tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה זה בביתו החדש שהחל מקנזי לנהל עיתון חדש שלימים הפך למפורסם תחת שמו; 'הסנגור הקולוניאלי' (the Colonial Advocate), אשר החל בפרסום ב-18 במאי 1824. קשיים כלכליים החזירו אותו ליורק, איפה, שלנוכח עלייה בחובותיו, הפך עם הזמן ליותר ביקורתי כלפי הממשל השמרן הקולוניאלי.
במאי 1826 היה על מקנזי לעבור אל לואיסטון, מדינת ניו יורק, בכדי להימנע ממאסר על אי-שילום של חובות.
ב-8 ביוני חבורה של 15 נערים המקושרים להנהגה הקולוניאלית, התחפשו לאינדיאנים, ביצעו ביזה על משרד העיתון שלו ביורק וזרקו את המקלדת אל תעלת המים העירונית.
כאשר מקנזי תבע 8 מהמארגנים של הביזה בבית משפט עירוני ביורק, נקבע כי יינתן לו פיצוי בסך 625 לירה שטרלינג, סכום שהיה גבוהה בהרבה מזה הנדרש לתיקון הנזק שנגרם.
מקנזי, דרך הפיצויים, בנה מחדש את המשרד, העביר חלק מהפיצויים לתומכיו במהלך המשפט והסדיר עבור עצמו מחדש מעמד של עיתונאי בעל קרקע יציבה.
כמו כן, הפיצויים הספיקו לשילום על כל החובות שלו.
לימים מקנזי השתמש במשפט כדוגמה כביכול למאבק עבור הצדק החברתי שהנהיג.
כמזכיר ועדה לאיסוף עתירות לתיקון עוול חברתי, מקנזי היה בעל חלק מרכזי בבחירתו של רוברט רנדל שייצג את חברי הוועדה בבריטניה בשנת 1827. עם הזמן עסק מקנזי יותר בנושאים שנגעו לזכויות המתיישבים האמריקאים וביחס אליהם מצד הממשל הקולוניאלי.
בתמיכת רפורמיסטים בריטים, הצליח רנדל לשכנע את המשרד הקולוניאלי לתמוך בהענקת שוויון זכויות בין ילידי קנדה-עילית לבין תושבי בריטניה.
עבור מקנזי, האירוע הוכיח את החשיבות של עתירה ישירה ללונדון במקום דיונים עם הממשל הקולוניאלי.
בשנת 1829 נבחר מקנזי אל האספה המחוקקת של קנדה-עילית מטעם מחוז העיר יורק.
מקנזי אמנם לא הצליח להיבחר לדובר האספה המחוקקת, אך בכל זאת היה יכול כעת לקדם את הרפורמות בהן תמך.
מקנזי קידם את הקמתן של ועדות בנוגע לחקלאות, מסחר ועוד וטען כי הבנק הראשי היה למונופול.
מקנזי התנגד לכל הוצאה נוספת מטעם הרשויות עד לפירעון החוב הציבורי, אף על פי שהחוב נוצר במידה רבה על ידי עבודות ציבוריות חיוניות לפיתוח המושבה.
במרץ 1829 טייל מקנזי בארצות הברית בשביל לקנות ספרים למכירה יד-שנייה בספרייה שהייתה ברשותו ובכדי ללמוד על מדיניותו הפוליטית של הנשיא האמריקאי החדש, אנדרו ג'קסון.
מקנזי הביע הערכה כלפי הממשל האמריקאי, שלטענתו תופעל ביתר פשטות מקלה על מנהל ביחס לממשל הקולוניאלי בקנדה-עילית.
מקנזי פגש בנשיא ג'קסון וכמוהו היה תומך נלהב של יזמות ועצמאות עבור החקלאי ובעל הקרקעות.
במאי 1830, מותו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת הוביל לפיזור האספה המחוקקת ולבחירות חדשות בקנדה-עילית.
הממשל הקולוניאלי החל בתהליך של חיזוק התרבות הבריטית המקומית דרך תמיכה בהגירה מהממלכה המאוחדת.
במהלך הבחירות נבחר מקנזי בשנית אך התנועה הרפורמיסטית השיגה פחות מעשרים מושבים מתוך 51 המושבים של האספה.
לאחר התבוסה של הפלג-הרפורמי בבחירות הפך מקנזי למאוכזב לנוכח ההתקדמות האיטית של תהליך הדמוקרטיזציה בקנדה-עילית.
בערך באותה העת הצטרף מקנזי אל תנועה פוליטית-דתית בראשות פרסביטריאנים שמרנים שתמכו במעורבות בין הדת והמדינה, דוגמה לדעותיו הפוליטיות המגוונות של מקנזי, שלעיתים סטרו את הקונצנזוס הפוליטי.
הממשלה הבריטית של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, תמכה בהעברת חלק נרחב יותר מההכנסות של הייצור הכלכלי במושבה אל האספה המחוקקת שלה בעבור קידום הפיתוח.
מקנזי מצידו פנה נגד רוב חברי האספה המחוקקת בטענה כי אין הממשל הקולוניאלי מסוגל להסדיר תקציבים בעבור הוצאות קודם ישלם את הפירעון החוב הציבורי.
דרך הצבעה, הרוב השמרני באספה הדיחה את מקנזי ממושבו וזה ארגן המון שפרץ את בית המחוקקים ודרך את פיזורה של האספה לבחירות חדשות.
בבחירות החדשות ב-2 בינואר 1832 נבחר מקנזי פעם נוספת לאספה המחוקקת ופעם נוספת עבר תהליך הדחה ובחירה מחדש.
מקנזי העביר עתירות ללונדון וחימם המוני אזרחים נגד הממשל.
בנקודה מסוימת, יריביו הפוליטיים העסיקו חבורת בריונים שהכו את מקנזי.
לאחר מכן התחבא מקנזי מהעין הציבורית עד שנשלח בהמשך השנה ללונדון.
מספר פעמים נוספות סערה הדעה הפוליטית בקנדה-עילית בין תומכיו ומתנגדיו של מקנזי ואחת אף נוצר קרע בין האספה המחוקקת לבין הממשלה הבריטית.
היה זה רק לנוכח החלפת ההנהגה במשרד הקולוניאלי הבריטי שהסתיימה ההיענות לדרישותיו של מקנזי.
ראש עיריית טורונטו ותכנון מרד
במרץ 1834 היה מקנזי לראש העיר הראשון של יורק, ששמה שונה לטורונטו.
באוקטובר אותה השנה הבחירות לאספה הסתיימו בהשגת רוב לפלג הרפורמיסטי.
למרות מאמציו של מקנזי, היה סיכוי נמוך להצלחה בשכנוע המושל קנדה-עילית, ג'ון קולבורן, הברון סיטון הראשון, לתמוך ברפורמות.
לפי החלוקה השלטונית על האספה המחוקקת להציע חוקים אך רק על המועצה המבצעת (המהווה את הרשות המבצעת) להוציאם לפועל.
בראש הרשות המבצעת עמד מושל-המשנה שהיה שליח במושבה מטעם הכתר.
הרשות המבצעת, כמו גם חלקים באספה המחוקקים, היו תחת הנהגתה של אוליגרכיה סמכותנית שהתנגדה לכל רפורמה אפשרית שהוצעה שנודעה לפי הכינוי "הקומפקט המשפחתי" (the family compact).
בקנדה-תחתית, איפה שרוב האוכלוסייה היו קנדים צרפתים, היה מצב דומה כאשר האוליגרכיה הונהגה בידי מיעוט אריסטוקרטי בריטי שנודע בשם "קליקת שאטו" (Château Clique).
לשתי האוליגרכיות השלטות התפתחה אופוזיציה אזרחית, בעיקר מתוך התנועה הרפורמיסטית, שתמכה בהסדר העברת סמכויות עבור הגורמים הנבחרים דמוקרטית בממשל.
באביב 1837, לפי החלטת מזכיר הפנים, ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, בוטלה כל הסמכות של הרשות המחוקקת על המבצעת בקנדה-תחתית.
ההחלטה הממשלתית שכנעה את מקנזי כי אין מה לצפות מהממשל האימפריאלי בלונדון.
למקנזי היה חלק מרכזי בארגונם של ועידות מחתרתיות מטעם הרפורמיסטים בקנדה-עילית, אשר בסופו של דבר הגיעו להחלטה שיש צורך להשתמש בכוח עבור הפלת הרודנות האוליגרכית.
בין סוף יולי לסוף אוקטובר התקיים רק אימון צבאי אחד מצפון לטורונטו של מיליציה מחתרתית, וכבר בסוף ספטמבר התגלו קשיים לוגיסטיים בבחינת הקשר בין קבוצות המורדים המתוכננים.
בנובמבר 1837 הממשלה בקנדה-תחתית עמדה לעצור את המנהיג הרפורמיסטי הצרפתי, לואי ז'וזף פאפיניו (Louis-Joseph Papineau).
פאפיניו ברח דרך הגבול לארצות הברית ותומכיו סירבו לדרישת הרשויות להפסיק להתאגד פוליטית.
בתוך זמן קצר הפכה השערורייה למרידה כוללת בקנדה-תחתית של מורדים צרפתים תומכי רפורמה נגד הממשל הבריטי.
לנוכח המרידה בקנדה-תחתית, מקנזי הורה לכלל ההתארגנויות השונות של המיליציות להתחיל במרד מזוין.
תחילה זכו המיליציות בהנהגתו של מקנזי להצלחות ראשוניות, בעיקר מכיוון שרוב הכוחות הבריטים הועברו להשקיט את המרד הקיים בקנדה-תחתית.
המחסור המרכזי של המרידות נגע לעובדה שהמיליציות לא הורכבו מחיילים מאומנים.
על כל מקרה, מקנזי הכריז על הקמתה של הרפובליקה של קנדה, שבבחינת ממשלה נועדה לדמות לארצות הברית.
אי הצי (Navy Island) בגבול ניו יורק ואונטריו על נהר ניאגרה נקבע בתור הבירה הזמנית של הרפובליקה ומקנזי הוכר בידי תומכיו בתור הנשיא הראשון של הרפובליקה הקנדית.
