tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוטאים הללו שותקים ובוכים, כי בחייהם דיברו יותר מן המותר להם.
ראשם המסובב, בו דנטה רואה פגם בצלם האלוהים בו ברא האל את האדם, מדגיש את ההבדל בינם לבין אלוהים, אותו ניסו לטשטש במהלך חייהם.
בתעלה זו נענשים, בין היתר, אמפיאראוס (אחד הלוחמים ב"שבעה נגד תבאי" שחזה את מותו שלו), טירסיאס העיוור ובתו, ומייקל סקוט בן המאה ה-13. (קנטו 20).
בתעלה V נענשים המנצלים עמדות כוח לביצוע מעשי שחיתות והמועלים.
אלו טבועים בנהר זפת רותחת, ונשמרים על ידי שדונים חמושים בחניתות - אלו המלבראנכה (בתרגום חופשי - טלפיים מרושעים), אשר מלווים את דנטה וורגיליוס במסעם בתעלה זו.
מלקודה, מנהיג השדים, מסביר לוורגיליוס שהמעבר לתעלה הבאה התמוטט ברעידת האדמה הגדולה שהייתה אחרי צליבתו של ישו, אשר הורגשה גם בתופת, ומספר לו שישנו מעבר שלם לא רחוק משם (קנטו 21).
בעוברם את תעלה V דנטה מתבונן בשדים מענים את החוטאים בקלשוניהם, וכאשר אחד החוטאים עובד על השדים ומתחמק מהם, שניים מהשדים נלחמים ונטבלים יחדיו בזפת הרותחת (קנטו 22).
דנטה מבין שמכיוון שהיה עד להשפלתם של השדים, אלו עשויים לצאת נגדו ולתקוף אותו, לכן הוא וורגיליוס בורחים אל התעלה השישית.
משם מגיעים דנטה וורגיליוס לתעלה VI אשר אליה מובאים במותם הצבועים ושם הם נאלצים להלך לבושים גלימות עופרת אשר מצופות בזהב מבחוץ, ומשקלן הרב מכביד על החוטאים לנצח.
דנטה פוגש שם את יוסף קיפא, הכהן הגדול אשר חשב שצריך להקריב את ישו למען שאר העם, ולכן הוא צלוב לאדמה, הצבועים עטויי גלימות העופרת הולכים עליו והוא נושא את משקל כל הצביעות שבעולם.
הצבועים מספרים לוורגיליוס שכל המעברים מעל התעלה השישית קרסו ברעידת האדמה, מה שגורם להלה להבין שמלקודה שיקר לו.
ורגיליוס כועס שנפל קורבן לשקר השפל.
תעלה VII היא תעלתם של הגנבים.
בתעלה שורצים מיני זוחלים ונחשים, הגורמים לגופם של הננשכים לעלות באש ולהישרף אך לחזור לצורה המקורית של הגוף מתוך האפר.
דנטה פוגש בתעלה זו את ואני פוצ'י, גנב שפל בן עירו, המנבא לדנטה נבואה על המלחמה העתידה לקרות בפירנצה רק כדי להסב לו צער.
פוצ'י גם עושה כלפי האל תנועה מגונה, ומקבל עליה עונש כאשר נחש עולה על גופו וחונקו.
בהמשך מסעו של דנטה בתעלה השביעית דנטה רואה שנשיכות הנחשים גם גורמות לפעמים לשילוב מוטנטי בין גוף האדם לגוף הנחש ובין מוחותיהם, או חילוף גופים בין הנחש לאדם.
זוג תהליכים אלו מסבים לחוטאים ולנחשים כאחד סבל רב, ודנטה עד לגנבים בני פירנצה נוספים עוברים את התהליכים הללו מול עיניו.
בתעלה VIII רואה דנטה לשונות אש מהלכות.
הוא מגלה כי אלו הם יועצי המרמה אשר ייעצו עצות רעות בשביל רווח אישי, שגופם כולו מועלה בלשון אש רוטטת כעונש על כך שלשונם ביצעה את חטא ייעוץ המרמה.
דנטה רואה שלכל חוטא בתעלה זו ישנה להבה משלו, חוץ מהאחים יוליסס (שמו הלטיני של אודיסאוס) ודיומדס, הנשרפים שניהם בלהבה אחת המחולקת לשתי לשונות.
לאחר ימים רבים של שיט הגיעו יוליסס וחבריו לסף הר כור המצרף, אך אלוהים טרף את ספינתם בים, שכן אין מקום לחיים במקום זה.
דנטה פוגש גם את גווידו ממונטפלטרו, פושע גיבליני אשר לעת זקנה החליט לחזור בתשובה והצטרף למנזר הפרנציסקני, אשר האפיפיור בוניפציוס השמיני ביקש את עצתו על מנת לנצח במלחמה שהתנהלה באותה העת ובתמורה הציע לו חנינה מלאה על כל חטאיו שבוצעו בעבר ויבוצעו בעתיד.
עצתו של גווידו צולחת והאפיפיור מנצח במלחמה.
במותו של גווידו, הלה רואה את פרנציסקוס הקדוש מגיע אליו ומציע לו לבוא איתו יד ביד לגן עדן, אך שד ממעמקי התופת מסביר לפרנציסקוס שמקומו של גווידו הוא בתופת מאחר שחטאיו של אדם לא יכולים להיות מכופרים מראש (כפי שבוניפציוס השמיני הציע לו), וגווידו נגרר לתופת (קנטונים 26,27).
התעלה הבאה, IX במספר, היא תעלתם של האשמים ביצירת פילוג וקרעים בחברה.
הם נושאים חתכים איומים הנגרמים להם על ידי שד ענק בעל חרב.
חומרת הפצע היא כחומרת החטא.
על החוטאים להקיף את התעלה, במהלך ההקפה פצעיהם מחלימים לגמרי, וכשהם חוזרים אל השד, זה חותך אותם שנית.
דנטה פוגש פה את מוחמד ועלי, האשמים אחד ביצירת האסלאם ויצירת אויב דתי חדש לנצרות, והשני בפילוג האסלאם עצמו לסונה ולשיעה.
בנוסף הוא פוגש את פייר דא מדיצ'ינה, קוריו ומוסקא, פלגנים נוספים, ואת ברטראן דה בורן אשר יצר סכסך בין הנרי השני מלך אנגליה ובנו, ועל כן ראשו נכרת ונישא בידיו.
משם מגיעים דנטה וורג'יליו לתעלה האחרונה, תעלה X.
אליה מובאים השקרנים, הזייפנים, המתחזים והאלכימאים.
עונשם הוא לחלות שוב ושוב במחלות נוראות כגון צרעת, שחפת, מיימת ופריחות מסוגים שונים.
דנטה פוגש את מאסטרו אמאדו, זייפן מטבעות ידוע לשמצה, הנידון לחלות במימת.
הוא פוגש גם את סינון ואשת פוטיפר, וכאשר מאסטרו אמאדו מציג אותם, סינון נפגע מהאור הרע בו הוא הוצג לדנטה ומיד מתקיף את אמאדו.
השניים ממשיכים לריב וורג'יליו נוזף בדנטה על עודף סקרנותו ורצונו להתערב בתגרה.
בהגיעם למרכז המעגל השמיני מגיעים דנטה וורג'יליו לאזור שבו מוחזקים הטיטנים וענקים מיתולוגיים רבים.
הם פוגשים בנמרוד, הענק שלפי האגדה יזם את בנייתו של מגדל בבל וכיוצא מכך אחראי לבלבול השפות בבבל.
עונשו הוא לדבר בשפה המובנת רק לו, ולא להבין שפה אחרת.
סביב גופו של נמרוד כרוכה קרן ענקית בה הוא נושף בעת זעם.
המשוררים מונמכים על יד הענק אנתאוס דרך "פתח המשפך" של המעגל השמיני למעגל התשיעי (קנטו 31).
המעגל התשיעי הוא אגם קפוא, הקרוי "נהר הבכי", קוקיטוס, ובו מופרדים הבוגדים משאר הרמאים מפני שהרמאות שלהם בוצעה במכוון נגד קשר של דם, אהבה או כבוד.
המעגל התשיעי מחולק לארבעה אזורים, הראשון בשטח ההיקפי של האגם והאחרון במרכזו.
האזור הראשון קרוי "קינה" (Caina) על שם קין רוצח אחיו הבל, ובו מוחזקים הבוגדים בקרוביהם כשהם קפואים עד גובה המותניים, וביניהם מורדרד, רוצח אביו המלך ארתור.
שם דנטה בטעות דורך על החוטא בוקה דלי אבאטי, שמיד מתחיל לקלל אותו.
דנטה מאיים עליו בניסיון לגלות את זהותו (שמאוחר יותר נחשפת על ידי חוטא נוסף) אך זה שותק.
האזור השני נקרא "אנטנורה" (Antenora), על שם אנטנור, הקונסול שבגד בעירו טרויה במהלך מלחמת טרויה, ובו נמצאים הבוגדים בעירם או בארצם כשהם קפואים עד גובה הכתפיים.
(תחילת קנטו 33) שם דנטה פוגש את הרוזן אוגולינו האוכל מעורפו של הארכיהגמון רוג'יירי, שהוביל למאסרו (ולהרעבתו למוות) של הרוזן לאחר שמסר לאויבי העיר פיזה כמה ממבצריה (סוף קנטו 33).
האזור השלישי הוא "טולומאה" (Tolomea), כנראה על שם תלמי בן-חבוב, רוצח שמעון החשמונאי.
שם דנטה פוגש את האח אלבריגו, המספר לו שבטולומאה נמצאים בוגדים באורחיהם.
דנטה מתפלא למצוא שם את אלבריגו, שכן זה עדיין חי בעולם האמיתי, והלה מסביר לו שנשמתם של חוטאים הנידונים לטולומאה עוזבת את גופם לפני מות הגוף, ומוחלפת בנשמת שד מהתופת שממשיך להתהלך בעולם החיים בגופו של המת.
האזור הרביעי "יהודקה" (Giudecca), הוא המקום אליו נשלחים החוטאים הגדולים ביותר, הבוגדים באדוניהם.
הם מוחזקים לנצח נצחים כשכל גופם, מעוות ללא היכר, שקוע במים הקפואים.
בניגוד ליתר האזורים בגיהנום, האזור הזה שקט לחלוטין, כיוון שהמתענים שם משוללי כל יכולת תנועה, ולכן דנטה וורגיליוס לא טורחים לנסות לדבר עם המתענים באזור ועוברים הישר אל מרכזו.
