tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט, שנקרא אחרון הלא-צדיקים, יצא לאקרנים במחצית השנייה של 2013.
בנימין כהן (29 בדצמבר 1935, ג' בטבת ה'תרצ"ו – 17 באוגוסט 2018, ו' באלול ה'תשע"ח) היה ראש המועצה האזוריות האלה ומטה יהודה ומזכ"ל, יושב ראש ומנכ"ל מרכז המועצות האזוריות.
בשנים 1954–2007, תקופת פעילותו העיקרית כאיש ציבור, כיהן במגוון תפקידים ציבוריים בשלטון המקומי.
בנימין נולד לראובן ולבתיה כהן, הראשון מבין שלושה ילדים.
הוא גדל בסקיז, עיר במרכז כורדיסטן האיראנית.
בשנת 1950 עלה ארצה עם משפחתו.
בתחילת דרכם הגיעו ל"שער העלייה" ליד חיפה, ולאחר שהות קצרה עברו למחנה העולים ליד בית ליד, שם שהו כשלושה חודשים.
לאחר מכן, נשלחו הוא ומשפחתו להקים מושב חדש בהרי ירושלים- מושב נס הרים.
בשנת 1955, בהיותו בן 19, מונה לתפקיד המזכיר של מושב נס הרים.
היה זה תפקידו הציבורי הראשון, ובמסגרתו טיפל בעניינים השוטפים של המושב ובבעיות הרבות אשר היו כרוכות בהקמת יישוב חדש באותם ימים.
בשנת 1959 נבחר לראש המועצה האזורית "האלה", אליה השתייך המושב באותם ימים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1964, כשמועצת "האלה" אוחדה עם שלוש מועצות אזוריות נוספות למועצה האזורית הגדולה בארץ באותה העת - "מטה-יהודה".
בנימין מונה לעמוד בראש המועצה ומילא את תפקיד זה במשך שלוש כהונות וחצי (כ-14 שנים רצופות).
התקופה ההיא הייתה מלאה אתגרים ונדרשה עבודה רבה לצורך פיתוח האזור וקידום המשק החקלאי, החינוך, התרבות, הרווחה ועוד.
לאחר שנים של פעילות ענפה כראש המועצה, פרש מתפקידו בשנת 1978.
בשנים 1978–1981 שימש כמנהל בחברה לפיתוח התיירות בשם "מבואות ירושלים".
ב-1982 החל לעבוד במרכז המועצות האזוריות (באותה תקופה, ארגון המועצות האזוריות)- ארגון המאגד את כל המועצות האזוריות בישראל ומעניק להן מענה וסיוע בתחומים שונים.
במסגרת ארגון זה, בנימין שימש בהתחלה בתפקיד המזכ"ל, בהמשך יושב ראש וגם בתפקיד המנכ"ל.
התחלופה בין התפקידים התקיימה בגלל נוהג הרוטציה בתפקיד היו"ר בין נציב המושבים ונציג הקיבוצים.
את תפקידיו אלו במרכז המועצות האזוריות מילא במשך 25 שנה, עד לפרישתו בשנת 2007.
במקביל לעבודתו במרכז המועצות האזוריות מונה כחבר בדירקטוריונים שונים הקשורים לשלטון המקומי ולגופים ציבוריים נוספים, כגון הנהלת מפעל הפיס והחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
במסגרות אלו היה פעיל בתחומים שונים ותרם מניסיונו הרב.
לאחר פרישתו ממרכז המועצות האזוריות ב-2007, עבד כמנכ"ל עמ"ל- העמותה המרכזית לשירותים לזקן.
את תפקידו זה סיים ב-2009.
בנימין המשיך לכהן כחבר בדירקטוריונים שונים, פעל בנושאים ציבוריים והתנדב בתחומים שונים.
כהן למד במכון להשכלה ומחקר בבית ברל, בו למדו מטעם המדינה אנשים שיועדו להשתלב במגזר הציבורי.
עם זאת, רוב ידיעותיו וכישוריו באו לו מהיותו אוטודידקט והוא מעולם לא התפנה להשלים את השכלתו באופן פורמלי.
במרץ 2014 יצא לאור ספר פרי עטו בשם "בשמחת פניכם", שמתאר את קורות חייו, האישיים והציבוריים.
בנימין נשא לאישה את בתיה, וחי במושב נס הרים.
הוא היה אב לחמישה ילדים.
בנו הבכור, אבישי כהן, נבחר ב־2024 לעמוד בראשות מועצת מטה יהודה.
בנימין נפטר ביום שישי, 17 באוגוסט 2018, ו' באלול ה'תשע"ח.
הוא נקבר בבית העלמין של נס הרים.
מדריך כללי במושב- עובד הסוכנות היהודית, 1958-1959.
מזכ"ל ארגון המועצות האזוריות, 1979–1989.
יושב ראש מרכז המועצות האזוריות, 1989–1995.
חבר בוועדה לקביעת גבולות ירושלים.
חבר בוועדה למדיניות המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
חבר מזכירות תנועת המושבים במשך למעלה מ-20 שנה.
חבר הנהלת בנק אוצר השלטון המקומי במשך כחמש שנים.
חבר הנהלת מרכז השלטון המקומי בישראל, 1989-2007.
חבר הנהלת מפעל הפיס במשך כ-5 שנים.
חבר הנהלת החברה למשחק וכלכלה של השלטון המקומי, מיום היווסדה ועד 2007.
חבר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז ירושלים במשך כ-5 שנים.
חבר בוועדה לקביעת סל שירותים ברשויות המקומיות.
חבר בוועדה לצמצום מספר הרשויות המקומיות בארץ.
חבר בהנהלת הרשות לשיקום האסיר במשך כארבע שנים.
חבר במועצת האגודה למען החייל במשך כ5 שנים.
יושב ראש הוועדה הפריטטית לסכסוכי עבודה- עובדי המועצות האזוריות, במשך כל שנותיו במרכז המועצות האזוריות.
יושב ראש הוועדה לקביעת גבולות ראש העין וכפר קאסם.
יושב ראש הוועדה לקביעת גבולותיה של העיר חריש.
חבר הנהלת התאחדות יוצאי כורדיסטן בישראל.
חבר דירקטוריון כביש חוצה ישראל במשך כשלוש שנים.
בנימין נבון (23 ביולי 1933 - 15 במאי 2024) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בגרמניה, כדובר משרד החוץ וכמפקח הכללי של משרד החוץ.
נבון נולד בצ'רנוביץ שבממלכת רומניה.
במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו.
היה חבר בתנועת הנוער של בית"ר.
ב-1945 עלה לארץ ישראל, למד בבית הספר הריאלי בחיפה ושירת כקצין בצה"ל.
סיים תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
ב-1962 החל את שירותו במשרד החוץ.
שימש כסגן הקונסול בניו יורק וכנספח כלכלי בשגרירות ישראל באיראן, ב-1974 מונה לדובר משרד החוץ, ב-1976 מונה לציר לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, וב-1978 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס.
ב-1986 מונה למפקח הכללי של משרד החוץ.
ב-1989 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה ושירת בתפקיד במהלך האיחוד עם גרמניה המזרחית ועד 1993.
בנימין כספי (סרברניקוב) (19 במרץ 1885 – 18 במאי 1946) היה מחנך, סופר ופזמונאי עברי.
כספי נולד כבנימין סרברניקוב ברוסיה ב-1885. למד בחדר ובישיבה.
המשיך בלימודי חול בהומל, בבריסק ועוד.
מ-1909 עד 1912 נתן שיעורים פרטיים לעברית, לתנ"ך וכדומה בקייב.
ב-1912 החל ללמד בחדר מתוקן של ש"ז פוגצ'וב בוורשה, ועבד שם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
נדד בין ערים אחדות, בהן קייב, סראטוב, פטרובסק ומוסקבה ועסק בהוראה.
היה מראשוני המורים לעברית למבוגרים, בין השאר באמצעות ספרי לימוד שחיבר.
יחד עם ש"ז פוגצ'וב ויצחק אלתרמן היה חבר פעיל בחברת "חובבי שפת עבר" שפעלה במחתרת עקב הגבלות על השימוש בעברית בימי המלחמה.
היה מקורב לאנשי "הבימה" במוסקבה, ותרגם למענם את המחזות "הגולם" ו"המבול".
בשלב זה עברת את שם משפחתו לכספי.
בשנת 1926 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תחילה התפרנס מהוראה בשיעורי ערב, אחר כך עבד כמורה בבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, וב-1933 עבר ללמד בבית הספר "אחד העם" בפתח תקווה, שם לימד עד למותו, בעיקר כמחנך לכיתות א'-ב'.
כספי חגג את סדר הפסח בקביעות בקיבוץ בית הערבה עם משפחת בתו, תמר, שנמנתה על מייסדי הקיבוץ.
חיבר דרמה בשם "במדבר: חזיון קדומים מימי ראשית עם ישראל" שיצאה לאור לאחר מותו.
כן נמצאו בעזבונו דרמה תנ"כית בשם "דבורה", ושירים ופזמונים רבים.
כתב גם שירים לילדים, שהנודעים שבהם הם "השפן הקטן" ו"שישו ושמחו בשמחת חג".
בנימין כספי נפטר בי"ח באייר תש"ו מהתקף לב (1946) ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
הותיר אחריו בת (תמר כספי-רעיף), בן ונכדים.
בנימין מוספיא (כונה גם דיוניסיוס; ה'שס"ו, 1606, ספרד - ה'תל"ה, 1675, אמסטרדם) היה רופא ומילונאי יהודי, בן למשפחת אנוסים מספרד.
בתקופת פעילותו הספרותית חי ופעל בשטחי מדינת שלזוויג-הולשטיין של ימינו ובהולנד.
מוספיא נולד בספרד למשפחת אנוסים, שם אביו היה עמנואל.
בבגרותו היגר להמבורג שם עסק ברפואה, בהמשך פעל בגליקשטאדט שבדוכסות הולשטיין, שם התפרסם כרופא מומחה ומונה לרופאו האישי של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי.
לאחר מותו של המלך היגר לאמסטרדם ולמד בבית המדרש "כתר תורה".
