tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הערכות שונות מציעות כי היהודים היוו באותה העת כ-20% מכלל אוכלוסיית פורטוגל.
מכיוון שכך נחשדו בעיני הספרדים הפורטוגלים כולם כנוצרים חדשים וכמי שטוהר דמם מוטל בספק.
במרוצת המאה ה-18 השתנתה מעט האינקוויזיציה באמריקות והחלה להתמקד בקידום אורתודוקסיה מוסרית, במלחמה ברעיונות הנאורות ובפיקוח ושליטה אידאולוגית ופוליטית.
על אף שהכתר הספרדי מעוניין היה באימוץ חלקי של הנאורות, כגון הבנת הטבע ותוצאות שימושיות של ידע שכזה, הוא לא היה מעוניין בחדירת רעיונות של דאיזם, הזכויות הטבעיות ורעיונות לשיטות ממשל חדשות.
מכיוון שכך עסקה האינקוויזיציה בצנזור ספרים שהכילו רעיונות פילוסופיים בלתי רצויים או ביקורת על רומא.
פעילות זו לא הייתה מוצלחת ביותר, שכן רעיונות אלו היו מוכרים באמריקות.
האינטרנציונל הראשון הוא הארגון הבין-לאומי הראשון של ארגוני פועלים אשר הוקם בלונדון ב-28 בספטמבר 1864 בשם "ההתאגדות הבין-לאומית של העובדים".
שמו המקובל של הארגון כיום הוא "הסתדרות הפועלים הבין-לאומית", או "האינטרנציונל".
הארגון הוקם בעקבות קריאתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס ב"מניפסט המפלגה הקומוניסטית" שפורסם ב-1848: "פועלי כל הארצות התאחדו".
היה זה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים.
האינטרנציונל הראשון נוסד ב-1864, אך הוועידה הראשונה נערכה כעבור שנתיים בשנת 1866 בעיר ז'נבה.
הארגון כלל במקור ארגוני פועלים בריטיים, אנרכיסטים, סוציאליסטים צרפתים, ורפובליקנים איטלקים, והוא אורגן בידי קבוצה קטנה שהתקבצה סביב קרל מרקס.
אף על פי שלקרל מרקס עצמו לא היה חלק בארגון הישיבה, הוא נבחר לאחד מ-32 חברי המועצה הכללית הזמנית ובמקביל קיבל על עצמו את הנהגתו של הארגון.
מאוחר יותר, חילוקי-דעות בין מרקס לבין מיכאיל בקונין, הבולט שבאנרכיסטים מקרב חברי האינטרנציונל, הובילו לפיצול בין "המרקסיסטים" ל"בקוניניסטים", ובקונגרס האג תומכי בקונין גורשו מהאינטרנציונל.
כדי לשמור את שליטתו בארגון העביר אותו מרקס לניו יורק ב-1872. הארגון התפרק ארבע שנים מאוחר יותר, בוועידה בפילדלפיה בשנת 1876. ניסיונות להחיות את הארגון במשך חמש השנים הבאות כשלו.
המוניטין של האינטרנציונל באותה עת כמעצמה אימתנית עם מיליוני חברים ומשאבים כמעט בלתי מוגבלים היה מופרז.
הגרעין הקשה של חבריו הבודדים עלה לעיתים רחוקות על 20,000 איש.
האינטרנציונל הראשון נחשב לגורם מרכזי ביצירת "הקומונה הפאריסאית".
רק הפועלים עצמם יכולים לשחרר את עצמם ממצוקתם (הם לא יכולים לקרוא לעזרה ממעמד גבוה יותר).
שחרור זה יושג רק באמצעות מאבק משותף של המוני הפועלים בכל מדינות העולם.
על ידי התארגנותו של הפרולטריון במפלגה פוליטית עצמאית ובין-לאומית יוכלו להצליח במאבקם.
האינטרנציונל השני הוא ארגון שנוסד ב-1889 (לאחר מספר שנות הכנה) בידי קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים במטרה לקדם את הסוציאליזם הבין-לאומי.
הארגון המשיך את עבודתו של האינטרנציונל הראשון, שהיה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים.
האינטרנציונל השני קיים פגישות עד לשנת 1916. לאחר מלחמת העולם השנייה נוסד האינטרנציונל הסוציאליסטי כדי להמשיך את מדיניות האינטרנציונל השני.
ארגון זה קיים עד היום.
האינטרנציונל השני התפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהמפלגות הלאומיות השונות שהרכיבו אותו לא הציגו חזית אחידה נגד המלחמה, אלא תמכו ככלל במדינה אותה ייצגו.
בנוסף, האינטרנציונל השני לא היה מהפכני כמו האינטרנציונל השלישי והאינטרנציונל הרביעי שבאו אחריו, ובמדינות רבות הוא תמך בלגיטימיות של מערכת הבחירות.
בין פעולותיו החשובות ביותר של האינטרנציונל השני: ההכרזה על 1 במאי כ"יום הפועלים הבין-לאומי" (1889) ועל 8 במרץ כעל "יום האישה הבין-לאומי" (1910, בוועידה בקופנהגן).
אף על פי שהמהפכה הייתה מחויבות היסטורית, מרקס ואנגלס טענו כי ניתן לנצל את הפוליטיקה כדי לקדם אותה.
עם זאת, אין להקים מפלגות לאומיות, שכן כל המעמד הכלכלי הוא אחד בכל העולם.
האינטרנציונל השני קבע שמכיוון שהאימפריות הולכות לכיוון של התנגשות, על הפועלים לשבות כולם – ובכך לשתק את המלחמה המתקרבת שתהיה כנראה על גבם.
במרץ 1907 השתתף מנהיג מפלגת "פועלי ציון" שלמה קפלנסקי בכנס של הארגון ב, והגיש בקשה לקבל את המפלגה בארגון.
בבקשה הרשמית כתב בין השאר:.
מפלגת פועלי ציון הציונית אכן התקבלה לארגון וכך גם מפלגת "הבונד" היהודית, שהייתה לא-ציונית.
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים.
הארגון כולל (נכון ל-2022) 132 מפלגות חברות וארגונים מלמעלה מ-100 מדינות.
מפלגות חברות בארגון הם (או היו בעבר) מפלגת שלטון במדינות רבות, כולל ברוב ארצות אירופה.
שורשיו של האינטרנציונל הסוציאליסטי באינטרנציונל השני, שנוסד ב-1889. לאחר שהתפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארגון נוסד מחדש ב-1923 (כ"אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים"), ונוסד שוב (במתכונתו הנוכחית) לאחר מלחמת העולם השנייה (שבמהלכה מפלגות סוציאליסטיות רבות דוכאו תחת השלטון הנאצי באירופה).
האינטרנציונל הראשון היה הגוף הבינלאומי הראשון שהפגיש ארגונים המייצגים את מעמד הפועלים.
היא הוקם בלונדון ב-28 בספטמבר 1864 על ידי קבוצות פוליטיות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות ואיגודים מקצועיים.
מתחים בין מתונים למהפכנים הביאו לפירוקו ב-1876, במהלך ועידה שנערכה בפילדלפיה.
האינטרנציונל השני הוקם בפריז ב-14 ביולי 1889 כאיגוד של מפלגות סוציאליסטיות.
חילוקי דעות במהלך מלחמת העולם הראשונה הביאו לפירוק האינטרנציונל השני ב-1916.
"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" הוקמה בפברואר 1919 בכנס בעיר ברן, על ידי מפלגות שרצו להחיות את האינטרנציונל השני.
במרץ 1919, מפלגות קומוניסטיות הקימו את האינטרנציונל הקומוניסטי ("קומינטרן"), "האינטרנציונל השלישי", בפגישה במוסקבה.
חלק מהמפלגות, שלא רצו להיות חלק מ"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" או ה"קומינטרן", הקימו את "איגוד העבודה הבינלאומי של המפלגות הסוציאליסטיות" (הידוע גם בשם "איחוד וינה") ב-27 בפברואר 1921 בוועידה בווינה.
איגוד זה יחד עם "הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" התאחדו כדי להקים את "אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים", במאי 1923, בכנס בהמבורג.
בארגון זה היו חברות המפלגות היהודיות "פועלי ציון" הציונית ומפלגת "הבונד" הלא-ציונית.
בינואר 1931, בסיום כנס של הארגון, הוחלט להביע מחאה נגד הספר הלבן השני שפרסמה בריטניה בנוגע לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי.
ביוני 1938 קיבל הארגון החלטה לגנות בחריפות את חוקי נירנברג וגלוי האנטישמיות ברחבי אירופה, בה נאמר: .
עליית הנאציזם ותחילת מלחמת העולם השנייה הביאו לפירוק הארגון ב-1940.
אחר סיום מלחמת העולם השנייה שוב קמו מפלגות סוציאליסטיות בארצות אירופה שהיו נתונות קודם לכן לשלטון הנאצי.
לאחר המלחמה, באפריל 1946, נערכה ועידה ראשונה של מפלגות סוציאליסטיות בלונדון, במסגרתה הוקם משרד תיאום.
בנובמבר 1947 נערכה ועידה נוספת באנטוורפן, אליה הוזמנו גם נציגים מארץ ישראל.
בוועידה זו הוחלט לפעול להקמת ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוקם בכנס שנערך בפרנקפורט, ביולי 1951. במסגרת הכנס התקבלה החוקה של הארגון, לפיה הוקמו ארבעה מוסדות עיקריים: הוועידה, המועצה, הלשכה והמזכירות הקבועה.
הוועידה מתכנסת אחת לשנתיים ומיוצגות בה כל החברות,כל אחת על-ידי לא יותר מ־6 נציגים, והיא המוסד העליון של הארגון; היא מקבלת החלטות פוליטיות וכן מחליטה על קבלת חברים והוצאתם מהארגון.
המועצה מקיימת ישיבות פעמיים עד שלוש בשנה.
באפריל 1953 אימצה מועצת הארגון עמדה פרו-מערבית ואנטי-סובייטית.
ביולי 1953 נערך הקונגרס השלישי של הארגון בסטוקהולם.