במרכז האזור, שקוע עד מותניו בקרח לכוד השטן, שבגד באדונו אלוהים.
הרוח מנפנוף שלושת זוגות הכנפי השטן היא הגורם לקפאונו של נהר הבכי.
וירג'יליו ודנטה מטפסים על גופו השעיר של השטן אל תוך אגם הקרח.
בעברם את קו המתניים שלו, כוח הכבידה מתהפך (שכן הם חצו ברגע זה את מרכז הכובד של כל היקום) ודנטה חושב שהם חוזרים אל התופת, כי עכשיו הם מטפסים מעלה ולא מטה.
השניים יוצאים אל תוך חלל חשוך ושקט בתוך האדמה, ועולים במנהרה צרה ומחוספסת עד לכור המצרף, בצד השני של העולם, שם דנטה חוזר להתבונן בכוכבי השמיים (כל קנטיקה בקומדיה האלוהית מסתיימת במילים Le stelle, "הכוכבים").
ממעמקי הגיהנום, לאחר המפגש עם השטן בעצמו, יוצאים דנטה וורגיליוס אל עבר השני במשכני המתים, הוא כור המצרף.
כור המצרף הוא הר גבוה בקצה העולם אשר על פסגתו הכניסה לגן עדן.
הכור הוא מקום הגעתן של הנשמות אשר מקומן אינו בגיהנום.
כור המצרף נועד לגרום סבל לנשמות המגיעות אליו, אך הענישה בכור המצרף שונה מזו בגיהנום בכך שאינה נצחית.
סיבת הענישה היא טיהור הנשמה מחטאיה לפני הכנסתה לגן עדן.
דנטה ווירג'יליו עדיין ליד היציאה מהתופת, מתבוננים בשמי הלילה וקבוצות הכוכבים, ובמיוחד בכוכב נוגה.
עם זריחת השמש מגיע קאטו מאוטיקה, שומר הפורגטוריום, שהיה מצביא פגאני ידוע שהתאבד על מנת שלא להיכנע לאויבו, יוליוס קיסר.
וירג'יליו מבקש מקאטו לתת להם לעבור, ובתמורה - וירג'יליו יספר על מעשה החסד שעשה איתם לאשתו של קאטו השוכנת בלימבו עם וירג'יליו, והלה מסכים (קנטו 1).
המשוררים עדים גם להגעתה של ספינה ובה עשרות נשמות, שרות בלטינית את מזמור "בצאת ישראל ממצרים", כאשר שחרורם של בני ישראל ממצרים מסמל את השתחררותה של הנשמה הנוצרית מחטאיה.
הנשמות הללו באות להיטהר בכור המצרף אחרי מותן ולפני כניסתן לגן העדן, ואת ספינתן משיט מלאך.
דנטה פוגש שם את חברו הקרוב קסלה, ומביע הקלה על כך שמצא אותו בכור המצרף ולא בתופת.
קסלה שר את אחד משיריו של דנטה ושאר הנשמות מצטרפות בשירה עד שקאטו גוער בהן ואומר להן להמשיך במסען אל גן העדן (קנטו 2).
ישנן נשמות המגיעות לכור המצרף אך אינן זוכות להתחיל מיד בהיטהרות, ועליהן לחכות למרגלות ההר, באנטי-פורגטוריום, פרק זמן מסוים המבוסס באופן זה או אחר על זמן חייהן.
נשמות אלו הן נשמותיהן של האנשים אשר חזרו בתשובה בשלב מסוים בחיים שלהן, ולא עקבו אחר חוקי האל מתחילת חייהם.
הן מחולקות לכמה קבוצות, בהתאם לסיבה שבגללה עליהן לחכות בכניסה:
הראשונה, קבוצת המנודים על ידי הכנסייה.
אלו חייבים לחכות בפתח הפורגטוריום פי שלושים מהזמן בו חיו בעולם.
שם דנטה פוגש את המלך מנפרד, גיבליני מוצהר, אשר נרצח על ידי לוחם שנשלח בפקודת האפיפיור לרצחו.
מנפרד מספר לדנטה את סיפור מותו.
במקום הזה וירג'יליו מספר לדנטה שככל שעולים גבוה יותר בהר, כך הטיפוס נהיה קל יותר (כי ככל שמתקדמים למעלה, נפטרים לאט-לאט ממשקל החטאים הכבדים).
השנייה, אלה שעצלנותם מנעה מהם לחזור בתשובה עד לזמן קצר לפני מותם.
נשמות אלו מחכות בכניסה לכור המצרף זמן השווה לזמן בו חיו.
דנטה נפגש עם ידידו בלקואה העצלן, אשר עצלנותו משתקפת בכל פן אפשרי במראו ובהתנהגותו (למשל: הוא לא זז הרבה, הוא סובל מעודף משקל והוא מרבה לדבר במילים בעלות הברה אחת בלבד).
השלישית, אלה שמתו מוות אלים ולא הספיקו לחזור בתשובה עד רגעם האחרון.
אלו שרים את תפילת מיזררה (Miserere, "חנני") וביניהם דנטה פוגש את יאקופו דל קאסרו, המספר לדנטה איך הסתבך עם אצו השמיני מאסטה, ששלח חיילים להרוג אותו.
המשוררים מתוודעים גם לסיפורו של בואונקונטה ממנטפלטרו, בנו של גווידו ממונטפלטרו הנענש בתופת (בעוון ייעוץ שקר, פגישתו עם דנטה מוצגת בקנטו 27 של התופת).
בואונקונטה מספר שבעת מותו, שד מהתופת ומלאך משמיים נלחמו עליו, ולבסוף המלאך ניצח ולקח אותו לפורגטוריום (הפוך ממה שקרה לאביו, אשר גם במקרה שלו התעמתו שד ומלאך על נשמתו, אך האב נשלח לגיהנום).
הם פוגשים גם את פיה החסודה, המספרת איך בעלה הרגה ומתוודה שהיא עדיין אוהבת אותו (קנטו 5).
וירג'יליו מספר לדנטה שתפילות של נוצרים טהורים מחטאים יכולות להאיץ את זמן השהות של השוכנים בפורגטוריום.
המשוררים נפגשים עם סורדלו, בן עירו של וירג'יליו השמח לפגוש את בן עירו.
זה לוקח אותם למשכנה של הקבוצה הרביעית של שוכני האנטי-פורגטוריום, ומסביר להם שבכור המצרף אסור לטפס אחרי השקיעה ולפני הזריחה, כי השמש מסמלת את כוח הרצון שבלעדיו לא יוכלו שוכני הפורגטוריום להיטהר והעלייה תהיה חסרת משמעות אם תהיה בעת חוסר רצון.
הקבוצה הרביעית, הקרובה ביותר לשערי כור המצרף, היא קבוצת האנשים אשר כתוצאה ממסירותם לעניינים חשובים אחרים זנחו את מסירותם לנצרות.
באזור זה, השוכן בעמק פורח למרגלות ההר, רואה דנטה רבים משליטי אירופה המנוחים, שרים מזמורי ערב כגון "סלווה רגינה" ו"טה לוציס אנטה".
ווירג'יליו, דנטה וסורדלו נשארים שם לעת ליל, כאשר מגיעים זוג מלאכים בעלי כנפיים ולבוש ירוקים ושומרים על העמק הפורח.
באמצע שיחתו של דנטה עם אחד משוכני המקום, מגיע נחש (המסמל את הרוע והחטאים אליהם חשופים עדיין תושבי האנטי-פורגטוריום), אך זה בורח כמעט מיד למראה המלאכים השומרים.
כאשר דנטה נרדם, הוא חולם על שהוא נישא על ידי עיט עד למרגלות שערי הפורגטוריום.
כאשר זה מתעורר, הוא מגלה שהוא אכן ליד השער, ווירג'יליו מספר לו שבעת שנתו הוא נישא על ידי לוצ'יה הקדושה יפת העיניים אל השערים.
שערי כור המצרף (בניגוד לשער התופת שהוא פתוח וענקי) צרים, קטנים, נעולים ושמורים על ידי מלאך עם חרב.
למרגלות השער שלוש מדרגות: הראשונה עשויה משיש לבן מבריק, השנייה משיש שחור וסדוק והשלישית אדומה וחלקה, עליה מניח המלאך השוער את רגליו.
המלאך חורת על מצחו של דנטה שבע פעמים את האות הלטינית P (כל אחת מסמלת את אחד החטאים מהם מיטהרים בכור המצרף, שכן P היא האות הראשונה במילה הלטינית Peccatum שמשמעותה "חטא") בחרבו, ופותח את שערי הפורגטוריום בעזרת מפתח זהב ומפתח כסף.
השער נפתח בחריקות רמות ובשירת Te Deum.
המלאך מזהיר את המשוררים לא להסתכל לאחור בעת היכנסם לכור המצרף, והשניים נכנסים בשערים.
בטרסה הראשונה של הר הפורגטוריום נענשים אלו שחטאו בגאווה.
דנטה מרבה להאשים את עצמו בחטא הזה במהלך הקנטונים העוסקים בטרסה הזו.
עונשם הזמני של הגאוותנים הוא לסחוב סלעים כבדים וגדולים (מידת הכובד והגודל נקבעת לפי מידת החטא) המכופפים את גופם, כך שהם לא הולכים בזקיפות ובגאווה.
לאורכה של הטרסה ישנם פסלים רבים ומלאי חיים, המציגים אנשים מפורסמים גדולים שחטאו בחטא הגאווה (למשל עוזה בן אבינדב התנ"כי, ארכנה וטריאנוס קיסר).
דנטה וורגיליוס מגיעים לטרסה השנייה, בה נענשים הקנאים.
במבט ראשון, הטרסה נראית לדנטה ריקה מבני אדם, אך אז הוא מבין שאלו מוסווים על ידי בגדים מיוחדים וכבדים, אשר במסגרת עונשם גורמים להם "להתמזג" עם האדמה.
עפעפיהם נסגרים ונתפרים זה על זה בעזרת חוט מתכת.
בטרסה הזו מהדהדים ציטוטים מכתבי הקודש והמיתולוגיה הקשורים בקנאה ובהפכיה.
דנטה משוחח עם גודיו דל דוקה ושומע נבואת זעם על פירנצה (קנטונים 13 עד 15).
לטרסה זו מגיעים החוטאים בזעם ובשנאת חינם.
דנטה רואה שלושה חזיונות הקשורים בשפלות נפש.
