tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספריו הנוספים הם: "אמונת עיתך" (למברג תרס"ג עם ימי מוהרנ"ת) - העוסק במעלת ניצול הזמן, "אור זורח" (ירושלים תרפ"ז) - פירוש על הגדה של פסח, "מילי דאבות" (פיוטרקוב תרע"ד) - על מסכת אבות ופירוש "מי הנחל" (בני ברק תשכ"ה) על חלק מספרו של רבי נחמן מברסלב, לקוטי מוהר"ן.
רבים מכתבי היד שלו ובהם מסורות ושמועות מזקני החסידים וכן ספרים נוספים שהכין להדפסה - אבדו.
ספרו של ד"ר צבי מרק "מגילת סתרים: חזונו המשיחי הסודי של ר' נחמן מברסלב" מתבסס על כתב יד של רבי אלתר טפליקר.
אבו עבדאללה מחמד אבן סעיד אלתמימי היה רופא ערבי מוסלמי בן המחצית השנייה של המאה העשירית, שהתפרסם בעולם האסלאם.
הוא היה יליד ירושלים ובה רכש את השכלתו הרפואית.
לאחר שסיים את התמחותו ברמלה, עבר בשנת 980 לערך למצרים, שם התקרב לווזיר יעקוב אבן כלס (930–991), שפעל בשליחותם של הח'ליפים הפאטמיים אבו תמים מעד אל-מועיז ובנו אלעזיז.
אלתמימי כתב ספרי רפואה רבים, שמחלקם הגדול לא נותר דבר.
מקורותיו של אל תמימי היו גם סופרים מהספרות הקלאסית כגלנוס ודיוסקורידס וגם מקורות מימי הביניים.
חלק מספריו היו פרי עבודתו העצמית בעזרת מפגש בלתי אמצעי עם צמחי מרפא.
כיוון שהוא פעל במרחב הארץ ישראלי הוא תרם רבות להכרת הצומח באזור זה בתקופתו.
חלק מחיבורו הידוע "מרשד" (המדריך) נותר בכתבי יד, שטרם פורסמו, וחלקים אחרים מצוטטים על ידי סופרים מאוחרים יותר, כגון הרמב"ם ואבן אלביטאר.
אלתמימי התמחה בעיקר בנושא ה"תריאק" ורפואת העיניים שהיו בשימוש בסוריה ובארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה (עד 1099).
חיבוריו של אלתמימי הם מן המקורות החשובים ביותר להכרת חומרי המרפא והמזונות שהיו בשימוש האוכלוסייה באזור סוריה-רבתי (א-שאם) בימי הביניים.
זאת ועוד, המידע הנמסר בכתביו כולל תחומים רבי עניין: הריאליה, התרבות החומרית, חיי היום-יום של התושבים המקומיים ואמונותיהם.
אלתמימי משלב בחיבוריו תיאורים גאוגרפיים וידיעות מקוריות יוצאות דופן על כריית מחצבים, הפקת שמנים ובשמים ומלאכות מסורתיות אחדות שרווחו בקרב התושבים, בעיקר באזור ירושלים-רבתי ואגן ים המלח.
אלתיאה העיוורת היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס דדפול ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Deadpool #1 מינואר 1997 ונוצרה בידי הכותב ג'ו קלי והמאייר אד מקגינס.
אלתיאה היא דמות, שכמו שמרמז שמה, היא עיוורת, ששם משפחתה אינו ידוע.
פגשה את דדפול במשימתו בקונגו.
בהתחלה מערכת היחסים של שניהם הייתה לא ברורה, ובהמשך היא נהיית מורכבת יותר ויותר.
את דמותה בסרט הלייב אקשן "דדפול" מגלמת השחקנית לזלי אגאמס, אשר שבה לתפקיד ב"דדפול 2".
דבר אינו ידוע על ראשית חייה של אלתיאה, פרט לכך שנרמז שהייתה בת זוגו של קפטן אמריקה לפני שהוקפא, ושהייתה חברה בשירות המודיעין של אנגליה, לא ידוע באיזה תפקיד.
בהופעתה הראשונה, דדפול, עדיין כווייד וילסון, נשלח להורגה, בעת ששהתה בבסיס המודיעין האנגלי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אך הרג את כל מי שמסביבה פרט לה.
לאחר שווייד בורח מבסיס נשק אקס, מקבל גורם ריפוי וחולה בסרטן, הוא נפגש איתה שנית והם חולקים דירה.
אלתיאה מתייחסת אל דדפול כילד מפונק ומשמשת כסוג של אמא לדדפול, בזמן שהוא לגלג עליה וניצל את עיוורונה.
הוא בנוסף הכריח אותה לבשל ולנקות עבורו, ונעל אותה בקופסה- חדר אטום ממולא בחפצים חדים- אם סירבה לעשות את דבריו.
למרות כל יחסיו כלפיה, אלתיאה מתנהגת איתו בעדינות, ומייחסת את עצמה בתור האדם היחיד שמעז לעמוד נגדו.
אחרי כמה שנים עם דדפול, נוצר סוג של שלום בין שניהם, כשדדפול הבין שאלתיאה לא מוטרדת מתעלוליו.
אלתיאה הופכת לאשת סודו הקרובה של דדפול (אפילו יותר מאשר סמור), ואחרי שהציל את חייה מספר פעמים היא הייתה אסירת תודה למענו, ומנסה לגמול לו בכך שבהדרגה הופכת אותו לאדם טוב יותר.
הם חולקים מספר הרפתקאות ביחד, ביניהם התחזותה של אלתיאה למיי פארקר (דודתו של פיטר פארקר), וכגמול למעשיה דדפול מעניק לה במתנה את דוג', כלבו לשעבר של חברו של פוגי נלסון (אותו סמור הרוויח למען דדפול).
עם זאת, דדפול לקה בשפל אישי ארוך, ונעל אותה בקופסה כשגילה שהסתירה ממנו את ביקוריו של סמור.
השניים מתנהגים (לנוכח האירועים האחרונים) בקרירות זה עם זה, ודדפול מגרש את אלתיאה מביתו.
אלתיאה מסרבת, ודדפול משגר אותה בעזרת מכשיר טלפורטציה.
אלתיאה נראית שוב עם סמור, כשהשניים נעולים בתוך "הקופסה".
אחרי שנתיים לתחילת שותפות הדירה של שניהם, הוא מוזמנת בידי דדפול, על מנת לצפות בחברתה מעונת בידי דוג'.
בשנת 2007, דדפול ניגש אליה כדי לאמת את תוכנית החזרת המוניטין שלו בקרב עם טאסקמאסטר.
היא עזרה לדדפול ולסוכן ונום לאתר את דוקטור ארתור ואנקו, אחיינו של דינאמו הארגמן המקורי.
כאשר התחתן עם שיקלאה, דדפול שלח לאלתיאה הזמנה בכתב ברייל; היות שלא ידע לכתוב טוב בכתב ברייל, אלתיאה קיבלה בטעות הזמנה להלוויה של חבר בכנופיה, למרות שלא הבינה את ההבדל.
ג'ו קלי חשף כי במקור אלתיאה הייתה אמורה להיות האלמנה השחורה המקורית, במאמר שהתפרסם בקומיקס.
לא ברור מה גילה של אלתיאה, ועלתה השערה שהיא בת שישים.
עם זאת, אלתיאה ציינה כי היא זוכרת את שמלות הסנפיר משנת 1920, ולאחר מכן גילה נקבע כשבעים.
תאוריה נוספת היא שאלתיאה היא מאדאם ווב, מוטאנטית הידועה כשותפה של ספיידרמן.
אַלתֶר שמואל צבי וֶלנֶר (1923 – 14 ביולי 2020) היה עורך, סופר ועיתונאי ישראלי, מראשוני עיתון "הצופה", מנהל ועורך ראשי של סוכנות הידיעות עתי"ם ומזכ"ל "ועדת העורכים" של העיתונים היומיים.
ולנר נולד בשנת 1923 בעיר בנדין שבפולין, בנם של חנה רחל (1903–1978) וחיים יצחק ולנר (1895–1980) שהיה איש תנועת "הפועל המזרחי" בפולין.
בשנת 1924, בינקותו, עלה לארץ ישראל עם הוריו, אולם אבי המשפחה התקשה במציאת עבודה ופרנסה בארץ, החסכונות אזלו, ולאחר כשנה חזרה המשפחה לפולין.
בשנת 1934, והוא כבן 10, שוב עלה ארצה עם הוריו ועם אחיו שמחה (1931–2011) והמשפחה השתקעה ברחוב הרצל בתל אביב.
בשנת 1939, כשהיה בן 16, החל לעבוד כנער שליח ומחלק עיתונים על אופניים בעיתון "הצופה", ששכן אז ברחוב הרצל 16. כעבור מספר שנים, בשנות ה-40, קוּדם והפך לכתב בָּעיתון.
ולנר היה חבר ב"הגנה", שאליה הצטרף עוד בנערותו.
במלחמת העצמאות פעל ולחם במסגרת הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב.
לאחר המלחמה חזר לכתוב ב"הצופה" ומילא בו לאורך השנים שורת תפקידים, בהם כתב כללי, כתב מדיני, עורך לילה, כתב צבאי ובהמשך מונה למנהל כללי של העיתון.
במקביל לתפקידיו ב"הצופה" היה עוד בשנות ה-50 חבר פעיל בוועדות ובמוסדות הנהלת אגודת העיתונאים.
בשנת 1958 נבחר לגזבר אגודת העיתונאים, ואף שימש פעמיים כמזכ"ל ועדת העורכים של העיתונים היומיים.
בנוסף, היה יו"ר וחבר מועצת המנהלים של סוכנות הידיעות הישראלית עתי"ם (עיתונות ישראלית מאוגדת).
בשנת 1976, עם פרישתו של חיים בלצן מתפקיד המנהל והעורך הראשי של עתי"ם, מונה אלתר ולנר לתפקיד זה, וכיהן בו עד שנות ה-90.
ולנר נפטר ב-14 ביולי 2020. הותיר אחריו אישה, רבקה רחל לבית משפחת ביק, ושלושה ילדים: אלי ולנר, איש הייטק.
וחגית כתר,חברת מטה האגף לחינוך קדם-יסודי במשרד החינוך.
אחיו של ולנר, ד"ר שמחה ולנר, היה חוקר פיזיקה גרעינית וכן מומחה לאסטרונומיה ובפרט בהקשרה היהודי ומיוזמי ומובילי קורס בנושא הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן.
חמושים לפני המחנה: סיפורה של פלוגה דתית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ה 1984.
