tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד האחרונים שבהם הוא אנדרטה שנבנתה בסובאלקי בשנת 2010.
מכתש על כוכב ונוס נקרא על שמה בשנת 1994.
בוורשה, בשנת 2010, במלאת מאה שנים למותה של המשוררת נוצר פרס בינלאומי למריה קונופניצקה כהוקרה על יצירה אורגנית.
מריה פרנצ'סקה, נסיכת סבויה (26 בדצמבר 1914 – 7 בדצמבר 2001) הייתה בתו הצעירה של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו.
היא הייתה אחותם של אומברטו השני, מלך איטליה ושל ג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה.
היא נולדה ברומא כילדה החמישית והצעירה ביותר של הוריה.
היו לה שלוש אחיות גדולות, יולנדה מרגריטה, ג'ובאנה ומפאלדה, ואח, אומברטו.
במקום הולדתה, ב-23 בינואר 1939, נישאה מריה לנסיך לואיג'י מבורבון-פארמה (5 בדצמבר 1899–4 בדצמבר 1967), בנם הצעיר של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
בעלה היה אחיה של זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בין רבים אחרים מנסיכי אירופה.
בני הזוג עברו לקאן, שם נולדו כל ארבעת ילדיהם.
מריה נכלאה עם בעלה ושני ילדיה הגדולים על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה התגוררה באיטליה לזמן מה, היא חזרה לצרפת, שם התיישבו באופן קבוע במנדלייה שליד קאן לאחר מות בעלה.
מריה פרנצ'סקה מתה ב-7 בדצמבר 2001 במנדלייה לה-נאפול, צרפת.
הנסיך רמי מבורבון-פארמה (נולד ב־1942)
שנטל, נסיכת בורבון-פארמה (נולדה ב־1946)
הנסיך ז'אן מבורבון-פארמה (נולד ב-1951)
מריה קלרה (ספרדית: María Clara), או בשמה המלא, מריה קלרה דה לוס סנטוס, היא דמות בת תערובת פיליפינית (מסטיזה) ברומן "Noli Me Tángere" – אל תגע בי, מאת חוסה ריזאל, הגיבור הלאומי של הרפובליקה של הפיליפינים.
שמה ואופייה הפכו מאז למילה נרדפת בתרבות הפיליפינית לאידיאל הנשי המסורתי.
בעלילת הרומן, מריה קלרה היא אהובת ילדות והארוסה של הגיבור הראשי של Noli Me Tángere, חואן קריסוסטומו איברה ומגסלין, בנו של דון רפאל איברה.
אף שגדלה כבתם של קפטן סנטיאגו "קפיטאן טיאגו" דה לוס סנטוס ואשתו דונה פיה אלבה, שניהם ילידים פיליפינים, היא מתגלה כבתו של פאדרה דמאסו, נזיר ספרדי והסנדק של מריה קלרה, שכפה את עצמו על דונה פיה.
דוניה פיה נפטרה ובת דודו של בעלה, קפיטאן טיאגו, טיה איזבל, היוותה את הדמות האימהית הדומיננטית בחייה.
כאשר מחזרה, קריסוסטומו יבארה למד באירופה, שלח קפיטן טיאגו את מריה קלרה לביטריו דה סנטה קלרה, בית ספר שנמצא במנזר.
בהמשך הרומן מריה קלרה מגלה את האמת שדמאסו הוא אביה הביולוגי.
מריה פרובסט הייתה פוליטיקאית גרמנייה, חברת המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה.
פרובסט איבדה את בעלה במלחמת העולם השנייה (את הידיעה על כך קיבלה באופן רשמי רק ב-1949) והיא גידלה את ילדיהם לבדה.
כדי להתפרנס עבדה כמורה ועורכת בהמלבורג שם החלה את דרכה הפוליטית.
מיד ב-1946 נבחרה לפרלמנט של בוואריה, היא נבחרה בבחירות הראשונות לבונדסטאג ב-1949 ושבה ונבחרה שוב ושוב כך שכיהנה כחברת הבונדסטאג עד יום מותה.
היא נודעה בפעילותה החברתית ובפעילותה לשוויון זכויות לנשים.
מריה פרס גרסיה (בספרדית: María Pérez García; נולדה ב-29 באפריל 1996) היא אתלטית ספרדייה, האלופה האולימפית (פריז 2024) במרתון הליכה תחרותית, אלופת העולם (בודפשט 2023) בהליכה ל-20 ק"מ ובהליכה ל-35 ק"מ, אלופת אירופה (ברלין 2018) בהליכה ל-20 ק"מ ושיאנית העולם בהליכה ל-35 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום עשירי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:37 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט זכתה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא לאומי ושבישא אליפות חדש של 1:26:36 שעות, לפני אנז'קה דרהוטובה מצ'כיה (1:27.03 שעות) ואנטונלה פאלמיסאנו מאיטליה (1:27.30 שעות)
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום שמיני בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:35:43 שעות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:30:05 שעות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית ביולי היא נפסלה בתחרות להליכה ל-20 ק"מ.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, באוגוסט היא נפסלה בתחרות להליכה ל-20 ק"מ.
באליפות אירופה להליכה תחרותית קבוצתית שנערכה בפודברדי, צ'כיה ב-21 במאי 2023 היא זכתה במדליית זהב בהליכה ל-35 ק"מ בשיא עולם חדש של 2:37:15 שעות, לפני חברותיה לנבחרת רקל גונזלס (2:45:42 שעות) וכריסטינה מונטסינוס (2:45:58 שעות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכתה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:26.51 שעות, לפני ג'מימה מונטאג מאוסטרליה (1:27.16 שעות) ואנטונלה פאלמיסאנו מאיטליה (1:27.26 שעות) ובהליכה ל-35 ק"מ בשיא אליפות חדש של 2:38:40 שעות, לפני קימברלי גרסיה מפרו (2:40:52 שעות) ואנטיגוני דריסביוטיס מיוון (2:43:22 שעות).
באולימפיאדת פריז זכתה פרס במדליית זהב במרתון הליכה תחרותית ביחד עם אלברו מרטין בתוצאה של 2:50:31 שעות, לפני בריאן פינטאדו וגלנדה מורחון מאקוודור (2:51:22 שעות) ורידיאן קאולי וג'מימה מונטאג מאוסטרליה (2:51:38 שעות).
מריה צ'יזמדיה (בהונגרית: Maria csizmadia; נולדה ב-7 בינואר 1910-יוני 1983) הייתה תופרת הונגרייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים יחד עם בנותיה בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
צ'יזמדיה הייתה אלמנה ותופרת במקצועה, שחיה עם שלוש בנותיה אולגה שרה פישר (צ'יזמדיה), מלבינה צ'יזמדיה ואורנה שורני (אירן צ'יזמדיה) ביישוב ולקה בארה בצפון הונגריה על גבול סלובקיה.
סמוך לביתה הוקם מחנה צבאי לעבודות כפייה, שם שוכנו 210 גברים יהודים בין מאי לאוקטובר 1944.
מריה ובנותיה יצרו קשר עם עובדי הכפייה היהודים והחלו לסייע להם.
הן דאגו להם לאוכל, בישלו עבורם למרות מצבן הכלכלי הקשה והעבירו להם מידע.
מריה סיכנה את עצמה ואת בנותיה בכך שאפשרה להם להיפגש בביתה עם קרובי משפחתם שהגיעו לבקרם.
בנוסף, מריה מסרה את כתובת ביתה על מנת לאפשר להם לקבל חבילות בדואר.
כאשר התברר שהגרמנים מתכוונים להעביר את עובדי הכפייה למקום אחר, לנוכח התקרבות הצבא האדום, מריה ובנותיה התחילו לפעול על מנת להצילם.
מריה הסתירה כמה מעובדי הכפייה בביתה, וסיפקה להם שמלות נשים אשר איפשרו להם להתחזות ולהימלט.
הם חולקו לקבוצות כך שכל בת משפחה הייתה אחראית להוביל קבוצה אחרת למקום מסתור חדש אצל קרובי משפחה של מריה או בבתים נטושים כשמריה ובנותיה המשיכו לספק להם מזון.
ב-1945 נישאה אולגה, בתה של מריה, לקרול פישר, יהודי שניצל על ידי בנות המשפחה.
השניים עברו לגור בהיינצ'קה יחד עם מריה ומלבינה.
ביתם היה קרוב מאוד לגבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה ולכן שימש כתחנת מעבר בנתיב "הבריחה".
מריה ושאר בני המשפחה סייעו לבורחים ואיפשרו להם ללון, לאכול ולנוח בביתם.
בהמשך דאגו להעביר אותם לברטיסלאבה לידי אליעזר שוימר, ראש המדור הארץ-ישראלי באזור.
בפעילותן הצליחו מריה ובנותיה להציל 29 יהודים.
בשנת 1949 עלתה מריה לישראל ועברתה את שמה למרים.
היא התגוררה בנהריה בביתה של בתה אורנה שורני (אירן) ועבדה כתופרת.
מרים פתחה את ביתה בפני עולים חדשים וסייעה להם באוכל, הלבשה ובכל מה שנדרש.
מריה מרים ציזמדיה הלכה לעולמה ב-1983, בגיל 73.
במשך השנים הוכרו מריה ושלוש בנותיה, מלבינה צ'יזמדיה, אורנה שורני ואולגה (שרה) פישר כחסידות אומות העולם.
הניצול קרול פישר מסר עדות ליד ושם על מעשי ההצלה של מריה.ב-14 בספטמבר 1995 הוכרה מריה מרים ציזמדיה באופן רשמי ושמה ושמות בנותיה נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מריה, וקברה אותר בבית הקברות הלטיני בחיפה.
ד"ר מריה פרנק (בהונגרית: Mária Frank; 8 בספטמבר 1943 – 20 בנובמבר 1992) הייתה שחיינית יהודייה-הונגרייה, פעמיים ברציפות אלופת הונגריה (1958 ו-1959) במשחה ל-100 מטר חופשי.
