tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך עם בוקר התברר כי בוש ניצח ברוב קטן אך ברור בקרב הציבור הכללי עם 50.7% מקולות הבוחרים לעומת 48.3% קולות שזכה בהם קרי.
בקרב חבר האלקטורים זכה בוש לרוב משמעותי של 286 לעומת 251. בוש היה לנשיא הראשון מזה 16 שנה שזכה ברוב מוחלט מקולות המצביעים (רוב שאף קלינטון הפופולרי לא הצליח להשיגו, עקב ריצתו של רוס פרו.
הנשיא האחרון שהצליח לגרוף רוב מוחלט מהקול הפופולרי עד אז היה ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1988).
בוש השיג עוד שמונה אלקטורים לעומת הבחירות הקודמות, בגלל שניצח בבחירות צמודות באיווה ובניו מקסיקו לעומת הפסד צמוד בניו המפשייר.
בפעם הראשונה מאז 1988, הנשיא זכה לרוב מוחלט בקרב הקול הפופולרי.
בפעם הראשונה הנשיא שהפסיד בספירת הקולות בבחירות הקודמות זכה בבחירות לאחר מכן.
הניצחון של בוש היה הניצחון הצמוד ביותר לנשיא מכהן מאז הארי טרומן ב-1948.
בחמש מדינות כל מחוז הצביע למועמד אחד: בוש ניצח ביוטה ובאוקלהומה ואילו קרי ניצח במסצ'וסטס, רוד איילנד והוואי.
זאת הפעם הראשונה בה מועמד נהיה נשיא בלי ניצחון במדינה בצפון-מזרח המדינה.
אילינוי הפכה למדינה דמוקרטית באופן מובהק.
זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1964 שהנשיא היוצא חזר לבית הלבן כשמפלגתו עלתה במספר המושבים שלה בבתים.
זאת הייתה הפעם הראשונה שרפובליקני עשה זאת מאז ויליאם מקינלי ב-1900. הרפובליקנים איבדו את השליטה בשני הבתים ב-2006.
בוש הוא הנשיא הראשון שנבחר פעמיים בלי לנצח בקליפורניה, הוואי, אילינוי, ניו ג'רזי, ניו יורק, ויסקונסין, וושינגטון ואורגון.
הוא הרפובליקני הראשון שנבחר ללא ורמונט.
המפלגה הדמוקרטית נוצרה מתומכי ג'קסון ותומכי ויליאם קרופורד, ובתור סגן הנשיא היוצא, ג'ון קלהון תמך בג'קסון.
ג'קסון היה הנשיא הראשון שלא בא ממסצ'וסטס או מווירג'יניה.
המכס של 1828 העלה את שיעורי המכסים למעל 60%.
הוא זכה להתנגדות גדולה במדינות הדרום שהיו תלויות בייבוא.
ג'קסון והדמוקרטים התנגדו לחוק וכך נוצרו שני פלגים: פלג המיעוט הצפוני שתמך באדמס, והרוב הדרומי שתמך בג'קסון.
ג'קסון גם הצליח מאוד במערב.
הבחירות סימנו עידן פוליטי חדש בארצות הברית, כשרוב הגברים הלבנים זכו לזכויות הצבעה.
רבים טענו שהן סימלו את תחילת הפוליטיקה המודרנית בארצות הברית.
אנדרו ג'קסון זכה ברוב האלקטורים בבחירות הקודמות, אך כשהבחירות עברו לבית הנבחרים, הוא הפסיד לאדמס (התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית קובע כי בחירות בהן אף מועמד לא זוכה ברוב האלקטורים עוברות לבית הנבחרים).
הנרי קליי, מועמד לא מוצלח ויושב ראש בית הנבחרים, תיעב את ג'קסון בגלל המאבק שלהם על הקולות במערב ארצות הברית בבחירות ותמך באדמס, ולכן אדמס נעשה נשיא.
כמה ימים אחרי הבחירות, אדמס הכריז שקליי ימונה למזכיר המדינה של ארצות הברית, בזמן שבו מחזיקי התפקיד נהיו נשיאים.
ג'קסון ותומכיו מיהרו להגיד שאדמס וקליי כרתו "ברית שחיתות", והם המשיכו לחזור על טענה זאת עד לבחירות.
בנוסף לבחירות אלו, תומכי ג'קסון התחזקו בבחירות לבית הנבחרים ב-1826.
חודשים אחרי השבעתו של אדמס לנשיא ב-1825, המועצה המחוקקת של טנסי החליטה שג'קסון הוא המועמד לנשיאות בבחירות הבא, ובכך הכינה את הקרקע למאבק חוזר בין הפוליטיקאים לאחר שלוש שנים.
ג'קסון בחר בקלהון בתור המועמד לסגנות הנשיאות.
תומכי ג'קסון נקראו דמוקרטים, ובכך סימלו את ההתפתחות של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של תומאס ג'פרסון למפלגה הדמוקרטית המודרנית.
הנשיא ג'ון קווינסי אדמס הוכרז כמועמד לכהונה נוספת באמצעות מועצות מחוקקות וכנסים מפלגתיים.
אדמס בחר את ריצ'רד ראש, מזכיר האוצר, בתור המועמד לסגנות הנשיאות.
תומכי אדמס התחילו לקרוא לעצמם "הרפובליקנים הלאומיים", שבעתיד יהפכו למפלגה הוויגית ולאחר מכן למפלגה הרפובליקנית.
מסע הבחירות של שני הצדדים כלל הכפשות רבות.
נישואיו של ג'קסון היו מושא להתקפות: כאשר התחתן, הוא חשב שאשתו כבר סיימה את תהליך גירושיה מבעלה הקודם.
אך הגירושים עוד לא הסתיימו ולכן ג'קסון היה צריך להתחתן איתה פעם נוספת אחרי סיום הליך גירושיה.
ג'קסון גם הוקע כסוחר עבדים.
ג'קסון גם הותקף על טבח שערך במחנות אינדיאנים ועל תחביב הדו-קרב שלו.
התברר שכשהיה שגריר ארצות הברית ברוסיה, הוא נתן משרתת אמריקנית לצאר.
אדמס גם הואשם בשימוש בכספי ציבור לצורך קניית ציוד הימורים למגורים הנשיאותיים: ציוד שהתברר כסט שחמט ושולחן ביליארד.
אדמס גם שיבח שיפורים פנימיים שנעשו באירופה, כמו פיתוח מצפי כוכבים, בנאום השנתי הראשון שלו בפני הקונגרס, והכרזתו שהקונגרס "משותק בידי רצון הבוחרים" זכתה לתשומת לב תקשורתית.
ג'קסון טען שאדמס הוא עריץ שלא אכפת לו מהעם.
פעיליו של ג'קסון השתמשו בהרבה שיטות קמפיין מודרניות, כמו כנסים.
תומאס ג'פרסון, נשיא לשעבר, היה תומך בולט של ג'קסון.
הוא התנגד לתוצאות של הבחירות הקודמות, ובבחירות הללו (שהתרחשו שנתיים אחרי מותו) תומכי ג'קסון הציגו את עצמם כממשיכי דרכו.
תומכי אדמס טענו שג'קסון הוא רק גנרל, ושג'פרסון חשש מהתמיכה העממית שזכה לה.
הדמוקרטים טענו שמאז תוצאות הבחירות הקודמות, ג'פרסון תמך בג'קסון.
אדמס זכה כמעט בכל המדינות שאביו זכה בבחירות ב-1800: מדינות ניו אינגלנד, ניו ג'רזי, ודלאוור.
אדמס גם זכה במרילנד, אולם ג'קסון זכה בכל שאר המדינות.
ויליאם סמית' מהמפלגה הדמוקרטית התמודד גם הוא על משרת סגן הנשיא וזכה בשבעה אלקטורים בודדים מג'ורג'יה.
רייצ'ל ג'קסון, אשת הנשיא הנכנס, סבלה מכאבים בחזה במסע הבחירות, וההתקפות נגדה פגעו בבריאותה והובילו למותה ב-22 בדצמבר.
ג'קסון האשים את אדמס ואת קליי, וטען שהוא יכול לסלוח לכל אויביו, אבל אלו שתקפו את אשתו צריכים להתפלל לרחמי האל.
עם ההכרזה על תוצאות הבחירות, המון נכנס לבית הלבן והרס את הרהיטים והמנורות.
אדמס ברח במהירות כשקערות פונץ' גדולות הונחו על הדשא כדי לפתות את ההמון החוצה.
השמרנים נחרדו, וחששו מאוד מהנשיא הדמוקרט הראשון.
ג'קסון נשבע אמונים ב-4 במרץ 1829.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1832 היו הבחירות ה-12 במספר בארצות הברית, ונערכו מיום שישי, 2 בנובמבר, ועד יום רביעי, 5 בדצמבר 1832. בבחירות הנשיא היוצא אנדרו ג'קסון, מהמפלגה הדמוקרטית, זכה בקלות בקדנציה שנייה מול הנרי קליי מקנטקי.
ג'קסון זכה ב-219 מתוך 286 האלקטורים, וניצח את קליי, מועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ומועמד מהמפלגה האנטי-מאסונית ויליאם וירט.
ג'ון פלויד, שלא היה מועמד, קיבל את האלקטורים של קרוליינה הדרומית.
אלו היו הבחירות הלאומיות הראשונות בשביל מרטין ואן ביורן מניו יורק, שהחליף את ג'ון קלהון כסגן נשיא ארצות הברית, וכעבור 4 שנים יחליף את ג'קסון כנשיא.
ואן ביורן חווה התנגדות כסגן-הנשיא מתוך מפלגתו שלו, ולכן 30 האלקטורים מפנסילבניה הצביעו לוויליאם וילקינס כסגן הנשיא.
לאחר קריסת ועידות חברי הקונגרס (ועידה בה חברי הקונגרס בחרו את המועמד לנשיאות) בבחירות ב-1824, המערכת הפוליטית האמריקנית נשארה ללא שיטות לבחירת מועמדים לנשיאות, וכך נוצרה השיטה המודרנית של האסיפות הלאומיות.
האספה הלאומית הראשונה הייתה שייכת למפלגה האנטי-מאסונית בבולטימור, מרילנד, בספטמבר 1831. המפלגה הרפובליקנית הלאומית והמפלגה הדמוקרטית התחילו לחקות אותם בנושא זה, וגם עשו אסיפות בבולטימור.