הטרסה כולה אפופת עשן סמיך, והחוטאים מהלכים בעשן מבלי לראות את דרכם עד שחטאם מטוהר.
דנטה משוחח עם מרקו לומברדו על רצון חופשי ועל התערבות הכנסייה בשלטון.
וירג'יליו מסביר לדנטה כיצד עיוות של האהבה מקושר לחטאים השונים מהם מיטהרים בפורגטוריום (קנטונים 15 עד 17).
טהור חטא העצלות נעשה בהרצתם של העצלים לאורכה ולרוחבה של הטרסה.
הרצים צועקים משפטים בנושאי נרפות וחריצות.
דנטה חולם חלום על אישה מגמגמת שמתבררת להיות אחת מהסירנות, ווירג'יליו חושף אותה במערומיה.
החוטאים בחטא החמדנות מטוהרים בכך שהם שוכבים על בטנם כשפניהם באדמה.
המיטהרים צועקים משפטים בגנות החמדנות ובשבח הצניעות.
דנטה מדבר עם הוגו צ'פאטה.
ההר חווה רעידת אדמה והמיטהרים שרים "תהילה במרומים לאלוהים".
לאחר מכן הם פוגשים את סטאציו, משורר רומי נודע, אשר התנצר אולם אמונתו עדיין כללה אלמנטים של עבודת אלילים ועל כן נמצא כבר 1200 שנים בפורגטוריו.
סטאציו מספר לדנטה ולוירג'יליו שהוא היטהר במשך 400 שנים בטרסה הרביעית ו-500 שנים בטרסה הנוכחית.
הוא מוסיף ואומר שהפורגטוריו חף מכל השפעות ארציות של מזג אוויר ותופעות טבע, ושרעידות האדמה הקורות בהר נובעות ממעבר של נשמות לגן עדן.
סטאציו מודיע לשניים שהרעידה הנוכחית התרחשה כתוצאה מסיום היטהרותו בטרסה זו.
סטאציו מעריץ את וירג'יליו ויצירותיו, אולם לא מזהה אותו כשהלה עומד מולו.
לבסוף וירג'יליו חושף לו את זהותו.
דנטה, וירג'יליו וסטאציו מגיעים לטרסה הזו לאחר שסטאציו סיים להיטהר בטרסה הקודמת.
סטאציו מספר שהוא לא חי כנוצרי באופן מלא כיוון שדומיטיאנוס, הקיסר הרומאי בזמן חייו, רדף את הנוצרים.
על כן הוא היטהר בטרסה הרביעית.
סטאציו מספר כי קריאת יצירותיו של וירג'יליו הן אלו שגרמו לו כן לחיות כנוצרי במידת מה.
בנוסף סטאציו חושף שבטרסה החמישית מיטהרים גם הפזרנים, ושעקב חטא זה הוא היטהר בטרסה החמישית.
שיחתם נקטעת כשהם מגיעים לעץ שנראה ששתול הפוך, ממנו יוצאת בת קול המדברת בשבח האכילה הצנועה ומספרת אודות תור הזהב של התקופה הראשיתית.
כדי לטהר את הגרגרנים מחטאם הם מובאים לטרסה השישית.
בטרסה הזאת צומחים עצי פרי רבים, אך פירותיהם העסיסיים רחוקים מהישג יד.
הגרגרנים הופכים רזים כיוון שנאלצים לשוטט בטרסה בהתנזרות מוחלטת מכל מאכל ומשקה, תוך כמיהה לפירות העצים כל עוד הם בכור המצרף.
דנטה פוגש את ידידו פורזה, שנפטר ארבע שנים קודם.
דנטה מתפלא למצוא אותו במקום, שכן הלה היה חוטא עד מעט לפני מותו ועל כן היה אמור לשהות באנטי-פורגטוריו לפני הגעתו לטרסה זו.
פורזה משיב שתפילותיה של רעייתו הן שהאיצו את הגעתו לפורגטוריו.
פורזה מציג נשמות נוספות של חוטאים בגרגרנות.
דנטה דן בסגנון הכתיבה שלו ושל המשוררים המוקדמים.
השלושה פוגשים עץ נוסף, שהוא צאצא של עץ הדעת.
העץ אוסר עליהם לאכול ממנו ומתאר מקרים היסטוריים של גרגרנות.
הטרסה של החוטאים בתשוקה היא הקרובה ביותר לגן עדן.
דנטה תוהה כיצד ייתכן שהנשמות בטרסה השישית רזות על אף שאינן בשר ודם, וורגיליוס מסביר לו את הסיבה.
סטאציו מרחיב ומסביר לדנטה את דרך היווצרות הגוף בעולם הארצי ומתאר את גופן של הנשמות לאחר המוות.
השלושה מגיעים לטרסה שבה מקיר ההר יוצאת להבה, ומצדו החיצוני של ההר מגיעה רוח ההודפת את הלהבה חזרה לכיוון הקיר, כך שהשלושה יכולים לעבור בסמוך לצד החיצוני.
דרך הטיהור של חטא זה היא שרפת החוטאים בקיר הלהבה.
בנוסף לכך השלושה רואים שהחוטאים מתנשקים אחד עם השני ב"נשיקות קודש", בניגוד לנשיקות ההפקרות בה חטאו בעולם הארצי.
החוטאים מתארים אירועים מהמיתולוגיה ומהדת בהם התרחש חטא התאווה.
השלושה פוגשים קבוצת אנשים שחטאו בחטא ההרמפרודיטוס.
לאחר מכן הם נתקלים במלאך הדורש מהם לעבור באש על מנת להתקדם הלאה.
דנטה מהסס ווירג'יליו מעודד אותו עד שהוא מסכים.
המשוררים מגיעים למרגלות גן העדן הארצי, דנטה ישן על המדרגות בכניסה וחולם חלום על לאה.
וירג'יליו לא יכול להדריך את דנטה מעבר לפורגטוריו, כיוון שהוא חסר ידיעה לגבי מה שמעבר לשכל האנושי.
לכן וירג'יליו מפסיק להיות המדריך של דנטה, אומר את מילותיו האחרונות, ומכאן והלאה צועד איתם בשתיקה.
דנטה ממשיך בלהיטות עם ורגיליוס וסטאציו אל גן העדן הארצי.
הם מגיעים ליער חשוך עם רוחות דרך מישור מלא בפרחים.
הם מגיעים אל נהר הלתה ומעברו השני רואים אישה שקוטפת פרחים.
דנטה תמה על תופעות הטבע ביער (הרוח והנהר) שכן לפי מה שסטאציו הסביר לו מעל הכניסה לפורגטוריו אין השפעה מטאורולוגית.
האישה מסבירה לדנטה שהרוח במקום נוצרת מסיבובי גלגלי השמיים, ושמי הנהר מגיעים ממעיין אלוהי.
היא מסבירה על סגולותיהם של נהרות הלתה, הנהר המנקה את החטאים והאאונואה, הנהר שמזכיר את המעשים הטובים ושמימיו טעימים יותר מכל.
כדי שהשפעתם תופעל יש לשתות משניהם.
המשוררים והאישה מתקדמים לאורך הנהר משני עבריו, ולפתע רואים אור ומתחילים לשמוע מנגינה.
דנטה בתחילה לא מבין במה מדובר אולם עם שמתקרבים הוא רואה שמדובר בשבע מנורות שכל אחת מהן מוארת בצבע אחר.
המנגינה מתבררת להיות שיר שאותו שרים עשרים וארבעה זקנים לבושים בלבן ועטורים זר חבצלות.
אחריהם נצפות ארבע חיות בעלות שש כנפיים כל אחת.
באמצע התהלוכה יש מרכבה דו גלגלית הנמשכת על ידי גריפון שחציו העליון מוזהב וחציו התחתון נראה כבשר ודם.
מצד ימין של המרכבה יש שלוש נשים שרוקדות במעגל שצבען אדום, ברקת ולבן, המסמלות את שלוש המידות התאולוגיות.
מצד שמאל יש ארבע נשים עטויות בגדי ארגמן, כאשר הראשונה בהן בעלת שלוש עיניים.
הן מייצגות את ארבע המידות הטובות.
אחרי כל התהלוכה מופיעים עוד שבעה זקנים המתבררים להיות ממחברי הברית החדשה.
נשמע רעם ברקע שגורם לתהלוכה לעצור (קנטו 29).
ביאטריצ'ה מופיעה, ובאותו רגע וירג'יליו נעלם בפתאומיות (קנטו 30).
ביאטריצ'ה מוכיחה את דנטה על חטאיו, מה שגורם לו לבלבול ולבכי, והאישה מטבילה את דנטה במי נהר הלתה (קנטו 31).
התהלוכה סבה על עקבותיה ודנטה נתקל בעץ הדעת.
דנטה רואה חיזיון מוזר על המרכבה, המהווה אלגוריה לנצרות (קנטו 32).
דנטה, סטאציו וביאטריצ'ה מגיעים למקום ממנו נוצרים שני הנהרות, ושם מתגלה ששמה של האישה הוא מתלדה, ושתפקידה הוא לטהר את המגיעים לגן העדן הארצי במי שני הנהרות.
מתלדה מטהרת את דנטה וסטאציו במי האאונואה, ועתה שניהם מוכנים לעלות לגן העדן השמימי (קנטו 33).
מגן העדן הארצי דנטה וביאטריצ'ה מגיעים לגן העדן עצמו, אשר שוכן במתחמי הכוכבים.
התפיסה ביצירה היא גיאוצנטרית, ותנועת הכוכבים בשמיים מתבססת על מודל הגלגלים שהיה נפוץ באותה תקופה - כל כוכב נע בספירה כלשהי העוטפת את כדור הארץ, וכל ספירה משפיעה על תנועה של ספירות הנמצאות בתוכה.
דנטה וביאטריצ'ה, אשר עדיין בגן העדן הארצי, מתבוננים לשמש.
לפתע הם נוסקים לשמיים ודנטה רואה את השמש כאילו מוכפלת.
ביאטריצ'ה מסבירה לדנטה שזוהי השפעתה של הנסיקה השמיימה (קנטו 1).
דנטה וביאטריצ'ה ממשיכים לנסוק ומגיעים לירח.
מתחם הירח המיועד לאנשים שלא עמדו בנדריהם, כלומר לא היו אמיצי לב.
דנטה תמה על מקורם של הכתמים שנראים על הירח מכדור הארץ, ומסביר שדעתו מבוססת על הסברם של החכמים היוונים - שהכתמים נוצרים כתוצאה מדלילות ומסמיכות החומר שעל הירח.