ב-1628 נישא, אך אשתו נפטרה כעבור שש שנים, שנה לאחר פטירתה הדפיס לזכרה את ספרו "זכר רב" ובו שמות ופעלים מכתבי הקודש מסודרים לפי נושאים ושירי תפילה לפי סדר ששת ימי בראשית.
הספר נדפס בתרגום ללטינית בשנת 1638 וזכה למהדורות חוזרות.
חיבורים נוספים שלו עוסקים בענייני רפואה המופיעים בכתבי הקודש, חיבור שראה אור בשנת 1640 בלטינית ונספח לו מאמר "מי זהב" העוסק באלכימיה ובתרופות מזהב; ספר בשם "מי הים" העוסק בגאות ושפל שכתב ב-1642 לכבוד פרדריק השלישי, מלך דנמרק שאותו ריפא.
מיוחס לו גם חיבור על התלמוד הירושלמי.
הוא היה מראשוני התומכים בשבתי צבי, חברי חברת "כתר תורה" שחתמו על מכתב למשיח השקר ובו "קיבלו את עול מלכותו באהבה".
בשנת 1655 הדפיס את ספרו "מוסף הערוך" כהשלמה לספר הערוך של רבי נתן מרומי, בהסתמך על ידע רחב שלו ביוונית ולטינית ועל המילון של יוהאן בוקסטורף.
בחיבורו זה עמד על ההכרה של חשיבות ידיעת השפה היוונית לשם הבנת מילים ומושגים במשנה, וביקר את האמוראים שלא היו בקיאים בשפה זו, ולפיכך שגו לדעתו בפירוש מילים מסוימות.
במבוא לספרו הוא מעיר על האמוראים רבינא ורב אשי, עורכי התלמוד, כי .
למרות זאת מיעט לחלוק על האמוראים, ורק במקרים נדירות הוא מפרש מילים מסוימות שלא כדבריהם.
בשל דעותיו אלה היה מוספיא נתון לביקורת נרחבת של רבנים שייחסו לו כפירה.
הרב בנימין כהן שאולי (כ"ה באייר ה'תש"ב, 12 במאי 1942 - כ"ב בטבת ה'תשל"א, 18 בינואר 1971) היה איש חינוך, מייסד ומנהל בית הספר התיכון הדתי הראשון ביבנה.
נולד בירושלים ולמד במדרשית נעם בפרדס חנה ובישיבת כרם ביבנה.
עוד בהיותו בישיבה כרם ביבנה עסק בהדרכת ההכשרה האמריקנית שבקבוצת יבנה.
עם סיום לימודיו בישיבה, לימד כשנתיים בתיכון ברחובות, ולאחר מכן החל משנת תשכ"ג לימד בתיכון הדתי באשדוד.
בשנת תשכ"ט הקים וניהל את בית הספר התיכון הדתי הראשון ביבנה עד שנהרג בתאונת דרכים ברכב בו ישב.
בין המספידים אותו היו הרב מרדכי שרעבי, הרב אברהם אבוחצירא והרב יחזקאל הכהן.
על שמו רחוב בעיר אשדוד.
אביו הרב משה כהן שאולי הקים על שמו את מרכז רוחני קהילתי ובית מדרש שאולי באשדוד והוציא את סדרת ספרי הבש"ם, שהם ראשי תיבות של שמו בנימין שאולי בן משה.
לסדרה זו הוכנסו גם כתביו של בנימין.
בנימין מיד (1918–2006) היה איש ארגון ההתנגדות בגטו ורשה, מייסד תנועת הניצולים בארצות הברית וחבר בוועדה המייעצת לנשיא ארצות הברית בתחום השואה.
מיד נולד ב-1918 בוורשה בשם בנימין מידז'רסקי, למשפחה ממעמד הפועלים שקיימה אורח חיים דתי.
בגיל 16 הצטרף ל"בונד" (האיגוד הכללי של הפועלים היהודים ברוסיה).
לאחר הקמת גטו ורשה ב-1940, ברח עם הוריו בעזרת אישורים מזויפים.
הצטרף למחתרת, כשליח שלה בגטו ורשה ושם גם פגש את אשתו לעתיד, פייגה פלטל, שפעלה אף היא כשליחה של מחתרת גטו ורשה, תחת הכינוי ולדקה.
בני הזוג התחתנו זמן קצר לאחר המלחמה, וב-1946 הם היגרו לארצות הברית ונולדו להם שני ילדים.
מיד פתח עסק ליבוא וליצוא מוצלח.
מיד היה מנהיג תנועת הניצולים, שלה הוא הקדיש את השליש האחרון לחייו.
עם אשתו ולדקה וחבריו הוא ארגן את יום הכיפורים הגדול ביותר בארצות הברית ואף דאג שהניצולים לא ייוותרו לבד.
היה חבר במועצה המייעצת לנשיא ארצות הברית בתחום השואה.
המועצה המליצה על הקמת מוזיאון השואה של ארצות הברית.
הוא היה חבר גם בגוף המנהל של המוזיאון בשנים 1980–2004, שם כיהן בכמה ועדות מכריעות: ועדת ימי הזיכרון וועדת התוכן של המוזיאון, אשר פיקחה על יצירת התערוכה הקבועה של המוזיאון.
הוא היה אחראי למיסוד הנצחת השואה בערים ברחבי ארצות הברית ובמתקנים צבאיים ברחבי העולם.
בנימין מיד גם יזם את רישום שמותיהם ותולדותיהם של קורבנות הנאצים והפיץ אלפי שאלונים בקרב משפחות ניצולי שואה.
עלה בידו להשיג פרטים אישיים של 185 אלף קורבנות.
לאחר הקמת מוזיאון השואה בוושינגטון, הועברו התיקים שאסף למוזיאון.
אחד מידידיו אמר לאחר מותו: "בנימין מיד פעל כיד ושם של איש אחד".
מיד נפטר באוק' 2006, בניו יורק, ארצות הברית.
בנימין כהן אהרונוב (10 ביולי 1910, איסטנבול – 1 באוקטובר 1979, ירושלים) היה עיתונאי, דיפלומט, ומזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
משפחת כהן אהרונוב הייתה מראשי קהילת אנוסי משהד אשר עלתה לארץ מפרס בסוף המאה ה-19 והתבססה בשכונת הבוכרים בירושלים.
לאביו של בנימין היו עסקי מסחר ברוסיה ובטורקיה, ולכן בתחילת המאה העשרים גרו באיסטנבול בטורקיה שם נולד בנימין.
המשפחה חזרה להתגורר בירושלים בשנת 1914.
בנימין למד בבית הספר אליאנס עד 1918. בתקופת עבודתו בקונסוליה סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטה בצרפת.
בשנת 1925 עקב בקיאותו בשפה הצרפתית התקבל בנימין ככתב בסוכנות הידיעות הממשלתית הצרפתית Agence Havas.
לאחר שהצטיין ככתב מונה למזכיר ראשון בקונסוליה, ולאחר מכן התמנה למזכיר כללי לענייני עיתונות.
בתפקיד זה רכש לעצמו מעמד מכובד בחוגים הדיפלומטיים בירושלים וכן קשרים מיוחדים עם המשפחות הערביות המיוחסות.
קשרים אלו עזרו לכהן אהרונוב שהיה פעיל בסניף אצ"ל בירושלים.
היכרותו עם המשפחות הערביות בעלות השפעה, ועם חוגי הסגל הדיפלומטי הניבו ידיעות מודיעיניות.
כאשר חיפשו הבריטים את אברהם שטרן, מפקד לח"י, הוא מצא מסתור במשך שבועיים בביתו של כהן אהרונוב בשכונת הבוכרים.
כהן אהרונוב היה פעיל בגדוד מגיני השפה.
במלחמת העולם השנייה עם השתלטות ממשלת וישי נסגרו כל הנציגויות הדיפלומטיות של צרפת במדינות שהיו במצב מלחמה עם גרמניה.
למרות ההנחיות לסגירת הנציגות גם בירושלים הניף כהן אהרונוב את דגל צרפת החופשית והכריז על נאמנותו לממשלת דה-גול הגולה.
על שירות זה זכה בנימין באות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת.
בשנת 1975 פרש מעבודתו לאחר 50 שנות שירות.
נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בנו היה כתב הטלוויזיה והעיתונאי אורי כהן אהרונוב.
כאות הוקרה לפעילותו בירושלים, הוחלט בשנת 1983 לקרוא רחוב על שמו בשכונת בית בכרם בירושלים - "רחוב בנימין כהן אהרונוב" בין המשתתפים בטקס היו נציגי העירייה, נציגי שגרירות צרפת בישראל ונציגי הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
טדי קולק ראש העיר ירושלים קיים אירוע הוקרה לבנימין כהן-אהרונוב, והעניק לו מדליה מיוחדת של העיר ירושלים.
בהערכה על פעילותו במלחמת העולם השנייה, העניקה ממשלת צרפת לבנימין את אות "אביר לגיון הכבוד" של הרפובליקה הצרפתית.
על פועלו ושירותו למען הלשון הצרפתית ולמען תרבות צרפת בארץ, הוענק לו אות "קצין האקדמיה".
על פעילותו עם הממשל בתוניסיה קיבל בנימין את אות "קצין נישאן איפתיכאר" של הממשלה התוניסאית.
בנימין כהן (17 ביולי 1913 – 5 בינואר 2006) היה עורך דין ושופט ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בין השנים 1979 ל-1983 וכשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון בשנת 1966.
בנימין כהן נולד בשטרסבורג שבחבל אלזס בגבול גרמניה-צרפת (אז בשליטת הקיסרות הגרמנית) לד"ר משה כהן, רופא במקצועו, לימים סגן ראש עיריית תל אביב וחבר מרכז תנועת החרות, ולרחל לבית נסל, ולו שני אחים, רפאל ואוריאל.
ערב מלחמת העולם הראשונה עקרה משפחתו משטרסבורג לשווייץ הנייטרלית.
הוא גדל במשפחה ציונית וכבר מגיל צעיר למד עברית מאביו, פעיל ציוני ששאף כל העת לעלות עם משפחתו לארץ ישראל.
