tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוכה פרס ארנסט פרנקל לשנת 2012, מספר על אירועים בעיר בשם בדזין שנמצאת ליד אושוויץ שדרכה עברו 85,000 יהודים בדרכם למחנה ההשמדה.
בספרה (2014) מציגה פולברוק את נושאי המפתח של ההיסטוריה הגרמנית של המאה ה-20, ועוקבת אחר המתחים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים בגרמניה מאז 1918.
(2018); מועמד לפרס קנדיל לספרות היסטורית וזוכה פרס וולפסון להיסטוריה לשנת 2019, 'Reckonings' הוא מחקר המשפיע על מורשת השואה, ובוחן עד כמה הובאו לדין רודפים נאצים, וכיצד התפתחו מיתוסים של צדק בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מרי סאטלר פלטולה היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת אלסקה.
פלטולה, חברת המפלגה הדמוקרטית, נבחרה לראשונה ב-2022 לקונגרס ה-117 כממלאת מקומו של דון יאנג אשר נפטר במהלך כהונתו, וקודם לכן כיהנה כחברת בית הנבחרים המדינתי של אלסקה ושופטת בבית משפט שבטי וכיו"ר מועצת הדיג הפנים-שבטית של נהר הקוסקוקווים.
פלטולה, בת לשבט היופיק (Yup'ik), נולדה באנקורג' שבאלסקה בשלהי אוגוסט 1973. אביה, וורד סאטלר, עבר לאלסקה כדי לעבוד כטייס ומורה, בעוד אמה, אליזבת "ליזאן" פייצ'יגק ויליאמס, הייתה תושבת העיר קווית'לוק (Kwethluk).
בילדותה נסעה פלטולה ברחבי אלסקה במסגרת עבודתו של אביה במטה הבחירות של חבר הקונגרס דון יאנג.
כשהייתה סטודנטית התמחתה במחלקת הדיג והציד של אלסקה כמומחית לדגי סלמון ומליח.
בשנים 1991–1994 למדה באוניברסיטת צפון קולורדו, ולאחר מכן למדה עד 1995 באוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס.
בנוסף, פלטולה הרחיבה את השכלתה הגבוהה באוניברסיטת אלסקה סאות'איסט עד 1997, ועד ל-1998 למדה באוניברסיטת אלסקה באנקורג'.
בשנת 1995 זכתה פלטולה בתחרות מיס הקונגרס האינדיאנים-אמריקאים הלאומי.
בתחרות, היא ביצעה שני ריקודי עם של שבט היופיק ולבשה בגדים מסורתיים, כולל מעיל מעור סנאי, כיסוי ראש מפרוות זאב, ומגפי מוקלוק.
ב-1996 הייתה פלטולה למתמחה בבית המחוקקים של אלסקה .
מאוחר יותר באותה השנה התמודדה על ייצוג מושב באזור בת'אל, אך הפסידה בבחירות המקדימות לנציג המחוז המכהן, אייוון אייוון, בפער של 56 קולות בלבד.
ביום הבחירות הכלליות עבדה כמנהלת מטה הבחירות של יריבו העצמאי וילי קסאיולי.
לאחר בחירות אלה נטלה פסק זמן קצר מהפוליטיקה ועברה לתחום העיתונאות ככתבת.
בשנת 1998 נבחרה פלטולה אל בית הנבחרים של אלסקה , לאחר התמודדות חוזרת בפריימריז הדמוקרטים מול אייוון אייוון.
בבחירות הכלליות נבחרה ללא התנגדות מהותית, והחלה את כהונתה ב-19 בינואר 1999. גם במהלך התמודדויותיה בעתיד ניצבה פלטולה בפני התנגדות מזערית או ללא התנגדות בכלל, להוציא את מערכת הבחירות ב-2002 בהן שוב התמודדה מול אייוון אייוון.
בבית הנבחרים המדינתי כיהנה פלטולה במספר ועדות שונות, אך לרוב התמקדה בפעילותה ב"שדולת השיח" – קבוצה בלתי-מפלגתית של חברים משני בתי בית המחוקקים המייצגים קהילות כפריות ושטחים פתוחים באלסקה.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 סייעה פלטולה לליסה מרקאוסקי, נציגתה של אלסקה בסנאט של ארצות הברית, להיבחר מחדש למושבה באמצעות כתיבה ידנית של שמה על פתקי ההצבעה.
פלטולה עבדה כמנהלת פיתוח קהילתי וקיימות עבור תאגיד הכרייה דונלין קריק מ-2008 עד 2014; במהלך עבודתה שם נבחרה ב-2011 למועצת העיר בת'אל, שכיהנה עד 2013. בשנים 2015–2017 הייתה שדלנית רשומה באלסקה.
מאז ועד להתמודדה לקונגרס האמריקאי מילאה שורה של תפקידים באלסקה הנוגעים לשייכותה האינדיאנית, כגון שופטת בבית הדין השבטי של מועצת הילידים של אורוטסרארמיוט (Orutsararmiut).
פלטולה התמודדה בבחירות המיוחדות למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלסקה, לאחר שדון יאנג הלך לעולמו, כעבור 49 שנות כהונה.
היא נמנתה בין שלושת המועמדים הסופיים בבחירות מבין 50 יריבים ראשוניים.
בבחירות התמודדה מטעם המפלגה הדמוקרטית, וניצבה בפני שני רפובליקנים: שרה פיילין, לשעבר מושלת אלסקה ומועמדת המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008, וניק בגיץ' השלישי – נכדו של חבר הקונגרס הנעדר ניק בגיץ'.
בסיבוב המכריע, שנערך ב-31 באוגוסט 2022, גרפה פלטולה 51.48% מקולות הבוחרים ונבחרה אל הקונגרס.
היא האדם הראשון בקונגרס המשתייך לעמים הילידיים באלסקה, האישה הראשונה בבית הנבחרים מטעם אלסקה והראשונה להיוולד במדינה, והדמוקרטית הראשונה מטעם אלסקה מאז 1972. בבחירות אמצע הקדנציה, בנובמבר 2022, התמודדה שוב מול פיילין על המושב ונבחרה שוב, הפעם לכהונת מלאה של שנתיים.
בבחירות 2024 התמודדה לכהונה נוספת שוב פעם מול ניק בגיץ' השלישי, אך הפסידה לו.
כהונתה בבית הנבחרים תמה ב-3 בינואר 2025 עם התפזרות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
בעלה, באזי פלטולה, נהרג בתאונת מטוס ב-2023. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים והם אימצו שלושה נוספים.
מרי פיטרס פיזר הייתה כימאית אורגנית אמריקאית, הידועה בעיקר בעקבות הספרים שכתבה והמולקולות שהיא סינתזה.
האגודה האמריקנית לכימיה העניקה לה את מדליית גרוון-אולין בשנת 1971, והרווארד פתחו מעבדה לכימיה על שמה בשנת 1966.
מרי נולדה בקנזס, ובגיל צעיר משפחתה עברה לגור בפנסילבניה, שם גדלה עם אחותה רות.
אביה היה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת קרנגי מלון שבפנסילבניה, ואימה ניהלה חנות ספרים.