ביאטריצ'ה מוכיחה לו שההסבר שגוי, ומסבירה לדנטה על הגבורה האלוהית המשרה אור על הכוכבים ועל מבנה גן העדן וגלגלי השמיים (קנטו 2).
דנטה פוגש את פיקארדה דונאטי (אחותו של חברו הטוב פורזה דונאטי, אותו פגש בפורגטוריו) שמתה זמן קצר לאחר שהוצאה בכוח ממנזרה.
פיקארדה מסבירה שהרצון של כל אחד משוכני גן העדן מתאים בדיוק למה שמתקבל מאלוהים, ולכן על אף שהיא נמצאת במתחם הנמוך ביותר אין לה רצון מעבר לכך (קנטו 3).
ביאטריצ'ה מסבירה לדנטה שעל אף שפיקארדה הפרה את נדרה בגלל אלימות ולא באשמתה, היא עדיין נמצאת בירח שכן לא היה לה מספיק רצון כדי לברוח מהחוטפים בכל עת אפשרית.
בנוסף היא מסבירה שתיאוריות יווניות קדומות אודות מעבר הנשמה לכוכבים אחרי המוות יכולות להיות נכונות חלקית בלבד (קנטו 4).
ביאטריצ'ה נואמת בפני דנטה על חופש הרצון ועל קדושת שבועות קדושות.
מתחם שני: מרקורי (כוכב חמה)
השניים נוסקים למרקורי, ועם הגעתם ביאטריצ'ה מעודדת את דנטה לדבר עם אחת הנשמות (קנטו 5).
מתחם מרקיורי מיועד לאנשים שעשו מעשים טובים מתוך רצון לתהילה, אך ערערו על ערכי צדק.
הנשמה מהקנטו הקודם מתגלה להיות יוסטיניאנוס ה-1, שמתאר את סיפור הולדת האימפריה הרומית וצמיחתה.
יוסטיניאנוס מאשר את דבריה של פיקארדה מהמתחם הקודם אודות התאמת הרצון האלוהי למה שמתקבל ממנו (קנטו 6).
ביאטריצ'ה נואמת לדנטה על מחילת ישו לחטאי האנושות, על צדק ונקמה, ועל התכלותם של החומרים הזמניים (קנטו 7).
מתחם ונוס מיועד לאנשים שעשו מעשים טובים מתוך אהבה, אך לא עמדו בפני פיתויים.
דנטה פוגש את שארל מרטל מאנז'ו שמתאר אנשים שעוסקים במקצועות לא מכובדים ואת שושלתו שלו (קנטו 8), ואת קוניצה דה רומאנו.
טרובדור מדגיש את רחב הזונה, הנשמה המבריקה ביותר בקרב מתחם זה, אשר הייתה הראשונה לעלות מהלימבו לגן עדן.
הוא מקלל את העיר פירנצה על ייצור ה"פרח המקולל" הזה (פלורין - "פרח" הוא דימויי למטבע שפלורין היה שמו), שאחראי על נפילת הכנסייה.
המתחם הזה מקושר לשרפים, מלאכים בעלי שש כנפיים (קנטו 9).
מכאן דנטה וביאטריצ'ה נוסקים לשמש.
מתחם השמש מיועד לנשמות החכמים והפיקחים, שהיו זהירים.
עם הגעתם עומדים מסביב לדנטה וביאטריצ'ה שתים עשרה נשמות, והקדוש תומאס אקווינס פונה לדנטה ומציג אותן וביניהן אלברטוס מגנוס, דיוניסיוס האראופגיטי, בואתיוס, ואיזודורוס מסביליה (קנטו 10).
הוא מתאר לו את חיי הקדוש פרנציסקוס מאסיזי, מהלל קדושים נוספים, ומקונן על נפילת המסדר הדומיניקני (קנטו 11).
מעגל נוסף של קדושים מסתדר סביבם, ודנטה פוגש את בונוונטורה הקדוש הפרנציסקני, שמתאר לו את סיפור חיי דומיניקוס הקדוש, ומקונן על נפילת המסדר הפרנציסקני.
שני המסדרים לא היו תמיד ידידותיים, והעובדה שמשתתפי מסדר אחד היללו את מנהיגי המסדר השני, הראתה את האהבה הקיימת בגן העדן.
ברצונו לבחור את מי להעריך מבין הפילוסופים והחכמים המשמעותיים של ימי הביניים ובין נבחריו פדרו הספרדי, נתן הנביא, איג מסן-ויקטור, פטרוס קומסטור, אנסלם מקנטרברי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס (קנטו 12).
אקווינס מציג בפניו את שלמה המלך, ומגנה את פזיזות ההחלטות של בני האדם (קנטו 13).
שלמה המלך עונה על שאלותיו של דנטה על קימה לתחייה ועל האור של הנשמות.
מכאן דנטה וביאטריצ'ה נוסקים למאדים.
מתחם זה מיועד לאנשים שנלחמו למען הנצרות והראו אומץ לב רב.
דנטה רואה בשמי המתחם צלב שמיימי (קנטו 14).
דנטה מדבר עם נשמה של אחד מאבותיו, קצ'גוידה (Cacciaguida), ששיבח את תושבי פירנצה הקדומים, מספר את סיפור עליית ונפילת משפחות פירנצה ואת התדרדרותה של העיר (קנטו 15).
קצ'גוידה עונה לשאלותיו של דנטה עליו ועל פירנצה (קנטו 16), ומנבא את גלות דנטה מפירנצה (קנטו 17).
לאחר מכן הוא מציג בפני דנטה נשמות לוחמים חשובים (יהושע בן-נון, רולאנד, יהודה המכבי, קארל הגדול וגוטפריד מבויון).
מכאן דנטה וביאטריצ'ה נוסקים לצדק.
מתחם זה מיועד לאנשי צדק, תחום שדנטה הרגיש אליו שייכות רבה.
הנשמות המאירות במתחם זה יוצרות את אותיות הא"ב הלטיניות ופסוקים מהכתובים על צדק, והאות M הופכת לנשר, סמל האימפריה הרומית (קנטו 18).
הנשר מדבר עם דנטה אודות הצדק האלוהי - דנטה תמה כיצד נעשה הצדק עם בני אדם שלא נחשפו לנצרות ונשלחים לתופת בעקבות כך, והנשר משיב לו שאל לו להבין את הצדק השמיימי בתור בן אנוש.
הנשר מדבר על ספר החיים השמיימי (קנטו 19).
אישונו של הנשר הוא דוד המלך, והריס מורכב מחמש נשמות של צדיקים - טראיאנוס (אשר על פי המסופר זכה לעלות מהתופת לעולם החיים לתקופה נוספת אותה חי כנוצרי, ובמותו השני נכנס לעדן), המלך חזקיהו, קונסטנטינוס, גוליילמו השני וריפאוס.
דנטה תמה על כך שטראיאנוס וריפאוס, שהיו עובדי אלילים, נמצאים בעדן, והנשר מסביר לו על שני הרצונות האלוהיים שאפשרו זאת (קנטו 20).
במעגל זה נמצאים ההוגים הנוצריים הצנועים והמתונים, שפרשו לחיי התבוננות.
דנטה וביאטריצ'ה מגיעים למתחם השקט והדומם, ורואים סולם גבוה מאוד עליו מטפסות הנשמות.
נשמתו של פטרוס דמיאנוס ניגשת לדנטה, ודנטה שואל אותו מדוע דווקא הוא ניגש אליו ומדוע השירה והזמרה שנשמעה במתחמים הקודמים לא נשמעת כאן.
לאחר תשובתו של פטרוס, הוא מספר לו אודותיו ועל חייו, ומגנה את חוסר הצניעות של הכמורה והכנסייה.
דנטה נבהל מקול רועם שמשמיעות הנשמות במקום (קנטו 21).
פטרוס וביאטריצ'ה מסבירים לדנטה שלו הייתה שירה במתחם הזה, השפעתה על דנטה הייתה גרועה הרבה יותר מהרעם.
לאחר מכן מוצגות נשמות נוספות במתחם, כגון בנדיקטוס מנורסיה, מקריוס ורומואלדו.
דנטה מבקש לראות את דמותו האנושית של בנדיקטוס, והלה מסביר לו כי הדבר יהיה אפשרי באמפירוס.
הסולם מתברר להיות סולם יעקב, שמחבר את המתחם הנ"ל למתחמים שמעליו.
דנטה נוסק באמצעות הסולם למתחם השמיני.
במעגל זה נמצאת מרים, אם ישו וקדושים נוצריים נוספים.
דנטה מגיע לכוכבי מזל תאומים, מזל הולדתו, ורואה את כלל הספירות שעבר עד כה (קנטו 22).
דנטה רואה במתחם זה אור גדול כשמש ועוד אלפי אורות של נשמות.
במתחם הקדושים הנוצריים מדומים לגן פרחים - מרים מדומה לורד וכותבי הברית החדשה מדומים לחבצלות.
מהשמיים יורדת אבוקת אור שמזוהה עם המלאך גבריאל.
מכאן הנשמות עולות לאמפירוס (קנטו 23).
פטרוס, המופיע כאור גדול, מסתובב סביבם וביאטריצ'ה מבקשת ממנו לבחון את דנטה.
פטרוס שואל את דנטה אודות האמונה, ודנטה עונה תשובות המבוססות על כתבי הקודש (קנטו 24).
יעקב בן זבדי מופיע, ובוחן את דנטה על התקווה, ולאחר מכן דנטה מסתנוור זמנית (קנטו 25).
לבסוף מגיע יוחנן ובוחן אותו על האהבה.
ראייתו של דנטה חוזרת אליו לאחר שעבר בהצלחה את כל המבחנים.
דנטה פוגש את אדם הראשון ושואל אותו שאלות על עברו (קנטו 26).
פטרוס יוצא נגד האפיפיורים המודרניים ומהלל את מחליפיו המוקדמים.
לאחר היעלמותו, דנטה וביאטריצ'ה נוסקים למתחם התשיעי.
זהו החלק האחרון ביקום הגשמי.
ביאטריצ'ה מסבירה לדנטה על מודל תנועת השמיים, ודנטה מביט פעם נוספת למטה לעבר כדור הארץ (קנטו 27).
את המניע הראשוני מניע אלוהים בעצמו.
כאן יש תשעה עיגולי אש של מלאכים ובמרכזן נראה אלוהים כנקודה בהירה מאוד.