בדרך חיים: קובץ מאמרים תורניים במקרא, תלמוד ומסורת ישראל: דברים שנאמרו כהדרנים ביום הזיכרון לאאמו"ר ...
אורות חיים: אסופת מאמרים במקרא, תלמוד ומסורת ישראל, תל אביב: אשל, תשס"א 2000. ("חוברו ליום הזיכרון לאאמו"ר רבי חיים יצחק ולנר")
אלתר ולנר (אסף, חיבר וערך), עשרת הרוגי מלכות במדרש ובפיוט; עריכה: יעקב אפשטיין, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ה 2005.
אלתר ולנר (אסף, חיבר וערך), עשרת השבטים: הגולה שלא חזרה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ח 2008.
אלתר ולנר (אסף, חיבר וערך), אומה במאבקיה: מרד גאלוס, פולמוס קיטוס, ברכת המינים הבייתוסים, בתי כנסת בישראל, משואות ראש חודש; עריכה: אביחי גמדני, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשע"ג 2012.
הרב אלתר אליהו רובינשטיין (כסלו תש"ז, 1946 - י"ח באייר תשס"ה, 27 מאי 2005) היה רבה החרדי של אנטוורפן.
רב קריית שומרי החומות ברמת שלמה.
ומחבר סדרת ספרי שו"ת מגדנות אליהו.
נולד בסיגט לר' אפרים פישל.
הוריו עלו לארץ ישראל והתגוררו בבית גמליאל.
בבחרותו נסע ללמוד בקריית צאנז, והיה מראשוני הבחורים ב"מתיבתא" שנפתחה על ידי רבו, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם.
נישא לזיסל לאה בת הרב יהושע סג"ל דייטש, שאותה שידך לו רבו.
לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז, והשתתף בשיעור מיוחד מרבי יקותיאל יהודה בענייני הוראה.
לאחר תקופה עבר לגור ברחובות, לאחר שלאשתו הוצעה עבודה ביסודות.
בשנת תש"ל מונה על ידי רבו לכהן כרב "היכל צבי" בבתי ורשה.
בהמשך מונה לכהן כראש כולל לחסידי צאנז בירושלים, לצד הרב משה טוביה ויסברגר והרב שלום איזנברגר.
בשנת תשנ"ג מונה לרב קריית שומרי החומות ברמת שלמה.
לפני כן כיהן כראש כולל בשומרי החומות.
כמו כן כיהן כחבר ועד ההלכה של לניאדו - מרכז רפואי צאנז.
בשנת תשס"ד מונה לרבה של אנטוורפן, במקום הרב חיים קרייזווירט אך שנה לאחר מכן נפטר בצורה פתאומית.
אלמנתו נישאה לרב חיים אורי פריינד.
בשנת תשמ"א הוציא את ספרו הראשון שו"ת מגדנות אליהו.
בסוף ימיו החל לעבוד על ספריו ותשובותיו אך נפטר בטרם הספיק.
ילדיו הוציאו עוד שלושה חלקים של ספרו מגדנות אליהו.
בנו הרב דוד, רב בית הכנסת 'מגדנות אליהו' בשכונת רוממה, ירושלים
בנו הרב חיים יהודה לייב, רבה של חלק מהציבור החסידי בשכונת רמת בית שמש ד' 2
אלתית אדומה או סלמון אדום (שם מדעי: Oncorhynchus nerka) היא מין של דג השייך למשפחת הסלמוניים ומצוי בצפון האוקיינוס השקט, ובנהרות של החופים הקרובים, בעיקר באלסקה ובסיביר.
היא בעלת גוף כסוף עם קצה הגב כהה, אך בעונת הרבייה היא משתנה לאדומה ובעלת גיבנת בולטת שמעליה סנפיר הגב והסנפירים, הזנב והראש זהובים.
הבטן והלסת התחתונה לבנים, אך העליונה המעוקלת זהובה.
לאלתית שיניים רבות ועין כתומה גדולה.
דגי האלתית מתרבים בנהרות הרריים בהם הם נולדו, מנהרות אלסקה ונהר קולומביה שבקולומביה הבריטית ודרומה עד לנהרות בקליפורניה וניו מקסיקו.
במזרח הם מצויים מנהר אנדרי בסיביר עד לאי הוקאידו ביפן.
האלתיות קופצים מעל מפלים ושוחים נגד זרמים ואשדים סוחפים.
הם מגיעים למחוז חפצם תשושים כמעט לגמרי ואז משנים את מראם, נלחמים ביריבים, מושכים נקבות, מזדווגים, מטילים ביצים בקרקע הנהר ומתים.
מאות אוכלי נבלות ניזונים מהם אז ואפילו היערות סביבם גדלים.
הדגיגים הצעירים בוקעים מהביצים ועושים את המסע ההפוך לאוקיינוס, אך חלק מהם ממשיכים לחיות באותם נהרות לכל אורך חייהם.
הם ניזונים בעיקר מזואופלנקטון, אך גם מיצורים קטנים כמו חסילונים.
לדגי האלתית טורפים רבים: דובים, עיטמים, זאבים, קויוטים ולוטרות, ובים גם כרישים, אורקות, כלבי ים, אריות ים וגם דגים גדולים יותר.למרות זאת מצב שימור הדג הוא ללא חשש.
אלתית דבשתית, סלמון דבשתי, אלתית ורודה או סלמון ורוד (שם מדעי: Oncorhynchus gorbuscha) הוא מין של דג השייך למשפחת הסלמוניים החי בימים ובצעירותו בנהרות במערב אמריקה הצפונית ובחופי צפון אסיה.
הוא בעל גוף גדול ואפרפר עם גב מוגבה ובולט דמוי דבשת ולסת עליונה מעוקלת הגדולה יותר מהתחתונה.
צבעו של הדג הבוגר מלמעלה כסוף עד זהוב ומלמטה ורוד, משם קיבל את שמו השני.
דגי האלתית חוזרים כל שנה למסע בנהרות ההרריים בהם נולדו ולשם כך נודדים לאורך מאות קילומטרים מהאוקיינוס.
הם נודדות בין נהר סקרמנטו שבקליפורניה לנהר מקנזי שבקנדה ומצויות גם בנהר לנה בסיביר, בנהרות קוריאה ובהונשו שביפן.
הסלמונים הבוגרים מטילים את ביציהם במימי הנהרות ובהם בוקעים הצעירים.
הדגים מושכים אחריהם מגוון טורפים ביניהם אורקה, כריש, דוב גריזלי ודוב שחור אמריקני, זאב אפור, עיטם לבן ראש, פוקת המפרץ, ארי ים קליפורני, אריה ים שטלר ולוטרות.
אך הצייד העיקרי שלהם הוא האדם הדג אותם בכמויות מסחריות למאכל.
אלתית גמלונית (שם מדעי: Oncorhynchus tshawytscha) היא מין של דג השייך למשפחת הסלמוניים.
זהו אחד מהגדולים שבדגי הסלמון.
נתפסו מספר פרטים באורך 150 ס"מ ובמשקל 60 ק"ג.
דג זה בעל מבנה גמלוני ועם ראש מונמך מעט בעל לסתות עליונות הפונות מעלה ומתעקלות מטה.
צבע הסלמון בגב צהוב-אפרפר מנוקד והחלק האחורי של הבטן ורוד והראש בהיר.
ישנם פרטים כהים יותר מהרגיל.
הסלמונים חיים רוב זמנם בצפון האוקיינוס השקט, אך עולים ליבשת כדי להשריץ.
אוכלוסייה אחת נעה לעבר נהרות אמריקה הצפונית בין קליפורניה לאלסקה.
אוכלוסייה אחרת נעה לעבר חופי אסיה מיפן עד לנהר פליבאם (Паляваам) שבסיביר.
להקות הסלמונים מושכים אחריהם טורפים הכוללים דובים, זאבים ועופות מים.
הם מושכים גם דייגים המצמצמים את אוכלוסיית הדגים לאורך החופים.
הסלמון הופץ על ידי האדם למדינות בהם הוא לא חי במקור כמו ניו זילנד, פטגוניה והימות הגדולות של ארצות הברית.
אלתית כסופה (שם מדעי: Oncorhynchus kisutch) הוא מין של דג ממשפחת הסלמוניים החי בצפון האוקיינוס השקט.
לדג האלתית ישנם קשקשים כסופים בצעירותם ובגרותם המוקדמת, אז הם חיים בים.
הם בעלי סנפירים וזנב כחולים כהים וגב בצבע כחול-אפרפר מנומר בנקודות שחורות.
במהלך התבגרותם וכניסתם למים מתוקים הם מפתחים גיבנת בגבם, חוטם הפונה מטה ולסת תחתונה הפונה מטה וארוכה יותר וצבעם הופך לאדום-זהוב וצורת הסנפיר משתנית לצורה קשתית.
הנקבות מזכירות את הזכרים אך כהות יותר.
אורך הדגים מגיע ליותר מ-100 ס"מ ומשקלם 3.5-5 ק"ג אך לעיתים נמצאים פרטים ששוקלים מעל 16 ק"ג.
דגי האלתית (בלעז סלמון) מיוחדים בעיקר בגלל נדידתם הארוכה מהים לעבר הנהרות בהם בקעו.
תפוצתם הימית היא בצפון האוקיינוס השקט משני עבריו, מיפן עד ים ברינג במזרח ומאלסקה עד מפרץ מונטריי בקליפורניה במערב.
הם גם הופצו בידי האדם לכל הימות הגדולות ולעוד כמה אגמים בארצות הברית ונמצאו גם במימי דנמרק ונורווגיה, שם הם כנראה נמלטו מחוות דגים.
הדגים הצעירים בוקעים מביציהם בנהרות וניזונים בתחילה מפלנקטון וחרקים.
כשהם בוגרים יותר הם נודדים במורד הנהרות והמפלים לעבר הים ושם ניזונים מדגים קטנים יותר.
בתחילת עונת הרבייה הם חוזרים לנהרות בהם נולדו ומנסים להתרבות שם.
מאמץ הנדידה, הרעב, המחלות ומאות הטורפים גורמים להתשתם ולמותם של כמעט כל הדגים המתרבים.
דגים אלה מהווים מזון מרכזי למגוון בעלי חיים באמריקה (בעיקר של דובי גריזלי) וגם של כמה שבטי אינדיאנים.
דגים אלה נפגעו מאוד מדיג, מחלות וקשיים בהגעה לאזורי רבייתם ואוכלוסייתם פחתה.
אלתית צ'אם (שם מדעי: Oncorhynchus keta) הוא מין של דג ממשפחת הסלמוניים החי בצפון האוקיינוס השקט.
