tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מחדלי רשויות האכיפה במהלך הפוגרום הקים משרד הפנים הפולני ועדת חקירה ממלכתית, שקבעה כי התרחשו כשלים חמורים בכל הדרגים המקומיים של מנגנון המדינה, במיוחד בקרב השוטרים שפעלו במקום.
משפטו של וואל שצ'רבובסקי התקיים ב־15 ביוני 1937 תחת אבטחה קפדנית כדי למנוע מהומות נוספות.
שצ'רבובסקי נדון למוות, ובאותו משפט נגזרו גם עונשי מאסר של חודשים אחדים על כמה ממשתתפי הפוגרום.
פּוּדִינְג (מאנגלית: Pudding), או רַפְרֶפֶת, הוא קרם מתוק קרוש אך רך, שמוגש קר, ולרוב נאכל לקינוח.
פודינג מבוסס לרוב על אבקת עמילן, ג'לטין או אורז, ונוזל כמו חלב או שמנת (לעיתים משתמשים בקצפת במקום שמנת), בתוספת חומרי טעם כגון שוקולד או וניל ולעיתים הפודינג מבוסס על ביצים.
קיימת אבקת פודינג מוכנה המכילה חומרי טעם שונים (כמו וניל, שוקו ועוד) וחומר מקשה.
ניתן להכין פודינג במגוון טעמים.
הטעמים המתוקים דומים לאלה של גלידה, וכוללים בננה, פירות יער, אגוזים ועוד.
קיימים גם פודינג אורז, פודינג דגים ופודינג גזר.
פודינג משמש אף כחומר גלם בקינוחים שונים, למשל כמרכיב בתערובת העוגה או כחלק מקרם מורכב.
דוגמאות לקינוחים שהם גרסאות של פודינג: קרם קרמל, קרם ברולה, פנקוטה, קרם בוואריה, זביונה, מלבי, לילות ביירות.
בישראל פודינג בטעמים שונים, כגון שוקולד ווניל, שנמכר באריזות אישיות, מכונה מעדן חלב.
במטבח הבריטי משמשת המילה "פודינג" לשני סוגי מאכלים.
סוג אחד הוא זה המכונה "פודינג" גם בישראל - קרמים מתוקים.
הסוג השני הוא מגוון מאכלים שונים המבוססים על תערובת מרכיבים שנאפתה, בושלה או אודתה.
גם רוב המאכלים מהסוג השני הם קינוחים, כמו פודינג חג המולד, שהוא מעין עוגה מאודה, ונאכל כקינוח בארוחת חג המולד ופודינג לחם שהוא תערובת אפויה, אם כי לא כולם: למשל, פודינג יורקשייר (מאפה מלוח), פודינג שחור (נקניק דם).
כמו כן, בלשון הדיבור בבריטניה, המילה "פודינג" פירושה פשוט "קינוח".
פודינג נפוץ במטבח הבריטי הוא פודינג טפיוקה.
פודוליה (באוקראינית: Поділля; ברוסית: Подолье; בפולנית: Podole) היא חבל ארץ היסטורי במזרח-אירופה.
פודוליה ההיסטורית מקיפה את מחוז חמלניצקי ואת מחוז ויניצה שבמערב אוקראינה, וכן חלקים מטרנסניסטריה וממולדובה.
היא גובלת בחבל גליציה ההיסטורי, הנמצא מערבה לה, ובחבל ווהלין מצפונה.
שטחו של חבל הארץ פודוליה התפרש על פני 40,000 קמ"ר בקירוב.
מסיבות פוליטיות ומדיניות, בהן חלוקות פולין והכיבוש העות'מאני, גבולות פודוליה השתנו במהלך השנים בהתאם לשלטון הפוליטי.
ממזרח לגליציה מעבר לנהר הזברוץ', פלג של הדניסטר.
על הערים המרכזיות נמנות ויניצה, חמלניצקי, אומן, קמניץ פודולסק, מוהיליב-פודילסקי וריבניצה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות אנושית בפודוליה בתקופת האבן החדשה.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מציין שבאזור ישבו הסקיתים.
הרומאים כתבו כי האזור היה בשליטת דאקיה והגטים.
בתקופת נדידת העמים חלפו באזור שבטים רבים, חלקם אף התיישבו לתקופות קצרות או ארוכות.
נסטור הכרוניקן בכרוניקה הרוסית הראשונה מציין ארבעה שבטים סלאביים, שניים לאורך הבוג ושניים לאורך הדניסטר וזה האזכור הראשון של סלאבים בחבל פודוליה.
הייתה בעבר חלק מפולין ומרוסיה.
במהלך המלחמה עם העות'ומנים 1672–1676 נכבשה הפודוליה על ידי העות'מאנים.
יהודים התגוררו בפודוליה לפחות מהמאה ה-16. במאה ה-17 הם סבלו מגזרות ת"ח ות"ט ובמאה ה-18 ממרד ההיידמאקים.
הבעש"ט פעל בחבל פודוליה במאה ה-18. כמו כן, פעלה באזור כת שבתאית.
פודו אילואיי (ברומנית: Podu Iloaiei) היא עיירה במחוז יאשי, ברומניה.
העיירה מונה כ-11,500 תושבים ושוכנת במרחק של כ-25 קילומטרים מיאשי.
מקור השם פודו אילואיי בגשר שעל נהר הבאחלוי (פודו - הגשר ברומנית).
מסופר שהגשר נבנה על ידי אישה יהודייה בשם "אילואיה" שגרה במקום בתחילת המאה ה-19. אך ידוע שהגשר היה במקום עוד הרבה לפני כן ועדויות לכך יש כבר משנת 1700.
פודו אילואיי נוסדה בעשור השני של המאה ה-19, אך המקום עוד היה מוכר מקודם בשם "פודו-לליאואיי" (Podu Lelioaiei).
למעשה עוד מהמאה ה-9 ועד למאה ה-14 הייתה במקום התיישבות מבוצרת.
יסוד העיירה לא היה מאורע יחיד, שכן באותם זמנים הוקמו יישובים כגון זה בכל רחבי נסיכות מולדובה.
פודו אלואיי כיתר היישובים הוקם כישוב המקשר בין הכפר לעיר.
סחורות מהעיר הקרובה יאשי נמכרו במקום לתושבי הכפרים הסובבים, וכך גם להפך.
אוכלוסיית העיירה הייתה מורכבת ממולדובנים (רומנים), יהודים, ליפובנים, ארמנים, יוונים וצוענים.
ב-1872 מנתה האוכלוסייה המקומית 2,715 נפש.
במקום כבר הייתה מסילת ברזל שעברה במקום תחנת רכבת, וטלגרף.
אחוז היהודים בקרב האוכלוסייה היה כ-50% לערך במשך כל השנים עד למלחמת העולם השנייה.
ב-30 ביוני 1941, אחת מ"רכבות המוות" שיצאו מיאשי לאחר פרעות יאשי, הגיעה לפודו אלואיי.
במהלך הדרך נספו 1,194 קורבנות יהודיים בעקבות החום והצמא.
קורבנות אלה נקברו בקבר אחים בבית העלמין היהודי בעיירה, זאת לא לפני שנבזזו על ידי הצוענים.
700 הניצולים מרכבת המוות רוכזו בבית הכנסת ולאחר מכן הועברו לבתי היהודים המקומיים.
באותה השנה, הגיע הפקודה על גרוש היהודים מפודו אלאיי.
פקודה זאת בוטלה לאחר מאמציהם של ארגונים יהודים בבוקרשט, אך באפריל 1942 גורשו כ-1,500 היהודים ליאשי, שם נתמכו על ידי הקהילה.
לאחר המלחמה חזרו רק כ-300 יהודים למקום.
פּוּדוּצֵ'רִי (בטמילית: புதுச்சேரி, עד ספטמבר 2006 נקראה פּוֹנְדיצ'רי), קולוניה צרפתית לשעבר, היא טריטוריית איחוד בהודו המוקפת על ידי מדינת טאמיל נאדו.
מלבד העיר בשם זה, כוללת הטריטוריה עוד שלוש עיירות חוף בדרום הודו, שהיו גם הן שטחים צרפתיים.
ב־21 באוקטובר 1954 חתמו ממשלת הודו וממשלת צרפת על הסכם להעברת המנהל דה פקטו במושבה הצרפתית לידי הודו.
ב־1 בנובמבר 1954 מינתה ממשלת הודו נציב עליון לניהול הטריטורייה, וב־1955 הקימה את אספת הנבחרים של פונדיצ'רי.
ב־16 באוגוסט 1962 אוחדה הטריטוריה באופן מלא עם הודו, והפכה לטריטוריית איחוד.
ב־1 ביולי 1963 נכנס לתוקף החוק למנהל העצמי בטריטורייה.
נוכחות הצרפתים במושבה עדיין מורגשת, הן כשפה רשמית שנייה, הן במדי השוטרים והן בכינוי של רצועת החוף – "הריביירה הצרפתית במזרח הרחוק".
פודוצ'רי מורכבת מארבעה מחוזות ללא קשר גאוגרפי - פודוצ'רי , קראיקל המהוות מובלעות בטמיל נאדו, ינאם, מובלעת באנדרה פרדש ומאהה המהווה מובלעת בקרלה.
בעקבות הפיצול הגאוגרפי, קיים גם פיצול אתני־לשוני בין חבלי הטריטורייה: בעוד שפתה הרשמית של הטריטורייה היא טמילית, במחוז ינאם השפה הרשמית היא טלוגו ובמאהה השפה הרשמית היא מלאיאלאם.
פודהייצה (באוקראינית: Підгайці, בפולנית: Podhajce, ביידיש: פאדהאיצע או פידאייץ) היא עיירה במחוז טרנופול בחבל פודוליה במערב אוקראינה, בחבל גליציה ההיסטורי.
העיר משמשת כמרכז אזורי לכפרים שמסביבה.
בעיר הייתה בעבר קהילה יהודית גדולה שהושמדה בשואה.
פודהייצה שוכנת על גדות הנהר קורופיץ, שהוא יובל של הדנייסטר.
בעיירה תחנת רכבת שהיא האחרונה במסילה לבוב - פודהייצה.
פודהיצה היא מהיישובים הקדומים באזורה.
היא מוזכרת לראשונה בשנת 1519, שנה בה עברה העיר לרשותו של יאקוב בוצ'אצקי, הבישוף מחלם.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה פודהייצה שייכת לקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, השתייכה פודהיצה לפולין, לאחר מלחמת העולם השנייה משתייכת פודהיצה לאוקראינה.
