tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, יש הרואים במנהג דווקא כבעייתי בשל חוסר ההתאמה הפוטנציאלי בין הרוכש למקבל הסחורה בפועל.
במאמרו "ההפסד של מעמסת חג המולד", מעריך פרופ' יואל וואלדפוגל מאוניברסיטת ייל את ההפסד כ-10 עד 33 אחוזים מערך המתנות.
אם האחוזים נשמרים גם בהיבט המאקרו-כלכלי, אז מתוך 40 מיליארד הדולר שמוציאים אזרחי ארצות הברית בכל חג מולד על מתנות, בין 4 ל-13 מיליארד מהם מוערכים כהפסד.
כפי שהוזכר בפסקה בדבר ההיבט המשפטי, למתנות עשויים להיות גם היבטים של מיסים.
מסירת מתנות אף יכולה להיות למטרת תכנון מס.
בספר משלי נאמר: , גם חכמי הגמרא שללו דרך חיים של קבלת מתנות כטובות הנאה, וכתבו: "משרבו מקבלי מתנות, נתמעטו הימים ונתקצרו השנים".
מתנדבי היישוב בחיל החפרים או פלוגות חפרים היו מתנדבים ארץ-ישראלים שהתגייסו לחיל החפרים של הצבא הבריטי החל מספטמבר 1939. החיילים ביחידה זו, שבהמשך הפכה לחלק מחיל ההנדסה המלכותי (Royal Engineers), עסקו בפעילויות הנדסה בינוי לאורך צירי לחימה שונים לאורך השנה וחצי הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
לצידם של חיילי חיל החפרים הארצישראלי ניתן למנות גם את מתנדבי היישוב לחיל ההנדסה המלכותי הבריטי ואת פלוגת תפעול הנמלים 1039, סווארים, שהייתה גם היא יחידה ארצישראלית של חיל ההנדסה המלכותי הבריטי.
רבים מהמתנדבים לפלוגות החפרים השונות היו יהודים מעפילים מגרמניה וארצות אירופה.
לצדם התנדבו לשירות צבאי גם וותיקי היישוב, מזרחיים, אשכנזים, דתיים, חילוניים, רווקים, נשואים, צעירים ומבוגרים, חברי מחתרות שונות וביניהן ההגנה האצ"ל והלח"י.
בתחילה לא שיתפו פעולה המוסדות הלאומיים עם הגיוס לחיל החפרים, בין היתר בשל העובדה שחלק מהמתנדבים ליחידות אלו היו ערבים תושבי ארץ ישראל.
החל מקיץ 1940 עם הקמתן של יחידות עבריות וארגניות במסגרת חיל החפרים החל גיוס המוני ליחידות אלו בעידוד הנהגת היישוב.
בין המניעים של המתנדבים להתגייסות ליחידות אלו ניתן למנות את:
לימוד מקצועות הצבא מתוך תקווה להביאם בבוא העת לצבא העברי שיקום
הדרך להפיכת שהות לא חוקית בארץ ישראל לחוקית באמצעות הגיוס
פתרון לבעיית אבטלה ולקשיי פרנסה.
הגיוס לחיל החפרים הופסק בשנת 1942 עם סגירת היחידה הארצישראלית.
חיילים רבים מקרב לוחמי חיל החפרים הארצישראלי נפלו בשבי הנאצי בעת כניעת יוון לגרמניה הנאצית ב-29 באפריל 1941, ובהמשך בתום הקרב על כרתים ב-1 ביוני 1941 במה שמכונה פרשת השבי, הלא הוא אירוע נפילתם של אלפי שבויי היישוב בשבי הנאצי.
לצידם של לוחמי חיל החפרים נפלו בשבי הנאצי גם לוחמים נוספים מיחידות אחרות של הצבא הבריטי בארץ ישראל.העובדה כי מרבית השבויים היו מקרב חיל החפרים הארצישראלי הביאה לכך כי לאורך השנים זוההתה הפרשה עם חיל החפרים באופן כמעט מוחלט.
כבר בחודש מאי 1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, החלה הנהגת היישוב היהודי הארץ ישראל במפקד התנדבות שמטרתו הייתה לזהות מיהם האנשים שיהיו מוכנים בבוא העת להתנדב למשימות הגנה על ארץ ישראל.
על אף שרבים הביעו את רצונם להתנדב לשירות צבאי, החליטה הנהגת היישוב שלא להפנות אותם אל שורות הצבא הבריטי כאות מחאה על מדיניות הספר הלבן.
במקביל, החלו ניסיונות עצמאיים של שלטונות הצבא הבריטי לזהות את אותם אנשים המוכנים להתנדב למשימות ביטחוניות מקומיות ולגייס מתוכם אנשים לשירות פעיל במספרים נמוכים מאוד.עם פרוץ המלחמה פנו שלטונות המנדט הבריטי אל הסוכנות היהודית בהצעה קונקרטית לגייס פועלים לגדודי עבודה לשירות בחזית הצרפתית, בדומה לגדודי העבודה של מלחמת העולם הראשונה.
הצעה זו הגיעה בשעה שהצבא הבריטי נחת בצרפת על מנת לסייע לה בהגנה מפני אפשרות פלישה גרמנית לצרפת.
ראשי השלטון הבריטי בארץ הציגו את הבקשה כהצעת עבודה למובטלים, לאור מצב האבטלה בארץ.
הבריטים מאוד חששו מפני "גיס חמישי" בקרב המתנדבים הארצישראליים, מאחר שרבים מהם היו ממוצא גרמני או בני היישוב וחברי מחתרות אשר התקוממו כנגד גזירות הספר הלבן.
חששם זה הוביל להחלטה לאפשר למתנדבים הארץ-ישראלים לשרת רק בתפקידי הנדסה ובינוי בחיל ההנדסה המלכותי, ביחידת תפעול הנמלים 1039, סווארים, בחיל החפרים וכן גם ליחידות שונות של הצבא הבריטי ביניהם בחיל ההובלה, בחיל הקשר, בחיל הרפואה ובחיל האוויר - שהיו כולם יחידות תומכות לחימה, יחידות שירות.
הבריטים קראו לבני היישוב להתנדב לשורות הצבא, כשהם מדגישים כי מדובר בתנאי צבא, משכורת, מדים, וסיכויי קידום.
חששם של הבריטים מגיס חמישי הוביל לכך כי למגויסים הראשונים כמעט ולא ניתנה זכות לאחוז בנשק.
בשלב זה עדיין סירבו המוסדות הלאומיים לשתף פעולה עם גיוס זה למה שהם זיהו כגדודי עבודה במסגרות שהיו פתוחות לכל האוכלוסייה, היהודית והערבית כאחת, וניסו להביא להכרזה על הקמת יחידות בהן ישרתו חיילים יהודיים בלבד במתכונת צבאית לוחמת מלאה.
חרף התנגדות המוסדות וניסיונותיהם לחבל במהלך זה החל גל ההתנדבות עצמאי של רבים מבני היישוב אשר התנדבו לפלוגות הראשונות של "חיל החפרים" כ-600 איש.
פלוגות נוספות התגייסו במהלך שנת 1940 ואל תוך שנת 1941. רבים מהמתנדבים התגייסו לחיל החפרים בתקווה שבהמשך יהיו הראשונים בתור לשיבוץ ביחידות לוחמות, כאשר יאפשרו זאת הבריטים.
ארבעת הפלוגות הראשונות של חיל החפרים (401 שהפכה בהמשך ל-601, 602, 603, 604) היו מעורבות: יהודים וערבים.
בנוסף, היחס אותו דיווחו החפרים היהודים כי זכו לו מצד הבריטים היה יחס מזלזל ומשפיל.
לדעתם, ראו בהם הבריטים "חוטבי עצים ושואבי מים".
המתנדבים בגל הגיוס העצמאי התגייסו לצבא כבודדים, ללא מסגרת לאומית-עברית, לה זכו אלה שהתגייסו לאחר מכן.
חיילים אלה זכו להכשרה צבאית בסיסית אשר כללה טירונות של כשלושה חודשים, אימונים בסיסיים במפקדה במצריים ומיד אחרי כן הם נשלחו לחזית הקרבות שם עבדו ולחמו.
מרבית המתנדבים לחיל החפרים לא קיבלו נשק אישי - אלא רק כלי עבודה וביניהם את ומקוש שהיו מיועדים לחפירת ביצורים איתם הם נשלחו לחזית.
ב-17 בפברואר 1940 יצאו כ-600 מהמתנדבים הראשונים לסייע בחזית הצרפתית.
אך בעקבות הצלחת הגרמנים לפרוץ את קו החזית ולכבוש את צפון צרפת פונה הגדוד לאנגליה במבצע דינמו ("הנס של דנקרק").
בספטמבר 1940⁩ שבו לארץ ישראל ונערך לכבודם מסדר רשמי בנוכחות הנציב העליון
החל מקיץ 1940 התגייסה גם הנהגת היישוב התגייסה גם היא למאמץ המלחמתי, כאשר אושרה הקמתן של פלוגות חפרים יהודיות ובכך הפך הגיוס לגיוס מאורגן:"עם בוא הקיץ של 1940, הוחלט בהנהלה הציונית, כי הגיעה השעה למבצע גיוס של ממש.
בתוקף הנסיבות, נמצאה נוסחה להקמתן של יחידות חפרים עבריות ונקבע ש-850 מחברי ההגנה, יתנדבו לשרת בהן ולעצב את אופיין."
בנוסף אליהם שירתו מתנדבים ארצישראליים רבים ביחידות הנדסה נוספות וביניהם יחידת מודדים, יחידה לפירוק מוקשים ואחרות וכן בפלוגת תפעול הנמלים 1039, הסווארים, אשר הורכבה רובה ככולה ממתנדבים מקרב עובדי נמלי חיפה ותל אביב.
החיים הדתיים בפלוגות החפרים הארצישראליות
החיילים היהודים היו מפוזרים ביחידות השונות.
הייתה אפשרות לקבל תחליף לבשר הלא-כשר, שהיה האוכל העיקרי בצבא הבריטי, אך היו שפשוט נמנעו מאכילת בשר בזמן שרותם הצבאי.
במידת האפשר הורשו החיילים להמיר את יום החופשה השבועי מיום ראשון לשבת.
כשהיה מגיע לבסיס רב צבאי בריטי, היה מקובל לקיים תפילת קבלת שבת יחד עם הקצינים היהודיים - חלקם בריטיים - ועם החיילות מארץ ישראל.