משמעות השם "צ'אם" בשפת האינדיאנית היא "מנומר".
האלתית יכולה לשרוד בטבע עד 7 שנים.
אלתית זו מגיעה לאורך ממוצע של 60 ס"מ ומשקל של 4-10 ק"ג אך נמצאו פרטים באורך 112 ס"מ ומשקל 19 ק"ג.
היא כהה יותר מקרוביה לסוג.
בעודה בים היא בעלת גוון כחול-כסוף עם גב מעט מנומר ובטן בהירה.
כאשר האלתית מגיעה למים מתוקים היא נהיית כהה יותר עם גוון ירוק-זית, הראש נהיה אפור והבטן נהיית כהה.
לקראת הרבייה היא גם מפתחת פס ורוד בצידי הגוף ופסים שחורים אנכיים ליד הזנב וגבה מתעקל ויוצר גיבנת.
הזכרים גם מגדלים לסתות גדולות מעוקלות ושיניים חדות שכנראה עוזרים להם להילחם עם יריבים.
האלתית נפוצה בצפון האוקיינוס השקט ותפוצתה היא הרחבה ביותר למיני האלתית הפסיפים, כשהיא נודדת למעלה נהר אמור ונודדת אלפי קילומטרים במעלה נהר מקנזי שבאמריקה.
היא נפוצה מחופי קוריאה ויפן עד לים ברינג ומחופי אלסקה וקולומביה הבריטית עד לחופי קליפורניה.
הם נפוצים אפילו בכמה נהרות האזור הארקטי.
דגים אלה ניזונים מזואופלנקטון וחרקים בצעירותם ובהמשך ניזונים מדגים קטנים יותר.
במסעם הארוך לאתרי הרבייה הם כמעט ולא אוכלים אלא שורדים ממאגרי השומן שלהם.
אלתית זו היא יותר זולה ופחות מבוקשת מרוב האלתיות, אך בשנים האחרונות החל עקב שינויים בשוק גרמו לביקוש מואץ יותר וגרמו לירידה באוכלוסיותיהם.
אלתית פסיפית (שם מדעי: Oncorhynchus; ע"פ האקדמיה ללשון: אִלְתִּית) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת הסלמוניים, ובתוכו 13 מינים.
מיני סוג זה מכונים ברובם בשם אלתית (סלמון) ואחרים בשם טרוטה.
הם חיים בחלק הצפוני בשני קצותיו של האוקיינוס השקט או היבשות סביבו, מים ברינג ודרומה עד טאיוואן או עד מקסיקו.
6 מיני האלתיות של הסוג נפוצים באוקיינוס ונודדים לנהרות שלחופי אמריקה ואסיה, שם הם משתנים בצורתם, מפתחים גב קשות ומגובנן ולסתות גדולות ומעוקלות בעלות שיניים חדות.
כל האלתיות מתים בסוף עונת הרבייה, לאחר מאמץ ארוך ומתשישות, ממחלות, מטפילים ומטורפים.
כמו כן רבים מהם נתפסים בידי רשתות וספינות דיג המצמצמים את מספריהם בטבע.
דגים אלה יכולים להגיע עד לאורך 150 ס"מ ומשקל של 60 ק"ג אצל אלתית גמלונית, הגדולה שבדגי הסלמון.
הם ניזונים מחרקים ופלנקטון בצעירותם ובבגרותם הם ניזונים מדגים קטנים יותר.
אלתית אטלנטית, סַלְמוֹן לָכִיס או סלמון אטלנטי (שם מדעי: Salmo salar) היא מין דג מאכל נפוץ ממשפחת הסלמוניים.
הדג חי במימי צפון האוקיינוס האטלנטי ומכאן שמו.
הצעירים חיים בנהרות ואגמים בצעירותם ונודדים אל הים בבגרות, אך חוזרים כדי להתרבות.
האלתית הופץ בידי האדם גם לצפון האוקיינוס השקט ולניו זילנד.
דג זה מגיע בגיל שנתיים לאורך 71–76 ס"מ ולמשקל 3.6–5.4 ק"ג בבגרות, אך הפרט הכבד ביותר שנמדד שקל 49.4 ק"ג, והפרט הארוך ביותר הגיע לאורך 160 ס"מ.
אלתית זו היא אחת מהגדולים בבני הסוג.
צבעה של האלתית כסוף-כחול, ראשה וזנבה שחורים ועם כתמים שחורים לאורך פלג גופה העליון.
הצעירים זהובים עם פיות לבנים והם מנומרים בכתמים שחורים וורודים.
לאלתית זו הלסת אינה מתארכת בבגרות והיא בעלת שיניים בולטות.
הדג חי במימי האוקיינוס האטלנטי ומתרבה בנהרות ואגמים באירופה ובמזרח אמריקה הצפונית.
לאחר 4 שנים בים הם מתחילים לחזור.
הם עוקבים אחרי ריח הנהר שלהם וכך מגיעים אליו בנדידה על זרמי הים.
כשהם מגיעים הם צריכים לקפוץ במעלה מפלים גבוהים לעבר הנהרות.
לאחר ציד אינטנסיבי ופגיעה בבית גידולו של הדג במשך המאה ה-20, הוא נעלם מנהרות רבים בהם הוא חי ולא חזר אליהם.
הדג צד יצורים קטנים יותר לפי גודלו.
בצעירותו הוא ניזון רק מפלנקטון ויצורי מים קטנים ובהמשך צד דגים קטנים וחרקי מים שונים.
כאשר הוא חוזר לים הוא ניזון מחסילונים, דיונונים, שטצדאים, צלופחוליים ודגי הרינג ואף מביצי סלמונים אחרים.
הדג בתורו מושך טורפים כמו טורפים ימיים, ישנן גרינלנדי, תריסניות, לשונון, בקלה וכמה דולפינים.
האדם צד את האלתית האטלנטית בכמויות מסחריות עד שהוא הגיע לסכנת הכחדה במאה ה-20. היום הדג התאושש מהכחדה, אך עדיין ישנם הגבלות על הדיג.
הרב אלתר דוד הכהן קורצמן (בפולנית: Dawid Alter Kurzmann ; ה'תרכ"ה, 1865 – ה'תש"ב, 1942) היה ממייסדי "אגודת ישראל העולמית" ושימש כחבר בוועד הפועל העולמי וכנשיא "אגודת ישראל" בקרקוב.
מונה לנשיא ולמנהל בית היתומים "בית מגדלי יתומים" וכונה בפי חניכיו "אבי היתומים".
הרב קורצמן נספה בשואה במחנה השמדה בבלז'ץ יחד עם 300 יתומי המוסד, אף על פי שהוצע לו להציל את עצמו.
הרב קורצמן נישא לדנצ'ה ונולדו להם שלושה ילדים.
לפני מלחמת העולם השנייה, נמנה עם מייסדי "אגודת ישראל העולמית" ומראשי אגודת ישראל בעיר.
כמו כן נמנה עם מייסדי הסמינר למורות "בית יעקב" ו"ישיבת חכמי לובלין", בה שימש כמנהלה האדמיניסטרטיבי.
הרב קורצמן היה עוזרו ויועצו של הרב מלובלין הרב מאיר שפירא והיה בין מייסדי "ישיבת חכמי לובלין", נשיא בית היתומים "בית מגדלי יתומים" ומנהל המוסד בפועל.
במרץ 1941 לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עם כיבוש פולין, בית היתומים המפואר בקרקוב הועבר לחדרים צרים ואפלים בגטו ברובע פודגוז'ה לרחוב קרקוזה 8 (Krakusa) ומשם עבר לרחוב יוזפינסקה (Józefińska) מס' 31 ואחר ליוזפינסקה 41. בבית היתומים בתוך הגטו קובצו כל הילדים שנאספו מבתי היתומים בקרקוב.
בתנאים קשים ותוך סיכון חיים יומיומי פעל הרב קורצמן למלא את כל מחסורם של הילדים היתומים ואף הקפיד להקנות להם את ערכי דת בחינוכם הבסיסי ובחינוך תורני.
באקציה באוקטובר 1942, עם חיסול בית היתומים, סירב להיפרד מ־300 היתומים, ויחד עם בתו הלה ובעלה דוד שמלקס, המנהלת אנה פוירשטיין ועובדי מוסד נוספים, צעד לתאי הגזים.
בעיתון "הצופה" מ-21 בדצמבר 1979, כתב ניצול השואה מאיר בוסאק:
ב-1959 החלה משפחתו של הרב דוד קורצמן במאמצים להנציח את זכרו בארץ ישראל.
ב–2014, קראה עיריית ראשון לציון רחוב על שמו בשכונת נחלת השבעה.
בטקס הסרת הלוט השתתפו רבני העיר, נציגי עיריית ראשון לציון, נציגי אגודת ישראל, נציגי "גינזך קידוש השם" וקהל רב.
נכדו, תושב העיר, מרצל קורצמן, אמר אז: .
במלאת 65 שנים לאקצית אוקטובר 1942 הוסר הלוט מעל שלט המנציח את בית היתומים בגטו, חניכיו ומחנכיו, שהיה ברחוב יוזפינסקה 41. בסיום הטקס התכבדו המשתתפים לשתול פקעות של כרכומים, אשר יפרחו באביב הבא ויזכירו לכל את הילדים שנספו בשואה.
האירוע התקיים ב-20 באוקטובר, ביוזמת עמותת TOUR walking FREE הפועלת בפודגוז'ה, ושתילת הכרכומים היא חלק מ"פרויקט הכרכומים" ביוזמת מוזיאון גליציה בקרקוב.
זה היה נוסח הפנייה שלהם לפרנסי העיר:
מדי שנה, ביום חיסול הגיטו, נערכת צעדה מכיכר גיבורי הגיטו לכיוון גיטו פלאשוב.
מספר קורצן הנכד˘כי שמו של הסבא חי עדיין בפולין, עיתונאים פולנים החוקרים את השואה הוציאו ספר על מפעלו העצום של הסבא שלי".
בספטמבר 2019 נקרא רחוב חדש בקרקוב על שם הרב אלתר דוד קורצמן.
יוזמת ההצעה לקרוא על שמו רחוב היא מדריכת טיולים פולנייה נוצרייה, אליציה ז'יולו, ששמעה על סיפורו של קורצמן, התרשמה מסיפור הגבורה שלו וביחד עם חבריה לעבודה אספו חתימות מתושבי העיר, והעלו את הרעיון לקרוא לרחוב חדש בעיר על שמו
אלתיאה גיבסון הייתה טניסאית וגולפאית אמריקאית מקצוענית ובשיאה דורגה במקום ראשון בעולם בטניס (1957).