ביאטריצ'ה מסבירה לדנטה שככל שהעיגולים מתקרבים יותר לנקודה כך הם יותר מהירים ויותר קרובים לאלוהות - בניגוד למודל של מתחמי גן העדן.
שמות המעגלים, מהפנימי לחיצוני, הם: שרפים, כרובים, כיסאות, ממשלות, סגולות, סמכויות, נסיכויות, רבי מלאכים ומשחקים מלאכיים (קנטו 28).
ביאטריצ'ה מספרת לדנטה על בריאת העולם, על המרד של לוציפר ונואמת דברי תוכחה כנגד המטיפים העכשוויים (קנטו 29).
העיגולים המקיפים את אלוהים נעלמים, ודנטה וביאטריצ'ה נוסקים לאמפירוס.
מעבר ליקום הגשמי נמצא משכנו של האל, אמפירוס.
דנטה רואה נהר שמשנה את צורתו לנהר מעגלי.
ראייתו משתפרת ומותאמת כך שהוא יכול לראות את המקום כאמפי-תיאטרון שנהפך לוורד ושהמקומות לנשמות נוספות בו עוד לא רבים, כאשר אחד מהמקומות הללו שמור להיינריך השביעי (קנטו 30).
דנטה מחלק את יושבי המקום ל2 קבוצות - מלאכים ונשמות ששוהות במקום.
המלאכים יורדים אל הוורד השמיימי ועולים חזרה, ודנטה משווה את יושבי המקום לתושבי פירנצה כניגודים מוחלטים.
ביאטריצ'ה מתיישבת במקומה בוורד השמיימי, וסן ברנרדו מופיע ליד דנטה כמדריכו האחרון במסע.
סן ברנרדו מבקש ממנו להביט במריה כדי לחזק את ראייתו לקראת השיא של המראה השמיימי (קנטו 31).
סן ברנרדו מסביר לדנטה את זהות היושבים בוורד - הקוטר החוצה את הורד מורכב מצידו האחד, מלמעלה למטה, ממריה, חוה, רחל, שרה, רבקה, יהודית, רות ועוד נשים עבריות נוספות.
מצידו השני, מלמעלה למטה, מיוחנן המטביל, פרנציסקוס, בנדיקטוס הקדוש, אוגוסטינוס וקדושים נוצריים נוספים.
צד אחד של הוורד מלא עד סופו באנשים שהאמינו בישו לפני בואו, והצד השני שעוד יש בו מקומות ריקים מוקדש לאלו שהאמינו בישו לאחר בואו.
בתחתית הוורד משני צידיו נמצאות נשמות של ילדים שהוטבלו ולא הוטבלו.
ליד מריה יושב אדם הראשון ולידו משה, ומצידה השני פטרוס ולידו יוחנן השליח.
ליד יוחנן המטביל יושבים חנה, אם מריה ולוצ'יה הקדושה (קנטו 32).
סן ברנרדו מתחיל בתפילה למריה כדי שדנטה יוכל לראות את האור האלוהי.
מריה מסכימה ללא דיבור, ודנטה מצליח לחזות באלוהות כספר אשר מאגד בתוכו את כל היקום.
דנטה מוקף באור המאפשר לו לראות את אלוהים כשלושה מעגלים המיצגים את השילוש הקדוש.
מבעד למעגלים נגלית דמותו האנושית של ישו, ודנטה תמה כיצד משתלבת דמותו האנושית של ישו באלוהות.
הבזק ברק נוסף מגלה לו את התשובה אך דנטה אינו מסוגל להבינה ולהעביר אותה במלואה (קנטו 33).
היצירה של דנטה קרובה יותר בצורתה לאפוס מאשר לדרמה, כל שכן לקומדיה.
דנטה מתאר את הגיהנום כמקום מדכא, ורצוף עינויים.
השאלה מדוע קרא דנטה ליצירתו "קומדיה" העסיקה את המפרשים הראשונים, שנתנו לה תשובות שונות.
כי כקומדיה מתחילה במצב כאוב ונגמרת בסוף טוב.
היוונים הקדמונים כינו כל שירה באחד משני השמות "טרגדיה" או "קומדיה", ודנטה, במקום לתת ליצירתו שם חדש יומרני, העדיף לקרוא ליצירתו "קומדיה".
קומדיה כי נכתבה בלשון עממית ולא בלטינית.
דנטה סבר שכמשורר הוא רחוק מהמעלה של המשוררים הקדמונים, ולפיכך בענוותנותו קרא ליצירתו "קומדיה" שנחשבה לסוג שירה נמוך.
אליגיירי דאנטה, ספר מראות האלוהים, תרגום שאול פורמיג'יני, טריאסטי: לליוד אוהוסטריאקו, תרכ"ט, 1869.
ז'בוטינסקי זאב, קנטות נבחרות מתוך התופת מאת דנטה אליגיירי, תרגום לעברית, 1920.
הקומדיה האלוהית, תרגום עמנואל אולסבנגר, ירושלים : ספרי תרשיש, תשי"ד-תשט"ז, 1944-1956.
הקומדיה האלוהית, תרגום: אריה סתיו, תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ח, 2007.
דנטה אליגיירי, הקומדיה האלוהית: תופת, תרגם מאיטלקית: יואב רינון יחד עם לואיזה פרטי-קואומו, הוצאת כרמל: ירושלים 2013.
דנטה אליגיירי, הקומדיה האלוהית, ראובן כהן (מתרגם), הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס: ירושלים, תשע"ד.
שני ספרים: ספר פורגטוריום והפירוש.
ספר הפירוש: פרופסור לואיזה פרטי-קאומו.
הקומה השלוש עשרה הוא סרט קולנוע שהופץ בגרמניה ובארצות הברית ב-28 במאי 1999. את הסרט ביים ג'וזף רוסק, ומשחקים בו קרייג ביירקו, גרטשן מול, ווינסנט ד'אונופריו.
הסרט מבוסס על הספר Simulacron-3 של דניאל פ.
גלוי והוא רימייק למיני-סדרה הגרמנית Welt am Draht של ריינר ורנר פאסבינדר משנת 1973.
עלילת הסרט עוסקת במכונת מציאות מדומה מתקדמת, המאפשרת לבקר בלוס אנג'לס של שנת 1937. בתהליך ההתחברות למכונה, תודעתה של דמות ("יחידה", בלשון הסרט) מן העולם המדומה (שכולן בעלות מודעות עצמית) נלקחת ממנה על ידי המשתמש, ולאחר סיום השימוש בדמות, היא איננה זוכרת דבר, לרבות כיצד הגיעה למקום כלשהו בו נעזבה.
יוצר המיזם, הנון פולר, מגלה כי עולמו "האמיתי", הוא למעשה עולם מדומה נוסף, ומשאיר על כך הודעה במכונה לשותפו, דאגלס הול, מתוך חשש שינסו להשתיקו.
אולם, לאחר שהוא משאיר את ההודעה בידי הברמן במועדון שבו הוא נמצא, פותח הברמן, אשטון, את המעטפה.
כאשר הוא מתנתק מן המכונה, הולך פולר לבר בעיר, ומתקשר לדאגלס על מנת להשאיר לו הודעה, אולם קוטע את דבריו באמצע, ויוצא מן הבר עם אדם שהגיע לשם.
למחרת, מתעורר דאגלס בדירתו, ותוך שהוא שומע את הודעות המזכירה האלקטרונית, הוא מגלה טיפות דם בכיור, וחולצה מוכתמת בדם בסל הכביסה.
לאחר מכן, הוא מתוחקר על ידי הבלש מקביין, החושד בו כי הוא זה שרצח את פולר.
דאגלס מכחיש את הדברים, אולם מגלה כי יותר ויותר סימנים (כמו הברמן שזוכר אותו מליל הדקירה, ולוחיות הרישוי של מכוניתו, שצולמו בזירה באותו ערב) מצביעים על כך שהוא הרוצח.
הוא נדהם לא פחות לגלות כי לפולר ישנה בת, ג'יין, ואף חש כי הוא מכיר אותה ממקום כלשהו.
על כן, הוא מחליט לנסות ולחפש במכונה את ההודעה שהשאיר פולר, ומתחבר לדמות שנוצרה עבורו, ג'ון פרגוסון העובד בבנק.
הוא מגלה כי פולר ניצל את המכונה על מנת להתרועע עם בחורות.
לאחר שהוא איננו מצליח לגלות את ההודעה, הוא מנסה לגרום לדמות בה השתמש פולר, מר גרירסון, להיזכר בכך.
המאמץ נושא פרי, והוא מגלה כי אשטון הוא זה המחזיק במכתב.
אשטון מגלה לו את תוכנו של המכתב, ודאגלס מתפלא מדוע שפולר יספר לו על מגבלות ההדמיה הידועות לו מכבר.
איש המחשבים, ויטני, מצליח לשלוף את דאגלס מן המכונה, בזמן שאשטון (שנוצר בדמותו), מנסה להטביע את דאגלס.
דאגלס מבין, לאחר שהוא מגלה כי ג'יין אינה אלא עובדת סופר בשם נטשה מולינרו, כי למעשה - ג'יין היא המשתמשת של נטשה, כשם שהוא השתמש בג'ון פרגוסון, ופולר בגרירסון.
הוא נוסע, על פי הכתוב במכתב, למקום מרוחק, ומגלה את מגבלות ההדמיה שהכיר - בעולמו שלו.
בהמשך הסרט, מתגלה כי אם נהרג אדם בהדמיה, התודעה שעמה הוחלף נותרת בדמותו ה'אמיתית', ובאופן זה מגלה דאגלס גם את העולם האמיתי, בו נוצרה ההדמיה של עולמו.
הקומדיה האנושית הוא אוסף סיפורים ורומנים מאת הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק.
הסיפורים כוללים עשרות דמויות המופיעות רובן ביותר מסיפור אחד, ומתארים את החיים בצרפת בתקופת הרסטורציה (1815) והמונרכיה של יולי (1830).
בסך הכול כוללת הקומדיה האנושית 91 יצירות גמורות, בהן רומנים, נובלות ומאמרים, ועוד 46 יצירות שלא הושלמו.
"הקומדיה האנושית" הוא אוסף עצום של רומנים, נובלות וסיפורים הקשורים זה בזה, מאת הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק, שפורסם בין 1829 ל-1855. האוסף מורכב מיותר מ-90 יצירות, החוקרות את הנוף החברתי, הכלכלי והפוליטי של צרפת בתחילת המאה ה-19. האוסף מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
החלק הראשון, "מחקרי נימוסים", כולל יצירות כמו "אז'ני גרנדה" ו"אשליות אבודות", שבוחנות את חיי הבורגנות והאצולה הצרפתית.