לנשיא ג'קסון ולסגן הנשיא קלהון הייתה מערכת יחסים לא טובה.
לאחר שמזכיר המדינה מרטין ואן ביורן ושר המלחמה ג'ון איטון התפטרו מהקבינט על רקע פרשיית התחתונית, ג'קסון דרש ששאר חברי הקבינט גם יתפטרו, ובכך הוא יוכל לסלק את תומכי קלהון.
קלהון תמך בכך שלמדינות יש זכות לבטל החלטות של הקונגרס.
קלהון הצליח גם להכעיס את הנשיא בכך שסירב לתמוך במינויו של ואן ביורן לשגריר בבריטניה.
קלהון חשב שחיסל לואן ביורן את הקריירה.
באותו הזמן, לא היה ברור מי יהיו המועמדים הדמוקרטיים בבחירות.
בדומה ל-1824 ול-1828, ג'קסון הועמד לבחירה על ידי מועצות של כמה מדינות, אבל הוא דאג בנוגע לאחדות המפלגתית סביב סגן הנשיא.
ולכן המפלגה הדמוקרטית החליטה לחקות את המפלגות האחרות ולכנס אספה לאומית..
האספה הלאומית הדמוקרטית נערכה בבולטימור (כמו שתי המפלגות האחרות) מ-21 במאי עד ל-23 במאי.
ביום הראשון מונתה ועדה שתחליט על הצירים מכל המדינות.
בהצבעה הראשונה, הוחלט לשלול את מחוז קולומביה מכל זכות הצבעה באספה.
הוועידה גם החליטה שלכל מדינה יהיו צירים לפי האלקטורים שלה בבחירות.
ההצבעה תיעשה לפי מדינות ולא לפי צירים.
מועמד ימונה רק אם 2/3 מהצירים יתמכו בו.
הוכרז גם על חוק רביעי, שאסר על נאומים של המועמדים, אך החוק הזה ננטש במהירות.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות האלקטורים אנדרו ג'קסון 283 מרטין ואן ביורן 203 פיליפ ברבור 49 ריצ'רד ג'ונסון26
מועמדים של המפלגה הרפובליקנית הלאומית
לאחר שהמפלגה האנטי מייסונית ערכה אספה, תומכי הנרי קליי ערכו אספה דומה.
מטרת האספה הייתה להעמיד את קליי לבחירה באופן רשמי ולבחור מועמד לסגנות הנשיאות.
האספה נערכה מ-12 בדצמבר 1831 עד ל-15 בדצמבר בבולטימור.
כשהאסיפה נפתחה, היו בה 130 צירים מ17 מדינות וממחוז קולומביה.
עוד צירים הגיעו במספר הימים הבאים.
באספה זאת לא יוצגו 6 מדינות, 4 מהדרום.
ביום הרביעי של האספה, כל אלקטור בחר באופן עצמאי את המועמד לנשיאות.
קליי נבחר פה אחד, חוץ מציר אחד שנעדר מכיוון שהאמין שקליי לא יזכה בנשיאות ועדיף לו לחכות עוד 4 שנים.
ג'ון סרג'נט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות כש6 צירים נעדרו.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות האלקטורים הנרי קליי 167 ג'ון סרג'נט 64 נעדרו 1 נעדרו 6
המועמדים האנטי-מייסוניים הראשונים רצו בבחירות האביב של 1828. הם זכו בקולות נכבדים בבחירות למועצות מדיניות.
הם גם ארגנו אספה לאומית מ-11 בספטמבר 1830 עד ל-18 בספטמבר בפנסילבניה.
באספה נכחו 96 צירים מ-10 מדינות ומטריטוריית מישיגן.
האספה הזאת נעשתה כדי לאחד את המפלגה.
קצת יותר משנה לאחר מכן, 111 צירים מ-13 מדינות (כולן מדינות ללא עבדות חוץ ממרילנד ודלאוור) התכנסה בבולטימור.
האספה הייתה האספה הלאומית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית והיא נערכה מ-26 בספטמבר עד ל-28 בספטמבר.
ג'ון מקלין (אוהיו) - שופט בבית המשפט העליון
ריצ'רד ראש (פנסילבניה) - מזכיר האוצר לשעבר
ויליאם וירט (מרילנד) - התובע הכללי לשעבר
הצירים נפגשו בדלתיים סגורות כמה ימים לפני פתיחת האספה, והם החליטו שם החלטות.
לאחר סיבוב אחד, ויליאם וירט ניצח בהצבעה ונהיה המועמד לנשיאות.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות האלקטורים ויליאם וירט 108אמוס אלמייקר108 ריצ'רד רוש 1 ג'ון סי ספנקר 1נעדרו2נעדרו 2
בגלל חוסר ההסכמה סביב מועמדותו של ואן-ביורן, הוחלט לכנס אספה לאומית נוספת ביוני 1832, ושם פיליפ ברבור הוכרז כמועמד לסגנות הנשיאות ביחד עם ג'קסון מטעם אותו פלג של המפלגה.
ברבור פרש מהתפקיד, אך עדיין אפשר היה להצביע לו ולג'קסון בחמש מדינות (אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית ווירג'ינה).
הבחירות התרכזו סביב הבנק השני של ארצות הברית.
ג'קסון, שלא חיבב בנקים וכסף מנייר, הטיל וטו על אישור הבנק והסיר מהבנק השקעות פדרליות.
קליי קיווה לחלק את תומכי ג'קסון ולהשיג תמיכה מפנסילבניה, מקום הבנק.
תומכיו של קליי תקפו את ג'קסון ואת השימוש שלו בזכות הוטו, והציגו אותו כ"המלך אנדרו".
ההתקפות נכשלו, למרות מימון מצד הבנק, וג'קסון שכנע את האומה שהוא מגן עליהם מהאליטות.
אופן בחירת האלקטורים המדינות שבהן התקיים כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז מרילנד כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה כל שאר המדינות האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה דרום קרוליינה
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1996 הייתה מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ה-53 שהתקיימה ב-5 בנובמבר 1996. ההתמודדות הייתה בין הנשיא המכהן דאז והמועמד הדמוקרטי, ביל קלינטון מארקנסו עם סגנו, אל גור מטנסי, מול המועמד הרפובליקני בוב דול, הסנאטור לשעבר מקנזס, ומזכיר הדיור לשעבר ג'ק קמפ מניו יורק כמועמד לסגנות הנשיאות.
עוד מועמד היה איש העסקים רוס פרו יחד עם המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית, עם הכלכלן פאט צ'ואט כסגנו.
הוא קיבל פחות תשומת לב תקשורתית ולא נכח בעימותי הבחירות.
אף שפרו השיג 8% מקולות המצביעים, שיעור מכובד למועמד שלישי, הוא לא שחזר את הצלחתו מהבחירות הקודמות.
אחוז ההצבעה היה 49%, הנמוך ביותר מאז הבחירות ב-1924.
באמצע הקדנציה הראשונה שלו, סיכוייו של קלינטון להיבחר נראו קלושים.
המפלגה הדמוקרטית איבדה את הרוב שלה בסנאט ובבית הנבחרים בפעם הראשונה מזה כמה עשורים.
הוא חזר בו מהבטחתו לקצץ במיסים כדי להקטין את הגירעון בתקציב, חוקק חוק פדרלי האוסר על כלי נשק, ויוזמתו לרפורמה בביטוח הבריאות נכשלה.
קלינטון הצליח לצבור תאוצה כשהכלכלה התאוששה מהמיתון של תחילת שנות ה-90 וכתוצאה מיציבות עולמית.
הוא הצליח להיבחר מחדש בפער גדול מאוד בקרב המצביעים והאלקטורים.
למרות תבוסתו של דול, המפלגה הרפובליקנית שמרה על רוב בבית הנבחרים ובסנאט.
ב-1995, המפלגה הרפובליקנית צברה תאוצה בעקבות ניצחונותיה בבחירות אמצע הקדנציה ב-1994. הרפובליקנים, שהובלו בידי המצליף ניוט גינגריץ', כבשו את רוב המושבים בבית הנבחרים לראשונה מזה ארבעים שנה ואת רוב המושבים בסנאט לראשונה מזה שמונה שנים.
גינגריץ' הפך לדובר בית הנבחרים, ובוב דול היה מנהיג הרוב בסנאט.
הרפובליקנים בקונגרס היו אמביציוזיים כפי שהשתקף ממצעם, אבל הם נאלצו להתפשר עם הנשיא קלינטון, שהשתמש בכוח הוטו שלו.
סכסוך תקציבי בין הקונגרס וממשל קלינטון גרם לשיתוק פעילות הממשל.
קלינטון, מצדו, חתם על הרפורמה הרפובליקנית בשירותי הרווחה ועל חוקים משמעותיים אחרים, אבל נאלץ לנטוש את תוכנית ביטוח הבריאות שלו.
ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית מארקנסו
לינדון לרו, פעיל פוליטי מווירג'יניה
ג'יימס גריפין, ראש עיריית באפלו לשעבר מניו יורק
בזכות יתרונו כנשיא היוצא, קלינטון נבחר להיות מועמד שוב ללא קשיים מיוחדים.
בוועידה הדמוקרטית, קלינטון ואל גור נבחרו שוב ללא התנגדות משמעותית.
מועמד השוליים לינדון לרו זכה בכמה צירים מארקנסו, אולם משום שלרו היה בכלא, הצירים הורחקו מהאסיפה.
ג'ימי גריפין, ראש העיר לשעבר של באפלו, ביצע מסע בחירות קצר אבל פרש לאחר שנכשל בפריימריז בניו המפשייר.
מושל פנסילבניה לשעבר בוב קייסי ניסה לאתגר את קלינטון, אולם הוא פרש בשל בעיות בריאותיות.
קלינטון הצליח להשיג יתרון של מעל 80% על יריביו וניצח בבחירות המקדימות בקלות.
פט ביוקנן, בעל טור שמרני מווירג'יניה
סטיב פורבס, מו"ל מניו יורק
למאר אלכסנדר, מושל טנסי לשעבר
אלן קייס, שגריר למועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות לשעבר ממרילנד
בוב דורנן, חבר קונגרס מקליפורניה
מספר מועמדים רפובליקנים נכנסו למירוץ כדי לאתגר את הנשיא הדמוקרטי היוצא, ביל קלינטון.