ב-1920, כשהיה בן 6, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת 1931 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ובעצת אביו נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת ליון שבליון, צרפת, שם סיים את לימודיו בשנת 1934. באותה השנה נשא לאישה את תמר, לימים מנהלת בית הספר אחד העם בתל אביב ולהם נולדו שתי בנות ובן.
בשנת 1935 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה של עורכי הדין בישראל והיה במשך שנתיים (עד 1936) פקיד פרקליטות במשרד עורכי דין.
בין השנים 1936 ל-1938 התמחה במשרד עורכי דין ובשנת 1938 קיבל את הרישיון לעריכת הדין בישראל.
במשך כ-12 שנים שימש כעורך דין, בין היתר בתביעה הצבאית ובשנת 1949 הגיש לראשונה את מועמדותו לכהונת שופט, אך זו נדחתה.
בשנת 1950 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ועסק בעיקר בתיקים אזרחיים.
בשנת 1966 מונה במינוי זמני לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
לאחר מכן המשיך לכהן כשופט בית המשפט המחוזי ובשנת 1976 מונה לנשיא התורן של בית המשפט וחבר בראש הרכב השופטים הדן במשפטי פשע חמור.
בשנת 1979 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
הוא כיהן בתפקידו במשך כארבע שנים עד לפרישתו ב-17 ביולי 1983 עם הגיעו לגיל הפרישה, 70.
במהלך שנותיו בבית המשפט המחוזי, שפט כהן במספר משפטים בעלי פרופיל ציבורי גבוה וחלק מפסיקותיו עוררו עניין רב בציבור ובתקשורת.
בין התיקים בהם שפט: משפטו של שלמה לב עמי ("האנס האדיב"), מני כהן (מזכירו הפרלמנטרי של חבר הכנסת צ'רלי ביטון שזוכה מאשמת רצח), משפטם של כנופיית מע"צ, משפטו של שמואל אומני ונוספים.
השופטת בדימוס, הדסה בן-עתו תיארה את כהן כ-"שופט לא פורמליסט, ציורי מאוד, בלתי אמצעי לחלוטין, שדיבר בצורה ישירה שלעיתים גם הייתה למורת רוחם של שופטים שישבו איתו באותו הרכב".
בשבועון כותרת ראשית תוארו פסקי דינו כ-"ססגוניים מאוד...(מהם) מגיחה רוח בוהמיינית".
דוגמה לציוריות והססגוניות בה ניחן על פי רוב, ניתן למצוא בדבריו בטקס כניסתו לתפקיד נשיא בית המשפט המחוזי בהיכל המשפט בתל אביב בנוכחות שר המשפטים, שמואל תמיר:
דוגמה נוספת לפסק דין זכור של כהן היה פסק דינו של עיתונאי "הארץ", יגאל לביב שהואשם בפריצה לדירת מגורים כדי להשיג מסמכים מסוימים (על אף שלא השתתף בפועל במעשה הפריצה).
הוא זוכה בשנת 1972 וכך נימק השופט כהן את החלטתו:
כך נימק את החלטתו עשור מאוחר יותר לשבועון כותרת ראשית:
כהן היה ידוע כביקורתי במיוחד כלפי בית המשפט העליון ושופטיו וכלפי שרי המשפטים לדורותיהם.
יש המציינים כי אחת הסיבות שלא מונה במינוי קבע לכהונת שופט בבית המשפט העליון, היא הביקורת הרבה שהשמיע כלפי מוסד זה ושופטיו.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 כינס שר המשפטים דב יוסף את שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב ותקף אותם על שהם גוזרים עונשים קלים על עבירות "שוק שחור", לאחר מכן קם השופט כהן ואמר: .
ביוני 1974 נתן הרצאה לעשרות שופטים ועורכי דין בביתו של פרקליט.
בהרצאה זו התייחס אל התקנות החדשות של שר המשפטים חיים יוסף צדוק שחייבו שופטים בבתי המשפט המחוזיים, השלום והתעבורה להתחיל בשמיעת משפטים בשמונה וחצי בבוקר ולהמשיך בהם לפחות עד השעה אחת וחצי בצהריים.
התקנות לא חלו על בתי הדין הרבניים ועל בית המשפט העליון.
כהן כינה את התקנות "תקנות מכוערות".
בנוסף מתח ביקורת על דבריו של שופט בית המשפט העליון, צבי ברנזון שתקף ברדיו שבועות ספורים קודם לכן את השופטים האחראים, לדעתו, לסחבת בבתי המשפט, הגורמת לעינוי דין.
טרם כהונתו בבית המשפט העליון כיהן ברנזון כיועץ המשפטי של ההסתדרות ומנכ"ל משרד העבודה.
כהן אמר: "שופט שאף לא היה שופט בא לתת לנו עצות".
בסיכום דבריו הציע כי שופטי בית המשפט העליון יכהנו לפרקים במשך מספר חודשים בבית המשפט המחוזי בכדי שיוכלו "לחוש את העבודה המעשית של הערכאות הנמוכות".
במהלך שביתת עובדי בתי המשפט בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 קרא כהן לשר המשפטים משה נסים להתפטר.
כתב המשפט של "הארץ" צבי הראל ציין כי בשיחה שקיים עם כהן בנוגע לביקורתו על בית המשפט העליון אמר כהן: "אפילו שופטי העליון אינם חושבים ברצינות שיש להם מונופול על השכל".
לאחר פרישתו מבית המשפט מונה בינואר 1990 על ידי שר האוצר, שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה ציבורית שתפקידה להציע מדיניות בנושא ההימורים, ההגרלות ובתי הקזינו.
הוועדה הגישה את דו"ח הסיכום שלה לממשלה בפברואר 1991.
בשנת 2002 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בנימין כהן הלך לעולמו ב-5 בינואר 2006 והובא למנוחות ב-9 בינואר בבית העלמין ירקון.
בנימין ליסט הוא כימאי גרמני, ממנהלי מכון מקס פלאנק לחקר הפחם ופרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת קלן.
בשנת 2021 זכה בפרס נובל לכימיה עם דייוויד מקמילן "על פיתוח קטליזה אורגנית א-סימטרית".
ליסט נולד למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה של מדענים ואמנים בפרנקפורט.
הוא הנין של הקרדיולוג פרנץ וולארד והנכד של הנכד של הכימאי יעקב וולארד.
דודתו היא זוכת פרס נובל לרפואה לשנת 1995, כריסטיאנה ניסליין-פולהרד.
ליסט קיבל את התואר שלו בכימיה מהאוניברסיטה החופשית של ברלין ב-1993, ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת גתה פרנקפורט ב-1997. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בוויטמין B12. בשנת 2003 הוא חזר לגרמניה על מנת להוביל מחקרים במכון מקס פלנק לחקר פחם, ובשנת 2005 הוא הפך לאחד ממנהלי המכון, בראש המחלקה לקטליזה הומוגנית.
הוא שימש כמנהל המכון בשנים 2012-2014. הוא מילא משרה חלקית כפרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת קלן מאז 2004.
ליסט הוא חבר האקדמיה לאופולדינה מאז 2018 ובשנת 2016 שכה בפרס לייבניץ.
ליסט התחתן עם ד"ר סבין ליסט בשנת 1999 ויש להם שני בנים: תיאו ופול.
המשפחה שרדה את רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ב-2004.
בשנות ה-80 החל ללמוד במכון תל אביב לחזנות, ובשנים מאוחרות יותר שימש כמזכיר בית הספר.
בשנות ה-90 החל לנהל את מכון ירושלים לחזנות יחד עם אלי יפה.
המכון פעל כ-20 שנה והתמקד בלימוד נוסח התפילה,פיתוח קול,הרמוניה ותווים.
מונק שימש במשך שבע שנים כחזן של בית הכנסת המרכזי לצפון תל אביב.
הקים את אגודת "בנבל" יחד עם מוזיקאים נוספים, במטרה לקדם את המוזיקה היהודית והחזנות.
האגודה הפיקה קונצרטים, קידמה מחקר והוצאה לאור של חומר מוזיקלי הנועד לתלמידים ולמוזיקאים.
לאגודה הייתה מקהלת גברים וכן רביעיית מיתרים אשר ליוו את החזנים שהשתתפו בפעילויותיה.
לאחר מכן שימש כמנצח של מקהלת בנבל ישורון של בית הכנסת ישורון בירושלים, שליוותה את החזן אשר היינוביץ וחזנים נוספים באופן קבוע.
מונק שימש כחזן בערים שונות בגרמניה.
בשנותיו האחרונות כיהן כחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בקלן גרמניה.
קבל רינת עמך – בקלטת זו התפרסמה לראשונה יצירה בלתי מוכרת של יוסל'ה רוזנבלט - "בראש השנה יכתבון", שנתגלתה על ידי מונק (1990)
קלטת לכו נרננה – נוסח לחזן קבלת שבת וליל שבת יצא עם חוברת תווים (1996)
קלטת נוסח לחזן שחרית לשבת (2003)
ניגוני ימים נוראים על פי "נוסח חברון" כפי שהושרו על ידי הרב שלום שבדרון (2009)
בנימין מדליון (נולד ב-21 ביוני 1958) הוא מנתח לב וחזה בכיר וחוקר מוביל בתחום השתלת לב וריאות.
משמש כרופא בכיר במחלקה לכירורגיית הלב בקריה הרפואית רמב"ם בחיפה.
מדליון מומחה בניתוחי לב מורכבים, החלפה ותיקון של מסתמי לב, ניתוחי עורק הלב הראשי (אאורטה), וכן בהשתלות לב וריאות ובהטמעת מכשירים שעוזרים ללב לשאוב דם.
מדליון סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה בשנת 1989. לאחר סיום הלימודים התמחה בכירורגיית לב וחזה בבתי החולים כרמל, שערי צדק והדסה בירושלים.
בתום ההתמחות נסע להשתלמות מתקדמת במחלקה לניתוחי לב בקליבלנד קליניק שבארצות הברית – אחד המוסדות הרפואיים המובילים בעולם בתחום ניתוחי הלב.
ההשתלמות בקליבלנד העניקה לו הכשרה מתקדמת בטכניקות חדשניות של כירורגיית לב והשתלות.
בתחילת הקריירה שימש מדליון כרופא בכיר במחלקה לניתוחי לב וחזה בבית החולים וולפסון בחולון.