ביום השבת התקיימו תפילות ושיעורים בסוגיות יהודיות.
בביקורי רב צבאי הובאו איתו גם תשמישי קדושה, ספרי קודש וחבילות שי עם מזון כשר.
לקראת החגים - ראש השנה ויום כיפור - נהגו לכנס את החיילים היהודיים בבסיסים מיוחדים ואפשרו לקיים תפילה בציבור.
במקומות אחדים הצליחו להקים בתי כנסת מאולתרים, לעיתים בעזרת הקהילות היהודיות שהיו בקרבתן, כבמצרים ובלוב.
במקרים אחדים, החיילים הורשו לצאת לעיר והיו אורחי הקהילות היהודיות.
עם זאת, מספר החיילים הדתיים היה קטן ביותר והאווירה הכללית הייתה בריטית-קולוניאלית.
פעילות פלוגות החפרים הארצישראליים במהלך המלחמה
יחידות החפרים, הצבאיות למחצה בתחילה, והצבאיות בהמשך, הוצבו בקווי החזית.
היו בדרך כלל הראשונים בכל התקדמות: פרצו דרכים, עסקו בעבודות ביצורים, בניית פילבוקסים, סלילת כבישים, שמירות, שיקום הריסות, בניית מסילות ברזל והעמסת תחמושת ופריקתה, העמסת ופריקת מזון, ציוד צבאי, כלי רכב ועוד אשר יצאו לכוחות הלוחמים.
פעמים רבות הם פעלו תחת הפגזות האויב.
היחידות אומנו פחות מיחידות רגילות ורק חלקן נשא נשק.
בעת נסיגה, כמו ביוון, הם היו האחרונים לפינוי ונאלצו להילחם עם נשק ביד, ולכן חיילים רבים יחסית נפלו בקרבות.
חיי המדבר לא היו קלים וכל יחידות חיל החפרים היו נתונות בימי השרות במדבר באפריקה תחת הפצצות בלתי פוסקות של חיל האוויר האיטלקי.
בהפצצות על מרסא מטרוח נמנו הקורבנות הראשונים בקרב חיילי החפרים הארצישראלים.
" בראשית מארס 1941, תמה השהות במדבר.
בדרגים הגבוהים התעורר החשש מפני פלישה גרמנית ליון והוחלט להכשיר בה תשתית לפעילותו של חיל משלוח בריטי.
תשע פלוגות חיל החפרים, הוסגו מהמדבר המערבי לחזית הלחימה ביון.
בחזית היוונית היו קרוב ל-2,400 מתנדבים יהודים מארץ ישראל, רובם מפלוגות החפרים, ואיתם כמה מאות ערבים.
המתנדבים מארץ ישראל היו בעיקר פלוגות חפרים:
(פרט לפלוגה 609) היו גם מתנדבים מיחידות אחרות אשר התפזרו ברחבי יוון.
משימתן העיקרית של פלוגות החפרים הייתה פריקת כמויות הציוד והתחמושת של חיל המשלוח שהגיעו לנמל פיראוס והעברתן באמצעות רכבות לצפון יוון, שם הייתה צפויה הפלישה הגרמנית.
נסיבות הפעולה של פלוגות החפרים ביוון היו קשות מלתחילה שכן חיל המשלוח הבריטי חשש כי אין די זמן להתכונן להתקפה הגרמנית שעמדה לבוא, והעבודה הייתה אינטנסיבית.
קורת רוח מעטה הייתה למתנדבים שמצאו ביוון קהילה יהודית מושרשת ואפילו חגגו עמה את חג הפסח.
הפלישה הגרמנית החלה ב-6 באפריל 1941. עד מהרה הצליחו הגרמנים להבקיע את קו ההגנה הקדמי של צבא בעלות הברית.
הלוחמים הארצישראלים השתתפו בקרבות הבלימה מול כוחות הצבא הגרמני ובהגנה על מעוזים אסטרטגיים כמו תעלת קורנית ואף ספגו קורבנות.
עם נפילתה ההדרגתית של יון, החליטו הבריטים להסיג את היחידות שלהם דרומה ולפנותן.
כך החל מבצע "דמון" - מבצע פינוי כוחות הבריטים מיוון.
עשרות אלפי חיילים של צבא בעלות הברית וביניהם גם החפרים הארצישראלים, מצאו עצמם ממתינים לפינוי בנמל העיר קלמטה אשר בפלופונז.
שלושה ימים המתינו החיילים לספינות הפינוי והסתתרו במערות בהרים, בחורשות המקיפות את העיר, תוך כדי התקפות אוויר גרמניות בלתי פוסקות."פעילותם של מטוסי ה"לופטוואפה" כוונה בעיקר לחופים, כדי למנוע אניות מלהתקרב אליהם.
בימים 22–25 באפריל, טובעו וניזוקו בחופי יון, כמה וכמה אוניות סוחר בריטיות ויווניות, בנפח כולל של 150 אלף טון.
מאמץ נוסף, נעשה לפגוע בתנועת הכוחות במתרכזים לחופי פינוי, על הצירים היבשתיים.
פעילות זו גרמה בימים שלאחר מכן להפסקה כמעט מוחלטת של תנועות בריטיות, בים וביבשה לאורך היום.
מעתה נעו הכוחות בלילות ובימים מצאו מחסה בחורשות הזיתים המרובות, שבשיפולי ההרים ובוואדיות.
ספינות הפינוי עשו מלאכתן, ההסתתרות הוכחה כיעילה ומנעה אבדות.
אלא שמצד שני היא הגדילה את חופש פעולתם של הגרמנים ואפשרה לצנחניהם להשתלט על מעבר תעלת קורנית ולהבטיח את חדירתם המהירה לפלופונז.
כשהגיעו ספינות הפינוי אולצו החפרים לרדת מהן, בשל העובדה שלא היו כוח לוחם.
כוח גרמני חדר לעיר קלמטה והפינוי השתבש עוד יותר.
אז ניתנה הפקודה: לנסות ולהתפנות בכוחות עצמם.
על אף היות החפרים חיילי כוח עזר, אשר לא צוידו בנשק, מתועדים קרבות של ממש בהם נטלו חיילי החפרים חלק בימי הנסיגה וההמתנה לפינוי.
בימים אלו ספגו פלוגות החפרים אבדות רבות.
ב-29 באפריל 1941, בשעות הבקר המוקדמות, כשהיה ברור כי לא תהיינה יותר אפשרויות חילוץ, ניתנה על ידי מפקד חוף הפינוי בקלמטה, הבריגדיר פארינגטון, פקודה להיכנע.
מרבית הכוחות שנותרו על החוף נפלו בשבי."ואולם מאות אחדות של קצינים וחילים, בני כל הלאומים, לא השלימו עם גורל הכניעה והשבי, הם עזבו את אזור קלמטה וחיפשו דרכי הימלטות, בים וביבשה, קודם שיתבססו השליטה והנוכחות הגרמנית בפלופונז.
בין העוזבים, היו כמה עשרות חיילים ארצישראלים מכל היחידות, שניסו מזלם, בקבוצות וביחידים."
בין המתפנים בכוחות עצמם, היו מחיילי פלוגה 605 של החפרים ופלוגה 604, אשר אחרי תלאות, הצליחו להגיע לכרתים.
תחת הנהגת המפקדים הארצישראליים, שהיו במקום: יצחק בן אהרון, שמעון הכהן, נתן גרשוני וצאן, הוחלט שלא לעודד את החיילים הארצישראלים לברוח ולנסות להימלט מהכניעה לגרמנים.
אחד השיקולים שהינחה אותם היה חששם מפני יחס הגרמנים לשבויים היהודים.
הקצינים הארצישראלים היו סבורים כי חייליהם יהיו בטוחים יותר אם יפלו בידי הגרמנים במרוכז עם החיילים הבריטיים ולא כיחידים שיתפסו בנתיב בריחתם."לפנות בקר, הגיעה הידיעה על הכניעה ליצחק בן אהרון, כן נודע לו אז שקולונל רנטון, מפקדן של כל פלוגות החפרים, המליץ לכל פקודיו לנסות ולהימלט בקבוצות קטנות.
המלצה זו עוררה מיד את התנגדותו הנמרצת של שמעון הכהן, אחד מן הקצינים שלנו, שטען כי רוב הנמלטים יתפסו במהרה ואלה שיתגלו כיהודים יוצאו להורג בו במקום.
חיילי פלוגות החפרים הארצישראליות היו נתונות תחת לחץ ומתח רב מאוד, היו כאלה שאף ניסו להתאבד.
הלחץ הכללי היה גבוה ביותר." בבקר השכם התאספנו על הכביש וניתנה לנו הודעה שאנחנו שבויים ועלינו לחכות עד בוא הגרמנים.
רבים מבחורינו רצו לאבד את עצמם לדעת.
לקצין שלנו גרשוני מגיע אות הצטיינות.
הוא עודד את החברים ודיבר על כל אחד ואחד והציל רבים ממוות.
דבריו השפיעו על אלה שהתייאשו כבר לגמרי".
יוסף אלמוגי, בעצמו רק סמל, החליט לקחת אחריות על הקבוצה והחל אוסף את כולם, מעודד אותם להישאר מלוכדים כקבוצה שלא ניתן יהיה להתעלם ממנה ולפגוע בה.
אליעזר זמלר הגיע למחנה שבויים והצליח לברוח ממנו תוך מספר שבועות.
ב-22 באפריל 1941, בשעה 19:30, קיבלו חיילי פלוגה 606 שבנמל פיראוס פקודה לעלות על אוניית הפינוי " פאנקרטיון - PANCRATION.
הייתה זו אוניית פחמים יוונית אזרחית, איטית ורעועה מהירותה 5.5 קשר, חסרת אלחוט וללא כל אמצעי הגנה צבאיים ועליה 2 סירות הצלה דולפות.
בקושי רב, איתרו חיילי הפלוגה את המלחים היוונים שהתחבאו ובשום אופן לא רצו לעלות על האונייה.
לבסוף, לאחר עיכובים רבים, לאחר חצות הליל, ב-23 באפריל, בשעה 00:30, הפליגה האונייה מהנמל.
עליה היו: ארבעה קצינים, 3 קצינים בריטיים והסג"ם הארצישראלי מרדכי שיפמן.
392 חיילים מפלוגות חפרים 603 ו-606, שלושה קצינים ו-200 חיילים קפריסאים מיח' 1008, כומר קתולי ועוד כ־100 חיילים אחרים, בסך הכול כשבע מאות אנשים על ציודם האישי, ואיתם 180 רובים ו-6 מכונות ירייה - "לואיס-גאנים, שהביא עמו הכוח שחזר מלאריסה.