הקונגרס ננעל בקבלת שורה של החלטות המוקיעות את שלטונם של הבריטים והצרפתים בארצות החסות שלהם, שנותרו מתקופת הקולוניאליזם, ואת משטרי העריצות בארגנטינה ובספרד.
הקונגרס גם הצהיר, כי השלום העולמי יוכל להיכון רק על יסוד משא־ומתן משותף בין המעצמות.
הקונגרס קרא לאחדות בין המפלגות הסוציאליסטיות האנטי־קומוניסטיות בעולם, לשם השגת המטרות של: שלום בקוריאה, באזור הודו-סין ובמזרח התיכון, וקרא להוצאת הכוחות הסובייטיים ממזרח־אירופה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סייע הארגון למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות לבסס את עצמן מחדש לאחר שדיקטטורות פינו את מקומן לדמוקרטיה בספרד ובפורטוגל.
עד לקונגרס ז'נבה ב-1976, לארגון היו מעט חברים מחוץ לאירופה, ולא הייתה כל מעורבות רשמית באמריקה הלטינית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 תמכו מרבית המפלגות החברות במפלגת סנדיניסטה (FSLN) בבחירות בניקרגואה, אף על פי שהמדיניות השמאלנית של הממשלה בראשות מפלגה זו עוררה את זעמה של ארצות הברית.
מאז, קיבל הארגון כמפלגות חברות לא רק את FSLN, אלא גם מפלגות קומוניסטיות לשעבר כמפלגת השמאל הדמוקרטי (איטליה) והחזית לשחרור מוזמביק.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, מפלגה הפעילה בפרלמנט האירופי, ומשמשת כ"מפלגת גג" למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות, היא מפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשנת 2013 הקימה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שפרשה מהאינטרנציונל הסוציאליסטי, יחד עם מפלגות וגורמים אחרים שעזבו את האינטרנציונל הסוציאליסטי את הברית הפרוגרסיבית, שבסיסה בגרמניה.
הברית הפרוגרסיבית מצהירה על עצמה כעוסקת בסוגיות המרכזיות של הפוליטיקה הפרוגרסיבית באופן רחב – שלום, דמוקרטיה, זכויות אדם, צדק חברתי, עבודה הוגנת, שוויון מגדרי וקיימות.
הנשיא הנוכחי של הארגון מאז 2006, הוא יורגוס פפנדראו, ראש ממשלת יוון לשעבר ומנהיג התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
מפא"י (ואחר כך מפלגת העבודה הישראלית שירשה אותה), הייתה חברה פעילה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
המפלגה נהגה לשלוח בקביעות נציגים לכינוסי האינטרנציונל.
ביולי 1957, ייצגה שרת החוץ גולדה מאיר את המפלגה בכנס הארגון בווינה.
בפברואר 1962, הוזמן מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, רענן ויץ, לעמוד בראש קבוצת לימוד לפיתוח חקלאי של הארגון.
באפריל 1960, נערך כנס של המועצה של האינטרנציונל בחיפה.
זו הייתה הפעם הראשונה שהמועצה נפגשה מחוץ לאירופה.
צירי האינטרנציונל נפגשו עם נשיא המדינה יצחק בן צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות המובילות באירופה הונהגו על ידי תומכי ישראל, בהם: וילי ברנדט בגרמניה, פרנסואה מיטראן בצרפת וברונו קרייסקי באוסטריה, וגם האינטרנציונל הסוציאליסטי הוביל קו פרו ישראלי (ב-1985 אף פעל וילי ברנדט למנוע החלטה המגנה את ישראל בעקבות הפצצת מפקדות אש"ף בתוניסיה).
ביולי 1974 היה ראש הממשלה יצחק רבין האורח המרכזי בכנס האינטרנציונל שנערך בלונדון.
אחר כך, במשך שנים רבות, היה נציג מפלגת העבודה הישראלית חבר בהנהלת הארגון.
בשנת 1978 נבחר שמעון פרס לסגן נשיא הארגון ושימש בתפקיד כ-30 שנה.
בשנת 2005 אף יזם כנס של הארגון בישראל.
ביוני 1984 השתתף אבא אבן בכינוס של הארגון שנערך בעיר שפילד שבבריטניה.
בכנס איחל מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית ניל קינוק, בעקבות נאומו של אבן, לניצחון של המערך ב.
במשך השנים שימשו כינוסי הארגון למקום מפגש בין נציגים ישראלים לנציגי מדינות שלהם לא היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בין השאר: במאי 1990 השתתף שמעון פרס בוועידת מועצת האינטרנציונל בקהיר, אליה הוזמנו נציגי הארגון לשחרור פלסטין כמשקיפים וכן נציגי מפלגות סוציאליסטיות ממרוקו, לבנון ופקיסטן.
באפריל 2000 פגש מזכ"ל מפלגת העבודה, רענן כהן, נציגים של לוב, ואף קיבל הזמנה לבקר במדינה כאורח רשמי.
ביולי 2008, נועד שר הביטחון אהוד ברק עם נשיא עיראק ג'לאל טלבאני, במהלך קונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי ביוון.
ביולי 2010 נפגש ברק עם נציגי המחתרת הכורדית באיראן במהלך כנס בניו יורק.
במאי 1988 קיבל הארגון לראשונה החלטה אנטי-ישראלית, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה.
הארגון גינה בחריפות את מדיניות ישראל בשטחים.
החלטת הסיכום כללה גינוי של "מעשי האלימות שבוצעו על־ידי הכוחות המזוינים הישראליים בשטחים הכבושים", אך כללה גם גינוי של "ההתקפות הטרוריסטיות של פלסטינים או של ארגונים אחרים על מטרות אזרחיות ישראליות".
האינטרנציונל גם קרא לאש"ף "לשנות את האמנה הלאומית שלו ולהכיר במדינת ישראל".
וגם קרא "לכל הצדדים הנוגעים כדבר להסכים לעריכת ועידה בינלאומית, המעניקה אולי סיכוי אחרון למציאת הסדר שלום שיושג בדרך של משא ומתן".
בתגובה הודיעה מפלגת העבודה הישראלית על פרישה מהארגון והצטרפותה לארגון הפורש "הברית הפרוגרסיבית".
ביולי 2019, סורבה כניסתו לישראל של נציג ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, שביקש להיכנס לישראל כדי להשתתף בכינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי שהתקיים ברמאללה ובתל אביב.
האינטרנציונל הרביעי היה גוף פוליטי סוציאליסטי שנוסד בפריז ב-1938 בידי לאון טרוצקי כחלופה לקומינטרן (האינטרנציונל השלישי) הקומוניסטי.
בשנת 1938 הקימו טרוצקי ותומכיו את האינטרנציונל הרביעי.
הוא טען כי רק האינטרנציונל הרביעי, שהיה מבוסס על הרעיונות של לנין בדבר מפלגת אוונגרד, יוכל להוביל את המהפכה העולמית, ושיש צורך לבנות את האופוזיציה גם לקפיטליזם וגם לסטליניזם.
טרוצקי ניסה לשכנע את המפלגות הסוציאליסטיות "הבלתי-תלויות" באירופה (פולין, גרמניה, אנגליה, הולנד וספרד) להצטרף לאינטרנציונל הרביעי כדי לנסות ולמנוע את מלחמת העולם השנייה, אך דרישתו שהוא יכתיב להן את הדרך לא הייתה מקובלת עליהן והכוונה לא מומשה.
באותו הזמן, הטרוצקיזם כבר היווה כוח פוליטי חזק בווייטנאם, בסרי לנקה ומעט מאוחר יותר גם בבוליביה.
הייתה גם תנועה טרוצקיסטית חזקה בסין אשר כללה גם את האב המייסד של התנועה הקומוניסטית הסינית, צ'ן דוצ'י (Chen Duxie), בין חבריה.
בכל מקום שהסטליניסטים צברו כוח, הם ראו חשיבות עצומה ברדיפת הטרוצקיסטים, והתייחסו אליהם כאל הגרועים שבאויבים.
האינטרנציונל הרביעי סבל מרדיפה והתפלגויות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבודדים האחד מהשני, ועומדים בפני התפתחויות פוליטיות שלא תמיד תאמו את תחזיותיו של טרוצקי, כמה ארגונים טרוצקיסטיים החליטו שברית המועצות היא כבר לא "מדינת פועלים מנוונת", ופרשו מהאינטרנציונל הרביעי.
לאחר 1945, הטרוצקיזם נעלם כתנועה עיקרית בווייטנאם, ונותר כתנועה שולית בכמה מדינות נוספות.
המזכירות הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי ארגנה ועידה בינלאומית בשנת 1946, וכן שני קונגרסים עולמיים בשנים 1948–1951, במטרה לבחון את התנאים החדשים שנוצרו עם הקמת "הגוש המזרחי", האיום של מלחמת עולם שלישית (בין המערב לברית המועצות), ומשימות של המהפכן כיום.
הממשלות הקומוניסטיות המזרח אירופאיות שקמו אחרי מלחמת העולם השנייה בכפייה על ידי ברית המועצות ללא שעברו מהפכה החברתית מתוך העם עצמו, תוארו בהחלטת הקונגרס מ-1948 כ"ממשלות ששולטות בצורה קפיטליסטית".
בשנת 1951, הקונגרס הגיע למסקנה שהם נהפכו ל"מדינות פועלים מקולקלות".
עם התחזקות המלחמה הקרה, אימץ הקונגרס העולמי של האינטרנציונל הרביעי בשנת 1951 את התאוריה של מישל פבלו (Michel Pablo) אשר צפתה מלחמת אזרחים בינלאומית.
חסידיו של פבלו טענו כי המפלגות הקומוניסטיות בארצות החופשיות שבהן הן נתונות ללחץ של תנועת העובדים האמיתית, לא ילכו שולל אחר המניפולציות הסטליניסטיות ויבחרו בדרך המהפכנית.
כמו כן, נקבע בקונגרס של 1951 כי הטרוצקיסטים צריכים להתחיל ולפעול בצורה שיטתית בתוך אותן מפלגות קומוניסטיות שעדין נשלטו על ידי הרוב במעמד הפועלים (בניגוד למפלגות הקומוניסטיות הסטליניסטיות, שנשלטו בעיקר על ידי מנגנון הפקידות של המפלגה).