לאחר מכן עבר לבית החולים בילינסון בפתח תקווה, שם כיהן כמנהל היחידה להשתלות לב-ריאות ומכשירי עזר מכניים לתקופה של שש שנים.
בתקופתו בבילינסון הוביל מדליון פעילות נרחבת בתחום ההשתלות יחד עם פרופ' מרדכי קרמר ופרופ' דן ערבות.
הוא ביצע השתלות לב מורכבות, כולל השתלה של לב מלאכותי קבוע מסוג Heart Mate 2, ופיתח מומחיות בהשתלות ריאות.
תחת הנהלתו הפך בילינסון למרכז מוביל בישראל להשתלות לב וריאות – בשנת 2014 בוצעה שם השתלת הריאות ה-500.
במקביל לעבודתו בישראל, עבד מדליון גם כרופא בכיר ביחידה להשתלות לב-ריאות ומכשירים מכניים בבית החולים של אוניברסיטת קליבלנד בארצות הברית.
שם שימש במשך שנתיים כמנהל היחידה, ושנתיים נוספות כמנהל כירורגיית השתלת ריאות.
לאחר מכן עבר לנהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 2019 הצטרף לאוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת' (VCU Health) בריצ'מונד כפרופסור ויו"ר המחלקה לכירורגיה של הלב והחזה, וכמנהל תחום התמיכה המכנית וההשתלות.
לאחר שנות עבודה בארצות הברית, שב מדליון לישראל והצטרף לצוות מחלקת כירורגיית הלב בקריה הרפואית רמב"ם בחיפה.
ברמב"ם הוא ממשיך בפעילותו כמנתח לב בכיר ומוביל טכניקות חדשניות בתחום ההשתלות והטיפול באי-ספיקת לב (מצב שבו הלב לא מצליח לשאוב מספיק דם לגוף).
אחד ההישגים הבולטים של מדליון ברמב"ם הוא פיתוח שיטה חדשנית להשתלת משאבת לב מלאכותי (LVAD) מסוג Heartmate 3 ללא צורך בפתיחת עצם החזה.
בשיטה החדשנית הזו, המבוצעת לראשונה בישראל, המכשיר מושתל באמצעות שני חתכים קטנים המבוצעים בין הצלעות.
השיטה מקצרת משמעותית את זמן הניתוח ומזרזת את ההחלמה של החולה.
מדליון פרסם מחקרים רבים בכתבי עת רפואיים מובילים בתחומי כירורגיית הלב וההשתלות.
מחקריו מתמקדים בנושאים כמו השתלות לב וריאות, מכשירי עזר מכניים ללב, ניתוחי מעקפים (יצירת נתיבי דם חלופיים), וטכניקות כירורגיות מתקדמות.
בין עבודותיו המחקריות הבולטות ניתן למנות מחקרים על תפקוד מיני בחולים עם מכשירי עזר ללב, שימור תפקוד כליות בחולי השתלת ריאות, ומחקרים על טכניקות לקיחת עורק מהיד (עורק רדיאלי) לביצוע מעקפים.
מדליון הוא חבר בהסתדרות הרפואית בישראל ובאיגוד הישראלי לכירורגיית לב וחזה.
הוא גם חבר ברשת הכירורגיה הקרדיו-תוראקית (CTSNet) וחבר פעיל בקהילה המחקרית הבינלאומית בתחום כירורגיית הלב.
בשנת 2019 השלים תעודת מנהיגות כירורגית מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, מה שמעיד על מחויבותו להתפתחות מקצועית מתמשכת ולמצוינות בתחום הכירורגיה.
מדליון נחשב לחלוץ בפיתוח טכניקות כירורגיות חדשניות, במיוחד בתחום הטיפול באי-ספיקת לב.
עבודתו ברמב"ם על השתלת מכשיר LVAD ללא פתיחת עצם החזה מהווה פריצת דרך רפואית שמאפשרת לחולים עם אי-ספיקת לב קשה לקבל טיפול פחות פולשני ובטוח יותר.
הגישה הרב-תחומית שלו לטיפול בחולי לב, המשלבת כירורגיה, השתלות ומכשירי עזר מכניים, הפכה אותו לדמות מרכזית בקהילה הרפואית הישראלית והבינלאומית.
כחלק מצוות מחלקת כירורגיית הלב ברמב"ם, מדליון עובד לצד פרופסור גיל בולוטין, מנהל המחלקה, ופרופסור גדעון סהר.
השלושה מהווים צוות פרופסורים מנוסה שמבצע ניתוחים במקביל ומעניק למחלקה יכולות ייחודיות בתחום ניתוחי הלב המורכבים.
במסגרת המעבר למשכן החדש של מחלקת כירורגיית הלב ברמב"ם בבניין לרפואת הלב ע"ש אייל עופר, זוכים מדליון וצוותו בתנאי עבודה משופרים המאפשרים מתן טיפול מיטבי לחולי הלב.
הרב בנימין (בני) יוסף קלמנזון (נולד בכ"ב באייר ה'תשי"ז, 23 במאי 1957) הוא מרבני הציונות הדתית, נשיא ישיבת עתניאל.
הקים את ישיבת עתניאל ועמד בראשה יחד עם הרב רא"ם הכהן עד לשנת 2022.
גדל בשכונת נווה שאנן בחיפה.
בנעוריו למד בתיכון רגיל ואחר כך בישיבה תיכונית בנתניה ובמדרשית נעם בפרדס חנה.
בתקופת לימודיו בישיבת הכותל הפך לתלמידו של הרב שג"ר, אז ר"מ דומיננטי בישיבת הכותל, והשפעתו עליו רבה.
בהמשך עבר עם קבוצה מתלמידיו של הרב שג"ר ללמוד בישיבת מקור חיים בירושלים.
למד בכולל הדיינות בפסגות והוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף.
שירת בצה"ל כלוחם וכקצין בגדוד 77 של חטיבה 7 והשתחרר בדרגת סרן.
שימש כר"מ בישיבת ההסדר קריית שמונה ובישיבת הכותל.
בשנת 1987 הקים עם הרב עמי עולמי כולל בעתניאל שהפך בסופו של דבר לישיבת ההסדר עתניאל שהרב קלמנזון עמד בראשה.
בשנת 1993 הזמין את הרב רא"ם הכהן לכהן איתו כראש הישיבה.
באוקטובר 2021 הודיע על פרישה מראשות הישיבה ומעבר לתפקיד נשיא הישיבה.
מלמד מחשבת ישראל במכללת הרצוג.
מתגורר בעתניאל ואב לשישה ילדים.
גיסו מיכאל מרק, היה מנהל הישיבה, עד הירצחו בפיגוע ירי בראשית יולי 2016. גיס נוסף הוא פרופ' צבי מרק.
בטבח שבעה באוקטובר, הגיעו שני בניו ונכדו ביוזמתם מעתניאל, לסייע להצלת חברי קיבוץ בארי (מכונים "צוות אלחנן").
בקרבות גבורה תחת אש, הם חילצו במשך 15 שעות מעל 100 מתושבי הקיבוץ.
לקראת סוף החילוץ נהרג בנו הבכור אלחנן – סרן (מיל') ואיש "המוסד".
במפגש בין חברי הקיבוץ למשפחת קלמנזון לאחר הטבח בבארי, צוטט מכתבה של חברת הקיבוץ:
"...אלחנן חילץ אותנו מחלון הממ"ד, כשהבית בוער...אחרי שעות ארוכות של מצוקה, הוא הגיע כמו מלאך ומיד נסך בנו ביטחון.
הפנים שלו יישארו חקוקים בלבי לעד..."
אחיינו פדיה מרק (בנו של מיכאל מרק) נהרג בקרבות בעזה בפרוץ מלחמת חרבות ברזל.
אחיינו שלומי מרק (בנו של מיכאל מרק) נהרג בתאונת דרכים בדרכו למשמרתו ב"מוסד".
כתלמידו של הרב שג"ר ישנה למחשבה החסידית השפעה על הגותו ועל דרכו החינוכית.
תפיסותיו בנושאי ספרות ותרבות נחשבות ליברליות בחברה הדתית, והוא סופג לעיתים ביקורות כנגד פתיחותו, בעיקר מחוגי ישיבת הר המור.
חבר מערכת כתב העת לתרבות יהודית 'מבוע'.
דעותיו הפוליטיות ביחס לערבים ולשטחי ארץ ישראל הן ימניות.
הוא נחשב "ממלכתי" ומתנגד לסירוב פקודה וליחס שלילי כלפי המדינה וראשיה.
הרב קלמנזון שם דגש על קשר אישי עם תלמידיו ולימוד תורה מתוך אהבה.
לימוד הגמרא שלו מאופיין בעיון מן המקרא ועד לפסקי ההלכה בימינו.
בפולמוס על שיטת הרבדים תמך בשיטה זו ובד"ר פנחס היימן.
הרב קלמנזון היה דוקטורנט להיסטוריה ומחשבת ישראל, אך לא סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
הוא משמש כחבר במועצה הפדגוגית של בית הספר להוראת השואה ובין היתר גם כמדריך סיורי קבוצות של נוער ומבוגרים לפולין.
אביו של הרב קלמנזון היה בוורשה בשואה, וכל משפחתו נרצחה.
הרב קלמנזון סובר שהשואה אינו אירוע השמדה חד פעמי בהיסטוריה היהודית אלא אירוע אחד, אמנם קיצוני בכמות, ברצף של אירועי השמדה שמלווים את העם היהודי במשך גלותו.
לדבריו זיכרון השואה שהנחיל לבניו היה אחד הגורמים העיקריים שגרם להם לרדת להילחם בדרום במהלך טבח שבעה לאוקטובר.
לקראת תשעת הימים וצום תשעה באב ה'תשס"ט, הוציא את הספר "על מה אבדה הארץ – עיונים באגדות החורבן", העוסק בניתוח ספרותי והיסטורי של אגדות חורבן בית שני במסכת גיטין.
הספר מבקש לראות את הרלוונטיות של הרעיונות שבאגדות בימינו.
בהקדמתו כותב הרב קלמנזון כי לאחר חזרתו של עם ישראל לארץ ישראל יש צורך לשוב ולעיין בדברי האגדה של חז"ל, תחום שנזנח במהלך הדורות.
