tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוב לא מדובר בסרט שעוסק באופן גלוי בנושא הסמים בלבד, אך אין ספק כי במספר לא מבוטל של סצנות בעלילה הוא תופס מקום חשוב.
החל במסיבת הרווקים שמתחילה את הבעיות בעלילה שכן, משתתפיה רוויים בסמים בין היתר ולאחר מכן גם מאשימים את הסמים בטעויות שעשו, וכלה ב"ג'וינט" שניתן לראות לאורך כל הסרט אצל חלק מהדמויות כחלק מאוד שיגרתי מחייהם.
כמו כן ישנו זידאן, שמנסה בכל כוחו לשחזר את החוויה רוויית הסמים, מסיבות ויחסי מין שחווה בקולומביה, גם בארץ.
בכל פעם שנכנסים הסמים לתמונה, אם מסתכלים בזכוכית מגדלת (כאמור הכל במסווה בידורי), ניתן להבחין כי מדובר בפסק זמן יזום שנוטלות הדמויות; ויש בכך קריאת תיגר על המסלול שהתוותה להם החברה הישראלית, ובה תחנות דרכים שרירותיות למדי: בית ספר – צבא – אוניברסיטה – נישואין – ילדים.
מצד שני יש שיאמרו כי אותו השימוש בסמים כחלק מאותה שיגרה, הוא בעצמו מעין ציות להרגל אנטי-ממסדי שאימצו לעצמם הצעירים הללו רובם ככולם.
במרוצת השנים נוצר בענף הקולנוע עיסוק בסוגיית נוער חסר בית המשתמש בסמים.
כאמור הפנים שראה הצופה בהקשר המונח "סמים" לא היו חיוביות בלשון המעטה.
באופן פרדוקסלי, ככל שיותר הגנו על הילדים מפני "השפעות רעות" (סקס, סמים ואלימות) בסרטים עצמם, הסרטים הקיצוניים ביותר, החלו להופיע ילדים.
דוגמה לסרט קלאסי מסוג זה הוא "מישהו לרוץ איתו" (המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן).
הסרט מתחיל כאשר חייו של אסף, נער ביישן וגמלוני, משתנים כאשר נלקח למשימה מסובכת – לאתר בעליה של כלבה עזובה שנמצאה ברחובות ירושלים.
במהלך החיפוש מובל אסף על ידי הכלבה לדמויות ולמקומות שונים, שבאמצעותם הוא נגלה לסיפורה של תמר.
חודש לפני מסעו של אסף, תמר, מוזיקאית צעירה, יוצאת עם כלבתה לחפש אחר אחיה, אשר נקלע לבעיות אצל בעל מעון לילדים עם בעיות או ילדים יתומים, ברחובות ירושלים ונלכדת לעלילה מסוכנת.
לכאורה, לא מדובר בסרט "סמים" קלאסי, בטח ובטח כיוון שמדובר בסרט אשר מבוסס על ספר לנוער, כך שרב הנסתר על הגלוי.
אף על פי שהסרט, מציג סצנות סמים ואלימות לא קלות לעיכול, הוא לא נופל מן הספר במסריו החברתיים-דידקטיים.
במהלך הסרט הצופה חווה את חייהם של קבוצת נערים ונערות, המצויים בשוליים החברתיים במצבי סיכון, ניתוק ועזובה קשים, צעירים שהיו דרי-רחוב ומשתמשים בסמים.
במהלך הסרט רואים כיצד מאתרים את הצעירים הללו ברחוב, וכיצד מתנהל "סדר" היום שלהם.
עצם העובדה שמדובר בצעירים, מעניקה לצופה את ההשערה כי מדובר באנשים בעלי התנהגות, דימוי והופעה שונים ובמידה ניכרת גם בנתונים המאפשרים לחזור לתפקוד נורמטיבי.
משהו בדמויות של הצעירים מעביר את הצופה חוויה מאוד עמוקה, כזו שעוסקת בחוסר-אונים ואשמת המבוגרים שהיו אמורים להיות אחראים/להשגיח על הצעירים הללו.
יש כאן אם כן אצבע מאשימה כלפי החברה ש"נוטשת" את הצעירים, ו"משאירה" אותם לחסדי הסם.
שכן, המפגש ברחוב עם צעירים שהם דרי-רחוב ומשתמשים בסמים מציג, בדרך כלל, התמודדות של הצעירים עם מגוון רחב של מצוקות שביניהן: קשיים כלכליים, היעדר קורת גג, רעב, מחלות, בדידות, קושי במציאת עבודה וכו'.
רבים מדרי הרחוב צורכים סמים באופן קבוע, מקבצים נדבות ומוכרים גופם בצורה זו או אחרת למחייתם.
מרביתם מעורבים בפעילויות עברייניות וסובלים מבעיות בריאותיות שונות.
הצופה מקבל משוואה די ברורה מבחינתו – ילד שמדרדר לרחוב, מדרדר לסם.
התייחסות לסמים ולשימוש בהם שונה מחברה לחברה, מתרבות לתרבות ואף מקבוצה חברתית אחת לאחרת.
יש חברות השוללות לחלוטין את החומרים הפסיכו-אקטיביים, לעומתן יש חברות הרואות את השימוש בסמים מסוימים כחלק ממערכת דתית-טקסית.
אין חברה המתירה שימוש כוללני ובלתי מבוקר בכל הסמים, אך עם זאת, לא קיימת חברה השוללת מכל וכל את השימוש בכל החומרים הפסיכו-אקטיביים.
ההבדל בין החברות השונות בנושא השימוש בסמים חייב להיבדק ברמה של האידאולוגיה הכללית ובגישה החברתית הייחודית לכל סם וסם.
החברה המערבית משמשת דוגמה לחברה השוללת לחלוטין שימוש בסמים ברמה הערכית ורואה בדפוס התנהגות זה תופעה של עבריינות וסטייה חברתית המחייבת התערבות ופיקוח חברתי (טייכמן, 1989).
ההתייחסות החברתית לסמים מושפעת גם המשאלה: מי משתמש בסם?
יש משתמשים בסמים אשר החברה מתייחסת אליהם בסלחנות מה כגון אלביס פרסלי, זוהר ארגוב וכדומה ויש המשתמשים בסמים אשר החברה נזעקת בגינם ומוקיעה אותם מתוכה כגון זונות, תושבי שכונות מצוקה וכדומה.
הבחנה זו מוכרת בכל העולם ואין היא קשורה לשייכות דתית או גזעית.
נושא הסמים לא פסח על התקשורת הכתובה והמצולמת כאחד.
בעשורים האחרונים אנו עדים להתעצמות התעסוקה בנושא הסמים במיוחד, בתרבות בכלל ובקולנוע בפרט.
לפי גישה מסוימת, הקולנוע המסחרי הוא פתח מילוט מן המציאות לעולם שכחה כמו סמים או אלכוהול ואילו הקולנוע האמנותי מציג את המציאות בלי כחל ושרק.
אך הקולנוע האמנותי האובייקטיבי הוא הקולנוע הריאליסטי האמיתי: בניגוד לקולנוע הנטורליסטי, המצלם את המציאות החמרית-חיצונית, מתייחס הקולנוע הזה למציאות כמכלול ההקשר המלא, מציאות שבה יש רוח אנושית המכוונת למה שיכול וצריך להתקיים – למאווייו הדמיוניים במובן החיובי של האדם.
מאוויים אלה, על אף שאין הם מתבטאים בעובדות העולם הזה, מהווים עובדה כמחשבה וככאלה הם גם מבוססים על המציאות; כך שהמציאות המדוברת שמבנה הקולנוע לצופה, יכולה לפעול בשני מישורים; לעוות תפיסות או ליישר אותן.
לשאלת הדימוי העצמי, יש גם כן תפקיד חשוב בעיני הממסד הישראלי השואב באופן חלקי את תמיכת המערב על יסוד ההגדרה של "הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון".
העיסוק בהקרנת תדמית ליברלית של מדינה המצטיינת בחופש דיבור והמאפשרת הבעת עמדות ביקורתיות, מהווה גורם חשוב ביחס הסובלני של הממסד כלפי סרטים אלה בנושא הסמים, אף על פי שמדובר באקט לא חוקי למעשה.
ד"ר סמיליאן פרניו צ'קאדה (בקרואטית: Smiljan Franjo Čekada, 29 בנובמבר 1902 – 18 בינואר 1976) היה כומר קתולי בוסני ממוצא קרואטי, בישוף סקופיה ובהמשך גם ארכיבישוף וורחבוסנה (סרייבו) .
במלחמת העולם השנייה התנגד בגלוי לנאצים והציל לפחות חמישה ילדים יהודים.
נולד בשנת 1902 בדוני ואקוף שבבוסניה, תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי, למשפחה עם חמישה ילדים.
הוא ושני אחיו הפכו לכמרים.
ב-5 באפריל 1925 סמיליאן פרניו צ'קאדה הוסמך לכומר.
למד באוניברסיטה האפיפיורית הגיאורגיאנית ברומא ובשנת 1928 הפך לדוקטור בפילוסופיה.
בין השנים 1928 ו-1933 היה העורך הראשי של העיתון הקתולי השבועי.
החל משנת 1939 החל להתקדם בהיררכיה הכנסייתית ובשנת 1940 מונה לבישוף של סקופיה,עיר הבירה של מקדוניה אשר בתקופה זו הייתה חלק מיוגוסלביה.
החל מדרשתו הראשונה, דיבר צ'קאדה על צדק בין בני אדם ללא קשר ללאום או לגזע.
ערב מלחמת העולם השנייה, חיו במקדוניה קרוב ל-8,000 יהודים, כמחציתם בסקופיה.במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941, סופחה מקדוניה כמחוז בולגרי.
בשנת 1942 החלו המגעים בין בולגריה וגרמניה להעברת כל היהודים בשלטון הבולגרי למחנות הריכוז בפולין.
ועידה מיוחדת לענייני יהודים, בהנהגת אלכסנדר בלב, הוקמה בשנת 1942 ומטרתה הייתה לבודד את היהודים מהחברה הבולגרית תוך ביטול זכויותיהם כדי לגרשם מהמדינה.
ב-22 בפברואר 1943 נחתם ההסכם בין גרמניה לבולגריה שקבע כי ראשוני היהודים שיגורשו יהיו 20,000 יהודים מתראקיה, מקדוניה והעיר פירוט שבסרביה.