גיבסון זכתה ב-11 תוארי גראנד סלאם, מהם 5 ביחידות, 5 בזוגות נשים ו-1 בזוגות מעורבים.
גיבסון הייתה לספורטאית האפרו-אמריקאית הראשונה בעולם (מכל מגדר) שזכתה בטורניר גראנד סלאם בטניס והשתתפה בסבב המקצועני לנשים בגולף (שנות ה-60).
בשנים 1957 ו-1958 זכתה גיבסון בתואר ספורטאית השנה בעולם על ידי Associated Press והייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהופיעה על כריכות המגזינים - ספורטס אילוסטרייטד, ו-Time.
בתקופה שהגזענות והדעה הקדומה היו שכיחים, רבים ממומחי הספורט משווים אותה ואת תרומתה לזו של שחקן הבייסבול האפרו-אמריקאי ג'קי רובינסון.
גיבסון נולדה בסילבר, קרוליינה הדרומית.
בעקבות השפל הגדול היא עברה עם משפחתה להארלם, ניו יורק שם נולדו שלוש אחיותה ואחיה.
בשנת 1939 בהיותה בת 12 היא זכתה באליפות ניו יורק לנשים בפאדל טניס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר היא הפסידה במשחק הגמר לשירלי פריי בשתי מערכות (3–6, 4–6).
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 1957 היא הפסידה במשחק הגמר לשירלי פריי בשתי מערכות (3–6, 4–6) וזכתה בטורניר לזוגות נשים ביחד עם שירלי פריי בניצחון במשחק הגמר בשתי מערכות (6–2, 6–1).
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה בתואר ליחידות לאחר ניצחון על אנג'לה מורטימר בשתי מערכות (8–6, 6–2) וגם בתואר לזוגות נשים ביחד עם מריה בואנו מברזיל בשתי מערכות (6–3, 7–5), אך הפסידה בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם קורט נילסן בשתי מערכות (3–6, 11–13).
באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר היא זכתה בתואר ליחידות לאחר ניצחון על דרלין הארד בשלוש מערכות (3–6, 6–1, 6–2) והיא הפסידה בגמר טורניר לזוגות נשים ביחד עם מריה בואנו בשלוש מערכות (6–2, 3–6, 4–6).
בתום השנה היא פרשה מתחרויות טניס שבהן לא היו פרסים כספיים.
אלתית רסטרוסוס (שם מדעי: Oncorhynchus rastrosus) הוא מין של דג נכחד ממשפחת הסלמוניים ומהסוג אלתית פסיפית אשר חי בתקופת המיוקן לחופי מערב אמריקה הצפונית כשהמאובנים נמצאו בקליפורניה וייתכן שהוא עלה בדומה לסלמונים החיים להשריץ בנהרות ואגמים.
הוא מכונה גם סלמון שנחרבי עקב מראה שיניו.
מין זה היה הגדול שבסלמונים מעולם.
סלמון זה הגיע לאורך 2.5 מטרים, גדול ממיני הסלמון הקיימים ולמשקל של 100–170 ק"ג ואולי גם 200 ק"ג.
הדג הכיל זוג "ניבים" בקצה לסתותיו המעוקלות אשר הזכירו את שיני הסמילודון אך הם היו קצרות בהרבה ולא נועדו להינעץ בטרף.
כמה חוקרים העריכו שמטרתם הייתה לעזור לזכרים להילחם על נקבות בעונת הרבייה.
מאחורי הניבים הארוכים היו זימים רחבים מאוד אשר מדענים מעריכים שמראה על כך שהסלמונים הבוגרים ניזונו מפלנקטון.
רבי אלתר אלעזר מנחם בידרמן (רבי אלתר, ד' באב ה'תרצ"ה 13 ביולי 1935 – י"ד בטבת ה'תשס"א, 9 בינואר 2001) היה אדמו"ר מלעלוב בבני ברק, בבית המדרש ברחוב רבי עקיבא.
נולד בירושלים שבין החומות לרבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב ולעטיל.
נקרא על שם דודו רבי אלתר בידרמן מסוסנוביץ וסבו רבי אלעזר מנחם בידרמן מלעלוב.
בילדותו עברה משפחתו לתל אביב, והתחנך בתלמוד תורה חב"ד.
בבחרותו למד בישיבת תפארת ציון.
נחשב לעילוי, והחזון איש נהג לדבר איתו בלימוד.
כמו כן למד אז אצל רבי מיכל יהודה ליפקוביץ.
אחר כך למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה יחד עם הרב חיים קניבסקי.
במשך חצי שנה למד בישיבת בעלז בקטמון.
נישא לחיה עלקא, בת הרב שמעון אהרן הרשקוביץ אב"ד סלאוויטא.
אחרי הנישואין למד בכולל ברסלב בבני ברק בראשות הרב נתן צבי קניג.
מסר שיעורים בישיבת לעלוב בתל אביב.
אחר פטירת אמו הקים כולל אברכים.
לאחר פטירת אביו רבי משה מרדכי בשנת תשמ"ז, פעל להכתרת אחיו הגדול רבי אברהם שלמה בידרמן לממלא מקום.
הוא עצמו החל לכהן כאדמו"ר מספר שנים אחר כך, בבית מדרשו של אביו ברחוב רבי עקיבא.
הקים בית מדרש נוסף בצמוד לביתו ברחוב רמב"ם.
נפטר בפתאומיות, ליל י"ד בטבת תשס"א, לאחר שערך טיש לרגל הילולת סבו רבי משה בידרמן בי"ג טבת, ונקבר בהר הזיתים.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בעלון "זכרו תורת משה" היוצא לאור על ידי חסידי לעלוב.
הרב דוד צבי שלמה נפתלי בידרמן, ממלא מקומו.
נשוי לדינה בת רבי אברהם יצחק קאהן.
מתגורר בבורו פארק, ובית מדרשו בשדרה ה-18. תחת נשיאותו גם בתי המדרש בבני ברק, ותלמודי תורה בבורו פארק ובמודיעין עילית.
נוהג להגיע לישראל בימי השובבי"ם.
הרב יעקב יצחק, גם הוא אדמו"ר בבורו פארק, ובית מדרשו בשדרה ה-19. לו בית מדרש גם בירושלים בעיר העתיקה.
הרב אלימלך בידרמן, משפיע חסידי ומחבר סדרת הספרים "באר הפרשה".
חתן רבי נתן דוד רוזנבוים מזוטשקא.
הרב חיים יוסף, רב בית המדרש לעלוב בבני ברק, ראש ישיבת "פנים מאירות - להורות נתן" ומשפיע חסידי.
מחבר סדרת הספרים "חיבת העבודה".
הרב שמואל שמעלקא, משפיע חסידי.
רב בית המדרש לעלוב בלונדון.
אֶלְתְּקֵה הייתה עיר ישראלית, הנזכרת במקרא בין ערי הלויים מנחלת שבט דן, ובהמשך ידועה כאתר קרב חשוב בין האשורים למלכים בלבנט.
היא מוזכרת בתיאור נחלת שבט דן:
בנוסף, אֶלְתְּקֵה נזכרת (כ"אֶלְתְּקֵא") ברשימת ערי הלויים בנחלת דָן שנמסרו ללויים בני קְהָת:
אֶלְתְּקֵה נזכרת במנסרת סַנְחֵרִיב המתארת בין השאר את מסע סנחריב בלבנט (701 לפנה"ס).
על פי הכתוב במנסרה, מנהיגי עקרון הפלשתית מרדו באַשּׁוּר, והסגירו את פָּדִי מלכם שהיה נאמן לאַשּׁוּר לידי חִזְקִיָּהוּ מלך יְהוּדָה.
מלך מצרים בא להילחם עם סַנְחֵרִיב עם צבאות מצרים וצבאות שגייס מכּוּשׁ, ובקרב שנערך באזור אֶלְתְּקֵה הובסו המצרים.
סַנְחֵרִיב המשיך וכבש את אֶלְתְקַה ואת תמנה, וגם נקם במורדים מעקרון, ושחרר את פָּדִי מידי חִזְקִיָּהוּ.
יש המשערים שאירוע זה זהה למתואר בספר מלכים:
תִּרְהָקָה מֶלֶך כּוּשׁ בתיאור זה מזוהה עם פרעה תַּהָרְקָה מהשושלת הנובית מכּוּשׁ.
היו שטענו שאלתקה היא "בית מקושש" המוזכרת בתוספתא וכן היו שזיהו את אלתקה עם כפר לקוטיא המוזכרת באיכה רבה.
זיהוי האתר של אֶלְתְּקֵה אינו ודאי.
ממיקום האזכור של אלתקה בתוך רשימת הערים של שבט דן מסיקים שאלתקה הייתה בדרום נחלת השבט.
היו שזיהו את אלתקה בבית לַקְיַא, אך בנימין מזר טען שזיהוי זה אינו אפשרי.
יצחק גולדהאר זיהה את אלתקה בחרבת קותלן, 3 קילומטר צפונית מערבית לח'ולדה.
ויליאם פוקסוול אולברייט זיהה את אלתקה בתֵּל מִקְנֶה, בעקבות הזיהויים של תמנה בחרבת תבנה ושל עקרון בתל בטש.
אולם לאחר שחברי קיבוץ רבדים זיהו את ההיקף הגדול של השרידים בתל-מקנה, הם הציעו לזהות במקום את עקרון וזיהוי זה התקבל על דעת רבים.
עם זאת, היו שטענו עדיין שיש לזהות את אלתקה בתל מקנה ואת עקרון למקם בתל צפית.
לאחר מציאת כתובת עקרון בשנת 1998, נקבע שעקרון נמצא בתל מקנה, והזיהוי של אלתקה בתל מקנה נדחה.
בתחילת שנות ה-60 הציע משה ישראל לזהות את אלתקה בתל חרסים.
אולם ההצעה לא זכתה לתשומת לב בין החוקרים ובשנת 1976 הציע בנימין מזר לזהות את אלתקה בתל שלף, אשר מתאים מבחינת מקומו, ושנמצאו בו ממצאים מתאימים לתקופת המקרא וזיהוי זה התקבל בקרב רבים.
אלתית מרמורטוס או סלמון מרמורטוס (שם מדעי: Salmo marmoratus) היא מין של דג מאכל ממשפחת הסלמוניים החי רק בכמה נהרות ונחלים בקרבת הים האדריאטי שבים התיכון, באיטליה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומונטנגרו, כשהוא כנראה נכחד מאלבניה.
לעיתים טועים בינו לבין קרובו לסוג, טרוטה חומה.