בכל אופן, הטרוצקיסטים ראו את המנהיגות הסובייטית כ"אנטי-מהפכנית".
ב-1951 נטען גם כי ברית המועצות ששלטה על ארצות הגוש המזרחי בעקבות התוצאות הצבאיות והפוליטיות שאחרי מלחמת העולם השנייה, ניסתה לכאורה להקים בהם משטרים קפיטליסטיים על מנת לרצות את המערב ולמנוע פלישה לאותן ארצות.
את הלאמת התעשייה והכלכלה שם, החלה ברית המועצות כביכול רק לאחר שנוכחה לדעת שהקפיטליזם לא יהיה מה שימנע את הפלישה על ידי המערב.
האינטרנציונל הרביעי התחלק בשנת 1953 לשתי סיעות נפרדות.
"הוועידה הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי" על ידי פורשים מהאינטרנציונל עצמו, כאלטרנטיבה מרכזית למזכירות הכללית.
הם טענו להיותם "רוויזיוניסטים" והובלו על ידי מישל פבלו.
משנת 1960 החלו קבוצות וארגונים שונים משני הגופים להתאחד מחדש.
בשנת 1963 נערך קונגרס איחוד בין כלל התנועות והמפלגות הטרוצקיסטיות שחזרו להתאחד תחת האינטרנציונל הרביעי.
התנועות הבריטיות והצרפתיות המשיכו לקיים את "הוועדה הבינלאומית של האינטרנציונל הרביעי", ולא התאחדו עם כלל הקבוצות והארגונים.
"האינטרנציונל" הוא המנון שמאל פוליטי (קומוניסטי).
המילים המקוריות נכתבו בצרפתית על ידי אז'ן פוטייה (1816–1887) בשנת 1871 והולחנו בידי פייר דֶּגֶייטֵר (1848–1932) בשנת 1888. השיר נכתב בעקבות דיכוי הקומונה הפריזאית במהלך המלחמה בפרוסיה ותורגם לעשרות שפות.
זהו אחד ההמנונים המפורסמים ביותר בעולם, המושר עד היום בפי סוציאליסטים מכל הגוונים - קומוניסטים, אנרכיסטים, וסוציאל-דמוקרטים.
הגרסה הרוסית של השיר, בתרגומו של ארקדי (אהרון) קוץ מ-1902, שימשה כהמנון הלאומי של ברית המועצות עד שנת 1944, וכן כהמנון המפלגה הקומוניסטית.
התרגום המקורי לרוסית כלל שלושה בתים ופזמון.
בהמשך נוספו בתים נוספים ושונו חלק מהמילים המקוריות.
בספר "חוות החיות" הציג ג'ורג' אורוול פרודיה על שיר זה, בשם "חיות אנגליה".
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש השיר "ברכת עם" ("תחזקנה", על פי מילתו הראשונה) של חיים נחמן ביאליק כהמנון השומר הצעיר, אך בעקבות המלחמה והרדיפות עלה חשש שתיווצר בקרב התנועה רוח של לאומנות, ועל כן צורף האינטרנציונל כהמנונה השני של התנועה.
הוא משמש גם כאחד משלושת המנוני הנוער העובד והלומד (יחד עם התקווה ואני מאמין).
התרגום המקורי תורגם ב-1924 עבור אירועי אחד במאי על ידי אברהם שלונסקי.
את הנוסח העברי המחודש כתב חיים חפר לאחר שבחודש פברואר 1985 נתקבלה בוועדה המרכזת של ההסתדרות המלצתו של יצחק בן אהרון:
"הועדה ממליצה על עריכתו מחדש של טקסט האינטרנציונל במובן של מחיקת תוכן שאבד עליו הכלח וצירופם של תכנים עכשוויים מן ההוויה הישראלית או הבינלאומית".
תרגום מילולי (מבוסס על תרגום מילולי לאנגלית) L'Internationaleקומו, עלובי הארץ
התבונה רועמת בכור מחצבתה (מולדתה)
הבה נעשה מן העבר דף חדש
אנו שום דבר, הבה נהיה הכל
אף לא אלוהים, קיסר, או טריבון
למען יתן הגנב את הדין
מיסים מוצצים את דם החלשים
לא מוטלים מיסים על העשירים
זכויות העני הן מילים ריקות
על פיו, אין זכויות בלי חובות
אך גם אין חובות בלי זכויות
האם אי פעם עשו דבר
אין העם דורש אלא את חלקו
ישבות נשקם, נפזר את השורות
קום, כל העולם רדוף הקללה
ומוכנה להוליך אל הקרב הקטלני.
את עולם הדיכוי הישן עדי יסוד נחריבה
מי שהיה לא כלום, יהפך להכול.
ירומם רוחו של המין האנושי
אף אחד לא יתן לנו את השחרור
לא האל, לא הצאר, ולא הגיבור.
כדי להפיל את העול, בעזרת יד מוכשרת
להשיג בלוחמה את הטוב לנו
מספיק למצוץ את הדם, ערפדים
יש לכם כל השלטון, כל טוב העולם
כל השלטון - לעם העובד
ואת כל אוכלי החינם לזרוק!
אין לנו כבוד אליכם, עם עושרכם,
את כס המלכות שלכם, בטלנים
של מה שנלקח מאיתנו בשוד
האינקוויזיציה הפורטוגזית הייתה מוסד חקירותיהם של הקתולי, האמון על מימוש וביצוע חוקי הנצרות הקתולית, חינוך, המרה וכן היה שותף ברדיפת מיעוטים דתיים.
האינקוויזיציה הפורטוגזית התקיימה בפורטוגל בין 1536 ל-1821. עם זאת, יש הטוענים כי למרות שתחילתה הרשמית ב-1536, הרי שיהודי פורטוגל והאנוסים נרדפו החל מגירוש פורטוגל ב-1497; ובנוסף, שחלק ממגורשי ספרד הגיעו לפורטוגל בתקופה שבין "החלטת אלהמברה" לגרשם ועד לגירוש יהודי פורטוגל.
מעשי האינקוויזיציה הפורטוגזית ידועים פחות משל מקבילתה, האינקוויזיציה הספרדית, מאחר שאנגליה, בה נערך רוב המחקר ההיסטורי על אותה תקופה, בחרה להצניע את חלקה של פורטוגל, בעלת בריתה באותן שנים, ולהדגיש את עוולותיה של ספרד, אויבתה.
טקס האוטו דה פה הראשון בפורטוגל נערך ב-1540. בדומה לאינקוויזיציה הספרדית, עסקה זו הפורטוגזית ברדיפת מומרים שלא נענו לכל דרישותיה של הנצרות הקתולית.
האינקוויזיציה הפורטוגזית פשטה גם אל מושבותיה של פורטוגל, ביניהן ברזיל, כף ורדה וגואה, והייתה בעלת הסמכות לחקור ולשפוט בעניינים הנוגעים לכנסייה הקתולית.
במושבה הפורטוגזית של גואה פעלה החל מ-1560 האינקוויזיציה של גואה, נגד יהודים והינדים.
סמכויותיה של האינקוויזיציה נגעו גם לצנזורה של ספרים, ציד מכשפות, ביגמיה וכיוצא בזה.
כתוצאה מהצנזורה התרבותית שהנהיגה האינקוויזיציה הפורטוגזית, תוך דעיכת האימפריה הפורטוגזית, הפכה פורטוגל לנחשלת מבחינה תרבותית ביחס למדינות אחרות במערב אירופה.
דוגמה לדיכוי תרבותי זה - המקרה של הכומר הישועי הברזילאי אשר הדגים ב-1709 את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו בליסבון.
עקב כך נאלץ דה גוזמאו להימלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמתו בידי האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סאראמאגו "דברי ימי המנזר").
על פי מחקריו של ההיסטוריון הנרי צ'ארלס לי, כ-1,175 איש הועלו על המוקד; אך חלק מן הפרוטוקולים חסרים, ולכן ייתכן כי המספר גבוה במעט.
בשנת 1612 קיבל על עצמו סוסניוס, קיסר אתיופיה את האמונה הקתולית בסתר בהשפעת פדרו פאיש.
בשנת 1622 הצהיר הקיסר על אמונתו הקתולית בגלוי, בניגוד לעצתו של פאיש, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמימי כי כוונתו רצויה.
באותה שנה נפטר פאיש והפטריארך הקתולי שנשלח במקומו, אפונסו מנדש, מיהר לכפות שורה של תיקונים דתיים מחמירים שעוררו את חמת הציבור.
בין היתר הורה מנדש לבטל את מנוחת השבת, להסמיך מחדש את כל הכמרים בכנסייה האתיופית, לקדש מחדש את כל הכנסיות, להכניס לתוכן צלמים של קדושים נוצרים ולהוציא מתוכן גופות של נכבדי הכנסייה האתיופית משנים עברו.
לראשונה בתולדות אתיופיה הכריזה הכנסייה האתיופית על הקיסר ככופר והכריזה על מרד גלוי נגדו.
במשך עשר שנים דיכא הקיסר מרידות בכל רחבי הממלכה, בסיוע רובאים ותותחנים מפורטוגל.
בטבח באתיופיה, בשונה מאחיו בפורטוגל, לא היו חקירות אלא טבח שיטתי של מתנגדי הקיסר, נוצריים ויהודים גם יחד.
המטרה הייתה השמדה מוחלטת ומי שרצה להינצל פנה לכמרים הקתוליים שינצרו אותו.
בכך הפורטוגזים הצליחו להפיץ את האנטישמיות האירופית לאתיופיה ויחד עם האנטישמיות האתיופית המסורתית יצרו זן חדש של שנאה חסרת רחמים.
בשנת 1624 הובקעו מערכי ההגנה של מבצרי ביתא ישראל בהרי סאמיאן והממלכה היהודית נפלה.
המלך גדעון הרביעי הוגלה והוצא להורג וכתבי הקודש היהודיים הועלו באש.