יצירות אלו מתאפיינות בתשומת לב לפרטים ובתיאורים עזים של המציאות החברתית והכלכלית של אותה תקופה.
החלק השני, "מחקרים פילוסופיים", כולל יצירות כמו "עור היחמור" ו"לואי למברט", שחוקרות נושאים פילוסופיים ומטפיזיים.
יצירות אלה מסומנות בשפתן הצפופה והמורכבת ובחקירתן של רעיונות מופשטים.
החלק השלישי, "מחקרים אנליטיים", כולל עבודות כמו "הפיזיולוגיה של הנישואין" ו"יצירת המופת הלא ידועה", הבוחנות את הפסיכולוגיה של יחסי אנוש ואת תהליך היצירה.
עבודות אלו מתאפיינות בעומק הפסיכולוגי שלהן ובחקירת המורכבות של הרגש והתשוקה האנושיים.
לאורך "הקומדיה האנושית" יוצר בלזק עולם עצום ומקושר המשקף את המציאות החברתית והכלכלית של צרפת בתחילת המאה ה-19. דמויות מיצירה אחת מופיעות לעיתים קרובות ביצירה אחרת, ואירועים ביצירה אחת זוכים להתייחסות באחרות.
זה יוצר תחושה של המשכיות וקוהרנטיות לאורך הקולקציה, ומאפשר לבלזק לחקור את ההיבטים הרבים של החברה הצרפתית בצורה מקיפה וניואנסית.
"הקומדיה האנושית" היא יצירת מופת של ספרות המאה ה-19, ונשארה אחת היצירות החשובות והמשפיעות ביותר בקאנון הספרותי הצרפתי.
חקר המורכבות של מערכות יחסים אנושיות, תשומת הלב לפרטים ולריאליזם, והיקפו העצום והקישוריות שלו ממשיכים לרתק את הקוראים והחוקרים כאחד.
מאפיין חשוב נוסף של "הקומדיה האנושית" הוא חקר הפסיכולוגיה האנושית.
בלזק הוקסם מהמורכבות של הרגש והתשוקה האנושיים, ורבות מיצירותיו מעמיקות בחייהן הפנימיים של דמויותיו.
הוא התעניין במיוחד באופן שבו הרצונות והמניעים של אנשים מעצבים את מעשיהם, ועבודותיו חוקרות לעיתים קרובות את ההיבטים האפלים יותר של הטבע האנושי.
"הקומדיה האנושית" הוא הישג מתנשא של ספרות המאה ה-19. חקר המעמד החברתי והכלכלי שלו, העומק הפסיכולוגי שלו, היקפו העצום והקשורות ההדדית שלו ממשיכים לחזק את מקומו של בלזק כאחד מגדולי הסופרים בתקופתו.
שמה של היצירה נחשב כהרמז לפואמה של דנטה, "הקומדיה האלוהית".
השם מוזכר לראשונה במכתב ששלח בלזק למו"ל שלו ב-1839. הקומדיה האנושית הופיעה לראשונה במהדורה אחת בשנת 1842. בהקדמה למהדורה זו כתב בלזק:
התוכנית רחבת ההיקף של "הקומדיה האנושית" התגבשה אצל בלזק במשך תקופה ארוכה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל לקבץ את כתביו השונים תחת כותרות שונות: הרומנים "גובסק" ו"סראזין" שהתפרסמו באותה התקופה נועדו להיות חלק מסדרה שנקראה "תמונות מהחיים הפרטיים" (Scènes de la vie privée), שכללה מאוחר יותר, בין היתר, את הרומנים "אבא גוריו" ו"חוזה הנישואים", ואת הסיפור "קולונל שאבר".
הרומן "אז'ני גרנדה" נועד להיות החיבור הראשון בסדרה "תמונות מהחיים בפרובינציה" (Scènes de la vie de province), שכללה בהמשך גם את הרומן "אשליות אבודות".
בסך הכול תכנן בלזק שש סדרות של תמונות, כולל "תמונות מהחיים הפריזאיים" (Scènes de la vie parisienne), "תמונות מהחיים הפוליטיים" (Scènes de la vie politique), "תמונות מהחיים הצבאיים" (Scènes de la vie militaire) ו"תמונות מחיי הכפר" (Scènes de la vie de campagne).
החטיבה השנייה נקראה "מחקרים פילוסופיים", ונועדה לכלול כתבים שאינם נוגעים ישירות בחיי החברה, כמו "עור היחמור" ו"סרפיטה".
החטיבה השלישית, המצומצמת ביותר, נקראה "מחקרים אנליטיים", וכללה בסופו של דבר שני כתבים בלבד, "פיזיולוגיה של חיי נישואים" ו"הייסורים הקטנים של החיים במשותף".
הקומונה של פריז הייתה הרשות העירונית שכוננה בפריז עם נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789 ופעלה עד 11 באוקטובר 1795. ראש העיר הראשון היה ז'אן סילבן באיי והוא קבע את משכן העירייה באוטל דה ויל של פריז.
הקומונה הופלה והוחלפה בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792. מרגע זה הפכה למוקד כח רדיקלי ונטלה חלק במהלכים הדרמטיים ביותר של המהפכה הצרפתית.
על פי חוק מה-21 במאי 1790, הפכה הממשלה המהפכנית לאורגניזם רגיל.
חברי הוועידה הכללית של הקומונה נבחרו בידי תושבי 48 חלקי העיר פריז.
לאחר החלפתו של ז'אן-סילוון ביי על ידי ז'רום פטיון (Jérôme Pétion) ב-13 בנובמבר 1791, החזיקו במשרת ראש העיר בזה אחר זה ניקולא שמבון, ז'אן-ניקולא פש וז'אן-בטיסט פלריו-לסקו, ששמר על כסאו עד לתשעה בתרמידור של השנה השנייה של לוח השנה המהפכני (ה-27 ביולי 1794).
בלילה שבין ה-9 באוגוסט וה-10 באוגוסט 1792, התקיפו המהפכנים הקיצוניים, שנתמכו על ידי הקומונה הפריזאית, את ארמון הטווילרי.
ישיבת חירום של האספה ביטלה את המלוכה.
במהלך הדיון נכחו קצת יותר משליש הצירים, כמעט כולם יעקובינים.
מה שנותר מהממשלה היה תלוי בקומונה.
כאשר הקומונה שלחה חבורות רוצחים לבתי הסוהר לטבוח ב-1,400 אסירים פוליטיים, תוך כדי שליחת מכתבים המעודדים את המעשה לשאר ערי צרפת, האספה לא יכלה לעשות כלום.
מצב זה נמשך עד אשר הוועידה הלאומית, שהייתה צריכה לחוקק את החוקה החדשה, התאספה ב-20 בספטמבר 1792 והפכה לממשלתה בפועל של צרפת.
המלוכה בוטלה למחרת ובצרפת הוכרז משטר רפובליקני.
על מנת לסמן את השינויים החדשים, הוכנס לוח שנה חדש.
ב-11 באוקטובר 1795 פורקה הקומונה והוחלפה בתריסר רבעים עירוניים (arrondissements).
הקומיסריאט (המשרד) הכללי לענייני יהודים או הקומיסריאט הכללי לשאלה היהודית היה גוף שהקים ממשל וישי ב-29 במרץ 1941 בפיקוח האס אס על מנת לרכז את הטיפול ב"בעיה היהודית".
הקומיסריאט הוקם ביוזמתו ותחת פיקוחו של קצין האס אס האופט-שטורמפיהרר (סרן) תיאודור דנקר, מתוך הסתמכות על מכתב ששלח גרינג להיידריך בינואר 1939, אשר הטיל על היידריך את האחריות לביצוע הפתרון הסופי בצרפת.
צרפת הייתה חריגה מבחינת יחס הרשויות ליהודים.
בגרמניה ובמדינות החסות שלה, וכן בארצות שנכבשו פרט לצרפת, היה האס אס אחראי על ביצוע הפתרון הסופי.
בצרפת, לעומת זאת, לא היה עד 1941 גוף אדמיניסטרטיבי שריכז את נושא המדיניות האנטי-יהודית, והגרמנים לא היו מסוגלים לבצע את המדיניות בעצמם.
הצבא הגרמני, שלא היה ערוך לטפל ב"שאלה היהודית" ביקש מהאס דה להקים מינהלה פוליטית שתסיר את העול מעליו.
בפברואר 1941 מינה פטן את דרלאן לסגנו, יורשו המיועד, וכן כשר הפנים, החוץ וההגנה (דרלאן החליף בתפקיד זה את פייר לאוואל).
דרלאן היה בעל קשרים טובים עם השלטון בגרמניה, וניסה לשלב את צרפת בסדר החדש.
כחלק מהוכחת הרצון הטוב של צרפת הסכים דרלאן להקים גוף מנהלי-ביצועי מרכזי לנושא הטיפול ביהודים (Zentraljudenamt), שיהיה מורכב מצרפתים משתפי פעולה שיהיו מוכנים לעבוד בהנחיית האס אס, ובתנאי שגוף זה ירכז את הטיפול ביהודים בשני חלקי צרפת – הן החלק הכבוש והן החלק העצמאי לכאורה.
על פי הצו להקמת הקומיסריאט, תפקידיו היו:
ייזום צעדים חוקיים נדרשים בנושאי מעמד היהודים בצרפת
תיאום בין משרדי הממשלה השונים, וכן מענה לדרישות הגרמנים
רישום, תפישת וניהול הרכוש היהודי (אריזציה)
הפעלת המשטרה כנגד היהודים על פי הצרכים
הסברה מתאימה (תעמולה) בקרב הצרפתים שאינם יהודים והשגת שיתוף הפעולה מצִדם.
המנהל הראשון של הקומיסריאט היה קסאבְיֶיה וָלָה (Xavier Vallat), שהיה אנטישמי אבל ניסה לנהל מדיניות אנטי-יהודית עצמאית ולא מוכתבת על ידי הנאצים.
מסיבה זו, נדרש ולה במאי 1942 ולה להתפטר מתפקידו בקומיסריאט, ובמקומו מינו הגרמנים את משתף-הפעולה הגזעני לואי דָרְקְיֶיה דה פֶּלֶפּוּאָה (Louis Darquier de Pellepoix).