מרי ורות למדו יחד בתיכון פרטי לבנות, ולאחר מכן בשנת 1926 הלכו שתיהן ללמוד במכללת ברין מאר, שם מרי הכירה את לואי פיזר, פרופסור לכימיה, אשר לימד את רוב הקורסים של מרי.
מרי סיימה את לימודיה בברין מאר עם תואר ראשון בכימיה בשנת 1930.
באותה שנה, לואי פיזר עבר לעבוד באוניברסיטת הרווארד ומרי החליטה לעבור איתו ולהמשיך שם את לימודיה בכימיה.
באותן השנים, אוניברסיטת הרווארד לא אפשרה לנשים ללמוד אצלם, ולכן מרי נאלצה להירשם ללימודים שלה באוניברסיטה קרובה, אוניברסיטת רדקליף, על מנת לקחת את הקורסים בהרווארד.
היא הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שלמדו כימיה ברדקליף בשנים אלו.
אחד הפרופסורים שלה, גרגורי בקסטר, לא נתן לה להיכנס למעבדות עם הגברים, ובמקום לעבוד במעבדה הייתה צריכה לבצע את הניסויים שלה לבד, ללא השגחה ועזרה, במרתף נטוש בבניין סמוך.
מרי הבינה שלא תוכל להצליח בתנאים אלו לבד כאישה, והתחתנה עם לואי פיזר בשנת 1932 בשנה בה קיבלה את התואר השני שלה בכימיה.
השניים עבדו וחקרו יחד שנים רבות, ומרי יכלה לחקור בצורה בטוחה ונוחה במעבדה של לואי.
אחרי שהתחתנה, מרי אמרה "אני יכולה לעשות את כל הכימיה שרק ארצה, כבר לא משנה מה פרופסור בקסטר חושב עלי".
השניים עבדו יחד עד מותו של לואי פיזר בשנת 1977, ופרסמו 35 מחקרים, 8 ספרים, וסדרת ספרי לימוד של כימיה אורגנית.
בשנים הראשונות של עבודתם, מרי ולואי פיזר התמקדו בכימיה של קינונים וסטרואידים.
הם פיתחו סינתזות של ויטמין K וקורטיזון.
בנוסף, במלחמת העולם השנייה מרי חקרה תרופות חדשות למלריה, זאת לאחר שהפלישה היפנית ב־1942 חיסלה תשע עשיריות מההיצע העולמי של כינין, תרופה למלריה שהשתמשו בשנים אלו.
בעקבות העבודה של מרי, היא ולואי פיתחו גם סינתזה של לפינון, תרופה יעילה חדשה למלריה.
מרי ולואי פיזר ידועים בעיקר בזכות הספרים הרבים שכתבו.
הספר הראשון שכתבו יחד ב-1944, "כימיה אורגנית", הצליח מאוד ברחבי העולם כספר לימוד לאוניברסיטאות, ושימש כספר לימוד במדינות רבות ותורגם רבות.
כימאים משבחים את ספרי הלימוד של הפיזרים על מקוריותם כמו גם על מצוינותם ועל הכתיבה הכוללת של מאמרים, ניסויים וגרפים.
בשנת 1967 מרי ולואי התחילו לפרסם את סדרת הספרים החדשה שלהם, "ריאגנטים לסינתזה אורגנית".
השניים פרסמו 6 כרכים לפני מותו של לואי פיזר.
מרי המשיכה לפרסם את הסדרה עם שותפים שונים.
מרי פיזר עבדה כמעט 30 שנה בהרווארד ללא תשלום, מכיוון שבאותו זמן אוניברסיטת הרווארד לא שילמה לנשים עבור עבודתן, אף לאחר שהוענק לה תואר עמיתת מחקר של הרווארד.
מרי המשיכה לעבוד, לחקור, ולפרסם מאמרים וספרים עד גיל 80. בשנת 1971 האגודה האמריקנית לכימיה העניקה לה את מדליית Garvan-Olin.
בשנת 1966 הרווארד פתחה מעבדת לכימיה על שם מרי ולואי פיזר, ובנוסף, בשנת 2008 פתחו מלגת פוסט-דוקטורט על שם מרי פיזר לתמיכה של נשים ומיעוטים בכימיה.
מרי נפטרה במרץ 22, 1997 בבלמונט מסצ'וסטס.
דיים ברברה מרי קוואנט הייתה מעצבת אופנה ואייקון אופנה בריטי שהשפיעה רבות על האופנה בשנות ה-60 בלונדון.
בין היתר היא עמדה מאחורי עיצוב חצאית המיני והמכנסונים.
האוצרת ועיתונאית האופנה ארנסטין קרטר כתבה עליה: "למתי מעט היה המזל להיוולד בזמן הנכון, במקום הנכון, עם הכישרונות הנכונים.
בעולם האופנה של תקופתנו יש שלוש דמויות כאלה: שאנל, דיור ומרי קוואנט".
קוואנט נולדה בלונדון לג'ק קוואנט ומילדרד ג'ונס, מורים שהגיעו ממשפחות כורים וולשיות.
בהשפעת הוריה למדה איור וחינוך לאמנות בקולג' גולדסמית' אותו סיימה ב-1953, למרות שהעדיפה ללמוד עיצוב אופנה.
קוואנט הייתה נשואה לאלכסנדר פלאנקט גרין, שהיה גם שותפה לעסקים.
בשנת 1970 נולד לשניים בן.
ב–1955 פתחה יחד עם בעלה את בוטיק Bazaar ברחוב קרנבי בלונדון.
עיצוב הבוטיק היה חתרני ומקורי.
קירותיו נצבעו בשחור ולבן, הוא הציע חוויית קנייה שונה מהנהוג בחנויות הכל-בו או בחנויות מעצבים יוקרתיות באותן שנים, ועד מהרה זכה להצלחה.
בשנת 2015 קיבלה את תואר האבירות "דיים" מהמלכה אליזבת השנייה עבור תרומתה לאופנה הבריטית.
קוואנט מתה בביתה בסארי ב-13 באפריל 2023, בגיל 93.
בחשבון הטוויטר של מוזיאון ויקטוריה ואלברט נכתב: "לא ניתן להעריך את התרומה של קוואנט לאופנה.
היא ייצגה את החופש האופנתי שנות ה–60, והיוותה מודל לחיקוי לנשים צעירות.
האופנה היום חייבת הרבה לחזונה פורץ הדרך".
באתר המוזיאון נכתב: "המעצבת האוטודידקטית מרי קוואנט (1930–2023) יצרה מהפכת נעורים ברחוב הלונדוני והעניקה זהות דינמית וחדשה לנשים צעירות עם עיצוביה הקלילים והשובבים.
היא הייתה יצירתית, דעתנית ובעלת חוש מסחרי והפכה לאייקון של סצנת שנות השישים הסוערות.
אלכסנדרה שולמן, עורכת לשעבר של המגזין "ווג" הבריטי, כינתה את קוואנט "מנהיגה אופנתית" וגם "אישה חלוצית ובעלת חזון שהייתה לה הרבה יותר מאשר רק תספורת נהדרת".