הרפובליקה, תוך זמן קצר מהמתה, קרסה לעומת התארגנות מקצועית של תושבים ששירתו קודם לכן בצבא הבריטי הקולוניאלי והציעו מחדש את שירותם נגד המרידה הקיימת.
אירועי המרידות בקנדה הרוויחו התעניינות רבה מצד דעת הקהל האזרחית בארצות הברית.
גורמים אזרחיים בארצות הברית חצו את הגבול לתמוך במרידה בתקווה להקים רפובליקה שכנה מצפון לארצם.
מצב זה הוביל לכך שמיליציה אזרחית אמריקאית, בשם "האחים הציידים" (Hunter Brothers), חצתה את הגבול ופלשה לתוך שטחי קנדה הבריטית.
בתוך זמן קצר חיילים בריטיים הרגו אזרחים אמריקאים שהשתתפו במרידה, מה שגרם לעליית מתיחות ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת.
ההתערבות של אזרחים אמריקאים במרידה הקנדית הייתה לגורם לחשש גם בלונדון וגם בוושינגטון די.
סי., שהתנגדו לאפשרות של פרוץ מאבק.
בסופו של דבר הגיעו שני הצדדים הגיעו להסכם שיתוף פעולה שנועד למנוע מעבר של אזרחים אמריקאים את הגבול.
עד סוף 1838 קרסו המרידות בקנדה-עילית ותחתית.
עוד ב-7 בדצמבר 1837 הופצה כרזה בידי הרשויות הבריטיות בקנדה עבור לכידתו של מקנזי וזה עבר לארצות הברית עם משפחתו במהלך המרידה.
לבסוף נעצר מקנזי לא בידי הרשויות הבריטיות אלא בידי האמריקאיות, ונאסר ל-18 חודשים בעוון מעבר על חוק הנייטרליות של 1794: לבסוף שוחרר מקנזי עשרה חודשים לתוך מעצרו לאחר קבלת חנינה מידי הנשיא האמריקאי, מרטין ואן ביורן.
השנים בניו יורק, ארצות הברית
הוא היה מזה זמן רב מוקד של מחלוקת פוליטית.
אף על פי כן, הוא שמר על יכולתו למשוך אליו חברים ופטרונים כגון הפובליציסט והמוציא לאור האמריקאי הוראס גרילי.
בסופו של יום הכיר מקנזי בעובדה שהמרידה הייתה לכישלון ושלא היה על התנועה הרפורמיסטית לתמוך בהוצאתו לפועל מלכתחילה.
עקב מחסור בקוראים, העיתון 'פרסומי מקנזי' (Mackenzie's Gazette) יצא לפשיטת רגל בשנת 1840. מקנזי לא ויתר על עסקיו ומספר פעמים ניסה וכשל בפתיחת עיתון חדש.
מקנזי שמר טינה לואן ביורן על שלא תמך במרידה ובספרו על פטריוטים אירים הציג את ביקורתו החריפה נגד פועלו של ממשל ואן ביורן.
במאי 1846 נסע מקנזי לאולבני כדי להשתתף בוועידת המדיניות של עיתון 'ניו יורק דיילי טריביון' של גרילי.
דעותיו הפוליטיות של גרילי השפיעו רבות על דעותיו הפוליטיות של מקנזי בקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-19. הוא שהה באולבני עד לאביב 1847, בעריכת 'עיתון הפטריוט של אולבני'.
בשובו לעיר ניו יורק, בחורף 1847–1848 עבד בטריביון וערך עבור גרילי.
בפברואר 1849 הביא הממשל הקנדי של רוברט בולדווין לרפורמות גורפות, כולל חקיקת החנינה.
מקנזי, דרך קשריו למשפחת לזלי, היה מעורב בחנינה.
הוא החל מיד בסיור בקנדה ממונטריאול לניאגרה.
חזרה לקנדה כללה בעיות תעסוקה.
האידיאלים העצמאיים של מקנזי מנעו ממנו לעבוד אצל העיתון של לזלי - גם לאחר שהוא הצטער בפניו על תמיכתו במרידה - והוא רצה מאמר משלו בתוך העיתון.
הוא גם היה מודאג מהליך משפטי על חובותיו.
מקנזי לא נשאר בקנדה ובינואר 1850 גרילי העניק לו עבודה מחודשת אך באפריל 1850 עזב את העיתון ובתחילת מאי שוב היה בן טורונטו, אם כי חשש מקבלת הפנים שלו ולא בטוח כיצד יוכל לפרנס את משפחתו.
גם בהיותו בטורונטו, המשיך מקנזי לכתוב בטריביון של גרילי ובעת הבחירות לאספה הכללית, הפעם של מחוז קנדה המאוחד (המרידות הובילו לאיחוד קנדה-עילית ותחתית), מקנזי נבחר לנציג באספה בשנת 1851. הפעם הביע מקנזי את תמיכתו בכל הצעת חוק שתהיה לרפורמה, בלי כל קשר למפלגה שתציע אותה.
מקנזי הגיע לשיא סמכותו הפוליטית כאשר סירב לקבל את התוכנית לאיחודן של המפלגות תומכות הרפורמה.
במרץ 1852 סירב לתמוך בג'יימס לזלי, מבניו של אדוארד לזלי, בתוכניתו לרשום מכתב ללונדון נגד המדיניות הקולוניאלית הבריטית.
בהמשך נקשר שמו עם פרשת שחיתות אך מקנזי המשיך להאשים את הממשל על הקרבת אידיאלים בעבור אינטרסים של שימור עמדות.
בקיץ 1853 מקנזי החל להטיל ספק גם בערך האיחוד.
באמצע 1854 הוא היה משוכנע שהקנדים הצרפתים קיבלו הרבה יותר ממה שתרמו, והכל על חשבון קנדה-עילית.
התשובה, כך האמין יותר ויותר, היא לפזר את האיחוד.
בשנת 1854 התבקשו עצותיו בהתכתבות מצד מייסדי תנועות רפורמה, שכן כולם האמינו שמקנזי היה רפורמר אמיתי, אם כי הוגה מעט מבולבל.
כשהממשלה נפלה בספטמבר 1854, תבוסה שאותה ייחסו מנהיגיה באופן חלקי להתקפות של מקנזי, היו גורמים שראו את מקנזי כמקור לבניית מפלגת רפורמות מצפונית יותר.
בין השנים 1854–1857 מקנזי הציג בהצלחה צעדים להמרת מטבע עשרוני, כדי לפשט את הטיפול בבחירות סותרות, ולבחור ראשי ערים באופן ישיר ולא על ידי מועצות העיר, והוא גם תמך בצעדים פופולריים כמו ביטול עתודות הכמורה.
מקנזי גם תמך בבחירת חברי מועצה מחוקקים ובניית רכבות במימון פרטי.
בתור יושב ראש הוועידה הכלכלית, האשים מקנזי את ממשלו השמרני של ג'ון אלכסנדר מקדונלד בעוון הוצאת כספים לא מחושבת.
מקנזי יצא לפנסיה בשנת 1858 וסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
הוא אישר את רשימת הרפורמות הדרושות שהופקה על ידי אמנת תומכי-הרפורמה בשנת 1859, אף שסירב לשבת באחת הוועדות מכיוון שלא ייצג שום מפלגה.
יציאתו מהפוליטיקה שיפרה גם כן את רוחו.
אף על פי שעזר לבעלי ברית פוליטיים בבחירות של 1861, המסך ירד באותה העת על הקריירה הפוליטית של מקנזי.
מקנזי אף נהנה מקשרי ידידות עם ג'ורג' בראון, מנהיג המפלגה הליברלית הקנדית.
למעשה, בסוף יוני 1861, חודשיים בלבד לפני מותו, מקנזי אף השתעשע ברעיון להתמודד שוב על תפקיד נציג מחוז המחוקק באספה המחוקקת.
בחודשיו האחרונים של חייו, תקופת של בלבול נפשי אשר ודאי ייאשה אותו מכיוון שהוא סירב לקבל את כל התרופות נגד דיכאון.
ב-28 באוגוסט 1861 מקנזי לקה ב"התקף אפופלקטי"; שבץ שהוביל למותו.
נכדו של מקנזי, ויליאם ליון מקנזי קינג, היה לימים ראש ממשלת קנדה העשירי ומנהיג המפלגה הליברלית.
ויליאם מדיל היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-23 בשנים 1853–1856.
ויליאם מדיל נולד במחוז ניוקאסל שבדלאוור כבנם של ויליאם ואיזבלה מדיל, שהיגרו מאירלנד ובבעלותם הייתה חווה.
הוא למד באקדמיית ניוארק, שבהמשך הייתה לאוניברסיטת דלאוור וסיים את לימודיו ב-1825. לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1830 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור.
באותה שנה עבר מדיל לאוהיו וב-1832 התקבל ללשכת עורכי הדין שלה.
בשנים 1835–1838 כיהן מדיל כחבר בית הנבחרים של אוהיו, כשבשנים 1836–1837 הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1838 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו שתי תקופות כהונה בשנים 1839–1843. בבחירות לתקופת כהונה שלישית ב-1842 הוא נוצח.
בתקופת כהונתו בבית הנבחרים הוא נודע כמי שדיבר נגד מוסד הבנק הלאומי של ארצות הברית.
לאחר תקופה קצרה בה הוא שימש כעוזר שני של המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק כנציב לענייני האינדיאנים.
בתקופה בה הוא כיהן בתפקיד זה רכש מדיל מוניטין כמנהל בעל מודעות לרפורמות בטיפול באינדיאנים בארצות הברית.
באותה תקופה ארגנה הממשלה הפדרלית מחדש את הלשכה לענייני אינדיאנים והעבירה אותה מאחריותה של מחלקת המלחמה לאחריותה של מחלקת הפנים.
ב-1850 שב מדיל לאוהיו כדי לשמש כנשיא ועידת החוקה של 1850–1851. בוועידה התקבלה חוקה חדשה למדינה, שבמסגרתה נוצר תפקיד סגן מושל המדינה בפעם הראשונה בתולדותיה.
