאידך.
וכך, בהשפעת העות'מאנים, הועמד קונסטנטין השני לדין בבלגרד והוצא להורג ב-17 בספטמבר 1422. בסופה של ממלכת וידין וסופו של קונסטנטין השני, הקיץ הקץ על עצמאותה של ישות בולגרית למשך כ-500 שנים.
העות'מאנים הוציאו להורג, היגלו, או המירו בכפייה את דתם של כל הנצרים, למשפחת המלוכה הבולגרית וכך ברבות הימים, משהשיבה בולגריה לעצמה את עצמאותה בשנת 1878, נאלצו הבולגרים לחפש לעצמם נסיכים ומלכים מחוץ למולדתם.
קונסטנטין ברנקוביאנו (ברומנית: Constantin Brâncoveanu; 1654, ברנקובן, כיום במחוז אולט – 15 באוגוסט 1714, איסטנבול).
שלט בוולאכיה ("הארץ הרומנית", או מונטניה) בין 29 באוקטובר 1688–24 במרץ 1714, היה אחיינו של השליט הקודם, שרבאן קנטקוזינו.
מאחר שבני שושלת קנטקוזינו לא הרשו לו להשתמש בשם המשפחה, קרא לעצמו קונסטנטין בסאראב ברנקוביאנו Constantin Basarab Brâncoveanu, לציון זיקתו לבית בסאראב.
בימי שלטונו הארוך בבוקרשט, שנמשך 36 שנה, ניהל תמרונים פוליטיים ודיפלומטיים רבים מתוך ניסיון לבלום את מגמות ההתפשטות של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית במרחב דוברי הרומנית, והתערב גם בענייני הנסיכויות השכנות – מולדובה וטרנסילבניה.
עקב דרישותיהם חסרות השובע של השלטונות הטורקים לגביית מיסים ואספקת מוצרים, ברנקוביאנו הטיל מס כבד על האיכרים והסוחרים.
אף-על-פי-כן בתקופתו שגשגו תחומי התרבות והחינוך בארצו: הוקם בית ספר גבוה בבוקרשט, הודפסו ספרים רבים, ואף נוצר סגנון אדריכלי מקומי שנקרא, לימים, על שמו: הסגנון הברנקביאני (stil brâncovenesc).
בעת המלחמה הרוסו-טורקית (1710–1711) היסס בין סיוע למחנם של הצאר פטר הגדול ושליט נסיכות מולדובה שכנתו דימיטריה קנטמיר, לשמירת נייטרליות כלפי העות'מאנים.
מכל מקום, עם ניצחון הטורקים, הואשם בכל זאת על ידיהם בבגידה והוצא להורג באכזריות יחד עם ארבעת בניו בקושטא ב-1714.
ב-1992 הוכרז קונסטנטין ברנקוביאנו קדוש מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ויום אזכרתו נקבע ל-16 באוגוסט.
ברנקוביאנו היה צאצא למשפחת הבויארים קראיובשט, ובעל קרבת דם לשליט מאתיי באסאראב; הוא נולד באחוזת ברנקובֶן (Brâncoveni) כבן לפאפא ברנקוביאנו קראיובסקו ואשתו, סטאנקה קנטקוזינו.
הוא התייתם מאביו בילדותו, גדל בבית אחד מדודיו מצד אמו, הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, מהדמויות הבולטות בפוליטיקה ובתרבות הוולאכית בתקופתו.
ברנקוביאנו עלה במהרה בהיירארכיית האצולה הרומנית, היה לאגא וללוגופט גדול, וכיהן פרק זמן מסוים גם כשגריר ולאכיה בווינה.
ברנקוביאנו נגרר לסכסוך בין שני דודיו: קונסטנטין, והשליט שרבאן קנטקוזינו; הוא עלה לכס השלטון בנסיכות ב-1688, לאחר מותו בנסיבות מסתוריות של הנסיך המושל שרבאן.
הוא נבחר לכס הנסיכות על ידי מועצת הבויארים בלא התערבות ישירה של השלטון הטורקי.
בחירתו אושררה על ידי העות'מאנים ב-1703, כשברקוביאנו הוזמן בפני הסולטאן מוסטפא באדריאנופול.
תחילה זכה בתמיכת דודו, הסטולניק קונסטנטין, אך במהרה השניים נכנסו ליריבות קשה.
ברנקוביאנו הגלה את הסטולניק כשהלה תכנן להעלות לכס הנסיכות את בנו, שטפאן קנטאקוזינו.
מכאן ואילך התחרו ברנקוביאנו ויריביו על חסדי הסולטאן העות'מאני, שהיה הסמכות הקובעת במינוי השליטים בנסיכויות הרומניות.
