tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריבוי הטבעי השלילי, בעיה המטרידה את גרמניה כולה, מתאזן לעיתים על ידי הגירה, אך מעבר של תושבים מהעיר אל הפרברים משפיע גם הוא באופן שלילי על היותה של קלן "עיר המיליונים" הרביעית בגרמניה.
כמו כל עיר גדולה בגרמניה ובאירופה, קלן נחלקת לרבעים, ולכל רובע בית-עירייה ומועצה משלו.
בקלן מספרם הוא תשעה: רבעי הגדה המערבית הם רובע מרכז העיר (Innenstadt; כאן מצויים מרבית אתרי התיירות של קלן), רודנקירכן (Rodenkirchen), כורוויילר (Chorweiler), ניפֵּס (Nippes), לינדנטל (Lindenthal) וארנפלד (או אהרנפלד, Ehrenfeld).
השניים האחרונים הקנו ליהודים רבים את שם משפחתם; תושבים רבים בישראל נושאים שמות אלו.
ברבעי הגדה המערבית מתגוררים קרוב לשני שלישים מתושבי העיר.
רבעי הגדה המזרחית הם פּוֹרְץ (Porz, בו שוכן נמל התעופה של קלן), מילהיים (Mülheim, הרובע הגדול בקלן) וקאלק (Kalk).
אף על פי שקלן שוכנת באזור שרובו פרוטסנטי, שולטת דווקא הנצרות הקתולית בעיר; כ-40% מתושבי העיר קתולים, לעומת כ-17% פרוטסטנטים.
בעבר לא הורשו פרוטסטנטים להתגורר בעיר, ועדיין רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות נמצאות בגדה המזרחית, מחוץ לשטח העיר ההיסטורית, ושם גם מתגוררים רוב הפרוטסטנטים.
בעיר 247 כנסיות, מתוכן 165 קתוליות ו-82 פרוטסטנטיות.
קלן מהווה את מרכזו של אזור בו מדוברת הקלש (Kölsch), הניב הגרמני של אזור חבל הריין.
ששגורה בפי כרבע מיליון איש, רובם מבוגרים וכולם דוברים גם גרמנית, נכון לתחילת המאה ה-21.
קלן נחשבת לבירה הבלתי רשמית של ההומוסקסואלים באירופה.
בכל קיץ וחורף נערך קרנבל תחפושות, גם הוא מהגדולים והוותיקים באירופה.
באוגוסט 2010 אירחה קלן את המשחקים הגאים בהשתתפות 12000 משתתפים מ-70 מדינות.
אוניברסיטת קלן, עם כ-44 אלף סטודנטים, היא אחת האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה.
גם מכללת קלן (Fachhochschule Köln) היא הגדולה בגרמניה, עם כ-16 אלף סטודנטים.
בעיר שתי מכללות נוספות, ובסך הכול עומד מספר הסטודנטים על למעלה מ-85 אלף, כשמינית מהם אינם גרמנים.
קלן היא עיר ירוקה במיוחד: עשירית משטחה מוקדש לפארקים, שביעית מהווה שטח מיוער וכחמישית - שטח חקלאי.
התמיכה במפלגת הירוקים בעיר גדולה יחסית לשאר גרמניה, ונציגיה מהווים כששית מהנציגים במועצת העיר.
קלן מהווה מרכז תקשורת ראשי בגרמניה.
תחנות טלוויזיה ורדיו רבות (RTL ו-WDR, בין השאר) שוכנות בעיר.
בקלן נמצא היכל האירועים הגדול ביותר באירופה קלן ארנה, והוא מרכז אירועים גדולים ומשמעותיים מדי שנה, ביניהם כנס פוטוקינה הדו-שנתי.
ההנהלה הראשית של חברת התעופה הגרמנית, לופטהאנזה, שוכנת בקלן.
בקלן 31 מוזיאונים, אחדים מהם מהידועים בגרמניה.
קלן היא אחת הערים הרב-תרבותיות ביותר בגרמניה.
למעלה מחמישית מתושבי קלן אינם גרמנים.
כמו בכל עיר בגרמניה, נוטים הזרים להתגורר יחדיו: ברובע קאלק, העני יחסית, מהווים הזרים למעלה מרבע מכלל התושבים; ברחובות מסוימים ברובע קשה למצוא שלטים בגרמנית.
ברובע לינדנטל, בו שוכנת אוניברסיטת קלן, קטן חלקם של הזרים באוכלוסייה מעשירית.
כ-20,000 מתושבי קלן איטלקים; מספר זהה של תושבי ממוצא יוגוסלבי מתגורר בעיר, רובם הגיעו כפליטים בזמן מלחמת קוסובו בשנות ה-90.
קלן היא עוגן תחבורתי משמעותי ברשת הרכבות של אירופה.
בתחנת הרכבת המרכזית של קלן עוצרות רכבות מהירות וארוכות טווח שמקשרות את העיר עם חלקי גרמניה האחרים ועם מדינות הסביבה.
נמל התעופה קלן/בון נמצא בקצה העיר ומשמש כנמל תעופה משותף לקלן ולבון.
הקהילה היהודית בקלן היא הוותיקה בגרמניה ומצפון להרי האלפים בכלל.
סימנים ליישוב יהודי קיימים במקום כבר מהתקופה הרומית, במאה הראשונה לספירה.
עם זאת, אמינותם של ממצאים אלה מוטלת בספק.
בשנת 321 אישר הקיסר קונסטנטינוס ליהודים להיבחר למועצת קלן.
ערב מלחמת העולם השנייה חיה בקלן קהילה גדולה של כ-20 אלף יהודים.
בעיר פעלו שישה בתי כנסת.
בית הכנסת הראשי בעיר, בסגנון גותי מפואר, נהרס בליל הבדולח ושוחזר לאחר המלחמה.
בין השנים 1919–1942 פעלהה בעיר הגימנסיה היהודית היחידה בחבל הריין, "יבנה", מנהל בית הספר, ד"ר מנחם אריך קליבנסקי, הציל 130 מתלמידיו במסגרת ה"קינדר-טרנספורט" לאנגליה לפני שנספה בעת גירוש היהודים מהעיר ביולי 1942.
בין השנים 1955–1966, שכנה בעיר קונסוליה כללית ישראלית והשגרירות הזמנית עד אשר הועברה ב-1966 לעיר בון, בירת גרמניה המערבית דאז, למעט המדור הקונסולרי ונספחות כלכלית שנותרו בקלן.
בתחילת המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית בקלן כ-5,000 נפש (השלישית בגודלה בגרמניה, אחרי ברלין ופרנקפורט), רבים מהם מהגרים מברית המועצות לשעבר.
ביטאון הקהילה היהודית בקלן, היוצא אחת לחודש, מודפס בגרמנית וברוסית.
בשנת 2005 ערך האפיפיור הגרמני בנדיקטוס ה-16 ביקור היסטורי בבית הכנסת רונשטראסה בקלן, והתקבל על ידי רב הקהילה דאז, נתנאל טייטלבאום, ונכבדי הקהילה.
שליחי חב"ד בעיר מאז 1994 הם הרב מנחם מנדל וליבא בריינא שטראקס.
הערים התאומות של קלן הן:
קלמנס אוגוסט גראף פון גאלן היה כומר קתולי גרמני, אשר יצא בפומבי כנגד תוכנית T4 - אותנסיה, במסגרתה רצחו הנאצים עשרות אלפי גרמנים נכים, מוגבלים, או חולים במחלות נפש.
לאחר מותו הועלה לדרגת מבורך על ידי האפיפיור בנדיקטוס ה-16 ב-9 באוקטובר 2005.
פון גאלן נולד למשפחה אריסטוקרטית בחבל ווסטפאליה, והוסמך לכמורה בשנת 1904. עם עלות המפלגה הנאצית לשלטון, לא גילה התנגדות למשטר, שכן היה ממקורביו של סגן הקנצלר פרנץ פון פאפן, וראה בשלטון החדש צדדים חיוביים מבחינה לאומית גרמנית.
פון גאלן מונה לבישוף של העיר מינסטר בשנת 1933, כשמונה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, ובתחילה קיים יחסים טובים עם המשטר.
לאחר קריאת ספרות נאצית, ובמיוחד את ספרו של אלפרד רוזנברג "המיתוס של המאה העשרים", היוצא גם כנגד הדת הנוצרית, הבין פון גאלן כי המדובר באידאולוגיה בעייתית, אך התבטא כנגד הנאצים רק בחוגים פרטיים.
בשנת 1941 בשורת דרשות שנשא, התבטא פון גאלן בפירוש כנגד הגסטפו וכנגד תוכנית T4 - אותנסיה במסגרתה הומתו עשרות אלפי גרמנים נכים, מוגבלים או חולים במחלות נפש.
דרשות אלו גרמו להפסקתה של התוכנית.
התנגדות פומבית זו למעשי המשטר הנאצי הייתה מעשה אמיץ באותה העת, עם זאת לצד ההתנגדות להמתת הגרמנים, לא באה התנגדות דומה מצידו של גאלן להשמדת היהודים בשואה.
היטלר רצה בתחילה להרוג את גאלן, לכשהחלו דרשותיו להתפרסם ברבים, אך לבסוף השתכנע כי הדבר אינו רצוי מבחינה תעמולתית.
התסיסה העממית כנגד תוכנית T4, ששיאה היה בדרשותיו של גאלן, הביאה את היטלר להורות על הפסקת המבצע.
עם סיום מלחמת העולם השנייה מינה האפיפיור פיוס השנים עשר את גאלן כקרדינל, והוא הגיע לרומא והוכתר בטקס מפואר ב-18 בפברואר 1946. גאלן לא הספיק לכהן כקרדינל זמן רב, ונפטר כעבור כחמישה שבועות בעירו מינסטר.
ב-18 בנובמבר 2004 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני על גאלן כמבורך (תואר שהוא שלב ביניים בטרם ה"קנוניזציה" או ההכרזה הרשמית על האדם כקדוש).
על מנת להכריז על אדם כמועמד לקדושה יש למצוא נס הקשור בשמו, ואכן נמצא על ידי הכנסייה כי נער נכה שהוזכר בדרשותיו של גאלן, נרפא באופן פלאי, וכך התמלא התנאי להפיכתו של גאלן למועמד לקדושה.