כאשר נחתם ההסכם, כיהן צ'קאדה כבישוף הקתולי של סקופיה.
צ'קאדה מחה בכתב בפני בוגדאנוב, מפקד המשטרה הבולגרי, על ריכוזם של יהודי מקדוניה במרץ 1943 לקראת שילוחם להשמדה בטרבלינקה.
הוא דרש ממנו בין היתר, לבקר במחנה 'מונופול' בו רוכזו היהודים לפני שילוחם ואיים שאם לא יתייחסו ליהודים באופן אנושי, כי ייתן על כך את הדין.
בוגדאנוב לא השיב על המכתב אך התלונן באוזני הקונסול הגרמני בסקופיה וזה צירף את התלונה לדיווח ששלח למשרד החוץ לגירוש יהודי מקדוניה.
צ'קאדה שהה יום יום בשערי המחנה 'מונופול' ודרש בעל פה ובכתב לפחות לשחרורם של "יהודים בני דת קתולית" כהגדרתו ותבע רשות לבקר אישית את היהודים העצורים במחנה – אך לשווא.
ד"ר צ'קאדה היה מעורב גם בהסתרה של קבוצת ילדים יהודים במנזרים קתוליים במקדוניה ומחוצה לה.
במנזר בקרבת סקופיה הצליח ד"ר צ'קאדה להסתיר חמישה ילדים יהודים – 4 בנים ובת.
בין השנים 1946–1951 שימש כמנהל השליחים של הבישופות והשתתף ב-4 הפגישות הראשונות של ועידת הוותיקן השנייה.
ב-12 ביוני 1967 מונה כעוזר הארכיבישוף של וורחובוסנו וב-13 בינואר 1970 הוכתר כארכיבישוף של אותו אזור.
צ'קאדה נפטר ב-18 בינואר 1976 בסרייבו ונקבר בבית הקברות בעיר.
ב-28 באוקטובר 2011 הועברו עצמותיו לקתדרלת הלב הקדוש של ישו (בה קבורים הארכיבישופים של וורחובוסנו) ונקברו בקריפטה.
ב-9 במרץ 2010, הוכר כחסיד אומות העולם על פועלו במלחמת העולם השנייה להצלת יהודים.
סמילוסוכוס (שם מדעי: Smilosuchus; משמעות השם: "תנין אזמל" עקב צורת הלסתות שלו) הוא סוג של זוחל קדום ממשפחת הפייטוזאוריים אשר חי בסוף תור הטריאס.
המאובנים שלו התגלו באמריקה הצפונית ב-1995 ושויכו לסוג לפטוסוכוס (Leptosuchus).
gregorii היה בעל מבנה שונה של ציצות וקשקשים, כך שהמין הועבר לסוג אחר.
בהמשך התגלו עוד שני מינים מסוג זה.
היצור דמוי-התנין היה בעל גולגולת באורך 155 סנטימטר והגיע לאורך 7–12 מטר, מה שהופך אותו לגדול שבפייטוזאוריים.
הגולגולת הייתה צרה מאוד, עם לסת עליונה שהזדקרה למעלה ונחיריים רחבות מאוד שבלטו מקצה הראש ועם עיניים בקצה העליון של הראש.
הלסת הייתה שטוחה ובעלת שיניים קדמיות שנועדו לתפוס טרף ועוד כמה שיניים אחוריות שנועדו לחתוך את הבשר.
הסמילוסוכוס הסתתר במארב מתחת למים, שם חיכה לטרף גדול כמו הפלסירה.
על אף שדמה לתנין במראהו ואורח חייו, הוא לא היה קרוב לתנינאים ואבותיהם (דמויי תנינאים) והדמיון הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת.
סמינר בית יעקב-תל אביב (נקרא גם סמינר שצ'רנסקי) הוא סמינר חרדי המהווה תיכון וסמינר למורות, נוסד בתל אביב בשנת 1933.
סמינר בית יעקב תל אביב הוא הסמינר החרדי הראשון שהוקם ביישוב החדש בארץ ישראל בשנת 1933. בראש הסמינר עמד הרב מאיר שצ'רנסקי שהקים אותו כסניף לתנועת בית יעקב שפעלה במזרח אירופה.
הרב מאיר שצ'רנסקי היה חסיד גור שעלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1933 והיה עסקן ופעיל במפלגת אגודת ישראל ובצעירי אגודת ישראל כמו כן, היה עסקן בחברה קדישא בתל אביב.
לצד יסוד הסמינר, הוציא הרב שצ'רנסקי לאור שורה של ספרים שנועדו ללימוד התלמידות ובהם "העבר הישראלי" וספרי הלכות שיועדו לבנות.
הסמינר שימש אבן-דרך לרשת הסמינרים להוראה של 'בית יעקב' בארץ ובעולם היהודי.
בהקמת המוסד ראתה הנהגה החרדית מעשה גבורה, שמהווה תשובה לגימנסיה הרצליה החילונית שהוקמה בתל אביב.
אולם בפועל חלק מהמשפחות החרדיות בסביבה, שלחו את בניותיהם ללמוד במוסדות של תנועת המזרחי.
עם פטירתו של הרב מאיר שצ'רנסקי בשנת 1972 עבר ניהול הסמינר לידי בנו הרב בנימין שצ'רנסקי, במקביל ניהל את הסמינר החל משנות ה-90 הרב משה צבי רייס.
הרב בנימין שצ'רנסקי הקים בבני ברק שלוחה של הסמינר המיועדת להשתלמויות למורות, השלוחה נקראת "בית המורה".
הסמינר השתייך ליישוב החדש וראה עצמו ליברלי יותר מאנשי הישוב הישן.
מאז פטירתו של הרב בנימין שצ'רנסקי בשנת 2018 מנהל את הסמינר הרב יצחק שצ'רנסקי, סגן המנהל הוא הרב אריה זנד, מזכ"ל הסמינר הוא הרב צבי חסיד.
כיום מנהל את הסמינר הרב עקיבא שצרנסקי.
הסמינר שוכן ברח' יצחק אלחנן ליד שכונת נווה צדק בתל אביב.
הקשר בין סמים ומוזיקה נמצא במחלוקת לפחות מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. כפי שנאמר באימרה "יין, נשים ושירה" , החיבור של מוזיקה עם שימוש בחומרים שונים מתחיל מאות שנים אחורה.
ההתייחסות לשימוש בסמים למטרות פנאי בצורות שונות התחילו להופיע ביצירות המוזיקליות עם התפתחותה של תעשיית המוזיקה המודרנית, ובמיוחד בז'אנרים הפופולריים פופ רוק ומוזיקת דאנס.
מספר מחקרים בדקו את הקשר בין אתגרים חברתיים, תרבותיים, משפטיים וכלכליים של המוזיקה לבין שימוש מוגבר בקרב בני נוער ומבוגרים צעירים .
לתוצאות ממחקרים אלו היו תוצאות לא חד-משמעיות, וזאת לאחר שנמצאו מספר רב של גורמים המקשים למצוא איזשהו קשר.
לדוגמה, שיר שמתאר שימוש בסמים בצודה דיכאונית וחסרת רגשות עשויה לעורר סקרנות אצל מאזין אחד, לעורר סלידה אצל מאזין אחר.
כמו כן, לצנזורה של יצירות מוזיקליות במספר מדינות היו תוצאות שונות בתכלית.
מספר רב של מוזיקאים תיארו סמים בצורה נייטרלית או חיובית ביצירותיהם.
לעומתם, קיים מספר רב של מוזיקאים שתיארו סמים בצורה שלילית, בעודם מגנים את תעשיית הסמים ותעשיית ההברחות, כולל הסוחרים והספקים של אותן תעשיות.
ההתעסקות בסמים ביצירות מוזיקליות אינו תלוי בלאום, גיל, גזע, מגדר או ז'אנר מוזיקלי: פיט טאונסנד (The Who) תייג אמנים שתומכים בסמים כחסרי אחריות ושמתריסים נגד מעריציהם להשתמש בסמים, ואילו מיילי סיירוס הצהירה בפתיחות לגבי שימוש בקוקאין ו-MDMA..
שני האמנים זכו לתשומת לב תקשורתית על דעותיהם.
כמו כן, חלק מהאמנים טוענים שקיימות פרשנויות ליצירותיהם שאינן כוונת המשורר, כמו במקרה של כוכב הקאנטרי והפולק ג'ון דנוור, שנאלץ לשכנע את המבקרים שלא לשמוע רמיזות נסתרות בשיר "Rocky Mountain High" .
סמיכת גאולה לתפילה היא אחת מהלכות תפילה, ולפיה יש להצמיד את ברכת קריאת שמע האחרונה, 'ברכת הגאולה' (ברכת אמת ויציב בתפילת שחרית, וברכת אמת ואמונה בתפילת ערבית), לתפילת העמידה, ולא להפסיק ביניהם בדיבור, אף לא בשהייה ארוכה.
בפירוש רש"י כתב שחז"ל סמכו דין זה מהפסוק בספר תהלים "ה' צורי וגואלי" המופיע בסוף תהלים יט, וסמוך לו הפסוק "יענך ה' ביום צרה" המופיע בפרק שאחריו תהלים כ'.
בתלמוד בבלי עצמו לא נזכר מקור להלכה זו, ורק הזכירו דין זה במספר מקומות במסכת ברכות, בתוספת חשיבות סמיכות גאולה לתפילת העמידה:
בתלמוד ירושלמי אמרו בשם רבי יוסי בי רבי בון ש"כל מי שהוא תוכף גאולה לתפילה אין השטן מקטרג באותו היום".
בתלמוד ביארו שאמירת ה' שפתי תפתח בתחילת תפילת העמידה אינה נחשבת הפסק, כפי שברכת השכיבנו אינה נחשבת הפסק בין הברכה לתפילת העמידה מאחר שהיא נחשבת כחלק מהגאולה 'גאולה ארכיתא' - גאולה ארוכה.
מדברי התלמוד נראה כי עיקר עניין סמיכת גאולה לתפילה הוא בתפילת ותיקין (שמתחיל את תפילת העמידה מיד בזמן הזריחה, וסומך קודם לכך את קריאת שמע וברכותיה), וכפי שאמרו .
וכן כתבו בתוספות שדברי התלמוד על רב ברונא ששמח כל אותו היום, הוא רק כשעושה כן כותיקין "שקורין ק"ש קודם הנץ ותפלה לאחר הנץ".