טבח זה מהווה נקודת מפנה בתולדות יהודי אתיופיה, שכן עד אז הצליחו היהודים לשמור על עצמאות מדינית ופולחנית, גם מול איומים צבאיים חמורים בתקופת ההישרדות.
בשנת 1632 יצא הקיסר סוסניוס לאדמות הגפנים (ויינה דגה), שם הכריע צבא גדול של מושל מחוז וג המורד.
המושל נהרג, לצד מפקדים רבים וכשמונת אלפים לוחמים.
"המלך השמיד את לוחמיו הרבים", מציינת הכברה נגסת, ונמלא חרטה על המחיר הכבד שגבו המחלוקות הדתיות.
מחצר הקיסר יצאה ההצהרה הרשמית:
סוסניוס התכוון לאפשר לאמונה הקודמת להתקיים לצד האמונה הקתולית בה החזיק, כפי שנהג בראשית ימי כהונתו, אך בנו פאסיל גירש את היישועים מאתיופיה.
כך החלה תקופת התחייה האתיופית, לאחר 11 שנות אינקוויזיציה אתיופית בלבד, ונוצר שיח בין-דתי בין היהודים לנוצרים באתיופיה.
בדומה למקבילתה הספרדית, גם בפורטוגל הייתה האינקוויזיציה כפופה למלך.
בראש האינקוויזיציה עמד האינקוויזיטור הראשי, שמונה בידי האפיפיור אך נבחר בידי המלך, ונמנה תמיד על משפחת המלוכה.
בתי משפט של האינקוויזיציה היו בליסבון, קוימברה ואבורה.
האינקוויזיציה של גואה הייתה סניף של האינקוויזיציה הפורטוגזית, שפעל מאזור גואה בתת-היבשת ההודית והיה אחראי גם על חלקים אחרים שהיו תחת שלטון פורטוגזי באסיה.
האינקוויזיציה הוקמה ב-1560, 40 שנה לאחר הכיבוש הפורטוגזי של גואה.
בראשית דרכה התמקדה ב"נוצרים החדשים", כלומר באנוסים היהודים, שברחו מחצי האי האיברי להודו הרחוקה בחיפוש אחרי חופש דת, אבל בהמשך, לאחר מאמצים לנצר את כל אוכלוסיית האזור, התמקדו חקירות האינקוויזיציה באוכלוסייה המקומית בכלל, בעיקר ההינדואית.
ב-1448 הגיע וסקו דה גאמה, שליחו של מלך פורטוגל, לחופי הודו, במטרה לחתום חוזי סחר ביבשת.
לאחר שובו לאירופה, פרסם האפיפיור ניקולאוס החמישי, בשם הקיסרות הרומית הקדושה, בולה אפיפיורית שהעניקה לפורטוגל אחריות, מונופול ופטרונות על הפצת האמונה הנוצרית־הקתולית באסיה, וכן זכויות בלעדיות על המסחר באזור.
התוצאה הייתה כיבוש פורטוגזי של חופיה המערביים של הודו, ובחירה בעיר הנמל גואה כעיר המרכזית.
שנים ספורות קודם לכן, לאחר הגזירות על יהודי פורטוגל, נהרו לגואה יהודים אנוסים, והקימו בה קהילה גדולה יחסית.
הודו הייתה יעד אטרקטיבי בעבור האנוסים מכמה סיבות: היכולת לחזור ליהדות בלי חשש לחייהם, קיומן של קהילות יהודיות עתיקות ומבוססות בהודו והאפשרות לעסוק במסחר (בתבלינים, יהלומים ועוד), שממנו הודרו עם תחילת פעילותה של האינקוויזיציה.
כאשר גילו הרשויות הפורטוגזיות את נוכחותם של "הנוצרים החדשים" בגואה, נשלחו מכתבי תלונה חריפים לממלכה.
בין המוחים בלט במיוחד הארכיבישוף הראשון של גואה, דום גשפאר דה לאו פריירה, אשר מתח ביקורת חריפה על נוכחות הנוצרים החדשים והיה בעל השפעה מכרעת בקידום הדרישה להקמת האינקוויזיציה במקום.
במקביל, עודדו השלטונות הפורטוגליים התנצרות של ההינדים והמוסלמים המקומים.
בשנת 1542 הגיע לגואה גם פרנסיסקו חאווייר, ממייסדי מסדר הישועים.
חאווייר הנהיג פעילות מיסיונרית רחבת היקף באסיה, והיה מעורב באופן נרחב בפעילות המיסיונרית בהודו הפורטוגזית.
בשנת 1546 הציע חאווייר למלך ז'ואאו השלישי להקים אינקוויזיציה בגואה.
הוא אף הציע להעניש את מושל פורטוגל בגואה "אם לא ינקוט צעדים להגדלה משמעותית של אמונתנו".
האינקוויזיציה הוכרזה אמנם 14 שנה אחר כך, שנים לאחר שעזב את גואה, והחוקים העיקריים שלה יושמו רק בשנת 1567, אבל רוחו של חאוויר ודאי שרתה על ההחלטה.
עוד בטרם הוקמה האינקוויזיציה באופן רשמי, ניסתה הממשלה המקומית בגואה להעמיד מקומיים לדין בגין עבירות דתיות, להעניש את המורשעים, ולפעול נגד תופעות של ייהוד.
ב-1519 אסר המלך מנואל הראשון על יהודים לשמש שופטים או יועצים בגואה, בהמשך – עוד לפני החלת האינקוויזיציה נערך פעמיים לינץ' באנוסים, בעידוד השלטונות.
בשנת 1539, 21 שנה לפני ההכרזה הרשמית על הקמת האינקוויזיציה, הוצא להורג "נוצרי חדש", ששמו אינו נזכר ברשומות הכנסייה, בגין עבירת דת של "אמירות כופרות".
בשנת 1543 הוצא להורג בחניקה אנוס נוסף, רופא בשם ז'רונימו דיאש, ולאחר מכן נשרף על המוקד.
ב-1545 נתפס אחד מחשובי הנוצרים החדשים, לאחר עדות שעל פיה נמצא בביתו ספר תורה.
אפילו שהחוקרים לא מצאו שום סימן לספר התורה, האיש נכלא ל-12 שנה, ואז נשלח להישפט בפורטוגל.
משפטה של אישה יהודייה מגואה, בשם קלדיירה, תרם ללא ספק להקמה הרשמית של לשכת האינקוויזיציה בגואה.
קלדיירה ותשעה־עשר נוצרים חדשים נוספים נעצרו בשנת 1557 באשמת התייהדות, ביקור בבתי כנסת ואכילת מצות.
בנוסף, הואשמה קלדיירה בחגיגת חג הפורים במקביל לחג ההולי ההינדואי.
בסופו של דבר נשלחו כל הנאשמים מגואה לליסבון כדי להישפט בידי האינקוויזיציה הפורטוגלית, ושם נגזר על קלדיירה עונש מוות.
גם חלקם של ההינדים לא שפר עליהם:
אפילו שבשלב הראשון ההטבלה לנצרות מצד ההינדים הייתה וולונטרית, המיסיונרים שנשלחו להטביל את ההינדים, לחצו להקמת אינקוויזיציה, כי הבינו שהמקומיים אימצו את הנצרות ממניעים חומריים, כגון קבלת עבודה או מתנות.
רוב המומרים החדשים לפני הגזירות היו בני הקאסטות הנמוכות, שראו בכך דרך לשפר את מעמדם החברתי, או עבדים שהוחזקו בידי הינדואים ומוסלמים התנצרו כדי להשתחרר.
לאחר הטבילה המשיכו מומרים חדשים אלה לקיים את דתם הקודמת בסתר, בדומה ליהודים האנוסים.
ב־8 במרץ 1546, 14 שנה לפני היות האינקוויזיציה, הוציא מלך פורטוגל ז'ואאו השלישי צו האוסר על קיום ההינדואיזם בגואה, מורה על הריסת מקדשים הינדואיים, אוסר על חגיגה פומבית של חגים הינדואיים, מורה לגרש כוהני דת הינדואיים, ומטיל עונשים חמורים על מי שיצרו תמונות ופסלים בעלי אופי הינדואי.
ובהמשך, גורשו מן המדינה גם כל הקאדים המוסלמים ועל כל המסגדים המוסלמים הוטלו, ב-1550, מיסי דת מיוחדים.
ב-1560 נשלח מפורטוגל האינקוויזיטור הראשון של גואה, אלקסו דיאז פלקאו (Aleixo Díaz Falcão).
למקום מושבו של משרד האינקוויזיציה נבחר ארמונו של מוחמד עאדל שאה, השליט המוסלמי האחרון של גואה.
האינקוויזיציה של גואה אימצה את ההנחיות שנקבעו בוועידת טרנטו (1545–1563), הנחיות שכללו מתקפה על מנהגים הינדואיים (ציון של חגים ומנהגים מסורתיים מקומיים, למשל, זוהה ככפירה), הטפה פעילה להגדלת מספר המתנצרים, מאבק ב"אויבי הנצרות הקתולית", ושמירה על טוהר האמונה הקתולית.
המסורת המקומית היחידה שאומצה על ידי השלטון הפורטוגזי הייתה שיטת הקאסטות, שלא הייתה רחוקה מן החלוקה המעמדית באירופה בעת ההיא.
ואלה היו הצווים שעליהם הכריזה האינקוויזיציה של גואה:
יגורשו כל הקאדים (שופטי השריעה המוסלמיים).
ייאסר על לא־נוצרים לכהן במשרה ציבורית מכל סוג שהוא.
ילדים הינדואים שאביהם נפטר יימסרו על פי החוק לידי הישועים לצורך המרת דתם לנצרות.
פקידים הינדואים בכל מועצות הכפר יוחלפו בנוצרים.
נשים הינדואיות שהתנצרו יורשו לרשת את מלוא הרכוש של הוריהן.
בעלי קרקעות נוצרים יורשו לקבל החלטות בענייני הכפר ללא נוכחות בעלי קרקעות הינדואים; על בעלי קרקעות הינדואים, לעומת זאת, ייאסר לקבל החלטות כלשהן ללא נוכחות כל עמיתיהם הנוצרים.