באותה שנה נבחר מדיל כסגן המושל הראשון של אוהיו.
הוא הושבע לתפקידו ב-1852, וכיהן עד להתפטרותו של המושל רובן ווד ב-13 ביולי 1853 שמונה כקונסול בצ'ילה.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה הוא נבחר לכהונה נוספת כמושל בזכות עצמו.
בעת כהונתו כמושל החזיקה המפלגה הדמוקרטית ברוב בשני בתי המחוקקים של המדינה שתמך במדיל.
הוא הציע שהמדינה תפריט את כל התעלות, הכבישים ושאר דרכי התחבורה במדינה.
המלצות אלו לא יושמו במהלך כהונתו כמושל.
בבחירות של 1855 לכהונה מלאה נוספת הוא נוצח על ידי מתנגד העבדות סלמון צ'ייס, שייצג את המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
בשנים 1857–1861 הוא שימש כמבקר הראשון של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
כאשר שב מדיל לאוהיו, פרצה מלחמת האזרחים.
מבחינה פוליטית הוא זיהה אז את עצמו עם הדמוקרטים שוחרי השלום, אך לא תמך במועמד מפלגתו למשרת מושל אוהיו בבחירות של 1863 קלמנט וולנדיגהאם.
בריאותו שהתדרדרה מנעה ממדיל לקחת חלק פעיל בפוליטיקה לאחר שנה זו.
ויליאם מדיל נפטר בלנקסטר שבאוהיו ב-2 בספטמבר 1865. הוא נטמן בבית הקברות אלמווד שבעיר.
מדיל מעולם לא נשא אישה ואחיינו ירש את רכושו.
ויליאם הנרי דייוויס מארי היה איש חינוך, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה התשיעי.
הוא היה פעיל בפוליטיקה לפני קבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית כיועץ המשפטי של מושל אומת הצ'יקאסאו, דאגלס ג'ונסטון.
אף על פי שלא היה יליד אמריקאי, הוא מונה על ידי ג'ונסטון כנציג אומת הצ'יקאסאו לוועידה להצעת כינונה של מדינת סקוויה שהתקיימה ב-1905. מאוחר יותר הוא נבחר כנציג ועידת החוקה של אוקלהומה שהתקיימה ב-1906, ושהתקבלה כמדינה ב-1907.
מארי נבחר כחבר בית הנבחרים של אוקלהומה לאחר היותה למדינה, וכיושב ראש הבית הראשון.
מאוחר יותר הוא גם נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמושל אוקלהומה.
במהלך כהונתו כמושל בשנות השפל הגדול, הוא קבע שיא במספר הפעמים בו הוא עשה שימוש במשמר הלאומי כדי לבצע את תפקידיו במדינה ובהכרזה על ממשל צבאי בזמן שלום.
ויליאם מארי נולד בעיירה טואדסאק שבטקסס (שמה שונה לקולינסוויל בשנות ה-80 של המאה ה-19).
הוריו היו אוריה דאו תומאס מארי, חוואי, וברתה אליזבת לבית ג'ונס.
אמו נפטרה כאשר הוא היה בן שנתיים, ואביו נישא בשנית, והמשפחה עברה לעיירה מונטגיו שבטקסס.
בגיל 12 עזב מארי את הבית.
במשך רוב שנות נעוריו עבד מארי בחוות במהלך עונת הקיץ ובחורף למד בבתי ספר ציבוריים.
הוא עבד קשה ולמד בשקידה, והתקבל לקולג' היל בספרינגטאון, טקסס.
ב-1889 הוא סיים את לימודיו בקולג' עם תעודת הוראה והחל ללמד בבית ספר ציבורי במחוז פרקר שבטקסס.
מארי החל להיות פעיל בפוליטיקה והצטרף לברית החקלאים ולמפלגה הדמוקרטית.
הוא היה נואם מוכשר ופעיל במסע הבחירות של ג'ים הוג, כאשר זה התמודד בבחירות על משרת מושל טקסס.
מארי עבר לעיירה קורסיקנה שבטקסס, שם הוא הקים עיתון שהיה פעיל שנתיים.
במהלך זמן זה הוא התמודד פעמיים בבחירות לסנאט המדינתי, אך בשתי הפעמים כשל.
הוא עבר לפורט וורת', שם הוא עבד כעיתונאי בעיתון פורט וורת' גאזט.
עוד כאשר למד בקולג' היל, הוא החל לגלות עניין במשפטים, וכאשר התגורר בפורת וורת' הוא למד את המקצוע בקריאה עצמית.
ב-1897 הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בפורט וורת'.
ב-1898 עבר מארי לטישומינגו, בירתה של אומת הצ'יקאסאו שבטריטוריה האינדיאנית (כיום בחלקה המזרחי של אוקלהומה), שם הוא המשיך את עיסוקו בעריכת דין.
הידע המשפטי של מארי ואישיותו הצבעונית משכו את תשומת ליבו של דאגלאס ה.
ג'ונסטון, מושל אומת הצ'יקאסאו, שמינה אותו כיועצו המשפטי.
ב-1899 נשא מארי לאישה את אחייניתו של ג'ונסטון, מרי אליס הירל.
בנם, ג'ונסטון מארי, הלך בעקבי אביו, וכיהן כמושל אוקלהומה בשנים 1951–1955.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין בטישומינגו, החל מארי לרכוש ידע בחוואות.
ב-1902 בערך הוא קיבל את הכינוי "אלפלפה ביל" (Alfalfa Bill) כאשר עבד כפעיל פוליטי של פאלמר ס.
מוסלי, מועמד למשרת מושל טריטוריית אוקלהומה.
מארי נסע לעיתים תכופות כדי לשאת נאומים בפני החוואים המקומיים בנוגע לפוליטיקה ולחקלאות.
לעיתים קרובות הוא התייחס לשטחים הגדולים של האלפלפה שהוא גידל.
ארתור סינקלייר, ששמע את אחד מנאומיו, דיווח לעורך העיתון "קפיטל דמוקרט" שבטישומינגו שהוא זה עתה ראה את "אלפלפה ביל" נושא את אחד מנאומיו הטובים ביותר.
הכינוי דבק במארי במשך כל ימי חייו.
המהלכים להקמת מדינות סקוויה ואוקלהומה
מערכת היחסים של מארי עם מושל אומת הצ'יקאסאו דאגלאס ג'ונסטון הועילה לקריירה הפוליטית שלו.
ב-1903 ניהלו חמשת השבטים המתורבתים דיונים על הפיכת הטריטוריה האינדיאנית למדינה עצמאית שאמורה הייתה להיקרא מדינת סקוויה.
ב-1905 כינסו השבטים ועידה כדי לנסח את חוקת המדינה.
המושל ג'ונסטון מינה את מארי כנציג אומת הצ'יקאסאו בוועידה שהתקיימה בעיר מוסקוגי.
מתוך ששת הנציגים לוועידה, ארבעה היו אינדיאנים.
מארי וצ'ארלס הסקל היו הלבנים היחידים.
הנציגים ניסחו חוקה שאושרה ברוב גדול במשאל עם בו הצביעו ציבור הבוחרים של חמשת השבטים.
מתוך ניסיון למנוע את הקמתה של מדינה נוספת שתהיה בעלת שליטה דמוקרטית (מוצאם של חמשת השבטים היה בדרום ארצות הברית והייתה להם היסטוריה של החזקת עבדים וברית עם הקונפדרציה במלחמת האזרחים), התנגד הנשיא תאודור רוזוולט למדינה נפרדת זו.
בתגובה לקבלת החוק להקמתה של אוקלהומה כמדינה על ידי הקונגרס ב-1906, קיימו תושבי שתי הטריטוריות ועידה משותפת שהתקיימה בעיר גת'רי.
מארי נבחר כנציג לוועידה מטעם המחוז ה-104, שכלל את טישומינגו.
בוועידה הוא פעל בשיתוף פעולה הדוק עם רוברט ויליאמס, ושב עם צ'ארלס הסקל.
השלושה היו ידידים ושותפים פוליטיים למשך כל ימי חייהם.
בשל ניסיונו בפוליטיקה של אומת הצ'יקאסאו, נבחר מארי כנשיא ועידת החוקה.
הוא המשיך לשתף פעולה עם הסקל.
העיתון המקומי Guthrie Report כינה באותה עת את הסקל בכינוי "הכוח שמאחורי כס המלכות".
יחד שלטו השניים בוועידה, ובהדרגה תפסו את מעמדם של נשיא הוועידה פלזנט פורטר וגרין מק'קרטין ששימשו כנשיא וכסגן נשיא הוועידה.
חוקת אוקלהומה נכתבה תחת הדרכתם ובסופו של דבר התבססה על מרכיבים של חוקת סקוויה.
החוקה המוצעת כללה סעיפים ברוח העליונות הלבנה וההפרדה הגזעית שזכו לתמיכתו של מארי.
הנשיא רוזוולט התנגד לסעיפים אלו, והצליח לדאוג להשמטתן מנוסח החוקה לפני הגשתה לקונגרס.
ב-16 בנובמבר 1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה ה-46 של ארצות הברית.
עם אישורה של חוקת אוקלהומה, נערכו ב-1907 הבחירות למשרות הפוליטיות במדינה.
מארי נבחר כחבר בית הנבחרים המדינתי, ולאחר השבעתו נבחר כיושב ראש הבית.
הסקל נבחר כמושל אוקלהומה הראשון.
כיושב ראש בית הנבחרים, התנגד מארי לעיתים קרובות לפעולתה הפרוגרסיבית של קייט ברנרד, המפקחת על מוסדות הרווחה ובתי הכלא של אוקלהומה, ודחף לחקיקת חוקי ג'ים קרואו בדומה למדינות הדרום:
לאחר תקופת כהונה אחת של שנה אחת בבית הנבחרים לא התמודד מארי לכהונה נוספת.
ב-1910 הציג מארי את מועמדותו למשרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1912 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1914 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1916 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות למושב זה בבית הנבחרים.
ב-1918 ניסה מארי להתמודד שוב על משרת המושל ושוב נוצח בבחירות המקדימות.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים ושב לעסוק בעריכת דין בטישומינגו.