ייצגה את הונגריה בשתי אולימפיאדות (רומא 1960 וטוקיו 1964) וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה (לייפציג 1962) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
פרנק נולדה וגדלה בזרניאנין, צפון סרביה.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1958 זכתה בשתי מדליות זהב מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.5 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:20.7 דקות.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1959 זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.5 דקות
באולימפיאדת רומא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.2 דקות, 1.5 שניות, אחר גמרהני שזכתה בדליית הארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:21.9 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, גרמניה המזרחית בסוף אוגוסט 1962 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.5 דקות, אחרי הולנד (4:15.1 דקות) ובריטניה (4:16.3 דקות)
באולימפיאדת טוקיו סיימה פעם נוספת במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.1 דקות, 0.1 שנייה אחרי הולנד שזכתה במדליית ארד.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה משחייה תחרותית ועבדה כרופאת ילדים.
לאחר מותה בטרם עת בשנת 1992, בעלה, ד"ר רן אוסקר, הקים פרס שנתי על שמה להישגים ברפואת ילדים.
מריה קיארה (באיטלקית Maria Chiara; נולדה ב-24 בנובמבר 1939) היא זמרת סופרן איטלקית.
נולדה ב־24 בנובמבר 1939 בפיאבון, וונטו, איטליה.
לאחר אודישן, שהומלצה על ידי הסופרן טוטי דאל מונטה, היא נרשמה לקונסרבטוריון בנדטו מרצ'לו בוונציה, שם למדה אצל המורה מריה קרבון.
בהופעת הבכורה שלה בוונציה ב-1965 הייתה דסדמונה ב"אותלו" (עם פייר מירנדה פרארו בתפקיד אותלו).
בשנת 1967 היא הגיעה לתיאטרון סן קרלו בנאפולי כמימי בלה בוהם.
עדיין בנאפולי, אבל בארנה פלגרה, הופיעה שוב ב"אותלו", לצד מריו דל מונקו.
מומחית ברפרטואר של פוצ'יני וורדי, הפרשנויות שלה כוללות את "מאדאם באטרפליי", "טוסקה", "לה טרוויאטה" (מטרופוליטן אופרה ב-1977), "כרמן" (מיקאלה), "אאידה" (לה סקאלה ב-1986).
למרות כמה בחירות רפרטואריות פחות מוצלחות, שבהן לא באה לידי בטוי הרגיסטר הגבוה שלה ("נשף המסכות", "אטילה", "כוחו של גורל"), בזכות איכויותיה הקוליות היא זכתה לכינוי "טבאלדי השנייה".
לאחר פרישתה מהבמה התמסרה להוראת שירה.
וינצ'נזו בליני: הקפולטים והמונטגים (ג'ולייט).
פרנצ'סקו צ'ילאה : אדריאנה לקוברור (אדריאנה).
גאטנו דוניצטי : מריה סטוארדה (מריה), אנה בולנה (אנה).
פייטרו מסקאני : חבר פריץ (סוזל).
סבריו מרקאדנטה : יורש העצר (אמיליה)
אנטוניו סמארגליה: חתונה באיסטריה (מרוסה)
ג'אקומו פוצ'יני: לה בוהם (מימי), מאדמה בטרפליי (סיו סיו סן), סואור אנג'ליקה (סואור אנג'ליקה), טוסקה (פלוריה טוסקה), טורנדוט (ליו), מאנון לסקאוט (מנון לסקו)
ג'וזפה ורדי: אותלו (דסדמונה), לה טרוויאטה (ויולטה), לה פורצה דל דסטינו (ליאונורה), איל טרובטורה (ליאונורה), כדור מסכה (אמיליה), אאידה (אאידה), סיימון בוקנגרה (מריה-אמיליה), אטילה (אודבלה).
ארמנו וולף-פרארי: הסוד של סוזנה (סוזנה).
ווף-פרארי, הסוד של סוזנה - קיארה/ויקל), 1976 דקה
ורדי, אאידה - מאזל/פברוטי/קיארה, 1986 דקה
מריה קיארה: הרסיטלים של דקה, דקה
פוצ'יני: מנון לסקאוט - אנג'לו קמפורי/מריה קיארה/ אנג'לו רומרו / ניקולה מרטינוצ'י / אלפרדו מריוטי / תאטרו רג'ו די טורינו, בימוי קרלו מאסטריני, 1985 הרדי קלאסיק
ורדי, אאידה - ורונה, מרטינוצ'י/קוסטו/סקנדולה, 1982
ורדי: אאידה (הארנה של ורונה, 1992) - מריה קיארה/ דולורה זייג'יק / Kristján Jóhannsson / חואן פונס / ניקולה ג'וזלב / נלו סאנטי, בבימויו של ג'אנפרנקו דה בוסיו, ארטאוס מוזיק/נקסוס
ורדי: אאידה (לה סקאלה, 1986) - מריה קיארה/ לוצ'אנו פבארוטי / ג'נה דימיטרובה / ניקולאי ג'יאורוב / חואן פונס/ פאטה בורצ'ולדזה / לורין מאזל, בבימויו של לוקה רונקוני, ארטאוס מוזיק/נקסוס
ג'ון וורק ויואן ווסט, מילון האופרה של אוקספורד, 1992,
מריה קורינה מצ'אדו פריסקה (בספרדית: María Corina Machado Parisca; נולדה ב-7 באוקטובר 1967) היא פוליטיקאית מהאופוזיציה בוונצואלה שכיהנה כחברת האספה הלאומית של ונצואלה בין השנים 2011 ל-2014. זוכת פרס נובל לשלום לשנת 2025.
מצ'אדו נכנסה לפוליטיקה בשנת 2002 כמייסדת ומנהיגת קבוצת הפיקוח על הבחירות Súmate, יחד עם אלחנדרו פלאס.
ב-2011 נבחרה לאספה הלאומית של ונצואלה, כנציגה של מדינת מירנדה.
בשנת 2018 נבחרה כאחת מ-100 הנשים המשפיעות של ה-BBC.
כיום נחשבת מצ'אדו לאחת הדמויות המובילות באופוזיציה בוונצואלה; הממשל של ניקולאס מדורו אסר על מצ'אדו לצאת מגבולות ונצואלה.
מצ'אדו היא מהנדסת תעשייה במקצועה.
מצ'אדו התמודדה בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2012, אך הפסידה בפריימריז לאנריקה קפרילס רדונסקי.
מצ'אדו הייתה אחת הדמויות המרכזיות בארגון ההפגנות ב-2014 בוונצואלה נגד ממשלת מדורו.
בשנת 2019, על רקע המשבר הפוליטי בוונצואלה, היא הודיעה שתשקול התמודדות נוספת לנשיאות אם הנשיא הזמני חואן גואידו יצליח להביא לקיומן של בחירות, אך גואידו לא הצליח בכך בסופו של דבר.
מצ'אדו הייתה מועמדת של תנועת "ונטה ונצואלה" (מתורגם: "בואי ונצואלה") בבחירות המקדימות של הרשימה המאוחדת של מפלגות האופוזיציה ב-2023. ב-30 ביוני 2023 היא נפסלה מהתמודדות בבחירות למשך חמש עשרה שנה על ידי מבקר המדינה של ונצואלה.
למרות זאת, ובין השאר כיוון שהפסילה טרם אושרה אז על ידי בית המשפט העליון, היא לא משכה את התמודדותה.
באוקטובר 2023 נערכו הבחירות המקדימות, והיא ניצחה בהן והוכרזה כמועמדת האופוזיציה לבחירות לנשיאות ב-2024. בינואר 2024 אושרה פסילתה על ידי בית המשפט העליון של ונצואלה.
ב-22 במרץ 2024 הוחלפה מצ'אדו על ידי קורינה יוריס כמועמדת האופוזיציה בבחירות.
עם זאת, גם מיוריס נמנעה ההתמודדות, והיא הוחלפה זמנית על ידי אדמונדו גונסאלס.
לאחר הבחירות הודיע השלטון בראשותו של מדורו שמדורו ניצח בבחירות, בעוד שהאופוזיציה טענה שמדובר בזיוף, ושגונסאלס ניצח ברוב של כ-70%, כפי שהראו המדגמים.
מצ'אדו הייתה בין מובילות המחאה.
ב-1 באוגוסט 2024 פרסמה מצ'אדו מכתב בוול סטריט ג'ורנל שבו כתבה שהיא נמצאת במקום מסתור, ושהיא נאלצת להסתתר "מתוך חשש לחיי, לחירותי ולחיי בני עמי מפני הדיקטטורה של ניקולאס מדורו".
באפריל 2025 נכללה ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות מנהיגותה העקבית במאבק למען דמוקרטיה וזכויות אדם בוונצואלה, תוך עמידה מול ניסיונות דיכוי מצד משטרו של מדורו והפיכתה לסמל להתנגדות אזרחית שקטה אך נחושה.
מצ'אדו חברה באופוזיציה לממשלת ונצואלה.
היא אנטי-קומוניסטית ומתנגדת לאידאולוגיה שהתוו הוגו צ'אווס וממשיכי דרכו.
תמכה בסנקציות בין-לאומיות במהלך המשבר בוונצואלה, ודגלה בהתערבות זרה להדחתו של ניקולאס מדורו, מתוך אמונה שלא ניתן להדיח אותו באופן דמוקרטי.
מצ'אדו מגדירה את עצמה כאשת מרכז ליברלית, אבל ניתוחים פוליטיים של התבטאויותיה שנעשו על ידי העיתונים אל פאיס ולה רפובליקה מצאו שעמדותיה תואמות לימין הרדיקלי.
הפוליטיקאית הנערצת עליה היא מרגרט תאצ'ר.
בנושאי מדיניות פנים, מצ'אדו תומכת בהפרטת גופים ממשלתיים בוונצואלה, כולל חברת הנפט הממשלתית PDVSA.
בשנת 2023, כאשר התמודדה כמועמדת בפריימריז במפלגתה, הציגה עמדות ליברליות במספר נושאים: הגבלת כהונה בתפקידים פוליטיים, תמיכה בנישואים חד מיניים, תמיכה בלגליזציה של קנאביס רפואי, וקריאה לדיון ציבורי בנושא הפלה מלאכותית.