הספינה האיטית התגלתה למחרת על ידי מטוסי אויב איטלקיים הופצצה מהאוויר.
במסגרת הקרב הקשה, הצליחו להפיל 2 מטוסים ולשבות את הטייסים, אך לבסוף אחרי הפצצות נוספות ופגיעת טורפדו, עלתה הספינה על שירטון ליד האי מילוס.
מפקד הפלוגה המייג'ור הבריטי נתן פקודה לכמה מהבחורים שידעו לשחות כי ישחו אל החוף ויביאו משם סירות.
ביחד איתם באו הדייגים היוונים והורידו את הנוסעים והצוות אל החוף.
למחרת היום, הוטבעה האניה על ידי מטוסי אויב.
את הפצועים, פינו לבית החולים השטן שבאי.
על האי הופצצו אנשי הפלוגה מהאוויר ללא הרף והסתתרו במערות, תוך כדי כך הם ראו מטוסי אויב מטביעים במפרץ אניות נוספות.
עם עליית חיילי הפלוגה על האי, הם הופצצו מהאוויר ללא הרף, הסתתרו במערות שבהרים לאורך החוף.
האוכל אזל וגם הכסף לרכישתו מהמקומיים נגמר, אך עדיין, כשראו בחורינו מטוסי אויב מטביעים במפרץ אניות נוספות, ולמרות העייפות והתלאות שאפפו אותם: לא היססו לקפוץ למים לעזרת הניצולים.
במהלך הימים הנוספים עלה בידם להפיל שני מטוסי אויב נוספים.
כשנעשה ניסיון לכבוש את האי על ידי נחיתה של 15 הידרופלנים (מטוסים ימיים), גרמניים, אשר ניסו לנחות ולעגון באי, חיילי הפלוגה פתחו באש מרוכזת ממכונות ירייה, והדפו את ניסיון ההשתלטות.
אולם, עקב פעולות של משתפי פעולה על האי, לא הצליחה הפלוגה ליצור קשר אלחוט עם המפקדה באי כרתים (Crete).
טרם אור ליום 29 באפריל, עזבה את מילוס סירה, שהגיעה לאי זמן קצר קודם לכן, ועליה 50 חיילים בריטיים בדרכם לכרתים.
בקושי רב הצטרפו אליהם 5 מחיילי הפלוגה.
מפקד הפלוגה הבריטי מייג'ור מוריי, נתן בידם איגרת בקשה לעזרה, וביקש מהם שיודיעו במפקדה בכרתים על הצורך בחילוץ חיילים בריטיים הלכודים על האי.
בשעות הבוקר נמסרה ההודעה ליעדה בכרתים.
בימייה הבריטית הוחלט לבדוק את אמינות הדברים ושלחו לאי מילוס את המשחתות "הוטספור" ((HOTSPUR ו - "הווֹק" (HAVOCK).
מפקד הפלוגה, מורי, הגיע ביום השישי לשהייה באי לנקודת השבירה והעמיד לרשות החפרים את האפשרויות הבאות: כניעה או הימלטות, או לחימה באי עד הכדור האחרון.
הסרג'נטים הארצישראליים, דחו הצעותיו ותבעו לתצפת על החוף.
טרם חצות ליל 30 באפריל, בשעה 23:00 לערך, הבחינו חיילי הפלוגה שהגיעו לקרבת האי שתי משחתות.
מהן, נשלחו לאי שתי סירות חמושות לבדוק את המצב.
החיילים היו במתח רב כי לא ידעו אם אלו אוניות גרמניות, או בריטיות.
למזלם, היו אלה שתי המשחתות הבריטיות שבאו לחלצם מהאי.
לאחר שכל החיילים שהיו באי הועלו בעזרת סירות למשחתת "הווֹק", הפליגו האוניות מהאי טרם אור ל-1 במאי בשעה 03:15 לאי כרתים.
באי מילוס, נשארו רק שני חיילים שהיו פצועים אנושים, בבית החולים המקומי.
ביום 1 במאי 1941 בשעה 07:30, ירדו מהמשחתת "הווֹק" 273 חיילי פלוגה 606 ומפקדם מייג'ור מורי, ועוד 118 חיילים מפלוגת חפרים 603 ומפקדיהם קפטן מק-קולוך הסקוטי והסג"ם שיפמן הארצישראלי בנמל מפרץ סודה באי כרתים.
למחרת, צורפו אליהם עוד כ-45 חיילים מפלוגות החפרים השונות, שהצליחו מקאלאמטה דרך האי קיתֵרה.
בסך הכול, נמנו באותו יום 436 חפרים בפלוגה 606 המורחבת.
בהמשך, עסקו בפריקת מטעני אספקה בנמל סודה, תחת הפצצות מתמידות על הנמל.
ב-20 במאי 1941 הופסקה העבודה בנמל.
בבוקר, בשעה 06:30 הגיעו מטוסי סיור גרמניים ראשונים לאי.
בעקבותיהם, בשעה 07:15 הגיעו לכרתים מאות מטוסי אויב גרמניים (כמו "ענן של יתושים")ופתחו בהפצצה מאסיבית ובירי ממכונות ירייה, והחלו להצניח דאונים, צנחנים וכוחות אחרים במרחב שבין מפרץ סודה לחאניה.
בשעה 10:00 נתקבל בפלוגה דיווח כי צנחנים גרמניים נמצאים באזור.
בשעה 10:15, פלוגות החפרים יצאו למשימות הגנה באזורם.
ביום שני 26 במאי 1941 בשעה 15:00 הגיעה פקודה מהמפקדה הבריטית באי להתכונן לפינוי המחנה.
הפלוגה נצטוותה על ידי מפקד הפלוגה הבריטי לעזוב את המחנה שמול מפרץ סודה למקום "בטוח יותר" בהרים.
כעבור שבוע מתחילת הלחימה על כרתים, באשמורת בוקר יום שלישי 27 במאי 1941 בשעה 04:55, קיבל מפקד הפלוגה - מייג'ור מוריי, דיווח מאחד מעמיתיו הקצינים בגזרה - קפטן ג'יימס.
הקצין סיפר שבלחץ המתקפה הגרמנית הכבדה באזור חאניה ומפרץ סודה, נוצרו פרצות רבות בגזרה והמפקדה בכרתים נתנה פקודה להתפנות לחוף הדרומי לצורך אפשרות של פינוי ימי.
לפיכך, בטרם ישלימו הגרמנים את כיבוש האזור וכיבוש כרתים, מיד לאחר קבלת ההודעה, בשעה 05:05, קרא מפקד הפלוגה לסמלים בפלוגה, והורה להם בקצרה להודיע לאנשיהם, שכול אחד מהלוחמים ימצא את דרכו לחוף בדרום האי.
ועוד הוסיף, שהוא מודה להם על העבודה שעשו ומאחל להם שאלוהים יהיה בעזרם.
הסמלים העבירו מיד את הפקודה לאנשיהם.
בשעה 05:15 התפזרה הפלוגה בגבעות.
במצב זה, הפלוגה כמעט והתפרקה, ולחיילים לא נותרה ברירה, אלא למלט את נפשם לבדם.
מעטים התארגנו בקבוצות ועשו דרכם לדרום מזרח האי.
מספר שעות מאוחר יותר בשעות הבוקר, נתן מפקד האי הגנרל פרייברג (Freyberg Bernard Cyril) לכוחותיו פקודת נסיגה כללית לסגת לחופי הפינוי בהראקליון ולדרום האי למפרץ ספאקיה.
מרבית חיילי הפלוגה חצו במסע מזורז מי ברגל ומי ברכב, את שרשרת 'ההרים הלבנים' והגיעו למעבר אימברוס - Imabros, אשר דרכו התנקזו כל העוברים לספאקיה.
דרכם לספאקיה ארכה בין יום ליומיים, ולא מעט חיילים כשלו בדרך מאפיסת כוחות.
הדרך הייתה עמוסה ברכבים רבים ובעשרות אלפי חיילים מכל היחידות שבאי.
בדרך החיילים היו נתונים בעיקר בשעות היום להפצצות ולצליפות ממטוסים גרמנים.
במפרץ ספאקיה, כל בוקר עם שחר, החל בהתקפת ה'שטוקות', אותם מטוסי צלילה-הפצצה גרמנים, על הנמל הקטן.
פלוגת חפרים 606 המורחבת, ופלוגות החפרים הקפריסאיות נקבעו אחרונות בתור לפינוי, וחייליהן חיכו בהמתנה מורטת עצבים לתורם על הרים שמסביב למפרץ.
היחידות האנגליות מנעו בכוח מהחיילים ארצישראליים והקפריסאיים להסתנן לשורותיהם ולעלות לספינות.
לעומת זאת, היחידות הניו זילנדיות והאוסטרליות גילו הבנה ונתנו לחיילים ארצישראליים רבים להסתנן אל שורותיהם ולתור המפונים.
הפינוי ממפרץ ספאקיה התחיל בפועל בליל 28–29 במאי והושלם בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני.
לפי יומן פלוגה 606 המורחבת מיום 31 במאי 1941, על הנחתת "גלנגייל" שהפליגה מכרתים, הגיעו למצרים 280 חיילים שנותרו מפלוגה 606 המורחבת והקצין מרדכי שיפמן.
מיד עם הגעתם לנמל אלכסנדריה, הועברו החיילים ישירות למחנה אל-קאסאסין - El-Qassasin, הנמצא כ־60 ק"מ מקהיר.
חיילים ארצישראליים נוספים הגיעו כבודדים באוניות אחרות ובשיירות פינוי אחרות.
בסופו של מבצע הפינוי, בבוקר יום ראשון 1 ביוני 1941, נותרו על החוף כ־5,000 חיילים בריטיים שלא הצליחו להתפנות, בהם חיילים ארץ ישראליים רבים.
מרביתם נפלו בשבי הגרמנים, ומקצתם ברחו להרים.
חלק מהבורחים נמלטו בסירות קטנות למצרים, אחרים הגיעו לטורקיה, ומשם הגיעו לכוחות הברית, אחרים הסתתרו אצל המקומיים, או הצטרפו, לפרטיזנים ביוון ובכרתים.