על מה אבדה הארץ: עיונים באגדות החורבן, עתניאל: הוצאת גילוי, תמוז ה'תשס"ט
סיפורים נפלאים מרבי נחמן מברסלב: עיון בסיפורים הנוספים של ר' נחמן שהוציא לאור ר' שמואל הורביץ, עתניאל: הוצאת גילוי, תשרי ה'תשע"ז
עיון פריסת שיטות לימוד שונות בלימוד העיון ומהלכים בסוגיות נבחרות, עתניאל: הוצאת גילוי, אדר ה'תשפ"ג
בִּנְיָמִין (בִּיבִּי) נְתַנְיָהוּ (נולד ב-21 באוקטובר 1949, כ"ח בתשרי ה'תש"י) הוא פוליטיקאי ומדינאי ישראלי המכהן כראש ממשלת ישראל, כיושב ראש מפלגת "הליכוד" וכשר הפנים בממשלת ישראל (דה פקטו).
בשנים 1984–1988 כיהן כשגריר ישראל באו"ם ולאחר מכן הצטרף למפלגת הליכוד והיה חבר הכנסת השתים עשרה וסגן שר החוץ.
ב-1993 נבחר ליושב ראש הליכוד.
כיהן שש כהונות כראש ממשלה, בשלוש תקופות לא רצופות: בין 1996–1999 בראשות ממשלת ישראל העשרים ושבע; בין 2009–2021 בראשות הממשלה השלושים ושתיים, השלושים ושלוש, השלושים וארבע והשלושים וחמש; ומאז דצמבר 2022 בראשות ממשלת ישראל השלושים ושבע.
בנוסף כיהן כשר האוצר, שר הביטחון, שר החוץ, שר התקשורת ותפקידים נוספים, חלקם במקביל לכהונותיו כראש ממשלה.
בתקופות בהן לא היה חלק מהממשלה כיהן כראש האופוזיציה, למעט השנים 1999–2002 בהן פרש מהפוליטיקה.
כראש ממשלה בסוף שנות התשעים חתם על הסכם חברון והסכם וואי עם הרשות הפלסטינית.
כשר האוצר, בין השנים 2003–2005, הוביל נתניהו רפורמות בכלכלה הישראלית ובין היתר קידם הפרטה, הורדת מיסים וקיצוץ בקצבאות הביטוח הלאומי.
במהלך כהונתו הרביעית כראש ממשלה, בשנת 2018, הועברה השגרירות האמריקאית לירושלים ובכהונתו החמישית, בספטמבר 2020, נחתמו הסכמי אברהם.
כהונה זו התארכה בעקבות המשבר הפוליטי בישראל.
במהלך כהונותיו אירעו מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, ומבצע שומר החומות.
ב-2023 אירע טבח שבעה באוקטובר שהוביל לפרוץ מלחמת חרבות ברזל, וב-2025 תקפה ישראל את איראן במבצע עם כלביא.
אירועים בולטים נוספים במהלך כהונותיו כללו את גלי ההסתננות מאפריקה לישראל בין 2005 ל-2013 ובניית מכשול המעבר בגבול ישראל–מצרים, המחאה החברתית ועסקת שליט בשנת 2011, התפרצות מגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, קידום "הרפורמה המשפטית" בשנת 2023 והמחאה העממית הנרחבת בעקבותיה.
ב-24 במאי 2020 הוגשו נגדו כתבי אישום בעבירות שוחד מרמה והפרת אמונים ומאז מתנהל נגדו משפט פלילי בשלוש פרשיות שונות: תיק 1000, תיק 2000 ותיק 4000. נתניהו הוא ראש הממשלה הישראלי הראשון שמואשם ומנהל משפט פלילי בזמן כהונתו.
ב-21 בנובמבר 2024 הודיע בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) כי הוציא צווי מעצר נגדו, ונגד שר הביטחון יואב גלנט, בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ברצועת עזה על רקע מלחמת חרבות ברזל.
ראשית חייו, שירותו הצבאי ולימודיו
בנימין נתניהו הוא השני מבין שלושת בניהם של צילה (לבית סגל; 1912–2000) ופרופסור בנציון נתניהו (1910–2012) ונקרא על שם אביה של אימו, הפרדסן בנימין סגל.
הוא נולד בתל אביב וגדל בירושלים, תחילה בשכונת תלפיות ומ-1955 בקטמון.
מקור השם "ביבי" באחד מבני דודיו, בנימין רון.
אחותו נהגה לקרוא לו חזור ושוב "בי" כקריאת חזרה הביתה.
הכינוי דבק ראשית בבן הדוד, ולאחר מכן בנתניהו.
בסוף שנות ה-50 ותחילת ה-60 חייתה המשפחה לסירוגין בישראל ובארצות הברית.
הוא החל ללמוד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, עד שמשפחתו עברה לארצות הברית בשנת 1963, בעקבות עבודתו של אביו.
המשפחה גרה בצ'לטנהם, פרוור של פילדלפיה שבפנסילבניה, שם למד נתניהו בבית הספר התיכון המקומי והיה פעיל במועדון הדיבייט.
בסיום לימודיו בתיכון, שב נתניהו לבדו לישראל ב-1967 כדי להתגייס לצה"ל, בעוד שמשפחתו נשארה בארצות הברית במשך שנתיים נוספות.
הוא שירת בסיירת מטכ"ל, שבה שירת גם אחיו יונתן ובהמשך גם אחיו עדו.
הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה תחת פיקודו של עמירם לוין והשתתף בפעולות מיוחדות בעומק קווי האויב.
בין היתר, השתתף במבצע תשורה, במבצע תופת ובמבצע בולמוס 4 במהלך מלחמת ההתשה.
במהלך המבצע האחרון הוא כמעט טבע, לאחר שהצבא המצרי פתח באש על כוח של היחידה עם שייטת 13, בעת צליחת תעלת סואץ על גבי סירות גומי לעבר הגדה המערבית, שהייתה בשליטת כוחות מצריים.
בהמשך, סיים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ומונה למפקד צוות ביחידה.
כמפקד צוות השתתף נתניהו, בין היתר, במבצע ההשתלטות על מטוס "סבנה", שעליו פיקד מפקד היחידה, אהוד ברק.
נתניהו נפצע בפעולה זו מפליטת כדור של חברו ליחידה.
בפעם אחרת, בחזרה מפעולה סודית בסוריה, נתקע הצוות שעליו פיקד בדרך והלוחמים סבלו מתשישות ומקור.
מפקד פלגתו, עוזי דיין, חש לעזרתם וחילץ אותם.
בקיץ 1972 השתחרר נתניהו מצה"ל בדרגת סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר נתניהו לארצות הברית והתחיל את לימודיו באוניברסיטת MIT שבמסצ'וסטס.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, שב לישראל כדי להשתתף במלחמה.
הוא הצטרף לקבוצה מאולתרת של "חוזרים" מהיחידה, ששמרה על חניוני הקרב הליליים של הטנקים בחזית הדרום, ובשבוע השני לחזרתו הועבר למשימה דומה בחזית הצפון.
לפי דיווחים, נראה כי פיקד על מבצע של היחידה בצפון.
בנוסף, למד ב־MIT ובאוניברסיטת הרווארד מקצועות במדעי המדינה.
במקביל ללימודיו, עבד כשנתיים בחברה לייעוץ עסקי, "בוסטון קונסלטינג גרופ".
באותה עת כינה עצמו "בנג'מין ניתאי" או "בן ניתאי".
ניתאי היה שם העט שבו אביו חתם לעיתים על מאמריו.
ב-1976 שכל את אחיו, יוני נתניהו, שנהרג במהלך מבצע אנטבה, בעת היותו מפקד סיירת מטכ"ל.
בסיום לימודיו בשנת 1977 שב נתניהו לישראל.
מסוף 1976 ועד 1980 עמד בראש מכון יונתן לחקר הטרור, שערך מספר כנסים בין-לאומיים בנושא הטרור.
ב-1980 זכה עם אחיו עדו בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, בעבור הוצאת מכתבי יוני.
בין 1979–1982 עבד כמנהל השיווק של חברת הרהיטים "רים תעשיות".
במסגרת פעילותו במכון יונתן לחקר הטרור, הכיר נתניהו מספר פוליטיקאים, בהם השר משה ארנס, שהכניסוֹ לפוליטיקה והמליץ למנותו כציר ישראל בוושינגטון די.
סי., תפקיד שמילא בין 1982–1984. לאחר סיום כהונתו של ארנס כשגריר, מילא נתניהו את מקומו, עד למינויו של מאיר רוזן לתפקיד.
בין 1984–1988 כיהן נתניהו כשגריר ישראל באו"ם ובלט בהופעותיו בתקשורת העולמית.
אחרי שהקונגרס היהודי העולמי חשף את עברו של מזכ"ל האו"ם, קורט ולדהיים, ששירת כקצין ב במלחמת העולם השנייה, תבע נתניהו מהאו"ם, במידה רבה של הצלחה, לחשוף מסמכים הקשורים לעברו של ולדהיים ושל פושעי מלחמה נאצים נוספים.
ב-1988 הוענק לנתניהו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988, שב נתניהו לישראל והצטרף למפלגת "הליכוד".
הוא זכה במקום החמישי בבחירות המקדימות במרכז תנועת החרות, והוצב במקום התשיעי ברשימת הליכוד, שכללה גם את המפלגה הליברלית הישראלית ואת יגאל הורוביץ.
הוא נבחר לחבר הכנסת ה-12, והתמנה לסגנו של שר החוץ משה ארנס, ולאחר מכן של השר דוד לוי.
בין לוי ונתניהו לא נוצר שיתוף פעולה וצצו ניצני יריבות שהתעצמו לאחר מכן.
כמו בתפקידו באו"ם, גם בתפקיד זה התבלט בהופעותיו התקשורתיות.
ב-1991 נמנה נתניהו עם חברי המשלחת הישראלית לוועידת השלום במדריד, בראשות ראש הממשלה יצחק שמיר.
לאחר הוועידה, עקב המתח בינו ובין לוי, עבר נתניהו מתפקיד סגן שר החוץ לסגן שר במשרד ראש הממשלה.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, שנערכו ב-1992, הוצב נתניהו במקום השישי ברשימת הליכוד.