ב-1924 הנהיג מארי קבוצה של חוואים מאוקלהומה שהקימו קולוניה פרטית בדרום-מזרח בוליביה.
במהלך זה הצטרף אליו בנו ג'ונסטון מארי.
מארי ובנו נשארו בבוליביה עד 1929 ושבו לאוקלהומה.
ב-1930 החל מארי במסע הבחירות הבא שלו כדי לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית כמושל אוקלהומה.
מארי זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות למשרת מושל אוקלהומה הוא ניצח בהפרש קולות של כמעט 100,000 קולות, הרוב הגדול ביותר בבחירות למשרת מושל אוקלהומה עד לאותה עת.
סיסמת מערכת הבחירות שלו, שהתקיימה בזמן השפל הגדול ואגן האבק, כוונה נגד שלושת ה-C: התאגידים, "הציקלונאים" והשחורים ( Corporations, Carpetbaggers, and Coons).
ב-12 בינואר 1931 הושבע מארי כמושל אוקלהומה התשיעי.
הוא ניצב בפני בעיות קשות שהיו קשורות לשפל הגדול.
תחת המושל הקודם, ויליאם הולווי, צברה ממשלת המדינה גירעון תקציבי של 5 מיליון דולר שנוצר כתוצאה מניסיון לעודד פתיחת משרות ומתן שירותי רווחה.
אבטלה גואה, עיקולים, הגירעון התקציבי, וקריסת הבנקים, רדפו את ממשלו של מארי.
באותה שנה הקציב בית הנבחרים המדינתי סכום של 600,000 דולר לצרכים דחופים.
באמצעות כספים שנאספו מהמעסיקים במדינה, מאנשי עסקים, וממשכורתו שלו, מימן מארי תוכנית להזנת עניי אוקלהומה.
בשלב זה לא הייתה עדיין שום תוכנית לסיוע פדרלי.
מארי היה למנהיג הלאומי של קורבנות השפל הגדול, וקרא לכינוסה של מועצה לאומית לסיוע שתתכנס ביוני אותה שנה בממפיס.
ממשלת אוקלהומה עמדה בפני פשיטת רגל, לא רק בשל הגירעון שהלך ועלה, אלא גם בשל העובדה שרבים מאזרחי אוקלהומה לא היו מסוגלים לשלם את חובותיהם.
כדי להאיץ את גיוס הכספים, הקים בית המחוקקים המדינתי, בעידודו של מארי, את נציבות המס של אוקלהומה.
נציבות זו, שמנתה שלושה חברים, הייתה אחראית לגביית המיסים והאגרות מכל האזרחים.
הסוכנות החדשה יצרה אמצעי הגנה נגד השתמטות ממס וסייעה לבלום את הירידה בהכנסות המדינה ממיסים.
בשל חומרת השפל הגדול, עשה מארי שימוש במשמר הלאומי של אוקלהומה כדי לאכוף את חוקי המדינה באמצעות הטלת ממשל צבאי.
מארי עשה זאת על אף איומים בהליך הדחה שכוונו נגדו מהסנאט המדינתי.
במהלך תקופות כהונתו כמושל, זימן מארי את המשמר הלאומי והטיל עליו משימות שונות, החל מפיקוח על מכירת כרטיסים במשחק פוטבול באוניברסיטת אוקלהומה ועד לסיורים סביב שדות הנפט.
מארי גם עשה שימוש במשמר הלאומי במהלך "מלחמת גשר האגרה" בין אוקלהומה לבין טקסס.
מיזם משותף לבניית גשר חופשי למעבר על הנהר האדום בכביש הארצי 75 בין דורנט, אוקלהומה לבין דניסון, טקסס, הפך לסכסוך קשה כאשר מושל טקסס הורה על חסימת התנועה שנכנסה למדינתו דרך הגשר החדש.
חברת גשר הנהר האדום של טקסס החזיקה בבעלותה את גשר האגרה המקורי והיה לך סכסוך על עסקת הרכישה.
ביולי 1931 שלח מארי את כוחות המשמר הלאומי כדי לפתוח מחדש את הגשר.
טקסס נאלצה לסגת כאשר עורכי דין קבעו ששטח השיפוט של אוקלהומה השתרע על פני שתי גדות הנהר.
מארי גם עשה שימוש במשמר הלאומי כדי להפחית את היקף שאיבת הנפט מתוך תקווה להעלאת מחירים.
בשל הכמות העצומה של הנפט שהופק בבארות הנפט החדשות בטקסס ובאוקלהומיה, צנחו מחירי הנפט מתחת לעלות ההפקה.
מארי ושלושה מושלים אחרים נפגשו בפורט וורת' כדי לדרוש את הפחתת השאיבה.
כאשר אנשי תעשיית הנפט של אוקלהומה לא נענו לדרישה, זימן מארי ב-4 באוגוסט 1931 את כוחות המשמר הלאומי, הכריז על ממשל צבאי, והורה על סגירתן של כ-3,000 בארות נפט.
עד לתום כהונתו כמושל ב-1935, עשה מארי שימוש במשמר הלאומי ב-47 הזדמנויות שונות, והכריז על משטר צבאי יותר מ-30 פעמים.
בבחירות לנשיאות של 1932 ניסה מארי להשיג את מועמדות המפלגה הדמוקרטית והתמודד בבחירות המקדימות בכמה מדינות, אך לא ניצח באף אחת מהן.
המדינה שבה הוא זכה להישג הגדול ביותר הייתה אורגון, בה הוא קיבל 20 אחוזים מהקולות.
הסנאטור יואי לונג, לשעבר מושל לואיזיאנה, נזכר באותה עת כאשר ביקר את מארי בחדר המלון שלו בעת הוועידה הארצית של המפלגה בשיקגו:
בתחילה תמך מארי בנשיא רוזוולט, אך בהמשך הוא פנה נגד מדיניות הניו דיל, כפי שעשו הפוליטיקאים השמרנים האחרים באוקלהומה באותה עת.
באותה תקופה מנעה חוקת אוקלהומה מהמושלים להתמודד על תקופת כהונה רצופה שנייה.
ב-15 בינואר 1935 סיים מארי את כהונתו כמושל אוקלהומה.
ב-1938 ניסה מארי להתמודד פעם שנייה בבחירות למשרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות.
מאוחר יותר באותה שנה הוא ניסה להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית כעצמאי, אך טפסי המועמדות שלו הוגשו באיחור.
ב-1942 הוא ניסה שוב לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט והפסיד שוב.
רעייתו של מארי, מרי אליס, נפטרה באוקלהומה סיטי ב-28 באוגוסט 1938. כגברת הראשונה לשעבר של אוקלהומה, היא זכתה לכבוד שארונה יוצב בקפיטול המדינתי למחרת היום.
היא הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שזכתה לכבוד זה, והיא נטמנה בטישומינגו ביום המחרת.
לאחר פרישתו, נודע מארי בשל השקפותיו הגזעניות והקונספירטיביות.
הוא כתב מאמרים וספרים שדנו בזכויות על פי החוקה.
בספריו נראה היה שמארי תמך בפשיזם.
הוא תמך במועמדותו של סטרום ת'ורמונד מטעם מפלגת זכויות המדינות כנגד מועמדויותיהם של הארי טרומן ותומאס דיואי בבחירות לנשיאות של 1948.
בנו של מארי, ג'ונסטון מארי, הלך בדרכי אביו, והיה לחבר במפלגה הדמוקרטית.
ב-1951, כאשר נבחר מארי הבן כמושל אוקלהומה ה-14, ניהל אביו את טקס ההשבעה של בנו.
ויליאם מארי לא האריך ימים רבים לאחר תום כהונת בנו כמושל.
הוא נפטר בטישומינגו ב-15 באוקטובר 1956, כתוצאה משבץ מוחי ודלקת ריאות.
הואר נטמן בבית הקברות העירוני של טישומינגו.
על שמו של מארי נקרא הקולג' המדינתי לחקלאות ולמדע שימושי בטישומינגו.
שניים ממחוזות אוקלהומה קרויים על שמו: מחוז מארי ומחוז אלפלפה.
ויליאם לי דייווידסון יואינג היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן תקופות כהונה חלקיות כסגן מושל אילינוי ממרץ 1833 ועד דצמבר 1834, כמושל אילינוי החמישי במשך שבועיים לקראת סוף שנת 1834, וכסנאטור מטעמה בשנים 1835–1837.
ויליאם לי יואינג נולד בפריז, קנטקי.
הוא עסק בעריכת דין בשוואניטאון, אילינוי.
ב-1820 מינה אותו הנשיא ג'יימס מונרו ככונס נכסי המקרקעין בואנדליה.
הוא שירת כקולונל ב"גדוד המרגלים" במהלך .
ב-1830 הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, וכיהן בו כיושב ראש הבית.
קודם לכן הוא עבד כפקיד בבית הנבחרים.
בשנים 1832–1834 הוא כיהן בסנאט של אילינוי, ובין השאר כיהן בו כנשיא הזמני.
ב-1833 הוא גם היה לסגן מושל המדינה בפועל, וב-1834 כיהן כמושל אילינוי במשך 17 ימים, תקופת הכהונה הקצרה ביותר של מושל בתולדות המדינה.
עם מותו של אליאס קיין ב-1835 מונה יואינג על ידי המושל ג'וזף דאנקן כמחליפו של קיין בסנאט של ארצות הברית עד לשארית תקופת כהונתו המתוכננת של זה האחרון.
ב-1838 מונה יואינג כנציב לתיאום התביעות של בני התערובת והסוחרים בפורט סנלינג שבדקוטות על פי הסכם הדקוטה של 1837. הוא לא הצליח להיבחר לכהונה שנייה לתפקיד ושב לבית הנבחרים של אילינוי, שם כיהן שוב כיושב ראש הבית.
ויליאם לי יואינג נפטר בספרינגפילד, אילינוי ב-25 במרץ 1846. הוא ניטמן בבית הקברות האצ'ינסון שבעיר.
ויליאם לנויר היה מהנדס ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל.