מבחינת מדיניות חוץ, מצ'אדו תמכה בארגוני ימין רדיקלי בצרפת ובספרד, והביעה תמיכה בנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אותו תיארה כ"בעל חזון" ביחס להתנגדותו לממשלת מדורו בוונצואלה.
מצ'אדו תומכת בישראל ואמרה שיש לחדש את יחסי ונצואלה–ישראל, שנותקו בשנת 2009 לאחר מבצע עופרת יצוקה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הביעה מצ'אדו תמיכה בישראל, ושיבחה את הישגי ישראל במלחמת חרבות ברזל, בעיקר שחרור החטופים ומבצע עם כלביא נגד איראן..
היא דיברה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאחר זכייתה בפרס נובל לשלום והודתה לו על התמיכה של ישראל בה ובאופוזיציה למשטר מדורו.
בפברואר 2025 נשאה דברים בכנס הארגון "Patriots for Europe" המאגד מפלגות ימין רדיקלי באירופה.
באוקטובר 2025 הוכרז כי מצ'אדו זכתה בפרס נובל לשלום.
ב-12 בדצמבר הגיעה לאוסלו על מנת לקבל את הפרס.
מצ'אדו חיה במחתרת בוונצואלה מחשש שכוחות המשטר יפגעו בה, והיא הוברחה בחשאי מהמדינה דרך מחסומים צבאיים עד שהגיעה למדינה שכנה, ומשם יצרו מלוויה קשר עם צבא ארצות הברית, שהעביר אותה לאוסלו.
בינואר 2026 העניקה מצ'אדו את מדליית הפרס לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, כאות הוקרה על מבצע נחרצות מוחלטת.
מעשה זה ספג ביקורת מגורמים בין-לאומיים רבים, שציינו בין השאר שהמקרה היחיד בו אדם העביר למישהו אחר מדליית פרס נובל התרחש בשנת 1943 כאשר הסופר הנורבגי קנוט האמסון העניק את מדליית פרס נובל לספרות שקיבל בעבר ליוזף גבלס, כאות תמיכה והזדהות עם המפלגה הנאצית.
גם קרן נובל ביקרה את המעשה.
בהצהרה של הקרן נאמר כי יש לשמור על כבודו של הפרס, והיא הדגישה כי לא ניתן להעביר את הפרס לאדם אחר, אפילו לא באופן סמלי.
מריה קוניקובה היא סופרת ושחקנית פוקר אמריקאית אשר כתבה 3 ספרים שהגיעו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
קוניקובה נולדה במוסקבה והיגרה עם משפחתה לארצות הברית בגיל 4. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת הרווארד שם למדה תחת הדרכתו של סטיבן פינקר, ודוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה תחת הדרכתו של וולטר מישל.
בשנים 2011–2012 פרסמה טור קבוע בשם Mind & Brain בכתב העת המדעי סיינטיפיק אמריקן, ובשנים 2013–2018 פרסמה עשרות כתבות בנושאי פסיכולוגיה בשבועון הניו יורקר.
שלושת ספריה של קוניקובה הופיעו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2024 התחילה פודקסט יחד עם נייט סילבר בשם Risky Business, בו הם מדברים על נושאים שונים הקשורים לעולם קבלת ההחלטות, עם הקשרים לעולם הפוקר.
קוניקובה יצרה קשר ב-2016 עם שחקן הפוקר אריק סיידל והחלה ללמוד תחת הדרכתו את משחק הפוקר, במטרה להבין את הצד הפסיכולוגי של המשחק ובהמשך לכתוב על כך ספר בו תתעד את צעדיה הראשונים בעולם הפוקר ותהליך למידת המשחק.
ב-2017 היא החלה לשחק בטורנירי פוקר שונים וכבר בשנתה הראשונה סיימה במקום השני במספר טורנירים.
ב-2018 ניצחה בטורניר הראשון שלה במסגרת סדרה של פוקרסטארס באיי בהאמה וזכתה בכ-85 אלף דולר.
ב-2024 זכתה בטבעת סבב אליפות העולם בפוקר כאשר ניצחה את האירוע המרכזי בסבב האינטרנטי שהתקיים בינואר, וזכתה בפרס של 57.5 אלף דולר.
באוקטובר זכתה גם בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה כאשר ניצחה את טורניר ה-Crazy 8 שהתקיים כחלק מסדרת הטורנירים באינטרנט, וזכתה ב-68.5 אלף דולר.
נכון לאוקטובר 2024, קוניקובה זכתה בסך של כ-750 אלף דולר מטורנירי פוקר.
מריה פרננדה קנדידו (בפורטוגזית: Maria Fernanda Cândido; נולדה ב-21 במאי 1974) היא שחקנית ודוגמנית ברזילאית.
קנדידו נולדה בלונדרינה שבמדינת פרנה בברזיל ובגיל ארבע עברה להתוגרר בעיר קוריטיבה ולאחר שמונה שנים עברה לבסוף עם הוריה לסאו פאולו.
בתם של הורים ממוצא איטלקי, חוסה רג'ינלדו ואגדה שעסקו במסחר, היא למדה ריפוי בעיסוק באוניברסיטת סאו פאולו אך לא השלימה את הלימודים.
בשנת 1999 היא התפרסמה מהטלנובלה "טרה נוסטרה" שם גילמה את פאולה, בחורה איטלקייה, לשם התפקיד היא נעזרה במדריך לצורך חיזוק המבטא וההגייה האיטלקית.
ב-2000 נבחרה לאישה היפה ביותר של המאה במשאל שנערך על ידי מגזין החדשות "Fantástico", היא אף הושוותה לסופיה לורן.
היא שיחקה את אשתו של הפושע תומאזו בושטה בסרט ביוגרפי על פעילותו.
היא גילמה את מריה במחזה על ישו וגם שיחקה בין היתר במחזה טרוילוס וקרסידה.
בשנת 2022 היא שיחקה את ויצ'נסיה סנטוס, שרת הקסמים הברזילאית בסרט "חיות הפלא: הסודות של דמבלדור" שבוים על ידי דייוויד ייטס על פי תסריט מאת ג'יי קיי רולינג.
בשנת 2024 התארחה קנדידו בטלנובלה "Renascer"
בשנת 2025 שיחקה את אלזה במותחן הפוליטי "סוכן חשאי (אנ') לצדו של ואגנר מורה.
מריה יורייבנה שראפובה (רוסית: Мария Юрьевна Шарапова, ; נולדה ב-19 באפריל 1987) היא טניסאית עבר רוסייה, זוכת חמישה תוארי גראנד סלאם.
זכתה בכל אחד מארבעת טורנירי הגראנד סלאם, האישה העשירית שזכתה בהישג זה, והשישית מאז החל העידן הפתוח בטניס.
דורגה בעבר במקום ראשון בעולם בדירוג ה-WTA.
סגנית אלופה אולימפית ליחידות (לונדון 2012).
זכתה ב-36 טורנירים בסבב ה-WTA.
במרץ 2016 הושעתה מפעילות ספורטיבית למשך שנתיים בשל אמרוץ.
באוקטובר התקבל חלקית ערעורה, ועונש ההשעייה הופחת ל-15 חודשים.
ב-2018 חזרה לשחק טניס ולאחר סדרת ניצחונות, היא חזרה לטופ-30. פרשה ממשחק פעיל בגיל 32 ב-26 בפברואר 2020.
שראפובה נולדה בניאגאן שבסיביר בשנת 1987, כשנה לאחר שהוריה עזבו את העיר הומל שבבלארוס בגלל אסון צ'רנוביל.
שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה לסוצ'י.
בסוצ'י התחבר אביה של שראפובה עם אלכסנדר קפלניקוב, שבנו יבגני קפלניקוב גדל להיות אלוף גראנד סלאם.
קפלניקוב האב היה זה שהעניק לשראפובה את מחבט הטניס הראשון שלה בגיל 4, וכתוצאה מכך החלו שראפובה ואביה באימונים קבועים בפארק המקומי.
בגיל 6 שראפובה התאמנה במועדון טניס במוסקבה שנוהל על ידי מרטינה נברטילובה, שציינה ששראפובה מוכשרת אך זקוקה לאימון מקצועני.
נברטילובה המליצה על אקדמיית הטניס של ניק בולטיירי בפלורידה.
שראפובה ואביה עברו לפלורידה בשנת 1994, כאשר האם הצטרפה רק כעבור שנתיים עקב הגבלות ויזה.
שראפובה התפתחה במהירות באקדמיה והחלה לשחק בתחרויות נוער.
בשנת 2001 החלה שראפובה בקריירה של שחקנית טניס מקצוענית.
ב-2002 נכנסה לראשונה לשתי הגרלות ראשיות של טורנירים מסבב ה-WTA באמצעות כרטיס חופשי.
באחת מהן (אינדיאן וולס מאסטרס) היא אף הצליחה להגיע לסיבוב השני (שם הפסידה למוניקה סלש), וכל זאת כשהיא לא מדורגת בסבב העולמי וכשהיא בת 14 ו-10 חודשים בלבד.
כמו כן היא זכתה בשנה זו בשלושה טורנירים בסבב ה-ITF (גונמה, יפן על סך 10,000 דולרים וונקובר ופיצ'טרי סיטי, ארצות הברית, שניהם על סך 25,000 דולרים).
בנוסף הייתה שראפובה לשחקנית הצעירה ביותר שהגיעה לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות וימבלדון לנוער.
ב-2003 נכנסה לראשונה לרשימת 50 המדורגות הבכירות בסבב ה-WTA, כבר בעונתה המלאה הראשונה בסבב.
בשנה זו זכתה שראפובה בשני תוארי יחידות ראשונים בסבב ה-WTA, באליפות יפן הפתוחה בטניס הנערכת בטוקיו (דרג 3, ניצחה בגמר את אניקו קאפרוש) ובטורניר בל צ'אלנג' הנערך בקוויבק סיטי (דרג 3, זכתה ללא משחק לאחר שמילאגרוס סקוארה פרשה בעקבות פציעה).
בנוסף הגיעה שראפובה לשני חצאי גמר נוספים, בברמינגהאם (דרג 3, שם ניצחה את המדורגת 1 בטורניר ילנה דמנטייבה לפני שהפסידה לשינובו אסאגואה) ובאליפות לוקסמבורג הפתוחה (הפסידה לקים קלייסטרס).