המועמדים היו נבדלים בכמה נושאים, כמו מס אחיד והצעות קיצוץ במיסים, וחזרה למדיניות הכלכלית של רונלד רייגן.
תשומת לב מרובה הוסבה אל העימות התקציבי בין הקונגרס והנשיא ב-1995, מה שגרם לשיתוק והאטה בתחומים רבים של השירות הפדרלי.
הגנרל לשעבר קולין פאוול נחשב למועמד פוטנציאלי.
אולם ב-8 בנובמבר 1995, הוא הכריז שלא ירצה להיות מועמד.
מזכיר ההגנה לשעבר וסגן הנשיא לעתיד, דיק צ'ייני, נחשב גם למועמד, אבל הכריז על כך שלא ירוץ בתחילת 1995. מזכיר ההגנה בעבר ובעתיד, דונלד רמספלד, ניסה לבדוק אם יוכל לרוץ אך בסופו של דבר סירב.
לקראת הבחירות ב-1996, מנהיג הרוב בסנאט והמועמד לסגנות הנשיאות בוב דול נראה כמו מנצח ברור.
אולם סטיב פורבס ניצח בדלאוור ובאריזונה, ומנהיג הפלג הפלאו-שמרני פט ביוקנן ניצח באלסקה ובלואיזיאנה, בנוסף למקום שני באספת הבוחרים באיווה וניצחון מפתיע בניו המפשייר.
הניצחון בניו המפשייר גרם להנהגה הרפובליקנית להתקבץ במהירות סביב דול, והחל מהבחירות בצפון ודרום דקוטה, דול ניצח בכל מערכות הבחירות.
הוא התפטר ממושבו בסנאט ב-11 ביוני ונבחר להיות המועמד ב-15 באוגוסט.
חבר הקונגרס ומזכיר הדיור לשעבר ג'ק קמפ נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא למחרת היום.
רוס פרו- מקים המפלגה ואיש עסקים מטקסס
ריצ'רד לאם- מושל קולורדו לשעבר
דייוויד בורן- סנאטור ומושל אוקלהומה לשעבר (דחה מועמדות)
לוול וויקר הבן- סנאטור ומושל קונטיקט לשעבר (דחה מועמדות)
טים פני- חבר קונגרס לשעבר ממינסוטה (דחה מועמדות)
המפלגה הרפורמיסטית חוותה קושי בלמצוא מועמד שירצה לרוץ בבחירות.
לוול וויקר, טים פני, דייוויד בורן וריצ'רד לאם היו בין אלו שהשתעשעו ברעיון להתמודד, למרות שכולם חוץ מלאם דחו את המועמדות.
לאם בעצמו כמעט פרש מהמירוץ.
לבסוף, המפלגה מינתה את מייסד המפלגה רוס פרו, בבחירות הראשונות שלה כמפלגה רשמית.
למרות שפרו זכה בקלות במועמדות, תומכי לאם האשימו אותו בזיופים.
הם יצרו קבוצה משלהם, מפלגת הרפורמה האמריקנית, וניסו לגרום ללאם להתמודד מטעמם.
לאם דחה את ההצעה בטענה שהבטיח לכבד את הכרעת המפלגה.
פרו היה מועמד בכל מדינה אמריקנית בבחירות.
הכלכלן פאט צ'ואט נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ראלף ניידר התמודד לנשיאות ארצות הברית מטעם מפלגת הירוקים.
הוא לא היה מועמד רשמי של מפלגת הירוקים של ארצות הברית, שהייתה באותה עת קבוצת הירוקים הלאומית הגדולה ביותר; במקום זאת הוא היה מועמד עצמאי מטעמן של מפלגות ירוקים שונות (ואפילו באזורים מסוימים הופיע בפתקי ההצבעה כעצמאי).
וינונה לאדיוק הייתה המועמדת לסגן הנשיא.
בלי התנגדות בבחירות המקדימות, קלינטון יכול היה להתמקד בבחירות הכלליות מוקדם יותר בעוד שדול נאלץ להשתמש בתקציבו כדי להדוף את מאתגריו.
היועץ הפוליטי דיק מוריס דחף בקלינטון לגייס תרומות גדולות כדי לבצע מתקפה טלוויזיונית שתסביר על הניסיון של קלינטון.
קלינטון הריץ קמפיין כבר בקיץ שבו טען כי דול היה שמרן זקן ורחוק מהזרם המרכזי, לפני שדול יכול היה להגיב.
בהשוואה לקלינטון בן ה-50, דול בן ה-73 נתפס כמבוגר ושביר, במיוחד לאחר שנפל מהבמה במהלך אספת בחירות בסתיו.
דול חיזק את הטענה ב-18 בספטמבר, כשהתייחס למשחק בייסבול של הברוקלין דודג'רס, שעזבו ללוס אנג'לס ארבעה עשורים קודם לכן.
כעבור כמה ימים דול התבדח על כך ואמר "ארצה לברך את הסנט לואיס קרדינלס על זכייתם באליפות המרכז.
שימו לב שאמרתי הקרדינלס, ולא הבראונס" (הבראונס עזבו את סנט לואיס אחרי 1954 והפכו לבולטימור אוריולס).
בנוגע לנושאי הבחירות, דול הבטיח הפחתה של 15% במס ההכנסה, טענה שנתמכה בהשקפותיו הכלכליות של ג'ק קמפ.
קלינטון טען כי דול הוא שיבוט של דובר הבית הלא פופולרי ניוט גינגריץ', והזהיר שיחד עם הקונגרס הוא יקצץ בביטוח הלאומי ובביטוח הבריאות.
הבית הלבן תקף את הצעת הורדת המס, וטען כי זה יגביר את הגירעון שקוצץ בחצי בתקופת קלינטון.
במהלך מערכת הבחירות, קלינטון הוביל באופן נוח בסקרים.
העימותים כללו אותו ואת דול, ללא פרו ומועמדים קטנים אחרים.
פרו, שהשתתף בעימות ב-1992, ניסה לפנות לבית המשפט על כך וטען כי נפגע כתוצאה מכך שלא היה בעימות.
בנוסף הוא טען כי התקשורת לא כיסתה אותו באופן הוגן.
בסוף ספטמבר 1995, נטען כי הוועידה הדמוקרטית גייסה כספים לא חוקיים.
בפברואר הוושינגטון פוסט פרסם שנתגלו ראיות לכך שאנשי ממשל בסין העבירו דרך השגרירות מימון לקמפיין, בניגוד לנוהלי הבחירות.
שבעה עשר אנשים נעצרו בשל כך.
אל גור ערך אירוע גיוס כספים בקליפורניה.
לבסוף המפלגה החזירה את הכסף.
ביום הבחירות, קלינטון ניצח בהחלטיות את דול, ונהיה המועמד הדמוקרטי הראשון שנבחר מחדש מאז פרנקלין רוזוולט.
בגיל 50, הוא גם נהיה האדם הצעיר ביותר שנבחר מחדש.
הוא השיג 8.2 מיליון מצביעים יותר מדול.
המפה האלקטורלית לא הייתה שונה בהרבה מהבחירות הקודמות, וקלינטון זכה ב-379 אלקטורים לעומת 159 של הרפובליקנים.
במערב, דול הצליח לזכות בניצחון דחוק בקולורדו ובמונטנה שתמכו בקלינטון ב-1992, ואילו קלינטון הפך לדמוקרט הראשון מאז הארי טרומן ב-1948 שזכה באריזונה.
בדרום, קלינטון זכה בפלורידה, מדינה שלא זכה בה ב-1992 - במקום בג'ורג'יה, מדינה בעלת פחות אלקטורים.
הבחירות ביססו את אחיזת הדמוקרטים במדינות כמו קליפורניה, ורמונט, מיין, אילינוי, ניו ג'רזי, פנסילבניה, מישיגן, דלאוור וקונטיקט.
כל המדינות הללו הצביעו עבור רפובליקנים בשנות ה-80 ועברו להצבעה לדמוקרטים.
בחירות אלו היו הפעם הראשונה בהיסטוריה שוורמונט הצביעה פעמיים רצוף למועמד דמוקרטי.
המפלגה הרפורמיסטית זכתה ב-8% מהקולות.
התמיכה שפרו זכה לה הייתה קטנה בחצי מזו שהשיג ב-1992. הוא לקח קולות משני המועמדים באופן שווה, כמו לפני ארבע שנים.
פרו הצליח במיוחד במדינות שנטו באופן מובהק למועמד אחד.
הוא זכה לתמיכה מועטה ביותר בדרום.
למרות שקלינטון ואל גור היו דרומיים, רק ארבע מדינות דרומיות מתוך 11 תמכו בהם.
כמו ב-1992, זאת הייתה התמיכה הדרומית הנמוכה ביותר לפני שנת 2000, בה הדרום הפך להיות רפובליקני בעיקרו.
רק ב-2008 זכו הדמוקרטיים בשלוש מדינות דרומיות, עדיין פחות מקלינטון בבחירות הללו.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד שלישי ביותר מ-3%.
מאז 1984, אף מועמד לא עקף את ההפרש של קלינטון מיריבו, 8.5%, ומאז 1988, אף אחד לא עבר את יתרונו בן 220 האלקטורים.
אף דמוקרט לא הצליח לנצח בהפרש כזה מאז 1940 (מלבד לינדון ג'ונסון ב-1964).
בפעם הראשונה בהיסטוריה המועמד המנצח לא זכה לרוב קולות בקרב הגברים, ובפעם השלישית הוא נבחר בלי לקבל רוב מוחלט (גרובר קליבלנד לצד וודרו וילסון הם המועמדים הנוספים, אף על פי שכולם זכו בהכי הרבה קולות).
קלינטון היה הדמוקרט הראשון שנבחר מחדש מאז פרנקלין דלאנו רוזוולט, והדמוקרט הדרומי הראשון שנבחר מחדש מאז אנדרו ג'קסון ב-1832.
זאת הייתה הפעם האחרונה שאחת מהמדינות הבאות נתנה את קולותיה למועמד דמוקרט: ארקנסו, טנסי, לואיזיאנה, קנטקי, מיזורי ווירג'יניה המערבית.
המועמד לנשיאותמפלגהמדינהמספר האלקטוריםהשותףמדינת השותףמספר האלקטורים של השותףביל קלינטוןדמוקרטיתארקנסו379אל גורטנסי379בוב דולרפובליקניתקנזס168ג'ק קמפניו יורק159רוס פרורפורמיסטיתטקסס0פאט צ'ואטוושינגטון די.