סלמון זה הוא קרוב של האלתית האטלנטית, והוא בעל גוונים כסופים עם גוון שיש והוא בעל גוף ארוך וראש ארוך שמהווה 20 עד 25% מאורך הגוף.
צבע הסלמון משתנה בהתאם לסביבה.
הסלמונים מגיעים לאורך ממוצע של 30 עד 70 סנטימטרים, אך נמצאו כבר פרטים באורך 120 סנטימטרים ומשקל 30 ואף 50 קילוגרם.
הסלמונים מגיעים לבגרות מינית בגיל 3 עד 4 שנים.
הם אוכלי דגים בעיקרם הטורפים דגים קטנים או חסרי חוליות שוכני קרקעית.
הסלמון מצוי לרוב בנהרות חמימים לאורך דרום אירופה, אך יימצא לעיתים גם בנהרות קרים ומהירים יותר.
הוא נפגע מהקמת סכרים, מזיהומי נהרות ומדיג יתר, אך לא מצוי בסכנה.
בעבר סברו כי שמה של אֶלְתְּקֹן נשתמר בעין א-טקה, אך הסבר אינו אפשרי, שכן מעין זה מצוי ליד נחלין, בחלק הנמוך של משולש הערקוב בשפלה הגבוהה, ומרוחק מתחום היישובים המזוהים בוודאות בקבוצה (חלחול, בית צור וגדור בחלקה המערבי, בית ענות/ן בחלקה המזרחי).
גם הממצא בח' א-דיר הסמוכה לעין א-טקה, שהוצעה כמקום האתר הקדום, הוא מהתקופה הביזנטית בלבד ולא התקיים בתקופת המקרא.
לא מתאים גם עין א-טקה שבהר, שכן גם הוא מחוץ לתחומי קבוצה 8. זיהוין של אֶלְתְּקֹן ומערת כרוך בהבנת טיבה של קבוצה 8 ברשימת ערי יהודה; נראה כי הקבוצה מקיפה את אזור רמת ההר, כשחלקה הראשון במערבו והשני במזרחו.
על פי סקר הר יהודה, האתרים המתאימים יותר לזיהוי מערת וְאֶלְתְּקֹן הם ח' עדיסה שמדרום לבית-ענות\ן וח' זויה שמצפון לה.
יש עדיפות קלה לזיהוי מערת בח' זויה, ולכן לזיהוי אֶלְתְּקֹן בח' עדיסה.
ח' עדיסה שוכנת על הדרומית בשרשרת גבעות נישאות לאורך הבקעות של מזרח רמת ההר.
שטח מרבי מוערך בכ-25 דונם, כולל השלוחה מזרחה.
מעיון במפה עשוי להיראות אזור זה כהמשך ישיר לספר המדבר הדרומי, אך בשטח בולטת דווקא ההמשכיות מבקעות רמת ההר שבאזור חלחול.
בסמוך לח' עדיסה נחשפו כנראה קברים מתקופת הברונזה התיכונה.
ראשית היישוב באתר עצמו היא בתקופת הברזל 2א (בשטח של כ-11 ד'), והמשכו בתקופת הברזל 2ב (גם כן כ-11 ד').
היישוב מגיע לשיאו בתקופת הברזל 2ג (כ-25 ד', האתר ה 8–10 בגדלו בהר), מצטמצם בתקופת הברזל 2ד (כ-14 ד'), ונותר בהיקף דומה בתקופה הפרסית (כ-13 ד').
מהממצא שלעיל מסתבר כי אֶלְתְּקֹן נושבה לראשונה בתחילת תקופת המלוכה, במאה ה-10 לפסה"נ, ומאז התחזק היישוב בהדרגה עד שיאו, ככל הנראה בימי חזקיהו (סוף המאה ה-8 לפסה"נ).
נראה כי העיר חרבה במסע סנחריב על ממלכת יהודה (701 לפסה"נ), והתאוששה מחורבן זה באופן חלקי בלבד בשלבה האחרון של תקופת המלוכה.
מהלך עניינים זה אופייני למרבית אתרי הר יהודה המקראי.
רשימת ערי יהודה שבה נזכר היישוב, מתוארכת לחציה השני של תקופת המלוכה.
היא ערוכה בסדר גאוגרפי לא חמור, ונחלקו הדעות אם שיקפה חלוקה מנהלית של הממלכה, ובאיזה שלב: בימי חזקיהו טרם מסע סנחריב, או סביב ימי יאשיהו בשלהי התקופה.
מכלל המחקר ומסקר הר יהודה כולו עולה כי יש עדיפות לתארוך לימי יאשיהו, אך באלתקן, כמו ביתר יישובי ההר מהרשימה, הממצא מאפשר את שני התארוכים.
אין לדעת אם אֶלְתְּקֹן חרבה עם חורבן בית ראשון בידי נבוכדנצר והתאוששה, או לא חרבה כלל.
מכל מקום היא ממשיכה את קיומה לתקופה הפרסית בהיקף דומה, המשיכה להתקיים ברצף עד ימי הביניים, ואז ניטשה.
לא נמצאו באתר שרידים מהתקופה העות'מאנית ועד ימינו, ובעת הסקרים בשנים 1968 ו-1983 האתר לא היה מיושב.
אלתר דבורצקי (ביידיש: אלטער דװרעקי, באנגלית: Alter dworecki; 1906 ז'טל – 11 במאי 1942, הכפר פודיאוורקא) היה עורך דין יהודי פולני.
במלחמת העולם השנייה כיהן כראש היודנראט בגטו ז'טל ומפקד המפקדה הפרטיזנית המחתרתית בגטו.
אלתר דבורצקי נולד בעיירה היהודית ז'טל (זשעטל) בשנת 1906 לשמואל ואסתר-רחל.
דבורצקי למד את לימודיו העל-תיכוניים בגימנסיה הריאלית בגרודנא.
בשנת 1923, בגיל 18, יצא לגרמניה והתקבל ללימודים בפוליטכניון (polytechnic) בברלין, אך בהמשך נאלץ להפסיק את לימודיו עקב בעיות חומריות וחזר לגימנסיה הפולנית בה השלים תעודת בגרות.
אחרי שלמד עוד שנה כשומע חופשי באוניברסיטה החופשית ("וולנא ושכניצא") בוורשה התקבל דבורצקי לפקולטה למשפטים באוניברסיטת וילנה.
אלתר היה חבר האיגוד הציוני-סוציאלי באגודת הסטודנטים היהודים, ופעיל ביותר בחיי הציבור והתרבות של האיגוד.
בתקופות חופשה היה מתסיס את מפלגת פועלי-ציון (מאוחדת עם צ"ס) בז'טל, בפעילות ענפה.
אלתר ארגן מועדון ספורטאים ואף השתתף בעצמו בקבוצת כדורגל.
לאחר סיום לימודיו בפקולטה למשפטים, ואחרי מספר שנות התמחות וסבל רב קיבל בשנת 38' את התואר עורך דין.
במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, שלטה ברית המועצות במזרח פולין.
שנות השלטון הסובייטי, 1939–1941, בתקופה זו היה דבורצקי עורך דין בנובארדוק.
כיבוש ז'טל על ידי הנאצים
הכוחות הגרמניים כבשו את העיר ז'טל ב-30 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה.
ב-14 ביולי, מפקד הצבא המקומי הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם.
ב-23 ביולי פשטו אנשי האס-אס על העיירה וחטפו כ-120 מנכבדי הקהילה והאינטליגנציה היהודית.
בין העצורים היו דבורצקי והרב ג'נקל קפלן.
היהודים המקומיים שיחדו את הגרמנים והצליחו לשחרר את שניהם בעוד האחרים נלקחו ונרצחו ביער ליד נובארדק.
דבורצקי מונה ליושב ראש היודנראט בגטו ז'טל.
דברוצקי ראה מייד את המתרחש והחל להתכונן ליום הפקודה.
הוא ערער את אשליות הביטחון ששררו בין ההמונים וקרא לחיפוש אחר דרכי הצלה ונקמה במרצחים.
דבורצקי ארגן בגטו את המפקדה הפרטיזנית המחתרתית ועמד בראשה.
דבורצקי יזם תוכנית לחמש את הנוער היהודי שבעיירות הסביבה, להוציאם ליערות ליפיצ'אן העבותים לשם מלחמה בגרמנים, וכך להציל גם את הבלתי-מוכשרים לקרב.
תכונותיו ופעילותו שהתסיסו את נוער הגיטו, עוררו את חששם של יהודים רבים, שמא יגרום לטבח מוקדם של הקהילה.
למרות זאת, דבורצקי להמשיך לפעול בעת ובעונה אחת כראש היודנראט וראש ארגון המחתרת בגטו.
גם בעת פגישותיו בתפקיד עם השלטונות הגרמנים נשא אקדח חמוש בכיסו, לשעת הצורך.
הוא מינה נערים של הארגון המחתרתי למשטרה היהודית, לשם הקלת ביצוע משימות מחתרתיות, ובעיקר הגנבת נשק לתוך הגטו; יצר קשר עם הנוצרים ובאמצעותם רכש מידי איכרי הסביבה נשק, שהשאיר אחריו הצבא האדום הנסוג; גייס כספים לקרן הארגון המחתרתי.
בהיותו יו"ר היודנראט, בקופתו נמצאו תמיד דברי ערך כדי למלא את דרישות הסחיטה של הגרמנים.
הוא צייד בנשק קבוצה של שבויי מלחמה סובייטים שברחו מהמחנות ושלחו את הפרטיזנים מיערות ליפיצ'אן הסמוכים.
עם קבוצה זו נמנה סגן ראשון של הצבא האדום, היהודי ישראל קאצוביץ.
קבוצה שנייה שחימש והלביש הייתה של הנוער היהודי, צעירים אשר עזבו גם הם את הגטו בעידודו, בהדרכתו ובעזרתו.
הוא עיבד תוכנית מדויקת של התנגדות מזוינת במקרה של טבח בגטו, אך התוכנית שובשה בגלל פרובוקציה.
בתיווכו של שלום פיולון, איש המחתרת היהודית בבלארוס, יצר דבורצקי קשר עם חייל סובייטי לשעבר.
הלה בגד בו ומסר את פיולון לידי הגרמנים.
במשך כמה ימים עונה פיולון קשות על ידי הז'נדרמריה, אולם עמד בכל הייסורים ולא בגד בחבריו למחתרת.
אישה נוצרייה העבירה מסר לדבורצקי ותיארה את המצב בו נמצא פיולון.
הידיעה על מאסרו התפשטה בגטו ועוררה בהלה.