בכפרים בגואה שבהם היה רוב נוצרי, ייאסר על הינדואים להשתתף באסיפות הכפר.
חברים נוצרים יהיו חותמים ראשונים על כל מסמך רשמי, ואילו הינדואים יחתמו לאחר מכן .
בהליכים משפטיים לא יתקבלו הינדואים כעדים, ורק עדויות של עדים נוצרים ייחשבו קבילות.
מקדשים הינדואיים יהרסו וייאסר על הינדואים לבנות מקדשים חדשים או לשפץ מקדשים קיימים.
תוקם יחידה של ישועים להריסת מקדשים שנבנו לפני המאה ה־16.
ייאסר על כוהני דת הינדואיים להיכנס לגואה הפורטוגלית לצורך עריכת טקסי נישואין הינדואיים.
בראשית שלטונה של פורטוגל בגואה, נהרו אליה אנוסים רבים, שביקשו לעצמם חופש דת.
אבל די מהר מצאו את עצמם שוב תחת שליטת האינקוויזיציה.
עם תחילת פעילותה, הוצא צו האוסר על כניסת יהודים נוספים לשטחים הפורטוגזיים בהודו.
מפירי הצו היו צפויים לעונשים שכללו מעצר, החרמת רכוש ומאסר.
רדיפת היהודים התרחבה מהר מאוד גם לשטחים שבשליטה הפורטוגזית בקוצ'ין.
בית הכנסת של יהודי קוצ'ין — בית הכנסת פארדסי — הושמד.
אפילו שגם המוסלמים, ההינדואים והנוצרים שהשתייכו לכנסייה הסורית-אורתודוקסית נרדפו על ידי האינקוויזיציה, רדיפת היהודים הייתה קיצונית הרבה יותר.
הרשומות מראות שמכלל המורשעים על ידי האינקוויזיציה ב-80 השנה הראשונות לפעולתה היוו האנוסים רק 9 אחוזים.
אבל מכלל המוצאים להורג הם היו 69 אחוזים.
בין השנים 1590-1561 נשפטו 321 "נוצרים חדשים" בעוון שמירת הדת היהודית.
הפער אינו תוצאה של יד רכה יותר של החוקרים, אלא של השמדה.
ב-30 השנה הראשונות לפעילות האינקוויזיציה, מלחמתה ביהודים הייתה מוצלחת במיוחד: חברי הקהילה היהודית נכלאו, הוצאו להורג, הושתקו, גורשו, או התבוללו.
אנשי הכמורה שהגיעו מפורטוגל לגואה פעלו להמרה המונית של הינדואים לנצרות.
בשיתוף פעולה עם מיסיונרים ישועים ופרנציסקנים, גויסו המנהל האזרחי הפורטוגלי וכוחות הצבא כדי להרוס את היסודות התרבותיים והמוסדיים של ההינדים ושל דתות הודיות אחרות.
הפעולה כללה השמדה שיטתית של מקדשים הינדואיים ובודהיסטיים, איסור על טקסים דתיים, בהם חתונות הינדואיות פומביות, איסור על החזקה של פסלים ותמונות של אלים.
הינדואים שנחשדו בהחזקת אלילים נעצרו ונכסיהם הוחרמו.
מחצית מן הרכוש שהוחרם ניתנה כגמול למלשינים, והמחצית השנייה הועברה לכנסייה.
בשנת 1620 הוצא צו שאסר על הינדים לקיים את טקסי נישואין.
ביוני 1684 פורסם צו שאסר על שימוש בשפה המקומית (קונקאנית) וחייב את התושבים לדבר פורטוגזית.
החוק קבע ענישה חמורה לכל מי שהשתמש בשפות המקומיות.
גם ספרים שנכתבו בשפות המקומיות הושמדו.
על פי ההערכות, בשש השנים הראשונות לפעילות האינקוויזיציה נהרסו 160 מקדשים, ובשנה אחר כך - כ־300 מקדשים הינדואיים נוספים.
מכתב מלכותי משנת 1569, מדווח שכל המקדשים ההינדואיים במושבותיה של פורטוגל בהודו הועלו באש ונהרסו כליל.
גם תיקון מקדשים שניזוקו נאסר, וכן הקמת מקדשים חדשים.
יותר מ-75% מתיקי האינקוויזיציה של גואה דנו בפולחן הינדואי פומבי; רק כשני אחוזים עסקו בכפירה או בסטייה דתית.
בשנים הראשונות להקמתה, בין השנים 1561 ל־1623 טיפלה האינקוויזיציה של גואה בכ־3,800 תיקים של נאשמים מקומיים.
כלומר, מכלל אוכלוסיית גואה, שמנתה בשנות ה־80 של המאה ה־16 כ־60,000 נפש, נידוני יותר משישה אחוזים.
כמות האסירים הייתה כזאת, שהאינקוויזיציה דרשה שוב ושוב לאורך השנים הוספת תאי מאסר.
בין השנים 1560 ל־1774 הורשעו בבתי הדין של האינקוויזיציה 16,172 בני אדם.
תועדו 71 טקסי כפרה פומביים (Auto-da-fé), שלאחריהם הוטלו על המורשעים עונשים שונים, שהחמור בהם היה שריפה על המוקד.
במשך כ-250 שנות פעילותה בגואה, הוציאה האינקוויזיציה להורג בשריפה על המוקד 57 בני אדם, ונשרפה דמותם של 64 נוספים, שהורשעו בהיעדרם או שמתו בכלא, מהם 105 גברים ו־16 נשים.
האינטלקטואלים של ניו יורק הוא כינוי לקבוצת סופרים, עיתונאים ומבקרים אמריקאים, ברובם יהודים, צאצאי יוצאי מזרח אירופה, בני מעמד הפועלים.
רוב חברי הקבוצה הזו התגוררו בניו יורק והתחנכו ב"סיטי קולג' של ניו יורק" בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים והשפיעו רבות על החשיבה האידאולוגית האמריקאית במהלך כל המאה ה-20.
בתחילת דרכם תמכו האינטלקטואלים של ניו יורק במדיניות השמאל הפוליטי, אף כי היו אנטי-סטליניסטים במובהק.
הקבוצה מיזגה תאוריה מרקסיסטית וסוציאליסטית, עם חשיבה דמוקרטית וליברלית ודחתה באותה מידה של תקיפות הן את המקארתיזם והן את הקומוניזם הסובייטי, כמודל פוליטי מעשי או מקובל.
רבים מחבריה הפכו לאחר מכן למייסדי ומובילי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בפוליטיקה האמריקאית.
מרבית חברי הקבוצה למדו אחרי הסיטי קולג' של ניו יורק, באוניברסיטת קולומביה וזוהו עם כתבי העת השמאליים, כל אחד של תקופתו.
ניקולס להמן תיאר את הקבוצה כקבוצת בלומסברי האמריקאית.
כל אלה התרכזו בכתיבתם בדרך כלל ב"מנורה ג'ורנל", "ההמונים החדשים" הקומוניסטי, וה - פרטיזן רוויו הסוציאליסטי האנטי קומוניסטי.
דור הביניים של "האינטלקטואלים של ניו יורק" על פי בל (מתבגרי אמצע וסוף שנות השלושים) כלל בין השאר אישים כמו: קלמנט גרינברג, הרולד רוזנברג, ריצ'רד הופשטדטר, סול בלו, איזק רוזנפלד, אלפרד קייזין, דלמור שוורץ, ליונל אייבל, ברנרד מלמוד, ועוד.
אליהם הוא משייך גם את קרוביהם לדעה מאירופה, כמו ג'ורג' ליכטהיים, שהיה ממלא מקום עורך ה"קומנטרי" לתקופה קצרה בין אליוט כהן לנורמן פודהורץ ואחרים וכן מספר לא יהודים כמו: מרי מקארתי, ארתור שלזינגר (הבן) ועוד.
כל אלה התרכזו בכתיבתם בעיתונים כמו: The Nation, ניו ריפבליק, קומנטרי, ו"פרטיזן רוויו".
הדור השני (מתבגרי סוף שנות השלושים - תחילת שנות הארבעים): דניאל בל, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב ואחרים וכן מספר לא יהודים קרוביהם לדעה.
דור זה התרכז בכתיבתו בעיקר ב"קומנטרי", פרטיזן רוויו, אנקאונטר, "המנהיג החדש", "דיסנט", ו"פאבליק אינטרסט".
הדור האחרון לקבוצה זו על פי בל (מתבגרי סוף שנות הארבעים - תחילת שנות החמישים) כלל את: נורמן פודהורץ, נורמן מיילר, פיליפ רות, מידג' דקטר ועוד, כמו גם מספר לא יהודים, שאליהם הוא מקשר בין השאר את ת"ס אליוט ואחרים.
זירות הכתיבה של דור זה היו: קומנטרי, פרטיזן רוויו, פריס רוויו, "The New York Review of Books" ועוד.
חלק מ"האינטקלטואלים של ניו יורק" לימדו באוניברסיטאות קולומביה, בית הספר החדש, הרווארד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
חלקם הגדול כאמור, כולל ליפסט, טרילינג, גרינברג, בל, גלייזר, קריסטול, הוק, פודהורץ ואחרים, הפכו לפעילים מרכזיים בתנועה הנאו-שמרנית.
בסטטיסטיקה ובתורת האינפורמציה, האינפורמציה של פישר () היא פונקציה של פרמטר הקובע התפלגות, השווה לשונות של פונקציית הניקוד, על־פי אותו פרמטר.
האינפורמציה של פישר מכמתת את ה"רגישות" של פונקציית ההתפלגות לשינויים ב־: שינויים גדולים יותר מעידים על רגישות גבוהה יותר, ולכן נושאים, כביכול, אינפורמציה רבה יותר.
בסטטיסטיקה בייסיאנית, ההתפלגות האסימפטוטית של השכיח האפוסטריורי תלויה בהתפלגות האפריורית רק דרך האינפורמציה של פישר.
תפקידה של האינפורמציה של פישר בתאוריה האסימפטוטית של אומדי נראות מקסימלית הודגש על ידי הסטטיסטיקאי רונלד פישר.