אמנם הטור מביא את דברי רבי יוסי בן אליקים שכתב לגבי סמיכת גאולה לתפילה בכלל, ואינו מזכיר זאת לגבי תפילת ותיקין.
וכן בבית יוסף כתב שגם המתפלל שלא כותיקין יש לו לסמוך גאולה לתפילה, וכן בפסק בשולחן ערוך.
בגדר הדין, חקר רבי יעקב ישראל קנייבסקי בספרו קהילות יעקב חקר האם דין הסמיכה הוא בגאולה או בתפילה.
דהיינו האם כשלא סומך החיסרון הוא בגאולה משום שאינה מושלמת, או שהתפילה אינה מושלמת.
בירושלמיכתבו ב' טעמים לעניין סמיכת גאולה לתפילה: תחילה הובא שחז"ל סמכו דין זה מסמיכות הפסוק "ה' צורי וגואלי" המופיע בסוף תהלים יט, לפסוק "יענך ה' ביום צרה" המופיע בפרק שאחריו תהלים כ'.
טעם נוסף הובא בירושלמי בשם רבי אמי, שכל מי שאינו סומך גאולה לתפילה, הרי הוא דומה לאוהבו של מלך שבא ודפק על פתחו של המלך, וכשיצא המלך לראות מה הוא מבקש, מצא שהלך, משראה כך, הלך אף המלך לדרכו מבלי שימלא בקשת אוהבו.
כאמור, יש להיזהר מלהפסיק בדיבור או שהייה ארוכה בין ברכת אמת ויציב 'ברכת גאולה', לתפילת העמידה.
בראשונים דנו בעניין עניית אמן או קדושה ומודים, וכן מה דין עניית אמן אחר ברכתו של הש"ץ.
הבית יוסף הביא בשם הרוקח שהתיר לענות קדושה.
אמנם בתוספות וראשונים נוספים כתבו שאין להפסיק כלל בין גאל ישראל לעמידה.
ולמעשה פסק בשולחן ערוך שאסור לענות לקדיש או לקדושה בין גאולה לתפילה.
אמנם בשבת כתב המשנה ברורה ניתן לענות ולסמוך על דעות הראשונים שאין חיוב בשבת להסמיך גאולה לתפילה.
בנוגע לעניית אמן אחר ברכת השליח ציבור, בטור כתב להתיר, אמנם הבית יוסף, וכן פסק גם בשולחן ערוך, שאין לענות.
אמנם ברמ"א כתב להקל ולהתיר עניית אמן.
למעשה המשנה ברורה מצדד שעדיף להימנע מלהיכנס לספק וטוב לסיים את הברכה עם שליח הציבור או להתחיל את תפילת העמידה קודם שיסיים השליח הציבור את הברכה.
בתלמוד הובא בשם רבי יוחנן "איזהו בן העולם הבא זה הסומך גאולה לתפלה של ערבית", בפירוש רבינו יונה כתב לבאר מדוע שכרו של העושה כן גדול כל-כך: .
רבי יחיאל יעקב וינברג כתב הסבר נוסף:
בנוגע לתפילת ערבית נחלקו אמוראים בתלמוד האם יש בה חובת סמיכת גאולה לתפילה:
וברש"י: ביאר: "תפילת ערבית קודמת לקריאת שמע".
למעשה, נחלקו בראשונים האם הלכה כרבי יוחנן ויש לסמוך גאולה לתפילה גם בתפילת ערבית או כדעת רבי יהושע בן לוי:
דעת התוספות שהלכה כרבי יוחנן ולכן כתבו ש"יש ליזהר שלא לספר בין גאולה דערבית לשמנה".
והוסיפו "ואנו שאומרים יראו עינינו ופסוקים אחרים אחר השכיבנו.
נראה הואיל ותקינו להו רבנן הוה ליה כגאולה אריכתא דתקינו לומר זה שבתוך כך יתפלל חבירו גם הוא ולא ילך מבהכ"נ עד שיגמור כל אחד תפלתו.
וגם יש באותם פסוקים י"ח אזכרות כנגד י"ח ברכות דשמנה עשרה ואגב שתקנו לומר אותם פסוקים תקנו לומר חתימה של יראו עינינו.
כדעה זו פסק הבה"ג וראשונים נוספים.
לדעת רב עמרם גאון הלכה כרבי יהושע בן לוי וכפי שכתבו תוספות בשמו: .
לדעת כמה ראשונים, אין דין סמיכת גאולה לתפילה בשבת, משום שלדעתם מקור הדין לסמוך גאולה לתפילה הוא בפסוק "יענך ה' ביום צרה" ושבת אינו יום צרה.
אמנם בבית יוסף דחה את דבריהם, מכמה טעמים, ולדעתו דין סמיכות גאולה לתפילה נוהג גם בשבת.
להלכה בשולחן ערוך לא כתב לחלק, אך ברמ"א כתב בשם יש אומרים ש"בשבת אין צריך" וטעמו משום שדין זה נלמד מהפסוק "יענך ה' ביום צרה" שסמוך לפסוק "יהיו לרצון אמרי פי..
וגואלי" ושבת לאו זמן צרה.
אך סיים ש'טוב להחמיר, אם לא במקום צורך'.
כתב בשולחן ערוך להתיר להכריז 'יעלה ויבוא' קודם תפילת העמידה: "ומיהו מה שמכריז שליח ציבור ראש חודש בין קדיש לתפילת ערבית, לא הוי הפסק כיון שהוא צורך התפילה".
וכתב על דבריו במג"א "ועוד, תפילת ערבית רשות (רשב"א), וכן נוהגים, דלא כרש"ל'.
וכוונתו כפי שכתב במחצית השקל: "דלא כרש"ל שכתב כיון דהאידנא קיבלנו עלינו תפילת ערבית חובה, אזדא לה טעם הרשב"א לכן אין להפסיק בהכרזה".
וכוונתו לדברי המהרש"ל שדחה את טעם הרשב"א שהקל מדין תפילת ערבית רשות, ונימוקו שכיום "קיבלנו עלינו תפילת ערבית חובה", ואין הבדל בין ערבית לשחרית, וטעם ההיתר הוא רק משום "שהוא צורך התפילה".
בראשונים נחלקו בהיתר אמירת 'ברכת ברוך ה' לעולם' ('יראו עינינו') הנאמרת לאחר ברכת השכיבנו קודם תפילת העמידה.
רבי יצחק אבן גיאת סבור כי יש להימנע מאימרת הברכה מאחר שיש לסמוך גאולה לתפילה.
אמנם נימוק זה נדחה על ידי בעלי התוספות בטענה שברכה זו מהווה כעין ברכת "גאולה ארוכה" ואינה מהווה הפסק, כשם שברכת השכיבנו אינה מהווה הפסק.
סמינר הקיבוצים המכללה לחינוך לטכנולוגיה ולאמנויות היא מכללה אקדמית לחינוך והוראה בתל אביב-יפו.
המכללה מציעה לימודים לתואר ראשון (.B.Ed), לתואר שני (.M.Ed) והסבת אקדמאים בארבע פקולטות: חינוך, מדעים, מדעי הרוח ואמנויות.
כמו כן, למכללה בית ספר ללימודי תעודה בעל ארבעה מרכזים: למקצועות הטיפול; להורות, גיל רך, הנחיית קבוצות ואימון; התפתחות מקצועית והשתלמויות לאנשי חינוך; לתוכניות נגישות וכן תחום חברה ותרבות.
סמינר הקיבוצים הוקם בשנת 1939 על ידי קבוצת חברי קיבוצים, אשר בקשו להכשיר מורים, ושכן בבניין ברחוב אחד העם 16 בתל אביב.
בראש הקבוצה עמד המחנך מרדכי סגל, חבר קיבוץ כפר גלעדי שלמד בארצות הברית, ושמו של המוסד היה "מפעל ההכשרה למורים וגננות".
בשנת 1942 עבר הסמינר לרחוב ליליינבלום מס' 14 בתל אביב, ושמו שונה ל"סמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית והמרכז לחינוך".
הבניין שמור ועומד על תילו גם כיום.
בשנת 1943 עבר הסמינר לרחוב בני דן מס' 36 בתל אביב, ושכן במקום משך 18 שנים.
המקום שימש אז גם בסיס לפעולות החי"ש כפי שכתוב על לוחית זיכרון בכניסה אליו.
כיום משמש המקום כאכסניית נוער.
בשנת 1961 עבר הסמינר למשכנו הנוכחי בדרך נמיר שבתל אביב.
בתחילת 2008 התאחד הסמינר עם המכללה להוראת הטכנולוגיה ושמו שונה לסמינר הקיבוצים המכללה לחינוך לטכנולוגיה ולאמנויות.
המכללה שוכנת בשני קמפוסים: הקמפוס המרכזי בצפון תל אביב - בדרך נמיר 149 וקמפוס אמנויות במגדל שלום.
הקמפוס המרכזי של המכללה בה נמצאת המכללה משנת 1961, שוכן על דרך נמיר מצפון לירקון, סמוך לשדרות רוקח ולמוזיאון ארץ ישראל.
קמפוס אמנויות הפקולטה לאמנויות במכללת סמינר הקיבוצים עברה למעונה החדש בשנת 2021 במגדל שלום מאיר.
המכון הוקם בשנת 2003 ומנוהל על ידי פרופסור נמרוד אלוני.
מתוך כוונה לענות על צרכים חינוכיים בישראל של ראשית המאה ה-21, כאשר מצד אחד מסלימה הלאומנות והקנאות, ומצד שני מוותרים על כל מחויבות ערכית וחברתית.
המכון, משלב אידיאליזם חברתי וחינוכי עם מגוון רחב של מומחיויות אקדמיות ופרקטיות בתחום החינוך ההומניסטי.
המכון פועל לאחד את האידיאלים הערכיים והמשאבים המקצועיים של מכללת סמינר הקיבוצים, למסה של מנהיגות חינוכית הומניסטית בחברה הישראלית בתאוריה החינוכית, בהכשרת אנשי חינוך, בהשבחת העבודה החינוכית בבתי הספר, ובתרומה לקהילה.
הפקולטה לחינוך: חינוך לגיל הרך, חינוך לבית הספר היסודי, חינוך מיוחד, חינוך בלתי פורמלי, ניהול עסקי חברתי והחוג לחינוך.