לאחר מפלת המפלגה בבחירות ופרישתו של שמיר, התמודד ב-1993 בבחירות הפנימיות לראשות המפלגה.
במהלך מסע הבחירות הפנימיות, התפרסמה "פרשת הקלטת הלוהטת".
בהופעה טלוויזיונית במהדורת מבט לחדשות, טען נתניהו כי "בכיר בליכוד המוקף חבורת פושעים" ניסה לסחוט אותו באמצעות קלטת וידאו המכילה ראיות לבגידתו כביכול באשתו.
הרמיזה כלפי דוד לוי ואנשיו על היותם אחראים לפרשה, העמיקה את הקרע בין השניים.
הקלטת לא הוצגה מעולם, ולימים התנצל נתניהו על דבריו כלפי לוי.
נתניהו גבר בבחירות אלה על דוד לוי, בני בגין ומשה קצב, וזכה ל-52.1% מהקולות (72,705 מתוך 139,522 קולות כשרים).
כראש האופוזיציה וכמנהיג הימין, ביקר נתניהו בחריפות את הסכמי אוסלו מ-1993 והזהיר שההסכם יביא לגל טרור כלפי אזרחי מדינת ישראל.
הוא ביקר בזירות פיגועי טרור והשתתף בהפגנות ימין, קטנות וגדולות, נגד מדיניות ממשלת רבין.
בין הבולטות בהפגנות אלה הייתה הפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב', שנערכה באוקטובר 1995. השתתפותו בהפגנה בצומת רעננה שבה הוצג חבל תלייה ונישא ארון קבורה שעליו הכיתוב "רבין קובר את הציונות", זכתה לפרסום רב.
נתניהו טען לאחר מכן שלא ראה את הארון.
ב-29 במאי 1996 נערכו הבחירות לכנסת הארבע-עשרה, לפי שיטת הבחירה הישירה.
בהתמודדות על תפקיד ראש הממשלה גבר נתניהו על ראש הממשלה המכהן, שמעון פרס, שהחליף את יצחק רבין לאחר הירצחו, ברוב דחוק של כ-29,000 קולות.
ניצחונו התקבל בהפתעה בקרב הפרשנים.
גם במדגם הטלוויזיה של הערוץ הראשון ניצח פרס את נתניהו בהפרש של 1.4%, וכך גם במניין החלקי של תוצאות האמת במהלך הלילה.
לפנות בוקר התהפכו התוצאות לטובת נתניהו.
ההסבר שניתן לניצחון זה התבסס על תחושת חוסר ביטחון גוברת בציבור עקב הכישלון במניעת פיגועי התאבדות, לצד הבטחות נתניהו לכבד את הסכמי אוסלו שנחתמו על ידי הממשלה.
גם מועד הבחירות המאוחר פעל לרעת פרס, עקב דעיכה מסוימת בהשפעה הרגשית של רצח רבין, ומתן זמן למפלגות היריבות להתארגנות, אותו ניצל נתניהו לאיחוד עם הסיעות המתחרות ל"הליכוד-גשר-צומת".
בעימות הטלוויזיוני בין השניים, פרס הופיע עייף ונרגז, מה שפגע בדימויו הציבורי.
בנוסף, תנועות ההצבעה בקרב המיעוטים פעלו לטובת הליכוד.
בעוד האוכלוסייה הערבית נמנעה מלתמוך בממשלה, על רקע מבצע "ענבי זעם" וההפגזה על כפר קאנא בלבנון, האוכלוסייה החרדית הביעה תמיכה בנתניהו.
בלטו במיוחד קמפיין צעירי אגודת חב"ד בישראל במימונו של יוסף גוטניק: "נתניהו.
זה טוב ליהודים", והוראת הרב הרב שך, מנהיג הליטאים, להצביע לנתניהו.
נתניהו ניצל גל זה ובאמצעות היועץ ארתור פינקלשטיין לקמפיין נגטיבי עם סיסמאות קליטות כמו "פרס יחלק את ירושלים", שהיה אפקטיבי ביצירת ניכור כלפי השמאל בקרב עולים חדשים ומזרחים.
ניצחון נתניהו בבחירות הפך אותו בגיל 47 לראש הממשלה הצעיר ביותר בישראל, ולראשון שנולד לאחר קום המדינה בתחומיה.
נתניהו כיהן לראשונה כראש ממשלת ישראל מ־18 ביוני 1996 עד ל־6 ביולי 1999.
בכהונתו הראשונה כראש ממשלה עסק נתניהו בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא שמר על הסכמי אוסלו, תוך הצהרה על עיקרון לפיו יקיים התחייבויות לנסיגות רק במקביל לקיום התחייבויותיה של הרשות הפלסטינית.
בהתאם לכך, התעכבה מסירת חברון לשליטה פלסטינית, העיר היחידה שטרם נמסרה לפלסטינים בהתאם להסכמי אוסלו ב'.
בתחילת ספטמבר 1996 נפגש נתניהו עם יאסר ערפאת במעבר ארז, אולם לא הושגו בפגישה הסכמות.
ב-24 בספטמבר 1996 החליט נתניהו על פתיחת מנהרות הכותל בירושלים.
בעקבות זאת פרצו מהומות מנהרת הכותל בכל רחבי יהודה ושומרון ובצפון רצועת עזה ובמהלכן נהרגו 17 חיילי צה"ל וכמאה שוטרים ואזרחים פלסטינים.
המהומות התפתחו בעקבות פתיחת הפתח הצפוני של מנהרת הכותל בוויה דולורוזה שבמרכז הרובע המוסלמי בירושלים, כשהפלסטינים טענו שישראל חופרת תחת מסגדי הר הבית במטרה לערער אותם.
נתניהו הצדיק את האישור שנתן לפתיחת פתח המנהרה בהתאם לחוות דעת של מערכת הביטחון ואמר שהיא מאפשרת "נגיעה בסלע קיומנו".
מדובר היה באירוע ביטחוני משמעותי בתקופת כהונתו של נתניהו, הן בשל מספר ההרוגים הגבוה בצד הישראלי והפלסטיני והן בשל המחאות החריפות של ערביי ישראל, כולל שביתה כללית והפרות סדר בערים הערביות ובערים המעורבות, שנפסקו תוך ימים ספורים.
בעקבות המהומות קרא נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לנתניהו ולערפאת לפסגה בוושינגטון, בהשתתפות חוסיין מלך ירדן.
הפסגה סללה את הדרך לחתימת "הסכם חברון" בינואר 1997. בהסכם התחייבה ממשלת נתניהו לסגת מרוב שטחה של העיר חברון, למעט אזור מערת המכפלה ואזורים סמוכים בהם ישנם בתים המאוכלסים בישראלים.
כמו כן התחייבה ישראל לקיים שתי נסיגות נוספות שביחד עם הנסיגה מחברון נקראו "שלוש הפעימות".
הנסיגה מחברון בוצעה באותו חודש.
בקיץ 1997 התרחשו שני פיגועי התאבדות בירושלים, בעקבותיהם הורה נתניהו על התנקשות בח'אלד משעל, ראש הלשכה המדינית של חמאס בירדן.
הפעולה לא עלתה יפה וסוכני "המוסד" שביצעו אותה נתפסו.
בתמורה לשחרורם, שלחה ישראל תרופת נגד שהצילה את חייו של משעל ושחררה עשרות אסירים פלסטינים, בראשם שייח' אחמד יאסין.
קודם לכן החליט נתניהו שלא לדרוש את הסגרתו של מוסא אבו מרזוק, ראש הלשכה המדינית בחמאס שגורש מירדן ונעצר בנחיתתו ארצות הברית, מחשש שמשפטו יעורר את הארגון לחדש את הפיגועים.
מספר הפיגועים בתקופת כהונתו של נתניהו היה נמוך משמעותית בהשוואה לשני ראשי הממשלות שלפניו, יצחק רבין ושמעון פרס ולשניים שלאחריו, אהוד ברק ואריאל שרון.
בשנת 1999, שנת כהונתו האחרונה של נתניהו, נרצחו 4 אנשים בפיגועים, המספר הנמוך ביותר מאז ראשית האינתיפדה הראשונה ועד 2008.
בשלהי כהונתו הקים את המועצה לביטחון לאומי והעמיד בראשותה את האלוף דוד עברי.
הקמת המועצה נעשתה בהתאם להמלצה שניתנה במסגרת הפקת לקחים ממלחמת יום הכיפורים ולא הוצאה לפועל על ידי ראשי הממשלות שקדמו לו.
בתמורה הבטיחו הפלסטינים לבטל אחת ולתמיד את סעיפי האמנה הפלסטינית הקוראים לחיסול מדינת ישראל.
לשם כך התכנסה המועצה הלאומית הפלסטינית בעזה בנוכחות הנשיא קלינטון, אולם לא פורסם נוסח חדש של האמנה שאינו כולל את הסעיפים הקוראים לחיסול ישראל.
בטרם הוקדמו הבחירות ביצעה ממשלת נתניהו רק חלק קטן מהנסיגה שלה התחייבה ונתניהו הציג את מדיניותו באומרו: תקופה זו התאפיינה בהתמקחויות ארוכות ונסיגות ב"פעימות" של אחוזים בודדים מהשטח בכל פעם.
במהלך תקופת כהונתו, חל קיפאון במגעים עם סוריה, אף על פי שידידו רון לאודר, נשלח מטעמו לסוריה.
לטענת דניס רוס ומרטין אינדיק, טיוטה שהציג לאודר בשמו של נתניהו לסורים, וזכתה להסכמתם, כללה נסיגה מרמת הגולן לקו על בסיס גבולות 1967, תוך שתוואי הקו המדויק ייקבע לאחר משא ומתן בין הצדדים.
לטענת נתניהו, הוא התעקש על כך שקו הגבול יעבור קילומטרים מזרחה יותר.
שהיית צה"ל בדרום לבנון המשיכה לגבות קורבנות רבים, בהם: אסון המסוקים (4 בפברואר 1997),
מות שלושה קצינים מסיירת צנחנים בהיתקלות באזור הביטחון (23 בפברואר 1997) ואסון השייטת (5 בספטמבר 1997) שבו נהרגו 12 לוחמי שייטת 13 במארב של חזבאללה בלבנון.