כמו כן הופיעה שראפובה לראשונה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, ואף הגיעה לסיבוב הרביעי בווימבלדון, שם הפסידה למדורגת 33 בטורניר סבטלנה קוזנצובה בשלוש מערכות.
שראפובה זכתה בשנה זו גם בתואר רביעי בסבב ה-ITF (סי איילנד שבארצות הברית, על סך 25,000 דולרים) ובשני תוארי WTA לזוגות (טוקיו ואליפות לוקסמבורג הפתוחה מדרג 3. שניהם עם טמארינה טנאסוגארן).
את שנת 2003 סיימה שראפובה במקום ה-32 בדירוג ה-WTA, שיפור של 154 מקומות לעומת השנה הקודמת.
ב-2004 זכתה שראפובה בטורניר הגראנד סלאם הראשון בקריירה שלה, בווימבלדון, וזאת כשהיא משחקת בטורניר בפעם השנייה בקריירה.
בדרך אל התואר ניצחה שראפובה את לינדזי דבנפורט בחצי הגמר ואת סרינה ויליאמס (שזכתה בתואר בשנתיים הקודמות) בגמר.
שראפובה זכתה בשנה זו בארבעה טורנירים מסבב ה-WTA, בברמינגהאם (ניצחה בגמר את טטיאנה גולובין; זכתה גם בזוגות עם מריה קירילנקו), אליפות האנסול קוריאה הפתוחה (ניצחה בגמר את מרטה דמוחובסקה), אליפות יפן הפתוחה בטניס, (דרג 3, ניצחה את מאשונה וושינגטון בגמר) ובאליפות סבב ה-WTA (ניצחה את סרינה ויליאמס בגמר).
כמו כן הגיעה שראפובה לגמר אחד נוסף (ציריך, דרג 1, הפסידה לאלישיה מוליק) ולשלושה חצאי גמר - ממפיס (דרג 3, הפסידה לורה זבונרבה), בייג'ינג (דרג 2, הפסידה לסבטלנה קוזנצובה) ופילדלפיה (דרג 2, פרשה לפני המשחק מול אמלי מורסמו בעקבות פציעה).
ברולאן גרוס הגיעה שראפובה עד לשלב רבע הגמר, ובשני טורנירי הגראנד סלאם האחרים (אליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה) הגיעה עד לסיבוב השלישי.
בשנה זו השיגה שראפובה 7 ניצחונות ראשונים על שחקניות המדורגות בין עשר הראשונות בדירוג ה-WTA, חמישה מתוכם על שחקניות מתוך רשימת 5 הטובות ביותר.
שראפובה הגיעה בנובמבר 2004 (לאחר אליפות סבב ה-WTA) לדירוג השיא בקריירה שלה נכון לאותו זמן - מקום 4 בדירוג העולמי.
שראפובה הרוויחה בשנה זו מעל 2.5 מיליון דולרים.
בחודש אוגוסט 2005 דורגה שראפובה לראשונה בקריירה במקום הראשון בעולם.
שראפובה הייתה הרוסיה הראשונה שמגיעה לפסגת הדירוג העולמי, ואחת משתי שחקניות בלבד שהיו בדירוג הזה בכל אותה שנה (השנייה הייתה לינדזי דבנפורט).
שראפובה שהתה במקום הראשון שבעה שבועות (לא רצופים).
שראפובה הגיעה לשלב רבע הגמר לפחות בכל 15 הטורנירים בהם שיחקה ב-2005, ומתוכם זכתה בשלושה - טוקיו (דרג 1, ניצחה את לינדזי דבנפורט בגמר), אליפות קטר טוטאל הפתוחה (דרג 2, ניצחה את אלישיה מוליק בגמר) וברמינגהאם (דרג 3, ניצחה את ילנה יאנקוביץ' בגמר).
שראפובה הגיע גם לגמר טורניר נוסף (מיאמי מדרג 1, שם ניצחה את ז'וסטין הנין וונוס ויליאמס לפני שהפסידה לקים קלייסטרס) ולשבעה חצאי גמר נוספים, שלושה מתוכם בטורנירי גראנד סלאם - באליפות אוסטרליה הפתוחה (שם הפסידה לסרינה ויליאמס), בווימבלדון (שם הפסידה לוונוס ויליאמס) ובאליפות ארצות הברית הפתוחה (שם הפסידה לקים קלייסטרס).
ארבעת חצאי הגמר האחרים היו באינדיאן וולס שבארצות הברית (דרג 1, הפסידה ללינדזי דבנפורט), רומא (דרג 1, הפסידה לפטי שנידר), בייג'ינג (דרג 2, פרשה לפני המשחק מול מריה קירילנקו עקב פציעה) ובאליפות ה-WTA (הפסידה לאמלי מורסמו).
שנת 2006 היא השנה הטובה ביותר בקריירה של שראפובה עד עתה.
גולת הכותרת של שנה זו היא הזכייה בטורניר גרנד סלאם שני, הפעם באליפות ארצות הברית הפתוחה, שם ניצחה את אמלי מורסמו (שדורגה ראשונה בעולם באותה התקופה) בחצי הגמר ואת ז'וסטין הנין (שדורגה שנייה בעולם) בגמר.
שראפובה זכתה בשנה זו בארבעה טורנירים נוספים: אינדיאן וולס (ניצחה את מרטינה הינגיס בחצי הגמר ואת ילנה דמנטייבה בגמר), סן דייגו (דרג 1; ניצחה את קים קלייסטרס בגמר), ציריך (ניצחה את דניאלה האנטוחובה בגמר) ולינץ (דרג 2; ניצחה את נדיה פטרובה בגמר).
כמו כן היא הגיעה לשני גמרים - דובאי מדרג 2 (שם ניצחה את מרטינה הינגיס ברבע הגמר ואת לינדזי דבנפורט בחצי הגמר לפני שהפסידה לז'וסטין הנין בגמר) ומיאמי, שם הפסידה לסבטלנה קוזנצובה.
כמו כן הגיעה שראפובה לשישה חצאי גמר נוספים: אליפות אוסטרליה הפתוחה (הפסידה לז'וסטין הנין), טוקיו (דרג 1; הפסידה למרטינה הינגיס), ברמינגהאם (הפסידה לג'אמאה ג'קסון), וימבלדון (הפסידה לאמלי מורסמו), לוס אנג'לס (דרג 2; הפסידה לילנה דמנטייבה) ואליפות ה-WTA (הפסידה לז'וסטין הנין).
שראפובה רשמה מספר הישגים בשנה זו.
היא הגיעה לשלב חצי הגמר (לפחות) ב-13 מתוך 15 הטורנירים שבהם השתתפה, השיגה רצף של 19 ניצחונות רצופים (הארוך ביותר בשנה זו) וניצחה בסך הכל 59 משחקים (רק להנין ולקוזנצובה היה מספר ניצחונות גבוה יותר - 60).
שראפובה סיימה את שנת 2006 במקום השני בעולם, ועם רווח של מעל ל-3.5 מיליון דולרים.
ב-2007 הוסיפה שראפובה תואר יחידות נוסף לרשימה ההולכת ומתארכת, שוב בסן דייגו, שם ניצחה את אנה צ'קבטדזה בחצי הגמר ואת פטי שנידר בגמר.
שראפובה הגיעה לשלב הגמר בשלושה טורנירים נוספים: אליפות אוסטרליה הפתוחה (ניצחה את אנה צ'קבטדזה ברבע הגמר ואת קים קלייסטרס בחצי הגמר לפני שהפסידה לסרינה ויליאמס), ברמינגהאם (הפסידה לילנה יאנקוביץ') ואליפות ה-WTA, אליה נכנסה מהמקום ה-8 יחד עם דניאלה האנטוחובה.
שראפובה ניצחה את האנטוחובה, אנה איבנוביץ' וסבטלנה קוזנצובה בשלב הבתים, את צ'קבטדזה בחצי הגמר לפני שהפסידה לז'וסטין הנין בגמר.
בנוסף הגיעה שראפובה לארבעה חצאי גמר: טוקיו (דרג 1; פרשה לפני המשחק מול איבנוביץ' עקב פציעה), איסטנבול (דרג 3; הפסידה לארבן רזאי), רולאן גרוס (ניצחה את פטי שנידר בסיבוב הרביעי ואת אנה צ'קבטדזה ברבע הגמר לפני שהפסידה לאנה איבנוביץ') ולוס אנג'לס (פרשה לפני המשחק מול נדיה פטרובה עקב פציעה).
לאחר אליפות אוסטרליה הפתוחה חזרה למקום הראשון בעולם ושהתה בו 7 שבועות רצופים עד שהודחה ממנו על ידי ז'וסטין הנין.
בשנה זו חצתה שראפובה את קו 10 מיליון הדולרים רווחים בקריירה.
בינואר 2008 זכתה שראפובה בתואר גראנד סלאם שלישי בקריירה, באליפות אוסטרליה הפתוחה.
שראפובה לא הפסידה מערכה בטורניר, והרשימה עם ניצחונות על לינדזי דבנפורט (סיבוב שני), ז'וסטין הנין (רבע גמר), ילנה יאנקוביץ' (חצי גמר) ואנה איבנוביץ' (גמר).
שראפובה זכתה בשני טורנירים נוספים בשנה זו: אליפות קטר טוטאל הפתוחה (ניצחה בגמר את ורה זבונרבה) ואמילייה איילנד (דרג 2; ניצחה בגמר את דומיניקה ציבולקובה).
הזכייה באמילייה איילנד הייתה הזכייה הראשונה בטורניר WTA שנערך על משטח החימר, משטח שעליו שראפובה אינה מצטיינת.
שראפובה הגיעה פעמיים בשנה זו לשלב חצי גמר: בטורניר אינדיאן וולס (הפסידה לסבטלנה קוזנצובה) וברומא, שם ניצחה את פטי שנידר ברבע הגמר (הניצחון ה-300 בקריירה) לפני שפרשה מהמשחק מול ילנה יאנקוביץ' עקב פציעה.