על ראש ההר בסמוך לעיירה שוכן פסלו של המלך הפולני יאן סובייסקי, שהוקם לזכר ניצחונו במקום, בקרב עם הטורקים בשנת 1673.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בפודהיצה קהילה יהודית ניכרת.
תיעוד ראשון לקהילה יהודית מופיע ברשימות ממשלתיות של רוסיה ופולין משנת 1550. אולם מצבות שנמצאו בעיר הוכיחו כי יהודים גרו בעיר לפחות משנת 1420. במאה ה-19 הגיעה האוכלוסייה היהודית לשיאה.
בעיר נמנו כ-6,000 תושבים יהודים, ובמרחב הכפרי שמסביבה עוד כ-8,000 יהודים.
במאה ה-20 חלה ירידה ניכרת באוכלוסייה היהודית בפודהיצה, כמו בכל אזור מזרח אירופה, בעיקר בשל הגירה שנבעה מהלחץ הכלכלי ומהאנטישמיות.
במפקד בשנת 1931 נמנו בעיר רק 2,827 יהודים, מתוך אוכלוסייה כללית של 6,000 איש.
בית הכנסת של פודהיצה, שנבנה בין סוף המאה ה-16 לתחילה המאה ה-17, הוא הבניין העתיק בעיר כיום.
הוא נבנה בצורת מבצר, כמו בתי כנסת רבים מאותה תקופה, כדי שישמש כמקום מחסה לקהילה היהודית, במקרה הצורך.
בתקופת השלטון הקומוניסטי שימש מבנה בית הכנסת כחנות מכולת.
כיום בית הכנסת סגור ומוזנח.
בעיר שימש ברבנות בין השנים 1580 ו-1620 הרב בנימין אהרן סלניק שנודע בכינויו המשאת בנימין, וקבור בבית הקברות בעיר.
רב נוסף שכיהן בפודהייצה הוא הרב יששכר בעריש, בנו של רבי יעקב יהושע פלק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וחלוקת פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות, עברה העיר לשלטון ברית המועצות.
באותה תקופה התווספו לאוכלוסייה פליטים מאזור הכיבוש הגרמני, שהעלו את אוכלוסייתה היהודית של העיר אל כ-3,000 איש.
עם הכיבוש הנאצי, הוקם בעיר גטו בשני רחובות במרכז העיר ויודנראט.
בעקבות הצפיפות והתנאים הסניטריים הלקויים, פרצה בגטו בחורף 1941 - 1942 מגפת טיפוס, שגרמה למות רבים מהיהודים.
יהודים רבים נוספים מתו מהרעב.
ביום הכיפורים ה'תש"ב, (22 בספטמבר 1942) נשלחו כ-1,000 יהודים אל מחנה ההשמדה בלז'ץ.
כחודש מאוחר יותר, בב' בחשוון בוצעה אקציה שנייה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
שארית היהודים נרצחו בג' בסיוון ה'תש"ב, כשנורו באמצעות מכונת ירייה בבורות ליד העיר.
מספר יהודים מצומצם התחבא ביערות או חבר לפרטיזנים, אך רובה המוחלט של הקהילה היהודית בפודהיצה הושמדה בשואה.
לאחר המלחמה הוקמה בישראל ובארצות הברית אגודת יוצאי פודהיצה, שהורכבה מניצולי השואה, יחד עם אנשים שעלו ארצה או היגרו לארצות הברית לפני השואה.
האגודה הוציאה ספר זיכרון בשם 'ספר פודהיצה' וכן פעלה להנצחת הקהילה בדרכים נוספות.
בשכונת מעלות דפנה בירושלים, ובעיר ניו יורק מנציחים בתי כנסת בשם 'משאת בנימין' את קהילת פודהיצה שנספתה בשואה.
יוצאי פודהייצה קבעו את יום ג' בסיוון, שבו הושמדה שארית היהודים בעיר, כיום זיכרון לקהילה.
פודינג אורז הוא פודינג המבוסס על אורז וסוכר, לרוב בתוספת חלב, הקיים בגרסאות שונות בתרבויות רבות.
שיטת ההכנה של הפודינג היא בישול או אפייה, והוא לרוב מוגש כקינוח בסיום הארוחה.
מגוון הרכיבים הנכללים בו, בין השאר:
אורז לסוגיו - אורז לבן, חום, שחור, בסמטי ויסמין.
לפודינג מתאים אורז עגול, כמו זה המשמש לריזוטו.
יש בו כמויות גדולות של עמילן שמשתחרר בבישול ארוך ותורם להסמכת הפודינג.
חלב - חלב מלא, חלב קוקוס, שמנת, חלב מרוכז.
תבלינים - קינמון, זנגביל, אגוז מוסקט.
חומרי טעם - וניל, תפוז, לימון, פיסטוק, מי ורדים.
ממתיקים - סוכר לבן או חום, דבש, חלב מרוכז ממותק, פירות או סירופ.
במזרח אסיה - בתאילנד ומלזיה הוא עשוי מאורז שחור.
בדרום אסיה - בהודו ובפקיסטן הוא עשוי מחלב מבושל באיטיות, לעיתים בתוספת סוכר ואגוזים.
גרסה אחרת, עם פיסטוק, מוגשת קרה.
במזרח התיכון - גרסה ערבית עם אניס וזנגביל.
במצרים הוא מתובל במי ורדים ותבלין מאלת המסטיק הקרוי: מסטיקא.
מכינים אותו עם מי זהר ומגישים עם קינמון מעל.
בישראל קיימות גרסאות שונות במטבחי העדות השונות, בכל עדה על פי מתכוניה המסורתיים, בהשפעת מדינת המוצא.
קיימת גם גרסה תעשייתית, הנמכרת בגביעי פלסטיק, כמעדן חלב, ונאכלת קרה.
באירופה - בספרד ופורטוגל הוא מוכן בחלב ומתובל בקינמון ו/או לימון.
מורשת זו קיימת גם באמריקה הלטינית ובברזיל, שהיו מושבותיהן.
באיטליה מוסיפים צימוקים וגרידת תפוז.
בגרמניה - קינמון, דובדבנים, שוקולד או תפוחים, ברומניה, ביוון ובדנמרק - חלב וקינמון.
גרסה דנית נוספת כוללת קצפת, וניל ושקדים, פודינג זה מוגש לרוב עם רוטב דובדבנים.
בפינלנד פודינג אורז מכיל קינמון או פירות יער.
בנורווגיה - כשהוא נאכל כקינוח מכיל קצפת, וכשנאכל כארוחת ערב - סוכר, קינמון וחמאה.
בטורקיה הוא מוגש הן חם והן קר, לעיתים בתיבול סוכר או סירופ פירות.
בהונגריה הפודינג כולל חלב, קינמון או אבקת קקאו.
בפוארטו ריקו הוא עשוי בחלב קוקוס.
בצפון אמריקה - מגוון מתכונים הגיעו לארצות הברית ולקנדה באמצעות מהגרים ממדינות אירופאיות שונות.
במחצית השנייה של המאה העשרים נוספו גם מתכונים מאסיה ומהמזרח התיכון.
גרסה ניו אינגלנדית פופולרית כוללת אורז ארוך, ביצים, חלב, סוכר או סירופ מייפל (במדינת ורמונט).
לתערובת זו מוסיפים אגוז מוסקט, קינמון וצימוקים.
הפודינג לרוב מבושל חלקית על הכיריים באמבט מרים (סיר כפול) ולאחר מכן מועבר לתנור אפייה לסיום הכנתו.
מקור האורז באסיה, שם מגדלים אותו זה אלפי שנים.
מגוון מתכוני פודינג אורז פותחו במזרח אסיה, חלקם עם פירות ודבש וחלקם פשוטים יותר, עם מים וסוכר בלבד.
למערב הגיע פודינג האורז כנראה מהמזרח התיכון או מפרס.
במהלך ימי הביניים גברה הפופולריות שלו.
אחד המתכונים הוותיקים של פודינג מזרח תיכוני, "פירני", נעשה מקמח אורז והגיע להודו בתקופת האימפריה המוגולית.
תיעוד לגביו קיים מהמאה ה-14. "שולה", גרסה עם מי ורדים, הגיעה לפרס במאה ה-13 באמצעות המוגולים, וקיימת עד היום ברוב מדינות מערב אסיה.
פודינג הודי אחר, קהר, קיים למעלה מאלפיים שנה.
באירופה, פודינג אורז עם חלב עיזים שימש את הרומאים למטרות רפואיות, ומשום כך התיעוד הקדום לגביו נמצא בכתבים רפואיים.
בימי הביניים פודינג אורז בושל עם חלב פרה או חלב שקדים.
ב-1542 הוא הופיע בעיר הדנית מלמו.
אורז היה אז מזון מותרות מיובא שנצרך על ידי העשירים.
פודינג אורז אפוי ומתובל היה נפוץ במאה ה-17. במאה ה-18 פודינג אורז החל לשמש בסקנדינביה כתחליף לדייסות שיפון ושעורה באירועים חגיגיים.
בסקנדינביה פודינג אורז הוא מאכל מסורתי של חג המולד.
ישנה גם מסורת עתיקה ממקור פגאני, לחלוק ארוחה זו עם הגמד המגן על האחוזה ועל ילדי המשפחה.
הפודינג זרוי סוכר וקינמון, מונחות עליו חתיכות חמאה ולעיתים מוסתר בתוכו שקד שלם.
בדנמרק ונורווגיה מוצא השקד זוכה בפרס, לרוב דמות מרציפן.
בשוודיה מאמינים כי מי שיאכל את השקד ינשא בשנה הקרובה.
לעיתים מוסיפים לפודינג קצפת ושקדים קצוצים, ובדנמרק משחק חיפוש השקד השלם נעשה לרוב עם גרסה זו של הפודינג, בה קשה יותר למצאו בין השקדים הקצוצים.
פודינג אורז מוזכר בספרות האנגלית, בעיקר מהתקופות הוויקטוריאנית והאדוארדית, בדרך כלל כמאכל זול, פשוט ומוכר, המוגש לרוב לילדים ולחולים ולעיתים מוכר-עד-זרא עקב הכללתו בתפריט היומיומי בשכיחות גבוהה מידי.