האינפורמציה של פישר משמשת גם בחישובו של Jeffreys prior, שמשמש בענף הסטטיסטיקה הבייסיאנית.
האינפורמציה של פישר משמשת בחישוב מטריצת השונות המשותפת (Covariance Matrix) של אומדי נראות מקסימלית.
כחלק מזה, היא שימושית גם במבחני השערות כמו מבחן ואלד (Wald).
חסם קרמר–ראו קובע שהשונות של כל אומד חסר הטיה לפרמטר חסומה מלמטה על ידי ההפכי של מדד האינפורמציה של פישר.
מדד האינפורמציה של פישר הוא דרך לכמת את האינפורמציה שנושא בחובו משתנה מקרי בנוגע לפרמטר בו תלויה ההתפלגות של .
פונקציית ההתפלגות של , שהיא גם פונקציית הנראות של , מסומנת .
הניקוד של הפילוג מוגדר כך:
בתנאים רחבים למדי, התוחלת של הניקוד מתאפסת לפי נוסחת הנגזרת של לוגריתם:
האינפורמציה של פישר מוגדרת כמומנט השני של הניקוד (שהוא גם המומנט המרכזי השני):
מתוך ההגדרה, האינפורמציה של פישר לעולם אי־שלילית.
אם פונקציית הצפיפות גזירה פעמיים, אז מתקיים גם
לדוגמה, עבור ניסוי ברנולי עם סיכוי הצלחה , פונקציית הנראות היא , ולכן והנגזרת היא .
השונות של ערך זה היא .
במקרה בו מדובר בווקטור של פרמטרים ולא בפרמטר סקלרי, האינפורמציה של פישר היא מטריצה ריבועית שהגדרתה:
אם האיבר ה־ של מטריצת האינפורמציה של פישר מתאפס, הפרמטרים מכונים אורתוגונליים.
האינפורמציה של פישר היא מטריצה סימטרית אי־שלילית המגדירה מטריקה רימנית במרחב הפרמטרים.
האינפורמציה של פישר אדיטיבית: האינפורמציה של שתי מדידות בלתי־תלויות סטטיסטית שווה לסכום האינפורמציות של כל מדידה.
מכך נובע כי האינפורמציה של סדרת מדידות בלתי־תלויות ושוות פילוג באורך , היא פעמים האינפורמציה של מדידה אחת.
האינפורמציה של פישר של סטטיסטי מספיק שווה לזו של המשתנה .
זוהי תוצאה ישירה של משפט הפירוק של פישר וניימן.
ההפך נכון גם כן: אם האינפורמציה של סטטיסטי שווה לאינפורמציה לזו של המשתנה בו הוא תלוי, אזי הוא סטטיסטי מספיק.
במקרה של סטטיסטי לא־מספיק, האינפורמציה שלו קטנה מזו של .
לפי חסם קרמר–ראו, ההופכי של האינפורמציה של פישר חוסמת מלמטה את השונות של כל אומד חסר־הטיה.
בפרט, אומדים יעילים משיגים בדיוק את החסם הזה.
אם מדובר בווקטור פרמטרים, המטריצה ההופכית למטריצת האינפורמציה חוסמת מלמטה (ההפרש הוא מטריצה חיובית) את מטריצת השונות המשותפת של כל וקטור אומדים חסר־הטיה.
אם קיימים פרמטרים אורתוגונליים, כהגדרתם לעיל, מתקבל כי החסם על שונות אחד מהם לא תלוי בידיעת הפרמטר האחר, ולהפך.
פירושו של דבר, שידיעת הפרמטר האחר במדויק לא הייתה משנה את החסם על שונות האומד (ובפרט, לא מקטינה אותו).
מטבע הגדרתה, האינפורמציה של פישר תלויה בפרמטריזציה של הבעיה.
אם הן שתי פרמטריזציות של בעיית אמידה, ו־ היא פונקציה גזירה ברציפות של , אז מתקיים:
כאשר יעקוביאן ההעתקה מוגדר לפי .
האינטרנציונל הליברלי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות ליברליות.
הארגון הוקם בשנת 1947 ומשרדיו שוכנים בלונדון.
הארגון הוקם על בסיס מניפסט אוקספורד, שנוסח בשנת 1947 על ידי נציגים של כ-19 מפלגות ליברליות מרחבי העולם בוודהאם קולג' באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
המניפסט מנסח את העקרונות הבסיסים שעליהם מסכימות כל המפלגות החברות הארגון.
בשנת 1997 אומצה הרחבה למסמך בשם "האג'נדה הליברלית עבור המאה ה-21".
מפלגות חברות בארגון כוללות את המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה ומפלגה המפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה.
נשיא הארגון הוא האנס ואן באלן, חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה לחופש לדמוקרטיה בהולנד.
בעבר הייתה המפלגה הפרוגרסיבית חברה באינטרנציונל.
עם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית הייתה היא חברה באינטרנציונל, ועם הקמת הליברלים העצמאיים, היו שתי המפלגות חברות באינטרנציונל.
בשנת 1985 הטילו נציגי המפלגה הליברלית וטו על קבלת מפלגת שינוי לאינטרנציונל.
בתקופות מסוימות, ייצגה את ישראל בארגון "המדרשה הליברלית", גוף ששימש כסמינר רעיוני של המפלגה הליברלית הישראלית, ועו"ד יצחק ננר, שימש כנציג ישראל, וגם כסגן נשיא האינטרנציונל וחבר האקזקוטיבה.
מאז 2021, חברה בארגון מפלגת יש עתיד.
נציגים מישראל, בהם משה קול, יוסף ספיר, אברהם שריר, יצחק מודעי ואמנון רובינשטיין כיהנו כסגני נשיא האינטרנציונל וכנסים וסמינרים של האינטרנציונל התקיימו בישראל בינואר 1963, בדצמבר 1967, בינואר 1973 ובספטמבר 1984.
האינסטלטור הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986 שבוים על ידי מיקי בהגן לפי תסריט מאת חנן פלד.
כתוצאה משרשרת של אי הבנות נוצרת התחושה בקרב נציגי אמצעי התקשורת הנוכחים במקום, שפנחס שיין הוא בעצם מטאור עסקים מסתורי שמקום מושבו בבזל שבשווייץ.
קברניטי מפלגת השלטון נגררים אחרי אותה אי הבנה, ומתחיל מסע חיזור אחרי שיין שבסופו הוא מוצא את עצמו בתפקיד שר האוצר.
באופן לא מפתיע הוא מצליח לעשות עבודה יעילה.
חוסר נכונותו לקחת חלק במשחקים הפוליטיים מעלה עליו את חמתם של אלה ש"המליכו" אותו, והוא נאלץ לחשוף את זהותו בשידור חי.
בתפקיד הראשי טוביה צפיר, וכן השחקנים: אסי הנגבי, אבי קושניר, רמי ברוך, יהודה אפרוני, אופליה שטראל, אבנר חזקיהו, שמעון פינקל, קלרה רון.
הפקה: מל רוזן, רפי רייבנבך, צבי גרוסמן
עורכים: דני שיק, ניסים מוסק.
הסרט יצא לצפייה ביתית באיכות צפייה משופרת ב-DVD רק בשנת 2023, לאחר שלא יצא קודם בשום פורמט לצפייה ביתית, אך משודר לעיתים בערוצי הסרטים בטלוויזיה.
האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים הוא ארגון גג פוליטי בינלאומי של מרחבי העולם.
הארגון נוסד באופן רשמי בכנס PPI בשנת 2010 בבריסל שבבלגיה.
על פי תקנון ה-PPI מטרות הארגון הן:
כמו כן, הארגון גם ממוקד בהגברת המודעות, וקידום התנועה באמצעות תיאום, שיתוף מידע, וסיוע בהקמת מפלגות פיראטים חדשות ברחבי העולם.
המפלגה שואפת לשנות את החוקים הקיימים הנוגעים לזכויות יוצרים ופטנטים.
האג'נדה של המפלגה כוללת גם תמיכה וחיזוק של הזכות לפרטיות, הן באינטרנט ובכלל, וכן בשקיפות מוסדות שלטון.
מפלגת הפיראטים הראשונה הייתה מפלגת הפיראטים השוודית Piratpartiet אשר נוסדה ב-1 בינואר 2006 על ידי ריקארד פאלקווינגה.
מאז נוסדו לאורך השנים, ובהשראת היוזמה השוודית, עשרות מפלגות פיראטים שונות ברחבי העולם אשר משתפות כיום פעולה דרך ארגון ה-PPI.
בשנת 2007 נציגי המפלגות הללו נפגשו לראשונה בווינה שבאוסטריה כדי לדון בעתיד התנועה ולהתכונן לבחירות לפרלמנט האירופי של שנת 2009. ועידות נוספות התקיימו במהלך 2008 בברלין ובאופסלה שבשוודיה, כאשר בסופה של הוועידה באופסלה גובשה "הצהרת אופסלה".
בספטמבר 2008 אנדרו נורטון האמריקני מונה כרכז של הקולקטיב PPI.
באוגוסט 2009 התפקיד הועבר לצוות בראשות פטריק מאכלר וסמיר אליאוי.
בשנת 2009 מפלגת הפיראטים המקורית זכתה ב-7.1% מהקולות בבחירות שהתקיימו בשוודיה לפרלמנט האירופי וזכתה בשני מושבים מתוך 18 המושבים של שוודיה בפרלמנט האירופי - המפלגה התחזקה באותה העת באופן משמעותי בעקבות המשפט שנערך באותה העת לשלושה מחברי האתר מפרץ הפיראטים שנה קודם לכן.
ב-18 באפריל 2010 ה-PPI נוסד באופן רשמי בכנס שהתקיים בבריסל בין ה-16 ל-18 באפריל.
ב-17 בינואר 2011, סלים אמאמו, פעיל מפלגת הפיראטים התוניסאית, התמנה לתפקיד שר הנוער והספורט בממשלת תוניסיה.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2011 זכתה מפלגת הפיראטים ב-8.9% מהקולות כאשר זו הייתה למעשה הפעם הראשונה אי פעם שמפלגת פיראטים זוכה במושבים בפרלמנט כלשהו בעולם.