חצאית המיני, מפרטי האופנה המכוננוים של שנות ה-60, היא אחד הבגדים המזוהים ביותר עם קוואנט, שהמשיכה את הקו בו החל מעצב האופנה אנדרה קוראז' לקצר את מכפלות החצאיות.
החצאית הקצרה נתנה ביטוי חזותי לרוח התקופה: המרד של ילדי דור הבייבי-בום בשנות ה-60 של המאה ה-20 בלונדון.
בהקשר זה אמרה קוואנט: "הבנות בקינג'ס רואד הן שהמציאו את חצאית המיני.
הכנתי בגדים קלים, צעירים, פשוטים, שאפשר לזוז בהם, לרוץ ולקפוץ.
הכנו אותם באורך שהלקוח רוצה.
לבשתי אותם קצרים מאוד והלקוחות היו אומרים 'קצר יותר, קצר יותר'".
בסוף שנות ה-60 קוואנט הציגה את המכנסונים שהפכו לאייקון אופנה בריטי.
במהלך שנות ה-70 וה-80 היא הרחיבה את עסקיה גם מעבר לאופנה ופיתחה מוצרים לבית ואיפור.
בשנת 1988 קוואנט עיצבה את פנים מכונית המיני הבריטית.
העיצוב כלל מושבים פסים בשחור-לבן עם עיטור אדום.
חגורות הבטיחות היו אדומות, ועל המושבים הופיעה חתימתה של קוואנט.
בשנת 2000 מכרה את המותג שנשא את שמה לאיש עסקים בריטי-יפני, ג'יימס מטסומיה, ופרשה מעולם האופנה.
ב-2019 ערך מוזיאון ויקטוריה ואלברט תערוכת יחיד לקוואנט, שכללה יותר מ-200 עיצובים שלה, בהם פריטים מהאוסף הפרטי שלה.
על קיר התערוכה נכתב: "כל העניין באופנה הוא ליצור בגדים אופנתיים שיהיו נגישים לכולם".
1966 – קצינה במסדר האימפריה הבריטית (OBE)
1966 – אחת "מהפכני האופנה" בניו יורק של Women's Wear Daily, לצד אידי סדג'וויק, טייגר מורס, פייר קרדן, פאקו רבאן, רודי גרנרייך, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו, איב סן לורן ובייבי ג'יין הולצר
1990 – פרס היכל התהילה של מועצת האופנה הבריטית.
2006 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt
2009 – חצאית המיני שעיצבה הופיעה בבולי הדואר המלכותי
2023 – חברה במסדר עמיתי הכבוד (CH) עבור תרומתה לאופנה
מרי פילדס הייתה נשיאת האגודה לרפורמות נשיות במנצ'סטר בשנת 1819, ושיחקה תפקיד חשוב בעצרת ההמונים במנצ'סטר באותה שנה שהסתיימה בטבח פיטרלו.
היא הייתה גם סבתו של האמן לוק פילדס דרך בנה ג'יימס.
היא נולדה כמרי פריצ'רד בקורק, אירלנד, בין 1789 ל-1792, היא באה ממשפחה של חנוונים במנצ'סטר.
הקשרים המשפחתיים הידועים שלה היו וולשים ולא אירים, ייתכן שהוריה פשוט ביקרו באירלנד בלידתה.
היא נישאה לוויליאם פילדס, תעשיין, ב-18 במרץ 1808 בסטוקפורט, אנגליה.
מרי קראה לילדיה הצעירים על שם כמה מהדמויות הפוליטיות הבולטות באותם ימים: ג'ון קרטרייט, תומאס פיין והנרי האנט.
בשנת 1819, ב-16 באוגוסט, התאספה קבוצה גדולה של עשרות אלפי עובדים ועובדות בשדה פתוח בפאתי מנצ'סטר.
קבוצה של רפורמיסטיות ממנצ'סטר שנכנסה עם הכרכרה של הפוליטיקאי והרפורמטור, הנרי האנט.
מרי נסעה בקדמת הכרכרה והניפה דגל.
היא עלתה על המדרכה ועמדה בחזית עם הדגל, יחד עם פעילות נוספות.
אליזבת גאונט ושרה הארגריבס ישבו בכרכרה של האנט בקרבת מקום.
העיתונאי הרדיקלי הלונדוני ריצ'רד קרליל, שנכח בעצרת, תיאר אותה כדמות הרואית ונתן לה מקום נכבד בתיאור האירוע.
מחשש מתסיסה ומהומות, בית המשפט החליט לעצור את ראשי המפגינים בניהם האנט ופילדס.
כמו כן הובאה תגבורת של פרשים צבאיים.
אנשי מנצ'סטר וסלפורד הגיעו ראשונים, ולאחר שהאנט נעצר הם תקפו את הקהל המפגין תפסו והשמידו דגלים וכרזות וגרמו לבהלה.
הכוחות הסדירים שהגיעו זמן קצר לאחר מכן הסתערו לפנות את המקום וגרמו לנפגעים נוספים.
בסופו של האירוע, היו כשמונה עשר הרוגים וכמעט שבע מאות פצועים קשה.
נשים רפורמיות אחרות שנחשבו בטעות כמרי פילדס, הוכו, ונעצרו במשך ימים רבים ללא אישום.
פילדס עצמה הופלה ארצה על ידי פרש שתפס את דגלה, ונמלטה בקושי מחבטה של חרבו.
היא ברחה והתחבאה במשך שבועיים.
מאוחר יותר היא הכירה את הסופרת של מנצ'סטר איזבלה בנקס, שכללה פרט נוסף ברומן "איש מנצ'סטר" משנת 1876: "גברת פילדס תלויה על במת הכרכרההחזיקה את שמלתה הלבנה.
גופתה נחשפה על ידי קצין חיל הפרשים".
פילדס מסרה גרסה משלה בעתירה לבית הנבחרים במאי 1821.
מרי פילדס הייתה רפורמטורית, אך לא סופרג'יסטית כפי שלעיתים טוענים.
היא לא (בפומבי, לפחות) דגלה בהצבעות לנשים, אבל כמו רוב הרפורמטוריות בדורה היא האמינה שנשים צריכות להילחם לצד גברים על הצבעה לכל בעלי הבית הבוגרים.
כך ניתן יהיה להפעיל אותן למען האינטרסים של הכלל.
היא נשארה רפורמית, ב-1833 נשאה נאום כדי להשיק סניף של האיחוד הפוליטי הנשי, והרצתה על 'מלחמה' בצ'ורלטון ליד מנצ'סטר ב-1843, שני נאומיה פורסמו בעיתונות רדיקלית.
שנותיה המאוחרות של מרי פילדס היו נוחות יחסית.
עד 1846, היא הייתה אלמנה שחיה בגלאזגו, אולי עם קרובי משפחה של בעלה.
ב-1849 היא ירשה מאמה ארבעה בתים בצ'סטר, עיר מחוז על גבולות וולייס, לשם היא עברה.
ב-1854 היא נסעה לליברפול, הנכד המבוגר שלה לוק פילדס עבר לגור איתה בצ'סטר.