פודינג לחם הוא קינוח מהמטבח הבריטי, הפופולרי גם בדרום ארצות הברית, בלגיה וצרפת.
מרכיביו הם לחם ישן (לרוב שאריות), חלב או שמנת, שומן מן החי, ביצים, סוכר או ממתיק אחר, תבלינים ופירות יבשים.
להכנת הקינוח משרים את הלחם במרכיבים הרטובים, לעיתים למשך הלילה; לאחר מכן מערבבים אותו עם שאר המרכיבים ואופים בתבנית.
לרוב נאכל קר, ולעיתים מוגש ברוטב ויסקי, רום או קרמל.
קינוח דומה, פודינג לחם בחמאה הוא גרסה אפויה של פרנץ' טוסט.
קינוח זה מוכן בתבנית המכילה תערובת של ביצים וחלב, לעיתים עם וניל ותבלינים נוספים.
על גבי תערובת זו מניחים פרוסות לחם מרוחות בחמאה, עם צימוקים פזורים עליהן.
לאחר האפייה, יש המגישים את הקינוח בתוספת פודינג.
מאכל זה נחשב כמאכל לילדים, אם כי קיימת גרסה הכוללת הוספת ויסקי ומתאימה למבוגרים.
גרסאות מודרניות נוספות כוללות הוספת פירות יבשים או טריים בין שכבות הלחם, המסת שוקולד לתוך תערובת הביצים והחלב, ושימוש בסוגי לחם מיוחדים כמו קרואסון.
פודינג יורקשייר הוא מאפה עשוי בלילה מהמטבח הבריטי.
הוא מוגש לצד רוסטביף או מנות אחרות הכוללות רוטב בשר עשיר, ונלווה באופן מסורתי לארוחת צלי יום ראשון.
המנה אהודה מאוד בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
המנה מוגשת באופן מסורתי עם צלי יום ראשון ולעיתים מוגש כמנה נפרדת לפני מנת הבשר העיקרית.
אכילתו כמנת פתיחה נפוצה עדיין ביורקשייר.
כשהוא נאכל כמנת פתיחה בדרך כלל מצורף לו רוטב בשר ובצל.
רוטב הבשר נחשב בעיני רבים כליווי חיוני לפודינג יורקשייר.
מקור המנהג בתקופות עוני, בהן אכילת מנה משביעה כפודינג יורקשייר קודם לבשר עודדה הסתפקות בכמות קטנה יותר של בשר.
כיוון שרוטב הבשר העשיר משומן הצלי הוגש עם הפודינג במנה הראשונה, לעיתים קרובות הוגשו פטרוזיליה או רוטב בשמל עם המנה העיקרית ומנת הירקות.
להכנת פודינג יורקשייר שופכים את הבלילה לתוך תבנית שקעים משומנת שחוממה קודם לכן עד שהשמן שבה לוהט, ואפיית המאפים בחום גבוה עד שיתפחו.
בעבר אפו אותו בתבנית גדולה תחת הצלי כדי לקלוט את טפטופי השומן, או באותה תבנית בה נצלה קודם לכן הבשר כדי לעשות שימוש בשומן הבשר שנותר בכלי.
כיום מקובל להשתמש בתבנית שקעים, כמו לאפיית מאפינס.
ניתן להקפיא פודינג יורקשייר כשהוא עטוף במהודק, ולהפשירו לפי הצורך.
כיום נפוצות גם יחידות אישיות שלו (שנאפו בתבנית לחמנייה) המשווקות כמוצר קפוא.
כאשר אופים את המאכל עם נקניקיות בתוכו הוא מכונה "קרפדה במאורה".
בתפריטי הפאבים המאפה משמש כקערה, בה מגישים מגוון מילויים.
ניתן להשתמש במאפה גם כמאכל מתוק, במילוי ריבה, סירופ זהוב, סוכר או שמנת.
פודינג שחור הוא סוג של נקניקיית דם שמקורה בבריטניה ובאירלנד.
הוא מיוצר מדם חזיר, מבשר בקר, משעורה, מלחם מסובין ומשבבי שיבולת שועל.
הריכוז הגבוה של הדגנים בפודינג השחור, וכן עשבים שונים דוגמת נענע הכדורים, מבדילים אותו מנקניקיות דם שנאכלות במקומות אחרים בעולם.
נקניקיות דם הן הצורה העתיקה ביותר של הנקניקיה.
החיות שנשחטות מדממות, ומאחר שלא ניתן לשמר את הדם לפרק זמן ארוך הפיכתו לנקניק היא צורת שימור יעילה.
כיום, רוב מנות הפודינג השחור מכילות דם חזיר, אך זה לא תמיד היה המקרה, בעבר המאכל הוכן בעזרת דם כבש או פרה ואף מדמם של דגים.
עד למאה ה-19 דם פרה או דם כבש היה המרכיב העיקרי במתכון.
פודיום (מלטינית: podium, מיוונית: πόδιον, מלשון πούς, "רגל"; בעברית: דוכן מנצחים) הוא דוכן מוגבה מעט מסביבתו, או במה קטנה, המשמשים נואמים או מנצחי תזמורות.
מקור המושג בתיאטרון הרומי, שם שימש הפודיום כבמה מוגבהת עבור המקהלה, או המכובדים הממתינים לְתוֹרָם לִנְאוֹם.
סוג נוסף של פודיום נפוץ בתחרויות ספורט, ועליו עומדים הזוכים בתחרות בעת שמוענקות להם המדליות.
לפודיום מסוג זה צורת קמץ הפוך; הזוכה במדליית הזהב עומד בחלק המרכזי, הגבוה יותר, ומשני צדיו עומדים הזוכים במדליות הכסף והארד.
לעיתים חלקו של הזוכה במדליית הכסף גבוה מזה של הזוכה במדליית הארד.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בפודיומים בתחרויות ספורט הייתה במשחקי חבר העמים הראשונים שנערכו בהמילטון ב-1930 (בשם "משחקי האימפריה הבריטית"), ולאחר מכן הם אומצו באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
בענף הג'ודו עומדים כ-4 משתתפים על הפודיום בטקס חלוקת המדליות, כאשר שניים למעשה חולקים מדליית ארד.
פודיומים אדריכליים מורכבים מבסיס או כן בולט בגובה הקרקע, והם נמצאים בשימוש מאז ימי קדם.
במקור, לעיתים גובהם היה מטרים בלבד, אך פודיומים אדריכליים הפכו בולטים יותר במבנים עם הזמן, כפי שמודגם בגלריה.
פודיאטריה הוא ענף רפואי המוקדש ללימוד, אבחון וטיפול בבעיות רפואיות של כף הרגל והקרסול.
במדינות מסוימות נקרא המקצוע בשם כירופודיה (Chiropody) או פודולוגיה (Podology).
הפודיאטור אינו ד"ר לרפואה, ובמדינות שונות רמות הכשרה שונות; בצרפת ובבריטניה ההכשרה היא תואר של 3 שנים, ובארצות הברית הפודיאטור הוא בעל תואר דוקטור לפודיאטריה.
פודיאטורים מורשים בין היתר לבצע ניתוחים זעירים לציפורן חודרנית, בנוסף על טיפול חיצוני בכף הרגל, ופודיאטורים מנתחים מורשים לבצע גם ניתוחים מורכבים יותר בעצמות כף הרגל והקרסול.
ניתן למצוא את מקצוע הפודיאטריה בארצות הברית, קנדה, אירלנד, בריטניה, מלטה, קפריסין, ספרד, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
בישראל אין מוסד לימודים המלמד את המקצוע, והעוסקים במקצוע בישראל למדו את המקצוע בחו"ל.
המקצוע מוסדר בחוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות.
בישראל פועלות שתי אגודות של פודיאטורים מורשים: "העמותה הישראלית לפודיאטורים והכירופודיסטים" (העמותה נמחקה), ו"איגוד הפודיאטורים".
פודינג סמרטוט או רג פודינג הוא מאכל במטבח האנגלי, שמקורו באולדהאם.
מאכל זה פופולרי בייחוד באזור לנקשייר.
המאכל מכיל בשר טחון ובצל קצוץ, העטוף בשומן והמורתח או מאודה כשהוא עטוף בבד (ומכאן שמו.
באנגלית נהוג להשתמש במונח "rag" לתיאור בד המשמש בבישול, ותרגומו לעברית, "סמרטוט", אומץ בעברות שמו של מאכל זה).
כיום נעשה שימוש בשקית ניילון המיועדת לבישול, והמוצר נמכר בשלמותו ומבושל בשקית זו.
נהוג לאכול את המנה לצד צ'יפס, מחית אפונה ירוקה ורוטב בשר.
פודינג חג המולד הוא פודינג מסורתי הנאכל כקינוח במטבח האנגלי ביום חג המולד (25 בדצמבר).
מקורו של מאכל זה בימי הביניים.
המאכל לרוב מיוצר עם מצרכים יקרים במטרה לפאר את ארוחת החג שהוא מוגש בסיומה.
פודינג זה כולל שומן רב וכן סירופ סוכר המעניקים לו את צבעו החום.
הפודינג מתובל בברנדי (ולעיתים בבירה) וכן במיץ תפוזים.
המאכל בושל באופן מסורתי בחיתול, ולאחר מכן נתלה על וו ויובש במשך מספר שעות.
החל מהתקופה הוויקטוריאנית החלו לאדות את הפודינג במשך שעות רבות (ולאחר המצאת סיר הלחץ קוצר משך האידוי).
הפודינג מוגש לצד שמנת או רוטב בשמל.
מקורו של המאכל בימי הביניים עת הוגש בארוחת חג המולד פאי העשוי בשר קצוץ (לרוב שילוב של בשר עוף וארנבת).
לימים נוספו לפאי סוכר, תפוחים, ופירות הדר מסוכרים, ובמהלך המאה ה-14 נוצרה גרסה של הפאי הכוללת בשר בקר טחון, צימוקים, שזיפים, דומדמניות ותבלינים, כאשר בתקופה זו הכינו את המאכל עם 13 מרכיבים, כסמל לשליחים של ישו.
החל משנת 1595 החלו להוסיף למאכל פירות יבשים וביצים.
בשנת 1664 הקהילות הפוריטניות באנגליה אסרו על הכנת המאכל, מאחר שהוא "עשיר" מדי בטעמיו ולא "צנוע".
בשנת 1714, על אף התנגדות הקוויקרים, הורה המלך ג'ורג' הראשון על הגשת הפודינג בארוחת חג המולד המסורתית.