סי.0ראלף ניידרהירוקיםקונטיקט0וינונה לדוקקליפורניה0הארי בראוןליברטריאניתטנסי0ג'ו יורגנסןקרוליינה הדרומית0הווארד פיליפסמפלגת משלמי המיסיםוירג'יניה0הרברט טיטוסאורגון0ג'ון האגליןמפלגת חוק הטבעאיווה0מייק טומפקינסמסצ'וסטס0
מבחינת קולות, הבחירות היו צמודות; ואן ביורן זכה ל-764,000 קולות לעומת 738,000 שהוויגים זכו להם.
בחירות 1836 זכורות בעיקרן בגלל שלוש סיבות.
האסטרטגיה החשובה של הוויגים הייתה להריץ כמה מועמדים בו זמנית.
אף מפלגה לא ניסתה זאת חוץ מהפעם הזאת.
ב-1836, הוויגים הריצו ארבעה מועמדים שונים, כל אחד בחלק שונה של המדינה, בתקוה שכל אחד מהם יהיה פופולרי מספיק כדי לנצח את ואן ביורן הדמוקרט באזור שלהם.
אז בית הנבחרים יוכל להכריע במאבק בין הוויגים.
האסטרטגיה נכשלה: ואן ביורן זכה ברוב האלקטורים והקולות ונבחר לנשיא.
בחירות 1836 גם היו האחרונות עד 1988 שבהן סגן הנשיא היוצא הגיע אל משרת הנשיאות באמצעות בחירה ולא בעקבות מותו או התפטרותו של הנשיא, והפעם היחידה בה הבחירות לתפקיד סגן הנשיא עברו להכרעת הסנאט.
מרטין ואן ביורן, סגן הנשיא מניו יורק
הנשיא היוצא אנדרו ג'קסון החליט לפרוש אחרי שתי כהונות ותמך בסגנו, מרטין ואן ביורן.
למרות שהדרומיים לא חיבבו את ואן ביורן הניו-יורקי, וגם את מועמדו לסגנות, הקולונל ריצ'רד ג'ונסון מקנטקי, ואן ביורן אכן זכה בהצבעה שנערכה באספה הדמוקרטית בבולטימור ב-1835.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות האלקטורים מרטין ואן ביורן 265 ריצ'רד ג'ונסון 178 ויליאם ריבס87
ויליאם הנרי הריסון, סנאטור לשעבר מאוהיו
וילי מנגום, סנטור מקרוליינה הצפונית
המפלגה הוויגית פרצה לתודעת הציבור בבחירות לקונגרס ב-1834, כמתנגדת ראשית למפלגה הדמוקרטית.
היא ספגה את המפלגה הלאומית הרפובליקנית ואת המפלגה האנטי-מאסונית, כמו גם שאריות של המפלגה הפדרליסטית.
גם דרומיים שכעסו בגלל התנגדותו של ג'קסון לזכויות המדינות, כמו ג'ון קלהון, הצטרפו אל המפלגה.
הסיעה הדרומית במפלגה החליטה להעמיד לבחירה את יו וייט ב-1834. ווייט היה מבין המתונים בנושא זכויות המדינות ולכן היה מקובל בדרום, אך לא בצפון.
המועצות המחוקקות של אלבמה וטנסי העמידו את ווייט לבחירה.
בתחילת 1835, הוויגים מהצפון התאחדו מאחורי דניאל ובסטר ממסצ'וסטס.
שניהם השתמשו בנאומיהם בסנאט כדי לבסס את דעותיהם.
בסוף 1835, רוב הוויגים בצפון החליטו לתמוך בגנרל הפופולרי, ויליאם הריסון.
באמצע 1836, הריסון עקף את ובסטר במדינות אוסרות העבדות, מלבד מסצ'וסטס.
הריסון גם עקף את ווייט בשלוש מדינות גבול.
הוויגים הדרומיים הרגישו נבגדים בגלל שהצפוניים נטשו את וייט, שעדיין היה מאוד פופולרי בדרום.
מכיוון שהם לא יכלו להסכים על מועמד יחיד, הוויגים יצרו כמה קומבינציות שונות: הריסון ופרנסיס גריינג'ר בצפון ובמדינות הגבול, יו וייט וג'ון טיילר בדרום האמצעי והתחתי, דניאל ובסטר וגריינג'ר במסצ'וסטס, ובקרוליינה הדרומית, וילי מנגום וטיילר.
ועידה של המפלגה האנטי-מאסונית התרחשה בהריסבורג, פנסילבניה מ-14 בדצמבר עד 17 בדצמבר 1835. הוועידה בחרה בהריסון ובגריינג'ר כמועמדים.
הוויגים תקפו את ואן ביורן מכל הכיוונים.
הריסון היה המועמד הכי אפקטיבי, אבל הארגון המעולה של מפלגתו של ואן ביורן ניצח.
כמו ב-1816 עם אינדיאנה וכמו ב-1820 עם מיזורי, עלה ערעור בנוגע לספירת קולות.
מישיגן נהייתה מדינה רק ב-26 בינואר 1837 אבל היא שלחה את האלקטורים שלה.
הוחלט שיבררו את התוצאות עם מישיגן ובלעדיה.
בכל מקרה, גם בלי מישיגן, ואן ביורן ניצח ולא היה רוב לבחירת סגן נשיא.
23 האלקטורים של וירג'יניה סירבו להצביע לריצ'רד ג'ונסון ולכן הוא היה במרחק קול אחד מ-148 קולות - המינימום הנדרש כדי להיבחר.
מכוח התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, הסנאט היה צריך לבחור בין שני המועמדים בעלי מספר הקולות הגבוה ביותר, והוא בחר בג'ונסון על פני פרנסיס גריינג'ר, ברוב של 33-16.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים מרטין ואן ביורן דמוקרטית ניו יורק 170 ויליאם הנרי הריסון ויגית אוהיו 73 יו וייטויגית טנסי 26 דניאל ובסטר ויגית מסצ'וסטס14 וילי מנגום ויגית קרוליינה הצפונית 11
המועמד לסגנות הנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים ריצ'רד ג'ונסון דמוקרטית קנטקי 147 פרנסיס גריינג'ר ויגית ניו יורק 77 ג'ון טיילרויגית וירג'יניה 47 ויליאם סמית' דמוקרטית קרוליינה הדרומית 23
המועמד שותף אלקטורים מרטין ואן ביורן ריצ'רד ג'ונסון 147 ויליאם הריסון פרנסיס גריינג'ר 63 יו וייט ג'ון טיילר 26 מרטין ואן ביורן ויליאם סמית' 23 דניאל ובסטר פרנסיס גריינג'ר 14 וילי מנגום ג'ון טיילר 11 ויליאם הריסון ג'ון טיילר 10
אופן בחירת האלקטורים המדינות שבהן התקיים האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה דרום קרולינה כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה כל שאר המדינות
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1840 היו הבחירות הארבעה-עשר במספר בתולדות ארצות הברית, ונערכו מיום שישי, 30 באוקטובר, עד ליום רביעי, 2 בדצמבר 1840. במהלכן ניסה הנשיא מרטין ואן ביורן להיבחר שוב למרות השפל הכלכלי ואף על פי שהמפלגה הוויגית כולה עמדה לצדו של ויליאם הריסון.
תחת התנאים האלה, הוויגים ניצחו את ואן ביורן בקלות.
בחירות אלה ייחודיות משום שכל האלקטורים הצביעו למועמדים שהיו או יהיו נשיאים: הנשיא המכהן, מרטין ואן ביורן; הנשיא שנבחר, ויליאם הריסון; סגנו, ג'ון טיילר, שיחליף את הריסון בתפקיד במותו; וג'יימס פולק, שקיבל קול אחד לתפקיד סגן הנשיא, ויבחר בבחירות הבאות.
52.9% מהקולות הלכו להריסון, התמיכה הגבוהה ביותר בתולדות ארצות הברית עד לאותה התקופה.
הריסון בן ה-67 היה הנשיא המבוגר ביותר עד רונלד רייגן ב-1980, ומת כעבור מעט יותר מחודש לאחר שנכנס לתפקיד.
סגנו טיילר החליף אותו, אף על פי שאף חוק באותה תקופה לא הבהיר את הנושא, והתקדים שקבע טיילר המשיך להיות המנהג עד העברת התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
הבחירה של טיילר כסגן הנשיא הייתה אסון לוויגים: אף על פי שהוא היה תומך של קליי, הוא היה דמוקרט לשעבר ותומך נלהב של זכויות המדינות, וככזה הוא חסם את התוכניות הפוליטיות של הוויגים.
הוויגים הצליחו להעמיד רק עוד נשיא אחד ב-1848: זאכרי טיילור, שגם הוא מת בתפקידו לאחר קצת יותר משנה, כשמחליפו מילרד פילמור חיסל את התדמית הוויגית וגרם לפירוק המפלגה לאחר הבחירות ב-1852. ואן ביורן, שהפסיד בבחירות הללו, ניסה להיות המועמד הדמוקרטי בעוד ארבע שנים.
לאחר שהפסיד, הוא נהיה המועמד של מפלגת הארץ החופשית ב-1848.
מרטין ואן ביורן, נשיא ארצות הברית מניו יורק
ואן ביורן, הנשיא היוצא, הועמד לבחירה בבולטימור במאי 1840. המפלגה סירבה להעמיד לבחירה מחודשת את ריצ'רד ג'ונסון, אבל לא הסכימה על מועמד אחר בפעם היחידה בתולדות ארצות הברית.
בחבר האלקטורים ההצבעה הדמוקרטית לסגן הנשיא התחלקה בין ג'ונסון, ליטלטון טאזוול וג'יימס פולק.
ויליאם הריסון, סנאטור לשעבר מאוהיו
ווינפילד סקוט, גנרל צבא ארצות הברית מניו ג'רזי.
שלוש שנים לאחר שואן ביורן נבחר ב-1836, הוויגים התכנסו בוועידה הלאומית עם רצון להסכים על מועמד אחד.
המפלגה בחרה בגנרל בדימוס הפופולרי, ויליאם הנרי הריסון, שהיה המועמד הכי מוצלח בפעם הקודמת.
הריסון, אף על פי שהיה אריסטוקרט ובעל עבדים, נחשב לנציג פשוטי העם.
המפלגה בחרה בסנאטור לשעבר ג'ון טיילר להיות סגנו.