בזמן עמידתו בראש הקומיסריאט יזם ולה ופרסם ב-2 ביוני 1941 את החלק השני של תקנון היהודים, שבעקבותיו נערך רישום של כל היהודים בשטח שבשליטת וישי, בנוסף על רישום כל היהודים שכבר בוצע בשטח הכבוש.
החוק אסר על יהודים וצאצאיהם לשאת במשרה בשירות הציבורי, והגביל עד כדי איסור מוחלט את יכולתם של יהודים וצאצאיהם לעסוק במקצועות חופשיים.
חמישה ימים מאוחר יותר חויבו כל היהודים שבשטח הכבוש לשאת טלאי צהוב.
ב-21 ביוני הוכרז על נומרוס קלאוזוס, אשר צמצם את מספר הסטודנטים היהודים לקרוב לאפס.
ב-22 ביוני 1941 החל תהליך האריזציה, אשר נועד פרט להשתלטות על נכסים גם למנוע כל השפעה יהודית על חיי הכלכלה והמסחר; בכל שטחה של צרפת מונו מנהלים לא יהודים על מפעלי יהודים ורכושם, על מבנים ותכולתם (פרט לדירות מגורים).
הכספים ממכירת הנכסים הועברו לחשבונות חסומים, שהיהודים לא הורשו למשוך מהם.
האיגוד הכללי של היהודים בצרפת (UGIF) הוקם ב-29 בנובמבר 1941 על ידי הקומיסריאט, והיה תחת פיקוחו.
שארל די פָּאטִי דה קְלָאם (Charles du Paty de Clam) – מפברואר עד מאי 1944
ז'וזף אָנְטִינְיָאק (Antignac) – מיוני 1944 ועד שחרור פריז.
"הקומדיה הגדולה" נחשבת ליצירתו האחרונה ובפרט לשירו האחרון של חנוך לוין לאחר שנמצאה במחשב כף היד שלו ליד מיטתו בבית החולים.
השיר הוא שיר הספד עצמי אך אופטימי שנכתב כשלושה שבועות לפני פטירתו, בסוף יולי 1999. השיר חותם עם ספרו האחרון של לוין, "אחרון".
לוין מביע בשיר רצון לכתוב "על סף מותי" קומדיה גדולה שתצחיק את כל קוראיה, שתותיר את צופיה וקוראיה "בתחושת סיפוק עמוק" עם לכתם הביתה.
זהו שיר קצר, המכיל בית אחד בן שמונה שורות שהן למעשה משפט אחד ארוך בן ארבע פסוקיות, שכל פסוקית בו מחולקת לשתי שורות, ושתי השורות הזוגיות הראשונות, כמו גם שתי השורות הזוגיות האחרונות, מחורזות זו עם זו (א ב ג ב-\ ד ה ו ה).
השיר הולחן על ידי בועז בריסקר ובוצע על ידי תומר שרון כחלק מפרויקט "גורע וזורח" שיצא לאור ב-2021.
הקומוניסטים העבריים (בשם הרשמי "האיגוד הקומוניסטי החינוכי בארץ ישראל" ואחר כך "המפלגה הקומוניסטית העברית") הייתה מפלגה קומוניסטית שפעלה במהלך המנדט הבריטי ולזמן קצר במהלך הכנסת הראשונה.
מקור המפלגה הוא במתחים הפנימיים בין יהודים לערבים שהיו בפק"פ שהביאו לבסוף בשנת 1940 לפרישת קבוצת חברים בראשות שמואל אטינגר מהמפלגה והקמת ארגון בשם "אמת" שפעל להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
בשנת 1942 לאחר שהפק"פ הפכה למפלגה חוקית חזרו חברי "אמת" לשורותיה אולם איחוד זה לא החזיק מעמד וכעבור שנה הם שוב פרשו מהמפלגה ולאחר החלטת ברית המועצות לתמוך בתוכנית החלוקה הקימו את מפלגת "הקומוניסטים העבריים".
המפלגה פעלה עד אחרי מלחמת העצמאות, שלאחריה התאחדה עם הפק"פ והליגה לשחרור לאומי והקימה את מק"י.
האיחוד שוב לא החזיק מעמד ולאחר הבחירות לכנסת הראשונה אליעזר פרמינגר פרש ממק"י והקים את המפלגה מחדש, אולם תחייתה נמשכה זמן קצר ופרמינגר יחד עם רוב חבריה הצטרפו למפ"ם.
המפלגה, כמקובל באותה תקופה, הקימה תנועת נוער שנקראה אף היא "הקומוניסטים העבריים", שניסתה לשלב בין ציונות לבין השקפת עולם קומוניסטית.
בראש התנועה עמד שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית)
הקומיטמנטס הוא סרט קולנוע מוזיקלי דרמה-קומי משנת 1991, המבוסס על ספר בשם זה מאת הסופר האירי רודי דויל.
הסרט מספר את סיפורה של קבוצת מובטלים מדבלין, בירת אירלנד, אשר מקימים להקת מוזיקת נשמה (Soul).
הסרט בוים על ידי אלן פארקר, והתסריט עובד מהספר על ידי דיק קלמנט, איאן לה פרנה ודויל עצמו.
הסרט, שצולם כולו בדבלין, הוא קופרודוקציה (הפקה משותפת) בינלאומית, והפקתו עירבה חברות הפקה מאירלנד, אנגליה וארצות הברית.
הסרט מתאר את סיפורו של ג'ימי רביט (Jimmie Rabbitte, מגולם על ידי רוברט ארקינס) אשר שואף לנהל להקה מוצלחת, ומתעקש לעסוק במוזיקת נשמה בלבד.
לאחר שהוא לא מצליח למצוא באירלנד להקה ברמה מספקת המנגנת מוזיקת נשמה, הוא מחליט להקים בעצמו להקה שתבצע גרסאות כיסוי לשיריהם של אוטיס רדינג, אריתה פרנקלין, ג'יימס בראון ווילסון פיקט.
ג'ימי מקיים מבחני בד בבית הוריו ובוחר ללהקתו החדשה קבוצת מוזיקאים צעירים, אשר בניגוד לאמני מוזיקת הנשמה המוכרים, כולם לבנים ואינם בקיאים בז'אנר המוזיקלי.
בעזרתו של ג'ואי "שפתיים" פאגאן (Joey "The Lips" Fagan), מוזיקאי ותיק שמקפיד לספר שוב ושוב אודות עבודתו המשותפת בעבר עם מוזיקאים מפורסמים, מצליח ג'ימי לשפר את ביצועי חברי הלהקה ולהביא את הלהקה להצלחה.
ג'ואי הוא שנותן את השם "הקומיטמנטס" ללהקה.
בסופו של דבר, כל העבודה המאומצת שלו יורדת לטמיון בעקבות מאבקי אגו בין חברי הלהקה.
רוב השחקנים שהשתתפו בסרט היו דמויות אלמוניות עד שהסרט התפרסם, ולדברי הבמאי אלן פארקר הם נבחרו לתפקיד בשל כישוריהם המוזיקליים ולאו דווקא בשל הניסיון שלהם במשחק.
רוברט ארקינס - ג'ימי רביט, מנהל הלהקה
קולם מיני - ג'ימי רביט האב, אביו של מנהל הלהקה
אנדרו סטרונג - דקלאן "דקו" קאף, הזמר המוביל בלהקה
מריה דויל - נטלי מרפי, זמרת ליווי
ברונה גלאגר - ברני מקלאפלין, זמרת ליווי
אנג'לין בול - אימלדה קווירק, זמרת ליווי
גלן הנסרד - אאוטספאן פוסטר, גיטריסט
קנט מקלאסקי - דרק "מיטמן" סקאלי, נגן גיטרה בס
ג'וני מרפי - ג'ואי "שפתיים" פאגאן, נגן חצוצרה
פלים גורמלי - דין פיי, נגן סקסופון
מייקל אהרן - סטיבן קליפורד, פסנתרן
דייב פינגן - מיקה ואלאס, מתופף
דיק מאסי - בילי מוני, מתופף
אנדראה קור (מלהקת הקורס) - שרון, אחותו הצעירה של ג'ימי רביט
פסקול הסרט כלל 14 שירים שרובם הופיעו בסרט.
הפסקול זכה להצלחה רבה באנגליה ובעולם, ובעקבות הצלחתו הוציאו השחקנים אלבום המשך שכלל שירי נשמה נוספים אך שהצליח פחות מקודמו.
במרבית השירים שר כזמר ראשי אנדרו סטרונג.
שניים מהשירים בסרט ובפסקול ביצעה הזמרת האירית ניב קבאנה, שלא שיחקה בסרט.
שנתיים לאחר מכן היא זכתה בתחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1993. את שאר השירים שרות שלוש זמרות הליווי מריה דויל, ברונה גלאגר ואנג'לין בויל.
רבים מכוכבי הסרט נהנו מקריירות מוזיקליות מצליחות בעקבות הסרט.
בכלל זה גם שני שחקנים בתפקידי משנה: גלן הנסרד הצליח כזמר-יוצר וידוע בזכות תפקיד ראשי בסרט Once, ואנדראה קור שהקימה יחד עם שתי אחיותיה ואחיה (שכולם הופיעו גם כן בסרט בתפקידים זניחים) את להקת The Corrs.
החוזה הראשון של הלהקה נחתם בזכות החשיפה שקיבלו בעת שנבחנו באודישנים לסרט הקומיטמנטס.
הסרט זכה בארבעה פרסי באפט"א:
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
הסרט נבחר בשנת 1999 למקום ה-38 ברשימת "100 הסרטים הבריטיים הטובים ביותר של המאה העשרים" של מכון הסרטים הבריטי
הסרט נבחר בשנת 2005 לסרט האירי הטוב בכל הזמנים, בסקר שמומן על ידי חברת ייצור הוויסקי "ג'יימסון"
הקומנדו הבריטי היה כוח מיוחד שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני 1940 לאור בקשתו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, ומטרתו הייתה לבצע פשיטות על הכוחות הגרמנים באירופה הכבושה.
צוותי הקומנדו הבריטי הורכבו במקורם מחיילי הצבא הבריטי אשר התנדבו לשורות הכוחות המיוחדים, אך הוסיפו וכללו בסופו של דבר חברים מכל חילות הכוחות המזוינים של בריטניה ומספר מתנדבים מארצות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
חיילי הקומנדו הבריטי שירתו בכל זירות המלחמה, החל מהחוג הארקטי ואירופה וכלה במזרח התיכון והזירה הדרום-מזרח אסייתית, כשמספר הצוותים מונה כ-30 יחידות וארבע חטיבות סער.