בחודש מאי חזרה למקום הראשון בעולם עקב פרישתה המיידית של ז'וסטין הנין מטניס, אולם איבדה אותו לאנה איבנוביץ' מיד לאחר טורניר הרולאן גרוס, בו הפסידה בסיבוב הרביעי לפיינאליסטית בדיעבד דינארה סאפינה.
בטורניר וימבלדון הפתיעה שראפובה כשהודחה כבר בסיבוב שני לאחר הפסד למדורגת 154 בעולם אלה קודריאבצבה.
בחודש אוגוסט פרשה שראפובה מטורניר מונטריאול עקב פציעה, שהתבררה ככזאת שמצריכה ניתוח.
עקב כך לא השתתפה שראפובה בהמשך עונת המשחקים, ובכלל זה בטורניר הטניס האולימפי שנערך באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
הפציעה של שראפובה המשיכה להטריד אותה גם בשנת 2009, ומנעה ממנה לחזור ולהתחרות בסבב ה-WTA, למעט משחק זוגות אחד בו נטלה חלק (והפסידה) בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס בצוותא עם ילנה וסנינה.
לבסוף חזרה שראפובה לסבב בחודש מאי בטורניר ורשה מהקטגוריה העליונה והגיעה בו עד לשלב רבע הגמר.
גם באליפות צרפת הפתוחה שנערכה לאחר מכן הגיעה שראפובה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה לדומיניקה ציבולקובה.
לאחר האליפות השתתפה שראפובה בטורניר ברמינגהאם (השייך לקטגוריה הבינלאומית) והגיעה בו עד לשלב חצי הגמר (הפסידה לנה לי).
לחצי הגמר היא הגיעה גם בטורניר לוס אנג'לס (הקטגוריה העליונה; הפסידה לפלאביה פנטה).
בטורניר טורונטו (הקטגוריה העליונה) שראפובה התקדמה שלב אחד קדימה והגיעה למעמד הגמר, אך הפסידה בו לילנה דמנטייבה.
בטורניר טוקיו הציגה שראפובה שיפור גדול ביכולתה, ולבסוף גם זכתה בטורניר לאחר ניצחון בגמר על ילנה יאנקוביץ'.
בשנת 2010 זכתה שראפובה בשני תוארי WTA נוספים.
התואר הראשון היה בטורניר ממפיס מהקטגוריה הבינלאומית, בו ניצחה שראפובה בשלב הגמר את סופיה ארווידסון.
התואר השני היה בטורניר שטרסבורג מהקטגוריה הבינלאומית.
בגמר טורניר זה ניצחה שראפובה את קריסטינה בארואה.
שלוש פעמים נוספות בשנה זו הפסידה שראפובה בשלב הגמר.
בטורניר ברמינגהאם (הקטגוריה הבינלאומית) היא הפסידה לנה לי, בטורניר סטנפורד (הקטגוריה העליונה) היא הפסידה לוויקטוריה אזרנקה ואילו בטורניר סינסינטי (הקטגוריה העליונה) היא הפסידה לקים קלייסטרס.
באפריל העפילה שראפובה לגמר טורניר מיאמי (טורניר חובה), והפסידה בו לוויקטוריה אזרנקה.
בחודש מאי זכתה שראפובה בטורניר רומא (הקטגוריה העליונה) לאחר ניצחונות על שחר פאר (14 בעולם) בשלב שמינית הגמר, על אזרנקה (4 בעולם) בשלב רבע הגמר, על קרוליין ווזניאקי (1 בעולם) בשלב חצי הגמר ועל סמנתה סטוסור (7 בעולם) בשלב הגמר.
באליפות צרפת הפתוחה הפסידה שראפובה בחצי הגמר לנה לי.
ביולי אותה שנה היא הגיעה לשלב הגמר באליפות וימבלדון, בו הפסידה לפטרה קביטובה (8 בעולם).
בחודש אוגוסט זכתה שראפובה בטורניר סינסינטי, זאת לאחר שניצחה בגמר את ילנה יאנקוביץ'.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה בסיבוב השלישי לפלאביה פנטה מאיטליה בשלוש מערכות.
בינואר העפילה שראפובה לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחונות על אנגליקה קרבר, סאבין ליזיקי ופטרה קביטובה (2 בעולם) אבל הפסידה בגמר במשחק חד-צדדי לוויקטוריה אזרנקה.
בחודש מרץ בטורניר אינדיאן וולס (טורניר חובה) העפילה לגמר שני העונה אבל הפסידה שוב לוויקטוריה אזרנקה.
שבוע לאחר מכן בטורניר מיאמי (טורניר חובה) שוב העפילה לגמר הטורניר אולם הפסידה לטניסאית הפולנייה אגניישקה רדוונסקה.
בחודש אפריל פתחה שראפובה את עונת החימר עם זכייה בטורניר שטוטגרט המשוחק על חימר באולמות תוך שהיא מנצחת ברבע הגמר את סמנתה סטוסור (5 בעולם) בחצי את פטרה קביטובה (3 בעולם) ובגמר את ויקטוריה אזרנקה (1 בעולם).
בתחילת חודש מאי שיחקה שראפובה בטורניר מדריד (טורניר חובה) בטורניר זה שראפובה הגיעה עד רבע הגמר והפסידה לסרינה ויליאמס שהמשיכה וזכתה בטורניר.
שבוע לאחר מכן, היא זכתה שבטורניר שני העונה ובפעם השנייה ברציפות ברומא (הקטגוריה העליונה) תוך שהיא מנצחת ברבע הגמר את ונוס ויליאמס בחצי את אנג'ליק קרבר ובגמר את הטניסאית הסינית נה לי אחרי דרמה אדירה שבה הייתה שראפובה בפיגור מערכה ו-0–4 במערכה השנייה והפסקה של הגשם.
ביוני זכתה באליפות צרפת הפתוחה, לאחר שניצחה בגמר את שרה אראני בשתי מערכות, והשלימה זכייה בכל אחד מארבעת טורנירי הגראנד סלאם והעפילה למקום הראשון בדירוג העולמי.
בטורניר הטניס באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לסרינה ויליאמס 0:6, 1:6.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסידה שראפובה בחצי הגמר ללי נה.
במרץ זכתה בטורניר המסטרס באינדיאן וולס שבקליפורניה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על קרוליין ווזניאקי בשתי מערכות 2–6, 2-6 ועלתה בדירוג למקום שני בעולם.
באליפות צרפת הפתוחה העפילה בשנית לשלב הגמר, אך הפעם הפסידה 6:4, 6:4 לסרינה ויליאמס.
בווימבלדון הודחה בסיבוב השני אחרי שהפסידה בשתי מערכות למישל לרשר דה בריטו מפורטוגל.
ביולי מינתה את ג'ימי קונורס למאמנה, וכעבור כחודש פיטרה אותו.
בעונה זו הרוויחה שראפובה 3,544,222 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
זכתה באליפות צרפת הפתוחה לאחר שגברה בגמר על הטניסאית הרומנייה סימונה האלפ בשלוש מערכות, 6-4, 6-7, 6-4.
ב-7 במרץ 2016 הודיעה שראפובה כי נתפסה משתמשת בחומר בלתי חוקי באליפות אוסטרליה הפתוחה 2016, לאחר שהשתמשה בתרופה מלדוניום, שנאסרה לשימוש מתחילת 2016 על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים ממריצים בספורט.
ביוני אותה שנה הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF) השעתה אותה מפעילות ספורטיבית למשך שנתיים.
באוקטובר 2016 הופחת עונשה ל-15 חודשים.
השתתפותה של שראפובה במשחקי גביע הפדרציה במדי נבחרת רוסיה היא נושא שנוי במחלוקת.
בשנת 2004 הודיעה בת ארצה אנסטסיה מיסקינה שהיא תפסיק לשחק למען רוסיה אם שראפובה תצטרף לנבחרת.
בסוף שנת 2005 הודיעה שראפובה שהיא מוכנה ונלהבת לשחק למען רוסיה במשחקה נגד בלגיה באפריל 2006, אך פרשה לפני שהמשחק התקיים.
בשנת 2007 פרשה שראפובה מההתמודדויות מול ספרד וארצות הברית עקב פציעות.
הפרישה האחרונה הביא את קפטן הנבחרת הרוסית להודיע ששראפובה תהיה פסולה מלהיבחר למשחק הגמר של הגביע באותה שנה, בו התמודדו נבחרות רוסיה ואיטליה.
למרות זאת שראפובה הגיעה לגמר, עודדה את חברותיה מהצד ושימשה להן כיריבת אימונים.
בעקבות כך נמתחה על שראפובה ביקורת, בה נטען שהיא הגיעה לגמר רק כדי שתוכל להשתתף בטורניר הטניס האולימפי באולימפיאדת בייג'ינג (החוק קובע שהשחקניות חייבות "להראות מחויבות" לגביע הפדרציה כדי לשחק בטורניר האולימפי).
שראפובה קיימה לבסוף את הופעת הבכורה שלה בגביע הפדרציה בפברואר 2008, בשלב רבע הגמר בו התמודדה נבחרת רוסיה מול נבחרת ישראל.
שראפובה ניצחה בהתמודדות, שהתקיימה ברמת השרון, את ציפי אובזילר ואת שחר פאר.
ההתמודדות כולה הסתיימה בתוצאה 1–4 לנבחרת הרוסית.
באופן חריג, הקהל הישראלי הפריע לשראפובה על ידי קריאות וחיקוי הגניחות שלה במהלך המשחק.
המאזן של שראפובה בגביע הפדרציה עומד על 2 ניצחונות (שניהם במשחקי יחידות) מול הפסד אחד (במשחק יחידות).
זכתה בתואר "השחקנית החדשה הטובה ביותר" לשנת 2003 מטעם ארגון ה-WTA.
זכתה בתארים "שחקנית השנה" ו"השחקנית המשתפרת של השנה" בשנת 2004 מטעם ארגון ה-WTA.
זכתה בשלושה תוארי ESPY (פרסים שמחלק ערוץ ESPN), פעמיים ב"פרס הטניסאית הטובה ביותר" (2005 ו-2007) ו"פעם אחת בפרס האתלטית הבינלאומית הטובה ביותר" (2007).