ויליאם לנויר נולד במיאמי שבפלורידה וגדל בעירו.
בשנת 1961 הוא סיים לימודי תואר בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא המשיך לעבוד במכון ובשנת 1965 מונה לפרופסור חבר.
לנויר עסק בין היתר במחקרים שתמכו בטיסות לחלל.
בשנת 1967 לנויר התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בהיותו בנאס"א לנויר תחילה עבד אמוני טיסה ובהמשך היה בצוות תמיכה של סקיילאב 3 ו-סקיילאב 4. בשנים 1974–1976 הוא היה חבר בצוות של נאס"א שבדק אפשרות העברת אנרגיה מחלל לכדור הארץ.
לנויר היה חלק של צוות במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה ואנס בראנד, רוברט אוברמייר, ג'וזף אלן וויליאם לנויר.
זמן קצר לאחר סיום המשימה לנויר התפטר מנאס"א והחל לעבוד בחרבת Booz Allen Hamilton.
לאחר פרישה מנאס"א אלן מונה לסגן נשיא של Booz Allen Hamilton ועבד עד לשנת 2000.
הוא מת בשנת 2010 אחרי פגיע בתאונת דרכים.
ויליאם לייטון ליטץ' היה צייר ומאייר אקוורל סקוטי.
הוא היה סגן נשיא המכון המלכותי לציירים בצבעי מים, בלונדון, במשך עשרים שנה.
ליטץ' נולד בגלאזגו, בנו של חייל שהיה בעבר ימאי.
ליטץ' פיתח עד מהרה נטייה חזקה לאמנות, ונהג לתרגל רישום בלילה עם דייוויד מקני, לאחר מכן נשיא האקדמיה הסקוטית.
לאחר השכלה כללית טובה, מצא עבודה במשרד עורך דין, אחר כך כאורג, בהמשך כשוליה של מר חרבוט, צייר בית וקישוט.
בשנת 1824 עבד כצייר תפאורות בתיאטרון רויאל, גלאזגו, והתחתן עם סוזנה סמלי, שילדה לו חמישה בנים ושתי בנות.
התיאטרון נכשל, הוא בילה שנתיים כצייר קופסאות הרחה, ולאחר מכן עבר ללונדון, שם הכיר את האמנים דייוויד רוברטס וקלארקסון סטנפילד, והשיג עבודה כצייר תפאורה בתיאטרון המלכה ברחוב שרלוט.
הוא קיבל כמה שיעורים מקופלי פילדינג, והועסק על ידי מר אנדרדן, סוכן מניות, כדי ליצור רישומים לעבודה שהוא כותב.
לאחר שהציג שני רישומים באגודת האמנים הבריטיים ב-1832, הוא נסע לאירופה ב-1833, עבר דרך הולנד, גרמניה, שווייץ לאיטליה.
בהיותו בוונציה פגש והתיידד עם הצייר ההונגרי, מיקלוש בארבאס; הם סיירו וציירו באזור לאגו מאג'ורה בשנת 1834, וליטץ' השפיע רבות על יצירתו העתידית של בארבאס.
לאחר היעדרות של ארבע שנים, שבמהלכן ליטץ' פרנס את עצמו בעיקר בהוראה, וביקר בערים העיקריות של איטליה, ערך מספר רב של סקיצות שם ובסיציליה, הוא חזר ללונדון ביולי 1837.
הוא הקדיש את עצמו כמעט כולו להוראה ולעבודה בצבעי מים.
הוא זכה להצלחה רבה כמורה והשיג חברים רבים באצולה שהיו בין תלמידיו.
הוא הוצג למלכה ויקטוריה על ידי ליידי קנינג והפך למאסטר הרישום של הוד מלכותה ושל משפחת המלוכה במשך 22 שנים.
הנסיכה מוויילס הייתה התלמידה האחרונה שלו.
ליטץ' הציג מדי פעם באקדמיה המלכותית בין 1841 ל-1861, וב-1862 נבחר כחבר במכון הציירים בצבעי מים.
מאותה תקופה תרם דרך קבע לתערוכותיה אך לא הציג במקומות אחרים.
הוא שימש כסגן נשיא החברה במשך 20 שנה.
ליטץ' מת באפריל 1883 בביתו בסנט ג'ון ווד.
אוסף יצירותיו לאחר מותו הוצג בגלריה של המכון לציירים בצבעי מים בפיקדילי.
רק שניים מילדיו שרדו אחריו.
ליטץ' היה אמן יסודי, שיצירתו התבססה על מחקר מעמיק של הטבע ושל הציירים המאסטרים הגדולים, במיוחד טרנר.
יצירותיו מאופיינות בקומפוזיציה חיננית, בצבען הטהור, ובאפקטים המבריקים של האווירה.
בין הספרים המאוירים בתחריטיו ניתן למנות את "קונסטנטינופול והאימפריה הטורקית" של הכומר רוברט וולש (1838); "הריין, איטליה ויוון" של ג'ורג' ניואנהאם רייט (1840), ו"חופי הים והאיים של הים התיכון" (1841), "איטליה" של ויליאם ברוקדון (1843), "אנדרטת ההתקדמות המלכותית בסקוטלנד" של סר ט.די.
הסקיצות שהיו ברשותו במותו, עם מעט מאוד רישומים גמורים ותמונות שמן, נמכרו בכריסטי'ס במרץ 1884, והכניסו למעלה מ-9,000 פאונד.
ויליאם ליווינגסטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של ניו ג'רזי (בשנים 1776–1790) במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כנציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי, הוא חתם על אמנת האגודה הקונטיננטלית ועל חוקת ארצות הברית.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ולאב המייסד של ניו ג'רזי.
ליווינגסטון נולד באולבני שבפרובינציית ניו יורק ב-30 בנובמבר 1723. הוא היה בנם של פיליפ ליווינגסטון (1686–1749), הלורד השני מאחוזת ליווינגסטון, וקתרין ואן ברוג, בתה היחידה של ראש עיריית אולבני, פיטר ואן ברוז.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה אחים.
ליווינגסטון למד את השכלתו המוקדמת בבתי ספר וממורים מקומיים.
בגיל 13, הוא נשלח לחיות שנה ולהתכונן לקולג' עם המיסיונר האנגליקני ובוגר מכללת ייל, הנרי ברקלי, שחי בקרב האירוקוי בפורט האנטר.
ליווינגסטון נרשם לאוניברסיטת ייל ב-1737 וסיים את לימודיו ב-1741. הוא המשיך לעיר ניו יורק, שם למד משפטים והפך עוזרו של עורך הדין הידוע ג'יימס אלכסנדר.
הוא עזב את משרדו של אלכסנדר באביב 1746 לפני שסיים את התלמדותו והצטרף למשרדו של ויליאם סמית האב.
ליווינגסטון הפך לעורך דין בשנת 1748 והחל לעבוד בניו יורק.
בשנת 1752, הוא ייסד יומן שבועי בשם ה-"Independent Reflector", יחד עם עורכי הדין הפרסביטריאניים ויליאם סמית' הבן וג'ון מורין סקוט.
"The Reflector" היה כתב העת הסדרתי הראשון בניו יורק (שאינו עיתון) והיחיד שפורסם בצפון אמריקה הבריטית באותה תקופה.
פרסום ה-"Reflector" הופסק עם הגיליון החמישים ושתיים בסוף 1753 לאחר שהופעל לחץ פוליטי על המדפיס שלו, ג'יימס פרקר.
למרות הסגירה, ליווינגסטון ואנשיו נאבקו על דעת הקהל והצליחו להסיט תקציבים למען בניית בית כלא חדש ובית מעצר לימאים.
קבוצת העיתונאים של ליווינגסטון התנגדה לבנייתה של אנגליקן קינג'ס (שתהפוך בהמשך לאוניברסיטת קולומביה) – מאמץ שבסופו של דבר לא צלח.
המכללה נפתחה על ידי הכומר סמואל ג'ונסון ביולי 1754 וקיבלה צ'רטר על ידי המלך ב-31 באוקטובר באותה השנה.
ליווינגסטון נשאר פעיל פוליטי ונבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1768 וכיהן במשך כהונה אחת בעצרת הכללית של ניו יורק עד שבעלי בריתו הפוליטיים איבדו את השלטון ב-1769. הוא הוחלף על ידי אחיינו, פיטר רוברט ליווינגסטון.
בשנת 1772, הוא עבר לאיזבטאון (היום אליזבת שבניו ג'רזי), שם שכר בית בסמוך לאלכסנדר המילטון הצעיר.
ליווינגסטון החל בבניית בית כפרי גדול כדי לאכלס את משפחתו ההולכת וגדלה.
הבית, המכונה "Liberty Hall", עדיין עומד על תילו.
לאחר שהשיג השפעה ניכרת בקרב הפטריוטים המקומיים, ליווינגסטון נבחר לשמש כאחד הנציגים של ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי.
הוא כיהן בקונגרס מיולי 1774 עד יוני 1776. הקונגרס המחוזי של המדינה סירב למנותו מחדש לקונגרס הקונטיננטלי מכיוון שהוא לא תמך בעצמאות.
במקום זאת הציעו לו פיקוד על המיליציה של המדינה, הצעה שנדחתה על ידו.
באוגוסט 1776 ליווינגסטון נבחר למושל ניו ג'רזי.
במשך חלק ניכר מהזמן בשנים 1776–1779, המשפחה שכנה בפרסיפני-טרוי הילס למען ביטחונה.
ליברטי הול, המעון של ליווינגסטון היה מוקד לביקורים של הצי המלכותי הבריטי והצבא הבריטי מכיוון שהבריטים הציעו פרס משמעותי על לכידתו של ליווינגסטון.
ניסיון אחד לחטוף אותו התרחש באמצע יוני 1779. מידע כוזב על ביקורו של ליווינגסטון בביתו השני בפרסיפני-טרוי הילס הביא לפשיטה של לויאליסטים ולכידתם על ידי האמריקאים.
ראש העיר הלויאליסט של ניו יורק, דייוויד מתיוס, נחשד בכך שעמד מאחורי ניסיון זה.