אסון המסוקים החזיר לסדר היום הציבורי את הפקפוק שבשהיית צה"ל בדרום לבנון והיה הזרז להקמת ארגון ארבע אמהות שפעלו לנסיגה מדרום לבנון.
בעקבות נפילת הקצינים הודיע יו"ר מפלגת העבודה, אהוד ברק, על התחייבותו לצאת מלבנון תוך שנה מהיבחרו, עדיף תוך משא ומתן עם סוריה.
תגובתו של נתניהו הייתה האשמת ממשלת לבנון באי מוכנות לשאת ולתת על הנסיגה.
במהלך שנות כהונתו כראש ממשלה, ואחר כך כשר החוץ, קידם נתניהו את היחסים עם הימין הנוצרי השמרני האמריקני.
פעילות זו, שלוותה בידידות אישית חמה בין נתניהו לבין ג'רי פאלוול ומנהיגים אחרים מהימין הנוצרי, עוררה ביקורת בישראל ובקרב יהדות ארצות הברית.
במהלך תקופת ממשלתו הראשונה של נתניהו, כיהנו שלושה שרי אוצר: דן מרידור, יעקב נאמן ומאיר שטרית – כל אחד למשך פרק זמן של כשנה.
הגיבוי שלא נתן לשר האוצר, דן מרידור, בנושא "רצועת האלכסון" הוביל להתפטרות האחרון כעבור שנה מכניסתו לתפקיד.
שר החוץ דוד לוי פרש בגלל התנגדותו לצעדים הכלכליים שנקט נתניהו בראשית 1998, אך גם בגלל יחסים אישיים רעועים עמו.
נתניהו, הדוגל באסכולת שוק חופשי, העלה על נס את ערכי הכלכלה החופשית ואת ההפרטה וחתר לממש תפיסה זו כראש ממשלה.
לממשלתו הראשונה היו מספר הישגים כלכליים כמו הורדת האינפלציה והפחתת הגרעון התקציבי.
ממשלתו ביצעה הפרטה של חברות ממשלתיות וליברליזציה במטבע החוץ, כולל ביטול "רצועת האלכסון", מהלך שגרם להתפטרותו של דן מרידור מתפקידו כשר האוצר.
בנוסף זכורה רפורמה בפנסיה שכללה מעבר מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת, למרבית העובדים החדשים בשירות הציבורי.
כמו כן הוספת מפעיל סלולרי שלישי, תחילת שירותי הטלוויזיה בלוויין של חברת "Yes" והוספת חברות לשוק שיחות הטלפון הבין-לאומיות.
תקופתו של נתניהו כראש ממשלה לוותה בחילוקי דעות חריפים בציבור וגם יחסיו עם בעלי בריתו הפוליטיים לֻוּוּ לעיתים בחריקות וצרימות.
אנשי השמאל ייחסו לו חלק ביצירת האווירה שאפשרה את רצח יצחק רבין.
הסכם ואי גרם לאכזבה מצד חלק מאנשי הימין בקואליציה, בעוד שמפלגות השמאל נמנעו מלספק לו רשת ביטחון, בנימוק שהוא מתמהמה ביישום מלא של ההסכם, ובעקבות מתקפה שלו עליהן עם שובו מהוועידה.
יש הטוענים כי יחס השמאל כלפיו היה המשך טבעי של האיבה ההיסטורית כלפי מנהיגי הימין ויש הטוענים כי התנגדותם אליו גברה בעקבות התרסותיו כלפי השמאל או חלקים ממנו.
עם זאת, זכה נתניהו לאהדה בחוגי החרדים והימין המסורתי.
הופעתו התקשורתית המלוטשת הביאה לו תומכים, אך היחסים בינו לבין כלי התקשורת היו עכורים והוא האשים אותה בהתנכלות לו.
ההתמרמרות על התנהלותו האישית הובילה לאובדן תמיכת גורמי מרכז בו.
מתחים אלה הובילו להקדמת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה.
ב-21 בדצמבר 1998 הצביעה הכנסת בקריאה שלישית על פיזורה ועריכת בחירות טרם סיום תאריך כהונתה המקורי, כמחווה של הבעת אי-אמון בנתניהו, על אף ניסיונותיו למנוע את ההצבעה ולגרום לדחייתה.
בבחירות לראשות הממשלה התמודדו נגד נתניהו אהוד ברק, מועמד מפלגת העבודה; יצחק מרדכי, שאותו פיטר נתניהו מתפקיד שר הביטחון, כשגילה כי הוא מתכוון להצטרף למפלגת המרכז ולרוץ נגדו; בני בגין, שעזב את הליכוד והועמד בראש האיחוד הלאומי, ועזמי בשארה.
בסופו של דבר פרשו מרדכי, בגין ובשארה מהמרוץ, בגין תמך במועמדותו של נתניהו ואילו מרדכי ובשארה תמכו במועמדותו של ברק, שניצח בסופו של דבר במאי 1999, כשזכה ברוב של 56% מקולות הבוחרים.
נתניהו הודה בתבוסתו עוד לפני פרסום התוצאות הסופיות והודיע על נטילת פסק זמן מהפוליטיקה, כשלצידו עומד אריאל שרון, שהוצג כמחליפו בראש הליכוד.
לימים תלה נתניהו את כישלונו בקדנציה הראשונה בכך שלא הקים ממשלת אחדות עם בחירתו ושלא שיער עד כמה עמוקים הקרע בעם והטינה שרחש לו השמאל.
לאחר שהפסיד בבחירות 1999, פרש נתניהו מהנהגת הליכוד ומחברותו בכנסת.
באוגוסט 1999 מונה ליועץ לחברת באטמ תקשורת מתקדמת ולחברת "אלקטריק פיול".
עם נפילת ממשלת ברק בסוף שנת 2000, ביטא נתניהו שאיפה לחזור לפוליטיקה.
על פי חוק, התפטרות ברק אמורה הייתה להוביל לבחירות לראשות הממשלה בלבד.
נתניהו דרש שיתקיימו גם בחירות לכנסת, בנימוק שאחרת לא תתאפשר הקמת ממשלה יציבה.
מפלגת ש"ס, שלא רצתה להסתכן בירידת כוחה, סירבה לתמוך בפיזור הכנסת, אך סייעה להעברת חוק שאפשר לנתניהו להתמודד בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה.
נתניהו החליט שלא להתמודד, החלטה שהובילה לעלייתו המפתיעה לשלטון של אריאל שרון, שנחשב באותה עת ל"בלתי בחיר" ולפופולרי פחות מנתניהו.
בטרם מבצע "חומת מגן", תקף נתניהו את הבלגתו של שרון מול הפיגועים וקרא לכניסת צה"ל לערים הפלסטיניות.
הוא קרא גם ליצירת הפרדה בין השטחים הפלסטיניים לישראל, אם כי שמר על עמימות לגבי האופן שבו לדעתו צריכה להתבצע הפרדה כזאת.
מאוחר יותר, עם פירוק ממשלת האחדות, היה מתומכיה של גדר ההפרדה.
בספטמבר 2002 דן הממשל האמריקאי בשאלה האם לפלוש לעיראק.
נתניהו הוזמן להעיד בשבועה לגבי הפלישה מול ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בעדותו העריך נתניהו כי "אין שאלה לגבי כוונותיו, פעולותיו והתקדמותו של סדאם חוסיין לפיתוח נשק גרעיני" והוסיף .
בפועל התברר בעקבות מלחמת עיראק כי בידי עיראק לא היה כל נשק להשמדה המונית, ורבים מעריכים כי השפעת מיטוט שלטון סדאם חוסיין על האזור הייתה שלילית בסך הכול מבחינת ארצות הברית.
בסוף שנת 2002 הצטרף נתניהו לממשלת שרון כשר החוץ.
הוא התמודד מול שרון על הנהגת הליכוד, אך הפסיד בבחירות הפנימיות בנובמבר בהפרש של 24%.
עם כינון ממשלת שרון השנייה בתחילת 2003, הוצע לנתניהו תפקיד שר האוצר.
נתניהו, שחפץ בתיק החוץ, סירב תחילה, אך לבסוף קיבל את התפקיד, לאחר שהובטחה לו יד חופשית וגיבוי מצד ראש הממשלה, הבטחה שאכן קוימה במהלך הקדנציה.
נתניהו גרס כי עידוד כלכלת שוק יביא לצמיחה כלכלית.
במהלך כשנתיים וחצי שבהן כיהן כשר אוצר, ערך רפורמות מרחיקות לכת בתחומים שונים, בעיקר בתחום המיסוי ושוק ההון.
הוא הוביל מדיניות קפיטליסטית תקיפה, וקידם יוזמות להפחתת הוצאות הממשלה, קיצוצים נרחבים בתקציבי הרווחה והפרטת חברות ממשלתיות.
הוא דיבר רבות על הצורך לקצץ במגזר הציבורי והמשיל את המשק ל"איש הרזה (המגזר הפרטי) הסוחב על גבו את האיש השמן (המגזר הציבורי)".
בתחילת כהונתו, האיץ את הרפורמה שהחל בה קודמו, סילבן שלום, להפחתת שיעורי מס ההכנסה.
במקביל הרחיב את בסיס המס וביטל פטורים, כולל ביטול הקלות המס לתושבי התנחלויות.
באמצע 2004 הוביל מהלך להפחתה הדרגתית בנטל מס ההכנסה ומס החברות (25% לעומת 36%) עד שנת 2010 והפחתת המס השולי המרבי על יחידים (44% לעומת 50%).
(מגמה זאת השתנתה בעת כהונתו של נתניהו כראש הממשלה בשנת 2012 – שיעור המס השולי המרבי עלה ל-48% ול-50% בשנת 2013, אולם שיעורי המס להכנסה עד כ-40,000 ש"ח לחודש ירדו במידה ניכרת.)
הרפורמה כללה הפחתה של דמי ביטוח לאומי לבעלי שכר נמוך, אך יתר שלביה היטיבו ישירות רק עם בעלי הכנסה בינונית ומעלה.