בפודינג זה לא הוכנס בשר טחון, והוא הוגש כקינוח.
בתקופה הוויקטוריאנית היה הפודינג מאכל אהוב על הנסיך אלברט, כשהוא מוכן בשיטת אידוי.
המתכון מתקופה זו כלל השריה של שעות רבות של פירות בברנדי ולאחר מכן אידוי ממושך.
בישראל הוגש הפודינג כקינוח בארוחת הערב שנערכה בכריסמס בחדר האוכל שבקיבוץ בית העמק, בו היו חברים רבים שהיגרו מאנגליה והביאו עמם את המתכון המסורתי.
מאז ביטול ארוחת הערב בחדר האוכל, נמכר הפודינג בכל-בו של הקיבוץ.
מסורות רבות נוצרו סביב הכנת המאכל - ובהם הכנת המאכל עם 13 מרכיבים, הכנת הפודינג חמישה שבועות לפני חג המולד, הכנתו כאשר כל אחד מבני הבית משתתף בבחישתו, הטמנת מטבע בתוך המאכל למזל טוב למי שמוצא אותו או טבעת זהב המבשר נישואין למוצא הטבעת.
פודולסק היא עיר תעשייתית במחוז מוסקבה אשר ברוסיה.
היא שוכנת על גדות הנהר פכרה, שהוא אחד מיובליו של נהר מוסקבה, ומרוחקת 36 קילומטרים מהבירה מוסקבה.
במקום שכן כפר בשם פודול, שקיבל זכויות עיר ב-5 באוקטובר 1781. במהלך המאה ה-19 הוא התפתח לכלל יישוב עירוני תעשייתי.
ב-1971 זכתה העיר בעיטור פועלי הדגל האדום.
לאחר קריסת ברית המועצות חלה ירידה משמעותית במספר התושבים, וב-2007 מנתה העיר 179,400 נפשות, ירידה של 13.66 אחוזים מנתון השיא.
מ-2007 החלה עלייה הדרגתית ומתונה בכמות האוכלוסין.
פודיל (באוקראינית: Поділ; ברוסית: Подол - פודול) הוא שם של אזור היסטורי של קייב ושל רובע או "ראיון" מנהלי - "הרובע פודיל" (באוקראינית: Подільський район) ,יחידה מנהלית בתוך קייב, בירת אוקראינה, שהוקמה סביב אזור זה.
פודיל ההיסטורי הוא אחד האזורים העתיקים ביותר של העיר, עריסת חיי המסחר והמלאכות שלו.
עדיין קיימים בו הרבה מסממניו ההיסטוריים והאדריכליים ובזמנים האחרונים התגלו בו אף אתרים ארכאולוגיים חדשים.
בין האטרקציות המיוחדות של האזור הזה ניתן לציין:מנזר עליית השמיים בקייב (מנזר פרוליבסקי) היושר, האוניברסיטה הלאומית- האקדמיה מוהילה, ביתו של איוואן מזפה, המזרקה של שמשון, גבעת הטירה (הורה זמקובה), המורד אנדריביסקי
- החיבור הראשי בין פודיל לבין עיר העילית האדמיניסטרטיבית, המורד בוריצ'יב, הנמל קייב, הרכבל של קייב, ככר פושטובה וככר קונטרקטובה .
הרובע המודרני פודיל, יחד עם צביונו התיירותי והתרבותי, מהווה גם אחד מאזורי העסקים, המסחר והתחבורה העיקריים של קייב.
הרובע או ה"ראיון" פודיל כיחידה מנהלית נוצר בימי השלטון הסובייטי בשנת 1921 על בסיס אחד האזורים ההיסטוריים הגדולים של קייב.
בתוך הרובע נכללו השכונות וינוהראדאר, קורניבקה, חצי האי ריבלסקי, שכונת מוסטיצקי, ופודיל ההיסטורית.
האזור שבגבול הצפון של ניז'ני ואל נקרא בעבר "פלוסקאיה צ'אסט" או "פלוסקאיה סלובודה" ועד למלחמת העולם השנייה אוכלס על ידי אוכלוסייה יהודית ענייה.
לפי הערכות משנת 2010 גרים בפודיל כ-180,500 תושבים.
פודיל הוא האזור העתיק ביותר של קייב.
משמעותו שמה היא קשורה למיקומו "למטה".
רחובות מסוימים של פודיל שימשו בימי רוס של קייב לסוחרים ולבעלי מלאכה, משם השמות "דגטיארי" (רחוב הזפתים), "גונצ'ארי" (הקדרים), קוז'מיא'קי (הבורסקאים) שניתנו לרחובות.
(בימינו הרחוב קוז'מיאקי נקרא ווֹזדוויז'נקה ומתגוררים בו הרבה אילי הון).
.כמה מבתי השכונה מקורם במאות ה-11-9. לאורך הנחל גליבוצ'יצה נבנתה אז שורה של ביצורים, הנראים כיום ברחוב ורחני ואל (הפיר העליון) וניז'ני ואל (הפיר התחתון).
מרכז העיר העתיקה היה טורז'ישצ'ה, כיום ככר קונטרקטובה.
לפודיל מקום חשוב בתולדות הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה ושל רוסיה.
כחצי מאה לפני האימוץ הרשמי של הדת הנוצרית אורתודוקסית על ידי שליטי הארץ, בפודיל נפתחה הכנסייה האורתודוקסית הראשונה שברוסיה כולה.
מומחים סבורים כי היא ניצבה במקום של הכנסייה איליה הקדוש של ימינו.
בשנת 899 תושבי העיר הוטבלו לנצרות במי נחל פוצ'אינה.
את בני הנסיך ולדימיר הראשון הטבילו במעין חרשצ'אטיצקי.
אחרי הרס החלק העליון של העיר על ידי הפולשים המונגולים, פודיל הפכה לרובע המרכזי של קייב.
במאות ה-14-19 כאן נמצאו בית המשפט, "האחווה של קייב" שהיווה מוקד התנגדות לחדירת הדת הקתולית לאוקראינה והאקדמיה מיסודו של פטרו מוגילה.
במאה ה-17 התחוללה במקום בניה מואצת.
החל משנת 1797 התקיימו בה ירידים שנתיים.
על 2008 בתיה מתוך 3672 הבתים של קייב כולה, פודיל הפכה לשכונה הכי מאוכלסת בעיר.
אולם הדליקה הגדולה משנת 1811 החריבה את הרובע במידה רבה והמראה שלה אחרי שיקום השתנה.
הרובע תוכנן מחדש ונבנו רחובות חדשים רבים, שנשארו עד ימינו.
אז נבנו למשל בית קונטרקטובי, המשמש בימינו את האוניברסיטה הלאומית על שם פטרו מוהילה, פסאז' הקניות וכו'.
בשנים 1970-1960 נסקרה המורשת ההיסטורית של המקום ונמנו בו למעלה מ 3,000 מבנים, כולל 226 אנדרטאות, 431 מתחמים אדריכליים ו-99 מבנים ממוריאליים.
בשטח הרובע - בגבולו הצפוני מתרכזים כ-50 מפעלים, ביניהם ידועי שם בעולם: מפעל "זאו" ליינות מבעבעבים מסוג שמפניה "סטוליצ'ני", "מפעל הבירה בפודול", המפעל "זאו" לויטמינים, המפעל לתרופות "פארמאק".
פודיל מחובר למערכת המטרו של קייב באמצעות שלוש תחנות של הקו אובולונסקו-טרמקיבסקה:תחנת טאראס שבצ'נקו, תחנת הככר קונטרקט (קונטרקטובה פלאשצ'ה), וככר הדואר - (פושטובה פלאשצ'ה).
הרכבל של קייב מספקת הסעה בין פודיל לאזור העיר העילית של קייב (קייב העתיקה) והיא משמשת בדרך כלל את רוב התיירים.
בעבר גם הנמל של קייב סיפק הסעות על הנהר דניפרו ובהמשך כלי השיט שימשו רק להסעות תיירים.
מנזר פלוריבסקי (בעבר - הקדושים פלורוס ולאורוס) או של העלייה - שייכת לפטריארכיה של מוסקבה
האוניברסיטה הלאומית של קייב - אקדמיית "פטרו מוהילה"
גבעת הטירה (זמקובה הורה - Замкова Гора)
חצר האירוח - הוסטיני דביר
כנסיית פוקרובסקה - קרוב למדרון אנדרייבסקי - בסגנון של בארוק אוקראיני
כנסיית ניקולאי -פריטיסקה - הבניין העתיק ביותר של פודיל
כנסיית הצלב הקדוש - בסגנון קלאסיציסטי
בית העייריה הישנה של קייב
כנסיית הקדושים קונסטנטין והלנה (באוקראינית:קסטיאנטין ואולנה)
הפודו (שם מדעי: Pudu), הוא סוג של אייל קטנטן בתת-משפחת איילי העולם החדש הכולל שני מינים החיים באזורים נפרדים באמריקה הדרומית.
הפודו הוא האייל הקטן ביותר במשפחת האייליים, אך עם זאת ישנם מעלי גרה ננסיים יותר ממנו כגון האיילון, אנטילופה מלכותית ודלקרן המושק.
מבחינה גנטית מיני האיילים הקרובים אליו ביותר הם בני הסוג מזאמה, ובמיוחד הצ'וני הקטנטן שזהה כמעט לגמרי לפודו במראהו החיצוני.
הפודו הוא האייל הקטן ביותר במשפחת האייליים.
הוא מתאפיין בגוף חסון ועגלגל המתאים להליכה מהירה בצמחייה סבוכה ובאזור הררי, ברגליים קצרות ודקות, ובפרווה עבה ונוקשה המגנה עליו מפני מזג אוויר קפוא בבית גידולו.
העיניים והאף שלו קטנים ושחורים, והאוזניים קצרות ומעוגלות.
הפנים קצרות ואלכסוניות יותר מאיילים אחרים.
בשונה מיתר האיילים, לפודו יש רק לעיתים רחוקות סיעופים בקרניים ובדרך כלל הן נראות כקרני דוקרן פשוטות.
הזכרים והנקבות דומים למדי בחזותם, וניתן להבדיל ביניהם על ידי הקרניים המצויות אצל הזכרים בלבד.
תפוצתו של הפודו היא במדינות: אקוודור, קולומביה, ארגנטינה, פרו, וצ'ילה.