היא יכלה לשלם עבור שיעורים בבית הספר לאמנות וורינגטון, וכך הפכה אותו לאחד הציירים המפורסמים ביותר של אנגליה הוויקטוריאנית.
היא מתה מברונכיטיס במנצ'סטר ב-3 באפריל 1876
מרי קוגן (נולדה ב-19 בספטמבר 1968) היא שייטת פאראלימפית ישראלית.
קוגן מתאמנת ומתחרה עם בעלה איגור קוגן והם ייצגו את ישראל במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008).
מרי קת'רין "מרי-קיי" לטורנו פלאו הייתה עבריינית מין ומורה אמריקאית, שהודתה באשמה בשנת 1997 בשני סעיפי אישום של אינוס סטטוטורי (יחסי מין עם קטין מתחת לגיל ההסכמה).
הילד, ווילי פלאו, היה בן 12 שנים כאשר החל הקשר המיני בין השניים.
הוא היה תלמידה בבית הספר היסודי בביורין, וושינגטון די.
בזמן שהמתינה לגזר הדין, לטורנו הביאה לעולם את בתם המשותפת.
בעוד שהמדינה ביקשה גזר דין של 7 וחצי שנים במאסר, לטורנו חתמה על הסדר טיעון שכלל 6 חודשים במאסר, 3 חודשים על תנאי, ניתוק קשר מפלאו למשך כל חייה ותנאים נוספים.
המקרה שלה קיבל תשומת לב והתעניינות בינלאומית.
מעט לאחר שלטורנו השלימה 3 חודשים במאסר, המשטרה תפסה אותה במכונית יחד עם פלאו.
השופט החליט לבטל את הסדר הטיעון והחזיר את גזר הדין המקורי – מאסר של 7 וחצי שנים.
שמונה חודשים לאחר חזרתה לכלא, היא ילדה את ביתם השנייה.
לטורנו הייתה במאסר בין השנים 1998–2004. לטורנו ופלאו נישאו במאי 2005, נישואים אלו נמשכו 14 שנה עד לפרידתם בשנת 2019.
מרי קת'רין שמיטז נולדה ב-1962 ב, קליפורניה, למרי אי (ששם נעוריה היה סוואר), כימאית לשעבר ול (1930–2001), מורה במכללה קהילתית ופוליטיקאי.
לטורנו, שמשפחתה כינו אותה "מריי קיי" הייתה הילדה הרביעית מתוך 7 ילדים וגדלה בבית קתולי אדוק.
אביה היה חבר באגודת ג'ון ברץ'.
כשהייתה בת שנתיים, אביה החל בקריירה הפוליטית שלו, ורץ בהצלחה כרפוליקני לקבלת מושב בבית המחוקקים של קליפורניה.
שמיטז היה סנטור מטעם מדינת קליפורניה ובקונגרס האמריקאי, כמו כן זכה בבחירות מיוחדות ובבחירות הכלליות בהמשך השנה.
ב-1972, אחיה השלישי של מרי טבע בבריכה בבית המשפחה, ב, קליפורניה, בזמן שמרי שיחקה עם אחד מאחיה במים הרדודים.
לטורנו הלכה לתיכון "", תיכון קתולי לנערות בקליפורניה.
שם הייתה חברה בקבוצת המעודדות.
בהמשך, לטורנו החלה את לימודיה באוניברסיטת אריזונה.
ב-1978 אביה נבחר מחדש לסנאט של קליפורניה כרפוליקני.
הוא תכנן לרוץ לסנאט האמריקאי ב-1982, אבל הקריירה הפוליטית שלו ספגה פגיעה כשנתגלה באותה השנה שיש לו שני ילדים מחוץ לנישואים מרומן עם תלמידה לשעבר ב שם לימד מדעי המדינה.
רומן זה גרם לפרידת הוריה של לטורנו, אך אלו חידשו את מערכת היחסים שלהם לאחר מכן.
במהלך לימודיה באוניברסיטת אריזונה, מרי שמיטז נישאה לסטודנט בשם סטיב לטורנו, שלמד ביחד איתה וילדה לו ארבעה ילדים.
מאוחר יותר אמרה לטורנו שהיא לא הייתה מאוהבת בסטיב, אבל נישאה לו בעקבות לחץ מהוריה.
סטיב עסק כסבל בחברת התעופה "אלסקה איירליינס".
אחרי שנה באלסקה, בעלה עבר לסיאטל, וושינגטון.
שם, לטורנו ילדה את בנם השני.
לטורנו סיימה את לימודי ההוראה ב ב-1989. לאחר מכן החלה ללמד תלמידי כיתה ב' בבית הספר היסודי "שורווד" בפרוור בסיאטל.
במהלך נישואיהם, מרי וסטיב סבלו מקשיים כלכליים וניהלו רומנים מאחורי גבם האחד של השני.
עורך דינה ושכנה לשעבר של לטורנו, דויד גרקי, העיד כי "היא עברה התעללות רגשית ופיזית על ידי בעלה" במהלך נישואיהם, וציין כי פעמיים "היא אושפזה בבית החולים ומשטרה הוזמנה", למרות זאת לא הוגשה תלונה מעולם.
במהלך מאסרה במאי 1999, בני הזוג התגרשו, והיא קיבלה משמורת על ארבעת ילדיהם.
בשנת 2010, לטורנו הפכה לסבתא.
ווילי פלאו (26 ביוני 1983) היה תלמידה של לטורנו החל מכיתה ב' ועד לכיתה ו' בבית הספר היסודי "שורווד".
פלאו הוא צאצא למשפחה מסמואה.
כאשר לטורנו הייתה בת 34, בקיץ 1996, מערכת היחסים בינה ובין ווילי פלאו, ילד בן 12, השתנתה מאפלטונית למינית.
ב-18 ביוני 1996, המשטרה תפסה את לטורנו במגרש מכוניות עם פלאו.
שם, לטורנו נראתה מזנקת למושב הקדמי בעוד פלאו מעמיד פני ישן במושב האחורי.
היא ופלאו סיפקו שמות מזויפים כאשר נשאלו לזהותם, פלאו שיקר אודות גילו וטען כי הוא בן 18. פלאו הצהיר שלא התקיים מגע בין השניים.
לטורנו טענה שהיא ובעלה נקלעו לוויכוח קשה ופלאו, שלטענת לטורנו היה חבר של המשפחה, היה עד לוויכוח בזמן ששהה בביתם בלילה וברח מהבית.
לטורנו הוסיפה לטעון שהיא עזבה את ביתה על מנת למצוא אותו.
לטורנו ופלאו נלקחו לתחנת המשטרה, שם קראו לאמו של פלאו.
המשטרה פנתה לאמו של פלאו בשאלה האם תרצה להגיש תלונה כלשהי, אך היא הסכימה להשיבו ללטורנו.
בהמשך טענה האם שבמידה והמשטרה הייתה מספרת לה על מה שקרה בין השניים ברכב ושפלאו זייף את גילו, היא לא הייתה מאשרת לו לחזור ללטורנו.
לטורנו נעצרה במרץ 1997 לאחר שקרוב משפחה של בעלה פנה למשטרה.