מאז ועד היום מפלגת הפיראטים זכתה לייצוג בפרלמנט של כל המדינות בגרמניה (לרוב כאשר הם זוכים ב-8% מהקולות).
בארגון חברות 30 מפלגות שונות מהמדינות הבאות-אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, בולגריה, קנדה, קרואטיה, צ'כיה, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, ישראל, איטליה, קזחסטן, לוקסמבורג, מרוקו, הולנד, ניו זילנד, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סרביה, סלובניה, ספרד, ספרד:קטלוניה, שווייץ, הממלכה המאוחדת.
בנוסף ל-6 מפלגות נוספות יש מעמד משקיפה, מהמקומות הבאים-פלורידה, בוואריה, סקסוניה התחתונה, גרמניה:צעירים, הסן ומפלגה המגדירה עצמה "ללא גבולות".
מפלגות פיראטים פעילות שאינן רשומות באופן רשמי:
האינטרמצו (Intermezzo) האיראני הוא מונח המתייחס למאות התשיעית עד האחת-עשרה, הנחשבות שיאה (אינטרמצו, במשמעות "פרק בין שניים אחרים ביצירה גדולה יותר, או קטע בעל אופי ייחודי העומד בפני עצמו") של ההשפעה האיראנית (הפרסית) על העולם המוסלמי, בעיקר בזכות מורשת התרבות האיראנית הקדם-אסלאמית, ובמיוחד התרבות הסאסאנית.
כיבושי האסלאם הפילו את השלטון האיראני של האימפריה הסאסאנית, מה שהפך אותה למודל פוליטי שהיה קל יותר לאימוץ על ידי המוסלמים מאשר המודל השלטוני והתרבותי הביזנטי, שהמשיך להתקיים ולהיאבק בהתפשטות האסלאם.
על אף ניגודים אמוניים ויחס מזלזל כלפי התרבויות של תקופת ה"ג'אהליה" (תקופת הבערות הדתית שקדמה לנבואת מחמד) - המוסלמים, כמו כל השלטונות הפוליטיים שקדמו להם, לא רצו להצטייר כשליטים-מקרוב אלא בתור שושלת בעל שורשים במרקם של המזרח התיכון.
תרבויות אלו היו מוכרות לערבים מימים ימימה ולכן לא הייתה להם בעיה להסתגל אליהם.
בעצם ניתן לומר שהמוסלמים בימי הביניים ידעו להבדיל בין סמלים דתיים שאיבדו את משמעותם האלילית לבין הדת הכופרת עצמה, והצליחו "לאסלם" סמלי שלטון אלו.
לפיכך, החלו השליטים המוסלמים לאמץ לעצמם מרכיבים מצורת השלטון וההתנהלות השלטונית הביזנטית ובעיקר הסאסאנית.
מרכיבים אלו כללו מטבעות, שפת ממשל ששימשה את דרג הלבלרות המקצועי שעליו נשען השלטון (יוונית בתקופה האומיית), תוארי שלטון, הארמונות וצורתם.
אפילו עצם הרעיון של הורשת השלטון מאב לבן, רעיון שהפך לנחלת הכלל גם בסונה וגרם למחלוקת רבה באסלאם ולשתי פתנות - הוא ביסודו של דבר רעיון שמקורו באימפריות שקדמו לעידן האסלאם.
בתקופה האומיית ניתן להבחין במאבק-מזה ומזיגה-מזה של השפעה ביזנטית עם מנהגים ערביים וחותם כלשהו של השפעה איראנית.
השליטים האומיים גרו בארמונות, בעיקר בדמשק, אבל עד לשלב מאוחר מאוד של שלטונם לא ניתן לומר שהם כוננו בירה רשמית וקבועה אלא היו נעים ונדים כדרך הבדויים בין ארמונות הקיץ והחורף שלהם (מנהג שהיה נוהג גם בפרס האכימנית).
הם דבקו בתארים הערביים המסורתיים של הח'ליף, בעיקר התואר "ח'ליפת רסול אללה" - למרות הטענה (שמקורה בהשמצות מצד העבאסים) שהם לקחו לעצמם את התואר "ח'ליפת אללה." בנוסף, הח'ליף עבד אלמלכ קבע את הערבית כשפה שבה נוהל הממשל.
בנוסף, בתקופה האומיית, הופלו לרעה מתאסלמים מקרב העמים הפרסיים בתורת "מואלי" (בני חסות, כמו הקליינטים הרומיים) וגם נותרו קנים רבים וגדולים של התנגדות זורואסטרית במחוזות מבודדים של איראן, כיוון שההתמקדות הצבאית של השושלת הייתה דווקא במאבק בנצרות ובביזנטיון, ולא בזורואסטרים ובעובדי האלילים בהודו ומרכז אסיה שמעבר להם.
תחילת ההשפעה האיראנית המובהקת הייתה בעלית השושלת העבאסית ב-780. העבאסים התבססו מלכתחילה על התמיכה האיראנית של תושבי ח'ראסאן, מחוז אשר הפך לעורף כלכלי ומוקד השפעה פוליטית מרכזית בתקופה העבאסית.
גם הבירה העבאסית, מדינת אלסלאם, נמצאה בעראק שהפכה בינתיים לחלק מעולם ההשפעה האיראנית.
העיר, שנקראה בלשון העם בשם הפרסי בגדאד, הייתה במרחק של לא יותר מ-50 קילומטרים מהבירה הסאסאנית הקדומה קטסיפון.
הח'ליפים הסתייעו בהתקוממות של מואלי פרסים בהנהגת שר צבא פרסי, מתאסלם מדור ראשון, בשם אבו מסלם.
אבו מסלם שינה את זכויות המואלי בכך ששחרר אותם מלהיות קליינטים של שבטים ערבים.
העבאסים אף הקימו לעצמם צבא נאמנים כמשמר ארמון המלכות, אבנאא' אלדַוְּלה (בני המהפכה) שהפכו לבעלי מעמד רם ולמתיישבים הראשונים בבגדאד שהייתה מלכתחילה עיר שלטון בלבד.
מראשיתם, הסתייעו העבאסים בשושלת יועצים פרסית שנקראו הברמכים.
העבאסים גם לקחו נשים פרסיות כפילגשים.
כמו אשתו של הארון אל-רשיד ואמו של מי שעתיד לרשת אותו (אלמאמון) - מראג'יל.
גם אלמאמון נשא אישה פרסיה, בהון, בטקס כלולות מפואר במיוחד, כמיטב המסורת האיראנית.
למשך זמן מה שלט הח'ליף הזה מבירה זמנית שהוקמה במֵרְוְ שבאיראן.
הוא גם נתוואה לשלטון אבסולוטי ולאחיזה במוסרי הממסד הדתי שאפיינה את השליטים הקדומים של פרס, ולכן ניסה לקרב את לבבותיהם של אנשי סיעת עלי (ה"שיעים") ושל זרמים יותר נייטרלים כגון המעתזילה.
על הסונה הוא ניסה לכפות את האמונה המעתזלית באמצעות המִחְנַה (ה"אינקויזיציה").
שיא ההשפעה האיראנית שהחל עם ימי שלטונו של אלמאמון ב-813, המשיך כאשר העבאסים נאלצו לבזר את שלטונם.
גם הסאסאנים וגם האכימנים שלטו באמצעות "סַטְרַפּים" שמשלו במחוזות השונים בבחינת שליטים עצמאיים-למחצה.
כך, גם העבאסים מצאו לנכון לתת השלטון במחוזות הרחוקים יותר בידי אמירים.
שורה של אמירויות שקמו במזרח האימפריה, בלבה של הרמה האיראנית והיו שושלות ממוצא פרסי, ביטאו למעשה את עליית קרנה של התרבות האיראנית בתוך האסלאם.
מצב זה נמשך עד שבאו הסלג'וקים והצליחו לאחוז בידם את השלטון למשך זמן מה בצורה "ריכוזית" יותר.
השלטון בנישאפור לאחר 813 ניתן למצביא הנאמן של אלמאמון ומי שסייע לעלייתו לשלטון, טאהר בן חוסיין, שסייע לאלמאמון להתקומם מול אחיו אלאמין כפי שאבו מוסלם סייע בשעתו לאל-צפאח להתקומם על האומיים.
טאהר היה אמיר בחסות העבאסים, אך ניתנה לו עצמאות רבה והוא הכריז על הורשת השלטון לבנו טלחה, ואף החל לטבוע מטבעות בשמו בתור "אמיר" בלי אזכור שמו של הח'ליף.
זמן קצר לאחר מכן טאהר מת, ייתכן שביוזמת הח'ליף.
אף על פי, הותר לשושלת שלו להמשיך להתקיים עוד ארבעה דורות עד ששוב לא הצליח השליט, מוחמד אבן טאהר, לעמוד בפני שיעים זיידים ובפני ח'וארג' שקמו במחוז סיסתאן, וב-873 נפלה השושלת והוחלפה בצפארים.
הטאהרים גם שימשו כמושלים מקומיים מטעם משטרת בגדאד (אצחאב אלשורטה) אך גם כאן אירועי המחנה ואחר כך הכאוס ששלט בח'ליפות בשנות השישים של המאה התשיעית גרמו לירידת קרנם.
הצפארים היו שושלת שיצאה מחלציו של יעקוב בן אללַיְת' א-צפאר (صفار - חרש נחושת) שהיה לוחם קודש במלחמה מול הח'וארג' שהתקוממו במחוז סיסתאן.
הפופולריות והכוח הצבאי שגרף במאבק בח'וארג' הפכו אותו לשליט המחוז ב-861. הצפארים התפשטו והקימו אימפריה שהקיפה חלקים גדולים מהרמה האיראנית ונאבקו בכיסי התנגדות של זורואסטרים ובטורקמנים עובדי אלילים בגבול טרנסאוקסיאנה.
בניגוד לטאהרים, א-צפאר קבע עובדות בשטח והכריח את העבאסים להכיר בשלטונו.