ב-9 באוקטובר 2005 הוכרז כקדוש.
קלן פינקני היא מפתחת "קלנטיקס" (Callanetics), שיטת התעמלות לפיתוח הגוף ושיפור הטונוס שהומצאה בשנות השישים של המאה ה-20 ונקראת על שמה.
התעמלות הקלנטיקס מבוססת על הפעלה מבוקרת ומתוכננת של שרירי הגוף העמוקים ביותר, ומורכבת בעיקר מאוסף תנועות עדינות וממוקדות מתחום הבלט.
השיטה מאפשרת להמשיך לאכול כרגיל, ועם זאת להקטין את מידת הבגדים בשתי מידות בשבועות ספורים.
שיטת החיטוב ועיצוב סטודיו סי מבוססת על שיטת הקלנטיקס.
ספרה של פינקני, "להיראות צעירה ב-10 שנים" שהציג את השיטה, נמכר במיליוני עותקים, וצעד במשך למעלה משלש שנים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס והסאנדיי טיימס.
קלמנס הראשון או קלמנס מרומא היה האפיפיור הרביעי ונחשב אחד מהאבות האפוסטליים ביחד עם פוליקרפוס ואיגנטיוס מאנטיוכיה.
אין ביסוס לזיהוי שלו עם קלמנטוס המוזכר באיגרת אל הפיליפים ד, ג.
ייתכן והיה עבד משוחרר של טיטוס פלביוס קלמנס, שהיה קונסול לצד הקיסר דומיטיאנוס, אחיינו.
"הרועה של הרמאס" מזכיר בחזון השני קלמנס שמשרתו היא יצירת קשר עם כנסיות אחרות.
תפקיד זה הוסף לו כנראה כדי לחזק את הטענה שחיבר את המכתב לכנסייה המיוחס לו בקורינתוס.
לפי "ספר האפיפיורים" ליבר פונטיפיקליס, קלמנס הכיר באופן אישי את פטרוס שקידש אותו, כתב שתי איגרות (השנייה אינה מיוחסת לו עוד), ומת ביוון בשנה השלישית לשלטון טראיאנוס (100 לספירה).
לפי מסורת מן המאה התשיעית מת מות קדושים בחצי האי קרים בשנת 102, כאשר נקשר לעוגן של ספינה והושלך מן הסיפון כדי שייטבע, אך מקורות מוקדמים יותר טוענים כי מת מוות טבעי.
באמנות מזוהה קלמנס כאפיפיור המחזיק בעוגן ובדג, לעיתים בתוספת של אבן דרכים; מפתחות; מעיין הפורץ בעקבות תפילותיו; או ספר.
לעיתים הוא מוצג שוכב במקדש בים.
לקלמנס מיוחסת כתיבת איגרת קלמנס הראשונה והוא מופיע גם כגיבור רומאנסה נוצרית מוקדמת ששרדה בגרסה הידועה כספרות קלמנטינית ובה הוא מזוהה עם טיטוס פלביוס קלמנס.
ה-Liber Pontificalis מציג רשימה שהופכת את לינוס הקדוש לשני בשורה של הבישופים של רומא, לאחר פטרוס; אך בה בעת נאמר כי פטרוס הסמיך שני בישופים, לינוס ואנקלטוס, לשירות הכוהנים של הקהילה, וכי הוא הפקיד בידי קלמנס את הכנסייה כולה, ומינה אותו כיורשו כאפיפיור.
טרטוליאנוס ראה בקלמנס כיורשו המיידי של פטרוס.
באחת מיצירותיו הגדיר הירונימוס את קלמנס כ"בישוף הרביעי של רומא אחרי פטרוס, אם אכן השני היה לינוס והשלישי אנקלטוס, אף על פי שרוב הלטינים חושבים שקלמנס היה השני."
כמה מקורות מפרטים את שמו של קלמנס כיורשו הראשון, השני, או השלישי של פטרוס.
עם זאת, המשמעות של הכללתו ברשימות אלו הייתה מאוד שנויה במחלוקת.
יש הסבורים שהיו בישופים כבר במאה ה-1, אך אין ראיות לאפיסקופיות מלוכנית ברומא בתאריך כה מוקדם.
עם זאת, אין גם עדות לשינוי שהתרחש בארגון של הכנסייה במחצית השנייה של המאה ה-2, אשר יצביע על כך שאפיסקופיות חדשה התבססה.
על פי המסורת, קלמנס גורש מרומא אל צ'רסונסוס בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס והוצב לעבוד במחצבת אבן.
משגילה בבואו שהאסירים סובלים ממחסור במים, כרע ברך בתפילה.
כשהרים את מבטו, ראה טלה על גבעה, הלך למקום בו עמד הכבש ופגע באדמה במכוש שלו, בעקבות כך זרמו מים צלולים.
נס זה הביא להמרה של מספר רב של עובדי האלילים המקומיים ושל חבריו האסירים לנצרות.
כעונש, קלמנס נרצח והושלך מסירה לים השחור.
האגדה מספרת כי מדי שנה נחשף שקע מופלא של הים שנבנה בצורה אלוהית המכיל את עצמותיו.
עם זאת, אוסביוס והירונימוס אינם מציינים דבר על מות הקדושים שלו.
מנזר מסמן את המקום כביכול שבו קבור קלמנס בחצי האי קרים.
שנה או שנתיים לפני מותו ב-869, קירילוס הביא לרומא את מה שלדעתו הוא שרידי קדושיו של קלמנס, אותם הוא מצא בחצי האי קרים קבורות עם עוגן על יבשה.
כְּתָבִים קְלֶמֶנְטִיִּים הם ספרות נוצרית נרחבת המיוחסת לקלמנס הראשון, אם כי החוקרים סבורים שמלבד האיגרת הראשונה של קלמנס שאר הכתבים לא נכתבו על ידו.
הכתבים המיוחסים לקלמנס הראשון כוללים את:
האיגרת הראשונה של קלמנס (בערך 96 לספירה) הועתקה ונקראה באופן נרחב ונחשבת בדרך כלל לאיגרת הנוצרית העתיקה ביותר שקיימת מחוץ לברית החדשה.
הם אוסף נוצרי המחולק לשמונה ספרים המסווג בין , סוגה של ספרות נוצרית מוקדמת, שכולל הוראות סמכותיות של כיבכול השליחים על התנהגות מוסרית, ליטורגיה וארגון הכנסייה.
ניתן לתארך את העבודה משנת 375 עד 380 לספירה.
המוצא נחשב בדרך כלל כסוריה, כנראה אנטיוכיה.
המחבר אינו ידוע, אולי הבישוף בן המאה ה-4 יוליאן מקיליקיה.
איגרות על הבתולים שתי "איגרות על הבתולים" יוחסו באופן מסורתי לקלמנס, אך כעת קיימת הסכמה כמעט אוניברסלית שקלמנס לא היה מחבר שתי האיגרות הללו.
הטקסט היחיד הקיים של קלמנס והבלתי מעורער הוא מכתב לקהילה הנוצרית בקורינתוס, המכתב נקרא לעיתים קרובות האיגרת הראשונה של קלמנס או קלמנס הראשון.
ההיסטוריה של קלמנס הראשון מציגה באופן ברור ומתמשך את קלמנס כמחבר המכתב הזה.
הוא נחשב למסמך הנוצרי האותנטי המוקדם ביותר מחוץ לברית החדשה.
קלמנס כותב לקהילה בקורינתוס, שם הודחו "ממונים" או בישופים מסוימים.
קלמנס קורא לחזרה בתשובה והשבתם של מי שהודח, בהתאם לשמירה על ההסדר והציות לסמכות הכנסייה, מאז שהשליחים הקימו את משרד ה"בישופים והדיאקונים".
הוא מזכיר את "הקרבת המתנות" כאחד.
של תפקידי המעמד הגבוה של הכמורה.
האיגרת מציעה תובנה חשובה על שירות הכנסייה באותה תקופה ועל ההיסטוריה של הכנסייה הרומית.
הוא זכה להערכה רבה, ונקרא בכנסייה בקורינתוס יחד עם כתבי הקודש.
באיגרת טוענים אחדים שקלמנס משתמש במונחים "בישוף" ו"פרסביטר" לסירוגין עבור הסדר גבוה יותר של שרים מעל הדיאקונים.
בקהילות מסוימות, בייחוד במצרים, נראה שההבחנה בין בישופים לראשי הדת התבססה רק מאוחר יותר.
אבל עד אמצע המאה השנייה לכל המרכזים הנוצריים המובילים היו בישופים.
חוקרים כמו בארט ארמן מתייחסים משמעותית לעובדה שמבין שבעת המכתבים שכתב איגנטיוס מאנטיוכיה לשבע כנסיות נוצריות זמן קצר לאחר תקופתו של קלמנס, היחיד שאינו מציג את הכנסייה בראשות בישוף אחד הוא המכתב לכנסייה ברומא, אם כי מכתב זה לא התייחס גם לכהונה קולקטיבית.
מכתבו של קלמנס מכיל גם אזכורים היסטוריים, הוא מזכיר רדיפות של נוצרים, מתעד את מות הקדושים של השליח פטרוס ומציע שהשליח פאולוס ייסע לספרד.
השקפתו של קלמנס על הצדקה ניהלה דיונים מלומדים רבים, מכיוון שלעיתים טוענים שהוא האמין ב-, אם כי אחרים מאמינים בו כבעל דעות סינרגטיות.
קיים ויכוח, משום שקלמנס קבע ישירות ש"איננו מוצדקים מעצמנו אלא באמונה", אולם במקומות אחרים במכתב, הוא מדגיש את השיפוט על החטא.
החוקר הפרוטסטנטי טום שריינר טען כי קלמנס האמין בהצדקה מכוונת חסד על ידי אמונה, אשר תגרום למאמין לעשות מעשים כתוצאה מכך, אמר גם כי קלמנס לימד כנראה דוקטרינת אמונה בלבד, בעוד האנציקלופדיה הקתולית כתבה שקלמנס האמין שיצירות הן חלק מהצדקה.
רודולף קנופף ורודולף בולטמן האמינו גם שקלמנס האמין בסינרגיה, ושהמאמין צריך לשתף פעולה עם חסד האל כדי להינצל.