במערכה בכרתים, נפלו בשבי הגרמני, מפלוגת חפרים 606 המורחבת לבדה, כ־150 חיילים ארצישראליים מהם: כ-70 חיילים מפלוגה 606 המקורית, כ־50 חיילים מפלוגת חפרים 603, מאותו הכוח שנסוג עם פלוגה 606 מיוון לכרתים, דרך האי מילוס, וכ־30 חיילים מיחידות חפרים אחרות.
עוד נפלו בשבי, כ־20 חיילים ארצישראליים ששירתו ביחידת תפעול הנמלים 1039 וכבודדים ביחידות בריטיות שונות (חיל האוויר, יחידות לסילוק פצצות, נהגים, אתתים וכדומה).
בסך הכול נפלו בכרתים בשבי הגרמני מעל 170 חיילים ארצישראליים.
מחנה השבויים היה במפרץ קטן כחמישה ק"מ מהעיר קניה.
במקום בו היה לפני כן, בית חולים בריטי מס' 7. מספר השבויים במחנה, הגיע ל-10000 שבויים בערך.
כולם דחוסים בשטח מאוד קטן.
כאשר קיימת הפרדה בין הלאומים השונים.
התנאים היו איומים ובית החולים התנהל ללא ציוד רפואי הולם.
ללא תרופות והרדמה לצורכי ניתוח.
הדיזנטריה השתוללה ולצידה כינים ואפילו מחלת שיתוק ילדים.
השמירה התבצעה תחילה על ידי פלוגת צנחנים גרמניים, בהמשך על ידי פלוגה אלפינית ואחר כך, על ידי נוער היטלריאני, אשר ירי בשבויים היה כספורט עבורם.
הגרמנים תרצו את המחסור באוכל ותרופות מחמת הצוללות הבריטיות שלא נותנות לאספקה להגיע לאי.
לצד מחנה השבויים הבריטי, היה גם מחנה לשבוים יוונים, אשר היחס אליהם היה אפילו קשה עוד יותר.
יעדם הראשון של אלפי השבויים היה מכלאה זמנית פתוחה בקלמטה.
המחנה היה באחריות דיוויזיית השריון ה-5 של הצבא הגרמני.
משם הועברו השבויים למחנה שבויים בקורנית.
יחידת ציידי טנקים 525 גרמנית ניהלה את מחנה מעבר זה.
גם שם תנאי המחיה היו קשים ביותר והרעב עשה שמות.
לפי הנתונים הגרמניים, היו במחנה 1907 חפרים ארצישראלים, יהודים וערביים.
בקורנית החלו הגרמנים לחקור את השבויים.
במשך יוני הגיעו למחנה בקורנית שבויים שנתפסו בכרתים.
מקורנית הועמסו השבויים על קרונות בקר והובלו ברכבות לסלוניקי.
היו שהצליחו להימלט תוך כדי המסע לסלוניקי מקרונות הבקר.
בסלוניקי הוחזקו במחנה מעצר קרוב לשלושה שבועות.
נאסר על כל מגע בין השבויים הארצישראליים למקומיים, בשל החשש שמקרב חיילי הסוורים, שהיו ילידי העיר סלוניקי, ינסו להימלט ולהסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית.
בסוף יוני שוב הועמסו השבויים בקרונות בקר והובלו לגרמניה.
חמישה וחצי ימים בתנאים קשים ביותר.
בתום הנסיעה, בגבול היוגוסלבי-אוסטרי, פוצלו השבויים לשני מחנות: במארבורוג ובולפסברג שבקרינתיה, אוסטריה.
משם בהמשך נשלחו מרביתם לסטאלאג 8B שבעיר לאמסדרוף בשלזיה ולמחנה 383 בהוהנפלץ.
לענישה מיוחדת זכו 85 מש"קים ארצישראליים בקיץ 1942. בעקבות תלונה שנמסרה לצלב האדום על ידי שבויים גרמניים שהוחזקו במחנה השבויים בלטרון, הועברו המש"קים הארצישראליים למחנה השבויים חלם (Cholem) שליד מיידאנק.
בדרכם לחלם, חנתה הרכבת בה נסעו מול אושוויץ משך שעות ארוכות, והם היו עדים למראות הזוועה של יהודים המובלים למחנה ונורים.
מחנה שבויים זה, 319, היה מחנה לשבויי מלחמה רוסיים.
שבויים אשר לא היו מוגנים על ידי אמנת ז'נבה.
לא זכו לביקור הצלב האדום ולא זכו לחבילות ולמכתבים מהבית.
סבלו מעינויים קשים ותנאים מחפירים.
נכבלו באזיקים והושארו לעמוד בקור ערומים לילות שלמים.
מגוריהם הקבועים היו במחילות מתחת לאדמה.
למעלה מחצי שנה הוחזקו שם המש"קים הארצישראליים ללא גישה לנציגי הצלב האדום.
הם הוחזרו בחורף 1943, חלקם חולים מאוד.
שניים מהם מתועדים על ידי חבריהם כמי ששבו משם כשהם אינם שפויים בדעתם.
" הידיעות על נפילת המתנדבים בשבי בקלמטה, ואחר כך בכרתים, הגיעו לארץ ישראל בעיצומם של ימי החרדה מפני פלישת כוחות הציר לארץ, באביב של שנת 1941. העצבנות ביישוב הייתה רבה.
ועוד קודם שנודע על קלמטה, פשטו שמועות (ככל הנראה לא נכונות), על חיילים ארצישראלים שנפלו בשבי האויב בקרבות המדבר המערבי..."
לקראת סוף אפריל החלו להגיע לסוכנות פניות של משפחות החיילים בדאגה לגורלם.
בראשית מאי כבר היו בידי מנהיגי היישוב ידיעות ראשונות, מקוטעות, על מה שקרה ביוון.
הבריטים נמנעו מלהפיץ בתקשורת על דבר קיומן של פלוגות יהודיות או ארצישראליות, אולם שידורי התעמולה הגרמניים הזדרזו לציין את תפישתם של כ-1000 שבויים ארצישראליים.
בראש הדאגה היה החשש שהגרמנים יתייחסו לשבויים היהודים כדרך שנהגו ביהודי הרייך השלישי.
הדאגה התמקדה בעיקר בשבויים ממוצא גרמני.
החשש היה שינהגו בהם כבוגדים ולא כשבויי מלחמה בריטיים.
לקראת סוף יוני 1941 החלו להתפרסם בעיתונות רשימות נעדרי יוון.
ראשונים להגיע למחנות הקבע היו הקצינים.
שלושת הקצינים הופרדו משאר השבויים ונשלחו למחנה השבויים לקצינים ביבראך שבדרום גרמניה.
תנאי החיים שם היו נוחים יחסית.
בתחילת 1944 הועברו יחד עם עוד כ-120 קצינים למחנה שבויים חדש ברוטנבורג.
השבויים הערבים מקרב הארצישראליים הופרדו ונשלחו לסטאלאג D3 - שם היו נתונים לתעמולה של משתפי פעולה עם הנאצים, בעיקר המופתי של ירושלים.
בקרב הערבים היו גם יהודים ממוצא מזרחי, שנחשבו בטעות לערבים.
בהמשך הם נשלחים למחנה לאמסדרוף.
מרבית השבויים הארצישראלים, 1160 שבויים.
נשלחים ממחנות הקליטה למחנה השבויים הגדול: סטאלאג B8.
בסטאלאג שוכנו השבויים היהודיים בנפרד מהשאר.
היו שנשלחו לעבודה במחנות עבודה, שם הועסקו בעבודות כפייה שונות, כמו כריית פחם, חקלאות, כריתת יערות ובתעשיית הנייר.
מי שניסה להתנגד לעבודות הכפייה היה צפוי לענישה קשה עד עונש מוות.
השבויים עמדו על זכותם לקבור את חבריהם, שנהרגו/ נרצחו במהלך השבי בטקס צבאי מלא, בו השתתפו גם החיילים הנאצים.
13 קברים של הרוגי המחנות נמצאים בבית העלמין רקוביצקי בפולין.: ריכרד אלטמן, אהרון ארמן, דב אייזנברג, יצחק אלקינד, צבי אריה הרציג, ישראל אבא זסלר, פריץ ליפמן, פייבל מיכלוביץ, מסעוד משעלי, עזרא נאסר, נפתלי פנישל, אליהו קראוזה, ליאון שכטר.
במחנות השבויים נוהלו חיי תרבות.
תנאי החיים היו סבירים עד שהורעו בסוף שנת 1942.
בזמן השהות במחנות התגבש בקרב השבויים הארצישראלים מסע התרמה לטובת ארץ ישראל.
השבויים תרמו בהוראת קבע, ממשכורתם הצבאית, לטובת הקמת מוסדות בארץ (בנק אוצר החיל) ולהפרחת השממה.
בסוף שנת 1944 הועבר סכום כסף נכבד לקק"ל, במטרה לנטיעת יער.
יער פדויי השבי בהרי ירושלים נשתל רק בשנת 2015.
במחנות העבודה נפגשו השבויים עם עובדי כפייה יהודיים.
לראשונה נודע להם על קורות היהודים והאקציות נגדם.
אבל עדיין לא התבררה להם התמונה במלואה.
במרבית המפגשים מסוג זה ניסו השבויים לתמוך בעובדי הכפייה היהודיים במזון מחבילותיהם.
בעקבות מידע מודיעיני שנפל בידי הנאצים, שבו נמצאה הודעת כוחות הברית שאין לקחת שבויים חיים, הרעו הנאצים את יחסם לשבויים.
דווח על אמצעי ענישה שונים וביניהם כליאה בצינוק, כבילה בשלשלאות והקצבת מזון מצומצמת.
בהמשך, בעקבות יחס נוקשה אשר לו זכו השבויים הגרמניים שנשבו באל-עלמיין בקיץ 1942, החלו הגרמנים לנקוט בצעדי ענישה כנגד השבויים הבריטים ובפרט כנגד השבויים הארצישראלים: 82 שבויים הועברו באוגוסט 1942 למחנה עונשין מיוחד, סטאלאג 319 בחולם Cholm.
עד לפברואר 1943 נמנעה כניסת אנשי הצלב האדום למחנה." התנאים הפיסים במחנה תוארו על ידי הביקורת כפרימיטיבים, ותנאי התזונה, ההיגינה, הביגוד והטיפול הרפואי, כגרועים מאלה שבמחנות הרגילים וקבוצות העבודה".
חצי שנה הוחזקו השבויים בתנאים קשים אלו.
מאות שבויים יהודיים ניסו במהלך השנים להימלט מהשבי.
החל מהימים הראשונים של טרום הכניעה ועד ימיה האחרונים של צעדת המוות.