בתווך בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה
ואולם, מדיניותו ההפכפכה עוררה חוסר אמון בו.
בתחילת 1689 צבא אוסטרי בראשות דונאט הייסלר פלש לוולאכיה והגיע עד לבוקרשט, מלווה באציל-טוען-לכתר ולאכיה בשם קונסטנטין בלצ'אנו.
ברנקוביאנו התיעץ עם יועציו והחליט, בתמיכת הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, לא להרשות נוכחות אוסטרית בארצו, מחשש שהאוסטרים לא יוכלו למנוע חורבן של ולאכיה מידי הטורקים והטטרים.
הוא נמלט עם החצר ליישוב רוּש Ruşi באזור פרחובה, וביקש עזרה מהטורקים.
אלו כעסו על הימנעותו מעימות צבאי עם האוסטרים ושיגרו יחידות טטריות בראשות צ'רקז אחמט פאשה וגזי גיראי, בן של החאן, לחלצו מהמצב.
הכוח האוסטרי הובס והגנרל האוסטרי יחד עם הבויאר המורד בלצ'אנו נפלו בשבי.
בלצ'אנו הוצא להורג והשבויים האוסטרים שוחררו ועזבו את המדינה.
עוד ב-1690 תמך ברנקוביאנו באציל הפרוטסטנטי הטרנסילבני אימרה טקיי (Thököly Imre) וסייע בידיו, בידיעת הטורקים, לנצח את האוסטרים ולעלות לזמן קצר על כס נסיכות טרנסילבניה; משסולק טקיי מכיסא הנסיכות, אירח ברנקוביאנו את אנשיו הפליטים, על אדמת ולאכיה, וקיבל מהטורקים יד חופשית לגרשם.
בהמשך, ברנקוביאנו השלים עם האוסטרים, וב-30 ביוני 1695 זכה בתואר נסיך האימפריה מידי הקיסר לאופולד הראשון ואף בעיטור אנדריי הקדוש מידי הצאר פטר הגדול (ב-21 באוגוסט 1700).
ואולם, לא מעט ממאמציו השקיע בתככים נגד שליט מולדובה, קונסטנטין קנטמיר ובניו, אנטיוך ודימיטריֶה.
רצונו הנסתר היה להשליט על כס מולדובה את חתנו ובן חסותו, קונסטנטין דוקא.
תמרוניו בין הרוסים ובין הטורקים
עד 1709 התמקד בפעילותו הדיפלומטית בכיוון אוסטריה ואיסטנבול.
ב-1709 מלך שוודיה, קרל השנים עשר הובס על ידי פטר הגדול בקרב פולטבה.
משוחרר מהאיום הגרמני-שוודי, צבא הצאר פלש למולדובה על מנת להתעמת עם העות'מאנים.
ברנקוביאנו התכתב עם הצאר והבטיח לו לסייע באספקה הדרושה לצבא הרוסי.
בתמורה קיבל מהצאר תודות רבות ושלוש מאות שקיות עם זהב.
הסולטאן שלח כשליט חדש במולדובה את דימיטריה קנטמיר, שהיה יריב מושבע של ברנקוביאנו, וביקש ממנו לדווח לשער הנשגב כל תנועה חשודה של השליט הוולאכי.
אך קנטמיר הפתיע את הטורקים וכרת ברית עם הצאר.
בעת המסע על נהר פרוט של פטר הגדול ריכז ברנקוביאנו חיילים על יד אורלאץ באזור הפרחובה על גבול מולדובה, ועקב משם אחרי השתלשלות הדברים.
אם שהרוסים היו פולשים לוולאכיה, התכוון להיות בן בריתם; אך אם יד הטורקים הייתה על העליונה תכנן להישאר נאמן להם.
לתדהמתו, כמה מהבויארים שלו ובראשם בן דודו, הספטאר תומא קנטקוזינו, ברחו למחנה הרוסי.
אז החליט ברנקוביאנו להחזיר לצאר הרוסי את מתנותיו ולספק האספקה הדרושה להתקפת נגד של הטורקים נגד הרוסים.
מסע הצאר במולדובה נכשל ובין רוסיה והסולטאן נחתם הסכם שלום.
בסופו של דבר בגידותיו המרובות של ברנקוביאנו באוסטרים, ברוסים וגם בעות'מאנים – הסתיימו בצורה עגומה.
פרט למדיניות פיסקלית קשוחה, בתחום הפנים התאפיין שלטונו של ברנקוביאנו בתנופת בנייה, ועידוד מפעלי תרבות ואמנות מקומית.
ב-1694 השליט ייסד בבניינים השייכים למנזר סאבא הקדוש ("ספנטול סבא", עם ב רפויה), את ה"אקדמיה בבוקרשט", בית ספר גבוה בשפת הוראה יוונית.