רודולף קנופף בפרשנותו למכתבו של קלמנס קבע כי: "החטאים הקדם-נוצריים נמחקים על ידי הטבילה.
עבור החטאים הבאים, על אדם להיות אמונה ברחמים אלוהיים, ובו בזמן, באותו אדם, חייב להפגין את המעשים הטובים שלו, מלבדם לא ניתן להציל את האדם" דייוויד דאונס טען נגד הדעה שקלמנס החזיק בדעות סינרגטיות, הוא טען שקלמנס לא כתב מכתב על סוטריולוגיה עמוקה, אלא במקום זאת.
כדי לספק הדרכה מוסרית, דייוויד דאונס הצהיר "לפי הכלכלה הסוטריולוגית של קלמנס הכל נשען על טובו, הרחמים ובחירתו של הבורא, שהתאימו ל'חלק הנבחר' באמצעות ישו".
קלמנס החמישי , אפיפיור מ-5 ביוני 1305 עד מותו.
הוא זכור במיוחד בשל רדיפותיו את אנשי מסדר הטמפלרים ובשל העברת האפיפיורות לעיר אביניון בצרפת.
נולד בעיירה ויאנדרו במחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, והוטבל בשם בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ (Bertrand de Got).
היה ארכיבישוף של העיר בורדו לפני שנבחר לאפיפיור ב־1305 בתמיכתו של פיליפ הרביעי מלך צרפת.
תמיכה זו הייתה מותנית בכך שיבטל את נידוים של אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני (נידוי שהוטל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר).
אחרי שנבחר ביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של פיליפ הרביעי, החליט שלא לנסוע לרומא מחשש לביטחונו האישי, וערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307).
באותה שנה נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה) כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם.
רבים מהם עונו, הודו באשמת כפירה והועלו על המוקד.
המלך הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה).
ביולי 1309 תמך במסע הצלב של העניים, וב-1310 תמך במסע צלב של ההוספיטלרין שיצא לדרך בתחילת 1310, אך במקום להפליג לארץ הקודש, ההוספיטלרים כבשו את העיר רודוס מידי הביזנטים.
בהשפעתו של פיליפ הרביעי הסכים קלמנס החמישי לערוך משפט לאפיפיור בוניפקיוס השמיני שנפטר ב־1303. המשפט החל ב-1309 ונמשך שנתיים.
שישה אנשי כמורה העידו כי שמעו את בוניפקיוס אומר: "כל החוקים הקדושים אינם אלא המצאות שנועדו לגרום להמון העם להתנהג היטב באמצעות הפחד מן הגיהנום".
קלמנס החמישי היה משוכנע בחפותו של בוניפקיוס, ועם זאת, רצה להשביע את רצון המלך.
ב-1311 הסכים פיליפ הרביעי להעביר את המשפט למועצת הכנסייה, שהתכנסה בעיר ויין שמדרום לעיר ליון, תמורת הסכמת האפיפיור לזכות מכל אשמה את חוטפיו של בוניפקיוס השמיני.
שלושה קרדינלים העידו בפני מועצת הכנסייה כי בוניפקיוס היה מסור לדת הנוצרית, וכדי להוכיח את חפותו הביעו נכונות להתייצב לדו-קרב נגד אלה שהאשימו אותו.
היות שאיש מן הצד שכנגד לא היה מוכן להתייצב לדו-קרב, הכריזה מועצת הכנסייה על סיום המשפט.
קלמנס החמישי נפטר באביניון ב-1314 ובמקומו נבחר לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
קלמנט השישי היה האפיפיור מ-7 במאי 1342 עד מותו, הרביעי באפיפיורות אביניון.
נולד בשם פְּיֶיר רוזֶ'ה לאב אציל עשיר, בטירה המשפחתית בחבל לימוזֶן שבצרפת.
כשהיה בן עשר שנים בלבד נכנס למנזר, ואחר כך למד באוניברסיטה של פריז, קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה ושימש שם כפרופסור.
ב-1326 נתמנה לאב מנזר פקאמב שבנורמנדיה, ב-1328 לבישוף העיר אראס שבצפון מערב צרפת, וב-1330 לארכיבישוף העיר רואן שבנורמנדיה.
ב-1338 נתמנה לקרדינל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר.
ב-1342 נבחר לאפיפיור בשם קלמנט השישי.
קלמנט השישי, שהורגל בחיי מותרות, המשיך במפעלו של קודמו, בנדיקטוס השנים עשר, והרחיב את ארמון האפיפירים באביניון.
הוא מינה למשרות בחצרו אצילים, כמרים, מוזיקאים, רופאים, מדענים, פילוסופים, חייטים וטבחים, ובהם רבים מקרוביו.
הוא העניק כספים לאמנים ולמשוררים והרשה לנשים להיכנס לחצרו.
כדי לממן הוצאות אלה הוציא צו שהצדיק את זכותו של האפיפיור למכור "מחילות" (27 בינואר 1343).
כמו קודמיו, היה קלמנט השישי נתון להשפעת מלך צרפת.
הוא הלווה למלך צרפת פיליפ השישי חצי מיליון פלורין (מטבעות זהב) כדי לממן את מלחמת מאה השנים נגד אנגליה.
בנוסף, יזם משלחת צבאית נגד שודדי ים שפעלו בחסות טורקית במרחב הים התיכון.
מגפת המוות השחור הגיעה לאביניון במחצית הראשונה של שנת 1348, אחרי שהכתה באיטליה.
רבים מאנשי אביניון נספו במגפה, אולם קלמנט השישי המשיך להתגורר בעיר, והגן על היהודים מפני אלה שטענו כי היהודים גרמו למגפה.
ב-9 ביוני של אותה שנה "קנה" קלמנט השישי את העיר אביניון מג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי, שפרובאנס הייתה חלק מנחלותיה, אך לא שילם לה פרוטה והסתפק בכך לזכותה מאשמת רצח בעלה.
קלמנט השישי סירב לבקשתם של אנשי רומא להחזיר את מקום מושב האפיפיור לעירם, אך הבטיחם לחגוג את שנת היובל ברומא ב-1350.
ב-1351 התערערה בריאותו של קלמנט השישי.
הוא נפטר באביניון ב-1352, ובמקומו נבחר לאפיפיור אינוקנטיוס השישי.
על פי צוואתו נקבר במנזר שבו למד בימי ילדותו.
קלמנס השביעי , נולד כג'וליו די ג'וליאנו דה-מדיצ'י, היה חשמן בין 1513 ו-1523 ואפיפיור מ-1523 ועד מותו ב-1534.
דה מדיצ'י נולד בפירנצה חודש אחרי הירצחו של אביו, ג'וליאנו דה מדיצ'י על ידי בני משפחת פאצי.
הוריו לא היו נשואים, אבל פרצה בחוקי המשפחה אפשרה לו להיחשב כבן חוקי ולפיכך כאחיינו של לורנצו דה מדיצ'י, אשר חינך אותו בצעירותו.
לאחר שבן-דודו, ג'ובאני דה-מדיצ'י, הפך לאפיפיור לאו העשירי, הוא הפך לבעל השפעה ברומא ומונה ב-1513 לחשמן.
בתקופה זו היה ג'וליו דה מדיצ'י פטרונו של ניקולו מקיאוולי ואף ציווה על הלה לכתוב את "ההיסטוריה של פירנצה".
אחרי מותו של לאו העשירי בשנת 1521 התעורר פילוג בין פלגים שונים בוותיקן, בני משפחת מדיצ'י והחשמנים האיטלקים תמכו במועמדותו של ג'וליו ד'מדיצ'י, או של חברו אלסאנדרו פרנזה לאפיפיור (שהם היו המועמדים המועדפים על הקיסר קרל החמישי), בעוד שהחשמנים הצרפתים והספרדיים התנגדו למינויו.
המחלוקת הסתיימה רק עם הצעת הפשרה - למנות את אדריאנוס השישי.
אחרי מותו של אדריאנוס, דה מדיצ'י הצליח להבטיח את מינויו לאפיפיור בקונקלווה.
תקופתו כאפיפיור הייתה מאופיינת בתכססנות פוליטית מתוחכמת מחד גיסא, אך גם בחוסר יכולת להתמודד עם הרפורמציה מאידך גיסא.
התקופה מאופיינת בחוסר יציבות באיטליה, שהשפיעה על הלכי רוח משיחיים, גם בקרב הקהילה היהודית (אשר שניים ממנהיגיה, דוד הראובני ושלמה מולכו אף נועדו עם האפיפיור).
הוא היה מעורב במלחמות בין צרפת, ספרד ואנגליה, כשהוא עובר - חליפות - מברית עם קרל החמישי לברית עם פרנסואה הראשון מלך צרפת (וחוזר לברית עם קרל החמישי).
התכססנות הפוליטית עוררה מרד בתוך הותיקן: ב-1526 כבשו חייליו של החשמן פומפלו קורונה את רומא וצרו עליה.
קלמנס המושפל נאלץ לטעון שהוא חוזר לברית עם קרל החמישי (אבל אחרי שקורונה נסוג מרומא, הוא פיטר אותו וחזר בו מהתחייבויותיו - תוך שהוא כורת ברית עם הצד הצרפתי).
כאשר צבאות הדוכס מפררה ובני בריתו מן האימפריה הרומית הקדושה נכנסו לאיטליה ללא התנגדות, מצא עצמו קלמנס מבודד שנית.
החיילים בזזו את מדינת האפיפיור.
ב-6 במאי 1527 כבשו חיילי קרל החמישי את רומא ובמשך שמונה ימים בזזו החיילים (שלא קיבלו שכר) את העיר.
מאורע זה מכונה ביזת רומא (Sacco di Roma).
האפיפיור נמלט מבזיליקת פטרוס הקדוש והתבצר בטירת סנטאנג'לו שעל גדות הטיבר שם שהה עד 6 בדצמבר.
בתאריך זה נמלט קלמנס, לאחר ששיחד מספר מפקדים מקומיים, לאורבייטו שמצפון לרומא.
הוא שב לרומא ב-6 אוקטובר 1528, לאחר ששילם כופר נפש והגיע להסכם במסגרתו הפך לבן חסותו של קרל החמישי.