חברי המחתרת שעמדו בקשרים עם דבורצקי, יונה מדווצקי, לייזר ויניארסקי וספח פינקלשטיין ודבורצקי עצמו ברחו ליערות ליפיצ'אן ב-20 באפריל 1942. הגרמנים הבטיחו פרס של 25 אלף מאקרים על הסגרתו של דבורצקי לידיהם - חי או מת.
עם בואו ליערות ניסה דבורצקי לממש את תוכניותיו הנועזות להצלת יהודי ז'טל וגטאות הסביבה, וחלם על גדודי פרטיזנים יהודים.
ביערות מצא קבוצות פרטיזניות קטנות של שבויי מלחמה סובייטיים, שרק מקצתם היו מזוינות, ולא היו מוכנים לנקוט בפעולות התגרות ממשיות עם הגרמנים.
לא היה להם עוד קשר עם מוסקבה, לא פיקוד ולא משמעת.
בלחצו של דבורצקי הסכים מפקד הקבוצות הפרטיזניות קוליא ואכונין לבצע התקפה על חיל המצב בגטו ז'טל ובדרך זו לשחרר את הנוער היהודי מן הגטו.
בחשכת הלילה הגיעו עד בית העלמין הנוצרי בקצה העיירה, ושלחו איכר לסייר.
הלה חזר והודיע שכוח גרמני ניכר הגיע לעיירה לשם ביצוע טבח ביהודים למחרת היום, ב־30.4.1942. הפרטיזנים הרוסים התנגדו לתקיפה הכרוכה בסיכון רציני וחזרו לבסיסם ביערות.
התוכנית להצלת יהודי ז'טל סוכלה.
מפקדי הקבוצות הפרטיזניות התייחסו בחשד ובקנאה לתוכניותיו הנועזות של דבורצקי.
הם גם התנגדו לדרישתו להתקשר עם העורף הסובייטי כמו כן בגלל פחד לפעולות מבצעיות נגד הגטאות ומחשש לחייהם והחליטו להיפטר ממנו.
הם הזמינו את דבורצקי ואת משה פאזדוסקי ללכוטור סוכאטובשצ'ינא לשם ניהול משא ומתן.
בדרכם חזרה לבסיס נתקלו במארב של פרטיזנים רוסים על יד הכפר פודיאוורקא, שדרשו מהם למסור את נשקם.
שני היהודים סירבו, השיבו באש ונפלו בקרב ככל הנראה ב-11 במאי 1942. לשם טשטוש עקבות פשעם שרפו הרוצחים את ראשי החללים.
דבורצקי אסף מפות ומידע וחיפש את האנשים אשר יוכלו לבנות לו תחנת שידור.
הוא תכנן לשחרר את יהודי מחנה העבודה דבורץ בחסות ההתקוממות ולהקים יחד קבוצה פרטיזנית גדולה.
תוך כדי בחינת תוכנית הפעולה דבורצקי שינה את דעתו והחליט שלחימה ביערות עדיפה על מרד בגטו.
דבורצקי הבין כי לוחמה בשטח בנוי תיצור מלכודת מוות.
המסקנה הזו הצילה את אנשיו מגורלו המר של גטו ורשה שנה לאחר מכן.
לאחר תקופה קצרה הגיע לגטו אליעזר ויניארסקי, איש מחתרת יהודי שברח ליער, כשהוא מספר שהפצע ברגלו נגרם על ידי חוליגנים פרטיזנים.
כעבור זמן קצר אחריו הגיעו לגטו יאצק, פרנקל ולבקוביץ', אשר גם הם סיפרו על בגידת הפרטיזנים במעשי שוד, רצח ואונס שנעשו על ידם.
ויניארסקי סיפר שיום אחד מקדם גרומוב קרא לשלושתם והודיע להם: "יחידתנו נעה מזרחה בכדי לא להתעמת חזיתית מול הגרמנים, אבל שלושתכם אינם רשאים להצטרף למסע".
לאחר מכן שלושת הפרטיזנים היהודים החביאו את רוביהם בבית הקברות הנוצרי והחליטו לחזור לגטו.
אירועים אלה היממו את חברי המחתרת היהודים אשר ישבו בגטו.
הנהגת הגטו הציבה סימן שאלה לגבי מידת הסולידריות של הפרטיזנים.
לאחר מכן התגבשה הדעה שעדיך להגיע ליער כיחידה יהודית נפרדת.
פעילותו של דבורצקי להצלת יהודי גטו ז'טל נתנה את פריה: למעלה מ-800 היהודים שהסתתרו בשעת הטבח השני (6 באוגוסט 1942) הצליחו לצאת במעטה הלילה האפל ולהגיע בשלום ליערות ליפיצ'אן.
ניצולי יהודי ז'טל הקימו את הגדוד הפרטיזני הלוחם בראשותו של הירש קאפלינסקי, שלימים שולב כפלוגה יהודית (השלישית) בגדוד הרוסי "אורליאנסקי" - "בורבא" .
הרב אלתר יחיאל נבנצל (בכתיב יידישאי: נעבענצאהל; ה'תרי"ח – י"ד באב ה'תרצ"ט; 1858~ – 1939) היה רב גליציאני ששימש כרבן של וישניצה וסטניסלב.
נולד בשנת ה'תרי"ח (1858 לערך) ליוסף.
למד אצל דודו הרב מרדכי מאיר גוטיורט, ששימש כדיין ורב בבובוב, ואצל האחים הרב שמואל והרב יוסף אנגל בקלויז בטרנוב.
למד אצל הרב חיים הלברשטאם מצאנז והרב שלמה הלברשטאם מבובוב.
לאחר נישואיו התפרנס הרב נבנצל ברווחה מגביית אגרות מעבר בדרכים, הקים ישיבה בווישניצה ולימד בה.
בהמשך נבחר לשמש כרבה של העיר.
בשנת ה'תרנ"ט (1899) החל לשמש כראב"ד בעיר המרכזית בגליציה סטניסלב (לעיתים: סטניסלבוב).
עד לשנת ה'תרס"ט שימש הרב אריה לייבוש הורוביץ כרב העיר, והשניים ישבו בבית הדין יחדיו.
לצד עבודתו בבית הדין, פיקח על ישיבת "אור תורה" בה למדו כ-150 תלמידים (נוסדה בשנת ה'תרס"ז), בראשה הועמד כמחנך הרב יקותיאל אריה קמלהאר, והיא התפרסמה ברמתה הגבוהה.
כן פרס חסות על תלמודי התורה, והיה פעיל מאוד במוסדות החסד הקהילתיים.
בזמן השלטון האוקראיני היה חבר מועצת העיר היהודית.
מאז פרסום ספרו הראשון בשנת ה'תר"ס, נחשב לאחד מחשובי משיבי ההלכה בגליציה.
על פי המסופר, ספרו הרשים ביותר גם רבנים וותיקים כמהרש"ם.
היה ממייסדי אגודת ישראל, פעיל וותיק בה וחבר למועצת גדולי התורה שלה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עסק רבות בהתרת עגונות.
אחד מבני העיר תיארו כך:
הרב אלתר יחיאל נבנצל נפטר בי"ד באב ה'תרצ"ט (1939), ובהלווייתו השתתפו כ-10,000 איש.
בהיותו בן 17 נישא לשינדל שפרינצא (נפטרה בט' אדר ב' ה'תרצ"ה, 1935), בתו של יהודה ליבוש לנדא, תושב אמיד בגורליץ, שהבטיח לחתנו מזונות לכל ימי חייו.
בנם היחיד משה צבי הירש, בנקאי בסטניסלב ומעסקני הדת והחסד בעיר, נספה בשואה.
נכדו שמואל, השריד היחיד ממשפחתו, ניצל מן השואה והתגורר בתל אביב (נפטר בשנת תשל"ב).
נינו הוא הרב נחום נבנצהל, מחבר תורני.
פרי העץ ומנחת יחיאל – על שולחן ערוך יורה דעה, חלק א מונקאטש תר"ס, חלק ב הוסיאטין תרס"ד
שו"ת מנחת יחיאל – ארבעה חלקי השו"ע, חלק א בילגוריה תרצ"ג, חלק ב סטניסלבוב תרצ"ו, חלק ג סטניסלבוב תרצ"ט
רבי אלתר ישראל שמעון פֶּרְלוֹב (בכתיב יידי: פּעֶרלאָוו, שמו הפרטי מוכר גם בקיצור (ראשי תיבות) "אי"ש"; חשוון ה'תרל"ה, 1874 – ו' בטבת ה'תרצ"ג, 4 בינואר 1933) היה האדמו"ר (השני) מנובומינסק, מהאדמו"רים הבולטים שבתקופת מלחמת העולם הראשונה ומראשי אגודת ישראל בפולין.
היה תלמיד חכם מפורסם ומקובל, ושימש כראש ישיבה בנובומינסק.
התפרסם במיוחד בדרך עבודתו את ה' ובדרכו בחסידות.
נולד בנובומינסק (כיום מינסק-מזובייצקי) כבן בכור לרבי יעקב מנובומינסק ולחוה בת רבי לייבוש ליברזון מפרוסקורוב.
בחשוון ה'תרנ"ג נשא את פייגא דינה, בתו של רבי ברוך מאיר טברסקי מאזרניץ (נספתה בטרבלינקה, כ"ג באלול ה'תש"ג).
לאחר נישואיו התגורר בתחילה בסמוך לחמיו, כפי שהוסכם בין המחותנים, אולם לקראת חג השבועות שאחר החתונה הוא הוזמן על ידי אביו לבוא אליו לחג, ולאחר החג התעקש אביו שיישאר לגור לצִדו.
חמיו רב"מ טברסקי, שהתנגד למהלך, סירב לשלוח לבני הזוג את הנדוניה שהתחייב, ואביו מימן אותה מכספו.
עם הקמת הישיבה בנובומינסק בשנת ה'תרנ"ו התמנה על ידי אביו לעמוד בראשותה.
בשנתיים האחרונות לחיי אביו היה כותב את דברי תורתו, מהם הודפס לאחר מכן הספר "שופרא דיעקב".
באדר ה'תרס"ב נפטר אביו, וכבנו הבכור ירש ראי"ש את האדמו"רות בנובומינסק, והיה לממלא מקומו הראשי.
שני אחיו הצעירים ממנו, רבי רבי יהודה אריה מולודבה ורבי שלמה חיים מבולחוב, החלו לכהן אף הם כאדמו"רים.
תחת הנהגתו עמדה גם הישיבה שהקים אביו, בה למדו מאות בחורים, ואשר בראשה עמד עוד בחיי אביו מאז הקמתה.