הוכרזה כ"שחקנית הטובה ביותר" על ידי פדרציית הטניס הרוסית בשנים 2005 ו-2006.
זכתה בתואר שחקנית השנה של Whirlpool 6th Sense.
משנת 2007 מכהנת כשגרירה של רצון טוב מטעם תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות.
שראפובה הייתה מאורסת לכדורסלן קבוצת ניו ג'רזי נטס, סאשה וויאצ'יץ'.
ב־31 באוגוסט 2012 אישרה שראפובה כי הזוג סיים את ההתקשרות ונפרד קודם לכן באותה השנה.
בין 2012 ל־2015 יצאה שראפובה עם הטניסאי הבולגרי גריגור דימיטרוב, ומאז שנת 2018 היא מנהלת מערכת יחסים עם איש העסקים הבריטי אלכסנדר גילקס.
בדצמבר 2020 הודיעו שראפובה וגילקס שהם מאורסים, וביולי 2022 נולד להם בן.
מס'תאריךטורנירמשטחשותפהיריבות בגמרתוצאה 1.29 בספטמבר 2003 אליפות יפן הפתוחה בטניס, טוקיו קשה טמארינה טנאסוגארן אנסלי קרגיל אשלי הארקלרוד6-7(1), 0-6 2.20 באוקטובר 2003 אליפות לוקסמבורג הפתוחה, לוקסמבורג קשה טמארינה טנאסוגארן ילנה טטארקובה מרלנה ויינגרטנר1-6, 4-6 3.7 ביוני 2004 ברמינגהאם, בריטניה דשא מריה קירילנקו ליסה מק'שי מילאגרוס סקוארה2-6, 1-6
מס'תאריךטורנירמשטחשותפהיריבות בגמרתוצאה 1.16 בפברואר 2004 גביע סלולר סאות', ממפיס קשה ורה זבונרבה אוסה סוונסון מיילן טו4-6, 6-7(0)
מריה תרזה הייתה שליטת ממלכת הבסבורג בין השנים 1740–1780. היא כיהנה כארכידוכסית אוסטריה וכמלכת בוהמיה והונגריה, והייתה האישה היחידה שעמדה בראש בית הבסבורג.
מתוקף נישואיה לקיסר פרנץ הראשון, נשאה גם בתואר קיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
עלייתה לשלטון התאפשרה בזכות ה"סנקציה הפרגמטית" של אביה, הקיסר קרל השישי, אולם היא נאלצה להגן על זכויותיה במלחמת הירושה האוסטרית מיד עם תחילת כהונתה.
למרות התארים הרשמיים של בעלה, ולאחר מכן של בנה יוזף השני כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה, מריה תרזה הייתה השליטה בפועל של האימפריה.
היא נחשבת לאחת המנהיגות ה"נאורות", והנהיגה רפורמות משמעותיות שחיזקו את מעמדה של אוסטריה כמעצמה.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, נולדה בווינה ב-13 במאי 1717, בתם השנייה של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל.
קרל השישי היה הנצר האחרון ממין זכר בבית הבסבורג, וקיווה עד אחרית ימיו כי אשתו תלד לו יורש עצר זכר, לאחר שלוש בנות ובן שמת בינקותו.
קרל השישי ציווה כבר בשנת 1713 על הסנקציה הפרגמטית, שלפיה תוכל בתו הבכורה לרשת את כסאו, אם לא יהיה לו יורש זכר.
בכך ביטל את כללי הירושה שנהגו לפנים, אשר מנעו מנשים לרשת את כס אביהן.
משום כך עמדה בפני מריה תרזה האפשרות לרשת את אביה עם מותו, שכן הייתה בתו הבכורה, לאחר שאחיה הארכי-דוכס לאופולד מת בשנת לידתו, 1716. בסך הכל, בריטניה, צרפת, סקסוניה, ספרד, פרוסיה, רוסיה, דנמרק, סרדיניה ובוואריה הכירו בסנקציה.
מאוחר יותר התנערו ממנה צרפת, ספרד, סקסוניה, בוואריה ופרוסיה.
בנעוריה, גילתה מריה תרזה עניין רב בשירה וחץ וקשת.
למרות אהבתה לרכיבה, תחילה אסר אביה עליה לעסוק בפעילות זו, אך לבסוף נענה לבקשתה.
המשפחה הקיסרית הייתה חובבת אמנות ותרבות, נהגה להעלות הצגות אופרה, בהן השתתפה מריה תרזה.
חינוכה הועבר לידי הישועים, שהקנו לה שליטה טובה בלטינית, אך לא הכינו אותה לתפקיד עתידי כקיסרית.
חינוכה של מריה תרזה כלל גם לימודי אומנות, מוזיקה וריקוד, הכנה מסורתית לתפקיד של נסיכה.
אף על פי שהתיר לה להשתתף בישיבות המועצה מגיל צעיר, אביה מעולם לא הסביר לה את מורכבות העניינים המדיניים ולא הכין אותה לשאת בנטל השלטון.
למרות מאמציו להבטיח את ירושתה, לא השקיע קרל השישי משאבים בהכשרתה של בתו כשליטה לעתיד, ובכך השאיר אותה לא מוכנה להתמודד עם האתגרים הרבים שעמדו בפניה עם עלייתה לשלטון.
משמת קרל השישי בשנת 1740, עמדה שאלת ירושתה את אביה בסכנה, וזאת על אף הסנקציה הפרגמטית.
כתר הקיסרות נשלל מבית הבסבורג וניתן לבית ויטלסבאך, ממנו נבחר בשנת 1742 הקיסר קרל השביעי.
לאחר שבילה את רוב שלטונו בהבטחת ירושת בתו באמצעות הסנקציה הפרגמטית, השאיר הקיסר קרל השישי את הממלכה במצב כלכלי וצבאי קשה.
מלחמות קודמות, בהן המלחמה עם האימפריה העות'מאנית ומלחמת הירושה הפולנית, הובילו את אוסטריה לפשיטת רגל, והותירו את האוצר כמעט ריק.
במקביל, הצבא הקיסרי, שמנה בעבר ל-160,000 חיילים, הצטמק באופן משמעותי לכ-108,000 חיילים, שהיו פרוסים על פני שטחים נרחבים, מארצות השפלה האוסטריות ועד טרנסילבניה, ומשלזיה ועד טוסקנה.
מריה תרזה מצאה את עצמה במצב קשה: היא לא ידעה מספיק על ענייני מדינה ולא הייתה מודעת לחולשתם של שרי אביה.
מצבה הרעוע של מריה תרזה כיורשת העצר, הביא את מלך פרוסיה פרידריך הגדול (1712–1786) לפתוח עוד בשנת מותו של קרל השישי (1740) במלחמת הירושה האוסטרית.
אף שגם ממלכות בוואריה וצרפת פלשו לשטחה של אוסטריה, הפך פרידריך לאויבה העיקרי של מריה תרזה.
מדיניות הפנים והחוץ שלה נועדה להכות את פרוסיה ולזכות שוב בשטחים שנכבשו.
בדצמבר 1740 פלש הצבא הפרוסי לשלזיה, מחוז עשיר במינרלים שהיה חלק ממלוכת הבסבורג.
פרידריך דרש ממריה תרזה לוותר על שלזיה תחת איום של הצטרפות למדינות נוספות שיתקפו אותה.
למרות המצב הקשה, מריה תרזה סירבה להיכנע והחליטה להגן על שטחיה.
פרידריך הציע פשרה, והציע להגן על ירושתה בתנאי שתסכים לוותר על חלק משלזיה, אך מריה תרזה ויועציה דחו את ההצעה, מחשש כי כל ויתור על שטחים יערער את מעמדה ויפגע בסמכות הסנקציה הפרגמטית.
האוסטרים ספגו תבוסה מוחצת בקרב על מולביץ באפריל 1741. בעקבות הניצחון, צרפת, יחד עם פרוסיה, בוואריה וסקסוניה, הגתה תוכנית שאפתנית לחלוקת שטחי האימפריה.
החדשות על התוכנית החלוקתית זעזעו את וינה.
מריה תרזה ויועציה, שלא צפו כי צרפת תבגוד בהם ותצטרף לאויביה, התמודדו עם סכנת התפרקות האימפריה.
בעלה של מריה תרזה, פרנץ יחד עם בריטניה, דחפו אותה להתקרב לפרוסיה בתקווה להגיע להסכם.
למרות התנגדותה הראשונית, הסכימה מריה תרזה למשא ומתן.בניגוד לכל הציפיות, מריה תרזה זכתה לתמיכה נלהבת מהונגריה.
ב-25 ביוני 1741, הוכתרה כמלכת הונגריה בטקס מרשים בקתדרלת סנט מרטין בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה).
לקראת הטקס, היא הקדישה חודשים ארוכים לאימונים אינטנסיביים ברכיבה, כפי שנדרש מהמלכים ההונגרים, וניהלה משא ומתן מורכב עם האצולה ההונגרית.
כדי לספק את הספקנים שראו בהיותה אישה מכשול לשלטון, מריה תרזה אימצה לעצמה תארים גבריים.
כך, מבחינה טכנית תוארה היה גם ארכידוכסית וגם מלך, אך בדרך כלל כונתה "מלכה".
הסכם ברסלאו , שנחתם ביוני 1742, סימן את סיומה של מלחמת שלזיה הראשונה ואת הפסקת הלחימה בין אוסטריה לפרוסיה.
מריה תרזה העבירה את רוב שטחה של שלזיה (כולל ברסלאו) לממלכת פרוסיה שסיפחה אותו אליה.
מיד לאחר מכן, מריה תרזה הפנתה את כל מאמציה לשיקום בוהמיה, שנפגעה קשות במהלך המלחמה.
כוחות הכיבוש הצרפתיים נסוגו מבוהמיה כבר בחורף של אותה שנה, וב-12 במאי 1743, הוכתרה מריה תרזה רשמית כמלכת בוהמיה.
רק בשנת 1745, עם מותו של קרל השביעי, נבחר פרנץ הראשון שטפן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית, ומריה תרזה החלה להתכנות "קיסרית רומית", אף שלא הוכתרה בתואר זה מעולם.