חלק מהבורחים הצליחו להימלט ואף זכו במדליה מיוחדת.
חלקם נהרגו במהלך ניסיונות הבריחה.
חלקם נתפסו והוחזרו למחנות הכליאה.
חלק מהבורחים הצליחו לחבור לארגוני הפרטיזנים ברחבי אירופה ולחמו לצידם.
היה נהוג כי בכל קבוצה אשר ניסתה להימלט מהכלא, היו שבויים בריטים, ניוזילנדים ואוסטרלים ולפחות שבוי אחד מן החפרים הארצישראלים, אשר ידע את השפה המקומית.
ההשערה היא שבין 150–300 שבויים ארצישראלים ברחו או ניסו לברוח במהלך השנים.
ראשוני הבורחים מקלמטה שביון אשר חזרו, שובצו לשירות ביחידות אחרות.
...נוכח התקדמות הצבא האדום, החלו הגרמנים בינואר 1945 בפינוי המוני של מחנות שבויים (ומחנות ריכוז) מערבה, אל פנים גרמניה"."ב-3 בפברואר 1945 הגיעה הקבוצה הארצישראלית לגרליץ אך כעבור שבוע הוצעדה משם הלאה, מרחק של 400 קילומטרים עד לסטלאג 9A, שליד העיר צינהיין.
המסע נמשך ימים ארוכים בקור החורפי העז, לכאורה בלי מטרה ברורה ובשינוי מתמיד של יעדי הביניים...."
רגע לפני תום המלחמה הוצאו השבויים לצעדת המוות, כשהמטרה הייתה להביאם למרכז גרמניה.
לא כולם שרדו את התנאים הקשים מאוד שבצעדה.
מי ששרד, זכה להיות משוחרר על ידי הצבא האמריקאי, הצבא הרוסי והצלב האדום.
מרבית השבויים שוחררו כשמצבם הבריאותי ירוד מאוד.
השבויים הוחזקו בשבי במשך ארבע שנים, עד לתום המלחמה.
ביוני 1945 קבוצה של שבויים חפרים ארצישראליים השתתפה במסיבה בארמון בקינגהאם, שנערכה לכבוד שבויי המלחמה של בנות הברית, בנוכחות המלך ג'ורג' השישי.
עם השחרור, לאחר תקופת הבראה קצרה באירופה, שבו השבויים המשוחררים לארץ ישראל.
400 מחילי חיל החפרים נהרגו במהלך הלחימה והשבי.
שמותיהם מתועדים באנדרטאות בהר הרצל ובאתר "יזכור" של משרד הביטחון.
סיפורם של לוחמי חיל החפרים, נשכח לאורך השנים ובעצם מעולם לא סופר : "אנחנו החיילים האלמוניים, אנחנו החיילים סתם".
בסופו של דבר הגיעו מכרתים למצרים כ־300 חיילים מפלוגה 606 המורחבת.
פלוגה 606 התארגנה מחדש במחנה אל-קאסאסין - El-Qassasin, כאשר את השורות החסרות, מילאו בעיקר קצינים וחוגרים בריטיים.
ביום 17/7/1941, עזבה הפלוגה את המחנה לכיוון נמל פורט סעיד) Port Said (, שם עלתה ביום 18/7/1941 על גבי אונית הסוחר הפולנית "ורשה" WARSZAWA), אשר הפליגה לקפריסין, והגיעה ביום 20/7/1941 לנמל פמגוסטה - Famagusta.
למחרת היום, החלה הפלוגה לעבוד בפריקת אוניות בריטיות ברציפי נמל פמגוסטה) Famagusta תחת הפצצות האויב את הנמל.
בתקופה אוגוסט-ספטמבר 1941 עמדה מצבת הפלוגה על 341 חיילים וקצינים, היא הופעלה תחת פיקוד הארמייה ה-7 הבריטית שהייתה באי.
ביום 29/1/1942, הוחזרו מקפריסין כ־70 מחיילי הפלוגה, כדי להצטרף לפלוגות הרגלים הלוחמות) Buffs (מספר 16 ו-18, שהתארגנו במחנה סרפנד (צריפין).
חלק מהחיילים נשארו במסגרות אלו וחלקם עברו ביולי 1942 לשרת בחיל הציוד בפלוגות חימוש עבריות שהוקמו בסמוך לאותו מועד.
במהלך כל חודש מרץ 1942, ביצעה פלוגה 606 את תוכנית אימוני שדה שלה.
לאחר נפילת יוון וכרתים וסיום הקרבות במזרח אפריקה, היה ספק אם ניתן לשקם את פלוגות החפרים ולהחזירן לשירות.
בתיאום בין מנהיגי היישוב (משה שרת) והצבא הבריטי (קולונל גון מק-קנדליש במפקדה בקהיר), באפריל 1942 הוחלט על החזרת פלוגות החפרים ארצה ופירוקן.
יישום ההחלטה התממש מספר חודשים מאוחר היותר.
פלוגה 606 הועברה מקפריסין בסוף יוני 1942למחנה אל-קאסאסין במצרים.
במהלך יולי 1942, פורקה שם הפלוגה ואנשיה שובצו ליחידות אחרות בצבא הבריטי כגון: יחידות רגלים ובמיוחד לפלוגת הרגלים הלוחמות (Buffs) מספר 20 ו-22, שהקמתן החלה באותה תקופה, פלוגת תפעול הנמלים 1039, חיל החרושת, וליחידות מקצועיות אחרות (קומנדו, חיל הציוד וכדומה).
פירוק פלוגות החפרים - המסדר האחרון של החפרים
אחרי המסדר, בתום שירות של 3 שנים, פורקה פלוגות החפרים באופן רשמי.
חייליהן, המשיכו את שירותם בצבא הבריטי ביחידות אחרות, אליהן שובצו בפועל, עוד קודם לאותו מסדר.
פורום משפחות שבויי חיל החפרים
בשנת 2013 הוקם בישראל "פורום משפחות פדויי השבי – לוחמי חיל החפרים" על ידי צאצאיהם של השבויים והחפרים.
זוהי התארגנות התנדבותית שמטרתה לקדם את הנצחתם ולהנחיל את סיפורם של החפרים והשבויים לדורות הבאים.
הפורום, בהובלתה של טליה קליינר-דייגי, מוביל פעילויות רבות בישראל ומחוצה לה וביניהם הקמת "יער פדויי השבי" ביער עמינדב בירושלים שהשבויים עצמם תרמו להקמתו באוקטובר 1944 אך הקמתו התאפשרה ביוזמת הפורום בשנת ה-70 לשחרורם של החפרים מהשבי.
פורום משפחות פדויי השבי פועל לאורך שנות קיומו לקידום הנצחתם והנחלת מורשתם של פדויי השבי מול ארגונים רבים בישראל וביניהם משרד הביטחון, משרד החינוך, יד ושם, מוזיאון בית הגדודים, המוזיאון ללוחם היהודי בלטרון ועוד.
בין היתר ביסס פורום המשפחות קשר הדוק עם חיל ההנדסה הקרבית אשר פדויי השבי מהווים את הבסיס ההיסטורי להקמתו.
בין פעולותיו הרבות של פורום המשפחות ניתן למנות את הטקס השנתי ב"יער פדויי השבי" אשר מתקיים בכל שנה באביב ואת מחקר "מפקד השבויים" אשר עתיד להתפרסם בתחילת שנת 2020.
פלוגות חיל החפרים מארץ ישראל
פלוגה 601 - פלוגה מעורבת של ערבים ויהודים
פלוגה 602 - פלוגה מעורבת של ערבים ויהודים
פלוגה 603 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 604 - פלוגה מעורבת של ערבים ויהודים
פלוגה 605 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 606 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 607 - פלוגה של ערבים בלבד
פלוגה 608 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 609 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 610 - פלוגה של ערבים בלבד
פלוגה 611 - פלוגה של יהודים בלבד
פלוגה 612 - פלוגה של ערבים בלבד
פלוגה 613 - פלוגה של ערבים בלבד
פלוגה 614 - פלוגה של ערבים בלבד
מתנד מבוקר מתח הוא מתנד שמפיק תדר בהתאם למתח הכניסה אליו.
יתרונו של מתנד זה הוא היכולת לשנות באופן אלקטרוני את תדר המוצא.
ועל ידי כך לייצב אותו לתדר הנדרש למערכת.
מתנדים מבוקרי מתח משמשים בעיקר בחוג נעול מופע (PLL) בשרשראות RF, ומסייע בהמרת תדרים תוך שימוש בערבל.
תדר המתנד ניתן לשינוי בעזרת קבל תלוי מתח הנקרא ורקטור, או דרך שינוי מילה ספרתית (ברכיב בעל ממשק ספרתי – DCO).
במקלטי רדיו ביתיים נעזרים ב-VCO לברור את תדר התחנה שמעוניינים להאזין לה.
כמעט בכל מקלט שאיננו מקלט ישיר קיים מתנד משתנה.
כיום משתמשים ב-VCO גם לחיבור חוג נעול מופע לתיקון עדין של הפאזה במוצא המתנד.
במתנד גביש שינוי המתח נעשה רק במעגל הכפלת התדר לשינוי הקיבול ולא על הגביש עצמו.
מתנד גבישי משתנה במתח נקרא VCXO.
קיימות מספר דרכים לממש מתנד שהתדר שהוא מוציא מבוקר על ידי המתח בקו הבקרה שלו.
הדרך הפשוטה ביותר היא על ידי סגירת חוג משוב חיובי על רעש תרמי הקיים בכל מעגל חשמלי.
אופיו של המשוב הוא כזה שהוא מקיים את תנאי ברקהאוזן (Barkhausen conditions) בתדר מסוים על הרעש התרמי.
מימוש חוג המשוב תלוי בתחום התדר אותו רוצים לייצר.
בתחום תדרי הרדיו ה"נמוך" (1MHz-5GHz) ה-VCO ממומש לרוב על ידי שימוש ברכיב אקטיבי שמאפשר להגביר את הרעש (כדי לקיים את תנאי ברקהאוזן להגבר הרעש), ורכיבים ראקטיביים שמאפשרים הזזת פאזה של הרעש (כדי לקיים את תנאי ברקהאוזן לפאזת הרעש).
תדר זה תלוי ברכיבים המרכיבים את ה-VCO (סלילים, קבלים, טרנזיסטורים), כשאחד מהם הוא וואראקטור (קבל נשלט מתח).
כלומר שליטה על קיבול הואראקטור משנה את קיבולו, וכך גם את התדר בו תתקיים התנודה.