בפירנצה, בינתיים, ניצלו אויבי משפחת מדיצ'י את חוסר היציבות הפוליטית לסילוק משפחת האפיפיור מעמדות כוח בעיר.
אולם ביוני 1529 חתם האפיפיור על הסכם שלום עם הקיסרות הרומית הקדושה בברצלונה וקיבל בחזרה את השליטה על אדמותיו.
גייסותיו של קרל החמישי הטילו מצור על פירנצה שבסיומו נפלה העיר ומשפחת מדיצ'י חזרה לשלוט בה.
קרל מינה את אלסנדרו דה מדיצ'י לדוכס, וזה הפך לבן חסותו.
אחת מהתוצאות העקיפות של תלותו המוחלטת, מכאן ואילך, של קלמנס בקיסר קרל החמישי, הייתה סירובו, בלחצו של האחרון, לאשר את גירושיו של הנרי השמיני מלך אנגליה מקתרין מאראגון.
תוך כדי כך, הוא השתמש בטקטיקות של עיכוב ודחייה, וכן במרגלים אשר גנבו את מכתביו של הנרי לאן בולין להוכחת רומן מחוץ לנישואין בין השניים.
התנהגותו הובילה בסופו של דבר להתנתקותו של הנרי מהכנסייה הקתולית והקמת הכנסייה האנגליקנית.
מעבר לסוגיות הפוליטיות, קלמנס ידוע בעיקר בשל היותו פטרון של האמנויות ובשל תרומתו הרבה, לפיכך, לאמנות הרנסאנס.
בין השאר, שימש כפטרונם של רפאל, מיכלאנג'לו וסבסטיאנו דל פיומבו.
הוא היה זה שהזמין, ימים אחדים לפני מותו, את מיכלאנג'לו, לצייר את פרסקו הענק יום הדין האחרון על קיר המזבח בקפלה הסיסטינית, נושא שללא ספק בחר בו תחת הרושם של הקטסטרופה הנוראה שהתרגשה על רומא בתקופת כהונתו.
קלמנס מת ברומא ב-1534 ממחלה, נטען כי סיבת מותו הייתה מאכילת פטרייה רעילה אך הסימפטומים של מחלתו לא תומכים בתאוריה זאת.
קלמנס היינריך קראוס (גרמנית: Clemens Heinrich Krauss; 31 במרץ 1893 - 16 במאי 1954) היה מנצח אוסטרי מן השורה הראשונה, ששמו נקשר בעיקר עם המוזיקה של ריכרד שטראוס.
את משרותיו הרמות קיבל הודות להתפטרותם של מנצחים, שהיו אהודים פחות על המשטר הנאצי בגרמניה.
קראוס נולד בווינה מחוץ לנישואים לאמו, קלמנטינה קראוס, אז רקדנית בת 15 באופרה של וינה ובהמשך שחקנית וזמרת וינאית נודעת.
אימו הייתה אחיינית של גבריאלה קראוס (1842 - 1904), זמרת סופרן נודעת במאה ה-19. אביו, הקטור בלטזי, הגיע ממשפחת בנקאים נודעת בווינה ומילא תפקיד בחצר הקיסר בווינה.
כשבחר בקריירה מוזיקלית, השתמש קראוס בשם אמו בגלל ההיסטוריה של שם זה בתיאטרון.
בילדותו, שר קראוס במקהלת החצר הקיסרית.
הוא למד בקונסרבטוריון של וינה וסיים את לימודיו שם בשנת 1912. קומפוזיציה למד אצל גריידנר ותאוריה אצל הויברגר.
אחרי סיום לימודיו היה מנצח מקהלה בתיאטרון ברנו (1912 - 1913).
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה שם בשנת 1913.
קראוס היה נשוי לזמרת הסופרן ויקטוריה אורסוליאק, עמה הרבה להופיע.
מינוי אחרון זה זימן לו אפשרויות רבות לנסוע לברלין ולשמוע שם את ארתור ניקיש מנצח על הפילהרמונית של ברלין, לקונצרטים אלה הייתה השפעה רבה על ניצוחו.
לצורך משרתו הבאה שב לאוסטריה, שם התמנה למנהל האופרה והקונצרטים הסימפוניים בגראץ.
בשנת 1922 הצטרף לסגל המנצחים של האופרה של וינה ושימש כמורה לניצוח באקדמיה הממלכתית של גרמניה.
במהלך 1923 התמנה קראוס למנצח קונצרטים של אמני הצליל (Vienna Tonkünstler Concerts) של וינה עד 1927, ולמפקח על האופרה בפרנקפורט ומנהל סדרת הקונצרטים של תזמורת המוזיאון של פרנקפורט בין השנים 1924 ל-1929.
קראוס ביקר בארצות הברית בשנת 1929, שם ניצח על תזמורת פילדלפיה ועל הפילהרמונית של ניו יורק.
באותה שנה התמנה למנהל האופרה הממלכתית של וינה.
התזמורת שלה, בצורתה הקונצרטנטית העצמאית בתור הפילהרמונית של וינה, מינתה אותו למנהל המוזיקלי שלה בשנת 1930. הוא ניצח דרך קבע בפסטיבל זלצבורג משנת 1926 עד 1934. בשנת 1930 ניצח על וויצק של אלבן ברג.
בעונת 1933-34 ויתר על משרותיו בווינה והיה למנהל האופרה של ברלין בשנת 1935, אחרי שאריך קלייבר התפטר במחאה נגד המשטר הנאצי.
עזיבת אוסטריה לטובת גרמניה הנאצית לא העיקה על קראוס, שהיה ידידם של היטלר ושל גרינג גם יחד.
בשנת 1933 לקח על עצמו את ההכנות לקראת ביצוע הבכורה של "אראבלה" של שטראוס, כשהמנצח הראשי פריץ בוש פרש מתפקידו.
בשנת 1937 התמנה למפיק של התיאטרון הלאומי במינכן, לאחר התפטרותו של הנס קנאפרטסבוש.
הוא קשר ידידות קרובה עם ריכרד שטראוס, כתב את הליברית לאופרה "קפריצ'יו" שעליה ניצח בביצוע בכורה במינכן, בשנת 1942 ול"אהבת הדנאים".
הוא ניצח גם על ביצוע הבכורה של הקנטטה האנטי-מלחמתית של שטראוס, "יום השלום".
אחרי הפצצת בית האופרה במינכן, שהביאה לסגירתו, חזר לנצח על הפילהרמונית של וינה עד שזו נסגרה זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה (1944 - 1945).
אחרי המלחמה חקרו רשויות בעלות הברית את פעילויותיו הפרו-נאציות ואסרו עליו להופיע לפני קהל עד 1947. חקירותיהם גילו גם פעולות שעשה לסייע ליהודים בודדים להימלט ממכונת ההשמדה של הרייך השלישי.
כשהוסר מעליו האיסור, חזר לנצח לעיתים קרובות על הפילהרמונית של וינה, בין השאר על קונצרט ראש השנה המפורסם שלה.
בישראל נודע קראוס מצד אחד כ"משתף פעולה עם הנאצים", אך מצד שני התפרסם סיפורן של האחיות קוק אשר קראוס המריץ אותן לסייע ליהודים בגרמניה להגר ממנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ואף סייע להן בבניית סיפור הכיסוי שלהן.
קראוס ניצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון (1951 - 1953) ובפסטיבל ביירוית בשנת 1953.
הוא מת בעת ביקור במקסיקו סיטי ונקבר שם.
קלמר הוא תיק להחזקת כלי כתיבה המשמש בעיקר תלמידים.
מקור המילה במילה היוונית καλαμαριον (kalamarion), שפירושה כלי לעטים או קסת דיו.
בלשון חז"ל השתמשו במילה "קלמרין"
קלמרים עשויים מגוון חומרים – עץ, מתכת, פלסטיק, בד, קרטון וכדומה – המשמשים לאחסון חפצים במגוון צבעים ובעיצובים שונים, באמצעות הדפסים, אפליקציות ורקמה.
בימינו קלמרים משמשים פעמים רבות כאמצעי שיווקי ופרסומי, כאשר מודפסות עליהם דמויות המוכרות לילדים מסרטי קולנוע ומתוכניות טלוויזיה.
בחברת הילדים עשוי סוג הקלמר ועיצובו, כמו פרטי ציוד אחרים של התלמיד, להוות סמל סטטוס.
קלמר מורה הוא בדרך כלל גדול יותר מקלמר רגיל ומשמש את המורה לאחסון כלי כתיבה שונים.
רוברט מז'נבה (1342 – 16 בספטמבר 1394) היה אנטי-אפיפיור אשר נבחר כאפיפיור קלמנס השביעי על ידי קרדינלים צרפתיים אשר התנגדו למינויו של אורבנוס השישי.
רוברט מז'נבה היה האנטי-אפיפיור הראשון באביניון במסגרת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית.
רוברט מז'נבה נולד לאמאדאוס השלישי, דוכס ז'נבה, ב-1342. הוא התקדם בהיררכיה הכנסייתית, מונה לבישוף של ת'רואן ב-1361 ולקרדינל ב-30 במאי 1371.
קיימת בעייתיות היסטורית בניתוח פעילותו של רוברט, שכן מרבית העדויות שנותרו בידינו נכתבו על ידי מתנגדיו מן הזרם המרכזי של הכנסייה הקתולית.
אלה תיארו אותו כאדם אכזר, אשר נטה בערוב ימיו אף לשחיתות כנסייתית.
בין 1376 ו-1378 שירת רוברט כשליח הכס הקדוש בצפון איטליה.
ב-1377 החליט לשים קץ למרידות במדינת האפיפיור, ובייחוד בצ'סנה.
הוא פיקד על כוחות ברטאניים שהיו שייכים לקונדוטיירי ג'ון הוקווד, על מנת לכפות על צ'סנה להצטרף למדינת האפיפיור; בין היתר, נטען כי הורה על טבח של בין 2500 ל-5000 תושבים, מעשה אשר נחשב לנפשע גם באותם ימים והקנה לו את הכינוי "הקצב מצ'סנה" או "המוציא להורג מצ'סנה".