המשפחה חזרה לליברטי הול בשנת 1779 כדי להתחיל בשיקום ביתם הנבזז.
ליווינגסטון נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1782.
ב-1787 ליווינגסטון הצטרף למשלחת ניו ג'רזי לוועידת החוקה בפילדלפיה והיה אחד החותמים על החוקה האמריקאית.
הוצע לו לכהן כשגריר ארצות הברית בהולנד בשנת 1788 על ידי הקונגרס האמריקאי אך הוא דחה את ההצעה.
הוא המשיך להיבחר מחדש למושל ניו ג'רזי בכל שנה עד מותו ב-1790.
ליווינגסטון מת ב-25 ביולי 1790 באליזבת, ניו ג'רזי, ונקבר במקור בכנסיית טריניטי שבמנהטן.
ב-7 במאי 1844 הוא נטמן מחדש בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין.
העיירה ליווינגסטון שבניו ג'רזי נקראת על שמו, וכך גם בית הספר התיכון המושל ליווינגסטון בברקלי הייטס, ניו ג'רזי.
גם קמפוס ליווינגסטון של אוניברסיטת רוטגרס ניו ברונסוויק נקרא על שמו.
ויליאם לותר פירס השלישי הידוע גם בשם העט אנדרו מקדונלד היה פוליטיקאי, פיזיקאי, חוקר, פרופסור וסופר אמריקאי, אשר נודע כפעיל ימין רדיקלי וחבר בתנועות הנאו-נאציזם והעליונות הלבנה בארצות הברית, בנוסף להיותו המייסד של הארגון הפוליטי , אותו הנהיג במשך שלושים שנה עד למותו ב-2002 מאי-ספיקת כליות.
בין כתביו המוכרים ביותר ניתן למצוא את צמד הספרים הגזעניים והאנטישמיים יומני טרנר והאנטר, אשר שימשו כמקור השראה עבור פשעי שנאה רבים מסביב לעולם, ביניהם הפיגוע באוקלהומה סיטי שבוצע על ידי טימותי מקווי ב-19 באפריל 1995, וגבה את חייהם של כ-168 בני אדם.
ויליאם לותר פירס השלישי נולד באטלנטה, ג'ורג'יה, ב-11 בספטמבר 1933, למשפחה פרסביטריאנית ממוצא אנגלי-אירי-סקוטי.
אחיו הקטן, סנדרס, נולד ב-1936. אמם, מרגריט פרל פירס, הייתה עקרת בית, נצר לשושלת אריסטוקרטית מוכרת בדרום ארצות הברית שאחד מאבותיה הידועים ביותר היה תומאס ואטס, מושל אלבמה והתובע הכללי עבור קונפדרציית המדינות של אמריקה.
אביו, ויליאם לותר פירס השני, החזיק בבעלותו סוכנות ביטוח קטנה אשר אילצה אותו להסתובב בדרכים במשך רוב הזמן, עד שנהרג בתאונת אופנוע ב-1943, כאשר פירס הצעיר היה בן עשר בלבד.
לאחר מותו של אביו עברה משפחתם להתגורר במונטגומרי, אלבמה, ומאוחר יותר בדאלאס, טקסס, שם הצליחה אמו למצוא עבודה כמזכירה.
באותה העת נאבקו בקשיים כלכליים, אך בעזרת כספי הביטוח שהותיר אחריו פירס האב יחד עם הכסף שחסכו מרגריט וילדיה, הצליחה המשפחה לרכוש בית קטן שסיפק עבורה לינה וקורת גג.
פירס הצעיר תרם את חלקו לקופת המשפחה בדמות הכסף המועט שהרוויח בעבודות מזדמנות שונות, ביניהן גיזום דשא, צביעת גדרות וכיוצא בזאת, אך בעיקר חלוקת עיתונים, עבודה בה עסק במשך קרוב לארבע שנים במקביל ללימודיו בבית הספר.
את כספו האישי השקיע בתחביביו השונים, ביניהם , ערכות כימיה, מכשירים אלקטרוניים ומקלטי רדיו, וספרי מדע בדיוני.
אף על פי שהחמיץ את שנת הלימודים הראשונה שלו בשל בריאותו הלקויה ונאלץ להתחיל את בית הספר באיחור רב, רשם פירס הישגים לימודיים מרשימים במהלך השנים הבאות, ואף קפץ כיתה במהלך שהותו בבית הספר היסודי.
לאורך השנים עבר בין בתי ספר ציבוריים שונים, ובשנתיים האחרונות לחוק לימודיו התקבל לאקדמיה הצבאית לבנים בטקסס, , ממנה הוסמך כקצין ב-1951.
בתום לימודיו החל לעבוד בשדה לקידוח נפט, אולם לאחר שהפיל צינור מתכת כבד על ידו ונפצע נאלץ לנוח ולהחלים במשך זמן-מה, בטרם מצא עבודה חדשה כאיש מכירות בשירותה של סנדלריה.
אף על פי שהחזיק ברשותו תואר אקדמי שעשוי היה לעזור לו להשתלב בתחום החדש, רצה גם לרכוש רקע מקצועי שישפר את סיכוייו, ובעקבות זאת ביקר במשרד הגיוס של חיל האוויר של ארצות הברית בניסיון להירשם ללימודי תעופה.
ראייתו הירודה, עם זאת, מנעה ממנו להתקבל, בנוסף למידת גובהו התמירה, כ-193 סנטימטרים, כך שבזאת נסתם הגולל על חלומו.
מאוחר יותר בחייו, עם זאת, הוציא רישיון טיס אזרחי, וטס על מטוסו הפרטי.
עם קבלת התואר הראשון מצא פירס עבודה במעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו, שם חבר לצוות שעמל על פיתוח של תהליך היתוך גרעיני מבוקר.
כעבור זמן-מה עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה, בו למד תוך כדי שהחל לעבוד במעבדה סמוכה שהתמחתה במערכות הנעה מבוססות סילון, באחת המחלקות שעסקו בחקר ופיתוח של טילים.
כעבור מעט יותר משנה שב למסלול לימודיו האקדמיים באוניברסיטת קולרדו בבולדר, משם קיבל תואר שני ובהמשך דוקטור בפיזיקה, כאשר עבודת הדוקטורט שלו עסקה בדיפול מגנטי גרעיני ואינטראקציות חשמליות בגבישים של גליום ארסניד.
לאורך אותן שנים קיבל מלגות שונות בתחומי ההוראה והמחקר אשר עזרו לו לממן את לימודיו ולכסות את הוצאות המחייה שלו, וכן הכיר את אשתו הראשונה, פטרישיה ג'ונס, אשר הייתה סטודנטית למתמטיקה, והשניים נישאו.
שני ילדיו היחידים, זוג תאומים להם קראו קלווין ואריק, נולדו במסגרת הנישואים הללו ב-1962. השניים התגרשו לאחר עשרים וחמש שנים יחדיו ב-1982.
לא חלף זמן רב בטרם מצא פירס עבודה נוספת כמרצה באוניברסיטה המדינית של אורגון, ותוך פחות משלוש שנים קודם למשרת פרופסור-חבר.
עם זאת, החליטו הוא ואשתו לעזוב לקונטיקט ב-1965, שם הוצעה לו משרת מדען בכיר במעבדה לפיתוח ומחקר של חברת פראט אנד ויטני ב.
בראשית שנות השלושים של חייו ולאחר שסיים את לימודיו הארוכים והחל להשקיע את מרב זמנו במחקר והוראה, נתקף פירס במשבר קיומי פתאומי אשר הוביל אותו לפתוח במסע חיפושים אחר משמעות חייו.
הוא החל לקרוא את כתביהם של אוסוואלד שפנגלר, ברוק אדמס ופרידריך ניטשה, בנוסף לספרים רבים אודות חייו ומפעלו של אדולף היטלר.
העבודה שהשפיעה עליו בצורה הרבה ביותר, עם זאת, הייתה ככל הנראה המחזה האדם והעל-אדם מאת ג'ורג' ברנרד שו, אשר הוביל אותו לפתח את השקפתו הדתית הייחודית אשר נודעה בתור , מעין זרם מקביל לפנתאיזם אך עם שינויים קלים, הגורס כי היקום, העולם או המציאות, הם הלכה למעשה הישות האלוהית.
על רקע עלייתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ו בארצות הברית, בנוסף להפגנות רחבות שהחלו להתעורר ברחבי המדינה כנגד מלחמת וייטנאם, מחאות שלדעתו של פירס נגרמו בידי מנהיגים יהודים בולטים, החליט הלה להצטרף לארגון האנטי-קומוניסטי אגודת ג'ון ברץ', מאחר שלפי השקפתו איימה אידאולוגיית הקומוניזם על קיומו של העם האמריקאי.
פירס לא התרשם לטובה מפעילות הארגון, עם זאת, ולאחר מספר מפגשים בודדים עזב.
הבעיה, לדבריו, נחה בטעות בסיסית בדרך פעולתו של הארגון, שכן אנשיו ניסו להגשים את מטרותיהם על בסיס פוליטי, במקום על בסיס גזעי.
בלית ברירה החל פירס לשלוח מכתבים לאישים וארגונים רבים בחיפוש אחר גוף או תנועה כלשהם שיוכל להביע הזדהות כלפי רעיונותיהם.
לבסוף נתקל בשידור טלוויזיוני בו צפה בנאומו של ג'ורג' לינקולן רוקוול, מייסד המפלגה הנאצית האמריקאית, ב-1963. השניים החלו להתכתב בדואר מכתבים בטרם נפגשו לראשונה כעבור שנה ב-1964. יחדיו הם הגו את הרעיון לייסד כתב עת עבור המפלגה, "עולם נציונל-סוציאליסטי", אותו ערך פירס במשך תקופה קצרה.
לאחר שרוקוול נרצח ב-1967 הפך פירס לאחד החברים הבולטים ביותר במפלגה, אולם דעיכתו של הארגון בנוסף לקהל היעד הקטן אליו פנה גרמו לו לאבד את העניין הרב שגילה בו בראשיתו, ובחודשים הבאים פרש משורותיו.