הריסון נולד בווירג'יניה אבל נחשב לצפוני בגלל שבא מאוהיו, ולכן הוויגים הזדקקו לדרומי שיאזן את המצב.
הם גם חיפשו תומך קליי כדי לאחד את המפלגה.
טיילר נבחר אחרי שכמה תומכי קליי דרומיים סירבו להצעה.
טיילר היה גם הסגן של יו ווייט ושל ווילי מנגום בבחירות הקודמות.
המועמד לנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני סיבוב שלישי סיבוב רביעי סיבוב חמישי המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ויליאם הריסון 94 94 91 91 148 ג'ון טיילר 231 הנרי קליי 103103 95 95 90 נעדרו 23 ווינפילד סקוט 57 57 68 68 16
בתקופתו של ואן ביורן, המפלגה האנטי-מייסונית המשיכה להתפורר, כשמנהיגיה עברו למפלגה הוויגית.
מנהיגי המפלגה נפגשו בספטמבר 1837 והסכימו להקים מחדש את המפלגה.
האספה הלאומית השלישית של המפלגה האנטי-מייסונית נערכה בפילדלפיה בנובמבר 1838. הצירים החליטו לתמוך בויליאם הריסון כמועמד לנשיאות ובדניאל ובסטר כסגנו.
כשהוויגים בחרו בטיילר להיות סגנו של הריסון, האנטי-מייסונים לא העמידו מועמד אחר והפסיקו לתפקד.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות אלקטורים ויליאם הריסון 119 דניאל ובסטר 119
בתקופה זאת, של מיתון (שכונה "הבהלה של 1837"), ואן ביורן לא היה פופולרי, והריסון, בדומה לאנדרו ג'קסון ב-1832, הציג את עצמו כגיבור מלחמה וכאיש עממי.
בניגוד לכך, הריסון הציג את ואן ביורן כסנוב עשיר שחי על חשבון העם.
אף על פי שהריסון היה עשיר ומלומד, העם תפס אותו כנציג השכבות החלשות, וכאדם צנוע שהתגורר בבקתת עץ, והתמיכה בו הגיעה לכל חלקי המדינה.
הריסון נמנע מלדבר על נושאים חשובים מכיוון שהמפלגה הוויגית הייתה קואליציה רופפת עם מעט עניינים משותפים.
הוויגים ניסו לנצח בבחירות ללא התייחסות לעניינים שנויים במחלוקת כמו העבדות או הבנק הלאומי, ובמקום זאת תקפו את ממשל ואן ביורן באמצעות טכניקות חדשות.
הריסון היה המועמד הראשון שניהל מסע בחירות.
הוא עשה זאת באמצעות הסלוגן "טיפקאנו וטיילר גם".
טיפקאנו התייחס לניצחונו הצבאי של הריסון על אינדיאנים בנהר טיפקאנו באינדיאנה ב-1811. הדמוקרטים, לעומת זאת, צחקו על הריסון והציגו אותו כ"סבתא", זקן שהיה מבוגר מכדי להיות נשיא.
הם רמזו שהוא היה סנילי, וטענו שהוא צריך בקבוק סיידר חזק, פנסיה של 2,000 דולר לשנה, ושיישב בבקתת העץ שלו.
הסלוגן "בקתת עץ וסיידר חזק" הפך לסלוגן הוויגי, שהציג את הריסון כפשוט עם.
ואן ביורן היה הסנוב שהיה מנותק מהעם.
זאת אף על פי שהריסון בא ממשפחה עשירה ואילו ואן ביורן ממשפחה עניה יותר.
ואן ביורן היה מזוהה עם המנהל הציבורי, ואילו הריסון עבר לגור בבקתת עץ.
המיתון נחשב לחולשה העיקרית של ואן ביורן והציבור האשים אותו על כך.
הריסון ניצח אצל המתיישבים במערב ואצל הבנקאים במזרח.
חוסר האהדה לואן ביורן השתקף כשהריסון ניצח בניו יורק, מדינתו של ואן ביורן, ובטנסי, שם אנדרו ג'קסון ניהל מסע לטובת ואן ביורן.
מעטים מהאמריקנים הופתעו כשואן ביורן השיג 60 אלקטורים לעומת 234 להריסון.
אולם רבים מהם הופתעו מהמאבק הצמוד בספירת הקולות.
מתוך 2.4 מיליון קולות, ההפרש היה רק 146,000 לטובת הריסון.
בהתחשב בתנאים, מפתיע שהדמוקרטים זכו לתמיכה כזאת.
אף על פי שבספירת הקולות הכללית, הריסון הוביל רק ב-6 אחוזים, הניצחון האלקטורלי שלו היה סוחף, והוא ניצח בצפון, מערב ובדרום ארצות הברית.
למרות ניצחונו של הריסון, הוא כיהן זמן קצר ביותר בתור נשיא.
אחרי שנאם את נאום ההשבעה הארוך בהיסטוריה (שעה, ארבעים וחמש דקות, במזג אוויר קריר וללא מעיל), הריסון שירת בתפקיד כחודש לפני שמת מדלקת ריאות ב-4 באפריל 1841.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1844 היו הבחירות ה-15 במספר בארצות הברית, ונערכו החל מיום שישי, 1 בנובמבר, עד ליום רביעי, 4 בדצמבר 1844. בבחירות ניצח ג'יימס נוקס פולק הדמוקרט את הנרי קליי הוויגי בתחרות צמודה שהתרכזה בנושא השנוי במחלוקת של הרחבת העבדות תוך כדי סיפוח רפובליקת טקסס.
הבחירות ב-1844 התרחשו בזמן עימותים גדולים בנושא העבדות, שחשפו עד כמה שביר היה השלום בין המדינות ללא העבדות והמדינות בהן העבדות הייתה חוקית.
הנושאים המרכזיים במסע הבחירות נבעו מרצונו של הנשיא היוצא, ג'ון טיילר, לספח את טקסס כמדינת עבדות כדי לפלג את המפלגות ולנסות לשמור על הבית הלבן בידיו.
המועמד הוויגי, הנרי קליי, התנגד במצעו לסיפוח טקסס כדי לשמור על אחדות לאומית ולמנוע מלחמה בין ארצות הברית למקסיקו.
עמדתו של קליי פגעה בו בדרום ובמערב, שם התמיכה בסיפוח הייתה גדולה, בעוד שכמה וויגים צפוניים תמכו במפלגת החופש, המתנגדת לעבדות.
מרטין ואן ביורן, הנשיא לשעבר, לא הצליח לזכות בתמיכת מפלגתו כיוון שסירב לתמוך בסיפוח טקסס ואיבד את תמיכת הדרום.
במקום ואן ביורן, ג'יימס פולק הפך למועמד "סוס שחור" (אדם לא ידוע שפורץ אל תודעת הציבור) הראשון בארצות הברית.
הוא רץ עם מצע שתמך בהתפשטות ובהתרחבות אמריקנית, שכונה רעיון הייעוד הגלוי.
פולק הצליח לקשור בהצלחה את נושא סכסוך הגבול באורגון בין האמריקנים לבריטים יחד עם נושא סיפוח טקסס.
בכך, המפלגה הדמוקרטית הצליחה לאחד בין תומכי ההתרחבות מהצפון שהתנגדו לעבדות, ודרשו את אורגון כמדינה חופשית, וגם את תומכי ההתרחבות הדרומיים, שדרשו את טקסס כמדינה בה העבדות חוקית.
כך פולק הצליח לנצח בניצחון דחוק את קליי בהפרש של 38,000 קולות.
המחלוקת על טקסס פגעה באחדות המפלגתית, אבל הדמוקרטים הצליחו להעביר החלטה לאחר ניצחונו של פולק על סיפוח טקסס, והיא הפכה למדינה ה-28 ב-1846.
הבחירות הללו הן הבחירות האחרונות שקרו בימים שונים במדינות שונות, כיוון שהחל מהבחירות הבאות, כל המדינות יצביעו באותו יום בנובמבר.
אלו גם הבחירות היחידות בהן המנצח, פולק, הפסיד במדינה בה נולד, קרוליינה הצפונית, ומדינת מגוריו, טנסי (בהפרש של 123 קולות), לפני היבחרו של דונלד טראמפ ב-2016. אלו הבחירות היחידות בהן שני המועמדים המרכזיים היו דוברי בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר.
הוויגים והדמוקרטים ביצעו את מסע הבחירות במהלך מחלוקת שנגעה לענייני "החלטת סתימת פיות" (gag rule) שמנעה עצומות צפוניות נגד עבדות.
הצפון שלח עצומות נגד סיפוח טקסס שגם הן נאסרו.
שאלת העבדות הפכה למרכזית בפוליטיקה.
ב-1836, רפובליקת טקסס נוסדה בידי מהגרים לבנים מהדרום, רובם בעלי עבדים.
הם דרשו להצטרף לארצות הברית.
נושא סיפוח טקסס לא זכה להתייחסות בתחילה, למרות שריבונות טקסנית הוכרה.
הנשיאים אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן לא ניסו לספח את טקסס, בעיקר בגלל הנושא של צירוף מדינת עבדות נוספת לאיחוד.
הדמוקרטים והוויגים לא חשבו שטקסס שווה מלחמה עם מקסיקו או את העימותים שהיא תגרום.
הנשיא היוצא ב-1844 היה ג'ון טיילר, שהגיע אל משרת הנשיא אחרי מותו של הנשיא הקודם ויליאם הנרי הריסון.
למרות שטיילר היה מועמד וויגי, המדיניות שלו התנגדה לוויגים, ותמכה בזכויות המדינות ובעבדות.
לאחר שביטל חוקים וויגיים, הוא סולק מהמפלגה ב-13 בספטמבר 1841. בלי בית באחת מהמפלגות הראשיות, טיילר היה חופשי ממגבלות והחליט להתחבר עם תומכי סיפוח טקסס בניסיון להיבחר שוב ב-1844.
טיילר היה משוכנע שבריטניה מנסה לפייס בין טקסס למקסיקו ולשחרר את העבדים.
הוא שלח נציגים לשיחות עם הטקסנים בנוגע לסיפוח.
טיילר הביא את ההסכם לסנאט ב-22 באפריל 1844, כשהיה נחוץ רוב של שני שלישים לאישורו.
מזכיר המדינה החדש, ג'ון קלהון, כתב מכתב בו טען שהעבדות היא ברכה ושטקסס תגן על ארצות הברית.