הפקולטה למדעים: חינוך גופני ותנועה, ביולוגיה על יסודי, החוג למדעים והחוג למתמטיקה.
הפקולטה למדעי הרוח-והחברה: אנגלית, מדעי הרוח על יסודי, החוג להיסטוריה, החוג לספרות, החוג למקרא ותרבות ישראל, רג"ב - תוכנית המצוינים.
הפקולטה לאמנויות: אומנות, מחול, עיצוב, תקשורת קולנוע ותיאטרון.
משעול הוא מרכז ידע ומשאבים פדגוגיים העומד לרשות הסטודנטים והמרצים לצורך תכנון והפקה של סביבה לימודית.
תהליך ההפקה נעשה בעזרת ליווי אישי והדרכה מקצועית.
בקמפוס ארבעה מרחבי יעץ מאובזרים בציוד טכנולוגי מתקדם:
מרחב המולטימדיה - סביבת הוראה-למידה המאפשרת לתכנן, לפתח ולהפיק פעילויות לצורכי הוראה בבתי הספר ובמכללה, בשילוב טקסטים קולנועיים ומוזיקליים.
מרחב משאבים פדגוגיים ויעץ - כולל אוספים של תוכניות לימודים עדכניות וחומרי הוראה-למידה.
במרחב מוצעים שירותי יעץ בכל תחומי הלימוד האקדמיים והמעשיים כמו קריאת מאמרים, עזרה בהכנת עבודות סמינריוניות, בהכנת יחידות הוראה לקראת העבודה המעשית בבתי הספר, והכנת פרויקטים של סוף שנה.
מרחב סדנת העיצוב - שירותי יעץ והדרכה בתכנון והפקה של חומרי הוראה במימד החזותי.
כגון: עיצוב סביבות למידה, חומרי הוראה-למידה, עיצוב גרפי של כרזות והכנת מרכזי למידה ומשחקים חינוכיים.
מהו"ת - מרכז העצמה ותובנה המאפשר לסטודנטים בעלי לקויות הלמידה והפרעות הקשב להבין טוב יותר את מה שעובר עליהם בתהליך הלמידה, ולחפש כלים יעילים יותר כדי ללמוד ולהתנהל באקדמיה באופן ראוי מבלי "ללכת לאיבוד".
המרכז פועל כ"בית" מבין ומקבל.
הוא פתוח כל היום וכל השבוע ומשתדל להיענות לצרכים השונים שמועלים על ידי הסטודנטים.
תוכנית הסבת אקדמאים מצטיינים להוראת היסטוריה ואזרחות בהתמחות לחינוך פוליטי לאזרחות דמוקרטית.
מסלול הסבת אקדמאים מצטיינים להוראת היסטוריה ואזרחות בבתי הספר העל יסודיים, הוא פרי שיתוף פעולה בין תוכנית רג"ב להכשרת מורים מצטיינים במכללת סמינר הקיבוצים.
תוכנית המצוינים, רג"ב, היא תוכנית הדגל של הכשרת המורים במשרד החינוך.
היא מיועדת לסטודנטיות וסטודנטים בעלי נתונים גבוהים ומוטיבציה חינוכית.
סטודנטים וסטודנטיות המעוניינים להוביל תהליכי שינוי במערכת החינוך ובקהילה.
התכנית מתמקדת בסוגיות חברתיות וחינוכיות המעסיקות את החברה הישראלית ומבקשת לפתח אנשי ונשות חינוך מובילים, בעלי רגישות חברתית ולהט להשפיע על סביבתם.
תוכנית רג"ב במכללת סמינר הקיבוצים מתקיימת בשני מסלולים מקבילים:
לסטודנטים לתואר ראשון בכל אחד מן המסלולים במכללה הלומדים במקביל בתוכנית לאורך שלוש שנים.
לאקדמאים, בעלי תואר ראשון או שני לקראת תעודת הוראה בהיסטוריה ובאזרחות בדגש חינוך פוליטי לאזרחות דמוקרטית.
הלימודים בתוכנית משולבים בשנת הלימודים לתעודת ההוראה ובשנת הסטאז' והליווי.
מרדכי סגל - מייסד הסמינר ומנהלו במשך 35 שנים.
(1974-1939) חבר קיבוץ כפר גלעדי, ולאחר מכן חבר קיבוץ גבעת חיים (מאוחד).
הוגה דעות בתחומי חינוך ורוח היהדות.
בעל תואר בפילוסופיה, שפות וחינוך.
ב-1939 למד במכון הביולוגי-פדגוגי ברחוב יהודה הלוי, בהנהלתו של הזואולוג ואיש החינוך, יהושע מרגולין, ויחד איתו הגו את רעיון הקמתו של מוסד להכשרת מורים ומחנכים, ולא לשם ידיעת הטבע בלבד, אלא להכשרה מלאה בכל מקצועות המדע והאומנות שמורים ומחנכים זקוקים להם.
שלמה יצחקי - חבר קיבוץ עברון וממיסדיו, ניהל את הסמינר במשך 12 שנים, (1986-1974).
פעיל במשך שנים רבות בנושאי הוראה וחינוך.
בתקופת ניהולו, החליטה המועצה להשכלה גבוהה להעניק היתר לסמינר לפתוח מוסד להשכלה גבוהה ולתמוך בו.
בת המושבה מזכרת בתיה, דור חמישי בארץ, עסקה במשך שנים רבות בהוראה וחינוך וניהלה את בית הספר האזורי בגבעת ברנר.
הובילה את תהליך האקדמיזציה בסמינר.
ד"ר יוסי אסף - חבר קיבוץ בית השיטה.
החל דרכו בקיבוץ בתחום החינוך וההוראה, והמשיך במגוון תפקידים שבהם זכה להישגים ותרם לכלל.
ריכז את חברת הילדים בקיבוצו, כיהן כמזכיר הקיבוץ, ניהל את התפעול במפעל השימורים בקיבוץ, שימש כמח"ט במילואים וניהל את הכפר לשיקום נפגעי סמים במלכישוע.
פרופסור ציפי ליבמן - ילידת תל אביב-יפו.
נשיאת מכללת סמינר הקיבוצים מאז שנת 2012. החלה את דרכה בתחום המתמטיקה והמדעים ועברה לחינוך שם החלה לעסוק בתוכניות לימוד במדעים לגיל הרך.
במסגרת תפקידיה האחרונים הייתה פרופסור ליבמן חברת המועצה להשכלה גבוהה וקודם לכן שמשה כרקטורית של מכללת סמינר הקיבוצים במשך שמונה שנים.
תחומי המחקר שלה מתמקדים בנושאים של הערכה, מדיניות בחינוך, וכן בסוגיות של למידה והוראה בתחומי המדעים.
הכנס לחינוך מתקדם - מאז 2006 מקיים הסמינר את כנס תל אביב לחינוך מתקדם, לשיח בדבר דמותו של החינוך בישראל.
מאבקים חברתיים - בשנים 2007–2008 השתתפו הסטודנטים בסמינר הקיבוצים במאבקים חברתיים שונים.
במאבק הסטודנטים של 2007, הובילה קבוצת סטודנטים מהסמינר, יחד עם מוסדות נוספים מאבק לדמוקרטיה, שקיפות ועצמאות החלטה של הסטודנטים ולא נציגיהם.
סמינר לכמרים הוא מוסד להשכלה גבוהה המכשיר כהני דת ואנשי כמורה.
המושג יכול להתייחס למוסדות כאלה ממסורות דתיות שונות, אך למעשה מתייחס בעיקר למוסדות להכשרת כמרים של הכנסייה הקתולית ושל הכנסיות המזרחיות.
נוצרים פרוטסטנטים משתמשים בדרך כלל במושגים אחרים לתאר את המוסדות בהם נחנכים כמרים וכהני דת.
ביהדות, קיים לעיתים שימוש במונח "סמינר" לתיאור מדרשות אשר מכשירות נשים דתיות וחרדיות (ר': מדרשה לנשים, רשת בית יעקב).
עם זאת, לעיתים קיים שימוש במונח לתיאור מוסד להכשרת רבנים, ובית המדרש לרבנים באמריקה נקרא באנגלית "The Jewish Theological Seminary of America".
מקור המונח "סמינר" בהקשר זה נובע מן המונח הלטיני "seminarium", אשר משמעותו מנבטה, מתוך תפיסת הסמינר בתור המקום שבו "זרעי" הכמורה העתידית "צומחים".
במסגרת החינוך המוענק למועמד לכמורה בסמינרים, נלמדים יסודות תאולוגיים, פילוסופיים וכן "תאולוגיה כמורתית", כלומר, תורת הנהגת הקהילה והתמיכה בחבריה.
סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט החל בשנת 1946 ביוזמתו של ווֹלפגנג שְטֵיינֵקֶה והתקיים מדי שנה עד 1970 ולאחר זאת מדי שנתיים.
הסמינר עוסק בהוראת הלחנה ופרשנות וכולל ביצועי בכורה של יצירות חדשות.
הודות לקורסים אלה, דרמשטאדט היא כיום מרכז ראשי למוזיקה מודרנית, בעיקר למלחינים גרמנים.
מצב זה הביא לשימוש בביטוי אסכולת דרמשטאדט (שטבע במקור לואיג'י נונו בשנת 1957 (1975, 30) כדי לתאר את המוזיקה הסריאלית שכתבו אז הוא עצמו ומלחינים אחרים כמו בולז, מאדרנה, שטוקהאוזן, בריו ופוסר כמונח של שינוי לרעה, במשמעות של מוזיקה "מתמטית", מבוססת על כללים.
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף (מכונה "סמינר הרב וולף", או בקצרה "וולף") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
בסמינר מתחנכות כ-2,500 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או החרדי-ספרדי, והוא נחשב למוסד מבוקש.
הסמינר הוקם בשנות ה-50 על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, כדי לתת מענה לבנות הרוצות חינוך חרדי השומר על עקרונות ומונע השפעות זרות.
הרב יוסף אברהם וולף ניהל את הסמינר עד שבשנת ה'תש"ל עקב מחלה, העביר את הניהול לידי בנו הרב זאב אלעזר וולף.
בשנותיו האחרונות סייעו לו בניהול הסמינר בנו הרב שלמה וולף, בתו מרים קופשיץ וחתנו הרב נחום קופשיץ.