הפודו חי ביערות גשם בסבך במבוק צפוף המגן עליו מפני טורפים, עם זאת מדי פעם הוא יוצא לשטחים פתוחים כדי לרעות.
הפודו מאכלס בעיקר אזורים הרריים גבוהים, אולם יש כאלה הנמצאים גם במקומות נמוכים ליד החוף.
הפודו הוא בעל חיים יחידאי, הפעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות, ושעות הצהריים והערב.
הפודו מייצר לעצמו בצמחייה הצפופה רשת של שבילים ומנהרות קטנות המובילות לאזורי אכילה נוחים, ואורכם עשוי להשתרע עד ל-40 - 60 דונם.
לעיתים קרובות נמצאים בצדדי השבילים ערימות זבל, ככל הנראה באזורים שבהם הוא עוצר לאכול ולנוח.
הפודו הוא יונק חששן וביישן, ומדי פעם הוא עוצר או עומד על רגליו האחוריות ומרחרח את האוויר; אף על פי כן, במקומות רבים ניתן להתקרב אליו עד למרחק מטרים בודדים.
כאשר הפודו נרדף הוא נמלט בזגזוגים מהירים כדי להקשות על הטורפים לתפסו, והוא עשוי לקפוא על עומדו בצמחייה בתום ריצה קצרה עקב הסיבולת הנמוכה שלו.
בשל גודלו הקטן, אויביו של הפודו בטבע הם רבים וביניהם ניתן למנות את שועל קולפאו, נמרון, חתול בר, עופות דורסים גדולים ובמיוחד פומת ההרים.
תזונתו של הפודו כוללת עלים ענפים וקליפות של עצים, שיחים, זרעים, ופרות.
בשל גודלו הזעיר הוא נאלץ מדי פעם לעמוד על רגליו האחוריות או לקפוץ על גזעי עצים שנפלו, כדי להגיע לצמחייה גבוהה יותר.
משך החיים הארוך ביותר שתועד אצל הפודו הוא 15 שנים ותשעה חודשים, תוחלת חיים היא 8 - 10 שנים.
מצבם של מיני הפודו נע בין קרוב לסיכון (NT) לפגיע (VU), בעיקר עקב כריתת יערות לצורך שטחי מרעה או למטעי פירות.
ציד, תאונות דרכים, תפיסה על ידי תיירים או ציידים למכירה כחיית מחמד, הכנסת מין פולש כמו אייל אדום, תמותה גבוהה בקרב העופרים, ורגישות למחלות וטפילים - גורמים אף הם לצניחה משמעותית במספרי הפודו בטבע.
למרות מאמצי השימור כדוגמת אמנת וושינגטון האוסרת סחר בבעלי חיים בסכנת הכחדה, ציד הוא עדיין בעיה רצינית.
נכון לשנת 2016, האוכלוסייה בצ'ילה מתייצבת מהירידה שחוותה בעקבות הרס בית גידול, והן בצ'ילה והן בארגנטינה הוקמו פארקים מוגנים כדי לשמר את הפודו, לצד מספר גרעיני רבייה בגני חיות.
פודו דרומי (Pudu puda) - הפודו הידוע והגדול יותר.
פרוותו בקיץ בצבע חום-אדמדם כהה, ובחורף היא מתכהה בכתפיים ובצוואר לאפור-כחלחל.
הוא מתאפיין בציצת שער אדמדמה על הראש, בכתמים כתומים על האוזניים, השפתיים, והחלק התחתון של הרגליים.
גובהו בכתפיים 45-35 ס"מ, ויש לו בלוטות ריח גדולות מתחת לעין ופרסות קצרות המותאמות לתנועה הררית.
תפוצתו בדרום הרי האנדים בגבול צ'ילה-ארגנטינה.
הוא נראה עד לגבהים של 2,000 מטר מעל הים.
פודו צפוני (Pudu mephistophiles) - הפודו הקטן והנדיר יותר.
פרוותו בצבע חום-אדמדם בהיר או דהוי ופניו ורגליו שחורים.
גובהו בכתפיים 35-32 ס"מ, הוא חסר בלוטת ריח מתחת לעין, ויש לו פרסות מוארכות המותאמות לתנועה באזור הביצות.
תפוצתו בצפון הרי האנדים במדינות פרו, קולומביה ואקוודור.
הוא חי באזורים גבוהים יותר מעמיתו עד לגבהים של 4,000 מטרים.
מרדכי (פודי) חלפון (נולד ב-9 במרץ 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי נתניה.
הקריירה של חלפון ככדורגלן מקצועני התפרשה על פני שלושה עשורים, וגם לאחר פרישתו עסק בתחומים הקרובים לכדורגל.
חלפון גדל בשכונת "גן ברכה" בנתניה למשפחה דתית.
הוא גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ועלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1975/1976. הוא התגלה כקשר הגנתי יציב ויעיל וביסס את מעמדו בקבוצה עמוסת כוכבים דוגמת עודד מכנס, גד מכנס, מרדכי שפיגלר, דוד לביא, חיים בר, יצחק ויסוקר ועוד.
כחלק מתור הזהב של הקבוצה, היה שותף לתארים והישגים רבים.
בעונת 1981/1982 יצא חלפון למבחנים בקבוצת שטוטגרט הגרמנית.
מהקבוצה הגרמנית דווח על עניין בשחקן, אך בשל מחלוקת כספית עם מכבי נתניה, אשר החזיקה בכרטיס השחקן של חלפון, לא נחתם עמו חוזה והוא חזר לליגה הישראלית.
לפני עונת 1984/1985 עבר חלפון בהשאלה לקבוצת בני יהודה תל אביב ששיחקה בליגת המשנה, והיה לאחד הגורמים המרכזיים לעלייתה לליגה הבכירה בתום העונה.
בעונה שלאחר מכן חזר חלפון על ההישג, כאשר הושאל שוב, הפעם לבית"ר נתניה.
גם קבוצה זו עלתה בתום העונה מליגת המשנה לליגה הבכירה (בפעם היחידה בתולדותיה).
לאחר שבילה שתי עונות (1984/1985 ו-1985/1986) בקבוצות אחרות, חזר חלפון לקבוצת נעוריו והיה שוב לשחקן מפתח.
בעונת 1991/92 שיחק כבלם אחורי בקבוצת מכבי עירוני אשדוד בליגה המשנה.
הוא פרש ממשחק פעיל כששיחק במכבי נתניה בעונת 1995/1996 כאשר הוא בן 39.
פודי חלפון שיחק משחק רשמי אחד בנבחרת ישראל, מול נבחרת בלגיה הצעירה באצטדיון רמת גן שנערך ב-15 בפברואר 1983 אשר הסתיים בתוצאה 2-3 לטובת נבחרת ישראל.
המשחק כלל את הרכב נבחרת ישראל הצעירה אך הוכר על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל כמשחק של הנבחרת הלאומית.
בנוסף, שיחק חלפון בתשעה משחקים לא רשמיים בנבחרות ישראל הצעירה והבוגרת.
לאחר פרישתו נשאר חלפון פעיל בסצנת הכדורגל המקומית.
חלפון היה ממקימי קבוצת כדורגל החופים של נתניה - יהלומי נתניה, ואף שיחק בה בעונתה הראשונה אשר בסופה לקחה את אליפות הליגה.
כמו כן שימש כבעלים של הקבוצה במשך שנתיים.
בנוסף, הקים את קבוצת הוותיקים של נתניה ושיחק בה בעונותיה הראשונות.
פודינג לבן הוא שמו של מאכל בשר הנפוץ באירלנד, סקוטלנד, צפון אומבריה, נובה סקוטיה וניופאונדלנד.
המאכל דומה מאוד לנקניק דם, ועשוי מבשר חזיר, אך במקום דם הוא מכיל שבבי שיבולת שועל, לחם וחלקי בשר אחרים.
הוא מוגש לרוב מבושל, או חתוך לחתיכות ומטוגן.
הפודינג הלבן הוא מרכיב נפוץ בארוחות הבוקר המסורתיות במטבחים בו הוא מוגש.
הוא גם משמש כתחליף לדגים במנה המפורסמת פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד.
אין קשר בין הפודינג הלבן ובין קינוח הפודינג.
פּוּדוֹנְג (בסינית מפושטת: 浦东; בסינית מסורתית: 浦東; בפין-יין: Pǔdōng; מילולית: "ממזרח ל(נהר) פּוּ") הוא רובע במחוז העירוני שאנגחאי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו ברובע כ-5.68 מיליון תושבים, מה שהופך אותו לרובע המאוכלס ביותר בשאנגחאי.
כיום, ברובע נמצאים המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, בניין ג'ין מאו, הבורסה לניירות ערך בשאנגחאי, מגדל שאנגחאי ומגדל פנינת המזרח יחד עם מרכזי עסקים רבים נוספים.
רובע פודונג משתרע על פני 1,516 קמ"ר והוא הרובע המזרחי ביותר בשאנגחאי.
הרובע גובל ברבעים , , , חְוָאנְגְפּוּ, , ו ממערב ובים סין המזרחי משאר הכיוונים.
הרובע ממוקם לאורך גדתו המזרחית של הנהר , מול המרכז ההיסטורי של העיר – הבונד, באזור המרכזי בעיר בתוך עשורים בודדים.
רובע פודונג מחולק לשנים עשר תתי-רבעים, עשרים ושלוש עיירות ועיר מתוכננת אחת:
פודילסק (באוקראינית: Подільськ, בשנים 1935-2016: Котовськ, קוטובסק; ברומנית: Birzula, בירזולה) היא עיר במחוז אודסה שבאוקראינה.
שמה המקורי של העיר הוא בירזולה.
הייתה עיר הבירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה בין השנים 1928-1929. העיר ידועה בשל היותה מקום קבורת המנהיג הצבאי הסובייטי גריגורי קוטובסקי במאוזוליאום.
ב-1935 שמה של העיר שונה לקוטובסק כהוקרה לקוטובסקי.
המאוזוליאום הושמד בזמן הכיבוש הרומני של טרנסניסטריה.
העיר הייתה מסלול רכבת מרכזי בקו שעובר בין אודסה לז'מרינקה.