עם זאת, כבר בימיו של אחיו ויורשו של יעקוב, ספגה האמירות תבוסה ב-901 מצד השושלת הסאמאנית שקמה באותו זמן בבלח', והם שלחו את עמר לח'ליף כאסיר.
הסאמאנים הם השושלת האיראנית המובהקת ביותר וגם החזקה והמשפיעה ביותר.
היא קרויה על שם משפחת סאמאן, שהייתה משפחה חשובה באימפריה הסאסאנית ואשר התאסלמה זה-מכבר ואף על פי כן הייתה אדוקה לאסלאם הסוני.
אבי השושלת נקרא בשם הפרסי סאמאן ח'ודא - שם פרסי מובהק, בעל הקשרים אליליים מובהקים והוראה של אצולה ("خدا" בפרסית - אלוהים).
לאחר מכן נטלו לעצמם הסאמאנים שמות ערביים כגון אסמאעיל וכדומה, ועם זאת שלטונם, שנמשך מ-819 עד 999, היה בעל מאפיינים פרסיים מובהקים בשטחי השפעתו וגם בתרבות שהתקיימה בחצר האמיר, בה גם שורר פירדַוְּסי שחיבר את השאהנאמה - שירת המלכים האפית של איראן.
הסאמאנים גם נודעו כעיארון גדולים ושומריה של הסונה, וכן כשליטים צדקים שבנו את בוכרה (בח'ראא) לתלפיות והקימו את חומותיה בעזרת עבודות אנגריה.
על אסמאעיל סופר שהיה עומד בכיכר העיר בקור ובשלג ומקשיב לתלונות הנתינים.
השושלת הבוית (آل-ی بویه, בערבית נקראו "بویهیه") הייתה שושלת שמקורה בתושבים הזורואסטרים שנותרו במחוז ההררי דַיְלַם במחוז גילאן שבאיראן.
מחוז זה לא התאסלם כיוון שהגישה אליו עבור צבא גדול הייתה קשה מאוד ותושביו נודעו כלוחמים רגליים מיומנים, בעיקר בהטלת קרדומי-קרב.
אל מחוז זה נמלט הגיעו דאעים פליטים של השיעה הזיידית והשיגו את נאמנותם של תושבי המקום ושל המשפחה השלטת - בויה (אבי המשפחה היה דייג ששימש כקצין בצבא הזיארי).
הבוים התפשטו אל סיסתאן, גורגאן ולבסוף אל עראק וכבשו את בגדאד ב-945 בהנהגתו של אחמד מֻעיז אלדַוְּלה.
כך הפכו הבויים לשליטים בפועל בבגדאד.
בשלב זה, נראה, כי הם גם המירו את נאמנותם הדתית משיעה זיידית לשיעה התריסרית (שהאמאם שלה כבר נכנס ל"ע'יבה" - הסתר פנים) וביקשו שלא לעורר עליהם את קצפו של הרוב הסוני שעליו שלטו ולא לקרוא תיגר על תוארו של הח'ליף.
לכן, נטלו לעצמם הבוים תארים אחרים, חלקם מתוך אוצר המלים הפוליטי של האימפריות האיראניות הקדומות.
תוארם העיקרי היה "אמיר אלאֻמראא" - שהיה בעל הוראה צבאית וכמו "חלונית." תואר שני, מכובד הרבה יותר ממנו, היה תואר השלטון הפרסי והאלילי "שאהנשאה" - מלך המלכים.
כל השליטים הבוים גם אימצו לעצמם לַקְב ערבי שכלל את התיבה "דולה" שפירושה בתקופה ההיא היה - ארץ או שושלת.
השלטון באימפריה הבוית התמקד דווקא בפרס הקדומה - מחוז פארס שבירתו הייתה העיר שיראז.
שליטים נוספים מבני השושלת מונו בערים מרכזיות אחרות באיראן כגון בגדאד ואחרות.
דבר זה גרם במרוצת השנים לפילוג פוליטי ומאבק ירושה.
אחד השליטים, בהאא אלדולה, הכתיר את עצמו כשאהנשאה ב-991 ויצא נגד אחיו, סמסם אלדולה.
תשומת לב יש להקדיש לעובדה ששמותיהם של הבוים כשליטים, נשארו שמות פרסיים ולא ערביים.
כיבושי הסלג'וקים לאחר ניצחונם על העז'נוים בקרב דנדנקאן ב-1041, וכניסתם לבגדד, הביאו לריכוז מחודש של כוח השלטון בבגדד הבירה ולירידה במרחב העצמאות של אמירויות שפעלו בשם הח'ליף.
זאת על אף ירידה נוספת בריבונותו של הח'ליף עצמו, שכן השליט בפועל היה הסולטאן הסלג'וקי, שמוצאו טורקי.
הסלג'וקים הביאו משהו מהמסורת התורכמנית, לרוב מגורים באוהלים (נוכח הארמון), מעמד גבוה של נשים במשפחת השלטון ושימוש בתארים תורכמניים כגון "ח'אן" ו"ח'אגן."
אף על פי כן, ההשפעה הפרסית לא נעלמה אלא התמידה בהשפעתה על העולם האסלאמי, זאת דרך שמות תואר כגון שאהנשאה (שימש גם את הסלטאן הסלג'וקי), אח'שיד שהיה תוארו של נסיך סוגדיה (סוע'דיה) שבאוזבקיסטן ולאחר מכן תוארו של מושל מצרים המוסלמי ושמות פרטיים של שליטים כגון תוראנשאה וכיוצא באלו.
גם בשלהי התקופה הסלג'וקית קמו שושלות פרסיות עצמאיות-להלכה, כמו שושלת ח'וארזם-שאה, שהייתה למעשה המשך של שושלת מהתקופה הסאסאנית, וכן הלאה.
האינטרנט של הדברים או מִרְשֶׁתֶת הַדְּבָרִים , הוא רשת של חפצים פיזיים ("דברים"), המשובצים בחיישנים ובתוכנה, אשר מאפשרים תקשורת בין החפצים ויכולות איסוף וניתוח מידע.
האינטרנט של הדברים כולל בין השאר את תחומי "הבית החכם", "העיר החכמה", מכשור לביש, תעשייה חכמה, תחבורה חכמה (כגון מכוניות אוטונומיות וכבישים חכמים), רפואה חכמה ועוד.
אף שהיכולת של מכשירים לתקשר ביניהם הייתה קיימת גם קודם, בעשור השני של המאה ה-21 חלה התפתחות מהירה של התחום וחל גידול משמעותי במספר המכשירים אשר מחוברים לאינטרנט ותחומים נרחבים שעוברים תהליכי אוטומציה על בסיס האינטרנט של הדברים.
בעשור השלישי של המאה ה-21 המשיכה מגמת הצמיחה של התחום, עם שילוב אלגוריתמים מתקדמים של בינה מלאכותית, כולל למידה עמוקה, במכשירי ה-IoT, ופריסת רשתות ה-5G המאפשרות למכשירים להעביר ולנתח נתונים בקצב גבוה בהרבה.
התקשורת בין ועם מכשירי IoT יכולה להתבצע באמצעים וטכנולוגיות שונות, כגון בלוטות', Wi-Fi, NFC, RFID, Li-Fi ו-ZigBee לטווחים קצרים, ו-4G, 5G ו-LoRa לטווחים בינוניים וארוכים.
המונח "האינטרנט של הדברים" ככל הנראה נטבע על ידי קווין אשטון מחברת פרוקטר אנד גמבל בשנת 1999. באותו זמן אשטון טען כי התקן RFID יהיה הכרחי עבור האינטרנט של הדברים, ויאפשר למחשבים לשלוט בכל מכשיר חשמלי.
עם זאת, הרעיון של רשת מכשירים חכמים הוצג עוד קודם לכן.
כבר בשנת 1982, אז מכונת ממכר של קוקה-קולה הייתה המכשיר הראשון שחובר לרשת, והיה מסוגל לדווח את המלאי שלו ואת טמפרטורת המשקאות.
בחברת סיסקו מערכות העריכו כי האינטרנט של הדברים "נולד" כאשר מספר המכשירים המחוברים לאינטרנט עלה על מספר האנשים, בין השנים 2008 ל-2009, כאשר יחס החפצים/אנשים גדל מ-0.08 ב-2003 ל-1.84 ב-2010.
הכוח המניע העיקרי מאחורי האינטרנט של הדברים הוא טרנזיסטור MOSFET, אשר הומצא במקור בשנת 1959 במעבדות בל.
טרנזיסטורי MOSFET הם אבן בניין בסיסית ברוב המכשירים האלקטרוניים כמו: מחשבים, טלפונים חכמים, טאבלטים, ושרתי אינטרנט.
עם התקדמות הטכנולוגיה המואצת בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, גודלם מוזער, הופחתה צריכת החשמל שלהם על ידי בידוד סיליקון וריבוי ליבות.
אף שהיכולת של מכשירים לתקשר ביניהם הייתה קיימת גם קודם, בעשור השני של המאה ה-21 החלה התפתחות מהירה של "האינטרנט של הדברים", כתוצאה מהשתלבות של מספר טכנולוגיות רלוונטיות, כגון האינטרנט, אינטרנט אלחוטי, מחשוב ענן, מערכות משובצות מחשב ומערכות מיקרו אלקטרו-מכניות.
גורם נוסף, שתרם להתפתחותה של התפישה היא הקישוריות הזולה והתפתחות רשתות הסלולר, עם כניסת הדור הרביעי (4G) מבוסס טכנולוגיית ה-LTE.
על פי הערכות חברת המחקר "גרטנר" משנת 2014, בסוף שנת 2020 מספר ההתקנים המחוברים בעולם יגיע לכ-26 מיליארד.
על פי תאגיד הייעוץ "מקינזי", שווי השוק הגלובלי של תחום האינטרנט של הדברים צפוי לצמוח ל-620 מיליארד דולר עד שנת 2025. חברת סיסקו צופה שוק של 14 טריליון דולרים ב-2020 בתחום זה.
חברת Swarm Technologies המתמחה בתחום מנהלת צי לוויינים לאבטחת תקשורת לטובת "האינטרנט של הדברים".