מבצעיהם נעו בין פלישה מבודדת דרך הים לבין הסתערות פלוגתית המובילה את כוחות בעלות הברית בזירות באירופה ובאסיה.
לוחמי הקומנדו הבריטי חבשו לראשם כומתה ירוקה.
לאחר המלחמה פורקו מרבית יחידות הקומנדו הבריטי.
אולם מורשת הקומנדו נותרה בחיל הנחתים המלכותי שהגוף המתמרן העיקרי בו הוא חטיבת הקומנדו השלישית, אשר כוללת בתוכה את גדודי הקומנדו (40, 42 ,45) של החיל.
ניתן ליחס את מקורם של השירות האווירי המיוחד, שירות הסירות המיוחד והרגימנט המוצנח של ימינו לקומנדו הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה.
השפעתו של הקומנדו הבריטי ניכרת גם על חילות ברחבי אירופה וארצות הברית - הקומנדו הימי של צרפת, קורפס קומנדוטרופן של הולנד, בריגדת הפאראקומנדו של בלגיה ויחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה יחידות הקומנדו של הצבא פורקו ונותרו יחידות הקומנדו של חיל הנחתים הפועלות עד היום.
עם זאת, הצבא ממשיך לספק תמיכה טקטית בתחומים כמו ארטילריה, הנדסה קרבית ולוגיסטיקה.
במאמרה, הצביעה ריץ' על הנוכחות העצומה של הומואים ולסביות במסגרות של פסטיבלי סרטים של השנה החולפת, וטבעה את הביטוי "קולנוע קווירי חדש" כדי לתאר עליה משמעותית, הולכת וגדלה, של סרטים בעלי נושאים דומים, הנעשים על ידי יוצרי סרטים עצמאיים הומואים ולסביות, בעיקר בצפון אמריקה ובאנגליה.
בהסתמך על התאוריות הפוסט-מודרניסטיות והפוסט-סטרוקטוריאליסיטיות של המחקר האקדמי של שנות ה-80, הקולנוע הקווירי החדש הציג את הזהות המינית האנושית כהבניה חברתית, ולכן נזילה וברת-שינוי, ולא קבועה.
בעולם של הקולנוע הקווירי החדש, מיניות היא לעיתים קרובות כוח כאוטי וחתרני, אשר מרחיק את, ולעיתים קרובות מודחק על ידי, מבני הכוח ההטרוסקסואליים הדומיננטיים.
לעיתים תכופות סרטי הקולנוע הקווירי החדש מציגים תיאורים מפורשים של קיום יחסי מין בין בני אותו מין, וכן מערכות יחסים חד-מיניות אשר מובילות לנישואין ולחיי משפחה על פי המסורת ההטרוסקסואלית.
למרות שאיננו מזוהה עם תנועה פוליטית מסוימת, הקולנוע הקווירי החדש היה תמיד רדיקלי, המבקש לערער ולחתור תחת תפיסות של זהות, מגדר, מעמד, משפחה וחברה.
כמו כן, הסרטים התייחסו לעיתים תכופות למשבר האיידס של שנות ה-80, תוך כדי מתיחת ביקורת על הכישלון של הממשל של הנשיא רונלד רייגן להגיב על מגפת האיידס, וכן על הסטיגמות החברתיות אודות הקהילה הגאה.
לאור העובדה היא האיידס הוא נושא שכמעט ונעלם מהקולנוע ההוליוודי המיינסטרימי, סרטי הקולנוע הקווירי החדש התקבלו בברכה על ידי הקהילה הלהט"בית, ונתפסו כתיקון לתת-הייצוגי ולייצוג הסטריאוטיפי של הומואים ולסביות.
בכל הסרטים הללו הוצגו גיבורים להט"בים, התייחסויות וייצוגיים של סקס בין בני זוג מאותו המין והתעמתות אנטגוניסטית כלפי התרבות ההטרוסקסואלית.
במאים אלו יצרו את סרטיהם בתקופה שבה הקהילה הלהט"בית עמדה בפני אתגרים חדשים: החל ממשבר האיידס של שנות ה-80, ועד לגל הפוליטי השמרני ששטף את ארצות הברית, בצורת ממשלו של הנשיא רונלד רייגן, ואת בריטניה, בצורת ממשלתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.
בקרב החוגים האקדמיים חלה התעוררות בנוגע לתאוריות הקוויריות ולפוליטיקה הקווירית, במקביל לטענות כי קטגוריות של מין ומגדר, כגון הומוסקסואלים והטרוסקסואלים, הם הבניות חברתיות היסטוריות, אשר יכולים להשתנות ככל שהתרבות מתפתחת ומשתנה.
ריץ' ציינה כי סרטים רבים מתחילים להציג ללא בושה מיניות שאיננה קבועה או קונבנציונלית, וטבעה את המונח "קולנוע קווירי חדש".
הקומדיה האלוהית הוא אלבומה הראשון, והיחיד שנמכר באופן מסחרי, של השחקנית-דוגמנית מילה יובוביץ'.
הוא יצא לאור בשנת 1994 ונקרא על שם הקומדיה האלוהית של דנטה.
רוב שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי יובוביץ' בהיותה בת 15.
בשנת 1998 הוציאה יובוביץ' את אלבומה השני "The People Tree Sessions", אשר כלל שירים שנכתבו עבור אלבומה הראשון אך לא נכללו בו.
חברת התקליטים החליטה שלא למוכרו באופן מסחרי והוא נגנז.
בשנים האחרונות ובעקבות סוגיית האלבום הגנוז, התירה יובוביץ' את הזכויות על שיריה לכל דורש, באתר הבית הרשמי שלה.
האלבום ככלל מוגדר כרוק אלטרנטיבי ובחלקו כפולק עממי אוקראיני.
הוא ניחן גם בלחנים והשפעות מן המוזיקה הקלטית והפולק הרוסי.
בין שירי האלבום, נכלל השיר "שעון" (Clock), אשר נכתב על חייה של אנה פרנק.
שיר נוסף הוא "צ'ארלי", שנכתב כשנתיים לפני צאת האלבום, עבור הסרט "צ'פלין" שיצא לאקרנים ב-1992, ובו כיכבה יובוביץ' כאשתו של צ'ארלי צ'פלין.
השיר "In a Glade" הוא ביצוע מחודש לשיר עם אוקראיני.
השיר "הג'נטלמן שנפל" הוא היחידי באלבום שלו צולמו קליפים.
האחרון צולם כמחווה לסרט "Meshes of the Afternoon" של הקולנוענית מיה דרן, שיצא בשנת 1943. הקליפ, כמו הסרט, מציג תבניות פסיכולוגיות החוזרות על עצמן, כגון מפתחות נופלים, טלפונים מנותקים, דלתות פתוחות והאנשה של המוות.
בעקבות הקליפ שודר הסרט ב-MTV.
מילה יובוביץ' - שירה, כתיבה ולחנים
כריס ברנר - מנדולינה, קלידים
ג'ון דין - כינור, מנדולינה, key Fiddler
דייוויד לימריק - גיטרה אקוסטית וחשמלית
ביורן מיירן - גיטרה בס
הקולקטיב היא להקה ישראלית שהתגבשה ב-2008 בתל אביב ומנגנת בסגנונות מגוונים.
הקולקטיב נוסד כקבוצה של שבעה מוזיקאים, חברי ילדות, המגיעים מרקעים מוזיקליים שונים.
מובלים על ידי שני סולנים - עידן רבינוביץ' ורועי ריק – שבעת חברי הקולקטיב מנגנים סגנונות שונים: רוק, בלוז, אלקטרוניקה, ג'אז, ניו-פולק, פאנק ואמריקנה.
בשנת 2009 נסעה הקבוצה להתגורר בלונדון, שם יצרו והופיעו ברחבי אנגליה.
במשך חצי שנה גרו שבעת החברים בדירה אחת.
לאחר חזרתם לישראל ואיחוד כל הפרויקטים תחת הכינוי "הקולקטיב", במרץ 2011 הוציאו את אלבומם Onwards.
האלבום הוקלט בתל אביב תחת שרביטו של כריס שו, המפיק וטכנאי ההקלטות זוכה פרסי האוסקר וגראמי.
בהמשך השנה הופיעה הלהקה ברחבי ישראל, וב-2012 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה ובארצות הברית.
עם השנים צברה הלהקה תאוצה וקיבלה ביקורות בישראל ומחוצה לה, בין היתר במגזיני מוזיקה בינלאומיים, כגון ה-NME ו-Filter Magazine.
הלהקה השתתפה בפסטיבלים שונים באירופה (כמו Time ,In the City ו-Liverpool Sound City), וכן חיממה את האמנים חוזה גונזלס, אוקרביל ריבר ו-וובן האנד בהופעותיהם בישראל.
בשנת 2013 הופיעו חברי הלהקה עם הזמרת נינט טייב במספר הזדמנויות שונות, שהובילו לשיתוף פעולה מקצועי בין הזמרת לבין חברי הלהקה עידן רבינוביץ' ויוסי מזרחי.
השניים גם הפיקו את אלבומה הרביעי של נינט "כל החיות ידעו" שיצא במאי 2014. בספטמבר אותה שנה נישאו מזרחי וטייב.
במרץ 2014 יצא אלבומו השלישי של שלומי שבן, "תרגיל בהתעוררות", בו ניגנו חברי הלהקה והשתתפו בעיבודי השירים.
ביוני 2014 הוציאה הלהקה את האלבום "Pangaea", לו קדמו הסינגלים "OTM", ו-"Happiest of all Memorial Days".
באוקטובר 2014 הודיעו חברי הלהקה על עזיבתו של דניאל שהם את ההרכב.
בשנת 2015 עזבו גם מזרחי ולוזיה את ההרכב.
במאי 2017 הוציא רועי ריק אלבום משירי המוזיקאי האיטלקי פבריציו דה אנדרה, בהפקתו של יוסי מזרחי.
לקראת עבודה על אלבום חדש הצטרפו להרכב גיא לנדאו, שרון פטרובר ויואב ארבל.
בשנת 2018 הוציאה הלהקה את האלבום "The Coming of Light".
2009 - הקולקטיב - הקולקטיב העברי
הקומדיה האנושית הוא רומן מאת הסופר האמריקני ויליאם סרויאן.
הספר החל כתסריט שכתב סרויאן בשנת 1943 לסרט באותו שם.