הפסל של לנין בעיר הוסר ב-9 בדצמבר 2013 ובמאי 2016, כחלק ממהלך כולל לשינוי שמות מקומות הקשורים לשלטון הקומוניסטי באוקראינה, שמה של העיר שונה לפודילסק, כהוקרה לחבל פודוליה בו היא שוכנת.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-2,700 יהודים, כ-15% מתושביה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים והרומנים ב-6 באוגוסט 1941, רצחו אלו כמאה מיהודיה, ולאחר מכן, ריכזו את יהודי העיר בגטו שהוקם בה.
בנובמבר 1941, חודשיים לאחר סיפוח אזור העיר לחבל טרנסניסטריה הרומני, גורשו יהודי העיר לדובוסרי, תוך רצח כ-50 יהודים בדרך.
בדובוסרי עצמה נרצחו כ-600 מיהודי העיר.
מסוף שנת 1941 שימשה העיר כנקודת מעבר ליהודים שגורשו לטרנסניסטריה מבוקובינה ומבסרביה, ואלו רוכזו באופן זמני בגטו שהוקם במבנה של בית ספר מקומי.
בהמשך הועברו יהודים אלו למחנות ולגטאות שונים במחוזות גולטה ובלטה, שם רובם נספו.
מאות בודדות של יהודים שהושארו בעיר הועסקו בה בעבודות כפייה בתנאי רעב.
ב-31 במרץ 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
פוּדוּחֶפַּה (משמעות שמה הוא "המשרתת של חבת"; המאה ה-13 לפנה"ס) הייתה מלכה חתית, אשתו של המלך החתי חתושילי השלישי (1267–1237 לפנה"ס).
היא נחשבת כאחת הנשים המשפיעות הידועות במזרח הקרוב העתיק.
אהבתם של בני הזוג באה לידי ביטוי בטקסטים החתיים, בתפילות שהיא נשאה לשלום בעלה ולבריאות בעלה בעת שהיה זקן, כשאהבה מיוחסת להשגחת האלה אשתר.
פודחפה נולדה במאה ה-13 לפנה"ס בעיר לַוַוזַנתִיַה בממלכת כִּיזוּוַאתנַה (ממלכה באזור קיליקיה, מחוז בדרום הממלכה החתית).
אביה Bentepsharri היה הכהן הגדול של האלה אשתר, האלוהות הראשית של העיר.
פודוחפה גדלה כשהיא מתאמנת להיות כוהנת האלה אשתר.
האזור היה ידוע בקשריו עם החורים וממלכת מיתני החורית.
חתושילי פגש את פודוחפה כאשר חזר כמצביא מקרב קדש שהתרחש בשנת 1274 לפנה"ס.
באותה עת, עדיין לא היה המלך.
הוא עבר בעיר לווזנתיה כדי להקריב קורבן לאלה אשתר, שהייתה האלה המועדפת עליו, ועל פי הטקסטים קיבל הוראה מאשתר לשאת אותה לאישה.
היא הלכה איתו צפונה כדי למלוך על חַכּפִּישה שהייתה ממלכה משנית של ממלכת החתים.
בתקופת מלכותם שם, היה חתושילי עסוק במלחמות כנגד פולשים ואויבים שמסביב לאזור מלכותו.
לאחר שחתושילי הצליח להוריד מהשלטון את אחיינו מורשילי השלישי, הוא הפך למלך והיא למלכה.
לפודוחפה וחתושילי נולדו לפחות ארבעה ילדים ששמותיהם ידועים.
פודוחפה מילאה תפקיד חשוב בחצר המלכות החתית ובדיפלומטיה הבינלאומית של התקופה.
היא הופיעה בקביעות לצד בעלה בעת שהוא הודיע על החלטותיו ופסיקותיו.
היא מופיעה כמי שמלכה ביחד עם בעלה, ולא כמי שהייתה כפופה לו.
פודחפה מוזכרת רבות במסמכים של בעלה: במסמך "ההתנצלות" שלו, בתפילותיו, שבועותיו, ומסמכיו האישיים שנשלחו אל ומאת חצר המלוכה.
בעקבות כך, ידוע עליה הרבה יותר מאשר על כל אישה אחרת שחיה בתקופת הברונזה המאוחרת.
המלכות החתיות היו מעורבות תמיד בפולחן הדתי בעקבות תפקידן ככוהנות הגדולות של אלת השמש של ארינה, אבל פודחפה הרחיבה את תפקידה גם להיבטים פוליטיים וחברתיים של הממלכה.
לפודחפה היה חותם משלה שבו רואים אותה מאוחזת בחיבוק את אלת השמש של ארינה.
החותם נשא את הכתובת "המשרתת של האלה", היא ניהלה בעצמה את ההתכתבויות הדיפלומטיות שלה, ארגנה את נישואי בנותיה בנישואים דיפלומטיים.
אחת לרעמסס השני, השנייה לנסיך ממלכת אמורו.
הייתה לה מרכבה משלה, כנראה כדי שתוכל להגיע בקלות לביצוע תפקידה הפולחניים ברחבי הממלכה.
הייתה לה גישה לאוצרות המקדשים, אבל היא לא יכלה לגבות מיסים.
היא הייתה מעורבת גם בעניינים שיפוטיים, תוך כדי התערבות בתיקים משפטיים, מצב שהיה בלתי רגיל בהליך המשפטי החתי.
לפודחפה היה תפקיד חשוב בדיפלומטיה של האימפריה החתית עם מצרים העתיקה.
היא התכתבה מספר פעמים עם המלך המצרי רעמסס השני, שהיה צד בהסכם השלום החתי-מצרי שנחתם כנראה בשנת 1259 לפנה"ס, בינו ובין חתושילי השלישי.
כחלק מההסכם, נשלחה בתה למצרים כדי להינשא לרעמסס השני.
בארכיון בואזקיי נמצאו מכתבים רבים בין שתי הממלכות.
תקופת מלכותם של חתושילי ופודוחפה נחשבת כעידן "השלום החתי".
הם שמרו על הממלכה, אבל נקטו במדיניות החוץ בקו פייסני.
לאחר נישואי נסיכה מבבל, כנראה בתו או אחותו של כודור-אנליל, לתודחליה הרביעי בנם של פודוחפה וחתושילי, הביע רעמסס השני את אי שביעות רצונו מנישואים אלה כשהוא מציין שאינו מחשיב יותר את בית המלוכה הבבלי-כשי, ככוח פוליטי משמעותי.
פודחפה ענתה לו במכתב: "אם אתה אומר שמלך בבל אינו "מלך גדול", אינך יודע מהו מצבה של בבל".
על פי איתמר זינגר, ההתקרבות בין הממלכה החתית ובבל נעשתה על רקע עליית כוחה של ממלכת אשור, שהייתה אויבת משותפת של שתי הממלכות.
ייתכן והיא השיאה את אחת מבנותיה למלך בבל הכשי כדאשמאנאנליל השני (1263–1255 לפנה"ס).
בתקופתה התקיים תהליך של סינקרטיזם, כשהיא מזהה את האלים הראשיים של מולדתה כִּיזוּוַאתנַה, שהיו אלים חוריים, עם ראשי האלים בפנתאון האלים החתי.
בתפילה שנשאה לשלום בעלה לעת זִקנתו, היא הכריזה שאלת השמש של ארינה היא בעצם האלה חבת.
לאחר מותו של חתושילי השלישי
לאחר מותו של חתושילי השלישי בשנת 1237 לפנה"ס, עלה לשלטון בנה תודחליאש הרביעי.
תפקידה של פודחפה התרחב והיא קיבלה את התואר אלה-מלכה.
היא הייתה מעורבת בעניינים דיפלומטיים ועסקה בענייני הממלכה לצד בנה המלך.
פודוקנמיים או צבים גדולי-ראש (שם מדעי: Podocnemididae) הם משפחת צבים קטנה ואחת משלוש המשפחות של תת-סדרת צבים מצדדי-צוואר (Pleurodira).
הם חיים בטבע במדגסקר ובאמריקה הדרומית.
צבים אלה אינם יכולים להכניס את ראשם לשריונם, אך יכולים להשפיל את העורף בצמוד לחלק העליון של השריון.
צווארם קצר יותר משל בני המשפחות הקרובות אליהם פלומדוזיים ונטויי-צוואר.
השריון השטוח והעגלגל עוזר להם לשחות ביעילות.
הם שחיינים טובים שיכולים להגיע לאורך 1 מ' ולמשקל של 90 ק"ג אצל צב אראו והוא המין הגדול בבני תת-סדרה זו.
בעבר היה מין אפילו יותר גדול - הסטופנדמיס (Stupendemys), צב המים המתוקים הגדול ביותר בעולם, שאורך השריון שלו הגיע ל-3.3 מ'.
צבים אלו מותאמים לחיים מתחת למים וניזונים בעיקר מצמחייה מימית ואצות.
סוג ומין יחיד צב ראשתני אמזוני (Peltocephalus dumerilianus)
מין פודוקנמיס צהוב-נקודות (Podocnemis unifilis)
פודינג טפיוקה הוא פודינג מתוק העשוי מטפיוקה ומחלב או קצפת.
נהוג להכין גם את המנה עם חלב קוקוס במקום חלב רגיל, בשל השוני בטעם ומפני שישנם אזורים בהם חלב קוקוס מהווה מרכיב בסיסי בבישול.
הפודינג נפוץ במטבחים ובמדינות שונות, למשל הוא חלק מהמטבח הבריטי וגם ממטבחה של גאנה, ויש מספר מתכונים ודרכים להכנתו.
באזורים מסוימים נהוג להכין את הפודינג נוזלי ובאחרים נהוג להכינו סמיך ומוצק ואז נאכל במזלג.
ילדים בבריטניה מכנים את המאכל בשם "ביצת צפרדעים" שכן הוא מכיל בועות המזכירות במידת מה ראשנים.
הגרדיאן תיאר את המאכל בתור "הפודינג השנוא ביותר על ילדי בריטניה" ובמאמר הוא זכה לשמות כגון "עיני דג", "דייסת ראשנים " ו"פודינג גלגלי-עיניים".
אולם, לפי מדריך מישלן האדום המאכל מתחיל לצבור פופולריות מסוימת.
פודו דרומי (שם מדעי: Pudu puda; מכונה גם פודו צ'יליאני או בפשטות פודו), הוא מין של אייל ננסי בסוג פודו, שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החי בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
הוא בין הפרסתנים הקטנים בעולם, והוא האייל הקטן ביותר לאחר קרובו הפודו הצפוני.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1782 בתור יעל קטן, ורק שנים רבות לאחר מכן הוכר כמין במשפחת האייליים.