וריאציות שונות למעגלים ניתן לראות במאמר.
בתחום תדרי המיקרוגל (5-50GHz) נעשה שימוש גם בטרנזיסטור כרכיב אקטיבי, אך במקום סלילים וקבלים (שתכונותיהם משתנות בתדרים גבוהים מאוד, והפסדי האנרגיה שלהם הופכים למשמעותיים גם כן) נעשה שימוש בקווי תמסורת, וברכיבים אחרים שמיועדים לתדר גבוה.
ה-VCO מאופיין בראש ובראשונה על ידי אופיין מתח-תדר המציין איזה מתח בקו הבקרה מביא לאיזה תדר .
מאפיינים נוספים מראים את הרעש בתלות בתדר (רעש פאזה) ואת הספק המוצא בתלות בתדר.
נרחיב על כל אחד מהם:
ל-VCO יש מספר מאפיינים אותם צריך להבין ולנתח לפני בחירה בחלופה הטובה ביותר:
אופיין מתח-תדר – מגרף זה ניתן לקבל מספר תובנות עיקריות: איזה מתח יש צורך לייצר ברגל הבקרה כדי להגיע לתדר הרצוי ומהו תחום התדרים בו ה-VCO עובד.
פרמטר חשוב נוסף בגרף זה הוא השיפוע.
VCO מתוכנן היטב חייב להיות בעל שיפוע מונוטוני עולה או יורד בכל תחום העבודה שלו, וככל שהשיפוע ליניארי יותר, כך תכנון חוגי PLL (חוג נעול מופע) בעזרתו הוא טוב ונכון יותר.
רעש פאזה – רעש פאזה הוא תכונה אינהרנטית של כל מקור תדר.
בתנאים ובאפנונים מסוימים הוא משפיע על טיב הקליטה.
ככל שרעש הפאזה נמוך יותר, ה-VCO נחשב ל"איכותי" יותר.
הספק מוצא – אחד משימושי ה-VCO הוא יצירת תדר מתנד מקומי (Local Oscillator) לערבל (מיקסר) שישמש להורדת תדר הקליטה במקלט סופרהטרודין.
סיגנל זה צריך להיות בעוצמה גבוהה כדי להבטיח תקינות פעולת הערבל.
בנוסף, עוצמה גבוהה של מוצא ה-VCO מובילה לרעש פאזה נמוך יותר ע"פ משוואת ליסון (Leeson's Equation).
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי היו יהודים מן היישוב העברי בארץ ישראל שהתגייסו לצי המלכותי הבריטי (RN) בשנת 1942, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כדי לתרום למאמץ הכולל במלחמה בגרמניה הנאצית וכדי לרכוש ידע בנושאי הימאות.
הימאים היו פזורים בכלי שיט ובמספנות הצי באגן הים התיכון ושירתו גם בצוללות, בטרפדות ובמשחתות.
המתנדבים לא התפרסמו במעשי גבורה ותהילה מיוחדים במינם, אך עבודת שגרתם היומיומית הצטברה בסופו של דבר למאזן הישגים מרשים אשר הטביע את חותמו על הימאות הישראלית ועל התפתחות הצי הישראלי והקמתו של חיל הים הישראלי.
הם טיפחו יחסים טובים עם עמיתיהם האנגלים, קידמו יחסי אחווה והבנה הדדית וידעו לעמוד על כבודם הלאומי.
הם הוכיחו עצמם בשירותם בצי כאחראים וכמסורים לתפקידיהם הרבים והמגוונים, והפיקוד האנגלי ידע להעריכם.
הם התחבבו על הקהילות היהודיות בתפוצות, שימשו כשגרירים בלתי מוכתרים של המדינה שבדרך, ופעלו למען עליית יהודים ארצה.
החזית באגן הים התיכון וראשית ההתנדבות
התגייסותם של אנשי היישוב העברי בארץ ישראל לצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה הייתה חלק ממגמת התנדבותם למלחמה בגרמניה הנאצית, ובפרט נבעה ממדיניות ברורה ומוגדרת של הסוכנות היהודית וההגנה "לקנות בכל מחיר ידע צבאי בים באוויר וביבשה".
בשנים 1940–1941 נרשם דף קודר במצב בעלות הברית באזור הים התיכון : הם נסוגו מן האי כרתים, והגרמנים פתחו בהתקפה רבתי וזרעו מוקשים בנתיבי האספקה בים.
היה צורך דחוף להתחיל בבניית ספינות שולות מוקשים לפינוי עורקי הים לשם אספקה סדירה.
הבריטים למדו מהר לדעת כי בעלי מקצוע רבים מרוכזים בעיקר בחיפה.
לכן ראתה המפקדה הימית במזרח התיכון (מפקדת הלבנט ששכנה בסטלה מאריס בחיפה בפיקודו של קפטן גאי אונסלו ליידקר) את המקום המתאים ביותר להקמת מספנות בעיר נמל זו.
גישתם הייתה להפוך במהירות את אוניות הדייג לשולות מוקשים.
הבריטים היו מודעים ליכולת הטכנולוגית בעיר, ונעזרו בשירותיהם של בית הספר בסמ"ת, של התכניון העברי וכן בשירותי מספנות קירשטיין את גרינשפון
עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 פנו יורדי ים רבים, עובדי נמל ואנשים במקצועות אחרים הקשורים למקצועות הימיים, למוסדות הלאומיים ולשלטונות הבריטיים וביקשו לגייסם לצי המלכותי.
אולם, למרות מצבם הקשה, בעיקר אחרי כניעת צרפת בשנת 1940, לא התלהבו הבריטים מן הפניות והבקשות מסיבות שונות.
הסיבה הראשונה הייתה היוקרה הבריטית, שכן השירות בצי נחשב לשירות בכיר (Senior Service) והאנגלים לא ראו בעין יפה שירות בצי של יהודים ארץ ישראלים בתפקידי קצונה ובתפקידי נגדים בכירים, אשר יפקדו על ימאים בריטיים ותיקים.
הסיבה השנייה והעיקרית הייתה מעצורים פוליטיים ושיקולים של משרד המושבות הבריטי.
שערי הצי היו נעולים, אפוא, בפני המתנדבים היהודים, ורבים מהם פנו לכוחות היבשה.
חלקם שירתו ביחידות הסווארים שעסקו בפריקת מטענים בנמלים.
תרומתן של יחידות אלו הייתה ניכרת, וצ'רצ'יל נתן לכך בטוי בנאומו על חזית קירינאיקה (Cyrenaica) ויוון.
מגמת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית וההגנה בגיוס ימאים הייתה לשתף יהודים מארץ ישראל במאבק נגד הנאצים, לנצל את המלחמה לעיצוב כוח צבאי יהודי, וליצור אפשרות של רכישת נשק.
רבים מבני היישוב יוצאי אירופה רצו לקחת חלק פעיל במלחמה ולנקום את דמם של בני משפחותיהם שנרצחו .
אבל הרכב כוח האדם של המגויסים היה מגוון, וכלל יוצאי אירופה ואחרים.
ביחידות ימיות של ממש שירתו מתנדבים מעטים, שכן רובם שירתו במתקנים ובכלי שיט חופיים במקצועות מכונאות, מסגרות, נגרות או הנדסה.
13 קצינים ממינוי הסוכנות היהודית עסקו במקצועות המכונה, חשמל ואלקטרוניקה, וקצין אחד התמנה לתפקידים מיוחדים.
סך הכל מנתה ההתנדבות לצי הבריטי כאלף ומאה יהודים ארצישראליים.
המתנדבים לצי היו מעוניינים לעבוד ולשרת בים, אך מעטים זכו להגיע לכלי השיט.
במרוצת הזמן הוצבו שבעה ממתנדבי היישוב בצוללות, שמונה עשר בטרפדות, מאתיים בסירות מנוע בתוך הנמלים, מאה וחמישים באוניות מלחמה שונות, שמונה עשר שירתו כאלחוטאים, והשאר ביחידות חוף שונות בנמלי הים התיכון וגם לעיתים מחוצה לו, בעיקר בתפקידי הנדסה ותחזוקה של אוניות.
היו מתנדבים שהתגייסו לצי תוך עקיפת מנגנוני הביורוקרטיה של ההגנה והסוכנות.
מינוי הקצינים היה של הסוכנות, לפי מפתח השכלה אקדמית.
הקצינים היו מהנדסים בהשכלתם, וקיבלו מנוי של לוטננט (סרן בצי) ואחר כך מינוי נמוך יותר של סב-לוטננט (סגן בצי), אף שלא כל מהנדס קיבל מנוי של קצין.
כקצין קישור למתנדבי הצי הבריטי התמנה רב חובל זאב הים.
בשלהי שנת 1941, כאשר המחסור החמור בכוח אדם מקצועי העיק ביותר, נאלצו אנשי הצי להסכים לגיוס בעלי מקצוע מיומנים בני עמים זרים שנחשבו בעלי ברית פוטנציאליים למלחמה בגרמנים.
בין היתר ניאותו לגיוס יהודים ארצישראליים.
מפקדי הצי המלכותי הבריטי בבסיס חיפה, קפטן (אל"ם בצי) גאי אונסלו ליידקר ולוטננט-קומנדר (רס"ן בצי) מיצ'ל, הכירו היטב חלק מן הארצישראלים שעבדו כאזרחים במספנות ובבתי המלאכה של הצי בתיקון כלי שיט ובמתן שירותים כמו הפיכת סירות דיג לשולות מוקשים, והתרשמו לטובה מכישוריהם.
קודם לכן גויסו בודדים לצי בהמלצת הסוכנות.
היו אלו שבעה מתנדבים, אחד מהם בדרגת תת-קצין, שתפקידם היה להציב את הרשת נגד מוקשים ואנשי צפרדע בכניסה לנמל חיפה.
אלו היו אנשי ה-Boom-Defence בראשותו של מוריס אריה.
מסתבר מתוך מכתב שהמתנדבים שלחו למשה שרת כי תנאי שירותם היו משפילים.
הם קיבלו פחות שכר מהמלחים הבריטיים, לא קיבלו תלבושת רשמית ומדים וגם לא צוידו במסמכים המעידים על היותם אנשי הצי, אלא ברישיון כניסה לנמל בלבד.
במקביל בדקו אנשי השלטון הבריטי גם את סוגיית גיוס ערבים ארצישראלים לצי.