ב-20 בספטמבר 1378 נבחר רוברט לאפיפיור על ידי קבוצת קרדינלים אשר לא היו מרוצים ממנהיגותו של אורבנוס השישי.
זה האחרון נבחר בהליך מפוקפק.
במהלך הקונקלווה צרו בני רומא על הוותיקן כשהם דורשים את מינויו של אורבנוס, אפיפיור ממוצא רומאי.
מינוי זה הפך את רוברט לאנטי-אפיפיור (אדם אשר נבחר לכס הקדוש על ידי קבוצה אופוזיציונית לוותיקן) והוא היה הראשון בשושלת של אנטי-אפיפיורים אשר כיהנו באביניון לאחר הקרע המערבי.
הפיצול, אשר נמשך עד לשנת 1417 היה פיצול פוליטי: צרפת, סקוטלנד, קסטיליה, אראגון, נווארה, פורטוגל, בית סבויה, דנמרק, נורווגיה ומספר מדינות קטנות בגרמניה הכירו בסמכותו.
מכיוון שלא יכול היה להישאר באיטליה, עבר לאביניון שבצרפת, והפך להיות תלוי בחסדיו של הכתר הצרפתי.
חלק ניכר ממדינות האפיפיור שלו נתרמו ללואי השני מנאפולי ועל מנת להשיג משאבים הוא פנה לשמעוניות - מינוי בעלי תפקידים כנסייתיים תמורת כסף.
האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי מת באביניון ב-16 בספטמבר 1394 ואת תוארו ירש האנטי-אפיפור בנדיקטוס השלושה עשר.
קלמנס השנים עשר נולד בשם לורנצו קורסיני (Lorenzo Corsini) וכיהן כאפיפיור מיום 12 ביולי 1730 עד מותו.
קורסיני היה בן אצולה, עורך דין בוגר אוניברסיטת פיזה, ושימש כמנהל כספים בשירות הכנסייה.
הוא היה לקרדינל ב-17 במאי 1706 ונחשב לאחד האנשים החזקים והחשובים בקוריה הרומית, למרות שהיה עיוור ומרותק למיטתו.
הוא מונה לכהונתו כאפיפיור ב-1730, בגיל 78 ושלושה חודשים, ואף אפיפיור עד כה לא מונה למשרה בגיל כה מתקדם (האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר היה בעת מינוי לתפקיד ב-2005 בן 78 ושלושה ימים).
פעולתו הראשונה לאחר מינויו הייתה להשיב את החוסן הכלכלי של מדינת האפיפיור, והוא דרש השבת כספים מבעלי משרה שמעלו בתפקידם בעת כהונת קודמו בתפקיד.
הוא חיזק את קופת המדינה גם על ידי השבת מפעל הלוטו שבוטל מספר שנים קודם לכן, והשקיע כספים במפעלי בנייה וברכישת אוספי אומנות.
הוא הורה על הקמת החזית החדשה של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא, חידש את קשת קונסטנטינוס והחל בבנייתה של מזרקת טרווי.
הוא ריצף את רחובות רומא ואת הדרכים המובילות אליה והקים נמל באנקונה.
עוד נודע כמי שהשיב לסן מרינו את עצמאותה, לאחר שנכבשה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, מושל אפיפיורי ברוונה, ככל הנראה בניגוד לדעתו של קלמנס עצמו.
בתחום הדתי פרסם קלמנס השנים עשר את הצו האפיפיורי הראשון כנגד הבונים החופשיים ב-28 באפריל 1738 ויצא בתוקף כנגד היאנסניזם.
הוא תמך באיחודן של הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית וגילה פתיחות כלפי זרמים נוצריים אחרים.
קלמנס השנים עשר נפטר ב-1740, לאחר כמעט עשר שנות כהונה, ונקבר בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
יש אומרים שקלמנס השנים עשר היה ידידו של רמח"ל ואף רמח"ל כתב לכבודו שיר.
קלמנס ניומן נייתן היה סוחר טקסטיל, איש ציבור ופעיל זכויות אדם יהודי-בריטי.
נולד בהמבורג שבגרמניה וברח עם משפחתו לבריטניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
שימש כיועץ לרנה קאסן כשהיה נשיא הארגון היהודי כל ישראל חברים.
בין השנים 1983 ל-1989 היה סגן נשיא ההתאחדות האנגלו-יהודית.
בין השנים 1998 ל-2003 ייסד ועמד בראש המרכז לקשר נוצרי-יהודי בעיר קיימברידג'.
הוא שימש כסגן נשיא של מכון הטקסטיל (Textile Institute).
בשנת 1987 קיבל את מדליית מכון הטקסטיל בעבור תרומה לתעשיית הטקסטיל.
בשנת 1994 נעשה עמית כבוד בבית הספר לעיצוב שנקר וחבר בוועד המנהלים הבינלאומי של בית הספר.
הוא חבר בהנהלת ועידת התביעות היהודיות נגד גרמניה.
בעבר שימש כסגן נשיא של המרכז ללימודים יהודיים-גרמניים באוניברסיטת ססקס.
משנת 2004 עמד בראש "מרכז קלמנס נייתן למחקר" הנקרא על שמו, המשמש כזרוע המחקר של מועצת הארגונים היהודיים העולמיים, ארגון זכויות אדם יהודי המשמש יועץ לאו"ם.
מטרת המרכז היא לקדם את נושא זכויות האדם.
המרכז מקיים כנסים, יוזם מחקרים ומוציא לאור ספרים.
Nathan", בעריכת פרופסור רפאל ולדן, לכבודו של קלמנס.
בשנת 1966 הוענק לו תואר "אביר" במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
קלמנס פטר פון פירקה פון צזנאטיקו היה רופא ילדים וחוקר אוסטרי, בעל שורשים יהודים, שהתפרסם בתרומותיו לתחום הבקטריולוגיה והאימונולוגיה.
המציא והנהיג ברפואה את המונח "אלרגיה".
קלמנס פון פירקה נולד בהירשטטן על יד ווינה במשפחת אצילים.
אביו, הברון פטר זנו פון פירקה היה נציג מפלגת בעלי הקרקעות ושיחק תפקיד חשוב כחבר בפרלמנט האוסטרי במסגרת הלנדטאג והרייכסראט.
אמו, פלורה פון פריירה-ארנשטיין הייתה בת למשפחה בנקאים יהודים מווינה.
אחיו הצעיר ב-6 שנים, גידו פון פירקה (1966- 1880) היה אחד מחלוצי חקר החלל, מומחה בתחום התרמודינמיקה ובליסטיקה, שפעל בארצות הברית.
קלמנס שאף תחילה להיות כומר ואחרי לימודים בגימנסיית שוטן (Schottengymnasium) בווינה למד בפנימיית המכללה הישועית בקאלקבורג ובגימנסיה "תרזיאנום" בווינה.
הוא סיים את בחינות הבגרות בשנת 1892 ועדיין מתוך רצון להיות כומר ישועי המשיך ללימודי תאולוגיה למשך שנתיים באוניברסיטת אינסברוק.
אחרי 1893 למד לתואר שני פילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לוון.
בסופו של דבר, למורת רוחם של הוריו, שינה את דעתו ונרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ווינה, אחר כך באוניברסיטת אלברטוס בקניגסברג ובאוניברסיטת גראץ, שם סיים עם תואר הדוקטור לרפואה בשנת 1900.
בהמשך השתלם פון פירקה ברפואת ילדים בבית החולים "שאריטה" בברלין בקליניקה של אוטו הויבנר.
בברלין הכיר את אשתו לעתיד, מריה כריסטינה ואן הוזן.
אחר כך חזר לאוסטריה ועבד החל משנת 1902 בבית החולים לילדים "אנה הקדושה" בווינה לצידו של הפרופ' תאודור אשריך הידוע.
בשנת 1908 סיים את התמחות ברפואת ילדים.
בו זמנית עבד גם תחת הדרכתו של רודולף קראוס במכון האוניברסיטאי לסרותרפיה.
פירקה גילה עניין רב בתחום הבקטריולוגיה והאימונולוגיה שידע התפתחויות מדהימות בסוף המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20, בין השאר הודות למחקריהם של בהרינג, אהרליך,
בווינה התחום התפתח ביוזמת חוקרים כמו מקס גרובר ורודולף קראוס.
בקליניקה של אשריך שבה עבד פון פירקה נוצרו תנאים טובים למחקר מדעי.
בשנת 1903 הגיש פירקה לאקדמיה למדעים בווינה את עבודתו: "על תאוריית המחלות הזיהומיות".
פירקה עקב בקפידה אופיינית לו אחרי המהלך הקליני, לרבות פריחות עוריות של ילדים חולים בשנית שקיבלו מידי מוזר טיפול במנות גדולות של סרום אנטיטוקסי שהופק מסוסים.
יחד עם עמית יהודי בשם בלה שיק, פרסם בשנת 1905 מונוגרפיה על "מחלת הסרום".
זמן קצר לאחר מכן על סמך תצפיותיו לגבי האבעבועות השחורות, הגיע פירקה למסקנה כי טוברקולין
שבודד בשנת 1890 על ידי רוברט קוך מחיידק השחפת יכול לגרום לתגובת רגישות יתר דומה.
רעיונו של פירקה פותח על ידי שארל מאנטו שהמציא ב-1907 את המבחן מאנטו המבוסס על הזרקה תוך-דרמית של כמות קטנה של טוברקולין על מנת לאבחן שחפת.
בשנת 1909 פרסם פון פירקה את תוצאות של כמה סדרות מבחנים של טוברקולין אצל תושבי וינה, שהצביעו כי 70 % מהילדים שנבחנו נחשפו לשחפת לפני גיל 10, ויותר מ-90% נחשפו עד גיל 14.
תוך חקר התסמינים שנגרמו על ידי החיסון שהופק מפרה נגד אבעבועות שחורות, פיתח פירקה תאוריה חדשה על תקופת הדגירה של המחלות הזיהומיות ושל היווצרות נוגדנים.
אחרי שבשנת 1908 הוסמך כמומחה ברפואת ילדים, סירב פירקה להזמנתו של אמיל רו לעבוד אך ורק במחקר במכון פסטר בפריז.
במקום זאת הסכים למשרה של פרופסור, ראש קתדרה לרפואת ילדים בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד בארצות הברית.