הדרום התאחד והציג לצפון אולטימטום: סיפוח טקסס או אובדן הדרום.
הוויגים שהתנגדו לעבדות כעסו על כך, כיוון שמקסיקו אסרה על עבדות בטקסס ב-1829, לפני הכרזת העצמאות.
הבחירות ב-1844 התרחשו בנוגע לסיפוח טקסס, שנקשר לנושא הרחבת העבדות והביטחון הלאומי.
כל המועמדים ב-1844 נאלצו להכריע את עמדתם בנושא זה.
האספה של הוויגים נערכה ב-1 במאי.
קליי, המנהיג של המפלגה, נבחר בסיבוב הראשון למרות שהפסיד בשתי בחירות נשיאותיות לפני כן: ב-1824 לג'ון קווינסי אדמס כדמוקרט-רפובליקני וב-1832 לאנדרו ג'קסון כרפובליקני לאומי.
תיאודור פרלינגהויסן נבחר כשותפו של קליי.
הסנאטור לשעבר, הנרי קליי מקנטקי, היה מנהיג המפלגה מאז הקמתה, ונבחר להיות המועמד בוועידה הלאומית של הוויגים בבולטימור, מרילנד ב-1 במאי.
קליי, שהיה בעל עבדים, שלט במפלגה שיכלה להתפרק בנוגע לנושא העבדות.
הוויגים היו בטוחים שקליי ישחזר את ניצחונו של הריסון מ-1840.
הוויגים מהדרום חששו שסיפוח טקסס ירחיב את שוק העבדים ויוריד את מחירי העבדים שלהם, בעוד שהוויגים הצפוניים התנגדו להרחבת העבדות.
קליי הבהיר את עמדתו שבועיים לפני הוועידה: הוא גינה את ניסיון הסיפוח של טיילר בטענה שזה יגרום למלחמה מול מקסיקו, שממשלתה לא הכירה בעצמאות הטקסנית.
קליי הבטיח שגם אם מקסיקו תאשר את הסיפוח, הוא לא יבצע אותו אם תהיה התנגדות רצינית.
הוויגים הבינו שכל חקיקה שתתמוך בעבדות תגרום לפילוג בין הדרום והצפון, אז כדי לשמור על מפלגתם, הוויגים התנגדו לסיפוח מדינת עבדות חדשה, ודיברו בעיקר על נושאים כגון שיפורים פנימיים ומימון ממשלתי.
הם בחרו בתאודור פרלינגהויסן מניו ג'רזי כשותפו של קליי.
הוא היה מקובל בקרב הדרום כמתנגד לביטול העבדות ואיזן את קליי.
המועמד לנשיאות סיבוב ראשון המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני סיבוב שלישי הנרי קליי 275 תאודור פרלינגהויסן 101 118 154 ג'ון דייוויס 83 75 79 מילרד פילמור 53 51 40 ג'ון סרג'נט 38 33 0 נעדרו 0 0 2
ב-27 ביולי, קליי שחרר הצהרה ("מכתב אלבמה").
שם הוא טען שהתנגדותו לסיפוח טקסס היא שלב קטן לקראת ביטול העבדות.
הוא טען שאינו מתנגד לסיפוח באופן אישי.
בספטמבר הוא כבר חזר לתוכניתו המקורית.
למרות זאת, קליי המשיך לטעון שלא יספח את טקסס בלי תמיכת הצפון.
הצהרתו של קליי פגעה בוויגים הדרומיים.
ג'יימס פולק, מושל, סנאטור, יו"ר בית הנבחרים וחבר בית הנבחרים לשעבר מטנסי
מרטין ואן ביורן, נשיא ארצות הברית לשעבר מניו יורק
ריצ'רד ג'ונסון, סגן נשיא לשעבר מקנטקי
ג'ון קלהון, סגן נשיא לשעבר מקרוליינה הדרומית
מרטין ואן ביורן, הנשיא לשעבר, היה המועמד המוביל.
לאחר שקלהון פרש ב-1844, רבים ציפו שמסע הבחירות יעסוק בענייני פנים.
ההסכם של טיילר עם טקסס שינה את הכל.
ואן ביורן טען שמדובר בתוכנית כדי למנוע ממנו לשוב לבית הלבן.
התמיכה בסיפוח אילצה גם דמוקרטים צפוניים לתמוך בו.
ואן ביורן הבין שדבר זה עלול לפגוע בדמוקרטים בצפון, והתנגד לסיפוח.
הוא טען שינסה למנוע כל סיפוח שיגרום למלחמה במקסיקו, אבל שישקול פעולה צבאית אם תהיה תמיכה בסיפוח, בניגוד לקליי.
רבים קיוו שדבר זה יעזור לואן ביורן לזכות בתמיכת הדרום, אולם אחרים עדיין תמכו בסיפוח מידי.
אפילו בעלי בריתו של ואן ביורן סירבו לתמוך בו בשל כך.
ג'ון קלהון קיבל אמינות כשאנדרו ג'קסון הודיע שהוא תומך בסיפוח מידי של טקסס.
הוא טען שיש לכבד את רצונם של הטקסנים להסתפח לארצות הברית ולמנוע שליטה בריטית באזור שתבטל את העבדות ותאיים על הדרום.
הגנרל לשעבר הלך רחוק עוד יותר, ודרש שתומכיו יחסמו את ואן ביורן ויבחרו במועמד שהתחייב לסיפוח.
ג'קסון נטש את הנוסחה המסורתית שדרשה פשרה בין הצפון לדרום בנוגע לענייני העבדות.
טקסס חיסלה את שאיפותיו של ואן ביורן.
סיפוח טקסס היה הנושא המרכזי.
בזמן שואן ביורן עדיין החזיק ברוב הצירים, התומכים שלו התנגדו לסיפוח מיידי של טקסס ולכן ספג ביקורת.
בתחילת האספה, הצירים החליטו שכדי לחסום את ואן ביורן, הם יקבעו שמועמד חייב לקבל שני שלישים מקולות הצירים באספה כדי להיבחר.
מכיוון שהמון צירים התנגדו לואן ביורן, הוא לא הצליח לעבור את סף הקולות ובסיס התמיכה שלו קרס.
בסיבוב השמיני, שם חדש התגלה: ג'יימס פולק, יושב ראש בית הנבחרים לשעבר, שרצה להיות סגן נשיא.
הוא לא הצליח להשיג מספיק קולות כדי לזכות בסיבוב, אבל המומנטום היה לצידו.
פולק טען שטקסס ואורגון שייכות לארצות הברית בזכות, וקרא לסיפוח מחדש של טקסס ולכיבוש מחדש של אורגון.
בסיבוב הבא הוא זכה במספר הקולות הדרוש, וכך נהיה מועמד "סוס שחור" (אדם לא ידוע שפורץ אל תודעת הציבור).
הצירים בחרו בסילאס רייט מניו יורק כסגנו, אבל רייט, תומך ואן ביורן, היה הראשון שדחה את המועמדות.
במקומו נבחר ג'ורג' דאלאס, עורך דין מפנסילבניה.
ההסכם לסיפוח טקסס שהוגש לסנאט נוצח בידי הוויגים, בעיקר בגלל התנגדות לטיילר.
כל הצפוניים הצביעו נגד, ורק סנאטור דרומי אחד תמך בחוק.
הדמוקרטים תמכו בהסכם, כשרוב הצפון מתנגד אליו.
רק סנאטור דרומי אחד התנגד לחוק.
כעבור שלושה ימים, טיילר ותומכיו בקונגרס ניסו לעקוף את הרוב המיוחס שנדרשו כדי לאשר את החוק.
טיילר ניסה למצוא דרך נוספת להכניס את טקסס לאיחוד.
זאת על אף העובדה שבעבר תמך בשמירה על זכויות המיעוט באמצעות רוב מיוחס.
לאחר דחיית ההסכם, הנשיא טיילר רצה להפוך להיות מועמד לנשיאות.
הוא השתמש בשם "המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית".
המפלגה ערכה את הוועידה שלה בבולטימור בין ה27- במאי ל-28 במאי, כמו הוועידה הדמוקרטית.
היא העמידה את טיילור לבחירה מחודשת אבל לא המליצה על סגן נשיא.
פולק חשש שטיילר יגנוב ממנו מספיק קולות כדי שקליי ינצח.
טיילר הבהיר שדאגתו המרכזית היא סיפוח טקסס, וטען שברגע שזה יובטח לו, יפרוש מהמירוץ.
טיילר התמקד במדינות ניו יורק, פנסילבניה וניו ג'רזי, כדי לגרום לפולק לרצות שיפרוש.
פולק לא רצה שיעלה חשד בנוגע לברית ביניהם, והבטיח לטיילר סיפוח.
טיילר פרש ב-20 באוגוסט, ותומכיו עברו לפולק.
ג'יימס בירני ממפלגת החופש המתנגדת לעבדות קיבל 2.3% מהקולות ומעל 8% מהקולות במסצ'וסטס, ניו המפשייר ווורמונט.
פרשנים אומרים שהתמיכה בבירני בקרב הוויגים מניו יורק, שהתנגדו לעבדות, סייעה לפולק לזכות בניו יורק.
ג'וזף סמית ג'וניור רץ כמועמד עצמאי שתומך בשחרור עבדים, סגירת בתי כלא, והקמה מחדש של הבנק הלאומי.
מסע הבחירות שלו הסתיים כשהוא נרצח ב-27 ביוני 1844.
תמיכת פולק ברעיון היעוד הגלוי עזרה לו.
הדמוקרטים המערביים יכלו לבדל את עצמם מהתמיכה בעבדות ולתמוך בסיפוח.
הדמוקרטים נהנו מעלייה של 20% בתמיכה בהם, בעוד שהוויגים נהנו רק מ-4%.
הדמוקרטים זכו במישיגן, אילינוי ואינדיאנה, וכמעט ניצחו באוהיו, שתמכה ברעיון הייעוד הגלוי.
בדרום התחתון, קליי הפסיד בכל המדינות, אבל ניצח ברוב הדרום האמצעי ומדינות הגבול.
עמדתו של קליי בנוגע לטקסס יכלה לעלות לו באלקטורים של ניו יורק ומישיגן, כיוון שג'יימס בירני לקח ממנו אלקטורים בהתנגדותו לסיפוח.
פולק זכה בהפרש זעום בניו יורק, וניצח בבחירות.