מפקדת הצי באלכסנדריה הטילה על לוטננט-קומנדר סקין-דוף לבדוק את הסוגיה, והלה הוציא מזכר בעניין ביום 20 בפברואר 1942. במזכרו הדגיש סקין-דוף את הצורך בגיוס יהודים וערבים במידה שווה לאותן יחידות.
הוא הסביר כי המצב בפלשתינה מסובך, והמליץ לאנשי הצי לנקוט במשנה זהירות.
מאידך, הסביר את יתרון גיוס היהודים בשל נאמנותם, המוטיבציה להילחם באויב משותף, וזמן ההכשרה הקצר יותר בזכות השכלתם.
בנוסף הסביר כי תהיה בעיה לערבי לקבל פקודות מיהודי ולהפך.
הוא המשיך לבקר את מדיניות שלטונות המנדט כנגד המעפילים בפרשת סטרומה ובגירוש מעפילים לאי מאוריציוס.
במזכרו הדגיש כי המושג פלשתינה ריק מתוכן, וכי אין לערבים נציג בר שיחה.
כמו כן ביקר את רצח אברהם שטרן (יאיר), והסביר כי הבריטים יוצרים במו ידיהם אויב מידיד.
בסיכומו של עניין נתקבלה המלצת לידקר ומיצ'ל, ובחודש אפריל 1942 גויסו כ-25 בעלי מקצוע.
בדברים שנשא בוועידה הראשונה של איגוד חיילים משוחררים שהתרחשה ב-1946 אמר משה שרת: .
בדברים אלו באה לידי בטוי אמונתו של שרת ביעודם של המגויסים לקראת התפקידים לעתיד לבוא, להקמת מדינה יהודית בה האמין בכל מאודו.
נאמנים לקו זה של חתירה בלתי פוסקת להגדלת מספר המגויסים, פונה בר כוכבא מאירוביץ במרס 1942 בתזכיר מפורט לתנאי הגיוס של מתנדבים יהודים לצי בריטי, והתנאים שהוצגו היו:
היהודים יגויסו ליחידות עצמאיות תחת פיקוד בריטי עד שיוכשר ויאומן פיקוד עצמאי.
רמת השכר והתשלום למשפחות המגויסים יהיו זהים לנהוג ביחידות בריטיות.
המגויסים ישרתו באגן המזרחי של הים התיכון.
העברתם לזירה אחרת טעון דיון מוקדם.
העלאות בדרגה ומינוי קצינים יבוצעו על פי המלצות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית (נוהג שהיה תקף גם לבריגדה היהודית)ולכלל יחידות המגויסים מן היישוב.
במכתבו מ-18 באפריל 1942 מודיע קפטן ליידקר למשה שרת כי לפי החלטת המפקדה באלכסנדריה יגויסו הארצישראלים לשירות ביחידות חוף באגן המזרחי של הים התיכון.
למרות מכתב זה, טרם החל הגיוס.
משה שרת תוהה במכתבו מן ה-26 במאי 1942 על הסחבת ומציין כי האנשים שהוועדו לגיוס ליחידות הצי, קצרה רוחם מלחכות והם התגייסו ליחידות הצבא באשר עז רצונם להילחם בנאצים.
קפטיין ליידקר מיהר לענות על מכתב זה למחרת היום והוא מודיע לצערו עדיין אין תזוזה בעניין זה במפקדת הצי באלכסנדריה.
יש להניח כי הגורמים פרו ערביים במטה הכללי בקהיר וממשלת המנדט עשו מאמצים כדי לבטל את הגיוס כליל כי במכתב אל משה שרת מ-8 באוגוסט 1942 מודיע לידיקר כי מפקד הצי באגן המזרחי של הים התיכון ביקש להודיע על דחיית הגיוס של יהודים ארץ ישראלים לצי הבריטי מבלי לנקוב בתאריך.
ראש המחלקה המדינית של הסוכנות עשה מאמצים רבים לגייס לעניין את מיטב ידידי הרעיון הציוני באנגליה לבטל את הדחייה.
המשא ומתן עבר לדרגים בכירים של האדמירליות ומניסטריון המלחמה בלונדון.
חודשי הקיץ של 1942 היו החדשים הקריטיים ביותר במלחמת העולם השנייה.
קלגסי היטלר צרו על סטלינגראד ורומל התכונן לפרוץ את קו הביצורים האחרון לפני עמק הנילוס, אם כי הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה ב-8 בדצמבר 1941 הפיחה תקווה חדשה כי הניצחון בו יבוא, עדיין נכונה הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם.
המצב הקשה בחזיתות האיץ את ההחלטה לגיוס.
במכתב מ-26 באוקטובר 1942 הודיע ליידקר למשה שרת כי האדמירל מפקד כוחות הצי באלכסנדריה, נתן אישור לגיוס יהודים לצי הבריטי וכי קציני הקישור יוצבו בלשכות הגיוס בארץ.
המכתב נשלח ביומו השלישי של קרב אל-עלמיין השני, מה שהמחיש עוד יותר את המצוקה הבריטית.
כ-1,100 מתנדבים ארצישראלים גויסו לשורות הצי וכ-13 קצינים, המתנדבים הארצישראלים לצי השתייכו ל-RNVR) Royal Navy Volunteers Reserves).
לשכת הגיוס של הצי שכנה ברחוב יפו 104 בחיפה.
משאבי כח האדם לגיוס היו האגודות הימיות "הפועל", זבולון צופי-ים, אשר חונכו מגיל צעיר לתפקידי ים, עובדי בתי מלאכה ליד הנמלים ומתקני הצי הבריטי ובעלי מקצועות טכניים אחרים.
רוב המגויסים הופנו ללשכות הגיוס בהמלצת ארגון "ההגנה".
רוב המתנדבים רצו לשרת ביחידות ימיות של ממש דבר שלא ניתן להם בנקל ורק מספר מועט הצליח לעלות על כלי שיט.
האנגלים ידעו מעט מאוד אודות המתנדבים היהודים, והעניין היהודי היה רחוק מהם.
הם נהגו להתנשא מעל הארצישראלים, יהודים וערבים כאחד.
האנגלים ששירתו בארץ ישראל היו נתונים להשפעת הגישה הבריטית האנטי-ציונית ותדמיתן השלילית של המחתרות היהודיות שפעלו נגד שלטון המנדט.
לעיתים עמדו ברקע גם אנטישמיות בסיסית וזיהוי היהודים עם קומוניזם ועם השאיפה להשתלט על המזרח התיכון.
ותיקי הימאים הבריטים התקשו להשלים עם הגעת בחורים צעירים ומוכשרים שהתקדמו מהר מהם בסולם הדרגות, ולעיתים אף הפכו למפקדיהם.
לימים, זכו הימאים היהודים לכבוד, לאמון ולהערכה בזכות מסירותם ומקצועיותם, בעוד שגיוס ימאים ערבים הופסק והם נפלטו מהצי לאחר מספר מקרי חבלה בבסיס האדמירליטי במפרץ חיפה.
במהלך השרות בצי נרשמו מספר מקרי עימות בין האנגלים למתנדבים:
מקרה ההפגנה לזהות לאומית של שלמה בונה לזיכרון נספי הסטרומה.
התוצאה נזיפה חמורה בשל תוכן ההפגנה והנאום הפוליטי לזכותו של העם היהודי על מדינתו ולעלייה.
מקרה היחס העוין בבסיס ס.ס.מ.ד - מפקד הבסיס קומנדר קרטיס ממוצא דרום אפריקאי, החל להרע את תנאי השרות של הארצישראלים.
הוגבלו חופשות, היו משפטים ללא צידוק וכשהיחידה זכתה לשבחים, העלים המפקד עניין זה מהמתנדבים.
שיא היחס העוין היה איסור לחגוג את מסיבת חג החנוכה ואיסור על שירה בעברית בתחום הבסיס.
כתוצאה מכך החל רצף בקשות העברה.
קרטיס החליט כי זהו מרד והזעיק את קפטן מארי המהנדס הראשי של הצי הבריטי.
לאחר בירור עם הקצין היהודי, לוטננט שניידר, נערך מסדר בו הוסבר כי העונש על מרד בצי בזמן מלחמה הוא מוות.
אולם מאחר שידוע היה כי המלינים הם מתנדבים, קרטיס לא קודם בדרגה ואף הודח מהצי.
טרם ההדחה הספיק להעליל עם רס"ר המחנה על שלושה מתנדבים שכעונש סולקו מהבסיס.
פרשת המפקד היהודי - בנימין קסל, קיבל מנוי של קצין המכונה של בבסיס עדבייה.
לקראת הפלישה לסיציליה, נתקל בגל בקשות העברה של קצינים בריטיים תחת פיקודו שלא יכלו לקבל את העובדה שיהודי מפקדם.
הוא הוציא מכתב, וציין כי בקשות האנגלים הן חבלה במאמץ המלחמתי.
משנודע העניין לפקודיו, הקצינים הבריטים והוברר כי הם צפויים לעונש, החלו לשתף פעולה.
בסיסי הצי שבהם שירתו מתנדבי היישוב
בסיס מורטה - HMS Moreta: עם התגייסותם הוצבו המתנדבים היהודים בבסיס מורטה שבחיפה.
מבסיס זה הופנו בהדרגה למספנות באלכסנדריה, בפורט סעיד, בתעלת סואץ, בטריפולי ובבנגזי.
היו גם שהגיעו לביירות, למאסאווה, למלטה ולמתקנים אחרים.
בסיס מורטה היה למרגלות הכרמל, במקום בו נמצאים היום קריית אליעזר ומוזיאון ההעפלה וחיל הים.
בבסיס זה גרו מתנדבי הצי ששירתו בחיפה.
שלמה יעקבסון, יוצא המחלקה הסורית, שרת בו כמש"ק משמעת ושלישות.
אימוני המתנדבים התנהלו בבסיס טירה במבואות הדרומיים של חיפה.
הבסיס נסגר עם סיום המלחמה.
בתקופת מלחמת העצמאות הוא נמסר לסוכנות היהודית ושימש כמרכז קליטה לעולים חדשים.
בסיס מספנות חיפה - RN Haifa Shipyards: בנמל חיפה.
שירתו בו בעלי מקצוע שונים ביניהם, ג'ו נוביק, המהנדס ליווטיננט רינגר, ולוטננט קומנדר מיטשל שסייע רבות ביחסו האוהד בגיוס המתנדבים לצי.
בסיס מידוויי - HMS Midway: היה בביירות והגיש שירותים לכלי שיט שונים.
שירתו בו 10 מתנדבים ארץ ישראלים.