פירקה היה הראשון שמילא משרה זאת במוסד האקדמי האמריקאי הזה.
אולם כעבור שנה, ב-1910 קיבל את ההצעה לשוב לאירופה על מנת לכהן כפרופסור לפדיאטריה באוניברסיטת ברסלאו אז בגרמניה, ואחר כך בווינה, שם התמנה לראש הקתדרה לרפואת ילדים אחרי מות מורו, אשריך.
פירקה יישאר בווינה עד יום מותו ב-1929 וגידל בה דורות רבים של רופאי ילדים ואחיות כשזכה לפופולריות ויוקרה רבה.
בשנת 1910 פרסם את ספרו הגדול ("טרקטאט") הראשון "האלרגיה" בו הדגיש את הרעיון כי התגובה לגרויים אנטיגניים מתחלקת לשני סוגים: המצב של "חיסון" (immunity), מנגנון קלאסי, "הומרלי" של התגוננות בפני מחלות זיהומיות, והאלרגיה או "התגובתיות ששונתה", שבה התגובה האימונית בעצמה גורמת למחלה.
עם האלרגיות מנה פירקה לא רק את מחלת הסרום, אלא גם את האנפילקסיס, תגובת ארתוס (Arthus), קדחת השחת, האסתמה הברונכית (גנחת הסמפונות) ויותר מאוחר גם את המחלות האוטואימוניות.
פעילותו ברפואה הציבורית אחרי מלחמת העולם הראשונה
בתקופת המשבר שפגע באוסטריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פירקה עסק רבות בתחום תזונת הילדים שנפגעה מהמחסור בדברי מזון.
בשנת 1919 ניהל פעילויות הומניטריות רבות ובהקמת המנהל האוסטרי לבריאות הציבור התמנה פירקה למזכיר הכללי שלו.
בימי הרפובליקה האוסטרית הראשונה נהנה פון פירקה ממעמד מיוחד בעיני הציבור, מה שהפך אותו למועמד טבעי לנשיאות אוסטריה.
מאוחר יותר התעניין פירקה בתחום האנתרופומטריה ופרסם נוסחאות וטבלאות רבות בנוגע להערכת הפרמטרים של התפתחות האיברים בגוף ומשקלם.
בשנת 1924 המציא מערכת של מניין השיניים, שהוא כינה "טלקאבאקה"
(Telekabaka) שזכתה להכרה בינלאומית ועברה רוויזיה של הפדרציה הבינלאומית לרפואת שיניים בשנת 1970
הקדיש תשומת לב גם לתחום התזונה של הילדים תוך הנהגת דיאטות שונות, בתוך מכלול הקרוי "מערכת התזונה ע"ש פירקה".
הנהיג גם יחידת מדידה בתזונת הילדים, הנקראת Nem 1 .
Nem שקול כנגד 1 גרם של חלב אם.
יחידת מדידה זאת הייתה אמורה להחליף את הקלוריה (Nem = 0.67 cal).
בשנותיו האחרונות חזר לחקר מערכת החיסון והאלרגיות ותיאר השפעת הגיל על הרגישות האלרגית למחלות.
בחייו הפרטיים נתקל פון פירקה בלחצים רבים.
הוריו התנגדו בתוקף לנישואיו עם מריה כריסטינה ואן הוזן שסבלה ממחלה נפשית והייתה מכורה לברביטורטים.
ב-28 בפברואר 1929 שניהם שמו קץ לחייהם על ידי בליעת רעל ציאניד.
2007 - בחסות "האיגוד האירופי לאלרגולוגיה ואימונולוגיה קלינית" (EAACI) הוקמה קרן "קלמנס פון פירקה" לקידום המחקר וההוראה של האלרגולוגיה והאימונולוגיה הפדיאטרית.
2010 - המטבעה הממלכתית של אוסטריה הנפיקה מטבע של 50 אירו עם דיוקנו של "קלמנס פון פירקה, מייסד תורת האלרגיה"
האפיפיור קלמנס השמיני כיהן מ-30 בינואר 1592 ועד מותו.
החזיר את היציבות לכס הקדוש לאחר שנה וחצי בה התחלפו שלושה אפיפיורים, מאז מותו של סיקסטוס החמישי.
נודע כדמות מגשרת ומייצבת בין האימפריות הקתוליות של אירופה, ספרד, צרפת והקיסרות הרומית הקדושה וכן כאפיפיור שגזר גזירות קשות על יהודי איטליה.
נולד בשם אִיפּוֹלִיטוֹ אַלְדוֹבְּרַנְדִינִי (Ippolito Aldobrandini) למשפחת אלדוברנדיני מפירנצה בעיר פאנו שבמארקה, שהייתה שייכת למדינת האפיפיור.
ב-1585 קידם אותו האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לדרגת קרדינל.
סיקסטוס החמישי מינה אותו לשליח אפיפיורי מיוחד לפולין, בה שהה בין 1586 ל-1588. הישגו הגדול היה ניהול משא ומתן מוצלח לשחרורו מן הכלא של הארכידוכס מקסימיליאן השלישי מבית הבסבורג (שטען לכתר האיחוד הפולני-ליטאי לאחר מותו ללא יורשים של סטפאן באטורי), עובדה שזיכתה אותו בתמיכה והוקרה של בית הבסבורג.
ב-30 בינואר 1592, לאחר מות אינוקנטיוס התשיעי לאחר שני חודשי כהונה בלבד, נבחר אלדוברנדיני לאפיפיור.
קלמנס השמיני פעל על מנת לשמר את העצמאות והריבונות של מדינת האפיפיור, ומיצב את עצמו כמגשר ומפשר בין שליטיה הקתולים של אירופה.
ב-1593 הכיר באנרי הרביעי, מלך צרפת, ביטל את הנידוי שהטיל עליו סיקסטוס החמישי והעניק לו את ברכת הכנסייה, על אף היותו של מלך צרפת הוגנוטי.
בכך שם קץ למלחמות הדת בצרפת.
ב-1597, לאחר מות אלפונסו השני ד'אסטה, דוכס פרארה, ללא יורשים, הצליח קלמנס השמיני לצרף את פרארה למדינת האפיפיור, למגינת לבם של שליטי ספרד, שביקשו להמליך על העיר את בנו הבלתי חוקי של רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, צ'זארה ד'אסטה.
הוקרת הטובה של צרפת סייעה לאפיפיור לעמוד איתן נגד פליפה השני, מלך ספרד ולהיכנס לפרארה ללא הפעלת כוח צבאי.
במאי 1598 יזם את חתימת הסכם השלום בין ספרד וצרפת בוורווה (Vervins) שבפיקרדי.
"אדריכל ההסכם" היה שליחו הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י, לימים יורשו, האפיפיור לאו האחד עשר.
במסגרת ההסכם הכירה גם ספרד בלגיטימיות שלטונו של אנרי הרביעי בצרפת.
האפיפיור קידם את יצירת הברית בין המדינות הנוצריות במזרח אירופה למלחמה משותפת באימפריה העות'מאנית, שתתפתח למלחמה הארוכה בהונגריה.
על החוזה, שנחתם בפראג ב-1595 חתמו זיגמונד באטורי נסיך טרנסילבניה, רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אארון הטיראן (Aron Tiranul), וויווד נסיכות מולדובה ומיכאי האמיץ, נסיך ולאכיה.
קלמנס השמיני עצמו הבטיח סיוע ותמיכה למלחמה בכופרים המוסלמים.
אחת הבעיות של מדינת האפיפיור בראשית תקופת שלטונו הייתה התקופה הארוכה יחסית (שנה וחצי) בה לא כיהן אפיפיור חזק באופן רצוף.
בעקבות כך השתלטו תקיפים מקומיים על שטחים בפריפריה של מדינת האפיפיור באומבריה ומארקה.
אחת מפעולותיו הראשונות של קלמנס השמיני הייתה להעניש בחומרה תקיפים אלה, רבים מהם בני משפחות אצולה ותיקות והעברת רכושם לכנסייה ולמשפחת אלדוברנדיני.
בפרט הוציא להורג את בת אחת המשפחות הרומאיות החזקות ביותר, ביאטריצ'ה צ'נצ'י, שרצחה את אביה, ככל הנראה בשל התעללות שעברה.
משפטי אינקוויזיציה מפורסמים בתקופתו היו ההוצאות להורג של מנוקיו (מחבר "הגבינה והתולעים", שכפר בבריאה) ושל ג'ורדנו ברונו.
בבולה Cum saepe accidere מ-1592 הצר האפיפיור את צעדי הקהילה היהודית של אביניון והטיל עליהם מגבלות מסחר שתכליתן הייתה לרושש את היהודים ולעודד את הגירתם משטחי המדינה האפיפיורית.
ב-1593 הוציא את הבולה Caeca et Obdurata Hebraeorum perfidia ("הבגידה היהודית העיוורת והאטומה"), אחד החיבורים החריפים נגד היהודים שאסר את לימוד התלמוד.
הבולה אסרה את התיישבותם של יהודים בכל שטחי מדינת האפיפיור פרט לערים רומא, אנקונה ואביניון על מנת להביא בעיקר לגירושם מהתיישבותם החדשה יחסית בבולוניה ואומבריה.
הבעיה התאולוגית המרכזית עמה התמודד העולם הקתולי הייתה שאלת הרצון החופשי לעומת ה"פרדסטינציה" לפיה ה"החסד שאין לעמוד בפניו" (באיטלקית: Grazia irresistibile) מוענק לפי הדוקטרינה רק למיועדים לו מראש.
הישועים צידדו באמונה ברצון חופשי ואפשרות לישועה ולפיכך במשלחות מיסיונריות שהקנו להם גם כוח פוליטי רב.
האפיפיור לא הכריע בין הגישות והקים, לצורך דיון בסוגיות, את מועצת de Auxiliis (מילולית: "בסיוע..." (החסד האלוהי)) בקוריה הרומאית.
קלמנס השמיני מת ב-1605 לאחר שנים בהן לא יכל לזוז ממיטתו בשל מחלת גאוט.
הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, ב-1646 הועברו שרידיו למאוזוליאום שהוקם לכבודו בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ביוזמת פאולוס החמישי.