אין לו תת-מינים, אך אוכלוסיות על האיים נבדלות במקצת מהאוכלוסיות היבשתיות בגודל ובמראה.
לפודו הדרומי צורת גוף קטנה ועגלגלה המאפשרת לו לצלול בסבך ולהיעלם, והוא מותאם היטב למחיה על מורדות ההרים: פרוותו גסה ועבה ומגינה עליו מפני רוחות וטמפרטורות נמוכות, מבנה גופו חסון ומוצק ורגליו קצרות ועבות.
צבעו משתנה בין חום אפרפר-כחלחל בחורף לחום אדמדם בקיץ, עם גוון בהיר יותר בגחון, ברגליים ובאוזניים.
גובהו של הפודו הדרומי בכתפיים כ-40 ס"מ בלבד ומשקלו 13 ק"ג לכל היותר.
הדו-צורתיות הזוויגית נמוכה מאוד אצל מין זה, ומתבטאת בכך שהזכר כבד במעט מהנקבה והוא בעל קרניים זעירות דמויות מחט או קוץ.
הפודו הדרומי מאכלס את החלק הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית, והוא נפוץ בעיקר בצ'ילה ובמידה פחותה בארגנטינה; הוא מצוי גם על האי צ'ילואה השייך לצ'ילה.
בית הגידול שלו הוא יערות גשם ממוזגים על מורדות ההרים עד גובה של 1,700 מטר מעל פני הים, והוא מעדיף קרבה לגופי מים גדולים שאליהם יוכל להימלט בעת סכנה - עקב היותו שחיין מצוין.
הפודו הדרומי הוא מין פעיל דמדומים: שיא פעילותו בשעות הבוקר, בשעות הערב ובתחילת הלילה, בעוד שבשאר הזמן הוא ספון באזורי מנוחה.
שיחור המזון נעשה בדרך כלל בקצוות היער ובכרי שיח שבהם הצמחייה הנמוכה מגוונת יותר עקב חדירת קרני השמש.
אף שתזונתו מורכבת מעלים, עשבים, פירות, זרעים ופלורה נמוכה אחרת, הפודו בררן מאוד במזונו עקב דרישות האנרגיה הגבוהות של גופו וקצב חילוף החומרים המהיר שלו.
הוא יונק טריטוריאלי החי רוב הזמן בבדידות, ונוהג לסמן את שטחו באמצעות הפרשות מבלוטות ריח המשמשות כסימן אזהרה לפודואים זרים להתרחק מהאזור.
אף על פי שתתכן חפיפה בין הטריטוריות של הזכר והנקבה, הם פעילים בגפם ברוב ימות השנה ונראים יחדיו בעיקר בעונת הרבייה.
לאחר תקופת היריון ארוכה יחסית, הנקבה ממליטה עופר אחד בדרך כלל הדומה בגודלו לחתלתול, השוהה עם אמו עד גיל 8 חדשים, ולאחר מכן הופך לעצמאי.
תחום התפוצה הנוכחי של הפודו הדרומי מצומק יחסית לתחום ההיסטורי, עקב השמדת כ-90% מיערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית.
מלבד אובדן בית הגידול, הפודו הדרומי מאוים על ידי ציד לבשרו, פציעה על ידי כלבי בית, תחרות על מקורות מזון עם פרסתנים לא מקומיים שהוכנסו על ידי האדם כדוגמת האייל האדום וחזיר הבר, וכן על ידי לכידה לא חוקית בטבע למכירה בתור חיית מחמד.
הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הפודו הדרומי כמין קרוב לסיכון (NT), והאוכלוסייה שלו נמצאת במגמת ירידה.
כינויים אחרים פחות ידועים שניתנו לו על ידי המפו'צה הם רוּקוֹ או פֶּיוּ.
השם הרשמי של המין - פודו דרומי או פודו צ'יליאני, מרמז על התחום הדרומי של תפוצתו הנבדל מהתחום הצפוני של קרובו, וכן על הישות המדינית העיקרית שבה הוא חי.
בצ'ילה, הוא מכונה גם על ידי המקומיים עז הרים צ'יליאנית אף ששם זה שגוי שכן הפודו אינו קשור לתת-משפחת היעלים.
באנגלית יש המכנים אותו גם אייל ננסי, שכן במשך זמן רב הוא נחשב לאייל הקטן בעולם בטרם התגלה קרובו הצפוני.
ההיסטוריה האבולוציונית של הפודו, מתחילה לפני כמעט 20 מיליון שנה בתקופת המיוקן.
האבות הקדמוניים של האיילים באותה תקופה, היו קטנטנים ופרימיטיביים - דמויי איילוניים, והם שכנו ביערות ובביצות באירואסיה.
בעקבות שינויי אקלים בתחילת הפליוקן שהובילו ליצירת שטחי מרעה אופטימליים, החלו אותם איילים קטנים להתפתח למגוון צורות בינוניות, גדולות וענקיות, כשרבים מהם הגיעו לאמריקה הצפונית דרך מצר ברינג.
במחצית השנייה של הפליוקן לפני 2.5 מיליון שנה, חדרו האיילים הצפון-אמריקנים לאמריקה הדרומית לצד מאות יונקים אחרים במהלך ההחלפה האמריקנית הגדולה שהתאפשרה בעקבות פעילות געשית שיצרה גשר יבשתי בין אמריקה הצפונית לדרומה הידוע כיום כמצר פנמה, מה שהוביל לשינויים מרחיקי לכת בפאונה הדרום אמריקנית.
האיילים היו בין הפרסתנים העיקריים שהסתגלו בהצלחה ביבשת החדשה, וניתן לייחס זאת חלקית להיעדר מעלי גירה אחרים.
האיילים התפתחו באמריקה הדרומית והמרכזית למגוון צורות, אשר באופן כללי התחלקו לשתי קבוצות: הקבוצה הגדולה, ממנה התפתחו מינים כמו אייל הביצות, אייל הפמפס ואייל פרדי, והקבוצה הקטנה ממנה התפתחו מינים כמו המזאמה והפודו.
בעוד שבני הקבוצה הגדולה אכלסו ערבות-עשב, מרעה, ביצות ויערות רגילים, החלו בני הקבוצה הקטנה למלא את הנישות האקולוגיות ביערות הגשם הטרופיים בעלי צמחייה סבוכה במיוחד, וכן ביערות הרריים וטונדרה אלפינית.
בהתאם לכך, פיתחו המינים הגדולים קרניים מסועפות במידה זו או אחרת, בעוד שהמינים הקטנים פיתחו קרניים קטנות חסרות סיעופים - אשר אינן מסתבכות בצמחייה הטרופית והסבוכה.
בנוסף, התכווץ מבנה הגוף של בני הקבוצה הקטנה והפך לקומפקטי ועגלגל על מנת להקל על התנועה בסבך, ואצל מינים הרריים כמו הפודו, הפך הגוף לננסי ומוצק בדומה למבנה הגוף של יונקים הרריים אחרים.
עקב נסיגת מעטה הקרחונים בתקופת הקרח האחרונה, נוצר הארכיפלג הפטגוני באוקיינוס השקט לחופי צ'ילה, בו האי הגדול ביותר הוא האי צ'ילואה; כתוצאה מכך, הפכה אוכלוסיית הפודו הדרומי על האי למבודדת והתפתחה בנפרד מהאוכלוסייה היבשתית - מה שהוביל להבדל בין האוכלוסיות במראה, בגודל ובגנטיקה.
לטענת מספר חוקרים, ההבדל בין האוכלוסיות מגיע לרמה של תת-מין.
הפודו הדרומי משויך לסוג פודו בשבט Odocoileini שבתת-משפחת איילי העולם החדש לצד קרובו הפודו הצפוני, והשניים ממוקמים במשפחת האייליים שבתת-סדרת מעלי גירה.
המינים הקרובים אליהם ביותר מבחינה גנטית הם מיני המזאמות, ובמיוחד המינים הקטנים בסוג כדוגמת מזאמה ננסית ומזאמה ביצתית שחולקים דמיון רב עם הפודואים.
מין המזאמה הידוע בדמיון היוצא מן הכלל שלו לפודו, הוא הצ'וני הקטנטן שכמעט זהה מבחינה חיצונית לפודו הצפוני עד שנחשב בעבר כחלק ממנו, וגדול רק במעט מהפודו הדרומי (אם בכלל).
מינים אחרים בתת-המשפחה שבעלי דמיון מסוים לפודו הם הסוגים אייל הסבך ואלקרן הגדות בעלי הגוף העגלגל, אף שמבחינה גנטית, הם בעלי קרבה רחוקה יותר לפודו לעומת אייל פרדי או אייל הפמפס שמסווגים באותו שבט יחד עם הפודו.
בתת-המשפחה קיימים גם מיני איילים גדולים מאוד שלא ניתן למצוא דמיון קלוש בינם לבין הפודו כמו אייל קורא, אייל הביצות או אייל הצפון.
לפודו הדרומי אין תת-מינים מוכרים; עם זאת, האוכלוסיות שנמצאות על האי צ'ילואה נבדלות מהאוכלוסיות היבשתיות במספר מאפיינים אנטומיים ומורפולוגיים.
הפודואים החיים על האי צ'ילואה גדולים יותר מהפודואים היבשתיים והם אינם מפגינים גמדות איים בניגוד למה שהיה מצופה מהם.
אף על פי שמספר חוקרים הציעו להכיר באוכלוסיות בצ'ילואה ככאלו המהוות יחידה אבולוציונית נפרדת, חוקרים אחרים שללו זאת בטענה שהן אינן עומדות בקריטריונים המינימליים כדי לקבל מעמד של תת-מין.
נדרשים מחקרים מעמיקים יותר על הפודואים באי כדי לקבוע את המעמד שלהם.
הקריוטיפ של הפודו הדרומי נחקר לראשונה בשנת 1972, ועד 1994, נעשו עוד 3 מחקרים נוספים; הנתונים שעולים מהם, מצביעים על כך שלפודו הדרומי מספר דיפלואידי של 70 כרומוזומים, כשאצל הזכר, כרומוזום Y קטן יותר מכרומוזום X.
אף על פי שהפודו הדרומי הוא אחד הפרסתנים הקטנים בעולם, בניגוד לאמונה הרווחת, אין הוא מחזיק בתואר "האייל הקטן בעולם" אלא דווקא קרובו הפודו הצפוני הקטן ממנו במעט; את המקום השני תופס באופן רשמי הפודו הדרומי אשר קטן בדרך כלל מן הצ'וני, אף שהשניים זהים לעיתים קרובות במידות גוף.