לאחר שבילה זמן-מה בחוסר מעש הצטרף לקבוצת , בו נתקל כאשר צפה בראיון טלוויזיוני של יושב הראש שלו, לו באיירס.
הוא הצטרף לארגון ופעל מתוכו במהלך השנים הבאות, אולם ויכוחים שהתעוררו בינו לבין מייסדו, , באחרית שנות ה-60, הובילו לפיצולו הסופי של הארגון לשני גופים נפרדים ב-1974, כאשר זה שבראשו עמד פירס נקרא .
עם הקמתו של ארגון הברית הלאומית ב-1974 התכוון פירס להפוך אותו למעין חיל פוליטי שידחוף את תנועת הלאומנות הלבנה להוביל הפיכה משטרית כנגד הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
במשך שארית חייו התגורר בביתו שבוירג'יניה המערבית אשר שימש עבורו כבסיס עבור מאמציו לקידום מטרות הארגון.
מרבית עבודתו סבבה תוכנית רדיו שבועית בשם "קולות המתנגדים האמריקאים" אותה ניהל החל מ-1991, בנוסף לניוזלטר בשם "עלון הברית הלאומית", מספר כתבי עת כגון "החיל הלאומי", "חופש הביטוי" ו"התנגדות", וכן ספרים שונים שפרסם לאורך השנים באמצעות בית הוצאה לאור שהקים בשם "ספרי החיל הלאומי".
כמו כן תמך בחברת התקליטים אשר הפיצה מוזיקה נאו-נאצית.
פירס היה ידוע כאנטי-ציוני בעל דעות אנטישמיות, ומרבית כתביו מזוהים עם הכחשת השואה של העם היהודי.
לכל הפחות טען כי מספר היהודים שמתו במהלך מלחמת העולם השנייה נופח בידי גורמים ציונים, וכי פרטים רבים אודות השואה נבדו מהדמיון.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ניסה לכפות על חברת הנשק מקדונל דאגלס לבטל חוזים צבאיים שסייעו לחמש את מדינת ישראל, זאת לאחר שרכש כמות מסוימת של מניות החברה וחיכה לפגישת בעלי המניות כדי שיוכל להגיש את עתירותיו בעניין, אשר נדחו.
חלק מנאומיו בתוכנית הרדיו שניהל אשר נגעו לסכסוך הישראלי-פלסטיני הופיעו בשנים הבאות באתרים מוסלמים שונים.
מספר שנים לאחר הקמתה של הברית הלאומית הגיש פירס עתירה לשירות הכנסות הפנים של ארצות הברית אשר דרשה פטור ממס עבור הארגון, בטענה כי מהותו הייתה חינוכית בלבד ולא נועדה להפיק רווחים.
עתירתו נדחתה בידי השירות ועל אף שערער על כך, דחה בית משפט גם את ערעורו.
רק לאחר שהעביר את בסיסו ממחוז ארלינגטון, וירג'יניה, ל, וירג'יניה המערבית, לשטח בגודל של כ-1,400 דונם בו הקים ארגון בשם הכנסייה הקוסמותאיסטית הקהילתית, זכה בפטור מס חלקי.
שטח בגודל של כ-242 דונם יועד עבור מטרותיה הדתיות של הכנסייה כך שלא היה חייב במס, ושארית השטח אשר שימש כמפקדת ארגון הברית הלאומית, בית ההוצאה לאור של פירס, ואזור אחסנה, עדיין נותרו חייבים במס.
ויליאם לנגר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי העשירי של מדינתו בשנים 1917–1920, כמושל דקוטה הצפונית ה-17 וה-21 בשתי תקופות כהונה נפרדות בשנים 1932–1934 ובשנים 1937–1939 (היחידי מבין מושלי המדינה שכיהן בשתי תקופות בלתי רצופות), וכסנאטור מטעם דקוטה הצפונית מ-1941 ועד מותו.
ויליאם לנגר נולד ליד העיר קאסלטון שבטריטוריית דקוטה כבנם של פרנק ומרי (לבית וובר) לנגר, שניהם ממוצא גרמני.
אביו, שהיה קתולי באמונתו, היה חבר בית המחוקקים של דקוטה הצפונית במושב הראשון שלו.
ויליאם לנגר, שדיבר גרמנית באופן שוטף, נשא את הנאום מטעם בוגרי בית הספר תיכון שאותו הוא סיים ב-1904. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דקוטה הצפונית בגרנד פורקס, אך היה אז צעיר מדי כדי לעסוק בעריכת דין.
לפיכך, הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת קולומביה, שם הוא סיים כמצטיין בכיתתו ב-1910. אף על פי שהוצעה לו משרה במשרד עורכי דין בולט בניו יורק, הוא בחר לשוב לדקוטה הצפונית, שם הוא עסק בעריכת דין בעיר מנדאן עד לתחילת הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1918 נשא לנגר לאישה את לידיה קאדי, בתו של האדריכל הניו יורקי ג' קליבלנד קאדי, ולשניים נולדו ארבע בנות: אמה, לידיה, מרי וקורנליה, שנישאה לאומן קנת' נולנד.
התובע הכללי של דקוטה הצפונית
ב-1914 מונה לנגר כפרקליט המדינה במחוז מורטון, והיה אחד מהחברים המעטים בליגה הבלתי-מפלגתית במפלגה הרפובליקנית שלא באו מהמגזר החקלאי.
הוא התמודד בבחירות של 1916 ונבחר כתובע הכללי של דקוטה הצפונית כאשר הליגה זכתה בניצחון סוחף בבחירות אלו, אך עד מהרה החלו עימותים בינו לבין מייסד המפלגה ומנהיגה הנמרץ ארתור צ'.
ב-1920 הגיעו הדברים לידי כך שלנגר האשים את טאונלי בבולשביזם, ועקב כך לא עלה בידו לנצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים את המושל המכהן לין פרייז'ר.
הנתק של לנגר עם הנהגת הליגה שיקף את המאבק הפנימי שהגביל בסופו של דבר את השפעת המפלגה בפוליטיקה של דקוטה הצפונית.
בסופו של דבר איחה לנגר את הקרעים בינו לבין הנהגת הליגה, וב-1932 נבחר כמושל דקוטה הצפונית.
כמושל, דרש לנגר ב-1933 שכל עובדי המדינה יתרמו חלק ממשכורתם השנתית לליגה הבלתי-מפלגתית ולעיתון השבועי Leader, שהיה בבעלות פקידים בכירים בממשלו.
איסוף כספים אלו לא נאסר בחוקי המדינה והיה נוהג מקובל.
אך כאשר תרומות אלו נעשו על ידי עובדי מחלקת הכבישים, שמשכורותיהם שולמו באמצעות תוכניות רווחה פדרליות, טען התובע הפדרלי של מחוז דקוטה הצפונית, פ.
לנייר, שהתרומות הללו היו קנוניה להונאת הממשלה הפדרלית.
ב-1934 הועמדו לנגר וחמישה אנשים נוספים למשפט והורשעו.
בראש חבר השופטים במשפט ישב השופט אנדרו מילר והתובע היה לנייר, שניהם היריבים הפוליטיים החזקים ביותר של לנגר בדקוטה הצפונית.
במשפט זה נעשו טעויות נוהליות שגרמו לביטולו לאחר ערעור, כולל בחירה שגויה של חבר המושבעים, שהיו להם דעות קדומות אישיות נגד לנגר ונבחרו על ידי לנייר.
בשל ההרשעה במשפט, הורה בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית על הדחתו של לנגר ממשרתו, וב-17 ביולי 1934 הכריז על סגן המושל אולה אולסון כמושל הלגיטימי.
לנגר הכריז על ממשל צבאי בביסמרק והתבצר במעון המושל.
בסופו של דבר הוא התרצה כאשר פקידי ממשלו סירבו להכיר בסמכותו, ואולסון כיהן כמושל עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של לנגר.
ב-1935 בוטלו ההרשעות במשפט בעקבות ערעור.
המקרה נדון פעמיים במהלך שנה זו.
לאחר בקשה של לנגר לפסלות שופט של מילר, סירב זה האחרון לפסול את עצמו, וכך הסתיים המשפט בתיקו בקרב חבר המושבעים.
בין המשפט השני והשלישי הגיש לנייר תביעות נגד לנגר על שבועת שקר כאשר הגיש את התביעה לפסלות שופט נגד מילר.
משפט זה, שהיה חסר תקדים במהותו, הסתיים בהכרעת דין שבה נקבע זיכויו של לנגר.
המשפט השני על ההאשמות המקוריות, שנוהל על ידי שופט אחר, הסתיים אף הוא בזיכויו של לנגר.
במשך כל ההליכים המשפטיים הללו, טען לנגר שהוא חף מפשע ושהוא היה קורבן של נקמה פוליטית מצד מילר ולנייר.
ב-1936 הוא נבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
רעייתו של לנגר, לידיה, התמודדה ב-1934 בבחירות למשרת המושל, אך נוצחה על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית תומאס מודי.
ב-1938 נוצח לנגר בבחירות לסנאט של ארצות הברית על ידי הרפובליקני ג'רלד ניי לאחר שהתמודד כמועמד עצמאי וקיבל 42 אחוזים מהקולות.
הבחירות לסנאט של 1940 היו אף הן דרמטיות.
לנגר הביס את הסנאטור המכהן לין פרייז'ר בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, ולאחר מכן התמודד מול המועמד הדמוקרטי, צ'ארלס ג'וזף ווגל ומול חבר בית הנבחרים הרפובליקני מהליגה הבלתי-מפלגתית ויליאם למקה, שדחה אפשרות להתמודד לכהונה נוספת בקונגרס כדי להתמודד בבחירות לסנאט כמועמד עצמאי.
בבחירות ניצח לנגר לאחר שזכה ב-38 אחוזים מהקולות.
בשל המשפטים שבהם היה לנגר מעורב, כשירותו לכהן בסנאט הועמדה בספק על פי פרק 1 סעיף 5 לחוקת ארצות הברית, שהגדיר את הסנאט כערכאה האחרונה לפסוק על בחירת חבריו, כשירותם ועל בחירות חוזרות.