לטורנו הודתה באשמה בשני סעיפים של אינוס קטין.
בתה הראשונה מפלאו נולדה ב-29 במאי 1997, בזמן שהמתינה לקבלת גזר דינה.
במקור, המדינה רצתה לדון אותה למאסר בן 7 וחצי שנים.
לאחר שלטורנו חתמה על הסדר טיעון, מאסרה קוצר לשישה חודשים (שלושה על תנאי) וטיפול באורך 3 שנים כעבריינית מין.
למרות זאת, היא לא נדרשה להירשם כעבריינית מין.
כחלק מהסדר הטיעון, מרי לא יכלה ליצור קשר עם פלאו, חמשת ילדיה או כל קטין אחר.
לטורנו נעשתה מושא עניין וסקנדל בצהובונים ולפי עדות מכריה, חוותה הידרדרות במצבה הנפשי.
ב-3 בפברואר 1998, שבועיים לאחר שהשלימה את מאסרה, לטורנו נמצאה על ידי המשטרה במכוניתה עם פלאו ליד ביתה.
מרי טענה בהתחלה כי הייתה לבד במכונית.
היא ופלאו מסרו שמות בדויים כאשר נשאלו לזהותם.
למרות שדווח כי השניים קיימו יחסי מין ברכב, פלאו טען בפני השוטרים שהם התנשקו ושהוא נגע בירכיה, אך הם לא שכבו.
נמצאו עדויות לכך שהשניים נפגשו כמה פעמים מאז שחרורה של לטורנו ב-2 בינואר.
בעת מעצרה של לטורנו, המשטרה מצאה 6,200 דולרים (שווה ערך ל-11,000 דולר בשנת 2022) במזומן, בגדי תינוקות ואת דרכונה ברכב.
כמו גם קבלות על סך 850 דולרים (שווה ערך ל-1,500 דולר בשנת 2022) ברכישות שהתקיימו מאז שחרורה, עבור בגדי גברים, נערים ופעוטות.
לטורנו טענה שהכסף נועד לטיפולי עור ותשלום לעורך דינה (שטיפל בגירושיה מסטיב לטורנו) כמו כן טענה כי חלק מבגדי הגברים היו מתנות מקרובים וחלק קנתה עבורה משום שאהבה ללבוש בגדי גברים במידות גדולות.
בפברואר 1998, השופט ביטל את הסדר הטיעון שניתן ללטורנו והחזיר את גזר הדין של 7 וחצי שנות מאסר כיוון שהפרה את תנאי הסדר הטיעון.
בראיונות ובספר שעסקו ביחסיה עם פלאו, לטורנו אמרה שהיא שכבה עם פלאו לאחר שחרורה הראשון בינואר.
המשטרה טענה שלא נמצאה כל ראיה לכך שהשניים קיימו יחסי מין במכוניתה בזמן המעצר בפברואר.
לטורנו ריצתה את מאסרה ב.
בזמן שריצתה את מאסרה השני בכלא, לטורנו ילדה לפלאו את בתם השנייה ב-16 באוקטובר 1998. באותה השנה, לטורנו ופלאו חיברו יחד ספר בשם "רק פשע אחד, אהבה" שפורסם בצרפת.
ב-1999 פורסם בארצות הברית ספר שני בשם "אם לאהוב אותך זה לא נכון" שנכתב בשיתוף פעולה מינימלי מצד לטורנו וללא שיתוף פעולה מצד פלאו.
במהלך מאסרה, לטורנו הורשתה לקבל ביקורים מילדיה, אבל נדחתה בקשתה להשתתף בלווית אביה.
במהלך מאסרה, לטורנו לימדה את חברותיה לתא, יצרה ספרים מוקלטים לעיוורים, השתתפה במקהלת הכלא ו-"לעיתים נדירות פספסה מיסה בכנסייה".
בשל היותה ידועה לשמצה בקרב האסירות, לטורנו הייתה לא פופולרית בקרב הנשים האחרות בכלא.
לטורנו התחצפה לסוהרים ובילתה את חלק ממאסרה בבידוד.
באחד המקרים, לטורנו נשלחה לבידוד באורך של חצי שנה לאחר שמכתבים שהיא ניסתה לשלוח לפלאו התגלו על ידי צוות הכלא.
פלאו נשר מהתיכון ואמו קיבלה משמורת על שתי בנותיו.
פלאו נאבק עם דיכאון אובדני, אלכוהליזם וכן ניסה להתאבד במרץ 1999. בשנת 2002, משפחתו של פלאו תבעה את בית הספר "הייליין" ואת העיר דס מוינס, על סבל רגשי, אובדן יכולת להשתכר ועלויות גידול בנותיו בטענה שבית הספר ומשטרת דה מוין כשלו מלהגן עליו מפני לטורנו.
לאחר משפט בן 10 שבועות, לא הוענקו להם פיצויים.
עורכת הדין, , ייצגה את מחלקת המשטרה של דה מוין, עמיתה, מייקל פטרסון ייצג את בית הספר "הייליין".
לטורנו שוחררה מבית הכלא לתוכנית לשילוב בקהילה ב-4 באוגוסט 2004. יום לאחר מכן היא נרשמה כ (סכנה בינונית) למשך שארית חייה.
בהמשך לשחרורה, פלאו, שהיה בן 21 באותה התקופה, ביקש מבית המשפט להסיר את האיסור עליה ליצור קשר עמו.
לטורנו ופלאו נישאו ב-20 במאי 2005 בעיר , וושינגטון, בטקס שהתקיים ב.
כתבים מתוכנית הטלוויזיה "" זכו לגישה בלעדית לאירוע החתונה.
כמו כן צילומים חלקיים מהחתונה הופצו באמצעי התקשורת השונים.
לטורנו הצהירה כי היא מתכננת להביא לעולם ילד נוסף ולחזור לעסוק בהוראה.
היא הבהירה שעל פי החוק מותר לה ללמד בבתי ספר פרטיים ובמכללות קהילתיות.
עורכת הדין אן ברמנר, שפגשה והתיידדה עם לטורנו במהלך שנת 2002 במסגרת התביעה האזרחית של פלאו, אמרה כי לטורנו החשיבה את יחסיה עם פלאו כ"נצחיים ואינסופיים" וכן הוסיפה ואמרה ש"דבר לא יכל להפריד בין השניים".
בראיון שניתן ב-2006 בחדשות NBC, לטורנו הודתה שידעה כי "זה לא יהיה נכון לאפשר את מערכת היחסים, אבל ברגע שתמה שנת הלימודים היא וווילי חצו את הקו הזה".
לטורנו אמרה כי "לא חלף במוחה" באותו הזמן שקיום יחסי מין עם פלאו יהווה פשע.
בראיון מאוחר יותר, לטורנו הצהירה כי "לו מישהו אמר לי, אם מישהו היה אומר לי, שיש חוק ספציפי שאומר שזה פשע, לא ידעתי.
לו הייתי יודעת, אם מישהו מכיר את אישיותי.
רק עצם הרעיון ייחשב פשע".