הסמינר היה מיועד לכל הבנות החרדיות המתגוררות במרכז הארץ, ולמשך תקופה ארוכה אף שימש לכל הזרמים.
עם הזמן נפתחו סמינרים ייעודיים לזרם החסידי, ורובן של הבנות החסידיות מתחנכות שם.
בשנות ה-90, בעקבות הגידול באוכלוסייה ועומס רב בקבלה לסמינר, נפתחו שני סמינרים נוספים הנושאים גם הם את השם "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף": סמינר הרב כהנא וסמינר הרב מאיר.
עשר שנים לאחר מכן נפתח סמינר נוסף לבנות מהמגזר הספרדי הנושא את אותו שם.
הסמינרים הללו אף על פי שכולם נושאים את שמו של סמינר הרב וולף הוותיק מנוהלים עצמאית.
בספרי "התקופה ובעיותיה" של מייסד הסמינר הרב וולף, נכתבו קווי היסוד הייחודיים של הסמינר:
מדבריו: "השם בית יעקב הוא כולו אמונה, כולו חינוך למידות נעלות בין אדם למקום ולחברו; השם "בית יעקב" אומר - מי היא המצוינת: לבוש צנוע, דקדוק בכשרות והכשרים, דיבור כשר, תפילה בכוונה, שמחה לעזור לזולת.
השם בית יעקב כולל בהירות בהשקפות: הערכת תלמיד חכם אבל לא הערכת הפרופסור; שאיפה להדמות לצדקניות של הדורות שעברו גם אם לא למדו.
התקווה היא להיות אשת תלמיד חכם אשר תורתו היא חייו ולהיות אם לבני תורה.
לא הידיעות הן התכלית אלא ה"דעות"- ההשקפות והמידות.
המובחרות שבין החניכות היא "אם הבנים שמחה".
"אם נצליח להשריש לתלמידות שתכלית הלימודים לשאוף להידמות לאימותינו, שלא למדו, סימן שהצלחנו בחינוך הבנות".
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר הם כיתות ט-יב (א-ד סמינר), לגילאי תיכון.
שני השנתונים הבאים, יג, יד (ה, ו סמינר) הם ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
במסגרת זו מפעיל הסמינר מרכז הכשרה והשתלמויות בשם "אוהל אברהם" בו לומדות חלק מהבנות גם לאחר חתונתן.
התלבושת הנדרשת בסמינר היא אחידה אך התלמידות יכולות לבחור מבין מספר דוגמאות שההנהלה אישרה והן נדרשות לעמוד בתקנון צניעות המושתת על תקנון בית הדין "משמר התורה", הכולל קביעות לגבי האורך ההולם חצאיות וחולצות, וסוג התכשיטים והאיפור המותר.
בשנים בהן מספר הנרשמות לסמינר גדול מהכמות שהסמינר מסוגל לקבל עורך הסמינר הגרלה, והבנות ששמן לא עלה בגורל עוברות לסמינרים כהנא או מאיר.
כמו בסמינרי בית יעקב אחרים, גם בסמינר זה נשמעו תלונות על אי-קבלת בנות עקב מוצאן המזרחי.
סמינר דרכי רחל ("הסניף") הוא סמינר בית יעקב לבנות בהר חוצבים בירושלים.
במוסד לומדות כ-2000 תלמידות, כ-7 כיתות בכל מחזור.
הוא שוכן בקרית חינוך רמת תמיר בירושלים.
הסמינר נוסד בשנת תשנ"ד על ידי הרב יחיאל מיכל מנדלזון.
הוא נקרא על שם רעייתו של הרב שמואל אוירבך, הרבנית רחל.
הרב מנדלזון הוא מנהל הסמינר מאז היווסדו.
הרבנית לאה פרידמן היא המנהלת החינוכית.
בראשית דרכו היה הסמינר שלוחה של מכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן"), ודבק בו הכינוי "הסניף".
הרבנית לאה פרידמן עזבה מעשית את ניהולו של הסמינר בשנת 2017, ומאז מנהלת אותו גב' ארנד בתו של הרב מנדלזון.
הסמינר כולל כיתות תיכון: ט-יב, כיתות על תיכוניות: יג, יד, ולימודי המשך לבוגרות הסמינר.
בכיתות העל תיכוניות נלמדים לימודי התמחות במגמות ההוראה והגננות ובמקצועות השונים כגון: חשבונאות ומיסים, הנדסת תכנה, עיצוב פנים, תדמיתנות, גרפיקה, לימודי חינוך מיוחד ועוד.
הסמינר שהה במבנה זמני בשכונת גבעת שאול קרוב ל-20 שנה.
לפני מספר שנים הונחה אבן הפינה למבנה קבע באזור הר חוצבים בירושלים, אך בשל סכסוכים התעכבה הבנייה.
בסוף שנת 2019 נכנס הסמינר למבנה הקבע ברמת תמיר.
למוסד סניפים בערים ביתר עילית ובית שמש, הפועלים תחת הנהלת סמינר האם.
סמינר עטרת רחל או סמינר אורט עטרת רחל בבני ברק, הוא תיכון חרדי ומכללת המשך במגמות עיצוב מדיה ואדריכלות.
הסמינר החל כסמינר בית יעקב ייעודי לבנות ספרדיות, הנכלל במוסדות "ישיבת כיסא רחמים".
הסמינר הוקם בשנת ה'תשנ"ו (1996), ביוזמת הרב צמח מאזוז, ובהדרכת אחיו הרב מאיר מאזוז.
הוא מנציח את שמה של הרבנית רחל מאזוז, אמו של אביהם הרב מצליח מאזוז.
מנהלת הסמינר היא צביה בוכריס.
הסמינר נפתח במבנה יביל, עם ארבע תלמידות.
במשך השנים הוא התרחב, ובשנת ה'תשע"א השתכן במבנה חדש ברחוב אהרונוביץ 33 בעיר, שנבנה בידי עיריית בני ברק בסיוע מפעל הפיס.
נכון לשנת 2023, הסמינר הוא חלק מרשת אורט.
בסמינר לימודים תיכוניים, ושנתיים משלימות לאחר שנות התיכון (כיתות י"ג-י"ד) בהן משולבות מגמות להכשרה מקצועית.
הסמינר חרת על דגלו את השתייכותו העדתית-ספרדית, והתקנון שלו מעמיד את פסיקתם של הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז כבסיס להתנהלותו.
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף בהנהלת הרב כהנא (מכונה "סמינר הרב כהנא", או בקצרה "כהנא") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
בשנות החמישים הוקם בבני ברק סמינר על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, על מנת לתת מענה לבנות שרצו חינוך חרדי.
בשנות ה-90, בעקבות גידול האוכלוסייה החרדית בבני ברק, החל גידול במספר הנרשמות לסמינר - שהיה היחיד באותה העת - דבר שייצר עומס רב.
בעקבות כך, ובעידודו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, נפתחו שני סמינרים נוספים הנושאים גם הם את השם "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף": סמינר הרב כהנא, וסמינר הרב מאיר.
למרות שהם נושאים את שמו של סמינר הרב וולף הוותיק, הם מנוהלים עצמאית.
מנהל הסמינר הוא הרב חנן אברהם כהנא, שעמד בראשו מיום היווסדו.
הסמינר עבר מספר מקומות והיום כתובתו ברחוב אמרי ברוך בבני ברק.
בסמינר מתחנכות כ-1000 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או הספרדי תורני.
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר - כיתות ט' עד יב' (א' עד ד' סמינר), מיועדים לתמידות בגילאי התיכון.
שני השנתונים הבאים, יג',יד' (ה', ו' סמינר) מיועדים ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
התלבושת הנדרשת בסמינר היא תלבושת אחידה.
בנוסף ישנו תקנון צניעות כשבעיקרו הוא מושתת על תקנון בית הדין 'משמר התורה'.
התקנון כולל בין היתר את אורך החצאית והחולצה, וכן את סוגי התכשיטים והאיפור המותרים.
תקנון זה תקף למשך כל שעות היום, גם בעת שהתלמידות שוהות מחוץ לכותלי הסמינר.
נתיב החינוך הוא סמינר לבנות חרדיות, שממוקם בשכונת רמות בירושלים, ומיועד לבנות שמשתייכות לזרם הליטאי, הספרדי, והכלל חסידי.
הסמינר הוקם בשנת 2009 על ידי הגברת מיידי (מייטא) קרויזר, בהכוונתם ובתמיכתם של הרב ישראל גנס, הרב רפאל רייכמן והאדמו"ר מאמשינוב, כדי לתת מענה לבנות הרוצות חינוך חרדי ברמה גבוהה אך במסגרת קטנה יותר מהמקובל בשאר הסמינרים הגדולים.
הסמינר אף זכה בפרס מנהל החינוך של עיריית ירושלים לשנת תשע"ז.
בשנותיו הראשונות פעל הסמינר בשכונת זיכרון משה בירושלים בשנת 2019 עבר הסמינר למיקום חדש בשכונת רמות.
בט"ו כסליו תשפ"ו (2025) נודע על פטירתה של המנהלת הגברת קרויזר.
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר הם כיתות א-ד, לגילאי תיכון.
במהלך שנת 2017 נפתחה בסמינר גם כיתת לימוד לשנתונים ה-ו באגף חדש שנחנך בשכונת זיכרון משה ברחוב סולובייציק הסמוך, ומיועד ללימודי הוראה ומקצועות נוספים.
עם המעבר למיקום החדש בשכונת רמות אוחדו האגפים למבנה אחד.
סמינר מעלות בית יעקב (מכונה בקצרה מעלות) הוא סמינר חרדי ליטאי הממוקם בשכונת רמת שלמה בירושלים.
בתיכון לומדות כ-500 בנות ובסמינר כ-300.
הסמינר הוקם על ידי הרב אליעזר רוב, איש חינוך מבית וגן בשנת 1997. בתחילה שכן הסמינר במבנה ששימש בעבר כבית מלון והוסב לשמש כמבנה חינוך, בשכונת שמואל הנביא.
בשנת 2015 עבר הסמינר למבנה חדש בשכונת רמת שלמה.
בשנת 2016, לאחר שאירח ביקור של ראשי מפלגת דגל התורה בחנוכת המבנה החדש של הסמינר, נפטר מנהל הסמינר, אליעזר רוב לאחר שנאבק שנים במחלה.