למרות האמור לעיל, חוקרי טבע רבים היו בטוחים שהפודו הדרומי הוא המין הקטן ביותר במשפחת האיילים עד שנת 1983, וטעות זאת השתרשה בספר השיאים של גינס שבו הפודו הדרומי הוכר במשך זמן רב כאייל הקטן בעולם עקב העובדה שהפודו הצפוני לא היה מוכר כל כך.
הפודו הדרומי מתאפיין בזוג קרניים קצרות ופשוטות דמויות מחט או מסמר אשר אורכן הכולל הוא 6–10 ס"מ בלבד, והן מתעגלות בעדינות אחורנית.
אף על פי שדי נפוץ אצל הפודו שהקרניים חסרות סיעופים, בניגוד למזאמה, אין זה נדיר שיוצא מהבסיס לצד מוטת הקרן המרכזית סיעוף קצר אחד או שניים הנותנים לקרן מראה ייחודי של קוץ.
הקרניים של הפודו דקיקות וחדות בדרך כלל, ויש להן פוטנציאל לגרום לפצעים חמורים ואף למוות.
הקרן נראית לראשונה אצל זכרים בגיל 9–12 חודשים, והתחלת הצמיחה השנתית של הקרן מתרחשת בחודש יולי במקביל לירידה בהורמון מחלמן ובטסטוסטרון; הקרניים מגיעות למצב המלוטש והגמור שלהן עד לחודש נובמבר כאשר רמות הטסטוסטרון עולות שוב עקב בוא עונת הרבייה - בדיוק בזמן שבו גובר הצורך בקרניים אצל הזכרים עבור הקרבות.
לאחר עונת הרבייה הקרניים נושרות עד ליולי הבא.
הנקבות חסרות קרניים, וזהו ההבדל העיקרי בינן לבין הזכרים.
הפרווה של הפודו הדרומי גסה ונוקשה כיאה ליונק השוכן באזורים קרים, אך היא נחשבת לדלילה יחסית עם 2,500-800 שערות לכל ס"מ מרובע.
השערות הן ארוכות ורכות, ויש להן מבנה חלול אשר מספק בידוד טוב מפני רוחות וכן כוח עילוי במים המאפשר לפודו לחצות נהרות גדולים בשחייה.
הכסות החורפית של הפודו אשר צומחת בסתיו עבה וכהה יותר מהכסות הקייצית, והיא נושרת לקראת האביב.
בטבע, נפוץ מאוד שלשערות הפודו נדבקים זרעים קטנים של הצמח אונקינייה (Uncinia), מה שהופך את הפודו למפיץ טבעי של הזרעים הללו בשבילים שבהם הוא צועד.
צבע הפרווה משתנה בין כסות החורף לכסות הקיץ ולעיתים גם מפרט לפרט: בחורף, המראה הכללי הוא חום קפה כהה עם גוון אדמדם בפלג הגוף האחורי, כאשר פלג הגוף הקדמי, הכתפיים והצוואר בעלי גוון מבריק של אפור כהה כסוף, צפחה, כחלחל או סגלגל, המתרחב לעיתים גם לפלג הגוף האחורי.
בקיץ לעומת זאת, המראה של הפרווה הוא חום אדמוני כהה, קינמון או ערמוני בדומה לפרוות האגוטי, כאשר אזור הצוואר עשוי להיות בהיר יותר.
הן בכסות החורפית והן בכסות הקייצית, הגחון, המפשעה, הרגליים, העכוז וכף הרגל מתאפיינים בצבע בהיר וחיוור משאר הגוף הנע מחום אגוז עד לכתום אפרסק - אם כי הדבר בולט במיוחד בכסות החורפית הכהה.
בנוסף, הגרון נוטה לעיתים קרובות להתבהר לצבע חולי או צהבהב.
הזנב בצבע אדמדם בהיר והפרסות שחורות.
צבע הראש מושפע בהתאם לעונה: כחלחל-סגלגל בחורף ואדמדם-צהבהב בקיץ, אולם בין כך ובין כך יש לפודו משקפיים או גבות אדמדמות סביב/מעל העיניים, אוזניים כתמתמות, וכתם בצבע כתמתם בהיר או צהבהב סביב הסנטר.
בנוסף, הפודו הדרומי מתאפיין בציצת שיער קצרצרה במצח בעלת צבע אדום-ערמוני, המזכירה במקצת את הציצה של הסוג צביון.
עופרי הפודו נבדלים מהבוגרים בפרווה הכהה שלהם שמגיעה כמעט לגוון שחור, והיא מתאפיינת בשלוש שורות של כתמים לבנים או צהבהבים מהכתף עד לבסיס הזנב; הכתמים הללו נעלמים בחודש השלישי לחייהם.
תופעת הלבקנות אצל הפודו הדרומי נדירה ביותר, ועד היום תועדו 3 פודואים לבקנים בלבד - כולם מהאי צ'ילואה.
האנטומיה הייחודית של הפודו לעומת שאר האיילים, מציגה דמיון ליונקים הרריים אחרים: מבנה הגוף מוצק וחסון כשל היעל, הרגליים קצרות ועבות ומספקות יציבות מוגברת בתנועה במדרונות, והפרסות צרות וחדות.
בנוסף, הפודו מתאפיין במבנה גוף עגול עם תנוחה שפופה שנועדה להקל על הצלילה לתוך סבך, ובניגוד לאיילים קטנים אחרים, האחוריים והשכמות זהים בגובהם כדי להגביר את היציבות בירידה במורד ההר.
האוזניים העגלגלות קטנות יחסית ומחופות בשיער עבה, והצוואר קצר ורחב.
הראש המשולש מתאפיין בחרטום קצר במיוחד, והזווית שלו אלכסונית ותלולה יותר מאיילים אחרים.
לפודו הדרומי יש מספר בלוטות ריח בגוף: סמוך לעין יש גומץ דמע רחב ועמוק עם בלוטות פרי-אורביטאליות גדולות המפיקות ריח בעיקר כאשר החיה מפוחדת, ומעל לקרסול יש בלוטות ריח המחופות בכיס עור עמוק ונחשבות לפרימיטיביות ביותר; שני סוגי הבלוטות אינן מחופות בפרווה אלא בעור בלבד.
הבלוטות הגדולות הסמוכות לעין נמצאות אך ורק אצל זכרי הפודו הדרומי, ונעדרות אצל זכרי הפודו הצפוני או אצל נקבות הפודו הדרומי.
הגובה הממוצע של הפודו הדרומי הוא 35–40 ס"מ (או לפי טענות אחרות עד 45 ס"מ), כאשר אורך הראש והגוף אינו עולה על 85 ס"מ.
הפודו שוקל בדרך כלל בין 6.5 ל-13.5 ק"ג, ובמקרים מסוימים עד 15 ק"ג; הנקבה שוקלת ק"ג אחד פחות מהזכר.
שיעור הגדילה של העופרים עומד על כ-53 גרם ליום עד הגיעם לגודל של בוגר (למידע מפורט יותר, ראו בפסקת הריון וטיפול בצאצאים).
הזנב של הפודו קצרצר ביותר ומהווה פחות מ-8% מאורך הגוף, כשאורכו נע בין 3 ל-8 ס"מ והוא מוסתר ברובו על ידי שערות העכוז.
קצה החרטום והלוע של הפודו קצרים עקב ההפחתה של עצם הפרה-מקסילה ועצמות האף.
אורך הגולגולת הוא 13–15 ס"מ (או במדויק יותר: 155-134 מ"מ), ורוחב הגולגולת הנמדד במרחק בין עצמות הלחי הוא 6–7 ס"מ.
לשיניים החותכות של הפודו יש כתרים מלבניים, וקשת השיניים צרה מאוד.
מלבד מסה גדולה יותר ונוכחות קרניים, הדו-צורתיות הזוויגית מוגבלת מאוד אצל הפודו הדרומי, כאשר לזכרים ולנקבות יש מראה דומה והם מגיעים למשקל המלא שלהם בערך באותו זמן.
הפודו הדרומי חי בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית, בין קווי הרוחב 35º10 דרום ל-45º דרום הנמצאים בין חוג הגדי לחוג האנטארקטי, באזור המהווה גם את קצה טבעת האש ביבשת זו.
מרבית התפוצה הנוכחית שלו נופלת במדינת צ'ילה בה הוא מצוי בתחומי המחוזות הבאים: דרום מאולה, ביוביו, אראוקניה, לוס ריוס, לוס לאגוס (כולל האי צ'ילואה ואולי גם באי מוצ'ה) עד לדרום מחוז אייסן; בנוסף, הוא מצוי במידה פחותה בדרום מערב ארגנטינה, בתחומי הפרובינציות הבאות: צ'ובוט, ריו נגרו ונאוקן.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, הזואולוג האמריקני ויליאם הדסון אוסגוד, תיאר את תפוצת הפודו במחוז לוס לאגוס הצ'יליאני כרחבה למדי בפרובינציות אראקו ויאנקיווה, ולטענתו, רבים נצפו באגם טודוס לוס סנטוס (Todos los Santos), אף שכיום הם נראים בו לעיתים רחוקות - מה שניתן לייחס להרס היערות.
בנוסף, הוא תיאר את הפודו כנדיר על האי צ'ילואה בניגוד למצב הנוכחי, ומעריכים שאובדן בית גידול באי הוביל את הפודו להפוך לגלוי יותר לעין מבעבר.
הן אוסגוד והן פיליפ הרשקוביץ, טענו שהתפוצה של הפודו הדרומי משתרעת עד מצר מגלן, אך אין לכך תימוכין בדמות תצפיות או עדויות אחרות.
ייתכן שבעבר הלא רחוק תפוצת הפודו הדרומי השתרעה צפונה עד הבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
התפוצה הגאוגרפית של הפודו הדרומי היא לאורך יערות הגשם הממוזגים בדרום אמריקה, אשר כוללים את המורדות הדרומיים של הרי האנדים במזרח, העמק המרכזי של צ'ילה במרכז ורכס החוף במערב; הגבול הצפוני של התפוצה הוא על גדות נהר מאולה (Maule), והגבול הדרומי נופל בקרבת חצי האי טאיטאו שבמרכז הפטגוניה.