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "ברברה וולטרס מציגה סקנדלים אמריקאים" סיקרה את המקרה בדצמבר 2015. המארחת ברברה וולטרס ראיינה את הזוג ובנותם.
ב-9 במאי 2017, לאחר 12 שנות נישואים, פלאו הגיש בקשה לגירושים מלטורנו, אך לאחר מכן משך אותה.
נכון לאפריל 2018, פלאו עבד בחנות למוצרי בניין וכדי ג'יי מקצועי ולטורנו עבדה כעזורת משפטית.
מאמר שפורסם במגזין "פיפל" ציטט מקור פנימי שאמר "הם יודעים מה כולם חושבים על מערכת היחסים שלהם...
מעולם לא היה להם אכפת.
הדברים השגויים שקרו התרחשו כל כך מזמן.
הם שני אנשים מבוגרים שחיים את חייהם".
לבסוף, הזוג התגרש באוגוסט 2019. בתחילת הנישואים, פלאו הצהיר שהוא לא היה קורבן והוא לא מתבייש במערכת היחסים.
לפי מגזין "פיפל" במאי 2020, מקור לא ידוע המקורב לפלאו אמר כי "הוא רואה דברים בבירור כעת ומבין כי זו לא הייתה מערכת יחסים בריאה מתחילתה".
לטורנו נפטרה ב-6 ביולי 2020 בהיותה בת 58, בביתה בדס מוינס, וושינגטון לאחר מאבק בסרטן המעי הגס.
פלאו ומשפחתו נכחו בלוויה למרות הפרידה.
בצוואתה, לטורנו השאירה את רוב עזבונה לפלאו.
בשנת 2000 שודר סרט טלוויזיה בשם "" בערוץ USA אודות מערכת היחסים בין לטורנו ופלאו.
בשנת 2023 יצא סרט הדרמה "הצצה ליחסים" בכיכובן של ג'וליאן מור ונטלי פורטמן המבוסס באופן רופף על הפרשה.
קוקטייל מרי פיקפורד ) הוא קוקטייל מתקופת היובש העשוי עם רום לבן, מיץ אננס טרי, גרנדין וליקר מרסקינו.
הוא מוגש מעורבב היטב וצונן, לעיתים קרובות עם דובדבן מרסקינו מסוכר.
הקוקטייל נקראת על שם שחקנית הקולנוע הקנדית-אמריקאית מרי פיקפורד (1892–1979), אומרים שהוא נוצר עבורה בשנות ה-20 על ידי אדי וולק או פרד קאופמן במלון נסיונל דה קובה בטיול שעשתה להוואנה עם צ'רלי צ'פלין ודאגלס פיירבנקס.
יוצקים את כל המרכיבים לשייקר, מגישים בכוס קוקטייל כשמקררים קודם לכן.
מרי פרקר (1637 לערך – 22 בספטמבר 1692) הייתה אחת מן הנשים שהואשמו במסגרת ציד המכשפות בסיילם, והאדם היחיד שהוצא להורג בעוון כישוף בעיירה שבה גרה.
מרי פרקר הייתה בתם של האנה וג'ון אייר, אחד מהחלוצים האירופאיים הראשונים שהגיעו ליישב את מסצ'וסטס הקולוניאלית.
היא גרה עם משפחתה בהייברוויל והיו לה שמונה אחים ואחיות.
בשנת 1652 לערך, בהיותה בת 15, התחתנה מרי עם נייתן פרקר, שהיה אלמן ולבלר מקומי.
הזוג התגורר בעיירה אנדובר והיו להם תשעה ילדים.
בשנת 1685 מת בעלה והותיר למרי בית וסכום כסף נכבד.
מרי חיה בבית יחד עם בנה הבכור, ג'ון.
ביולי 1692 ציד המכשפות החל לצאת מגבולות סיילם והגיע ליישובים נוספים, בהם אנדובר.
כחודשיים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1692, הועמדה מרי למשפט בחשד למעשה כישוף לאחר ששתי נערות, מרת'ה ספרג ורוז פוסטר, טענו כי רוחה מאיימת עליהן.
נער נוסף בשם וויליאם בייקר הבן העיד כי הוא "יודע שמרי היא מכשפה".
יחד עם מרי, עמדו למשפט עוד שניים מתושבי אנדובר, וויליאם בייקר האב ומרסי וורדוול.
שניהם הודו שאכן עסקו בכשפים וטענו כי ראו את מרי גורמת סבל למרת'ה ספרג ואדם נוסף.
את המשפט ניהלו השופטים ברת'למיו גדני, ג'ון הת'ורן, ג'ונתן קורווין וג'ון היגינסונס.
הנערות שהאשימו את מרי החלו לסבול מרעידות בכל פעם שהיו בנוכחותה, וכאשר שמה נשמע במהלך הדיונים, הן נפלו על הרצפה והחלו לפרכס.
העוויתות פסקו רק לאחר שמרי נגעה בנערות, במה שמכונה "מבחן נגיעה".
אנשי סיילם האמינו כי כאשר מכשפה נוגעת בקורבנה היא למעשה מרחיקה ממנו את השטן, מה שמפסיק את העוויתות ומהווה למעשה שיטה לזיהוי מכשפות.
מרי טענה כי כנראה מתבלבלים בינה לבין אישה אחרת בעיירה בעלת אותו שם, וכי היא עצמה חפה מפשע.
למרות דבריה, התעקשו הנערות שהיא האשמה.
ב-17 בספטמבר 1692 נגזר על מרי עונש מוות.
היא הוצאה להורג בתליה יחד עם מרת'ה קורי, מרגרט סקוט, מרי איסטי, אליס פרקר, אן פדיטור, ווילמות' רד וסמואל הרדוול.
הם היו האחרונים שהוצאו להורג במסגרת משפטי המכשפות בסיילם.
בשנת 1711 שמה של מרי נוקה מכל אשמה על ידי הרשויות במסצ'וסטס, וניתנו למשפחתה פיצויים בסך 8 פאונד.
מרי בליס פרסונס (1628–1712) הייתה אישה אמריקאית שהואשמה בעיסוק בכישוף, אך זוכתה מאשמה, במהלך המאה ה-17.
מרי נולדה למרגרט (הלינס) ותומס בליס בגלוסטרשייר, אנגליה בשנת 1628 לערך.
לאחר מותו של אביה, היגרה משפחתה להרטפורד, קונקטיקט, שם התחתנה מרי עם ג'וזף פרסונס ב-2 בנובמבר 1646. הזוג הטרי עבר לספרינגפילד, מסצ'וסטס ומשם למושבה החדשה נורתהמפטון, שאת שטחה רכש ג'וזף מידי ילידים אמריקאיים.
לזוג נולדו 11 ילדים: ג'וזף ג'וניור, בנג'מין, ג'ון, סמואל, אבנעזר, ג'ונתן, דייוויד, מרי, האנה, אביגייל ואסתר.
בין משפחת פרסונס לשכניהם, משפחת ברידג'מן, התפתחה יריבות שיש הסוברים כי היא תוצאה של קנאה רבת שנים.
מרי ושכנתה, שרה ברידג'מן, שתיהן גדלו בהרטפורד.