לאחר פטירתו עבר ניהול הסמינר לאחיו הרב צבי רוב ולבנו הרב אריה רוב.
מנהלת התיכון הייתה בעבר מרים קורן.
בעקבות המחלוקת בציבור הליטאי עזבה קורן, לאחר מכן שימשה כמנהלת צביה רוטנברג.
בסוף חודש פברואר 2022 התקיימה מול התיכון עצרת מחאה, לאחר שפורסמו נגד רוטנברג האשמות על פגיעה מינית והיא המשיכה לכהן בתפקידהעד לסוף חודש מרץ 2022. לאחר העדויות, עזבה את הניהול ובמקומה נתמנתה מנהלת אחרת.
בתיכון לומדות 500 תלמידות, 300 בסמינר ו-200 במרכז ההשתלמויות.
המנהלת של התיכון גברת פוברסקי ושל הסמינר גברת אוירבעך.
במרכז ההשתלמויות מתקיימים לימודים לצורך הסמכה להוראה, לימודים לתואר ראשון אקוויוולנטי (שווה לדרגת שכר), לימודים לצורך קבלת גמולים למורות, תחומי העשרה כלליים.
הסמינר הוא סמינר חרדי ליטאי המורכב מתיכון לכיתות ט-יב, בו נערכים מבחני בגרות חלקית ומבחני חוץ.
בתיכון ישנן ארבע כתות בשכבה מתוכן כיתה קטנה.
בנוסף לתיכון בסמינר כיתות י"ג-י"ד בהן הכשרה במספר מסלולים ובהם הוראה, חינוך מיוחד, גננות, הנדסאות מחשבים, הנדסאות אדריכלות, ראיית חשבון ועיצוב פנים.
בתקופת הקורונה התקיימו הלימודים בשידור טלפוני ומייל.
עם הקמתו, שאפה הנהלת הסמינר להנהיג קו מתון יותר מהסמינרים שהיו קיימים בעבר הסמינר החדש והסמינר הישן במיוחד בקבלת בנות להורים שאינם אברכים, אך עם השנים הטשטשו ההבדלים בין הסמינרים.
בשנת 2012 פתח הסמינר גם מרכז השתלמויות למורות, המעניק דרגת שכר אקוויוולנטית לתואר BA, וכן השתלמויות למורות לצורך קבלת גמולי השתלמות, וכן מסגרות ללימודי ערב המעניקות תעודות הסמכה לחינוך מיוחד ולגננות ללומדות בהם מספר שנים.
סמינר לבנות הוא מוסד לימוד לנערות חרדיות, שמשמש ללימודים תיכוניים, או אף ללימודים על-תיכוניים (כיתות י"ג-י"ד).
בחברה החרדית הסמינרים הם המסגרת המקבילה לישיבה הגבוהה אצל הבנות החרדיות.
ראשונה ובולטת בתחום זה היא רשת סמינר בית יעקב, אך פועלים גם בתי ספר נוספים, כגון סמינר נתיב החינוך בירושלים ורשת "בית רבקה" של חב"ד.
עד אמצע המאה ה-20 האישה החרדית חונכה להיות עקרת בית.
בהמשך, בעקבות החלת חוק חינוך חובה בישראל ובמדינות המערב, ובעקבות התפתחותה של חברת הלומדים שאילץ את האישה החרדית לפרנס את הבעל, התפתחו הסמינרים.
מטרתן העיקרית (ובעבר הבלעדית) של הכיתות הגבוהות בסמינרים היא הכשרת מורות וגננות, אך בנוסף מקנות כיתות אלה הכשרה מקצועית בשלל מקצועות נוספים.
לעומת מקביליהן הגבריים, נערות הסמינר לומדות גם "לימודי חול" ועל-כן לא ניגשות למבחני הבגרות הרגילים, אלא למבחני סאלד (מבחני חוץ).
התפתחותה האדירה של רשת בתי-הספר לבנות של תנועת "בית יעקב", בסוף העשור השני של המאה ה-20 הובילה לצורך דחוף במורות.
לפיכך ב-1922 הקימה שרה שנירר בקרקוב, ברחוב סטניסלבה 10, סמינר למורות בהנהלתה.
קורס קיץ מרוכז למורות שהתקיים במשך חודשיים ימים ענה על צורך ראשוני זה והיווה בהמשך את התשתית להקמתו של תיכון רשמי וסמינר למורות בית יעקב, שזכו להכרתו של משרד החינוך הפולני.
מי שהפך את הסמינר למבוסס יותר היה ד"ר שמואל דויטשלנדר, אז יו"ר קרן התורה, אותו פגשה שנירר בכינוס אגודת ישראל בקרקוב.
בעשורים הראשונים לקום מדינת ישראל פעל מספר מצומצם של סמינרים בהם למדו בנות ללא הבדלי זרמים בדת, או במוצאות האתניים היהודים השונים.
עם הסמינרים הוותיקים נמנים סמינר הישן הירושלמי, סמינר שרנסקי וסמינר וולף שקהל היעד שלהם היה תושבות המרכז.
מאוחר יותר נפתחו גם סמינרים חרדים-ליטאים.
באירופה בולטים שני סמינרים, שניהם בבריטניה וכן באנגליה, בערים גייטסהד ומנצ'סטר.
לשניהם מגיעות גם תלמידות זרות, בעיקר מרחבי אירופה אך גם מישראל ומארצות הברית.
בסמינרים אלו יש פנימייה, מה שמבדיל אותן מהסמינרים בישראל, בהם הבנות בדרך כלל ישנות בבית הוריהן, וכן החינוך להשקפה תורנית רחב יותר ומאידך "לימודי החול" מועטים ואינם כוללים קבלת תואר.
בשנת 1931, כדי להשלים את היצע החינוך החרדי בעיר פוניבז' שבליטא ולהציע אלטרנטיבה לגימנסיות של רשתות החינוך "יבנה" ו"תרבות", הקים הרב יוסף שלמה כהנמן סמינר לבנות במתכונת "בית יעקב" ונקרא אף הוא "בית יעקב" על שם התורם, יעקב לוריא, יהודי חרדי-ליטאי דרום-אפריקני תושב העיר בלומפונטיין.
בעשור השני של המאה ה-21 הקים הפלג הירושלמי החרדי-ליטאי סמינרים בשם "אהל רחל", על שם אשתו המנוחה של מנהיג הפלג, הרב שמואל אוירבך.
בחב"ד הוקמה בשנת ה'תשי"ז רשת סמינרים בשם "בית רבקה", שבמסגרתה פועלת מכללת בית רבקה בכפר חב"ד.
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף, זיכרון צבי בהנהלת הרב מאיר (מכונה "סמינר הרב מאיר", או בקצרה "מאיר") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
בשנות ה-50 הוקם בבני ברק סמינר הרב וולף על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, על מנת לתת מענה לבנות שרצו חינוך חרדי.
בשנות ה-90, בעקבות גידול האוכלוסייה החרדית בבני ברק, החל גידול במספר הנרשמות לסמינר – שהיה היחיד באותה העת – דבר שייצר עומס רב.
על פי הוראתו של רבי ניסים קרליץ ובעידודו של הרב שך הוקם סמינר נוסף "סמינר הרב מאיר" הנושא אף הוא את השם הרשמי "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף".
על אף שמו הוא מנוהל עצמאית.
סמינר נוסף שהוקם באותה התקופה הוא סמינר הרב כהנא.
את הסמינר ניהל וייסד הרב שמואל מ-2015 עומדת בראשו הרבנית רחל גפן-בורשטיין-דינר שמונתה על ידי העירייה בתמיכת רבנים למורת רוחו של מנהל הסמינר.
בשנת 2014 קיבל הרב מאיר התקף לב, וזמנית נמנע ממנו ניהול המוסד.
בעקבות כך הוחלט שניהול הסמינר יעבור לידי הגברת רחל בורנשטיין.
על מנת למנוע מינוי זה, מינה הרב מאיר את חנה אריאל לסגנית מנהלת.
מינוי זה גרם לסערה ומחלוקות בין הפלג הירושלמי 'בני תורה' לבין אנשי דגל התורה, משום שאריאל מזוהה עם הפלג הירושלמי.
בתוך כך נשלחה הודעה מטעמו של הרב מאיר שבה הוא מבקש לצאת לפנסיה, אך חזר בו במכתב נוסף ששלח לעירייה שם הוא מבהיר כי המכתב הקודם נשלח בעקבות הטעייה.
לאחר המינוי של אריאל הוציאה עיריית בני ברק הודעה רשמית שמינוי זה אין לו תוקף, ותחת זאת אישרה העירייה בהוראתו של הרב שטינמן, את מינויה של רחל בורנשטיין, אלמנתו של הרב גפן, ואשתו של שמואל יעקב בורנשטיין, למנהלת.
בתוך כך נערכו הפגנות בסמוך על ידי מחנה הפלג בסמוך לביתה של בורנשטיין במחאה על המינוי.
בתגובה למנוי העירייה, ובעקבות ניסיונות שונים למנוע מהרב מאיר את הכניסה לסמינר, הוציא הרב מאיר הודעה מטעמו, על ידי משרד עורכי דין, לפיו הסמכות למינוי תפקידים בסמינר היא אך ורק למנהל המוסד הרב מאיר, ולא לגורמים אחרים.
בעיתון הפלס המוזהה עם הפלג הירושלמי הובאו מכתביהם של הרב קלמנוביץ ורבנים שונים שמחו על המחטף שנעשה.
אך הרבנים המרכזיים במגזר הליטאי ובעיקר הרב יהודה סילמן תמכו במינויה.
בנות הפלג הירושלמי הקימו בהמשך סמינר אחר.
בסמינר מתחנכות מעל 1000 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או הספרדי תורני.
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר – כיתות ט' עד יב' (א' עד ד' סמינר), מיועדים לתמידות בגילאי התיכון.
שני השנתונים הבאים, יג',יד' (ה',ו' סמינר) מיועדים ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
בסמינר נהוגה תלבושת אחידה, וכן תקנון צניעות שבעיקרו מושתת על תקנון בית הדין 'משמר התורה'.
התקנון כולל בין היתר את אורך החצאית והחלוצה, וכן את סוגי התכשיטים והאיפור המותרים.
סמיפרדו (באיטלקית: Semifreddo, 'חצי קר') הוא משפחה של קינוחים קפואים מהמטבח האיטלקי.