ערכן של נקודות הזיכוי ממס הכנסה הוקפא למשך שנים אחדות.
במסגרת תיקון 147 לפקודת מס הכנסה, הועלה שיעור המס מ-15% ל-20% על רווחים ראליים בשוק ההון, לרבות מניות בבורסה וריביות על פיקדונות, והחל משנת 2007 גם על שבח מקרקעין.
בתחילת 2004 הוביל קיצוץ במיסים על קשת רחבה של מוצרי צריכה, והקדים בחודשים אחדים את החזרת המע"מ לשיעור של 17%.
נתניהו שינה את הקריטריונים לקבלת קצבאות רווחה ("תשלומי העברה") והביא לקיצוץ בקצבאות המוסד לביטוח לאומי.
מטרתה של מדיניות זו נועדה, לדבריו, לעודד אנשים החיים מקצבאות לצאת לעבודה.
הקיצוץ בקצבת הילדים היה חריף במיוחד והוא התאפשר לנוכח העובדה שהמפלגות החרדיות, שבאופן מסורתי פעלו להגדלת קצבה זו (לדוגמה חוק הלפרט), לא היו חלק מהקואליציה.
הקיצוצים בקצבת הילדים פגעו בעיקר במגזרים החרדי והערבי, שבהם שיעור הילודה גבוה יחסית.
קיצוצים נוספים בקצבאות פגעו באמהות החד-הוריות, במובטלים ובקשישים ועוררו גל של שביתות במגזר הציבורי ומחאות, כדוגמת זו של ויקי קנפו.
במהלך כהונתו, הועברו חברות רבות שהיו בשליטת הממשלה לשליטת גופים פרטיים.
ב-2003 הונפקו בבורסה מניות "אל על", ולימים זכתה קבוצת "כנפיים" של האחים דדי ואיזי בורוביץ בשליטה בחברה.
בתחילת 2004 מכרה המדינה את מניותיה בחברת הספנות "צים" (50% מהחברה) לחברה לישראל שבשליטת האחים יולי וסמי עופר תמורת כחצי מיליארד ש"ח.
המהלך, שכונה על ידי העיתונאי מיקי רוזנטל "עסקת השקשוקה", עורר ביקורת ציבורית רבה, ונכתבה עליו הערה בדו"ח מבקר המדינה.
גרעין השליטה בבנק דיסקונט נמכר לקבוצת משקיעים בראשות מתיו ברונפמן, תמורת 1.3 מיליארד ש"ח, כ-80% משווי השוק, על פי מחיר המניות שנסחרו באותה העת בבורסה.
חברת התקשורת "בזק" נמכרה לקבוצה בראשות חיים סבן ואייפקס, במחיר הקרוב לשוויה הבורסאי.
נתניהו המשיך בניסיונות קודמיו ומחליפיו בתפקיד למכור את גרעין השליטה בבנק לאומי, אך גם בשנת 2008 לא היה הבנק בידיים פרטיות.
נתניהו הוביל תוכנית להפיכת נמלי ישראל לתאגידים, במטרה מוצהרת ליצור תחרות ביניהם ולייעלם.
הדבר לווה בהסכם שכר עם העובדים, שבו תוגמלו בסכומים גבוהים, ונוסדה חברה ממשלתית עבור כל נמל בישראל.
בשנת 2009, כחמש שנים לאחר שהחל נתניהו לפעול להנהגת הרפורמה, וכשלוש שנים לאחר פרישתו מתפקיד שר האוצר, קבע מבקר המדינה כי הרפורמה נכשלה.
הוא יזם פתרון למשבר קרנות הפנסיה הגרעוניות, שכלל את הלאמת קרנות הפנסיה ומכירת הקרנות המאוזנות, בעיקר לחברות הביטוח.
תוכנית הסיוע אפשרה לקרן פועלי הבניין, שכבר הייתה חדלת פרעון, את תשלום הפנסיה לחבריה.
צעד זה לווה בהעלאה ניכרת של הפרשות העמיתים בקרנות הגרעוניות ומעבידיהם וצמצום בזכויות העמיתים.
לקראת סוף כהונתו קידם נתניהו רפורמה בשוק ההון באמצעות "ועדת בכר".
בהתאם להמלצותיה, שמומשו לאחר כהונתו של נתניהו, נאלצו הבנקים למכור את קופות הגמל ואת קרנות הנאמנות שהיו בבעלותם.
נתניהו ספג ביקורת מארגונים חברתיים בשל עלייה גדולה בשיעור העוני וגידול משמעותי במדד האי-שוויון במשק.
על-פי דוחות של המוסד לביטוח לאומי, שיעור העוני בין 2002 ל-2004 עלה בכ-10%, ומספר הילדים החיים במשפחות עניות עלה ל-12%.
ארגוני רווחה דיווחו על עלייה בדרישת הנזקקים למזון ולתרופות, גם בקרב אזרחים שהשתייכו בעבר למעמד הביניים, בקרב אזרחים עובדים או פנסיונרים.
העוני התרחב בעיקר כתוצאה מהקיצוצים בתשלומי הרווחה והקצבאות.
לצד הביקורת, בתקופת כהונתו השתפרו באופן משמעותי מדדים כלכליים חשובים של המשק בישראל:
התוצר המקומי לנפש (לפי שווי כוח הקנייה) עלה ב-16% משנת 2002, השנה שקדמה לזו שבראשיתה החל נתניהו את כהונתו כשר האוצר, לשנת 2005, שנת פרישתו מהמשרד.
המדדים העיקריים בבורסה עלו ב-140%.
בסוף כהונתו עמד שיעור הצמיחה בישראל על 4.1%, הגבוה מבין המדינות המפותחות.
בנוסף, גם האינפלציה בישראל (0.3%) הייתה נמוכה יותר משל כל המדינות המפותחות, פרט ליפן ולסינגפור.
בעוד שאת 2002 סיימה הממשלה עם גירעון (אמיתי) של 4.5% מהתוצר, את 2005 היא סיימה עם גירעון אמיתי של אפס.
בסוף 2002 התקשתה מדינת ישראל לגייס כסף במדינות זרות, מאחר שהחוב הממשלתי גדל באופן ניכר.
בשנת 2007 פרסמה מחלקת המחקר של בנק ישראל מאמר שבו נאמר כי מדיניותה המקרו-כלכלית של הממשלה בתקופתם של נתניהו, של אהוד אולמרט ושל אברהם הירשזון שהחליפו, גרמה לשליש מהצמיחה במשק ואילו גורמים חיצוניים, כמו השיפור במצב הביטחוני וצמיחת הסחר העולמי גרמו לשני שלישים מהצמיחה.
נתניהו הציג יחס דו-ערכי לתוכנית ההתנתקות.
הוא תמך בתוכנית והצביע בעדה בממשלה ובכל הקריאות של חוק ההתנתקות בכנסת.
עם זאת בתקשורת הביע הסתייגויות, בפרט לנסיגה מציר פילדלפי והציע עריכת משאל עם, אף כי הצהיר שבמשאל יצביע בעד התכנית.
כשעלתה התוכנית בכנסת, הצביע נתניהו בעדה, אך הציב אולטימטום לראש הממשלה שלפיו יתפטר אם לא יבוצע משאל עם.
בהמשך נסוג בו מהאולטימטום ותמך בתוכנית על אף שלא התקיים משאל עם.
את התנערותו מהאולטימטום שהציב, ייחס להחרפת מצבו הרפואי של יאסר ערפאת.
בהמשך שב ותבע קיומו של משאל עם, אך המשיך להצביע יחד עם הממשלה בעד התוכנית בהצבעות שנערכו בנושא בכנסת.
ב-7 באוגוסט 2005, ערב ביצוע הפינוי, במהלך ישיבת ממשלה שבה הוחלט על פינוי שלושת היישובים הראשונים, הודיע נתניהו על התפטרותו.
הוא נימק את החלטתו להתפטר בחששו שבעזה צפוי לקום "בסיס טרור שיסכן את ביטחון ישראל" ובאומרו ש"רפורמת בכר" בבנקים השלימה את הרפורמות שביקש לערוך במסגרת תפקידו.
ראש האופוזיציה לממשלת אולמרט (2005–2009)
ב-30 באוגוסט 2005 הודיע נתניהו על כוונתו להגיש את מועמדותו לראשות הליכוד ולראשות הממשלה.
אחדים מחברי הכנסת של הליכוד הצהירו על תמיכתם בנתניהו.
ימים ספורים לאחר מכן הכריז גם חבר הכנסת עוזי לנדאו על מועמדותו לתפקיד.
נתניהו החל לתקוף את אריאל שרון, וטען כי הוא מוביל את הליכוד בדרך שהיא "שמאלה ממרצ".
בספטמבר פעל נתניהו, יחד עם לנדאו ונציגי מרכז הליכוד שהתנגדו לדרכו של שרון, להקדמת הבחירות המקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה, במטרה להדיח את שרון מתפקידו.
ההצעה נדחתה על ידי מרכז הליכוד בהפרש קולות קטן, ונתניהו הצהיר כי ימשיך להתמודד על תפקיד יושב ראש התנועה.
בתחילת דצמבר 2005, בעקבות פרישתו של אריאל שרון למפלגה עצמאית בשם "קדימה", הפך נתניהו למועמד המוביל להנהגת הליכוד בבחירות לכנסת השבע עשרה.
מולו התמודדו בפריימריז סילבן שלום, ישראל כץ ומשה פייגלין.
עוזי לנדאו, שהתמודד בתחילה, הסיר את מועמדותו והודיע על תמיכה בנתניהו, ואילו שאול מופז, שהתמודד בתחילה גם הוא, עבר למפלגת "קדימה".
הבחירות הפנימיות נערכו ב-19 בדצמבר 2005, ונתניהו נבחר לראשות המפלגה עם 44% מן הקולות (מול 33% לשלום, 12% לפייגלין ו-9% לכץ).
ב-2 במרץ 2006 הצליח נתניהו לאשר במרכז הליכוד כי מעתה המועמדים לכנסת מטעם המפלגה יבחרו בפריימריז פתוחים בין כל חברי התנועה.
בכך ניטל למעשה כוחו הפוליטי של מרכז התנועה, שנחשב כשנוא בציבור וכמקור לשחיתות בתנועה.