האפיפיור קלמנס השני היה אפיפיור מ-25 בדצמבר 1046 ועד מותו.
ראשון בסדרה של אפיפיורים ממוצא גרמני שמונו על ידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחר שהדיח את קודמיהם.
זידגר נולד בהורנבורג, סקסוניה התחתונה בשנת 979. ב-1040 התמנה לבישוף במברג.
ב-1046 הצטרף להיינריך השלישי במסעו לאיטליה ובדצמבר אותה שנה השתתף בוועידה האקומנית בסוטרי.
הוועידה הדיחה הן את האפיפיור המכהן בכוח זרועו, בנדיקטוס התשיעי וסנדקו, שרכש את הכהונה גרגוריוס השישי, והן את הטוען לכתר, סילבסטר השלישי ומינתה, בהשפעתו של היינריך השלישי, את זידגר (שנטל לעצמו את השם קלמנס השני) כמועמד מוסכם שיביא יציבות לכס הקדוש.
אחד ממאבקיו של קלמנס השני היה בתופעת השמעונות, רכישת משרות כהונה בכסף, ששיאה היה ברכישת הכהונה האפיפיורית על ידי גרגוריוס השישי.
מיד לאחר ההכתרה יצאו המלך והאפיפיור הנבחר לרומא, שם הכתיר קלמנס את היינריך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באופן נדיר, קלמנס נותר בישוף במברג במקביל לכהונתו כבישוף רומא (משרתו הכנסייתית של האפיפיור).
לדבר הייתה משמעות כלכלית בתקופה הפיאודלית כיוון שהבישוף שהוא גם שליט פיאודום קיבל מיסים מאנשי הדיוקסיה שלו.
קלמנס ליווה את היינריך במסעו חזרה לגרמניה ובמסעו חזרה לרומא חלה.
הוא מת בדרכו חזרה, ליד פזארו.
גופתו הושבה לעירו והוא נקבר בקתדרלת במברג, כך שקברו הוא קבר האפיפיור היחיד מצפון להרי האלפים.
מיד לאחר היוודע דבר מותו של קלמנס, נכנס בנדיקטוס התשיעי לארמון הלטראנו ונטל לעצמו מחדש את כתר האפיפיור.
קלן האופטבאנהוף היא תחנת הרכבת המרכזית של קלן, מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
תחנת הרכבת ממוקמת במרכז העיר וסמוכה לקתדרלת קלן ולנהר הריין, אשר מעליו עוברות הרכבות על גשר הוהנצולרן בעת שנכנסות לתחנה מכיוון מזרח.
כ-280 אלף נוסעים משתמשים בתחנה מדי יום, מה שהופך אותה לחמישית בגרמניה מבחינת עומס נוסעים.
לתחנה חשיבות רבה במערך התחבורתי בגרמניה ואף במדינות הסובבות אותה, והיא משמשת תחנת עצירה לרכבות מהירות רבות מסוג אינטרסיטי אקספרס ו-Thalys, כמו גם לרכבות בינעירוניות, מחוזיות ופרבריות.
עד שנת 1850 נבנו בקלן חמש תחנות רכבת שונות על שתי גדות הריין ותופעלו על ידי חברות פרטיות.
בהמשך הוחלט לבנות תחנה נוספת אשר תהיה סמוכה לקתדרלה של העיר, אך במהרה הבינו שנכון יהיה להפוך את התחנה החדשה לתחנת רכבת ראשית שתחבר בין כל הקווים השונים.
תחנת הרכבת המרכזית הראשונה נפתחה בשנת 1859 ובסמוך לה נחנך "גשר הקתדרלה" מעל הריין (כיום זהו מקומו של גשר הוהנצולרן).
התחנה הכילה ארבעה רציפי מסוף ושני רציפים שעברו דרכה ואפשרו לרכבות להמשיך לצידה השני.
התחנה צברה פופולריות ובמהרה הגיעה לגבול הקיבולת שלה.
בשנת 1889 הוחל בשדרוג התחנה והגדלת הקיבולת שלה.
עבודות הבנייה הסתיימו בשנת 1894 וכעת היא הכילה ארבעה רציפי מסוף מקורים הן ממזרח והן ממערב ומצדיהם שני רציפים לרכבות העוברות דרך התחנה.
בנוסף נבנה אולם המתנה בן 2 קומות שממנו התאפשרה גישה נוחה לרציפים.
בין השנים 1905–1911 עברה התחנה שיפוצים פעם נוספת, במהלכם בוטלו כל רציפי המסוף והוחלפו ברציפי מעבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה חרבה כמעט במלואה, כשאולמות ההמתנה הם המבנים היחידים ששרדו את המלחמה.
כעשור לאחר המלחמה פעלה התחנה באמצעות מבנים זמניים, עקב מחלוקות שהתגלעו במוסדות התכנון לגבי האופן שבו יש לבנות אותה מחדש.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נהרס המבנה הישן של התחנה והיא קיבלה את צורתה הנוכחית, עם מבנה מודרני והקירוי דמוי השריון מעל הרציפים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו בתחנה שתי מסילות נוספות עבור קו הרכבת הפרברית ריין-רוהר.
בשנת 2000 הוסב החלל מתחת לרציפי התחנה למרכז קניות המכיל כשבעים חנויות ובתי עסק.
קלן היא עוגן משמעותי ברשת הרכבות האירופאית.
רכבות ארוכות טווח עוברות דרך העיר משני צדי נהר הריין, כאשר לעיתים הן עוצרות בתחנת קלן-דויץ אשר על הגדה הימנית של הריין, כחצי קילומטר מתחנת הרכבת המרכזית, אשר על הגדה הנגדית, ללא כניסה אליה.
תחנת הרכבת המרכזית של קלן מחוברת בקווי רכבת ישירים לדרום גרמניה, אזור ברלין, הולנד, שווייץ ובלגיה.
רוב הרכבות ארוכות הטווח מגיעות לתחנה ממזרח, בעוד הרכבות הפרבריות בעיקר ממערב.
סמוך לתחנה ישנן 2 תחנות תת-קרקעיות של הרכבת העירונית של קלן.
עד שנת 2019 צפויה התחנה להיות מורחבת בשתי מסילות נוספות אשר תשמשנה את הרכבת הפרברית ריין-רוהר.
בשנת 2016 צפויה הפעלתה של רכבת מהירה לתחנת סנט פנקראס בלונדון, דרך מנהרת תעלת למאנש.
לשם כך מתוכננת הרחבה של רציף מספר 1 בתחנה במטרה להקים אזור בידוק ביטחוני עבור רכבות אלה.
הרחבה משמעותית של התחנה אינה אפשרית במיקומה הנוכחי, עקב המבנים ההיסטוריים שסובבים אותה.
קלמנס פריץ הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק כמגן ימני בעיקר בקבוצת ורדר ברמן, בה שימש קפטן.
לזכותו של פריץ 22 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
פריץ שיחק לאורך רוב קריירת הנוער שלו במועדון המזרח גרמני רוט-וייס ארפורט, ובשנת 1997 עבר לשחק בלוקומוטיב לייפציג, שם עלה לבוגרים וערך שש הופעות ליגה.
בשנת 1999 חזר פריץ לרוט-וייס ארפורט, ששיחקה אז בליגות הגרמניות הנמוכות.
פריץ שיחק בארפורט בתפקיד התקפי יחסית, והבקיע 14 שערים בשתי עונות.
בקיץ 2001 הצטרף פריץ לקבוצת הבונדסליגה השנייה קרלסרוהה, ובעונתו הראשונה, 2001/02, כבש 5 שערים ב-32 משחקי ליגה.
בקיץ 2002 נרכש פריץ על ידי באייר לברקוזן, אך המשיך לשחק בעונת 2002/03 בקרלסרוהה כמושאל.
פריץ המשיך להציג יכולת טובה בקרלסרוהה, אך לא הצליח להעפיל עמה לבונדסליגה.
בקיץ 2003 פריץ עבר לבאייר לברקוזן לאחר שהסתיימה השאלתו.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2003/04, שותף פריץ ב-14 משחקים, כאשר בסיום העונה לברקוזן זכתה בכרטיס העפלה לליגת האלופות.
בקיץ 2004 פריץ שבר את רגלו במשחק אימון קדם-עונתי מול רוט-וייס אסן, דבר שגרם לו להחמיץ את כל עונת 2004/05. עונת 2005/06 הייתה האחרונה של פריץ בבאייר לברקוזן.
בעונה זו תפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה, וערך 29 הופעות ליגה, כשהוא משתף פעולה עם סימון רולפס, טרנקילו ברנטה, קארסטן ראמלו וגונסלו קסטרו, ומסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בבונדסליגה.
בתום עונה זו, עזב פריץ את באייר לברקוזן וחתם בורדר ברמן בהעברה חופשית על חוזה לשלוש שנים, לאחר שהסתיים חוזהו בלברקוזן.
עונת הבכורה של פריץ בורדר ברמן הייתה 2006/07. עם הגעתו לקבוצה בקיץ 2006, היה פריץ שותף לזכייה בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על באיירן מינכן.
פריץ לא שותף בגמר זה.
בעונת הבכורה בברמן סיים פריץ עם הקבוצה במקום השלישי בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה שטוטגרט.
פריץ תפס בעונה זו תפקיד הגנתי יותר מזה שהיה לו בקבוצותיו הקודמות, והפך למגן הימני הקבוע של הקבוצה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם נאלדו, פייר וומה, פטרי פסאנן ופר מרטסאקר.
בעונת 2007/08 סיים פריץ עם ברמן במקום השני בבונדסליגה, מרחק עשר נקודות מהאלופה באיירן מינכן, והבטיח עם קבוצתו כרטיס לליגת האלופות.
בעונת 2008/09 נשרו פריץ וברמן מליגת האלופות בתום שלב הבתים כשסיימו במקום השלישי, והמשיכו לגביע אופ"א.
במפעל זה, הצליחו פריץ וברמן מאוד, והגיעו עד לשלב הגמר, בו הפסידו 2-1 לשחטאר דונצק לאחר הארכה.
פריץ פתח בגמר זה והוחלף בדקה ה-95. באותה עונה, על אף כישלון בבונגסליגה בה סיימה ברמן במקום העשירי, זכה פריץ עם ורדר ברמן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על באייר לברקוזן.