נחשב לבקי גדול בחלקים רבים בתורה וכן נחשב למקובל.
כאביו, היה לומד משניות בכל יום ובכל חודש סיים את "ששה סדרי משנה".
היו לו שיעורי תורה רבים מדי יום בקביעות.
גדלותו התורנית הוערכה גם על ידי ליטאים.
שיחותיו היו עשירות בציטוטים רבים, ולעיתים ארכו כשלוש שעות.
נהג בפרישות וסיגופים, ואכל פעמיים ביממה, ב-14:00 בצהריים וב-2:00 לאחר חצות.
על סיגופיו ומיעוט אכילתו אמר מקורבו, פרופ' פישל שניאורסון, כי גופו של ראי"ש ניזון בעיקר מהמזון הרוחני שלו: תורתו ותפילתו.
בלט גם במידת אהבת ישראל, ומסופר כי מעולם גם לא נזף ביהודי.
לטישים שערך היו באים גם חסידי חצרות אחרות.
בן אחותו, אברהם יהושע השל, התחנך אצלו בילדותו לאחר שהתייתם מאביו, בין המקורבים לרבי אי"ש שהושפעו ממנו היו רבנים כמו רבי אברהם ויינברג, רבי צבי יחזקאל מיכלזון, ורבי מאיר שפירא מלובלין, ואישי-רוח אחרים, בהם פישל שניאורסון והלל צייטלין.
במלחמת העולם הראשונה, בניגוד לרבים מיהודי פולין, הביע אהדה לאימפריה הצארית וסירב בתחילה לעזוב את נובומינסק על אף שרוב הרבנים והאדמו"רים עברו מהעיירות הקטנות לערים הגדולות.
בחנוכה ה'תרע"ה עבר לוורשה, לאחר שהוזהר כי הוצא עליו צו מעצר על ידי הרוסים כבן ערובה.
הוא נשאר בוורשה גם לאחר סיום המלחמה, עד לפטירתו.
עם הקמת אגודת ישראל בפולין, היה מתומכיה הגדולים וצורף כחבר מועצת גדולי התורה, אם כי מיעט להשתתף באסיפות מטעמה.
קשר קשרי ידידות עם רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר (האדמו"ר מאלכסנדר), רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר מחב"ד), רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר (האדמו"ר מראדזין) ורבי אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור).
בשנת תרפ"א, הוא והאדמו"רים רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי מאיר יחיאל הולשטוק (האדמו"ר אוסטרובצה) ורבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, שלחו מכתב לרבי אברהם יצחק הכהן קוק על התנגדותם לתרומה לקק"ל.
נפטר בוורשה בו' בטבת ה'תרצ"ג.
נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (חלקה 57, שורה 8), ועל קברו הוקם אוהל.
אשתו פייגא דינה נספתה במיידאנק בכ"ג באלול ה'תש"ג עם כמה מבני משפחתה.
הותיר כעשרה חיבורים בכתב יד, מהם הודפסו:
תפארת איש - על הגדה של פסח, ורשה תרצ"ג.
תפארת איש - מאמרי חסידות לשבתות ולמועדים
בנו רבי נחום מרדכי - חתן רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב.
היגר לארצות הברית בחיי אביו, והקים בית כנסת בשם "עדת יעקב" בלואר איסט סייד, במנהטן.
לאחר פטירת אביו כיהן שם כאדמו"ר, והיה מראשי אגודת ישראל באמריקה.
בתו שיינדל ברכה - נישאה לרבי נתן דוד מביאלה-לונדון, בן רבי ירחמיאל צבי רבינוביץ משדליץ (נפטרה י"א אייר תשכ"ג).
בתו שפרה - נישאה לבן-דודה רבי אברהם יצחק טברסקי מלונדון, בן רבי משה מרדכי טברסקי מלובלין.
בנו אהרן - חתן רבי מרדכי ישראל טברסקי מחאטין (אחי אמו).
היגר לארצות הברית, והיה פעיל בפיתוח החסידות בה.
בתו ינטל - נישאה לרבי יהודה אריה (ליב), בן רבי יעקב יוסף ספרד מקינייב (היא ובעלה נספו במיידאנק, בכ"ג באלול ה'תש"ג).
בתו שרה - נישאה לרבי משה אייכנשטיין, בן רבי יהושע העשיל מחודורוב.
בתו נחמה - נישאה לרבי יואל טייטלבוים-הלברשטאם, בן רבי שלום מפיקלו ונכד רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט.
בתו דבורה - נישאה לרבי אליעזר אייכנשטיין, בן רבי חיים יוסף בן רבי מנשה מריישא.
בנו יעקב - נספה במיידאנק עם אמו ואחותו בכ"ג באלול תש"ג.
בנו רבי יוסף - חתן רבי אליעזר שלמה מוואלמין.
מילא את מקום אביו באדמו"רות נובומינסק.
נפטר ביום השחרור ממחנה ברגן בלזן, בב' באייר ה'תש"ה, בגיל 29.
בתו מלכה - נספתה רווקה במיידאנק בכ"ג באלול ה'תש"ג.
בתו גיטל - נפטרה בפאריס בשנת 1959, שודכה בגיל צעיר לבן דודה אברהם יהושע השל, לימים פילוסוף יהודי-אמריקני, אך השידוך בוטל.
הרב שלום דוב (אלתר) שוורץ (1853 לערך - א' באב ה'תרפ"ג, 14 ביולי 1923) היה ממייסדי גיא אוני (לימים המושבה ראש פינה), עסקן ציבור, רב ומלונאי, מייסד "מלון הגליל" בראש פינה, בית המלון העברי הראשון בגליל, ורב הקהילה האשכנזית באלכסנדריה.
נולד בצפת בסביבות 1853 למשפחה ותיקה של בני היישוב הישן.
ב-1878 נמנה עם גרעין בני צפת שרכשו את אדמות הכפר הסמוך ג'עוני והקימו עליהן את המושבה גיא אוני (לימים, ראש פינה).
ניסיון התיישבות זה לא צלח, ורוב המשפחות נטשו את היישוב וחזרו לצפת, אולם בני משפחת שוורץ נשארו בגיא אוני בקושי רב.
לאחר הגעת הגרעין של בני מוינשט מרומניה שרכשו את האדמות והקימו מחדש את המושבה תחת השם ראש פינה, עבר לאלכסנדריה לכהן כרב בקהילה היהודית האשכנזית במקום.
לאחר שנים ספורות שב לראש פינה.
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד 1899 עבד כשליח דואר, מצרכים וכספים בין צפת לראש פינה מטעם פקידות הברון רוטשילד.
באותה שנה משך הברון את ידיו מהמושבות והעביר אותן לניהול חברת יק"א, ושוורץ עבר לעסקי המלונאות , אך במקביל המשיך לעבוד בשליחות יק"א בהעברת דואר וטובין בין צפת לראש פינה.
היה פעיל גם בעסקי הציבור במושבה: הוא היה גבאי בית הכנסת, גבאי החברה קדישא וחבר ועד המושבה.
ב-1923 הגיע לירושלים לצורך טיפול באשתו החולה.
הוא תכנן להשתקע בעיר וניסה למכור את בית המלון בראש פינה (שככל הנראה חדל לתפקד כבר כמה שנים קודם לכן).
בקיץ של אותה שנה חלה בפתאומיות, ונפטר במהלך ניתוח בבית החולים ביקור חולים ב-14 ביולי 1923 (א' באב ה'תרפ"ג).
נקבר בחלקת החסידים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר שהברון העביר את ניהול המושבות לידי יק"א, פוטרו כל עובדי הפקידות ובהם שוורץ.
כפיצוי קיבל מהפקידות מבנה חד קומתי בראש פינה ששימש כמחסן, בתוספת הלוואה מכובדת כדי להקים בו מלון קטן.
הוא בנה למבנה קומה נוספת, וב-1901 פתח את "מלון הגליל" (שנודע יותר כ"מלון שוורץ"), הנחשב למלון העברי הראשון בגליל.
קומת הקרקע שימשה למגורי המשפחה ובה שכן חדר האוכל והמטבח, ובקומה השנייה נבנו חמישה חדרי אירוח ואולם לאירועים.
המלון אירח אישים ידועי שם.
בין השאר, התארחו בו משתתפי מסע המושבות בשנת 1913 (ובראשם הרבנים אברהם יצחק הכהן קוק ויוסף חיים זוננפלד), בעת שביקרו במושבה, חיים נחמן ביאליק, וכן לן בו יוסף טרומפלדור בדרכו לתל חי.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הלכה והידלדלה פעילותו של המלון עד שהוא נסגר לצמיתות.
הבית המשיך לשמש למגורי המשפחה.
במהלך מלחמת העצמאות קבע מפקד מבצע יפתח יגאל אלון (נכדו של שוורץ) את מפקדתו במקום, שבו בילה בילדותו כשנסע לבקר את סבו ודודיו.
המבנה ננטש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ומצבו הלך והידרדר.
כחלק משחזור האזור הוותיק של ראש פינה, החלו תהליכי שחזור גם במלון שוורץ, בעזרת המועצה לשימור אתרים.
מאשתו הראשונה לאה, בתו של רבי יוסף יהושע מבוצ'ץ' (נכדת הרב אברהם דוד מבוצ'ץ') נולדו לו שלוש בנות ובן.
לאחר פטירתה נשא את דינה, שגם היא נפטרה לאחר זמן לא רב.
ב-1907 נישא בשלישית לנחמה (אלמנת האגרונום אלישע גילין) ואימץ את שלוש בנותיה.
בתו חיה עטיל פייקוביץ' הייתה ממייסדי כפר תבור ואמם של משה פייקוביץ' (מנכ"ל רכבת ישראל), מרדכי אלון (פייקוביץ') (ראש מועצת בנימינה) ויגאל אלון (אלוף בצה"ל ושר בממשלות ישראל).
רבי יעקב אלתר שחראי (1874 – 29 בנובמבר 1937) היה סופר ועיתונאי יהודי והיה ואחד ממייסדי הקהילה היהודית בירושלים בתקופת העלייה השנייה.
אלתר יעקב שחראי נולד בשנת 1874 בקרסניסטב שבפולין.
בילדותו ובנעוריו שימש את הרבנים מברזין, שדליץ ואוסטרובצה והיה חסיד של חסידויות גרודזיסק וקוז'ניץ.
שם המשפחה המקורי היה שירמן, והוא שונה לשחראי בשנת 1922 כשהצטרף לעיתונות העברית.
אשתו חסידה נפטרה בגיל צעיר יחסית, והוא גידל את ילדיהם לבדו.