מריה תרזה הקפידה על מעמדה המלכותי ונהגה כשליטה אבסולוטית בחצר המלוכה, לא כשליטה לצד בעלה, אלא כשליטה היחידה.
פרנץ נטה שלא להתעסק בפוליטיקה הבינלאומית, ומריה תרזה ריכזה את מרב הכוח השלטוני בידיה.
מריה תרזה צוטטה באמרה כי נתיניה הם ילדיה הראשונים ובהתאם לכך אף פעלה והעבירה כמה וכמה רפורמות שתרמו למודרניזציה של אוסטריה.
למרות היותה שמרנית בענייני מדינה ודת, מריה תרזה הנהיגה רפורמות מקיפות במטרה לחזק את היעילות הצבאית והביורוקרטית של ממלכתה.
היא הכפילה את כוחו של צבא האימפריה ההבסבורגית והכבידה את נטל המיסים, כדי לממן את המנגנון הממשלתי והצבאי.
היא איחדה את המנגנון השלטוני של אוסטריה עם זה של בוהמיה וכך הגבירה את ריכוזיות השלטון.
בעקבות מגפת האבעבועות שחורות הקטלנית שפקדה את האימפריה ב-1767, מריה תרזה הכירה בחשיבות החיסון ככלי למניעת התפרצויות עתידיות.
בהשראת מכתבים מחברתה, מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, אשר שמעה על החיסון מפרידריך הגדול, החליטה הקיסרית לפעול.
למרות התנגדותו של הרופא האישי שלה, שפקפק ביעילות ובטיחות השיטה, החליטה מריה תרזה לקדם את החיסון באוסטריה.
היא הזמינה מומחים מאנגליה והורתה על ניסוי קליני בקרב קבוצת יתומים.
הצלחת הניסוי, שהוכיחה את יעילות ובטיחות החיסון, הובילה להקמת מרכזי חיסון ברחבי האימפריה.
כדי לעודד את הציבור לחסן את ילדיהם, ארגנה הקיסרית אירוע חגיגי בארמון שנברון, שבו אירחה את הילדים הראשונים שחוסנו.
מעשה זה סלל את הדרך לשינוי תפיסתי בקרב הציבור הרחב והצוות הרפואי באוסטריה, והפך את החיסון לחלק בלתי נפרד מהמדיניות הבריאותית של האימפריה.
בשנת 1770 חלה תפנית משמעותית בתחום הרגולציה על חומרים מסוכנים, כאשר חוקק חוק המחייב רוקחים לנהל רישום מדוקדק של כל מכירת רעל.
פנקס הרעלים, כפי שכונה, היה אמור לכלול פרטים מפורטים אודות הכמות שנמכרה והנסיבות שהביאו לביצוע העסקה.
בנוסף, חוק זה הטיל מגבלות מחמירות על מכירת רעלים לאנשים לא מוכרים.
כל אדם שביקש לרכוש רעל היה נדרש להציג שני עדי אופי שיעידו על מניעיו ועל אמינותו.
שלוש שנים לאחר מכן נחקק חוק נוסף שעסק בסכנות הטמונות בשימוש בחומרים מסוכנים.
חוק זה אסר על ייצור כלי אכילה ושתייה מעופרת, חומר שהיה ידוע בתקופה ההיא כמזיק לבריאות.
המאמצים לאחד את השטחים הרחבים שבשליטת בית הבסבורג חרגו מעבר לתחום הפוליטי והכלכלי.
אחד האתגרים המרכזיים היה יצירת מערכת משפטית אחידה שתהווה בסיס משותף לכלל נתיני האימפריה.
בעבר כל אחת מהארצות השונות בשליטת בית הבסבורג היו בעלות מערכת משפטית משלהן, מה שהקשה על מריה תרזה ניהול אחיד ויעיל.
כדי להתמודד עם מורכבות זו, הושקעו מאמצים ניכרים בקידום קודיפיקציה משפטית.
בשנת 1769 פורסם החוקה של עיניים פלילים (Constitutio Criminalis Theresiana), אשר סימן אבן דרך נוספת בתהליך הקודיפיקציה.
חוקה זו, שהתבססה על המערכת המשפטית הפלילית של ימי הביניים, כללה הוראות הנוגעות למגוון רחב של עבירות.
אחת ההוראות השנויות במחלוקת ביותר הייתה ההיתר להשתמש בעינויים לצורך חילוץ הודאות.
בנוסף עבירות כגון כישוף ועבירות דתיות שונות, מה שמצביע על השפעתה של הכנסייה הקתולית על עיצוב החוק הפלילי.
אף על פי שפורסם באוסטריה ובבוהמיה, החוקה לא חלה על הונגריה, שהצליחה לשמר מידה מסוימת של אוטונומיה משפטית.
בשנת 1749 היא ייסדה בית משפט עליון שתפקידו היה לקיים את החוק במדינות האוסטריות, והנהיגה חוק עונשין אחיד באוסטריה - Constitutio Criminais Theresiana.
בשנת 1752 הקימה מריה תרזה בית דין לצניעות (Keuschheitskommission) במטרה להילחם בתופעות כגון זנות, הומוסקסואליות, ניאוף וקיום יחסי מין בין בני דתות שונות.
בית הדין שיתף פעולה באופן הדוק עם רשויות אכיפת החוק, והפעיל סוכנים חשאיים כדי לחקור את חייהם הפרטיים של אנשים החשודים בהתנהגות בלתי הולמת.
העונשים שניתנו על ידי בית הדין היו חמורים, החל בהצלפות וגירוש וכלה, במקרים קיצוניים, בעונש מוות.
בשנת 1776, אוסטריה הוציאה מחוץ לחוק את העינויים, בהוראתו המיוחדת של יוזף השני.
הרבה בניגוד ליוזף, אך בתמיכת הרשויות הדתיות, מריה תרזה התנגדה לביטול העינויים.
היא התקשתה להשתלב בתחום האינטלקטואלי של הנאורות, וזו הסיבה שרק לאט עקבה אחרי רפורמות הומניטריות ביבשת.
מריה תרזה העמידה את קידום החינוך בראש סדר העדיפויות של שלטונה.
בתחילת דרכה התמקדה בחינוך האליטה, אך בהמשך הרחיבה את הרפורמות לכלל האוכלוסייה.
היא פתחה את האוניברסיטאות בפני לא-קתולים והכניסה אליהן מקצועות חילוניים, מה שהביא לדעיכת הדומיננטיות של התאולוגיה.
לצד זאת בוינר נוישטאדט הקימה בשנת 1751 את האקדמיה הצבאית הראשונה, האקדמיה הצבאית הטרזיאנית.
כן הרחיבה את הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.בשנות ה-70 של המאה ה-18, בעקבות מפקד אוכלוסין שחשף שיעורי אנאלפביתיות גבוהים, יזמה מריה תרזה רפורמה מקיפה במערכת החינוך.
היא הביאה את הרפורמטור יוהאן איגנץ פון פלביגר מאוסטריה, והצעותיו הוטמעו בחקיקה עד 1774. ההיסטוריון קרל ווצלקה טוען כי הרפורמות של מריה תרזה, אף על פי שמקורן ברעיונות הנאורות, נועדו בעיקר לענות על צורכי המדינה האבסולוטית שהתפתחה והתבססה על כוח אדם משכיל.
מריה תרזה יזמה רפורמה חינוכית מקיפה, שהקימה בתי ספר יסודיים חילוניים שבהם למדו בנים ובנות כאחד בגילאי 6-12. תוכנית הלימודים הדגישה ערכים כגון אחריות חברתית, משמעת, מוסר עבודה והגות, והחליפה את הדגש המסורתי על לימוד שפה זרה.
החינוך היה רב-לשוני, כאשר השפה הראשונה שנלמדה הייתה שפת האם, ולאחריה גרמנית.
כדי לעודד מצוינות, הוענקו פרסים לתלמידים מצטיינים, והושקעו משאבים בשיפור מעמדם ושכרם של המורים.
הוקמו מכללות להכשרת מורים, שבהן רכשו המורים את הכלים והידע העדכניים ביותר.
רפורמת החינוך של מריה תרזה נתקלה בהתנגדות עזה מצד שכבות שונות באוכלוסייה.
איכרים התנגדו מתוך חשש שהחינוך יפגע בעבודה בשדות, ואילו האצולה חששה מפני אובדן השפעתה והתפשטות רעיונות מתקדמים.
למרות זאת, בזכות נחישותה של הקיסרית ותמיכתם של בעלי בריתה, הצליחה הרפורמה להתקדם.
בעקבות הרפורמה חלה עלייה משמעותית בשיעורי ההשכלה, במיוחד באזורים מסוימים.
בווינה, למשל, גדל שיעור התלמידים בבתי הספר היסודיים באופן דרמטי.
עם זאת, שיעורי האנאלפביתיות נותרו גבוהים בחלקים נרחבים של האימפריה, גם שנים רבות לאחר מכן.
במקביל להתרחבות החינוך היסודי, חלה ירידה במספר בתי הספר התיכוניים, בעיקר בשל ביטול בתי הספר הישועים.
כתוצאה מכך, הפך החינוך התיכוני לנגיש פחות לשכבות הנמוכות בחברה.
מריה תרזה הבינה כי שיפור רווחת האוכלוסייה, ובפרט של האיכרים, חיוני לצמיחה כלכלית.
בהתאם לכך, יזמה סדרה של רפורמות שנועדו להגביר את הפוריות הקרקע ולעודד את התפתחות התעשייה.
בתחום החקלאות, הובילה מריה תרזה רפורמות משמעותיות במערכת הצמיתות, שהייתה נהוגה במזרח האימפריה.
מפקד אוכלוסין מקיף חשף את התנאים הקשים שבהם חיו האיכרים, שעבדו שעות רבות באדמותיהם של האצילים.
בעקבות הממצאים, הוטלו הגבלות על חובות העבודה של האיכרים ושופר מעמדם החוקי.
במקביל, קידמה מריה תרזה את התפתחות התעשייה.
לאחר אובדן שלזיה, היא יזמה מדיניות תעשייתית אגרסיבית, שכללה סובסידיות ומכסים מגנים, כדי להעביר את תעשיית הטקסטיל של שלזיה לבוהמיה.