בסיס פורט סעיד: בשל היותו בפתח תעלת סואץ היה מהחשובים שבבסיסי הצי.
בתי המלאכה טיפלו בקשת רחבה של כלי שיט.
היו אלה אוניות קיטור מכל הגדלים, כולל ספינות טורפדו וצוללות.
אנשי הצי התגוררו בבית הצי Navy House.
בסיס זה מנה 200 ימאים, מהם חמישים יהודים.
בסיס סנדרס - HMS Sanders: לא רחוק מאסמאעיליה.
טיפל בכלי נחיתה וכלים קטנים.
שירתו בו מאה אנשי צי, מתוכם שלושים יהודים.
בסיס סטג - HMS Stag: בקרבת נמל סואץ ותפקידו היה להגיש שירותים טכניים שונים לכלי שיט שבאו מאזור הקרבות במזרח הרחוק.
בסיס אדבייה HMS Adabiya: ליד פורט פואד.
מילא תפקיד חשוב בהכנת הפלישה לסיציליה כאשר לוטננט בנימין קסל שיפץ בפעולת חרום את מנועי סירות הנחיתה האמריקניות, שנחשבו בלתי אמינים והתקלקלו לעיתים תכופות.
על פעילותו זו הומלץ לדרגת לוטננט-קומנדר (רס"ן), אך הנציב העליון לא אישר את העלאתו בדרגה.
הוצע לו גם פיקוד על אוניית תיקונים גדולה במזרח הרחוק, אך סיום המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ביטל את המנוי.
בבסיס שירתו 500 ימאים, מתוכם 15 בעלי מקצוע יהודים.
בסיס די.אי.אם.אס - Defensively Equipped Merchant Ships) HMS DEMS), פורט תאופיק: מחנה קטן שעסק בהדרכת תותחנות לימאים מצי הסוחר.
הצוות אימן את הימאים בתותחנות.
שירתו בו שלושים אנגלים ועשרה יהודים.
בסיס נייל - HMS Nile: בסיס מפקדת הצי הבריטי של האזור המזרחי של אגן הים התיכון.
מכאן פעלו המשימות המבצעיות של השייטות השונות.
בסיס זה טיפל בנושאי אפסנאות וכח אדם.
בבסיס זה שירת זאב הים כקצין קישור של המגויסים היהודים באזור.
בבסיס שירתו ימאים יהודים שהפעילו סירות מנוע.
בשנת 1942 הוקם באלכסנדריה, בראס אל תין, בסיס קטן לתחזוקה ותיקון של עשר ספינות משמר חופים שצדו צוללות אויב בחופי מצרים.
היהודים היוו סמל למקצוענות, ולימים נתמנה למהנדס הבסיס לוטננט שניידר היהודי.
בסיס פרומתאוס - HMS Prometheus: בנמל אלכסנדריה, התמחה בתיקון אביזרים קטנים לכלי שיט.
בבסיס שירתו 80 בעלי מקצוע ומתוכם 15 יהודים.
בסיס קנופוס - HMS Canopus: בסיס מגורים לבעלי המקצוע בנמל אלכסנדריה היו בו בריטים ויהודים.
בסיס ספינקס - HMS Sphinx: שימש כמחנה מעבר מרכזי של הצי הבריטי במצרים.
גרו בו מתנדבים יהודים גם כן.
בסיס ס.ס.מ.ד - HMS S.S.M.D: שכן בלב אלכסנדריה.
הוקם בראשית 1943 באחוזת הברון היהודי פליקס דה מנשה.
בחווילה הותקנו חדרי שירותים שונים וצוותים בהם כ-120 ארצישראלים התאכסנו בה.
מפקדיהם גם הם ארצישראלים, לוטננט שניידר ולוטיננט גינזבורג.
בסיס מוסקיטו - HMS Mosquito: שכן באלכסנדריה ובו טופלו טרפדות וכלי שיט קטנים ונערכו מבחנים מקצועיים כמו גם קורסים כגון, צלילה לעומק 10 מטר לצורך עבודה תת-ימית.
בקורסים השתתפו ארצישראלים שתורגלו גם בהגנת הנמל, בצלילה ובבדיקת דפנות אוניות מפני מוקשי עלוקה.
בסיס מאסאווה - HMS Bull Massawa: שכן בעיר מאסאווה בחבל אריתריאה לחופו של הים האדום.
עם נסיגתם מן הבסיס,טיבעו האיטלקים מספר אוניות-בבסיס HMS-Bull מאסאווה כדי למנוע מבעלות הברית שימוש בו.
הבסיס היה ברשות האמריקאים כאשר המהנדס היהודי קומנדר אדוארד אלסברג, ראש יחידת ה-Salvage של הצי האמריקאי, מפנה את כל כלי השיט הטבועים.
הבסיס הועבר לצי הבריטי, והיו בו מספר ארצישראלים שהיו שותפים להמשך פינוי כלי השיט הטבועים והפיכת הבסיס לשירות תיקונים עם מבדוקים.
תנאי השרות בבסיס זה היו קשים ביותר, והטמפרטורה בו על המבדוק הצף הגיע ל-50 מעלות ומעלה.
לשם כך, הוציאה מפקדת הצי הנחיות לחופשה רפואית של שבוע, אחת לשבועיים באסמרה.
היו יחסי כבוד בין הארצישראלים לבין הבריטים, האמריקאים והאיטלקים.
מפקד הבסיס היה קפטיין אדמונד פרנסיס פיצג'רלד אשר היה אוהד של המתנדבים הארץ ישראלים, מפקד מחלקת הנדסה היה לוטננט קומנדר ויליאם גדס הסקוטי שהיה אוהד אף הוא של המתנדבים הארץ ישראלים ושמר עמם על קשר עת עברו ליחידות אחרות.
בסיס פניקס - HMS Phoenix: בסיס זרוע האוויר של הצי (FAA) פניקס (Phoenix) הגיעו שני מתנדבים לקורס טיס של הצי, כאשר אימון הטייס עצמו היה צריך להתרחש באנגליה או בארצות הברית.
עג'מי: בית הסוהר של הצי הבריטי באלכסנדריה.
תנאי הכליאה בו היו קשים.
תקופת הכליאה בו הייתה 21 ימי מחבוש.
העבירות שנענשו היו היעדרות ללא רשות, משמעת ועריקה ומעשים פלילים.
בודדים מן הארצישראלים הגיעו לשם.
אבו כביר: בסיס זה שכן בקרבת אלכסנדריה.
שיפצו בו מנועי מטוסים של חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) ומנועי סירות טורפדו.
בסוף 1942 שירתו בו 25 מכונאים ארצישראלים.
בנגאזי: עם כיבוש בנגאזי על ידי הארמייה השמינית, נשלחו לבסיס 15 בעלי מקצוע יהודים מחיפה ואלכסנדריה לתחזוקה ולתיקון כלי שיט בנמל.
בשעות הערב של 1 במאי 1943 נשמעה אזעקה בבסיס.
ממגדל התצפית דווח כי מטוסי צלילה גרמנים התקיפו שיירה ימית בריטית, ומספר אוניות במרחק עשרה מייל מהבסיס טבעו.
בשיירה היו אנשי יחידת התובלה היהודית 462. המתנדבים יצאו מיד עם סירות וחילצו כמה עשרות ניצולים יהודים.
טריפולי: בסיס זה הוקם לאחר שכוחותיו של רומל מוגרו.
לבסיס הגיעו 10 יהודים מחיפה שעזרו בהתארגנות הבסיס מבחינה מקצועית.
שימש כבסיס זניקה לפלישה לסיציליה.
לויטננט קומנדר מיצ'ל שעזר רבות בגיוסם של הארץ ישראלים נהרג בו מהתפוצצות מדחס.
בסיס ביירות מחנה מיידון: מחנה זה שימש כבסיס הצי הבריטי בביירות ושימש בתחילת המלחמה, אחרי כיבוש לבנון מצרפת של וישי, כמקום מושבו של קפטן לידקר עד אשר העביר את דגלו ומושבו לנמל חיפה.
הבסיס הגיש שירותי תיקונים ואספקה לכלי השיט שהגיעו לאזור.
בבסיס זה שירתו עשרה ארצישראלים בתפקידים שונים.
יחידת הגנת הנמל - Boom Defence
בשלהי שנת 1941, עוד לפני פתיחת שערי הגיוס הרשמי לצי, הסכימה מפקדת הצי בחיפה לפי בקשתו של דוד הכהן למסור חלק מהגנת נמל חיפה ליהודים.
הנמל היווה מטרה להתקפת צי הצוללות האיטלקי, אשר הצליח לשלח לפתח הנמל טורפדו שפגע באונייה.
תשובת הבריטים הייתה משולבת, התקנת רשת פלדה לחסימת פתח הנמל נגד תקיפת טורפדו, והתקנת פונטונים לפניה כהגנה נגד סירות נפץ מיחידת הצי האיטלקי בפיקודו של האציל מבית בורגזה.
תפקידם המוגדר של אנשי הגנת הנמל היה לשמור על רשת החסימה לנמל כנגד צוללים קרביים עוינים (אנשי צפרדע).
הקבוצה מנתה 12 איש, בתוכם בוגרי הקורסים הימיים של ההגנה מקבוצת הכ"ג ומקבוצת החפרים ששירתו ביוון.
הימאים הפליגו בסירות והיו זורקים פצצות עומק כדי לפגוע בצוללי אויב.
אנשי היחידה התגוררו במלון רקס בחיפה, ואחר כך הועברו לבסיס מורטה.
חלקם עסקו בהברחת נשק בסיוע חיילי הבאפס ששמרו על שובר הגלים, ומפקד יחידה זו תת-קצין מוריס אריה נעצר ונכלא לשנתיים יחד עם עוד מלח בעוון הברחת נשק להגנה מן היחידה.
מתנדב אחר ששירת כחיל ביחידה זו הוא לובה אליאב.
יחידת מבצעים משולבים - Combined Operation
מספר מגויסים יהודים הגיעו ליחידת המבצעים המשולבים של הצי .
הייתה זו יחידת קומנדו שהנחיתה לוחמים בעורף האויב.
בין הימאים היהודים ששירתו ביחידה זו היה דוד פרומר לימים ממלא מקום מפקד שייטת 13. בין המבצעים הייתה הפשיטה לדודקנז.
המניעים והסיבות שהביאו לשירותם של בעלי מקצוע בצוללות, בטרפדות, ובכלי שיט אחרים היו רבים ושונים, אך בין העיקריים שבהם בלטו במיוחד: