tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר גילה כי כל העמדות אוישו, החליט לנסוע לשם בכל מקרה על חשבונו האישי, ושם נפגש ועבד עם פלורנס נייטינגייל.
מאוחר יותר, לכשנודע מינו הביולוגי בפומבי, נייטינגייל כתבה על המפגש שלהם בעוינות רבה: "אחרי שהיא נפטרה נאמר לי שהיא אישה.
אני מוכרחה לומר שהיא היצור הקשוח ביותר שפגשתי מעודי בצבא."
למרות הדיווחים על אופיו הקשה של בארי, הוא היה חלוץ רפואי שהטיף ללא הרף ל.
רייצ'ל הולמס טוענת שהוא יישם שיטות חדשות של היגיינה, תזונה, תברואה וטיפולים יעילים עבור חלק מן המחלות המסוכנת ביותר של התקופה ההיא, בשלוש יבשות שונות.
מותו והמחלוקת לגבי מינו הביולוגי
בשנת 1865, בעת שהתגורר בלונדון, חלה בארי ובסופו של דבר נפטר.
ישנה מחלוקת האם נפטר משפעת או שלשול.
הוא השאיר צוואה ובה ביקש שלא לערוך ניתוח שלאחר המוות; הוא גם ביקש להיקבר בבגדים שלבש ביום מותו.
תעודת הפטירה שלו נכתבה ונחתמה על ידי מנתח צוות בית החולים, ובה נרשם כזכר ביום מותו.
סופיה בישופ, עובדת ניקיון, נשלחה לשטוף את גופתו ולהניחה לתצוגה.
למרות הוראותיו שגופו צריך להיוותר ללא שינוי, בישוף הפשיטה את גופו מבגדיו ולפי הדיווחים, משגילתה את דבר היותו ממין נקבה, היא פלטה בצעקה את המשפט "השטן, זו אישה".
בנוסף, היא טענה כי שמה לב לסימני מתיחה על בטנו שהעידו על כך שהרה וילד לפחות פעם אחת.
התגלית של בישופ גרמה לאנדרלמוסיה.
עיתונים רבים, כולל "עיתון דבלין" ועיתון "הגרדיאן מנצ'סטר", דנו במינו של הרופא.
עד לאחרונה, חוקרים הטילו ספק באפשרות שד"ר בארי הצליח להסתיר את זהותו האמיתית במשך שנים כה רבות.
בשנת 2001, במאמר שנכתב על ידי מנתח מנוטינגהאם ועובדת בארכיון מגלזגו, נטען כי בארי היה למעשה זכר.
הם טענו כי פרק הזמן המרבי שאדם יכול להסתיר את זהותו הוא בין שנה לשנתיים.
הרעיון כי בארי הסתיר את זהותו במשך 40 שנים היה בלתי אפשרי בעיניהם.
עם זאת, בשנת 2008, הרקולס מיכאל דה-פריז, נוירולוג בדימוס, טען כי הצליח להוכיח כי בארי היה למעשה נקבה.
הוא טען שמצא ראיות חותכות במכתבים של עורך הדין של המשפחה של בארי, המוכיחות שג'יימס בארי ומרגרט בולקלי היו אותו אדם.
כיום, עדיין קיימות טענות רבות לגבי המין הביולוגי של ד"ר בארי, אולם רוב החוקרים מסכימים כי ד"ר ג'יימס בארי נולד נקבה וחי רוב חייו במסווה כמנתח וקצין בצבא.
ג'יימס אליסון (נולד ב-7 באוגוסט 1948) הוא אימונולוג אמריקני, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2018.
אליסון נולד בשנת 1948, בן לאלברט, רופא וקונסטנס אליסון.
הוא גדל בעיירה קטנה בטקסס.
בשנת 1969 קיבל תואר ראשון במיקרוביולוגיה.
בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור למדעי הביולוגיה מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 1985 מונה לפרופסור לאימונולוגיה ומנהל מעבדה לחקר מחלת הסרטן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
המחקרים שערך בשנות ה-90 סללו את הדרך להבנת האופן שבו ניתן להגביר את יכולת המערכת החיסונית להדוף את מחלת הסרטן, מה שנקרא אימונותרפיה.
מחקריו התמקדו בלימפוציט T אשר מסוגל לזהות תאים שעברו שינוי סרטני ולחסלם.
אליסון הראה כי קיימים מנגנונים ביולוגיים אשר משרתים את מחלת הסרטן ומאפשרים לשתק את פעולת הלימפוציטים.
ביטול מנגנון השיתוק מאפשר למערכת החיסונית לפעול כפי שהייתה אמורה לפעול מלכתחילה נגד הסרטן ולגבור עליו.
התרופה ירבוי שאושרה בידי ה-FDA לשיווק בשנת 2011 הייתה התרופה הראשונה שהתבססה על אימונותרפיה כדרך למלחמה בסרטן תוך שימוש במעכב נקודת בקרה וחוללה מהפכה בתחום, ובהכנתה נעשה שימוש בידע שנרכש במחקריו של אליסון.
אליסון זכה בפרסים רבים, בהם פרס חזית הידע של קרן BBVA בשנת 2017, פרס וולף לרפואה ופרס הארווי של הטכניון בחיפה.
הוא סיפר שמקרי מוות רבים במשפחתו הקרובה שנבעו מסרטן הגבירו את העניין שלו במציאת תרופה למחלה.
באוקטובר 2018 הוכרז לזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2018, יחד עם טסוקו הונג'ו היפני.
ג'יימס ארל ראדר היה מייג'ור גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד גדוד הריינג'רים ה-2 שלחם בקרב פואנט דו אוק במהלך הפלישה לנורמנדי.
ראדר נולד בעיירה עדן שבטקסס.
הוא למד באוניברסיטת טקסס A&M ובמסגרת העתודה האקדמית עבר קורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית, והוסמך כקצין חי"ר.
לאחר לימודיו עבד כמורה וכמאמן פוטבול.
בשל כך פיקד ראדר על גדוד הריינג'רס ה-2 שנחת בחוף אומהה וכבש את מתחם בפואנט דו אוק, לאחר לחימה קשה.
על האופן שבו פיקד על הגדוד בקרב הוענק לראדר צלב השירות המצוין.
בהמשך המלחמה פיקד על רגימנט הרגלים ה-109 במהלך הקרב על הבליטה, שם עוטר בכוכב הכסף על גבורתו.
לאחר המלחמה שימש בשורת תפקידי מטה ופיקוד במילואים ועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר שחרורו שימש כנשיא אוניברסיטת טקסס A&M.
ג'יימס בוזוול היה סופר, מחבר יומנים, ביוגרף ומשפטן סקוטי.
ידוע בעיקר בשל הביוגרפיה המשובחת שכתב על הסופר המפורסם בן זמנו, סמואל ג'ונסון.
שמו של בוזוול הפך לשם נרדף לאיש שנצמד לאישיות כלשהי לצורך אבחנות על האיש ודמותו, במטרה ייעודית של הוצאת ביוגרפיה.
שרלוק הולמס היה נוהג לומר על דר' ווטסון, חברו הנאמן והבדיוני, ש"תיעד" את עלילותיו של הבלש הידוע: "אני אבוד ללא הבוזוול שלי".
ג'יימס בוזוול נולד באדינבורו, והיה בנם הבכור של השופט, אלכסנדר בוזוול (לורד אוצ'ינלק) ואשתו יופימיה ארסקיין.
בילדותו הוא לא היה חסון פיזית וסבל מהפרעה עצבית קלה, שעלולה הייתה להטריד אותו מדי פעם במהלך חייו.
בגיל חמש הוא נשלח לבית ספר פרטי, אך הוא לא הצליח להסתגל לתנאי המוסד, חזר לביתו ולמד בעזרתם של מורים פרטיים, שטיפחו בו את אהבת הספרות ועיקרי הדת.
בשנת 1752 הוא נשלח, בעקבות מחלה, לעיירת מרפא, והשהות שם עזרה לו רבות, מבחינה בריאותית וחברתית כאחד.
בוזוול נרשם בגיל 13 לחוג לאמנויות באוניברסיטת אדינבורו, שם הוא למד עד שנת 1758. במהלך לימודיו הוא סבל מהתפרצות קשה של דיכאון, אך החלים ממנה לחלוטין וגופו התחסן.
בגיל 19 נשלח להמשיך את לימודיו באוניברסיטת גלאזגו, שם הוא נכח בהרצאותיו של אדם סמית.
בהיותו בגלאזגו, החליט בוזוול להמיר את דתו לקתולי, כדי להפוך לנזיר, ונאלץ לחזור לאדינבורו על ידי אביו, שקיצץ בירושה ובהקצבה שלו, אך לאחר שעבר בהצלחה את בחינת המשפטים, הרשה לו אביו לנסוע ללונדון והעלה את קצבת המחייה שלו.
בלונדון הכיר בוזוול לראשונה את ד"ר סמואל ג'ונסון, והם התחברו מיד.
ג'ונסון כינה את בוזוול "בוזי".
הדיאלוג הראשון ביניהם מצוטט בספרו של בוזוול על ג'ונסון
לאחר פגישתו הראשונה עם ג'ונסון נסע להשלים את לימודיו באוטרכט, הולנד, שם חיזר אחרי איזבל דה שרייר, והתכתב איתה ארוכות גם לאחר שעזב את המקום.
במקביל, הרבה לטייל ברחבי אירופה, שם פגש גם אנשי רוח ידועים, ביניהם את ז'אן-ז'אק רוסו.
בקורסיקה הוא פגש את הגנרל והפטריוט פסקל פאולי, שנאבק לעצמאותה של קורסיקה.
בוזוול שמר על קשר עם פאולי ותמך בנושא הקורסיקני במהלך חייו.
מאוחר יותר הוא פרסם יומנים אישיים בהם תיאר את חוויותיו.
כשחזר לסקוטלנד עבר בהצלחה את הבחינות הסופיות במשפטים והפך לפרקליט שעבד במקצוע, אך מדי שנה הקפיד להגיע ללונדון כדי להתרועע עם ג'ונסון ועמיתיו אנשי הספרות.
בשנת 1769 נישא בוזוול לדודניתו, מרגרט מונטגומרי, ונולדו להם שבעה ילדים.
על אף ניסיונותיו הספרותיים הצלחתו כסופר וכפרקליט הייתה בינונית והוא התמכר לטיפה המרה, אך אופיו הנוח וחוש ההומור השופע שלו חבבו אותו על רעיו הסופרים.
לאחר פטירתו של ג'ונסון בשנת 1784 עבר בוזוול ללונדון לנסות שם את מזלו, אך ללא הצלחה יתירה.
את שנותיו האחרונות הקדיש לכתיבת הספר: "חיי סמואל ג'ונסון".
בריאותו התערערה במהלך הכתיבה והוא נפטר בלונדון בשנת 1795.
בראשית המאה העשרים נתגלה חלק גדול מיומניו האישיים, שנותנים תמונה רחבה של איש נאור, אך מיוסר, שלקח חלק בדיונים האינטלקטואלים של התקופה, אך הונע פעמים רבות על ידי ייצריות מפותחת מצד אחד, וחששות דתיים מצד שני.
כשהתפרסמה הביוגרפיה בשנת 1791, זכה בוזוול לראשונה בחייו בהערצה שאליה חתר כל חייו, וזו עומדת בעינה עד היום.
הייחוד של ביוגרפיה זו מאחרות בתקופתו, היה בכך שהוא טרח לרשום את השיחות שניהל ג'ונסון לצורך תיעוד ביומנים שניהל, והוא כלל אותם בביוגרפיה.
בנוסף לכך הוא הוסיף פרטים אישיים רבים שהאירו את דמותו האנושית של ג'ונסון, במקום לכתוב, כנהוג בתקופתו, ביוגרפיה מכובדת ויבשה.
בוזוול צייר תמונה חיה של האיש בשלמותו, כשהוא נעזר בסגנון דרמטי של דיאלוגים.
לעיתים קרובות מוזכרת הביוגרפיה של ג'ונסון שנכתבה על ידי בוזוול כביוגרפיה הכתובה הטובה ביותר בעולם.
מבקרים רבים תהו כיצד הצליח איש כבוזוול להוציא מתחת ידיו יצירה מוצלחת כמו הספר על סמואל ג'ונסון.
התשובות שהועלו תלו את ההצלחה יוצאת הדופן של הסופר הבינוני בדרך כלל בתכונת הכנות יוצאת הדופן שלו, בכישרון להבחין בגאונות וביכולת להעריך אותה בכל הלב, ובכישורי האבחנה המדויקים של הסופר המשולבים בסגנון דרמטי ייחודי.
ג'יימס פטריק באקלי הוא סטנדאפיסט, שחקן, מוזיקאי, קומיקאי ויוטיובר אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יי קרטרייט בסדרה זוכת הבאפט"א של ערוץ E4 "קרועים".
באקלי נולד בקרוידון ולמד בבית הספר "Beam Primary School".
בהופעה בהצגות בית הספר גילה באקלי שהוא נהנה ממשחק, והחל מגיל שבע ללמוד בסופי שבוע בבית ספר למשחק.
בגיל 11 החל לקבל תפקידים מקצועיים במחזות בווסט אנד, והשתתף במחזות הזמר "Whistle Down the Wind" ו"עלובי החיים".
בגיל 11 הוא התחיל גם ללמוד בבית הספר צ'פורד.
ב-2001 שיחק באקלי בתפקידו הראשון בטלוויזיה בדמות בן הסנדקות ה-12 של ג'וני ווהן בסיטקום "'Orrible" של ה-BBC.
ב-2004 הופיע בפרסומת לחברת הלמנ'ס, וב-2005 השתתף בווידאו קליף לשיר "I Turn My Face To The Forest Floor" של להקת גרייבהרסט בבימויה של רליצה פטרובה.
בתיאטרון שיחק בווסט אנד בתפקיד גברוש במחזמר "עלובי החיים" ובתפקיד קלרנס ב-"Whistle Down the Wind".
בנוסף לסדרות "קרועים" ו"אבנים וחטיפים", באקלי השתתף בפרק בסדרה "סקינס" ובתפקידי אורח בסדרות "The Bill", "הולבי סיטי" ו"מורים".
באקלי גילם את פרד בסיטקום "Off the Hook".
ב-2011 השתתפו באקלי וחבריו מ"קרועים" בתוכנית "Red Nose Day 2011" בקטע שנקרא "rude road trip" וביקרו ברחובות עם שמות גסים בממלכה המאוחדת.
באפריל 2011 היה באקלי מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידו ב"קרועים".
ב-2002 הופיע בסרט קצר בשם "ורוניק" בתפקיד הראשי.
באותה שנה גילם שוב את ג'יי קרטרייט בסרט הקולנוע "קרועים", וב-2014 שיחק בסרט ההמשך "קרועים 2".
באקלי עבד בקריינות עם אתר AllAboutCareers.com כדי ליצור הסברים לאתר באנימציה.
הוא הקריין בתוכנית "Little Box of Horrors" של ערוץ E4. עוד כיכב בקליפ של השיר "The Unsung" של להקת States of Emotion, ומופיע בקולות רקע באלבום "Peace City West" של סטיב קרדוק.
עבודתו הראשונה כבמאי הייתה ב-2012, כשביים וכיכב בווידאו קליפ של להקת אסקס "The Milk".
באקלי הופיע בפרסומות אחדות, בהן עבור חברת Orange עם שחקני הסרט "בלתי נשכחים 2", ועבור חברת Game.
כמו גם היה קריין בפרסומות עבור Envirofone, מותג Trunki וחברת הביטוח Hastings Direct.
באפריל 2016 כיכב באקלי בערוץ יוטיוב בשם "Completed It Mate" שלו מעל ל-300,000 מנויים (נכון לנובמבר 2017).
מאז שעלה הערוץ באקלי שיתף פעולה עם יוטיוברים אחרים בהם קבוצת "Rooster Teeth".
ב-2017 החל באקלי לככב בסיטקום "White Gold" יחד עם ג'ו תומאס, שכיכב לצדו בסדרה "קרועים".
מ-4 בדצמבר 2021 עד ל-12 בפברואר 2022 כיכב במחזה של וסט אנד "2:22 A Ghost Story" מאת דני רובינס (אנ') בדמותו של בן.
ב-3 בנובמבר 2012 התחתן באקלי עם הדוגמנית הסקוטית קלייר מיק.
Sold ויין סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 2008–2010 קרועים The Inbetweeners ג'יי קרטרייט 2009 Off the Hook פרד סדרת טלוויזיה 2010 Comedy Lab רוב בפרק "Filth" 2010–2011 אבנים וחטיפים Rock & Chips דל בוי סדרת טלוויזיה 2011 The Comic Strip Presents...
ג'יימס אפאטוראי הוא עיתונאי קנדי וסגן המזכיר הכללי של נאט"ו לעניינים פוליטיים והנציג המיוחד למדינות הקווקז ומרכז אסיה.
ג'יימס אפאטוראי בטורונטו, קנדה למשפחה ממוצא טמילי מסרי לנקה.
הוא למד באוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת אמסטרדם.
לאחר סיום הלימודים ג'יימס אפרוטאי היה עיתונאי בשרות השידור הקנדי ולאחר מספר שנים עבר לעבוד במשרד ההגנה.
בשנת 1998 הוא עבר לעבוד בנאט"ו ובשנת 2004 התמנה לדובר הארגון.
ג'יימס אפרוטאי כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2010 כאשר הוחלף על ידי אואנה לונג'סקו.
ג'יימס אלפרד אניס השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בהביי שיאנגלן מליגת ה-CBA .
אניס נולד בעיר ונטורה שבקליפורניה.
בשנת 2009 החל ללמוד במכללת אוקסנארד, בשנת 2010 עבר למכללת ונטורה, ולקראת שנתו השלישית ללימודיו עבר לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ' מליגת המכללות הבכירה.
בעונתו השנייה בקבוצת לונג ביץ', והאחרונה במכללות, זכה בפרס שחקן העונה במחוז ה-"Big West" לאחר שרשם ממוצעים של 16.5 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2013 נלקח אניס בבחירה ה-50 על ידי אטלנטה הוקס, אשר מיד העבירה את זכויותיו בטרייד למיאמי היט.על אף שקיבל הצעה להצטרף לקבוצת הבת של ההיט מליגת הפיתוח, סו פולס סקייפורס, העדיף אניס לשחק עבור פרת' ויילדקטס מליגת העל האוסטרלית.
פרת' סיימה את אותה עונה עם המאזן הטוב בליגה, 21–7, וזכתה באליפות אוסטרליה השישית בתולדותיה.
לאורך העונה הוביל אניס את קלעי הקבוצה עם 21.2 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 2014 שיחק בקבוצת "פירטאס דה קברדיאס" הפוארטו ריקנית, וב-12 משחקיו במדיה קלע 16.6 נקודות למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט, בה שימש כשחקן ספסל ותרם כ-5 נקודות למשחק ב-62 משחקים.
בנובמבר 2015 הועבר יחד עם מריו צ'למרס בטרייד לממפיס גריזליס, עבור בנו אודריך וג'רנל סטוקס.
את מרבית העונה העביר באיווה אנרג'י מליגת הפיתוח, מטעם הגריזליס, וב-24 משחקיו בקבוצה קלע 18.8 נקודות למשחק.
במרץ 2016 שוחרר מממפיס, וחתם על חוזה בניו אורלינס פליקנס עד לסיום העונה.
ב-9 משחקיו בניו אורלינס הציג יכולת מפתיעה כשקלע 15.9 נקודות בממוצע למשחק, כולל שיא קריירה של 29 נקודות במשחק מול שיקגו בולס.
ביולי 2016 חזר לממפיס כאשר חתם על חוזה לשנתיים עם הגריזליס.
לאורך העונה פתח ב-28 מתוך 64 המשחקים בהם שותף, קלע 6.7 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לגריזליס להעפיל לפלייאוף ה-NBA בפעם השביעית ברציפות.
בסיבוב הפלייאוף הראשון הפסידה ממפיס מול סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 2–4.
לאחר 45 משחקים בעונת הועבר אניס בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה לברייס ג'ונסון ובחירת דראפט עתידית.
בפברואר 2019 נשלח אניס בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
בפלייאוף 2019 גברה פילדלפיה על ברוקלין נטס (1–4) בסיבוב הראשון, אך בחצי גמר המזרח הודחה על ידי טורונטו ראפטורס (3–4).
ביולי 2019 חתם אניס על הארכת חוזה לשנתיים נוספות בקבוצה, עבור כ-4 מיליון דולר.
בפברואר 2020 הועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
בדצמבר 2021 חתם אניס לעשרה ימים בברוקלין נטס.
בסיום דצמבר 2021 הצטרף בחוזה זמני לקבוצה בה שותף ב-2 משחקים
בינואר 2022 חתם על חוזה זמני בדנוור נאגטס ושותף ב-3 משחקים
במרץ 2022 חתם עד לסיום העונה בהפועל חיפה מליגת העל
באוגוסט 2022 חתם בסמרה מהליגה המאוחדת של VTB
ג'יימס בארד היה אוֹמָן ימי במאה ה-19. הוא ידוע בציורי כלי השיט שלו, בעיקר של ספינות קיטור.
עבודותיו מוגדרות לעיתים כאמנות נאיבית.
על אף שבארד מת עני וכמעט נשכח, עבודותיו הפכו ליקרות ערך.
היה לו אח תאום, ג'ון (1815–1856), והם שיתפו פעולה בתחילת דרכם בציור.
ג'יימס בארד וג'ון בארד נולדו בשנת 1815 בעיר ניו יורק.
אביהם היה ג'וזף בארד, שנולד באנגליה.
אמם הייתה נלי פורוויס בארד, שנולדה בסקוטלנד.
היו להם לפחות שני אחים (ג'וזף וג'ורג'), שתי אחיות גדולות (אלן ומרי) ואחות אחת צעירה יותר, מרגרט.
זמן מה לפני 1843 התחתן בארד עם הרייט דג'וט, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים.
נולדו להם שישה ילדים, אך בין 1843 ל-1856 נפטרו חמישה מהם.
אחיה של הרייט, אלברט דג'וט, הפך לימים לקברניט ספינת קיטור ונעשה אדם עשיר, שהזמין מספר עבודות אצל גיסו ג'יימס בארד.
התמונה הידועה הראשונה של האחים בארד היא של ספינת הקיטור "בלונה", שנעשתה בשנת 1827 כשהיו בני 12. [4] ג'יימס המשיך לעבוד עם ג'ון בשנות השלושים של המאה ה-19. לא ניתן לדעת אילו חלקים מהעבודה בוצעו על ידי כל אחד מהאחים.
על עבודותיהם המשותפות חתומים "J & J Bard".
אף עבודה לא שרדה בחתימת ג'ון בלבד, אך ישנם כמה "Jas.
עבודותיהם בשנות השלושים של המאה ה-19, היו בצבעי מים.
הם החלו לשפר את הטכניקה שלהם ועברו לציור בצבעי שמן בשנות הארבעים.
קיימת רק דוגמה אחת המתעדת את עבודתם המשותפת משלב זה, משנת 1842 - בתצוגה גדולה של עבודות של אמנים ימיים אחרים בעיר ניו יורק.
הציורים המשותפים האחרונים הידועים של האחים הם משנת 1849. אלה ציורי ספינות הקיטור "וילסון ג' האנט" ו"הסנטור", שניהם עזבו את אזור ניו יורק במארס 1850 כדי לנסוע לדרום אמריקה בדרך להגיע אל הזהב בקליפורניה.
אחרי ציורים אלה, אין שום עדות נוספת לשיתוף הפעולה של ג'ון בארד.
מניחים כי הוא נסע לחפש זהב, אך אין שום עדות למקום הימצאו או לפעילותו של ג'ון במהלך תקופה זו.
ידוע שג'ון אושפז בבית חולים לעניים בניו-יורק.
הוא נפטר ב-18 באוקטובר 1856, ונקבר בקבר לא מסומן בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
פריצת הדרך שעשה ג'יימס בארד לבדו מסומנת על ידי ציורי השמן של ספינות הקיטור "אוקיינוס" ו"בוסטון" במארס 1850, עליהם חתום ג'יימס לבדו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 היו תקופת הפיתוח של בניית ספינות בניו יורק, ובארד קיבל הזמנות רבות מבעלי ספינות שנבנו באותה העת.
נראה כי בארד התפרנס בצורה צנועה מיצירתו, מכיוון שהוא היה רשום כ"אמן" בספריות עירוניות שונות, אך הצלחתו הכספית הייתה מוגבלת, מכיוון שאין שום תיעוד לכך שבארד פתח חשבון בנק או היה נדל"ן בבעלותו.
ישנה הוכחה כלשהי שהוא עבד כמכונאי רכבת בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הופסקו ההזמנות לעבודותיו של בארד, אם כי בשלהי 1890 הוא עדיין הצליח למכור שני ציורים.
בשנת 1892, עם הגיל הידרדרה יכולתו לצייר, וככל הנראה הוא כבר לא היה מסוגל להתפרנס.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 עברו בארד ואשתו לווייט פלייס, ניו יורק, כנראה לגור עם בתו, אלן, שהייתה לה היכולת היחידה, גם אם מוגבלת, לפרנס אותם.
בסוף 1896, אשתו של בארד חלתה בדלקת ריאות ונפטרה ב־5 בינואר 1897.
ג'יימס בארד עצמו נפטר ב-26 במרץ 1897. בתם אלן חיה עד שנת 1919. היא עבדה כמשרתת.
חברו של אביה, סמואל וורד סטנטון, עזר לה לה באמצעות כסף ששלח לה מדי חודש.
מלבד עבודותיהם, ג'יימס וג'ון בארד לא השאירו ניירות, כתבי-עת, צוואות או מסמכים אחרים.
בארד כמעט ונשכח בזמן מותו בשנת 1897. חברו, האמן הימי וההיסטוריון סמואל וורד סטנטון, ספד לו.
במהלך חייו, צייר ברד רישומים של לפחות 3,000 כלי שיט, כולל ככל הנראה כל ספינות הקיטור שנבנו בניו יורק במהלך חייו הפעילים כאמן.[8] העבודות של בארד כללו מרכיבים פופולריים שנועדו לרצות את הלקוחות.
סירות מפרש הוצגו שכל מפרשיהן פתוחים.
כמו כן הוצגו ספינות קיטור כשדגלים רבים הונפו עליהן, שאחד מהם נשא את שם הספינה.
בדוגמה אחת, ג'יימס וג'ון בארד ציירו עבור פטרונם קורנליוס ונדרבילט, אז אחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית.
הציור מציג תחרות שבה ניצחה הספינה "אורגון" את הספינה של ונדרבילט, אך בציור המצב מוצג הפוך - ספינתו של ונדרבילט מוצגת כמנצחת וממלאת את רב שטח הציור.
בארד עשה מאמצים רבים כדי לקבל את פרטי הספינות בצורה מדויקת, כולל מדידה אישית של הספינה המדוברת.
ישנם שרטוטים מקדימים עבור כמה כלי שיט.
באותה תקופה היה נהוג שאמנים ימיים יציירו מספר רב של יצירות של כלי בודד, אבל להציגם על רקעים אחרים, תלוי בהזמנות הפטרונים.
בארד פעל לפי נוהג זה, וצייר לעיתים קרובות את אותו כלי שיט מספר פעמים.
ככל שבארד התבגר, הצילום נעשה יותר ויותר בשימוש גם בתחומי הימי, וספינות קיטור עצמן פחתו בחשיבותם ביחס למסילות הרכבת.
במהלך חייו של בארד, סטנטון, היה האמן היחיד שהודה בהשפעתו של בארד, וקבע בספרו "ספינות קיטור אמריקאיות" משנת 1895 כי בארד היה ג'נטלמן שהחל בעבודתו על דיוקנאות ספינות קיטור לפני 1830, "והעולם הימי חייב לו תודה על תרומתו לתיעודן הנכון של אוניות הקיטור המפורסמות".
מרבית העבודות של בארד נעשו עבור אנשים שעסקו בספינות קיטור או בים, וכאשר אנשים אלה מתו או יצאו מעסק, העבודות אבדו או נהרסו.
בראשית המאה העשרים החלו ההיסטוריונים להסתמך על יצירות בארד שנותרו כאסמכתאות.
בשנת 1924, לראשונה מאז 1842, הוצגו שתי יצירותיו של בארד בתערוכת אמנות.
אחרי ההספד 1897לא נכתב דבר על האחים בארד כאמנים עד שנת 1949, אז כתבו אלכסנדר קרוסבי בראון והרולד סניפן מאמר שפורסם ב"אמנות באמריקה" שהתמקד ביצירתם של האחים בארד, דיוק הרישומים שלהם וחשיבותם עבור היסטוריונים ימיים.
ג'יימס ארנולד טיילור הוא מדבב, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
ידוע בעיקר בתור המדבב של ראצ'ט במשחקי המחשב Ratchet & Clank, של טיביוס במשחקי Final Fantasy, של ג'וני טסט, הגיבור הראשי של הסדרה ג'וני טסט ושל אובי ואן קנובי בסדרה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, מזיכיון מלחמת הכוכבים.
טיילור נולד ביולי 1969 בסנטה ברברה, בקליפורניה ובה גדל.
הוא החל את קריירת הדיבוב שלו ב-1991 במשחק הווידאו: אי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק, בו דיבב מספר דמויות.
בשנת 2001 דיבב לראשונה בסרט אוסמוזיס ג'ונס בתור קפה המחזיק תאי דם לבנים.
הוא דיבב גם בסרטים: צבי הנינג'ה מ-2007 (את לאונרדו), ראצ'ט וקלאנק מ-2016 (בגילום המוכר שלו את ראצ'ט) וכוח הטיטאנים!
לאורך השנים דיבב במספר משחקים וסדרות טלוויזיה ידועות, ביניהם בסדרה מלך השכונה כניקולאס קייג, באנימטריקס כאש, ראול וקולות נוספים, בסדרה "Marvel Animated Features", ב"ליגת הצדק: הגבול החדש".
הוא דיבב גם בסרטים: "Bionicle: The Legend Reborn", דירת המצוירים: הסרט, גרין לנטרן: אבירי הברקת, באטמן: האביר האפל חוזר מ-2012 בתור מר הודסון, ספוד ועוד קולות ובסרטי לגו: ליגת הצדק בתור בארי אלן/דסאאד.
הוא דיבב גם את פרד קדמוני עם מותו של המדבב הנרי קורדן, בין 2005 ל-2011.
בין השנים 2014-2008 דיבב את דמותו של אובי ואן קנובי בסדרה המונפשת "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים"
החל מ-2018 מנהל את הפודקאסט: "Talking to Myself".
מאז 1991 נשוי לאליסון טיילור.
לשניהם בת אחת - לידיה.
ג'יימס אלברט גארי היה פוליטיקאי ותעשיין טקסטיל אמריקאי.
ג'יימס אלברט גארי נולד באנקסוויל, קונטיקט, כבנם של ג'יימס סאליבן ופאמליה (לבית פורסט) גארי.
רב-סבו, ג'ון גארי, היגר מאנגליה ב-1712 והתיישב בניו המפשייר.
אביו היה יצרן כותנה וב-1840 עבר לאלברטון, מרילנד, שם הוא הקים את מפעלי הכותנה אלברטון.
ג'יימס אלברט התחנך במכון רוקוויל ובקולג' אלגייני שבפנסילבניה.
ב-1861 הוא היה לשותף בחברת ג'יימס ס.
גארי ובניו של אביו ובמותו ב-1870 הוא ירש את הבעלות על החברה.
במשך כמה שנים הוא היה נשיא אגודת הסוחרים והתעשיינים ושל הבנק הלאומי האזרחי.
הוא גם היה סגן-נשיא חברת הגז של בולטימור ומנהל בנק החיסכון של בולטימור.
כמו כן הוא היה מנהל חברת המחסנים של בולטימור, חברת ביטוח האש האמריקנית, חברת הביטוח של הסוחרים והתעשיינים וחברת הביטוח והנאמנות של בולטימור.
ב-1856 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית למושב בסנאט של מרילנד, אך נוצח.
ב-1861 הוא היה נציג לוועידת האיחוד שהתקיימה בבולטימור.
ב-1870 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וב-1879 הוא נוצח בבחירות למשרת מושל מרילנד.
בכל מערכות הבחירות לנשיאות שהתקיימו בין השנים 1872–1896 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1880–1896 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1897 מונה גארי על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
באפריל 1898 הוא התפטר מהתפקיד מסיבות בריאותיות.
ב-1856 נשא גארי לאישה את לווינה ו.
קורי, בתו של ג'יימס קורי.
לזוג נולדו עשרה ילדים ששמונה מתוכם הגיעו לבגרות.
סטנלי גארי היה לשותף בחברה המשפחתית.
גארי היה חבר פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית בבולטימור.
ג'יימס אלברט גארי נפטר בולטימור ב-31 באוקטובר 1920 ונטמן בבית הקברות לודון פארק שבעיר.
ג'יימס אלן היה סופר ופילוסוף בריטי.
ג'יימס אלן נולד ב-28 בנובמבר 1864, בלסטר שבאנגליה.
ב-1879, כשהיה בן 15, משפחתו נקלעה לקשיים כלכליים, ואביו החליט לעבור לארצות הברית בתקווה לבנות עתיד טוב יותר למשפחתו.
יומיים לאחר הגעתו לניו יורק, הוא נפטר, ויש האומרים שהוא נרצח.
מותו של אביו גרם לג'יימס לעזוב את בית הספר ולהתחיל לעבוד.
ב-1893, אלן עבר ללונדון, ולאחר מכן לדרום ויילס.
ב־1895, התחתן אלן עם הסופרת האירית לילי ל.
Allen), וב-10 בספטמבר 1896 נולדה בתם הראשונה.
ב-1898 החל אלן לעבוד ככתב במגזין The Herald of the Golden Age, ובשנת 1901 הוא הוציא לאור את ספרו הראשון.
ב-1902, החל להוציא לאור מגזין שנקרא The Light of Reason.
ב-1903 הוציא לאור את ספרו השלישי, שהוא גם ספרו המפורסם ביותר, As a Man Thinketh.
הספר ראה אור גם בעברית בשם "אדם כיציר מחשבותיו".
באותה שנה, אלן ומשפחתו עברו לאילפרקום (Ilfracombe), שם התגורר עד פטירתו ב-24 בינואר 1912.
ג'יימס אספיר הוא אתלט עבר יהודי-בריטי.
אספיר נולד למשפחה יהודית, בנם של פטרישיה לבית סמוחה ומייקל לוסיין ארנסט אספיר (1926–2015), נוירולוג.
סבא שלו מצד אימו, טדי סמוחה, זוכה מדליית ארד אולימפית בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
הוא התאמן בהדרכתו של הארי וילסון לצידו של סטיב אובט, אלוף אולימפי ושיאן העולם באותה העת.
אספיר זכה באליפות בריטניה לנוער עד גיל 18 בשנת 1976 בריצת 3000 מטר.
בתחרות שנערכה בקמברן , ויילס ב-17 במאי 1981 קבע בריצת 3000 מטר שיא לאומי חדש של 7:59.22 דקות ובכך היה לבריטי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-8 דקות.
אספיר סבל מפציעה קשה בברכו ולא התחרה במשך 18 חודשים.
7 שבועות לפני תחרויות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכו ביולי 1985 הוא חזר להתאמן וזכה במדליית זהב, בפעם השנייה ברציפות בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:44.66 דקות, לפני עוז כץ (3:46.13 דקות) ורוני מעוז (3:46.34 דקות), שניהם מישראל.
ג'יימס באומן היה אמן נודד אמריקאי שצייר פורטרטים.
הוא נולד במרסר מחוז אלגני, פנסילבניה ליד פיטסבורג.
כאמן מתחיל לא יכול היה להתפרנס בסביבה תחרותית והפך לצייר פורטרטים נודד.
רוב ציירי הדיוקנאות המצטיינים של תקופה זו הוכשרו באירופה ובאומן הרגיש שאם הוא רוצה קריירה באמנות הוא זקוק להכשרה נוספת.
ככל הנראה, הגיע ללונדון ללא פרוטה ועם מעט מכרים.
עם זאת, בשלב מסוים הוא שכר חדר בקינגהאם, מקום בו שהו כמה אמנים אמריקאים.
באומן התבקש לצייר כמה מהמשפחות המכובדות ביותר בממלכה שתמכו בו כספית.
נראה כי באומן נפגש והתיידד עם כמה אמני פורטרט ונוף שעבדו באותה תקופה בלונדון.
אלה כללו את צ'ארלס רוברט לסלי, סמואל פ.
באמצעות יומנו של צ'סטר הרדינג שניהל במהלך ביקורו הראשון באנגליה, שפורסם בשנת 1866 על ידי בתו, מרגרט אליוט הרדינג ווייט, לומדים כמה פרטי חיים של באומן באנגליה ועל ביקורו הראשון בפריז.
בחורף 1825 עבר באומן לבירמינגהם כאשר שהה עם משפחתו של מר ואן ורט, גיסו של ווושינגטון אירווינג, ופתח שם גלריה לציורים או סטודיו.
מהערת שוליים למכתב מאת נתנאל קרטר עולה כי הוא פגש את באומן בפעם השנייה בחורף 1827 בפריז וכי באומן היה בדרכו לאיטליה.
משני דיווחים עולה כי אמנים חשובים וכתבי עת אמנותיים ביקורתיים דיברו שבחים על באומן.
בניהם היה סר לורנס שהמליץ על באומן לבישוף מווסטר כאחד הציירים הבודדים בממלכה שיכולים לעשות דיוקן מעולה.
מוזיאון לונדון מוזכר כאחד המקורות האמנותיים הקריטיים שהבחינו בעבודתו המשובחת בשנת 1825, אם כי באותה תקופה דיוקנאותיו נדחו על ידי התערוכות בלונדון.
ככל הנראה בשנת 1827 נסע באומן לפריז שם התוודע למרקיז דה לאפייט, שכן נאמר כי התגורר עם משפחתו של לאפייט במשך תשעה חודשים.
בתקופה זו הוא בוודאי צייר דיוקן של לאפייט ובנותיו שהוצגו מאוחר יותר בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
חבר ואורח תכוף של לאפייט היה הסופר האמריקאי ג'יימס פנימור קופר.
באומן צייר דיוקן של קופר שהוצג גם בסטודיו שלו בצ'ארלסטון דרום קרוליינה.
אולי שנה לאחר מכן באומן נסע לאיטליה ללימודים נוספים באקדמיה לאמנויות יפות ברומא.
לאחר שהשלים את לימודיו באיטליה, חזר באומן לצרפת בסוף שנת 1828 לפני שחזר לארצות הברית, אולי דרך ניו אורלינס, שם התכוון לבלות את החורף בציורי דיוקנאות.
מאמר ב"טורונטו פטריוט" בשנת 1834 מציין כי באומן הוזמן לצייר את המלך לואי פיליפ הצרפתי אך שב במקום זאת לאמריקה.
ב־6 באוגוסט 1829 הדפיס עיתון שבועי של קרופורד ידיעה מפנסילבניה ב-1 באוגוסט כי "מר באומן, האמן האמריקני המהולל" ביקר את אביו במרסר עם שובו מאירופה.
הוא היה אמור להישאר עשרה עד שתים עשרה ימים במרסר לפני שנסע לוושינגטון כדי לצייר את "נשיא ארצות הברית, ציור שיועבר לגנרל לה פייט".
המאמר מהלל את באומן על שחזר עם "מוניטין ותהילה, שצבר על ידי מאמציו והכישרונות הגלומים בו."
בשנת 1831 עזב באומן את דרום קרוליינה ונסע לבוסטון.
בתקופה זו הוא תמך בעצמו על ידי ציור של שני דיוקנאות לפחות והעביר שיעורים פרטיים לציור לתלמידים באקדמיית מאונט בנדיקטינים בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס.
הדיוקנאות היו של בנדיקט ג'וזף פנוויק, ומרי אן אורסולה מופאט.
בסוף קיץ 1831 עבר באומן לקוויבק ולקח איתו את דיוקנאות פנוויק ומופאט.
ציורים אלה סיפקו לו את ההזדמנות ללמד ציור לנזירות ולתלמידים במנזר אורסולין הקנדי ובבית הספר.
בקוויבק הוא הצליח לפרנס את עצמו בציור דיוקנאות וציורים דתיים, למרות התחרות מצד צייר הדיוקנאות הקנדי המקומי אנטואן פלמונדו.
בשנת 1833 עבר באומן למונטריאול, שם הוזמן להכין כמה ציורים בכנסיית נוטרדאם.
עם זאת הוא עזב לפתע בשנת 1834 והתיישב בטורונטו שם צייר דיוקנאות.
לבאומן היו שני חברים אמנים שהיו בטורונטו - סמואל בל ווה (1814-1855) גם מפנסילבניה, ופול קיין (1810-1871), אמן קנדי.
באומן וסמואל הסכימו ללמוד יחד באיטליה במועד עתידי כלשהו.
על פי "הפטריוט" (5 בדצמבר 1834) הם תכננו לנסוע לרומא באביב 1835 אך במקום זאת באומן עבר לדטרויט.
בסוף שנת 1836 קיין נסע גם הוא לדטרויט והתאכזב לגלות שהנסיעה לרומא בוטלה בגלל נישואיו של באומן.
בסוף 1835, באומן פתח סטודיו בדטרויט ופרסם את זמינותו לציור דיוקן וגם לשיעורי אמנות.
שם העביר שיעורים לתלמידו המפורסם ביותר, ג'ון מיקס סטנלי (1814-1872), שהתפרסם בזכות ציוריו של הילידים האמריקאים והנופים במערב.
באומן וסטנלי הקימו שותפות לציור דיוקנאות ונסעו יחד במישיגן, אילינוי וויסקונסין.
בשנת 1836 ג'יימס באומן התחתן עם ג'וליה מארי ג'וזפין צ'או בדטרויט.
באומן וסטנלי עזבו את מישיגן בשנת 1837 אולי בגלל המשבר הכספי של אותה שנה.
כאמנים מוקדמים בשיקגו הם פתחו סטודיו וגלריה לאמנות.
בהיותם שם העבירו שיעורים לסמואל מרסדן ברוקס (1816-1892) שמשפחתו היגרה לעיר מבריטניה בשנת 1833. מאוחר יותר התפרסם ברוקס כצייר פורטרטים מקצועי ונחשב לאמן התושב הראשון בשיקגו.
באוקטובר 1841 עבר באומן לרוצ'סטר, ניו יורק.
זמן מה לאחר שעזב את דטרויט באומן העביר את אשתו לעיר הולדתו מרסר, פנסילבניה, שם נולדו שני בניו.
באומן הקים סטודיו ברוצ'סטר שם היה אהוד בקהילה, ונחשב לאמן משובח במיוחד משום שלמד באירופה.
אמן קנדי, קורנליוס קריגהוף צייר גם ברוצ'סטר והם הפכו לחברים קרובים.
באומן, עם ניסיון רב יותר בציור, אפשר לקריגהוף להעתיק חלק מציוריו.
מותו של באומן ב-18 במאי 1842 בשעה 2 לפנות בוקר היה בלתי צפוי ונראה שזעזע את הקהילה.
על מותו הוכרז למחרת ב-Daily Advertiser עם הכותרת "מוות פתאומי!".
הוא נפטר במיטתו בבית לאחר "מחלה קצרה אך קשה".
הספד הודפס בעיתון במרסר, הודפס מחדש בעיתון היומי של רוצ'סטר ב-1 ביוני 1842.
ג'יימס אליסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מדינת פנסילבניה.
אליסון נולד סמוך לעיר אלקטון שבמרילנד, בשנת 1772. בשנת 1774, עבר עם הוריו למחוז וושינגטון שבפנסילבניה.
באוניברסיטה, למד משפטים, ובשנת 1796, התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד במחוז וושינגטון.
בשנת 1803, עבר להתגורר במחוז ביבר.
בין השנים 1803–1809, שימש אליסון כעורך דין בנושא תביעות במחוז מגוריו, מחוז ביבר.
אליסון נבחר לקונגרס ה-18 של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-19, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
אליסון התפטר מהקונגרס ב-26 באוגוסט 1825, וחזר לעבוד בתור עורך דין עד שנת 1848, אז יצא לפנסיה.
אליסון נפטר במחוז מגוריו, מחוז ביבר, בשנת 1854, ונקבר בבית העלמין בעירו.
ג'יימס אלן היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה במשך כעשור.
טרם היבחרו לסנאט, כיהן כסגן מושל אלבמה בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1955-1951 והשנייה בין השנים 1963-1967. בראשית דרכו הפוליטית היה חבר בבית הנבחרים של אלבמה ובסנאט של אלבמה.
ג'יימס אלן נולד בעיירה גדסדן באלבמה.
הוא למד באוניברסיטת אלבמה ולאחר סיום הלימודים עסק בתחום המשפטים.
בשנים 1938–1942 הוא היה חבר בית הנבחרים של אלבמה.
בשנת 1943 הוא התגייס לצי של ארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ג'יימס אלן התמודד בבחירות לסנאט של אלבמה ונבחר לכהונה בשנים 1946–1950. במשך שתי תקופות כהונה הייתה סגן המושל (בשנים 1951–1955 ובשנים 1963–1967).
בשנת 1968 ג'יימס לאן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית תוך ניצחון על הנציג המתחרה וקבלת 76% מהבוחרים.
הוא היה בין הנציגים השמרנים של המפלגה.
במרץ 1974 הוא תמך במועמדות של ג'ורג' וולאס לנשיא ארצות הברית.
בהיותו חבר סנאט הוא היה נחשב לאמן הפיליבסטר.
ג'יימס אלן נפטר מהתקף לב ואשתו מריון אלן נכנסה לסנאט במקומו.
בבחירות פנים מפלגתיות היא הפסידה למועמד אחר ולכן בהמשך לא התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
ג'יימס בראון ריי היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כמושל אינדיאנה הרביעי, היחידי שנבחר לתפקיד מתוקף היותו הנשיא הזמני של הסנאט של אינדיאנה.
ריי כיהן בתקופה כאשר אינדיאנה עברה מפוליטיקה אישית לפוליטיקה מפלגתית, אך מעולם לא הצטרף בעצמו למפלגה.
כמי שהושבע לתפקידו שבוע לפני יום הולדתו ה-31, הוא היה לצעיר מושלי אינדיאנה לדורותיהם.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 1825–1831, התקופה הארוכה ביותר של מושל שכיהן על פי חוקת אינדיאנה של 1816. במהלך תקופת כהונתו כמושל חוותה המדינה שגשוג כלכלי וגידול של 45 אחוזים באוכלוסייתה.
הוא תמך במיזמים שעודדו את הצמיחה והפיתוח המתמשכים של המדינה הצעירה, כשהבולטים מבניהם היו עבודות ציבוריות, העברתם של האינדיאנים מאדמותיהם, קודיפיקציה של חוקי המדינה, שיפור גופי הממשל המחוזיים והמקומיים, והרחבת ההזדמנויות לחינוך.
ריי נודע בשל קידום מערכת מסילות הברזל באופן נרחב במדינה.
תמיכתו בסלילת מסילות חדשות ומעורבות לכאורה שלו בכמה שערוריות גרמו לו לאבד את הפופולריות בקרב קהל המצביעים.
יריביו של ריי, שהעדיפו את כריית התעלות, החשיבו את מסילות הברזל כבלתי מעשיות, רעיון אוטופי.
לאחר סיום כהונתו, הוא המשיך לדחוף למערכת מסילות מדינתית עד למותו ב-1848.
ג'יימס בראון ריי נולד במחוז ג'פרסון שבקנטקי, כבנם של הכומר ויליאם ריי, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיבי אן בראון ריי.
הוא היה אחד מ-12 ילדי המשפחה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים וקיבל חינוך בסיסי.
עוד כשהיה נער הוא עבר לסינסינטי, שם הוא למד משפטים במשרדו של הגנרל גאנו, וב-1816 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לזמן קצר שימש ריי כסגן הפקיד של מחוז המילטון שבאוהיו.
ב-1818 נשא ריי לאישה את מרי רידל ממחוז המילטון, אוהיו.
באותה שנה עבר הזוג לברוקוויל, אינדיאנה, שם נולדו להם שני ילדים לפני מותה של מרי ב-1823. ריי הקים משרד עורכי דין בברוקוויל ועד מהרה הוא היה לאיש בולט בקהילה.
הוא נודע כאיש נמהר ולעיתים לוחמני.
באחת הפעמים הוא העליב חוואי מברוקוויל שהכה אותו קשות כתגובה לעלבון.
במקרה אחר איים ריי על עורך דין אחר לפני דיון בבית משפט שהוא יחבוט בו, ולאיום זה הגיב עורך הדין השני במכת אגרוף בפרצופו של ריי.
באולם בית המשפט פרצה מהומה, והיה צורך לרסן את השניים לפני שהמהומה תתגבר.
ב-1825 נישא ריי בשנית לאסתר בוקר (לבית גיי), אלמנתו של סמואל פ.
הליכותיו הגלויות של ריי הקנו לו פופולריות בקהילתו.
ב-1821 היא כיהן תקופת כהונה אחת של שנה בבית הנבחרים של אינדיאנה.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לסנאט המדינתי והחל לכהן בו ב-2 בדצמבר 1822. ב-30 בינואר 1824, באותו יום בו התפטר סגן מושל המדינה, ראטליף בון, כדי לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, נבחר ריי כנשיא הזמני של הסנאט של אינדיאנה.
ב-12 בפברואר 1825 הושבע ריי כמושל אינדיאנה הרביעי, זאת לאחר שהמושל ויליאם הנדריקס התפטר מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שאליו נבחר.
משרת סגן המושל נותרה פנויה לאחר התפטרותו של בון בשנה הקודמת.
היה זה המקרה היחידי בתולדות אינדיאנה שבה הנשיא הזמני של הסנאט המדינתי היה למושל.
לאחר דיון קצר בנוגע לזכותו לכהן בתפקיד בשל גילו הצעיר, עלה בידו של ריי לספק הוכחה להיותו מעל הגיל המינימלי הנדרש, גיל 30, כפי שנדרש בחוקת המדינה.
אינדיאנה הייתה עדיין מדינה צעירה כאשר כיהן ריי כמושל, אך היא צמחה במהירות.
אוכלוסיית המדינה גדלה ב-45 אחוזים ומצבה הפיננסי התחזק למצב של שגשוג יחסי.
כדי לעודד התיישבות נוספת ופיתוח כלכלי, תמך ריי בביצוע עבודות ציבוריות, העברתם של האינדיאנים, קידוד חוקי המדינה, שיפור הממשל במחוזות וברשויות המקומית, והרחבת ההזדמנויות לחינוך.
באותה תקופה התארגנו גם מפלגות פוליטיות.
קודם לכן הייתה לפוליטיקאים זיקה רופפת למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, או שלא הייתה להם זיקה לשום מפלגה.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 התפלגו המפלגות הארציות באופן כללי בין הרפובליקנים הג'פרסונים, בהנהגתם של הנרי קליי וג'ון קווינסי אדמס, לבין הדמוקרטים הג'קסונים, שתמכו באנדרו ג'קסון.
ריי התנגד לעלייתן של המפלגות והשתדל להישאר נייטרלי.
בקיץ 1825 הכריז ריי שהוא יבקש להיבחר לתקופת כהונה מלאה של שלוש שנים כמושל.
מסע הבחירות שלו התנהל מול אייזק בלאקפורד, נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה.
בלאקפורד, שהיה בוגר אוניברסיטת פרינסטון, תקף את ריי על היותו "יהיר, בעל חינוך דל, ובלתי כשיר לתפקידו".
ריי הגיב בטיעונים נגד הפוליטיקה המפלגתית וטען טיעונים כבדי משקל בעד ביצוע עבודות ציבוריות.
בבחירות הכלליות ניצח ריי לאחר שזכה ב-13,040 קולות מול -10,418 שבהם זכה בלאקפורד.
ריי היה למושל הראשון שכיהן בבירת המדינה החדשה, אינדיאנפוליס.
רעייתו מצאה את מעון המושל כמקום מחוסר פרטיות, והזוג סירב להתגורר בו.
ב-8 בדצמבר 1825 נשא ריי את נאומו הראשון בפני האספה הכללית של אינדיאנה וקרא לביצוע עבודות ציבוריות במערכת התחבורה המדינתית.
הוא הביא כדוגמה את ההצלחה של אוהיו זמן קצר קודם לכן במיזמי תעלות כהוכחה לערכן הכלכלי.
עם זאת, ב-1827 שינה ריי את עמדתו והחליט שהמדינה תוכל להפיק רווחים רבים יותר ממיזמי תעשיית הרכבות.
באותה תקפה היו עדיין הרכבות אמצעי תחבורה חדש יחסית וערכן לקידום הכלכלה לא היה ברור די צורכו.
ריי הפך למתנגד של מיזמי התעלות ודחף לסלילת מסילות ברזל עד ליומו האחרון.
כמושל, הוא ביקש מבית המחוקקים המדינתי להקים ועדה לחקירת האפשרויות בסלילת מסילות חדשות.
הוועדה תמכה בכריית תעלות, ובדוח שהגישה היא כינתה את תוכניותיו של ריי להפוך את אינדיאנפוליס לצומת רכבות "אוטופית" ו"מטורפת ובלתי מעשית".
בסופו של דבר הושגה פשרה למימון שני סוגי המיזמים.
לאחר שהממשל הקודם בראשות ויליאם הנדריקס שיקם את האשראי של המדינה וייצב את הכנסותיה, היה ממשלו של ריי מסוגל להתקדם הלאה עם תוכניות לכריית תעלות, הנחת מסילות ברזל וסלילת יותר כבישים עבור המדינה.
במהלך תקופת כהונתו של ריי החלו התוכניות לכריית תעלת וובאש ואירי לקרום עור וגידים, אך יריביו של ריי האשימו אותו בעיכוב מכוון של המיזם על ידי דוחות מעוכבים, האטת תהליכי המדידה, ודרכים נוספות אשר בהמשך גרמו לחוסר אמון מצד בית המחוקקים.
המסילה הראשונה באינדיאנה נסללה, קו קצר שקישר את שלביוויל לאינדיאנפוליס כפשרה עם ריי תמורת אישור מימון לתעלה.
באותן שנים צמחה התעשייה באינדיאנה בקצב מהיר ובתי חרושת גדולים נפתחו במקומות שונים ברחבי המדינה.
מיזם נוסף ממיזמי המפתח התחבורתיים של ריי הייתה סלילתה של "דרך מישיגן" שחצתה את אינדיאנה.
על פי התוכניות היא הייתה אמורה להשתרע מנהר אוהיו בדרום ועד ימת מישיגן בצפון, ולעבור דרך אינדיאנפוליס שבמרכז המדינה.
הדרך החדשה הצריכה משבטי פוטוואטומי ומיאמי לוותר על קרקעותיהם במרכז ובצפון אינדיאנה לממשלה הפדרלית כדי לפנות דרך לנתיב הדרך.
ריי כתב לנשיא ג'ון קווינסי אדמס וביקש ממנו שיחתם חוזה לרכישת האדמות למיזם.
אדמס בתגובה מינה את ריי, את מושל מישיגן לואיס קאס ואת ג'ון טיפטון כחברי הוועדה שתנהל את המשא והמתן על ההסכם, שהגיע לידי סיכום בסתיו 1826. שטחי קרקע של יותר ממיליון אקרים (4,000 קמ"ר) הועברו לידי ממשלת ארצות הברית.
יריביו של ריי בבית המחוקקים של אינדיאנה ניצלו את ההזדמנות לתקוף אותו על כך שהוא קיבל מינוי פדרלי, בטענה שבכך הוא הפר את חוקת אינדיאנה.
המבקרים טענו שבקבלת המינוי איבד ריי את תפקידו כמושל.
עתירה לפתיחה בהליך הדחה כנגד ריי נדחתה ברוב קטן באספה הכללית כאשר בעדה הצביעו 27 חברים ו-31 התנגדו.
בכך נקלע ריי לסיטואציה דומה לזו של מושל אינדיאנה הראשון, ג'ונתן ג'נינגס ב-1818.
אירועים נוספים שהתרחשו במהלך תקופת כהונתו של ריי כמושל גרמו לעליית הפופולריות שלו.
ריי יזם את המאמצים לפישוט החוקים האזרחיים והפליליים של אינדיאנה.
הוא הציע שספר החוקים של המדינה ייווצר על פי הדגם של חוקי לואיזיאנה, שעשתה שימוש בקוד נפוליאון כתבנית לספר החוקים שלה.
בתחילה לקח ריי על עצמו את האחריות על המיזם על חשבונו, אך שנתיים לאחר שהאספה הכללית של אינדיאנה העבירה חוק להרחבת ושיפור ספר החוקים של אינדיאנה, המלאכה לא הושלמה.
ריי ביקש מבית המחוקקים להקציב כספים נוספים ולהקצות סיוע להשלמת המלאכה.
האספה נעתרה לבקשתו ומינתה ועדה שיצרה את ספר החוקים המתוקן של 1831.
אירוע בולט נוסף שהתרחש במהלך תקופת כהונתו הראשונה של ריי כמושל היה כאשר שלושה לבנים נידונו למוות בתלייה על רצח תשעה גברים, נשים וילדים אינדיאנים.
היה זה המשפט המתועד הראשון, שבו נידונו למוות והוצאו להורג לבנים על רצח אינדיאנים על פי חוקי המדינות.
טבח פול קריק וההוצאות להורג של הרוצחים המורשעים התרחשו בפול קריק שליד פנדלטון, מחוז מדיסון, אינדיאנה, 16 ק"מ מצפון-מזרח לאינדיאנפוליס.
ב-3 ביוני 1825 התקבץ המון רב, כולל אנשי שבט הסנקה, כדי לחזות בהוצאות להורג.
שניים מהמורשעים נתלו, אך ריי הגיע כדי להעניק חנינה של הרגע האחרון לג'ון ברידג' בן ה-17 לאחר שתושבים מקומיים פנו אליו וביקשו את התערבותו.
ברידג' הורד מידית מהגרדום ושוחרר לחופשי.
ריי תמך במערכת החינוך הציבורית באינדיאנה וכמושל הוא הציע למכור אדמות ציבוריות כדי להקים בתי ספר ולשכור מורים מיומנים.
הוא המליץ שהסמינר המדינתי של אינדיאנה, שנפתח ב-1825 בלומינגטון, יועלה לדרגת קולג'.
בינואר 1828 אישר בית המחוקקים המדינתי חוק לשינוי שמו של המוסד לקולג' אינדיאנה, שמאוחר יותר הפך לאוניברסיטת אינדיאנה.
ב-1827 היה ריי מעורב בוויכוח מר עם סמואל מריל, גזבר המדינה.
מריל, שהיה בעל ברית של בלאקפורד, תקף אישית את ריי, וטען שהוא ביצע מעשי הונאה כאשר עשה שימוש בתפקידו הציבורי למטרות אישיות.
מריל ניסה במיוחד להפליל את ריי על ביצוע עסקה סודית עם האינדיאנים כאשר ניהל עמם את המשא ומתן על ההסכם של 1826, וטען שהוא קיבל מהם שוחד.
האשמותיו של מריל היו מעורפלות, חסרו פירוט משמעותי, אך הספיקו כדי לעורר מחלוקת ולתת ליריביו של ריי סיבה מספקת לתקוף אותו שוב.
על תומכיו של ריי נמנו לואיס קאס, מושל טריטוריית מישיגן, שכתב מכתב לאספה הכללית של אינדיאנה.
הסכסוך הגיע לסיומו, אך תדמיתו של ריי הוכתמה.
העימותים הפוליטיים והמחלוקות נמשכו גם במהלך תקופת כהונתו השנייה של ריי.
כאשר הוא התמודד על בחירתו לכהונה שנייה ב-1828, פנו אליו תומכיו של אנדרו ג'קסון שיצטרף למפלגת הג'קסונית שהחלה אז להתהוות באינדיאנה.
ריי הסכים להצעה כל עוד הסכמתו תישאר בסוד.
זמן קצר לאחר מכן התראיין ריי לעיתון שתמך בהנרי קליי וכינה את הדמוקרטים-הג'קסונים "סיעה אלימה מזעזעת".
תומכיו של ג'קסון הגיבו בהצבתו של מועמד משלהם ובפרסום הסכמתו הסודית של ריי.
על אף המחלוקת על ניסינו להשיג את תמיכתן של שתי המפלגות, ניצח ריי בבחירות שהתקיימו ב-4 באוגוסט אותה שנה.
הוא זכה ב-15,131 קולות, המועמד הוויגי, ישראל ט.
ברנבי קיבל 12,251 קולות, ומועמד הדמוקרטים, הרבין ה.
מחלוקת נוספת התעוררה ב-1830 כאשר היה צורך למנות מחדש שופטים לבית המשפט העליון של אינדיאנה.
ריי מינה את השופט אייזק בלאקפורד, אך השעה את המינויים של ג'סי לינץ הולמן וג'יימס סקוט.
הוא ניהל משא ומתן מאחורי הקלעים עם מנהיגי בית המחוקקים על עסקה: ריי ימנה את הולמן וסקוט בתמורה לבחירתו של אייזק לסנאט של ארצות הברית.
בסופו של דבר מינה ריי את השניים, אך בחירתו של אייזק לסנאט לא צלחה.
העסקה הסודית, בשילוב עם מה שנחשב לרעיון "הבלתי שפוי" שלו להפוך את אינדיאנפוליס לצומת של מערכת רכבות נרחבת, וללא מפלגה שתמכה בו, גרמו לאובדן רוב התמיכה הציבורית בו.
לקראת תום כהונתו של ריי כמושל, הוא נכנס לעיתים קרובות לעמדת מגננה, האשים את מבקריו בקשירת קשר נגדו, וטען שהוא היה "קורבן של מצג שווא וקנאה זדונית".
מתנגדיו תיארו אותו כבעל מזג חם וכמי שלא מסוגל להתמודד עם ביקורת.
לאחר שהישגיו במהלך תקופת כהונתו השנייה היו מוגבלים, סיים ריי את כהונתו ב-7 בדצמבר 1831.
לאחר תום כהונתו כמושל חידש ריי את עיסוקו בעריכת דין באינדיאנפוליס, אך עיסוקו זה לא תאם את ציפיותיו.
בכמה הזדמנויות הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרות ציבוריות שונות.
ב-1831 הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי ג'ון קאר.
ב-1833 הוא ניסה שוב להתמודד על אותו תפקיד, אך פרש מהמרוץ לאחר שהיה ברור שלא יעלה בידו להיבחר.
ב-1837 הוא ניסה להתמודד פעם נוספת, אך נוצח על ידי ויליאם הרוד.
ריי גם הפסיד בניסיונו להיבחר כפקיד של מחוז מריון וכנציב תעלת וואבש ואירי ב-1835. לאחר שכשלו עסקיו בגרינקאסל, הוא עבר לסנטרוויל, שם הוא הקים משרד עורכי דין בשותפות עם אחיו ועסק למסחר בשותפות עם אחיינו.
ב-1846 שב ריי לאינדיאנפוליס כדי להקים משרד עורכי דין וחברה לייעוץ.
עד מהרה נסגר העסק בשל מחסור בלקוחות.
ריי רכש בית באינדיאנפוליס שנבנה ב-1835 ושמלכתחילה עמד במקום בו כיום ניצב בית הסוהר של מחוז מריון.
ב-1977 הועבר הבית והוא ממוקם באזור ההיסטורי של כיכר לוקרבי.
ככל הנראה הוא אחד הבתים העתיקים ביותר בעיר.
מצבו הבריאותי של ריי החמיר את התנהגותו.
הוא נהג ללכת עם מקל הליכה, רק לצורך הרושם, ולעצור ברחוב ולכתוב איתו באוויר ללא שום סיבה ברורה.
הוא נהג לפרסם בעיתון הצעות למכירת בית מרזח או חווה שלא הייתה בבעלותו, ולהציע לסלול מסילת ברזל שתקשר את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית לאינדיאנפוליס.
היו לו מעט ידידים, ורוב האנשים האמינו שדעתו נטרפה עליו.
בקיץ 1848 נפל ריי למשכב במהלך טיול לוויסקונסין ושב לבית קרוביו בסינסינטי.
ריי נפטר בסינסינטי ב-4 באוגוסט 1848, בגיל 54, כתוצאה ממחלת הכולרה.
הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי.
על שמו קרויה עיירה במחוז פרנקלין שבאינדיאנה.
ג'יימס באודוין השני היה פוליטיקאי ואינטלקטואל אמריקאי מבוסטון, מסצ'וסטס, במהלך המהפכה האמריקאית ובעשור שאחריה.
בראשית דרכו זכה לפרסום כסוחר עשיר.
הוא שירת בשני גופי האספה הכללית של מסצ'וסטס משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-18. אף על פי שבתחילה תמך במדיניותו של מלך בריטניה, באודוין החל להתנגד למדיניות הקולוניאלית הבריטית ובסופו של דבר הפך לתומך רב השפעה של עצמאות ארצות הברית.
הוא חיבר דו"ח פוליטי על טבח בוסטון ב-1770, שתואר על ידי ההיסטוריון פרנסיס וולט כאחד הדוחות המשפיעים ביותר שעיצבו את דעת הקהל במושבות.
מ-1775 עד 1777 כיהן באודוין כנשיא המועצה המבצעת של , תפקיד שהפך אותו דה פקטו לראש הממשל של מסצ'וסטס.
הוא נבחר לנשיא האספה המכוננת שניסחה את חוקת מסצ'וסטס ב-1779. התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1780, והפסיד לג'ון הנקוק.
ב-1785, בעקבות התפטרותו של הנקוק, נבחר למושל המדינה.
במהלך שנותיו כמושל, השילוב בין תנאים כלכליים גרועים למדיניות הקשוחה שנקבעה על ידי ממשלתו הוביל למרד שייז.
באודוין מימן באופן אישי מיליציות שלקחו חלק בהפסקת המרד.
ייתכן שהתנגדותו הרבה למורדים הובילה להפסדו בבחירות של 1787, שבהן חזר הנקוק לתפקיד המושל.
בנוסף לפעילותו הפוליטית, באודוין עסק גם בנושאים מדעיים, ושיתף פעולה עם בנג'מין פרנקלין במחקרו על החשמל.
הוא נבחר לעמית החברה המלכותית של לונדון ונבחר כחבר ב (APS) ב-1787. באודוין היה המייסד והנשיא הראשון של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S), לו הוריש את ספרייתו.
ג'יימס באודוין השני נולד בבוסטון להאנה פורטג' באודוין ולג'יימס באודוין הראשון, סוחר עשיר מבוסטון.
סבו, פייר באודוין, היה פליט הוגנוטי מצרפת.
פייר עזב עם משפחתו לאירלנד, אחר כך למזרח מסצ'וסטס (מיין של היום), ולבסוף השתקע בבוסטון ב-1690. לג'יימס באודוין הראשון היה הון ניכר מהוריו, אך הרחיב מאוד את עסקי המסחר ואת חברת ההחזקות של אביו כדי שיתעשר ויהיה לאחד האנשים העשירים ביותר במחוז.
הוא סיים את לימודיו ב ב-1745. כאשר אביו נפטר ב-1747, הוא ירש את ירושתם הצנועה.
הוא התחתן עם אליזבת ארווינג, אחותו של שותפו ללימודיו בהרווארד, בשנת 1748. נולדו להם שני ילדים.
באותה שנה, הוא סיים תואר שני בהרווארד.
ייתכן שבאודוין פגש את בנג'מין פרנקלין כבר ב-1743 כשהיה בן 17, והשניים שיתפו יחד פעולה וחיברו כתבים מדעיים.
במהלך שנותיו בהרווארד, מורו למדעים היה , ובאודוין החל להתעניין בחשמל ובאסטרונומיה.
בשנת 1750 נסע לפילדלפיה כדי להיפגש עם פרנקלין.
באודוין התעניין בניסוייו של פרנקלין בחשמל, ופרנקלין ביקש את עצתו בקשר למסמכים שהתכוון להגיש לחברה המלכותית.
כמה ממכתביו של באודוין הוקראו בפני החברה המלכותית.
באודוין היה גורם מרכזי בהשגת תמיכה באספה המחוזית במשלחת לניופאונדלנד כדי לצפות במעבר נוגה על פני השמש ב-1761, ובאותה שנה פרסם חיבור המציע שיפורים בטלסקופ.
ב-1785 הוא פרסם סדרה של זיכרונות בה הועלו טענות נגד התאוריה של אייזק ניוטון לפיה האור מועבר על ידי "גופים", תוך ציטוטים מתצפיות טבעיות ומביבליה.
בשנת 1780 היה ממייסדי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
באודוין כיהן כנשיאה הראשון עד מותו והשאיר לאקדמיה את ספרייתו.
באודוין פרסם לא רק מאמרים מדעיים, אלא שירה באנגלית ולטינית כאחד.
הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו והפך לעמית בהרווארד.
בחירתו לשנת 1788 לחברה המלכותית של לונדון הייתה הפעם הראשונה שבה אמריקאי נבחר לחברה המלכותית לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לבאודוין היו גם אינטרסים עסקיים נרחבים.
אף על פי שאופיין לעיתים קרובות כסוחר, ועסק במסחר האטלנטי, עיקר עניינו היה ביבשה.
ירושתו כללה שטחי אדמה גדולים, שאת רובם שמר, במיין של ימינו וכן ב העשירים בחקלאות מול החוף הדרומי של המדינה.
באודוין הרחיב את אחזקותיו, ובסופו של דבר רכש נכסים במדינות ניו אינגלנד כגון מסצ'וסטס וקונטיקט.
הוא היה אחד המנהלים של טריטוריה גדולה על , שם היה מעורב לעיתים קרובות בהליכים משפטיים עם פולשים ועם אינטרסים מתחרים.
התמודדותו עם הפולשים הותירה אותו עם סלידה מהמעמדות הנמוכים בחברה של מסצ'וסטס, דבר שהשפיע על הפוליטיקה שלו.
ירושתו כללה גם מפעל ברזל באטלבורו (כיום ) שהוא מכר ב-1770. למרות תהפוכות המהפכה האמריקאית, באודוין הקפיד לנהל תמיד את ענייניו הכספיים.
הוא תמך בעניין עצמאות ארצות הברית מבחינה כלכלית, אך הוא עשה זאת מבלי לפגוע באינטרסים העסקיים שלו, בניגוד לג'ון הנקוק, שעסקיו סבלו מהזנחה.
מאוחר יותר כיהן כנשיא הראשון של בנק מסצ'וסטס בשנת 1784 והיה גם הנשיא הראשון של (ארגון שהוקדש בתחילה להצלת ניצולים מספינות טרופות ואסונות על בסיס מים).
מועצת המושל וההתנגדות לשלטון הבריטי
באודוין נבחר לאספה המכוננת במסצ'וסטס ב-1753 וכיהן שם עד שנבחר לאספה הכללית ב-1756. למרות שבתחילה תמך במושל המלכותי, הפוליטיקה שלו הפכה קיצונית יותר ככל שהמדיניות הקולוניאלית הבריטית הפכה ללא פופולרית יותר ויותר, והאמין שלמדיניות זו תהיה השפעה שלילית על כלכלת ניו אינגלנד.
ייתכן שגם גורמים אישיים מילאו תפקיד בשינוי הדעות של באודוין: , נציב המכס המקומי וחתנו, היה מסוכסך עם המושל בשנות ה-60 של המאה ה-18. עד 1769 היה באודוין אחד הדוברים העיקריים של האופוזיציה במועצה.
באותה שנה דחה ברנרד את בחירתו המחודשת של באודוין למועצה.
עם זאת, באודוין היה גורם חשוב בגרימת נפילתו של ברנרד מתפקידו.
מכתבים ביקורתיים על ממשלת המחוז שכתב ברנרד פורסמו ב-1769 ועוררו זעם רב.
באודוין הפריך את ההאשמות והטענות שהועלו במכתביו של ברנרד, ופרסם חוברת המסבירה את הטענה להדחתו של ברנרד, החוברת נשלחה למזכיר הקולוניאלי, .
באודוין נבחר שוב לאספה ב-1770, זמן קצר לאחר שברנרד פרש ממנה.
המושל בפועל הסכים לתמוך בחזרתו של באודוין למועצה.
עם זאת, את מושבו של באודוין באספה תפס סמואל אדמס, שהיה יריב פוליטי של המושלים המלכותיים, והאצ'ינסון עמד בפני סיכוי להתנגדות משתי החזיתות.
שבוע לאחר טבח בוסטון, ב-12 במרץ 1770 נבחר באודוין על ידי בוסטון לכהן בוועדה שחקרה את הפרשה.
הוועדה קיבלה תצהירים וחיברה דו"ח המתאר את האירוע.
העבודה על הדו"ח הייתה ביקורתית ביותר לא רק כלפי המושל, אלא גם כלפי התנהגות חיילי הצבא הבריטי שהיו מוצבים בבוסטון.
ההיסטוריון פרנסיס וולט כתב כי הדו"ח היה לאחד ממכתבי התעמולה המרכזיים המשפיעים על דעת הקהל במושבות.
התנגדותו של באודוין למדיניות הבריטית נמשכה במהלך ממשל האצ'ינסון, וכאשר פורסמו מכתביו של האצ'ינסון, שוב כתב באודוין יצירות ביקורתיות כלפי המושל וקרא להדחתו.
יורשו של האצ'ינסון, הגנרל תומאס גייג', הטיל וטו על בחירתו של באודוין שוב למועצה ב-1774, תוך ציון "פקודות מפורשות מהוד מלכותו" להרחיק אותו מהמועצה.
באודוין נבחר כנציג מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי בשנת 1774, אך לא השתתף בו, בטענה לבריאותה הלקויה של רעייתו.
התקף של בריאות לקויה, שנגרם כנראה משחפת, השפיע גם עליו באותה תקופה.
באודוין חלה שוב בשנת 1775 כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והמשפחה הועברה מבוסטון (שהייתה אז ב על ידי מיליציות אזוריות) מל, ולבסוף ל, שם התגורר עד 1778. אחוזתו נכבשה על ידי הגנרל ג'ון בורגוין.
למרות החלמתו הוא עודכן באירועים שהתרחשו בבוסטון וסביבתה, ונבחר לנשיא המועצה המבצעת של .
תפקיד זה, שמילא עד 1777, הפך אותו לראש ממשלת מסצ'וסטס בפועל.
לאחר שמצבו הבריאותי התדרדר הוא התפטר מתפקידו ונעלם מאור הזרקורים.
הוא המשיך להתכתב עם מהפכנים אחרים, ונהנה מאמונם, אם כי היעדרותו מהמאמץ המלחמתי תוביל לקשיים פוליטיים מאוחרים יותר.
הוא חזר לחיים הציבוריים ב-1778, וכאשר מסצ'וסטס ניסחה חוקה משלה ב-1779, הוא היה נשיא הוועידה שנקראה ליצור אותה, ויושב ראש הוועדה שניסחה אותה.
ג'ון אדמס, שהיה גם הוא חבר הוועדה, נחשב בדרך כלל למחבר העיקרי של החוקה, אם כי סביר להניח שבאודוין וסמואל אדמס תרמו תרומות משמעותיות לחוקת המדינה.
בבחירות הראשונות למושל מסצ'וסטס, שנערכו ב-1780, התמודד באודוין על התפקיד נגד ג'ון הנקוק.
בהיעדר פוליטיקה מפלגתית רשמית, התחרות הייתה של אישיות, פופולריות ופטריוטיות.
הנקוק היה פופולרי מאוד, ופטריוטי ללא עוררין בהתחשב בקורבנותיו האישיים והנהגתו בקונגרס הקונטיננטלי השני.
באודוין נחשב על ידי תומכי הנקוק כלא פטריוטי, בין היתר תוך ציון סירובו לשרת בקונגרס הקונטיננטלי הראשון (למרות שזה היה עקב מחלתו).
תומכיו של באודוין, שהיו בעיקר בעלי אינטרסים מסחריים אמידים מקהילות החוף של מסצ'וסטס, חשבו כי הנקוק היה דמגוג מטופש שמפרגן לציבור.
הנקוק ניצח בבחירות בקלות, וקיבל יותר מ-90% מהקולות.
בית הנבחרים של מסצ'וסטס הציע לבאודוין את תפקיד סגן המושל או חבר בית הנבחרים במדינה, אך באודוין דחה את שניהם בשל מצב בריאותו הלקוי.
לאחר הבחירות הנקוק מינה אותו לוועדה לתיקון ואיחוד חוקי המדינה.
באודוין התמודד נגד הנקוק בבחירות שלאחר מכן, אך מעולם לא הצליח להתגבר על הפופולריות העצומה שלו.
התחרות בין שניהם הייתה חלק מיריבות ארוכת שנים שהקיפה עסקים, פוליטיקה ודת, וככל הנראה הייתה אישית מאוד.
שני האנשים היו מעורבים שניהם בניהול של הרווארד, שם הריב ביניהם הפך למכוער לפעמים.
לדוגמה, בשנת 1776, בעוד הנקוק היה בו-זמנית גזבר הרווארד ונשיא הקונגרס הקונטיננטלי השני, ועדה בראשות באודוין החליטה שניירות ערך שהוחזקו פיזית על ידי הנקוק נמצאים בסיכון בגלל המלחמה.
תגובותיו של הנקוק וסירובו להפיק דיווח על ספרי הקולג' נמשכו מספר שנים, וכתוצאה מכך תיזמר באודוין את הביקורת שלו על ידי מועצת המשגיחים של הרווארד.
העניין הגיע לשיא ב-1783 כאשר נושאי הקולג' עם הנקוק נקראו ונדונו בפגישה פתוחה שבה הנקוק היה הקצין הנשיאותי.
באודוין והנקוק התחרו זה בזה ב, על גודל ואיכות השיפורים בבניין (ואפילו מיקום חדש) שהם מימנו.
היריבות בין הגברים הייתה כה מרה עד שהקמת קולג' באודוין, שנקרא לכבודו, נאלצה להתעכב לאחר מותו של הנקוק.
בשנת 1785, ככל הנראה על רקע הכלכלה הגרועה במדינה, הציע הנקוק לבאודוין להתפטר, בציפייה שיתבקש להישאר בתפקיד.
עם זאת, הוא לא הגיש בקשה כזו, ובסופו של דבר הוא אכן התפטר, ותירץ זאת בבריאותו הלקויה.
מרוץ המושל באותה שנה נשלט על ידי באודוין, סגן המושל (שנחשף באופן נרחב כמי שעומד בפני הנקוק אך חסר כריזמה), וגנרל מלחמת העצמאות .