בעונת 2009/10 סיימה ברמן שלישית בבונדסליגה והבטיחה מקום בליגת האלופות, והגיעה שוב לגמר הגביע הגרמני, אך הפעם הפסידה 4-0 בגמר לבאיירן מינכן.
פריץ שיחק 90 דקות בגמר זה.
הופעתה של ברמן בליגת האלופות בעונת 2010/11 הסתיימה בכישלון, לאחר שהקבוצה סיימה אחרונה בשלב הבתים ולא המשיכה לליגה האירופית.
עונה זו הייתה האחרונה בה פריץ וברמן השתתפו במפעלים האירופיים.
לאחר מכן, ורדר ברמן איבדה מגדולתה בבונדסליגה והפכה לקבוצת מרכז טבלה ובעונת 2015/16 אף התמודדה במאבקים נגד הירידה לליגת הבונדסליגה השנייה, וניצלה מהתמודדות במבחני הירידה רק בדקה ה-90 של המחזור האחרון.
פריץ בתקופה זו שיתף פעולה בהגנה עם שחקנים כאסאני לוקימיה, סנטיאגו גרסיה ותאודור גברה סלאסי.
פריץ נתפס בתקופה כמנהיג הבלתי מעורער של הקבוצה, עד כדי כך שהיו מספר ביקורות שתלו את יכולתה החלשה של ורדר ברמן בתלות עמוקה במיוחד בפריץ.
במאי 2017 הודיע פריץ כי יפרוש בתום עונת 2016/17. בעונה זו, שהסתיימה בצורה טובה עבור ורדר ברמן שהשיגה רצף ניצחונות ארוך בסיבוב השני לאחר שבאמצע העונה דורגה במחזור האחרון, פריץ סיים עם ברמן במקום השמיני.
בתום העונה תלה את נעליו בגיל 36 לאחר שערך 288 הופעות ליגה במדי ורדר ברמן.
לאחר ששיחק בנבחרות גרמניה הצעירות השונות, פריץ ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הגרמנית הבכירה באוקטובר 2006, בניצחון 4-1 מול נבחרת סלובקיה.
ביוני 2007 הבקיע פריץ את שערו הבינלאומי הראשון, במשחק הניצחון 6-0 מול נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2008. פריץ היה חלק מסגל הנבחרת הגרמנית לטורניר הגמר של יורו 2008 באוסטריה ושווייץ, ואף שותף בשני משחקיה הראשונים של גרמניה בטורניר, מול פולין וקרואטיה בהתאמה.
בשלהי 2008 ערך פריץ מספר הופעות נוספות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, אך אלו היו הופעותיו האחרונות של פריץ במדים הלאומיים, ואת הופעתו ה-22 והאחרונה ערך בניצחון הגרמני 1-0 על נבחרת ויילס במסגרת זו.
קלמנס השלושה עשר היה אפיפיור מ-6 ביולי 1758 ועד מותו.
הוא התנגד לכוחות הנאורות שהגיעו בעיקר מצרפת ונלחם לצידם של הישועים במאבק להצרת צעדיהם שם ובשאר מדינות אירופה שנשלטו על ידי בית בורבון.
יחד עם זאת ביקש ליצור דיאלוג עם הנצרות הפרוטסטנטית באנגליה ובארצות השפלה, והיה האפיפיור הראשון שגישש בכיוון זה (אף כי ללא הישגים).
נודע בשל הנפוטיזם הבוטה שלו (חלוקת משרות ונחלות לקרובי משפחתו).
אחד ממעשיו המוכרים הוא ההוראה לכיסוי ערוותם של פסלי עירום במוזיאון הוותיקן בעלה תאנה.
אבי המשפחה רכש בזכות עשרו תואר אצולה ואת ארמון קא' רצוניקו המפואר.
בילדותו נשלח לבולוניה לרכישת חינוך אצל הישועים ולאחר מכן התמחה במשפט קאנוני ומשפט אזרחי באוניברסיטת פדובה.
ב-1737 הועלה לדרגת קרדינל על ידי קלמנס השנים עשר ומילא שורת תפקידים בקוריה הרומאית.
ב-1743 מונה לבישוף פדובה וב-1747 מונה לקרדינל-הכומר של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
עם מותו של בנדיקטוס הארבעה עשר ב-15 במאי 1758 התכנסה קונקלווה לבחירת האפיפיור הבא.
הקונקלווה נמשכה כחודש וחצי ללא הכרעה בשל ריבוי סיעות שונות שלא הצליחו להגיע למועמד מוסכם.
הקרדינל רצוניקו נבחר לבסוף ב-6 ביולי ובחר בשם קלמנס השלושה עשר לכבוד קלמנס השנים עשר, שהעלה אותו לדרגת קרדינל.
המאבק העיקרי שניהל היה מלחמת-מאסף לשמירת מעמדם של הישועים.
במסגרת מאבקו בנאורות כלל את האנציקלופדיה הגדולה של ד'אלמבר ברשימת הספרים האסורים, אך באופן מעשי, צעד זה היה משמעותי פחות מאשר היה מאה שנים לפני כן.
התגובה הצרפתית הייתה פניה נגד הישועים והצרת צעדיהם, צעד בו לחם האפיפיור בנחישות.
באביב 1761 החלו נציגי הבורגנות ותומכי היאנסניזם בפרלמנט של פריז במסע נגד הפעילות הישועית ובקריה לגרשם מן הממלכה.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת התיר אמנם לישועים להישאר בצרפת, אך הגביל את חירויותיהם.
ההחלטה, וצעדים חריפים יותר שהנהיג הפרלמנט בהמשך, גרמה להתקוממותו של האפיפיור ולטענתו שהחלטות הפרלמנט הצרפתי אינן חוקיות.
הסכסוך המסלים בין הוותיקן לפרלמנט הצרפתי הוביל להחלטה על גירוש הישועים מצרפת בנובמבר 1764.
פניה נגד הישועים חלה גם במקומות שהושפעו פחות מהנאורות, ובשל סיבות אחרות.
ב-1760 הגלה סבשטיאאו דה מלו, מרקיז פומבל, שר החצר (ראש הממשלה בפועל) של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל את כל הישועים שפעלו בממלכה לנמל צ'יוויטווקיה, גירש את הנונציו והחזיר את שגריר פורטוגל מן הוותיקן.
זאת על רקע ההאשמה שהישועים הקימו ממלכות עצמאיות במדינות דרום אמריקה.
ב-12 בינואר 1765 פרסם קלמנס בולה אפיפיורית בשם Apostolicum Pascendi Minis, שמטרתה לפרוש את הגנתו על הישועים בכל מקום, לתמוך בפועלם ולגנות את רודפיהם.
ב-2 באפריל 1767 כותרו במפתיע כל הישועים בספרד, שסברו שקרלוס השלישי, מלך ספרד, יגן עליהם, נאסרו והובלו לספינות שהובילו אותם לנמל צ'יוויטווקיה.
למעשה היה גירוש הישועים אחד הצעדים החשובים במסגרת הרפורמות הבורבוניות שהחיל המלך.
בהמשך גורשו הישועים גם מדוכסות פארמה וממלכת שתי הסיציליות.
בינואר 1769 השתלטו כוחות מלכי בית בורבון (צרפת וספרד) על אביניון (וכל נחלות מדינת האפיפיור בשטחי צרפת), בנוונטו ופונטקרובו ותבעו הודעה והכרה רשמית של הכס הקדוש לגירושם של הישועים מכל המדינות ואת ביטול זכויותיהם.
קלמנס, שסירב להיכנע, ביקש לכנס קונסיסטוריה על מנת לדון בדרישות הללו, אך בערבו של היום בו נועדה הקונסיסטוריה להתכנס - מת במפתיע.
קלמנס ביקש לבדוק אפשרות לשיח עם הנצרות הפרוטסטנטית, במטרה לאיחוד מחודש (אקומני) של הכנסיות המערביות.
אולם, כיוון שלא הסכים לוותר על עיקרי הקתוליות ועל הקטכיזם, לא היה זה מפעל פורה.
עם זאת, הוא הכיר במלכי בית הנובר הפרוטסטנטים כשליטי הממלכה המאוחדת על אף שהבית היריב, בית סטיוארט, היה קתולי.
זאת למורת רוחו של הנרי בנדיקט סטיוארט שהיה קרדינל והטוען היעקוביטי לכתר אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
בתמורה לגישתו של האפיפיור הוחל חופש דת יחסי לקתולים בבריטניה.
טיטוס פלאביוס קלמנס, הידוע גם כקלמנס מאלכסנדריה , היה תאולוג נוצרי איש אסכולת אלכסנדריה.
נולד להורים פגנים והמיר את דתו לנצרות, והיה משכיל שהכיר על בוריין את הפילוסופיה היוונית וספרות יוון העתיקה.
כפי שמדגימים שלושת חיבוריו העיקריים, קלמנס הושפע מהפילוסופיה ההלניסטית יותר מכל הוגה נוצרי אחר בן-זמנו, ובפרט מאפלטון ומהאסכולה הסטואית.
חיבורים שלו ששרדו רק למקוטעין מצביעים על כך שהוא הכיר גם תורות סוד וגנוסטיקה יהודיות קדם-נוצריות.
באחד מחיבוריו הוא טען שהפילוסופיה היוונית מקורה בקרב לא-יוונים, ושאת אפלטון ופיתגורס לימדו מלומדים מצריים.
בין תלמידיו היו אוריגנס ואלכסנדר מירושלים .
קלמנס נחשב בדרך כלל כאחד מאבות הכנסייה.
הוא מוכר כקדוש בכנסייה הקופטית, בכנסייה האתיופית ובנצרות האנגליקנית.
בעבר היה נערץ בכנסייה הקתולית, אולם שמו הוסר מרשימת המרטירים הקתוליים בשנת 1586 מאחר שרבות מדעותיו נחשבו בדיעבד לא-אורתודוקסיות.
שנת הולדתו ומקום הולדתו של קלמנס אינם ידועים בוודאות.
משערים כי הוא נולד בסביבות 150 לספירה.
על פי אפיפאניוס המלומד , הוא נולד באתונה, אולם לפי מסורת אחרת נולד באלכסנדריה.