אביה של מרי היה איכר פשוט עם שטח אדמה של 24 דונם בלבד, בעוד שאביה של שרה נחשב למוצלח יותר ובבעלותו היה שטח אדמה של 120 דונם.
שתיהן התחתנו ועברו באותו הזמן עם בעליהן לספרינגפילד ומשם לנורתהמפטון.
משפחתה של מרי זכתה להצלחה רבה בתחום הכלכלי.
בעלה היה סוחר מצליח והיו בבעלותו נכסים רבים בספרינגפילד, הדלי, מסצ'וסטס ובוסטון.
בנוסף, הם ניהלו עסקים רבים בהם הפאב הראשון בנורתהמפטון, חנות, מנסרה ועוד.
ג'וזף אף נבחר לייצג את המושבה ולשמש כפקיד בכיר.
לעומת זאת, משפחתה של שרה חוו קשיים כלכליים.
בעלה עבד תקופה קצרה כשוטר, ובעוד מספר תפקידים פחות משמעותיים.
למרות שמדובר היה באמצע המאה ה-17, תקופה בה נשים רבות מתו בשעת לידה וילדים רבים לא שרדו מעבר לשנותיהם הראשונות, למרי נולדו 11 ילדים, בהם שני זוגות תאומים.
תשעה מילדיה גדלו להיות בגירים והפכו בעצמם להורים.
לעומתה, לשרה נולדו שמונה ילדים ורק ארבעה מהם, שלוש בנות ובן, שרדו מעבר לגיל ינקות.
שרה הייתה משוכנעת כי מזלה הטוב של מרי הוא מתנה מהשטן וכי היא גרמה באמצעות מעשה כישוף למות תינוקה.
בנוסף, היא האשימה את מרי בכך שגרמה פציעה קשה לבנה היחיד כאשר ניסה לתפוס פרה תועה והוא בתורו תיאר כיצד מרי "מושכת את ברכו" ו-"יושבת על המדף...
שמועות בנוגע למרי החלו להתפשט במושבה, ותושבים החלו להאשים אותה בכך שהיא גורמת לפציעות של חברי המושבה ואף למות חיות המשק שלהם.
בעקבות השמועות הרבות יצא ג'וזף להגנה על שמה הטוב של אשתו ומשפחתו, ותבע את הזוג ברידג'מן בטענה כי הם אחראים להפצת שמועות כזב שמטרתן לרמוז על כך שמרי מכשפה.
באוגוסט 1656 החלו הדיונים במשפט "פרסונס נגד ברידג'מן".
כמחצית מהמשפחות בנורתהמפטון שלחו נציג מטעמן כדי לשמש עד בתביעה.
שרה ברידג'מן העידה על כך שבמאי 1654 שמעה "רעש חזק בדלת" ומיד לאחר מכן חשה בשינוי אצל תינוקה שזה עתה נולד.
היא ראתה "שתי נשים עם כסות לבנה על ראשן עוברת ליד הדלת", והבינה מכך שבנה עומד למות, משום שהרגישה שיש "כישוף באוויר".
עדה אחרת סיפרה כיצד כדור צמר שטוותה עבור מרי נהיה מלא בקשרים.
משום שבכדורי צמר שטוותה לאחרים לא נעשו קשרים, היא הסיקה כי הדבר קרה בגלל מעשה כישוף של מרי.
עדה נוספת סיפרה כי בתה חלתה לאחר שלא הורשתה לעבוד אצל משפחת פרסונס ואדם בשם וויליאם הנום טען שלאחר חילופי דברים עם מרי, הוא מצא את הפרה שלו "מוכנה למות", והיא אכן מתה כעבור שבועיים.
היו גם עדים שיצאו להגנתה של מרי וסיפרו כי תינוקה של שרה היה חולה מן הרגע שנולד, וכי הפרה המדוברת מתה כתוצאה מ"מים בבטן".
בית המשפט בקיימברידג' פסק לבסוף לטובת מרי והורה לשרה ברידג'מן להתנצל בפניה באופן פומבי על הוצאת דיבה, או לשלם לה פיצויים.
למרות פסיקת בית המשפט, המשיכה משפחת ברידג'מן לשמור טינה למרי ואף האשימה אותה פעם נוספת בכישוף.
בשנת 1674, בעלה וגיסה של שרה האשימו את מרי במעשה כשפים, לאחר שבתה בת ה-22 מתה בנסיבות מסתוריות.
בינואר 1675 החל משפטה של מרי.
היא נתנה את עדותה מול חבר מושבעים שכלל 12 גברים, ואמרה כי "האל הצדיק יודע שאני חפה מפשע ואליו אני נושאת את פניי".
בית המשפט הורה למרי לעבור בדיקה בה נשים חיפשו על גופה סימנים כהוכחה לכך שהיא מכשפה, והיא נשלחה לבית סוהר עד תום ההליכים.
במאי אותה שנה היא זוכתה מאשמה והורשתה לחזור אל ביתה.
למרות שמרי נוקתה מכל אשמה, השמועות על כך שהיא עוסקת בכשפים סירבו לשכוך.
בשנת 1679 או 1680, עברו משפחת פרסונס חזרה אל ספרינגפילד.
מַרִי ווּלסֵטוֹנקרַאפט שֶלי הייתה סופרת אנגלייה, שחיברה בין השאר את הרומן "פרנקנשטיין".
בתם של הסופרת הפמיניסטית מרי וולסטונקראפט והפילוסוף ויליאם גודווין, ואשתו של המשורר פרסי ביש שלי.
מרי וולסטונקראפט גודווין נולדה בסומרס טאון להורים ידועים - אביה היה הפילוסוף ויליאם גודווין ואמה הסופרת הפמיניסטית מרי וולסטונקראפט, מחברת "הצידוק לזכויות נשים".
אמה מתה עשרה ימים לאחר לידתה מסיבוך בלידה.
מרי ואחותה למחצה פאני נשארו בהשגחת אביה.
ויליאם גודווין התחתן ב-1801 עם מרי ג'יין וייל קליירמונט, וכעבור שנתיים נולד להם בן.
מרי ששאפה לעצמאות פיזית ויצירתית, לא הייתה ביחסים טובים עם אמה החורגת.
מרי לא קיבלה חינוך פורמלי, אבל למדה בבית וקראה בשקיקה בספרים מספרייתו הנרחבת של אביה.
התחילה לקרוא את כתבי אמה בגיל 8, והושפעה מהם עמוקות.
היא גם אהבה לכתוב ובגיל 10 פרסמה את שירה הראשון.
עקב החיכוכים עם אמה החורגת נשלחה מרי ב-1812 לסקוטלנד, לגור אצל חברו הטוב של אביה.
בסוף אותה שנה, כשחזרה לאנגליה, פגשה לראשונה את המשורר פרסי ביש שלי ואשתו הארייט, בביקורם אצל אביה של מרי.
כעבור שנה נפגשו שוב, שלי היה מעריץ של גודווין ותמך בו כלכלית.
הוא התארח בבית גודווין, מרי ופרסי נפגשו כמעט כל יום, והתאהבו זה בזה.
גודווין רגז על הרומן ואסר על שלי לבוא לביתו.