אולם הוויגים הצפוניים תמכו בקליי בגלל התנגדותם להתפשטות מערבה.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים שותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף ג'יימס פולק דמוקרטית טנסי 170 ג'ורג' דאלאס פנסילבניה 170 הנרי קליי וויגי קנטקי 105 תיאודור פרלינגהויסן ניו יורק 105 ג'יימס בירני החופש ניו יורק 0 תומאס מוריס אוהיו 0
בחירתו של פולק אימתה את הרצון של הציבור האמריקני בהתרחבות מערבה.
סיפוח טקסס הושלם ב-1 במרץ 1845, לפני שפולק אפילו נכנס לתפקידו.
כפי שחששו, מקסיקו סירבה להשלים עם הסיפוח ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו פרצה ב-1846. כשהנושא המרכזי במסע הבחירות של פולק, טקסס, הושלם, במקום לדרוש את כל אורגון, פולק הצליח להגיע להסכם עם בריטניה, שחילק את אורגון בין שתי המדינות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1848 היו הבחירות השש-עשרה בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1848. בבחירות ניצח זאכרי טיילור מטעם המפלגה הוויגית, (כיום המפלגה הרפובליקאית) שהתחרה מול לואיס קאס שייצג את המפלגה הדמוקרטית ומול מרטין ואן ביורן, הנשיא לשעבר, שייצג את מפלגת הארץ החופשית.
הנשיא היוצא ג'יימס פולק, שהשיג את כל הישגיו הרבים בכהונה אחת וסבל מבריאות לקויה, קיים את הבטחתו ולא ניסה להיבחר לכהונה שנייה.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה שהתרחשה ביום אחד בכל המדינות, ובפעם הראשונה יום הבחירות נקבע כיום שלישי.
הוויגים ריכזו בין השנים 1846–1847 את מאמציהם בגינוי המדיניות המלחמתית של פולק.
אך הם נאלצו לשנות כיוון: בפברואר 1848, פולק הפתיע כשחתם על הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ונתן לארצות הברית אדמות חדשות (כולל קליפורניה, נבדה, יוטה וחלקים מאריזונה, ויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו).
הוויגים בסנאט הצביעו ואישרו את ההסכם.
בקיץ, הוויגים בחרו כמועמד את גיבור המלחמה, זאכרי טיילור.
הוא הבטיח קץ למלחמות, אך לא גינה את המלחמה או את פולק, והוויגים נאלצו לסור למרותו.
טיילור לא התחייב למדיניות הוויגית אך היה פופולרי לאחר המלחמה.
הדמוקרטים הצליחו לקבל קרדיט על הניצחון, השגשוג, ועל השגת אורגון ודרום-מערב ארצות הברית.
הם נראו כמנצחים הוודאיים עד שהוויגים בחרו בטיילור.
הניצחון של טיילור עשה אותו אחד משני וויגים שנבחרו לנשיאות לפני שהמפלגה חדלה להתקיים בשנות ה-50 של המאה ה-19. הוויגי האחר שנבחר היה ויליאם הריסון, שגם הוא היה גנרל וגיבור מלחמה, אך מת כחודש לאחר כניסתו לתפקיד.
וינפילד סקוט, גנרל מניו ג'רזי
שתי המפלגות הגדולות חיזרו אחרי הגנרל במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, זאכרי טיילור מלואיזיאנה, שמעולם לא הצביע בבחירות אך היה פופולרי בגלל הצלחותיו בשדה הקרב.
טיילור הכריז שהוא ויגי וניצח בהצבעה בקלות, כשהוא זוכה ב-171 צירים ועוקף בכך את הנרי קליי, וינפילד סקוט, דניאל ובסטר ואחרים.
אחרי שוובסטר סירב להסתפק במועמדות לסגנות הנשיאות, מילרד פילמור נבחר כשותף של טיילור.
הוא ניצח את אבוט לורנס, שהיה פוליטיקאי ממסצ'וסטס שהתנגד לעבדות בהתנגדות רפה.
המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני מילרד פילמור 115 173 אבוט לורנס 109 87 אנדרו סטיוארט 14 0 תומאס מק'קינן 13 0 נעדרו 23 6
לוי וודברי, עוזר לשופט בית המשפט העליון מניו המפשייר
ג'יימס ביוקנן, מזכיר המדינה של ארצות הברית מפנסילבניה
הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן ניסה שוב להיות המועמד הדמוקרטי, אולם לואיס קאס נבחר בסיבוב הרביעי.
קאס היה מושל וסנאטור מטעם מישיגן, וגם מזכיר המלחמה אצל אנדרו ג'קסון, מ-1836 עד 1842 היה השגריר בצרפת.
הגנרל ויליאם באטלר נבחר כשותפו, והשיג 169 קולות, כשהוא גובר בדרך על סגן הנשיא לעתיד, ויליאם רופוס קינג, ומי שיהיה בעתיד נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס.
המצע הדמוקרטי לא נקט עמדה בנוגע לעבדות, ומכיוון שקאס נחשב לתומך בעבדות, דמוקרטים מתנגדים לעבדות עזבו את בולטימור כדי ליצור את מפלגת הארץ החופשית.
ואן ביורן לא הצליח לזכות במועמדות, אז הפך למועמד של מפלגת הארץ החופשית.
המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני (לפני החילופים) סיבוב שני (אחרי החילופים) ויליאם באטלר 114 169 290 ג'ון קוויטמן 74 62 0 ויליאם רופוס קינג 26 8 0 ג'ון מייסון 24 3 0 ג'יימס מקיי 13 11 0 ג'פרסון דייוויס 1 0 0
מפלגת הארץ החופשית הוקמה בבחירות אלו כדי להתנגד להרחבת העבדות מערבה.
המפלגה הובלה על ידי דמוקרטים שהתנגדו לעבדות, כולל ואן ביורן.
עוד מחבריה המובילים היו סלמון צ'ייס וג'ון הייל.
הוועידה שלה התרחשה בבאפלו, וב-22 ביוני, הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן ניצח את הייל עם 154 צירים לעומת 129 כדי לזכות במועמדות, כשצ'ארלס פרנסיס אדמס, הבן והנכד של ג'ון קווינסי אדמס וג'ון אדמס בהתאמה, נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות.
ואן ביורן ידע שאין לו סיכוי לנצח, אז קיווה שיוכל לפגוע בדמוקרטים ולתת את הבחירות לוויגים.
בגילו המתקדם, לואן ביורן לא היה אכפת לפגוע במפלגה שעזר להקים.
הוא תיעב את לואיס קאס.
המועמד לנשיאות כמות האלקטורים המועמד לסגנות הנשיאות כמות אלקטורים מרטין ואן ביורן 244 צ'ארלס פרנסיס אדמס 467 ג'ון הייל 183 ג'ושוע גידינג 23 צ'ארלס פרנסיס אדמס 13 אחרים 4
למרות שדי הצליחו לפני הבחירות, כמה אירועים גרמו לכך שמפלגת החופש תפסיק להתקיים.
המפלגה רצתה להכריז על המועמדים שלה בסתיו 1847 בבאפלו.
הם בחרו בג'ון הייל, ובלייכסטר קינג, שופט לשעבר וסנאטור מאוהיו, להיות סגנו.
הוויגים והדמוקרטים שהתנגדו לעבדות יצרו את מפלגת הארץ החופשית עם כמה מחברי מפלגת החופש.
הייל וקינג פרשו לטובת ואן ביורן, ורוב חברי מפלגת החופש עשו זאת גם כן.
קבוצה קטנה סירבה לתמוך בואן ביורן, וביוני 1848 התכנסו כ"מפלגת החופש הלאומית".
הם בחרו בגארט סמית' כמועמד לנשיאות, ובצ'ארלס פוט, כומר דתי ממישיגן, כסגנו.
המפלגה הנייטיביסטית, שירשה את תנועת שאינם יודעים דבר, נפגשה בספטמבר 1847 בפילדלפיה, ובחרו בטיילור כמועמד לנשיאות.
הם בחרו בהנרי דירבורן ממסצ'וסטס כסגנו.
כשטיילור הפך למועמד הוויגי, הנייטיביסטים איבדו את כוחם.
מסע הבחירות היה חסר התלהבות, ובלי נושאים מרכזיים.
המפלגות הגדולות לא ניסו לגרום לאנשים לעמוד לצד עקרונות חשובים.
וויגים, כמו אברהם לינקולן ורתרפורד הייז, דיברו על איך שטיילור הוא אנטי-מפלגתי, והתנגד למינויים מפלגתיים ופיטורי עובדים מהממשל הקודם.
בדרום, הם הדגישו שהיה בעל עבדים, ובצפון הם הדגישו את רצונו להישמע לקונגרס בעניינים חשובים (דבר שטיילור לא עשה כנשיא).
הדמוקרטים חזרו, כמו שעשו במשך שנים, על התנגדותם לבנק הלאומי, למכסים גבוהים ולמימון ממשלתי לפרויקטים של שיפור פנימי.
תומכי מפלגת הארץ החופשית אמרו ששתי המפלגות תומכות בעבדות, וטענו שהחקלאים העשירים שלטו בשתיהן.
הן טענו שהאדם הממוצע צריך לתמוך בהם, אולם נאלצו להתמודד עם התפשרותו של ואן ביורן בנוגע לעבדות.
הוויגים הדגישו את עברו הצבאי של טיילור.
טיילור נשאר מעורפל בנוגע לנושאים רבים, ומסע הבחירות היה רווי השמצות אישיות.
הדמוקרטים קראו לטיילור וולגארי, לא מחונך, אכזרי ותאב בצע, בעוד שהוויגים תקפו את קאס, וטענו שהוא מושחת ושקרן.
הפילוג הדמוקרטי בנוגע לעבדות נתנה לטיילור שליטה בצפון-מזרח המדינה.
תומכי מפלגת הארץ החופשית נרשמו רק ב-17 מהמדינות, ואמנם היה לואן ביורן סיכוי תאורטי להיבחר, אולם הוא מעולם לא היה מועמד רציני.
למרות זאת, המפלגה השקיעה מאמץ רב במעוזים הדמוקרטיים בצפון-מזרח המדינה.
חלק מתומכי המפלגה רצו לזכות במספיק מדינות כדי שהבחירות יוכרעו בידי בית הנבחרים, אולם ואן ביורן ידע שזה בלתי אפשרי ושעדיף שמפלגתו תכין את הקרקע לקראת 1852.