בנוסף, צומצמה השפעת הגילדות והוקלה האסדרה על המסחר.
רפורמות אלו, שהיו פורצות דרך לתקופתן, נועדו להגביר את הפריון, לשפר את רווחת האוכלוסייה ולחזק את מעמדה של מלוכת הבסבורג.
מריה תרזה, כקתולית אדוקה, האמינה באחדות דתית וביקשה לשמר את הכנסייה ככלי לשמירה על הסדר הציבורי.
היא דגלה בכנסייה ממלכתית, אך עם זאת הקפידה לשמור על עצמאותה של המדינה ביחס לרומא.
למרות אדיקותה, מריה תרזה אימצה גישה מעשית כלפי הדת.
היא קידמה את השוויון בין הנצרות יוונית-אורתודוקסית והכנסייה הרומית-קתולית, אך במקביל דיכאה הפגנות ציבוריות של קדושה.
היא גם צמצמה את מספר החגים הדתיים ומסדרי הנזירים, מתוך רצון לייעל את המערכת הכנסייתית ולהגביר את השפעת המדינה עליה.
אף על פי שהתחילה כיחסים קרובים, מריה תרזה בסופו של דבר גירשה את מסדר הישועים מכל שטחי שליטתה.
ההחלטה התקבלה לאחר מאבקי כוח עם הכנסייה, והובילה להחרמת רכוש המסדר ואיסור על פרסום מסמכיה.
מריה תרזה ראתה בהמרת הפרוטסטנטים לקתוליות כמטרה חשובה.
היא יזמה מדיניות של איסור על התכנסויות פרוטסטנטיות וגירוש מאמינים.
עם זאת, התנגדות פנימית, שיקולים מעשיים והתנגדות בנה יוזף מנעו ממנה ליישם מדיניות זו במלואה.
לאחר מותה, יוזף העניק חופש דת לפרוטסטנטים.
מריה תרזה גילתה עוינות עמוקה כלפי היהודים והפרוטסטנטים, אותם ראתה כאיום על הסדר החברתי והדתי.
דעותיה האנטישמיות התבטאו במדיניות דיכוי והדרה כלפי הקהילות היהודיות.
היא אף הביעה את אמונתה כי היהודים מהווים "מגפה" שיש להרחיקם.
לפי עצת הקאנצלר שלה, ונצל אנטון קאוניץ , הביאה לסיום הברית עם בריטניה.
תחת זאת נקשרה עתה וינה בבריתות עם רוסיה וצרפת.
לאחר שניכרה השפעתן החיובית של הרפורמות, הכינה מריה תרזה את הצבא בשנת 1756 להתקפה על פרוסיה.
פרידריך הגדול הקדים אותה ופלש לנסיכות הבוחר מסקסוניה - בת ברית של אוסטריה.
בכך ניתן האות לתחילתה של מלחמת שבע השנים.
בשנת 1756 הוקמה ברית בין צרפת לאוסטריה, שתי מדינות שהיו יריבות מסורתיות, הייתה תוצאה של שינוי אסטרטגי בתפיסת האינטרסים הלאומיים של כל אחת מהן.
לאחר סדרה של תבוסות במלחמה, הבינה מריה תרזה כי אין ביכולתה לכבוש את שלזיה ללא תמיכה רוסית.
המלחמה הסתיימה בשנת 1763 בשלום הוברטוסבורג, אשר העביר את שלזיה לפרוסיה, הפעם לתמיד.
למרות הכישלון הצבאי, המלחמה חיזקה את מעמדו של בית הבסבורג באירופה, והובילה לכינון בריתות חדשות עם מעצמות אירופאיות אחרות.
לאחר המלחמה ואובדנה של שלזיה, הייתה משימתה העיקרית של מריה תרזה עתה לשמור על השלום, והיא השיאה את כל ילדיה שהגיעו לבגרות לבני זוג ממיטב מלכי אירופה, בהתאם לצורכי הממלכה.
תפקידם החשוב ביותר של ילדיה היה לחזק את הבריתות המלכותיות באמצעות קשרי נישואים.
ציטוט מפורסם שלה הוא: "שאומות אחרות ילחמו, את, אוסטריה, הינשאי".
קשרי הנישואים היו הפתרון המועדף של מריה תרזה לצורך הסכמים פוליטיים, על רקע קולות המלחמה באירופה.
מותו הפתאומי של פרנץ הראשון הותיר אותה שבורה ובאבל עמוק.
פרנץ היה לא רק בן זוגה, אלא גם יועצה הקרוב ביותר.
היא גזרה את שערה, צבעה את חדריה בשחור והתלבשה בבגדי אבל למשך שארית חייה.
היא פרשה לחלוטין מחיי החצר, והתבודדה לעיתים קרובות.
מות בעלה השפיע עמוקות על בריאותה הנפשית, והיא תיארה את מצבה כ"חיה ללא חיים אמיתיים".
מריה תרזה סבלה בשנותיה האחרונות מקוצר נשימה, עייפות ושיעול.
למרות טיפול רפואי טוב, מצבה הלך והדרדר.
ב-29 בנובמבר 1780, היא נפטרה מוקפת בילדיה ובקרובי משפחתה.
היא נקברה בקריפטה הקיסרית בווינה לצד בעלה.
מריה תרזה נישאה ב-12 בפברואר 1736 בווינה לדוכס פרנץ הראשון שטפן (פרנץ מלורן), ובכך נוסדה שושלת הבסבורג-לורן.
לפי המסופר, היו אלו נישואין מאהבה, ולא נישואי נוחות.
לאחר נישואיה העניקה מריה תרזה לבעלה מעמד של עוצר משני על נחלותיה באוסטריה, תוך שהיא שומרת למעשה את מרבית הכח הפוליטי בידיה שלה.
לאחר מותו של בעלה, פרנץ הראשון שטפן, שינתה מריה את התנהלותה.
מותו העציב אותה מאוד, ובחמש עשרה השנים שחלפו עד למותה לבשה בגדי אבלות.
מריה תרזה העמידה מספר גדול של צאצאים - שישה עשר במספר, שחלקם מתו בגיל צעיר.
כל בנותיה של מריה תרזה נקראו בשם "מריה" כשם ראשון ושם שני נוסף.
הן נקראו כך על שם מריה הבתולה, שכן מריה תרזה הייתה קתולית אדוקה.
למעשה, הבנות לא נקראו כלל "מריה" בחיי היום יום, אלא בשמותיהן השניים.
בעבור ילדיה היא הייתה אם שמכבדים אותה ויראים מפניה.
אולם על מנת לאזן את דרישות התפקיד, ראתה מריה תרזה חשיבות רבה בשמירה על חיי משפחה תקינים, שעות במהלך היום שמוקדשות אך ורק למשפחה, ואף חופשה משפחתית בארמון לוקסמבורג פעם בשנה, שבו התנהלה המשפחה המלכותית כמשפחה לכל דבר ללא הטקסים והמסורות של חצר המלוכה.
אפילו הלבוש של משפחת המלוכה היה שונה בעת חופשתם בארמון לוקסמבורג והילדים נהנו מחופשיות רבה שלא כבדרך כלל.
תמונה מפורסמת של משפחת המלוכה, מריה תרזה, פרנץ שטפן וילדיהם בחדר ארוחת הבוקר בארמון, שציירה מריה כריסטינה, בתה האהובה של מריה תרזה, תלויה בארמון שנברון לצד יצירות אמנות מוזמנות של ציירים שונים.
תמונה זו מהווה דוגמה ליחסים החמים והקרובים בין מריה תרזה וילדיה, גם באמצעות הסצנה המוצגת בתמונה ובעיקר בגין החשיבות שניתנה ליצירה חובבנית של בתה, שקיבלה מקום של כבוד בארמון לצד ציורים מקצועיים יותר.
מריה ילדה שלוש בנות עד שנולד יורש העצר, בנה הבכור יוזף השני (1741–1790), שהיה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אולם עד מותה, נותרה מריה תרזה עוצרת-שותפה בשלטונו.
אחרי יוזף השני, נולדה בתה האהובה של מריה תרזה, היא מריה כריסטינה (היחידה שאישרה לה אימה להנשא מאהבה).
מיום נישואיה ועד גיל 39, הגיל בו ילדה את בנה הצעיר ביותר, הייתה מריה תרזה עסוקה בהריונות ובלידות, וזאת במקביל למלחמות שניהלה מול אויבי אוסטריה ולשנות השלום שהגיעו לאחריהן.
כמעט מיד לאחר שילדה את בנה הצעיר, החלה מריה תרזה לעסוק במטלת השידוך של ילדיה הבוגרים.
מריה תרזה ראתה את עצמה כאוטוריטה מרכזית בחיי ילדיה, היא ניהלה את חייהם ללא הרף, קבעה למי יינשאו, וגם לאחר נישואיהם הקפידה על תכתובת שבועית שבה הבהירה להם את תפקידם ומעמדם, גם אם בעקבות נישואיהם היה שווה לשלה.
את בנה, יוזף השני, יורש העצר, היא השיאה לאיזבלה, נסיכת פארמה.
לאחר מותה היא לחצה עליו להנשא בשנית, למריה יוזפה, נסיכת בוואריה.
נישואים אלה ארכו רק שנתיים, שכן מריה יוזפה חלתה באבעבועות שחורות ומתה.
מריה תרזה שהגיעה לבקרה במיטת חוליה, חלתה אף היא, אך החלימה.
לאחר מותה של כלתה לחצה מריה תרזה על בתה בת ה-16, שגם היא נקראה מריה יוזפה, לבוא עימה לביקור אבלים בקבר הטרי.
הנסיכה הצעירה נדבקה כתוצאה מהביקור באבעבועות שחורות, אך היא, בניגוד למריה תרזה, מתה ממחלתה.
מריה תרזה האשימה את עצמה עד יום מותה בגורלה של בתה.
בתה הצעירה ביותר של מריה תרזה הייתה מארי אנטואנט אשר בעודה ילדה הוסדרו נישואיה ללואי, יורש העצר הצרפתי, אשר הוכתר מאוחר יותר כמלך לואי השישה עשר.