שחראי עסק בכתיבה והיה סופר ועיתונאי ידוע.
הוא הגיע לארץ ישראל ככתב של העיתון הוורשאי־יידי "היינט" והצטרף למאבק למען השפה העברית.
בנוסף, הוא עבד בעיתון החרדי "המוריה" ובהמשך שימש כעורך עיתון "התור" של תנועת המזרחי.
מאמרים פרי עטו פורסמו גם ב"על המשמר" וב"הצופה".
במסגרת העלייה השנייה עלה שחראי לארץ ישראל עם אשתו חסידה ושלושת ילדיו.
לאחר פטירת אשתו, גידל שחראי את ילדיהם לבדו.
הוא היה פעיל בתנועת המזרחי ונעשה חבר בוועד הזמני של יהודי ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
יעקב שחראי היה מיודד עם חיים נחמן ביאליק.
המשורר אף כתב מכתב המלצה עבור בתו של שחראי, בלהה, כאשר רצתה להתקבל לעבודה במפעל לשיניים תותבות.
הוא שירת את המאבק למען השפה העברית בירושלים בתקופת מלחמת השפות.
כתיבתו עסקה בנושאים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים הוא חיבר חוברות מונוגרפיות, כולל "טבריה", "הדת ומולדתי", ו"ישראל בתפיסתו של הרב קוק".
שחראי נפטר בתל אביב ב-29 בנובמבר 1937 (כ"ה בכסלו תרצ"ח).
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "פ"נ ר' אלטר יעקב שחראי ..
על שמו קרוי רחוב בשכונת בית וגן בירושלים.
הרב זאב דוב אלתר מאיר (27 ביוני 1891, כ"א בסיוון תרנ"א - 19 בדצמבר 1965, כ"ה בכסלו תשכ"ו) היה סופר יהודי.
נולד בסאנוק לישראל מאיר ולוולקה רייזל למד והתחנך בעירו ובעיר סטרי, הוסמך לרבנות בגיל 18, למרות הרקע התורני שלו והסמכתו עבד כל חייו, בסאנוק שימש כמזכיר לרב מאיר שפירא.
התגורר עד מלחמת העולם הראשונה במונסטרישץ', במלחמה עבר לבוסקוביצה שם שימש כרב עד 1919 זאת בכדי להימלט מחובת הגיוס, עלה לישראל ב-1932 והתגורר ברחוב אחד העם בתל אביב, בביתו פתח יחד עם אשתו מסעדה משפחתית קטנה.
השאיר אחריו שני בנים ובת.
אחיו היה שלום מאיר, אביהם של האחים מאיר.
מאיר פרסם עשרות מאמרים בעיתונות ההיסטורית ובעיתונות החדשה, מבין כתבי העת בהם פרסם את דבריו נמנים: וילקט יוסף, המצפה, הצפירה, דאר היום, מעריב, העולם, הצופה, הארץ, מחניים, הבקר, שערים ועוד.
רוב כתבותיו היו בנושאי מדעי היהדות, חגי ישראל ומועדיו ועוד.
מחוזא, פרשבורג 1920, מחקר על העיר מחוזא התלמודית.
לא תענה על רב, ברטיסלבה תרע"ו, בנושא עבודה לתלמיד חכם.
שיחות רא"ם, תל אביב תש"ך, דרשות לפרשת שבוע והפטרות.
בנוסף, השתתף בעריכת ספר הזיכרון לקהילת סאנוק.
אלתור מוזיקלי באובייקטים פיזיים היא דרך מוזיקלית ליצור מוזיקה, בדרך כלל כדרך להוסיף אלמנטים של כלי הקשה ליצירות מוזיקה.
השימוש בהקשרים אלו הוא עתיק, כמו המוזיקה עצמה, שכן ההמצאה המקורית של כלי נגינה התפתחה כמעט בוודאות מצלילי חפצים טבעיים ולא מכלי נגינה שתוכננו במיוחד.
השימוש באובייקטים פיזיים במוזיקה הקלאסית העכשווית קשור לעיתים קרובות לניסויים בחוסר קביעות ובמוזיקה אליאטורית של מלחינים כגון ג'ון קייג' וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
עם זאת, השימוש מופיע גם במוזיקה הפופולרית, כמו ביצירות האמביינט של בריאן אינו.
כמו כן, ביצירותיו של אינו, ניתן למצוא ברשימת הקרדיטים אובייקטים פיזיים.
תנועת מוזיקת האמביינט, שבאה בעקבות יצירותיו של אינו, גם השתמשה בצלילים אלו, כאשר האמנים הבולטים שהשתמשו בהם היו The Future Sound of London , Autechre, יורי לנדמן , הארי פארטש , פייר בסטיאן ופמבוטס (לשעבר אינר סוסטר).
כמו כן, צלילים אלו נטמעו ביצירת הבלט Parade של לאוניד מאסין (כוריאוגרפיה) ואריק סאטי (מוזיקה), וכן ביצירות מוזיקת העידן החדש.
הלהקה הגרמנית איינשטירצנדה נויבאוטן נודעה בשל שילובם של מגוון רחב של אובייקטים פיזיים ככלי הקשה ביצירותיהם המוזיקליות.
המוזיקאי האמריקאי שון קראהן (סליפנוט) משתמש ביצירותיו המוזיקליות בחבית בירה עם מחבט בייסבול.
להקת האינדי רוק האמריקאית The Dodos השתמשה בפח אשפה כחלק מציוד כלי ההקשה שלהם.
המתופף ג'ואי נאניני (Wall of Voodoo ) היה נוהג להשתמש בסירים ומחבתות במקום תופים רגילים.
כמו כן, מתופפי רחוב רבים מופיעים עם סלי פלסטיק ריקים.
הלהקה האמריקאית נפטון משתמשת בווידאו טייפים, גרוטאות מתכת ואובייקטים פיזיים אחרים כדי ליצור כלי נגניה נסיוניים.
אלתור מוזיקלי באובייקטים פיזיים ניתן למצוא גם בשירים פופולריים, כמו בשיר "You Still Believe In Me" של להקת הרוק האמריקאית הביץ' בויז, שהשתמשו בפעמוני אופניים וצופרים.
השיר הופיע באלבומם ה-11 של הלהקה, Pet Sounds.
השימוש באובייקיטים פיזיים מתרכז לשני צורות כלליות:
הקלטת האלתור המוזיקלי באובייקטים פיזיים בכוונה, עם שימוש ישיר או מעובד של הצליל.
עם השיפור והנגישות הקלה של טכנולוגיית הדגימה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, יש שימוש גדול יותר בצורה הכללית השנייה, במיוחד עם צלילים מתכתיים כתוצאה מפגיעה בחפצי מתכת מוצקים ובמשטחים.
שיטה זו מהווה כיום מרכיב מרכזי במוזיקה הפופולרית המודרנית, במיוחד בז'אנרים המוזיקליים היפ-הופ ומוזיקה תעשייתית.
אם אלה החיים הוא אלבום הבכורה של הזמרת היוצרת קרן פלס.
האלבום יצא לאור לחנויות ב־13 ביולי 2006 בהפקת לואי להב בחברת התקליטים הד ארצי.
יצאו לאור ממנו הסינגלים "זאת שבמקומי", "רכבת באירופה", "איתי", "שמעון השכן", "אם אלה החיים" ו"פסק זמן" (גרסת כיסוי לשיר שביצע במקור אריק איינשטיין) כסינגלים לרדיו והפכו ללהיטים, שהובילו את מצעדי הפזמונים.
ב־15 באוקטובר 2006, שלושה חודשים לאחר יציאתו, קיבל האלבום מעמד זהב על מכירות של יותר מ־20,000 עותקים.
פסנתר: קרן פלס, אלדד גואטה
כינור: הדר כהן, קרן טננבאום, אסף מעוז
קלידים: רביב גזית, עדי גולדשטיין, אלדד גואטה
תכנותים: עדי גולדשטיין, אלדד גואטה
טכנאי הקלטות ומיקס: לואי להב
טכנאי הקלטה וייעוץ סאונד: לירון שפר
הקלטות תופים ובס: אולפני "זזה" ו"מורנו מיוזיק"
אם-אז או קַשָּׁר הגרירה או אימפליקציה מטריאלית הוא קשר לוגי בלוגיקה מתמטית, שמסומן באמצעות .
הקשר יוצר משני פסוקים, המסומנים ב-, פסוק חדש עם קשר ביניהם .
הפסוק הראשון () נקרא רישא ובו מופיע התנאי.
הפסוק השני () נקרא סיפא ובו מוצגת התוצאה.
"רישא" ו"סיפא" מקורם בארמית והם מקבילים בקירוב למונחים "ראשית" ו"סוף" בעברית.
למשל, תנאי המורכב משני חלקים, כאשר הפותח הוא המרכיב א' והסוגר הוא מרכיב ב' יתבצע באופן הבא.
אם נרצה לחלק את המשפט , נוכל לטעון כי הפותח הוא המשפט "א' הוא אדם", ואילו הסוגר "א' הוא בן תמותה".
טבלת אמת היא טבלה שמייצגת את כל הערכים האפשריים שטענה מסוימת יכולה לקבל, בין אם שקר ובין אם הוא אמת.
היא מאפשרת לדעת מתי טיעון הוא תקף ומתי כשל.
אם כן, טבלת אמת עבור הקשר "אם-אז" () תראה באופן הבא, כאשר T מייצג "אמת" (True) ו-F מייצג "שקר" (False):
בשפה הטבעית רגילים ליחס לקשר הגרירה משמעות של סיבה ותוצאה: .
ואולם, מבחינה לוגית ערך האמת של פסוק התנאי תלוי רק בערכי האמת של שני המרכיבים, ולא ביחס הסיבתי ביניהם.
לפיכך, תוצאה המצביעה על כשל נגרמת כאשר התנאים מתקיימים, ואילו התוצאה אינה מתקיימת (אפשרות 2 בטבלת האמת).
למשל "אם יורד גשם אנחנו נרטבים".
אם אכן יורד גשם ואנחנו לא נרטבים סימן שיש כשל בהגדרה.
תוצאה תקפה תתקיים כשאר הפסוק הוא בעל ערך "אמת" אם התוצאה אמיתית, או אם התנאי שקרי.
דוגמה לאפשרות 1: "אם העגבניות אדומות אז הן בשלות".
מאחר ששני הקלטים הם פסוקי אמת, אזי התוצאה חייבת להיות אמת.
דוגמה לאפשרות 3: "כל מספר ראשוני המתחלק ב-6, מסתיים בספרה 9".