הסנאט אישר ללנגר לאייש את מושבו בהחלטה על תנאי, והחל בחקירה בנוגע למשפטיו.
ועדת הזכויות והבחירות של הסנאט מצאה את לנגר אשם ב"שחיתות מוסרית" ופסלה את כשירותו לכהן.
מליאת הסנאט הפכה את החלטת הוועדה והצביעה לאשר את כשירותו.
סמית' כינה את הקריירה של לנגר בסנאט "מחקר של בדלנות, 1959-1940" והדגיש את קשריו ההדוקים עם המצביעים האמריקאים ממוצא גרמני וסקנדינבי שזכרו במרירות את מלחמת העולם השנייה בדקוטות וחשו חוסר אמון עמוק כלפי בריטניה והאומות המאוחדות.
כמו הסנאטור הנריק שיפסטד ממינסוטה, קידם לנגר אי-התערבות, ותמך בצמצום מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
במדינת הבית שלו, הוא התרכז בהקלת חייהם של חוואי דקוטה הצפונית באמצעות העלאת מחירי החיטה והענקת סיוע ממשלתי.
הוא גם היה נחוש ליישם הענקת שירות רפואי בר-השגה לכולם.
כסנאטור, הוא שירת בוועדת משרד הדואר והשירות הציבורי ובוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט.
לנגר ושיפסטד היו שני הסנאטורים היחידים שהצביעו ב-1945 נגד אשרור מגילת האומות המאוחדות.
הוא גם היה אחד משבעת הסנאטורים היחידים שהתנגדו להצטרפותה של ארצות הברית לאומות המאוחדות.
לאחר שארגוני האפרו-אמריקאים ביקשו מלנגר להגיש הצעת חוק למימון של שיבה למולדת של אפרו-אמריקאים ליבשת אפריקה על ידי הממשלה הפדרלית, הוא עשה כן, אך החוק בעניין לא עבר.
בספטמבר 1950 קיים לנגר פיליבסטר כדי למנוע עקיפת וטו של הנשיא הארי טרומן בנוגע לחוק הביטחון הפנימי של מק'קרן במשך חמש שעות לפני שהתמוטט.
ב-1951 קידם לנגר פעולת שדלנות כלפי ג'ון ג'.
מק'קלוי, הנציב העליון של ארצות הברית לאזור הכיבוש בגרמניה, להעניק חנינה למרטין זנדברגר קצין בכיר באס אס שהורשע בפשעים נגד האנושות ובפשעי מלחמה על חלקו ברצח המוני של יהודים ואחרים באסטוניה במהלך השואה.
אף על פי שנדון למוות על ידי חבר השופטים במשפט האיינזצגרופן, הומתק עונשו של זנדברגר למאסר של 13 שנים, והוא מת ב-2010 בגיל 98.
לאחר שהליגה הבלתי-מפלגתית התמזגה עם המפלגה הדמוקרטית, המשיך לנגר להתמודד במערכת הבחירות לסנאט של 1958 מטעם הרפובליקנים, וניצח מבלי שקיים אף לא עצרת בחירות אחת במדינתו.
ויליאם לנגר נפטר בוושינגטון די.
ב-8 בנובמבר 1959 בעת כהונתו בסנאט.
הוא היה הסנאטור האחרון שארונו הוצב באולם מליאת הסנאט עד למותו של הסנאטור רוברט בירד מווירג'יניה המערבית ב-2010. הוא נטמן בבית הקברות סנט לאוס שבקאסלטון.
ויליאם לסטר ארמסטרונג הבן היה איש עסקים, מנהל ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מקולורדו.
ארמסטרונג נולד ב-16 במרץ 1937 בפרימונט, נברסקה, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון לינקולן נורת'איסט.
הוא היה בנם של ויליאם לסטר ארמסטרונג ודורותי סטין ארמסטרונג.
סבו מצד אמו היה כומר פרסביטריאני ודודו מדרגה שנייה, אלכסנדר מייג'ורס, היה ממייסדי פוני אקספרס, Central Overland California ו-Pike's Peak Express Company.
ארמסטרונג התעניין ברדיו כבר בילדותו, ובגיל 11 קיבל תוכנית רדיו משלו בסופי שבוע בתחנת רדיו מקומית בפרימונט, שם החל לתרגל את כישוריו כשדרן.
לאחר התיכון פגש את טוד סטורז, שנחשב לאבי פורמט "טופ 40" ברדיו.
סטורז שכר את ארמסטרונג לעבודה ב-KOWH באומהה, נברסקה, ולאחר מכן העביר אותו ל-WTIX בניו אורלינס, שם הפך לדיג'יי הצעיר הראשון באמריקה שהתמחה ב"טופ 40".
בעודו שם, הוא למד לזמן קצר באוניברסיטת טוליין, בניו אורלינס למד ארמסטרונג לזמן קצר באוניברסיטת טוליין, אך כעבור שנתיים, בשנת 1956, עבר למיניאפוליס לעבוד ב-WDGY.
בהיותו שם לקח קורסים באוניברסיטת מינסוטה, אך לא השלים תואר.
בתוך מספר חודשים מונה למנהל תוכניות בתחנה, בגיל 20 בלבד.
בשנת 1957, בגיל 20, החליט להתגייס למשמר הלאומי של קולורדו שבו שירת עד 1963, והגיע לדרגת לוטננט ראשון.
לאחר שחזר מהשירות בגיל 22 בשנת 1959, רכש את תחנת הרדיו KOSI-AM באורורה, קולורדו, שהפכה מאוחר יותר ל-KEZW בשנת 1981. בשנת 1968 ייסד את תחנת הרדיו KOSI-FM, ו-25 שנים מאוחר יותר מכר את שתי התחנות הללו.
בנוסף, שימש ארמסטרונג כנשיא חברת Ambassador Media, שהייתה הבעלים של תחנת הטלוויזיה KPVI בפוקטלו, איידהו, ושלוחותיה KKVI בטווין פולס, איידהו, ו-KJVI בג'קסון, ויומינג.
בשנת 1962, ארמסטרונג התחתן עם אלן מ.
באותה שנה, הוא הפך לאדם הצעיר ביותר (באותה עת) שנבחר אי פעם לבית הנבחרים של קולורדו, שם כיהן קדנציה אחת.
לאחר מכן כיהן בסנאט של מדינת קולורדו מ-1964 עד 1972, כולל שתי קדנציות כנשיא הסנאט.
בשנת 1972, ארמסטרונג נבחר לקונגרס ה-93 מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קולורדו החדש, ונבחר מחדש לקונגרסים ה-94 וה-95 .
ב-1978 נבחר ארמסטרונג לסנאט האמריקני, והביס את האסטרונאוט לשעבר ג'ק סוויגרט בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית בספטמבר, ואת הסנאטור המכהן הדמוקרטי פלויד האסקל בנובמבר.
הוא וסוויגרט הפכו לחברים טובים וארמסטרונג היה עם האסטרונאוט לשעבר כאשר נפטר מסרטן בדצמבר 1982. הוא נבחר מחדש ב-1984, וכיהן בסנאט במשך שתים עשרה שנים.
ארמסטרונג כיהן בוועדות הבנקאות, הכספים והתקציבים, ונודע במאמץ המוצלח שלו להצמיד את שיעורי מס ההכנסה האישיים לשיעור האינפלציה.
מנהיג הרוב רוברט 'בוב' דול כינה מאוחר יותר את ארמסטרונג כ"אבי הצמדת המס".
בשנת 1980, פעל ארמסטרונג להבטחת קביעותם של הטבות חוק GI עבור אנשי צבא ארצות הברית.
בפברואר 1982, הסנאטור ארמסטרונג, יחד עם חבר הקונגרס קרלוס מורהאד, תמכו בהחלטה S.J.
Res 165 שהסמיכה וביקשה מהנשיא להכריז על 1983 כ"שנת התנ"ך".
הנשיא רונלד רייגן יישם את ההחלטה כחוק ציבורי 97-280. לאחר ההכרזה הרשמית, ארמסטרונג שירת בוועדה הלאומית החדשה שנועדה לקדם את תשומת הלב לשנת התנ"ך במהלך השנה כולה.
בשנת 1983, ארמסטרונג שימש כיו"ר ועדת המשנה לביטוח לאומי של ועדת הכספים בסנאט, ובנוסף כיהן בוועדה הלאומית לרפורמה בביטוח הלאומי, שהוקמה כדי למצוא פתרונות למימון ארוך הטווח של התוכנית.
הוא היה החבר היחיד בוועדה שהצביע נגד הדוח הסופי של 1983, משום שהוא לא כלל שינוי בגיל הזכאות לפרישה, אם כי עמדתו התקבלה בחקיקה הסופית שהעביר הקונגרס.
בנוסף, באותה שנה כתב ארמסטרונג את ההקדמה לספרו של דניאל או.
בהקדמה זו, ארמסטרונג מבקר את מדיניות ההרתעה ההדדית (MAD) של ארצות הברית ותומך במדיניות חדשה, במיוחד זו שמקדם פרויקט "High Frontier", לצורך הגנה מפני הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של ברית המועצות.
בתקופת כהונתו עבד הסנאטור ארמסטרונג על רפורמת הרווחה.
הוא תמך בהעברת חוק התמיכה במשפחה משנת 1988, השינוי הראשון בחוקי הרווחה מזה 50 שנה.
בעבודה עם הסנאטור דניאל פטריק מויניהאן, והמושלים ביל קלינטון (דמוקרטי מארקנסו) ומייק קאסל (רפובליקני מדלאוור), הצעת החוק הסופית עברה בסנאט בהצבעה של 93–3. החוק החדש הטיל לראשונה דרישות עבודה (16 שעות שבועיות) למקבלי סעד כשירים.
הצעת החוק גם הרחיבה את קצבאות הרווחה למשפחות עם שני הורים מובטלים וכלל את סעיף האכיפה של מזונות ילדים שנתמך על ידי ארמסטרונג, דרישה להורים צעירים להיות בבית ספר, ותהליך מיון שנועד לצמצם תביעות כוזבות.