המרכיבים העיקריים הם חלמונים, סוכר ושמנת, וקיימות גרסאות העושות שימוש בחלב מרוכז או בגבינה עם אחוזי שומן גבוהים כגון מסקרפונה.
לסמיפרדו מרקם של מוס קפוא.
הטעם העיקרי של הסמיפרדו נקבע על ידי הוספת בסיס טעם כשוקולד, קרמל, פירות וכיוצ"ב.
הכנת הסמיפרדו נעשית על ידי המסה או ריסוק חומר הטעם, הקצפתו עם חומרי הבסיס, והקפאת הקציפה שנוצרה.
את הסמיפרדו ניתן לאכול כשלעצמו, והוא יכול גם לשמש כקישוט או תוספת לקינוחים אחרים.
הקינוח נוצר בסביבות המאה ה-19 בהתבסס על הפרפה והג'לאטו, אך לא זכה לפופולריות עד תחילת המאה ה-20.
סמיצ'קה היה מונח פוליטי נפוץ בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20/תחילת שנות ה-30 בברית המועצות, ומשמעו בתרגום חופשי הוא "שיתוף פעולה בחברה", "הצטרפות לשורות", "ברית" וכדומה.
המילה נגזרת מהפועל ברוסית "сомкнуть" המתאר חיבור של שני דברים (לדוגמה, חיבור שתי מסילות ברזל שהתחילו בקצוות שונים).
הדוגמה הידועה ביותר לשימוש במונח זה הייתה המוטו "סמיצ'קה של העיר והכפר" ("смычка города и деревни"), ששימש לציון הברית בין הפרולטריון לאיכרים העניים.
סמינר גייטסהד הוא בית ספר לבנות ברחוב בוויק ברחוב גייטסהד, אנגליה.
הסמינר מכונה בדרך כלל על ידי רוב האנשים כ"גייטסהד הישן" בשל סמינר אחר שנפתח מאוחר יותר בגייטסהד אשר מכונה "גייטסהד החדש".
הסמינר נוסד על ידי אברהם דב קון בשנת 1944, ונוהל על ידי רבי מרדכי מילר, (תש"א - 2001) ולאחר מכן נוהל על ידי בנו של כהן רבי שמחה כהן כהן תיאר את חזון בית הספר כמבוסס על השקפתו של הרב אליהו אליעזר דסלר.
ב-1971 הציע בית הספר תוכנית תלת שנתית שהכשירה בנות להיות מורות.
הנושאים כללו תלמוד, נישואין, גאוגרפיה ישראלית וכשרות.
הקורס, שנמשך שלוש שנים, תואר כמי שמאויש ברובו על ידי רבנים מנוסים.
בשנת 2019, הם החלו להרחיב את הבניין שלהם.
סמירנוף (Smirnoff) היא וודקה אמריקנית שמקורה ברוסיה.
בשנת 1886 הייתה סמירנוף לוודקה הרשמית של בית המלוכה הרוסי ושל הצאר.
בשנת 1910 מת פיוטר ואת החברה קיבל בנו ולדמיר סמירנוב.
לאחר המהפכה הקומוניסטית עזבה החברה את ברית המועצות וסמירנוב ניסה לשווק את המשקה באירופה.
בתחילה נדד המפעל לטורקיה ומשם לצרפת.
המשקה החל להימכר גם באירופה שעד אז וודקה לא הייתה נפוצה בה.
בצרפת שינה המשקה את שמו מסמירנוב לסמירנוף כדי להקל על ההגיה הצרפתית.
בשנת 1934 נמכרה החברה לאמריקני בשם רודולף והמפעל עבר לארצות הברית.
בשנת 1997, לאחר מיזוג של מספר חברות, נוצרה חברת דיאג'יו (Diageo), והיא הבעלים של סמירנוף היום.
סמיר קונטאר היה טרוריסט לבנוני דרוזי, שהשתתף בפיגוע בנהריה ב־22 באפריל 1979, בו נרצחו בני משפחת הרן והשוטר אליהו שחר.
הוא הורשע ברצח שני אזרחים ישראלים ושוטר אחד, חטיפה וניסיון לרצח, ונידון לחמישה מאסרי עולם ו־47 שנות מאסר.
ב־16 ביולי 2008 השתחרר ושב ללבנון, במסגרת עסקה עם חזבאללה שכללה את החזרת גופות החיילים החטופים הישראלים אלדד רגב ואודי גולדווסר.
לאחר שחרורו שב קונטאר לעסוק בטרור בשליחות חזבאללה.
ב-2015 הכריזה עליו ארצות הברית כ"טרוריסט בין-לאומי".
ב-19 בדצמבר 2015 נהרג בפיצוץ בג'ראמנה שבסוריה, במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה.
יומיים לאחר מכן קיבל צבא סוריה החופשי אחריות על מותו.
עם זאת חזבאללה כופרים בכך: לפי גרסתם הוא מת כאשר נפגע הבניין שבו שהה מטיל ששיגר חיל האוויר הישראלי.
קונטאר נולד בכפר עַבֵּיה (عبيه) שבהר הלבנון למשפחה דרוזית חילונית ואמידה, שלה שלושה בנים וחמש בנות.
אביו היה שף בחברת המסעדנות הבין-לאומית 'אלביר אבילא', ולכן נעדר מהבית רוב הזמן, ואימו הייתה עקרת בית.
כשהיה בן 13 וחצי, באפריל 1975, גויס דרך המפלגה הסוציאליסטית ל לתפקיד במפקדתה הראשית שישבה בלבנון.
שמו בארגון היה נביל אחמד קאסם.
לאחר פיצול הארגון ב-1976, בעוד אחמד ג'יבריל נשאר עם השם המקורי, עבר קונטאר ל עם מוחמד זיידאן, המכונה אבו אל-עבאס, שהיה ממונה על ההסברה והפך למפקדו העליון של הארגון.
ב-31 בינואר 1978, בהיותו בן 15 וחצי, יצא קונטאר לירדן דרך דמשק עם אנשים נוספים מארגונו, במטרה לחצות את נהר הירדן ולחטוף אוטובוס ישראלי באזור בית שאן ולדרוש את שחרורם של 20 מחבלים, בהם קוזו אוקמוטו.
בעקבות מודיעין מוקדם שהועבר לשירותי הביטחון של ירדן נעצרו קונטאר ושותפיו וישבו בכלא הירדני בעמאן 11 חודשים, עד סוף שנת 1978.
ב-22 באפריל 1979, בהיותו בן שש עשרה וחצי בלבד, הוביל סמיר קונטאר חוליה בת ארבעה מחבלים מלבנון, שהשתייכו לחזית לשחרור פלסטין.
בשעת חצות הם הגיעו בסירת גומי לנהריה וירדו לחוף.
אנשי החוליה ירו על רכב משטרה, ומהירי נהרג השוטר אליהו שחר.
אחר כך פרצו לדירתו של צ'רלי שפירא, והוא הרג בירייה אחד מהמחבלים.
יתר השלושה פרצו לדירתם של בני משפחת הרן בטרם הגיעה תגבורת של כוחות משטרה.
הם לקחו כבני ערובה את דני הרן בן ה-31 עם בתו בת הארבע עינת.
האם, סמדר, הצליחה להסתתר בבוידעם מעל חדר השינה עם בתה בת השנתיים יעל ועם שכנה.
לאחר תפיסת בני הערובה נלקחו דני ועינת אל חוף הים, שם התפתח קרב יריות עם שוטרים ועם חיילי צה"ל.
סמיר קונטאר ירה בדני הרן מטווח קצר בגבו ורצח אותו מול עיניה של בתו עינת, ולאחר מכן רצח גם את עינת, כשרוצץ בקת הרובה את גולגולתה כנגד סלע.
בביתם, בבוידעם, נחנקה למוות בתה בת השנתיים של סמדר, יעל, תוך כדי ניסיונותיה של האם להשתיקה כדי שלא יתגלו על ידי החוליה.
בחילופי היריות שהיו על החוף נהרג אחד מאנשי החוליה של קונטאר.
קונטאר ואיש החוליה הרביעי, אחמד אברס, נתפסו.
זה האחרון שוחרר על ידי ישראל בעסקת ג'יבריל בשנת 1985, שבה שוחררו 1,150 אסירים בתמורה לשלושה חיילים ישראלים.
קונטאר נשפט והורשע ברצח בני משפחת הרן (דני ועינת) ובהריגת שני השוטרים.
הוא הודה במעשיו, אך לימים הביע הסתייגות מהם, ואמר בריאיון ל"מעריב" כי מוטב היה לתקוף יעדים צבאיים ולא אזרחיים.
הוא גם הודה בריאיון כי הילדה עינת הרן הייתה חפה מפשע וכי היה עליו לשמור על חייה.
בהזדמנויות אחרות כפר באשמה כי רצח את עינת, למרות הודאה מפורשת שעליה חתם והממצאים הפתולוגיים.
בתקופת מאסרו נחשב בלבנון כשבוי מלחמה.
בשנים האחרונות למאסרו עיקר התמיכה בו הגיעה מאנשי חזבאללה או מבעלי בריתו הפוליטיים של הארגון בלבנון.
זאת אף שקונטאר ראה עצמו אדם חילוני ודבק באידאולוגיה קומוניסטית הרחוקה מהאידאולוגיה של חזבאללה.
אחיו של סמיר, בסאם קונטאר, ייצג את עניינו של אחיו בלבנון.
לעומת זאת הוריו של קונטאר התנגדו למעשהו.
רק ביולי 2008, 30 שנים לאחר הפיגוע בנהריה נחשפו פרוטוקולים ועדויות ממשפטו של הרוצח.
קונטאר זכה לתמיכתה של היבה יזבק, חברת כנסת ערבייה-ישראלית מטעם בל"ד המהווה חלק מהרשימה המשותפת.
החילופים המוצעים עם רון ארד
ב-2004 הסכימה ישראל לשחרר כ-400 אסירים בתמורה לשחרורם של איש העסקים אלחנן טננבוים ושל גופותיהם של שלושת חטופי הר דב, שהוחזקו בידי ארגון חזבאללה מאז שנת 2000. מנהיג חזבאללה חסן נסראללה סירב לבצע את העסקה אלא אם כן היא תכלול גם את קונטאר.
"תנאי חזבאללה הפכו ברורים ומוגדרים, ואנו דבקים בהם בכל הנסיבות", הצהיר נסראללה.