הוויגים ניצחו בפעם השנייה עם טיילור, והאחרונה.
טיילור השיג 163 מתוך 290 אלקטורים.
אולם מבחינת הקולות, הקרב היה צמוד יותר.
טיילור ניצח את קאס ב-138,000 קולות, אבל היו חסרים לו 79,000 קולות כדי להשיג רוב בקרב הציבור.
לכן, עם 47% מהקולות, טיילור נבחר כנשיא מטעם מיעוט.
מפלגת הארץ החופשית לקחה קולות מהמפלגות הגדולות לפי מחוזות.
בצפון-מזרח המדינה, רוב הכוח שלהם בא מהוויגים.
לעומת זאת, במיד-אטלנטיק, הם הצליחו למשוך קולות מהדמוקרטים.
ואן ביורן הצליח לגרום לטיילור לנצח בניו יורק.
מספיק דמוקרטים תמכו בואן ביורן כדי שהוויגים ינצחו בכל המחוזות פרט לשניים שהלכו לדמוקרטים.
בניו אינגלנד, הדמוקרטים איבדו 33,000 קולות, והוויגים רק 15,000. פי שלושה יותר אנשים הצביעו למפלגות אחרות.
בפעם הראשונה מאז הקמת המפלגה, הוויגים לא הצליחו להשיג רוב במסצ'וסטס ובורמונט.
בנוסף, הדמוקרטים לא הצליחו להשיג רוב במיין; רק ניו המפשייר (דמוקרטית) ורוד איילנד (וויגית) נתנו רוב מוחלט במחוז שלהן.
היסטוריון אחד אמר בציניות שהדבר היחיד שהוכרע בבחירות היה שגנרל וויגי צריך להיות הנשיא כי הצליח במלחמה דמוקרטית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1852 היו הבחירות השבע-עשרה לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 2 בנובמבר 1852. הן היו דומות מאוד לבחירות של שנת 1844. כמו אז, הנשיא היוצא, מילרד פילמור, היה וויגי שמונה לנשיאות לאחר מות קודמו בתפקיד, זאכרי טיילור, שהיה גנרל מלחמה נערץ.
המפלגה הוויגית הוציאה את פילמור מהמירוץ לטובת הגנרל וינפילד סקוט.
הדמוקרטים יוצגו על ידי מועמד "סוס שחור" (מועמד אלמוני), פרנקלין פירס.
הוויגים התרכזו שוב באלמוניותו של המועמד הדמוקרטי, אסטרטגיה שנכשלה שוב.
פירס ושותפו למירוץ, ויליאם רופוס קינג, זכו באחד הניצחונות הגדולים באותה תקופה, כשהם מביסים את סקוט ואת מועמדו לסגנות הנשיאות, ויליאם גרהאם מצפון קרוליינה, עם 254 אלקטורים לעומת 42. אחרי הבחירות הללו, המפלגה הוויגית קרסה במהירות, והחברים בה לא הצליחו לבחור מועמד בבחירות הבאות בגלל סכסוך לגבי חוק קנזס נברסקה.
אלו היו הבחירות האחרונות לנשיאות שהמפלגה הוויגית השתתפה בהן.
ב-1854, היא קרסה בגלל המתח בנוגע לעבדות.
מעמדה כאופוזיציה הראשית לדמוקרטים נתפס בידי המפלגה הרפובליקנית שהוקמה שנים מעטות קודם לכן.
למרות הניצחון הדמוקרטי, אף מועמד מהמפלגה הדמוקרטית לא זכה ברוב קולות הבוחרים לאחר בחירות אלו עד ל-1932, כשפרנקלין דלאנו רוזוולט זכה ברוב גדול בבחירות מול הרברט הובר הרפובליקני.
מלבד סמואל טילדן בבחירות 1876, אך הוא לא זכה ברוב האלקטורים והפסיד במרוץ הנשיאותי למועמד הרפובליקני, רצרפורד ב.
פרנקלין פירס, סנאטור מניו המפשייר
לואיס קאס, מזכיר המלחמה לשעבר, סנאטור ממישיגן, מועמד ב1848
ג'יימס ביוקנן, מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר וסנאטור מפנסילבניה
ויליאם מרסי, מזכיר המלחמה לשעבר ומושל ניו יורק
כשהדמוקרטים התכנסו בבולטימור ב-1852, ארבעה מועמדים ראשיים רצו לזכות במועמדות- לואיס קאס ממישיגן, המועמד ב-1848, שקיבל את תמיכת הצפון שתמך בפשרת 1850; ג'יימס ביוקנן מפנסילבניה, שכוחו היה בדרום ובמדינתו; סטיבן דאגלס מאילינוי, מועמד של חסידי ההתרחבות ותומכי תאגידי הרכבת; ולבסוף, ויליאם מרסי מניו יורק, שכוחו היה במדינתו.
במהלך ההצבעה, כמה מועמדים מקומיים קיבלו גם כמה קולות.
קאס הוביל ב-19 הסיבובים הראשונים, כשביוקנן שני ואילו דאגלס ומרסי מחליפים בין המקומות השלישי והרביעי.
ביוקנן התחיל להוביל בסיבוב ה-20, והצליח לשמור על כוחו בתשעת הסיבובים הבאים.
דאגלס הצליח להשיג את ההובלה בסיבובים ה-30 וה-31. אז קאס חזר למקום הראשון עד לסיבוב ה-44. אז מרסי הוביל בארבעת הסיבובים הבאים.
פרנקלין פירס מניו המפשייר, חבר קונגרס וסנאטור בעברו, לא נכנס למירוץ עד לסיבוב ה-35, כשהוחלט להכניס אותו בתור מועמד פשרה מטעם המשלחת של וירג'יניה.
הוא הצליח להשיג תמיכה ונבחר כמעט פה אחד בסיבוב ה-49.
כמנחת שלום לתומכי ביוקנן, תומכי פירס הרשו להם לבחור את המועמד לסגנות הנשיאות, כשהיה ידוע לכולם שוויליאם רופוס קינג מאלבמה יהיה מי שיבחר.
בסיבוב השני, עם התנגדות מעטה, קינג זכה במועמדות לתפקיד.
השחפת שקינג לקה בה מנעה ממנו לשחק תפקיד מרכזי במסע הבחירות, אך הוא השתדל לשכנע את המצביעים ממדינתו להצביע עבורו, כשהוא אומר שפירס הוא "צפוני עם עקרונות דרומיים".
קינג מת מעט לאחר כניסתו לתפקיד.
מילרד פילמור, נשיא ארצות הברית מניו יורק
האספה הלאומית הוויגית ב-1852 בבולטימור הייתה שסועה ביותר.
תומכיו של הנשיא פילמור הצביעו על הצלחת פשרת 1850 ועל כישלון התנועה הדרומית שתמכה בפרישה מארצות הברית.
הוויגים הצפוניים האמינו שהפשרה נותנת עדיפות לדרום ולכן תמכו בגיבור מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הגנרל וינפילד סקוט מניו ג'רזי.
סקוט היה ידוע בתור אדם שהקפיד על המשמעת הצבאית, אך למרות שהוא היה מכובד בקרב הציבור, הציבור גם ראה אותו כסנוב.
האספה נכנסה לתיקו כשרוב הצירים מניו אינגלנד תמכו בדניאל ובסטר.
בסיבוב הראשון, פילמור קיבל את כל הצירים הדרומיים מלבד ארבעה, אך קיבל רק 18 צירים צפוניים.
פילמור קיבל 133 קולות, לעומת 131 לסקוט ו-29 לובסטר.
סקוט הצליח לזכות במועמדות בסיבוב ה-53 עם 159 קולות לעומת 112 לפילמור (עם 21 לובסטר), כשסקוט זוכה ב-142 צירים צפוניים לעומת 11 לפילמור (עם 21 לובסטר) ופילמור זוכה ב-101 צירים דרומיים לעומת 17 לסקוט.
ויליאם גרהאם נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות.
בחירות 1852 היו הבחירות האחרונות בהן השתתפה המפלגה הוויגית, כשלאחריהן היא התפרקה והמפלגה הרפובליקנית תפסה את מקומה, כמפלגה האופוזיציונרית העיקרית נגד המפלגה הדמוקרטית.
מפלגת הארץ החופשית הייתה עדיין המפלגה השלישית בגודלה ב-1852, למרות שרבים מתומכיה חזרו למפלגה הדמוקרטית.
האספה הלאומית השנייה של מפלגת הארץ החופשית התכנסה בפיטסבורג, פנסילבניה.
הסנאטור מניו המפשייר, ג'ון הייל, הצליח להשיג 192 צירים וזכה במועמדות.
ג'ורג' ג'וליאן מאינדיאנה נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
האספה הלאומית של מפלגת החופש התכנסה בבאפלו שבניו יורק.
מכיוון שהיו בה מעט צירים, הוחלט שהאסיפה רק תמליץ על מועמדים ואספה מאוחרת יותר תקבע את המועמדים.
האספה המליצה על גריט סמית מניו יורק כנשיא ועל צ'ארלס דוקי מוויסקונסין כסגן הנשיא.
אספה שנייה התכנסה בסירקיוז, ניו יורק בספטמבר, אך לא היו בה מספיק צירים לבחירת מועמד.
אספה שלישית התכנסה בסירקיוז והחליטה שוויליאם גודוול הוא המועמד לנשיאות וסמואל פייפר מווירג'יניה הוא המועמד לסגנות הנשיאות.
מפלגת האיחוד נוצרה ב-1851 כחלופה למפלגה הוויגית בדרום.
בבחירות אלו, מנהיגי המפלגה החליטו לחכות ולראות מי יהיו המועמדים של שתי המפלגות הגדולות.
לאחר האספה הוויגית, מתנגדי סקוט החליטו שדניאל ובסטר יהיה המועמד.
המפלגה ערכה אספה בוושינגטון ב-7 באוגוסט 1852 והחליטה שוובסטר הוא המועמד לנשיאות וצ'ארלס ג'נקינס מג'ורג'יה הוא המועמד לסגנות הנשיאות.
צמד זה הצליח להשיג פופולריות בדרום ובמסצ'וסטס.
לובסטר לא היה סיכוי בבחירות, אבל אפילו תנועת שאינם יודעים דבר תמכה בו, והעמידה אותו בלי רשות.