ישראל הסכימה אז לשחרר גם את קונטאר, אבל רק לאחר שחזבאללה יספק "ראיות מוצקות" על גורלו של רון ארד, נווט חיל האוויר הנעדר בלבנון מאז שנת 1986. היות שחזבאללה לא סיפק מעולם מידע מוצק על ארד, המשיכה ישראל להחזיק בסמיר קונטאר.
עם זאת עסקת חילופי השבויים אכן יצאה לפועל.
מעודד מחילופי השבויים, הצהיר חמאס כמה ימים מאוחר יותר שאנשיו גם הם יחטפו חיילים ישראלים כדי להביא לשחרורם של אסירים פלסטינים.
בה בשעה הבטיח נסראללה לתומכיו כי חזבאללה ימשיך לחטוף ישראלים עד אשר לא יישאר בבתי הכלא הישראליים "אף אסיר אחד".
ב-8 ביולי 2005 פרסם "מעריב" ריאיון שערכה הכתבת חן קוטס-בר עם קונטאר בכלא הדרים.
בריאיון גילה קונטאר כי עורך הדין שלו העביר לו מסר מגורמים פוליטיים בלבנון שביקשו ממנו להציג מועמדות לפרלמנט הלבנוני מטעמם.
קונטאר סירב לחשוף את זהות הגורמים.
הוא אמר שסירב להצעה כיוון שחשב כי אין הוא יכול למלא את התפקיד מן הכלא, וכי אינו מעוניין לנצל את מצבו כמנוף פוליטי.
הוא הוסיף עוד כי הוא עוקב אחרי האירועים בלבנון באמצעות הטלוויזיה והרדיו וכי הוא מקווה שהחברה הלבנונית תהפוך בסופו של דבר לחברה חילונית ללא חלוקה עדתית.
בשנת 2006 הפך קונטאר לחלק מתוכנית מדינית מורכבת יותר, שניסו לקדם ראש ממשלת לבנון פואד סניורה ושליח האו"ם למזרח התיכון טריה לארסן.
תוכנית זו כללה שישה שלבים:
האו"ם יסמן את הגבול בין לבנון ובין סוריה;
סוריה תכריז רשמית כי חוות שבעא הן טריטוריה לבנונית;
צבא לבנון יתפוס עמדות על גבולה הדרומי של לבנון עם ישראל;
ישראל תיסוג מחוות שבעא ותעביר אותן ללבנון; חיל האוויר הישראלי יפסיק את טיסותיו מעל שמי לבנון;
סניורה יכריז רשמית על סיום הכיבוש הישראלי, וכל המיליציות, כולל חזבאללה, יתפרקו מנשקן;
ייעשה כל שאפשר כדי לחקור מה עלה בגורלו של רון ארד; ישראל תשחרר את סמיר קונטאר ואת כל שאר האסירים הלבנונים; חזבאללה יסתלק מאזור הגבול עם ישראל.
ב-12 ביולי 2006 תקף ארגון חזבאללה סיור ישראלי באזור הגבול עם לבנון וחטף שני חיילים, צעד שהוביל למלחמת לבנון השנייה.
הכוונה הייתה לשחררם בתמורה לסמיר קונטאר.
בראיונות שניתנו אחר כך ברשת הטלוויזיה של חזבאללה אל-מנאר, ד"ר מוחמד ג'וואד ח'ליפה, שר הבריאות של לבנון, בירך את חזבאללה על "פעולותיו הכבירות" ואמר כי "ללבנון הזכות לקבל בחזרה את שבוייה ולשחררם".
עלי עמאר, חבר הפרלמנט הלבנוני מטעם חזבאללה, הביע את דעתו כי "בפרט בשלב בסיסי זה בתולדות המולדת והאומה, הממשל הנוכחי היה אמור להביע סולידריות עם עמו ולתת לסמיר קונטאר לחוש כי הוא לבנוני פר אקסלנס".
כשלב מקדים לעסקה גורש נסים נסר ב-1 ביוני 2008 ללבנון.
ב-29 ביוני 2008 אישרה ממשלת ישראל, ברוב של 22 שרים מול 3, עסקת חילופי שבויים, שבה אמורים היו קונטאר ו-4 אסירים נוספים להשתחרר.
בתמורה אמורה הייתה ישראל לקבל לידיה מחזבאללה את החיילים החטופים אלדד רגב ואודי גולדווסר, וכן לקבל מידע על הנווט השבוי רון ארד.
העסקה המוצעת עוררה חילוקי דעות קשים בממשלה ובציבור הישראלי, וזאת בשל העובדה כי על פי ההערכות בעת קבלתה שני החיילים החטופים לא היו בין החיים.
מתנגדי העסקה טענו כי ישראל משחררת אסירים חיים ובראשם רוצח כקונטאר, ובתמורה מקבלת גופות.
בכך היא מסכנת עיקרון חשוב של 'חיים תמורת חיים ומתים תמורת מתים' וגורמת לכך שבעתיד לא תהיה לארגוני הטרור מוטיבציה לשמור את הישראלים שבידם בחיים.
מצדדי העסקה טענו כי כדי למנוע הישנות מקרה טרגי כמקרה רון ארד, יש לאשר את העסקה למרות המחיר הכבד.
מול אלה שסברו שאסור לשחררו ללא קבלת מידע על רון ארד, היו במצדדים בשחרורו מי שנימקו זאת בכך שעצם החזקתו גורם לחזבאללה לחטוף חיילים כדי להביא לשחררו, ואילו היו משחררים אותו בעבר, היו נמנעות חטיפות החיילים בצפון.
בישיבת הממשלה ב-15 ביולי 2008 אושרה סופית עסקת החילופים, וזאת אף על פי שגורמי הביטחון הכריזו כי אין בדו"ח של חזבאללה על רון ארד מידע חדש.
השר בנימין בן אליעזר טען כי העניין סביב ארד היה "מריחה אחת גדולה".
ב-16 ביולי 2008 שוחרר סמיר קונטאר ללבנון במסגרת עסקת החילופים בין ישראל לחזבאללה.
הוא התקבל בטקס חגיגי בבירות בלבנון בנוכחות מזכ"ל חזבאללה השייח' חסן נסראללה.
במהלך האירוע הצהיר קונטאר שהוא ישוב לפלסטין באמצעות נשק ההתנגדות.
למחרת שחרורו מהכלא עלה קונטאר לקברו של עימאד מורנייה, קצין המבצעים הראשי של חזבאללה שנהרג בפיצוץ מטען במכוניתו בדמשק בפברואר 2008.
ב-1992, בהיותו בכלא הישראלי, התחתן קונטאר עם מחבלת ערבייה שפגש במהלך שהותו בכלא.
בית משפט ברמאללה הסכים לבקשת האישה לגירושין באפריל 2013. כמו כן קונטאר למד לתואר בוגר אוניברסיטה (BA) במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה, שהוענק לו בספטמבר 1998, ואף התחיל ללמוד לתואר שני, אך לא סיימו.
קונטאר נכלל ברשימת האנשים שמשרד הביטחון של ממשלת הממלכה המאוחדת אסר את כניסתם לבריטניה.
מאז שחרורו פעל קונטאר לעידוד חטיפתם של חיילים ישראלים.
בכנס למען האסירים ברצועת עזה ששודר בלוויין, אמר קונטאר: .
עם שחרורו של החייל גלעד שליט משבי חמאס התראיין קונטאר לתחנת הרדיו א-נור של חזבאללה וקרא לארגונים הפלסטינים לחטוף עוד חיילים כדי להביא לשחרורם של האסירים שנותרו כלואים בישראל.
מאז 2008 פעל קונטאר בדרכים שונות למען השבת הגולן לריבונות סורית.
בנובמבר 2008 הגיע אל גבעת הצעקות, מהצד הסורי של הגבול, ושלהב כ-500 מתושבי הכפרים הדרוזיים מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא ועין קנייא, והבטיח להם: .
בקיץ 2014 הגיע מידע מהדרוזים בגולן כי קונטאר פועל להקמת תא חזבאללה בגולן הסורי במטרה להחדיר לישראל מחבלים משטחה של סוריה.
בספטמבר 2015 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי קונטאר הוכנס לרשימת הטרור השחורה, ומאותו רגע הוא הוגדר "טרוריסט בין-לאומי".
בליל 19 בדצמבר 2015 הותקף בניין בג'ראמנה שמדרום לדמשק.
בתקיפה זו נהרג קונטאר עם עוד שבעה פעילי טרור.
לפי הערכות שפורסמו בכלי התקשורת, קונטאר ומפקדי חזבאללה נהרגו בעת שתכננו פיגוע טרור נגד ישראל.
רשות השידור של משטר אסד האשימה "טרוריסטים" שחיסלו את קונטאר בטילים, תוך ציון שזה קשור לתמיכת מדינות המפרץ וישראל ב"טרוריסטים".
צבא סוריה החופשי קיבל אחריות לחיסול קונטאר ב-21 בדצמבר 2015 ופרסם סרטון ברשתות החברתיות.
לטענת חזבאללה, חיל האוויר הישראלי ערך את התקיפה.
הצבא הסורי החופשי טען כי חזבאללה משקר בטענתו שהייתה מעורבות כביכול של חיל האוויר הישראלי.
כחודשיים לאחר האירוע אמר חבר הכנסת עמר בר-לב שמדובר בהצלחה ישראלית, והוסיף: "כאשר נשאלתי אם מדובר בפעולה ישראלית אמרתי שלא אכנס לפעולות מבצעיות.
כל חיסול וכל מחבל שמוצא את מותו הוא מבורך ולא משנה אם לנו היה יד בכך או לאו."
סמיר ג'עג'ע הוא מנהיג המיליציה והמפלגה הלבנונית הימנית "הכוחות הלבנוניים".
ג'עג'ע נידון למספר עונשי מאסר עולם על פשעים שהורשע בביצועם במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1975–1990, אולם לאחר החלטת הפרלמנט הלבנוני ב-18 ביולי 2005 זכה לחנינה.
הוא המנהיג היחיד מתקופת מלחמת האזרחים אשר הועמד למשפט בגין פשעים שביצע בזמן המלחמה.
ג'עג'ע נולד בעין רומאנה, פרבר של ביירות, ב-1952 להורים יוצאי העיר המרונית בשרי השוכנת בהריה הצפוניים של המדינה.