בקיץ 1814 ברחו מרי ופרסי שלי לצרפת, בלווית אחותה החורגת קלייר.
בתגובה ניתק האב את הקשר עם בתו.
מרי, פרסי וקלייר טיילו באירופה, אחרי כמה שבועות חזרו ללונדון והתגוררו יחד.
ב-1815 מרי ילדה בת שמתה מיד אחרי הלידה, ושנה אחר כך ילדה בן שמת בגיל 3 ממלריה.
קלייר הפכה לפילגשו של המשורר לורד ביירון, שהיה חברו הטוב של שלי.
ב-1816 שהו שלי ומרי, יחד עם ביירון וחברו הטוב ג'ון פולידורי, בז'נבה.
תחילתו של הספר "פרנקנשטיין" היה בתחרות שהציע לארבעתם ג'ורג' ביירון, כאשר כל אחד מהם נדרש לחבר סיפור אימה.
סיפורה של מרי היה הבסיס לרומן שכתבה מאוחר יותר בעידודו של פרסי, והוא היחיד בין הסיפורים שלהם שהתפרסם.
"פרנקנשטיין" הוא סיפורו של סטודנט גרמני שמפיח חיים באדם שיצר מחלקי גופות, ויוצר מפלצת הגורמת בסופו של דבר לאובדנו.
הספר "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני" בשמו המלא יצא לאור ב-1818, והוא נחשב לרומן הראשון בז'אנר המדע הבדיוני.
ב-1816, כשחזרו לאנגליה, קרו שני אירועים שהשפיעו רבות על חייה.
פאני, אחותה הגדולה של מרי, התאבדה, וכן התאבדה אשתו של פרסי, הארייט.
כשבועיים אחרי מותה של הארייט מרי ופרסי התחתנו, בעידודו של גודווין שחידש את הקשר עם בני הזוג.
ב-1817 פרסמו מרי ופרסי שלי ספר משותף המתעד את מסעותיהם באירופה, בהשראת ספר דומה שפרסמה אמה של מרי.
באותה שנה ילדה מרי בת נוספת, שמתה שנה מאוחר יותר.
בני הזוג עזבו את אנגליה והתיישבו באיטליה.
ב-1819 ילדה את פרסי פלורנס, שהוא היחיד מילדיה שהגיע לבגרות.
מרי התחילה לעבוד על ספרה "מתילדה", הנוגע ליחסיה עם אביה ועם פרסי; ספר זה פורסם ב-1959, 108 שנים אחרי מותה.
ב-1822 חיו מרי ופרסי בלה-ספציה, מרי הרתה אך איבדה את עוברה וכמעט קיפחה גם את חייה.
כעבור שבועיים בעלה פרסי ביש שלי טבע במהלך הפלגה קרוב לליבורנו.
הטרגדיות הרבות שפקדו את מרי גרמו כנראה לעיסוקה התמידי בנושא המוות.
היא גם סבלה מתקופות ארוכות של דיכאון וערעור בריאותה הנפשית.
אחרי מות בעלה, חזרה מרי לאנגליה עם בנה.
היא המשיכה לכתוב, אך שאר יצירותיה לא זכו לתהילה לה זכה ספרה הראשון.
בנוסף לרומאנים כתבה מאמרים, נובלות, יומני מסע, סיפורים קצרים ושירים.
כן ערכה אוספי שירים של בעלה, להם היא כתבה הקדמות והסברים.
מרי שלי מתה בלונדון בגיל 53 מגידול במוחה.
היא נקברה בכנסיית סן-פיטר בבורנמות', על אף בקשתה להיקבר לצד שני הוריה בסן-פנקרס בלונדון.
פרנקנשטיין, מאנגלית - שרון פרמינגר, הקדמה והערות - קארן קרבינר, פן, תל אביב, 2005.
פרנקנשטיין, או פרומיתאוס המודרני, עברית - איריס ברעם, אלישר, ירושלים, 1983.
פרנקנשטיין, או, פרומיתיאוס המודרני, בשלושה ספרים, תרגום - יערית בן יעקב, פראג, תל אביב, 2000.
מרובע גותי (ארבעה סיפורים), מאנגלית יונתן דיין, הוצאת מקום לשירה, 2022.
מרי רובינסון היא פוליטיקאית אירית, שכיהנה כנשיאת אירלנד השביעית בשנים 1990–1997, וכן כנציבת האו"ם לזכויות האדם.
רובינסון נולדה כמרי תרז ברק, בעיירה בלינה במחוז מאיו באירלנד בשנת 1944. הוריה שניהם רופאים במקצועם.
המשפחה הייתה קתולית, ובעלת מסורת ארוכה באירלנד, כאשר בוויכוח הפוליטי בין השייכות לממלכה המאוחדת, ובין עצמאותה של אירלנד, נקטו בני המשפחה השונים בעמדות שונות.
רובינסון למדה בטריניטי קולג' בדבלין, ועוד בשנות העשרים לחייה קיבלה את התואר "פרופסור" ולימדה משפטים.
רובינסון התקבלה לסנאט האירי (הבית העליון של האירכטס, הוא הפרלמנט האירי), כאחת משלוש נציגות טריניטי קולג' בגוף זה.
היא פעלה למען מגוון רחב של נושאים, החל מזכותן של נשים לשבת בחבר מושבעים, ביטול ההחלטה לפיה אישה המשמשת בשירות המדינה תתפטר עם נישואיה, וכלה בזכות לשימוש באמצעי מניעה.
כן עבדה כיועצת משפטית למען השדולה לרפורמה בחקיקה העוסקת בהומוסקסואלים באירלנד, שהייתה נגדם.
בתקופה זו נישאה לניקולס רובינסון, בן הדת הפרוטסטנטית, דבר שגרם למשבר בינה ובין משפחתה.
בתחילה הייתה רובינסון סנאטורית עצמאית, אך במהלך פעילותה הצטרפה אל מפלגת העבודה (הלייבור) האירית.
(המפלגה השלישית בגודלה באירלנד, לאחר שתי מפלגות השלטון ההיסטוריות פיאנה פול ופינה גייל).
ניסיונותיה של רובינסון להיבחר לבית התחתון של הפרלמנט האירי, הדאל, נכשלו.
בסוף שנות השבעים הנהיגה את המאבק כנגד "החברה הכלכלית לדבלין" אשר רצתה לבנות את משרדיה על אתר ויקינגי קדום בדבלין.
ניסיון זה נכשל וכיום עומדים הבניינים על מכונם, מעל לאתר ההיסטורי.
בשנת 1985 פרשה רובינסון ממפלגת הלייבור במחאה על החוזה האנגלו-אירי שחתמה ממשלתו של גארט פיצג'רלד (אשר מפלגת הלייבור הייתה חלק ממנה) עם ממשלתה של מרגרט תאצ'ר באנגליה, בטענה כי היה מקום להיוועץ בנציגי הרוב היוניוניסטי בצפון אירלנד.
רובינסון נותרה כחברת הסנאט במשך ארבע שנים לאחר מכן.
חלק מן הנושאים למענם פעלה קודמו - נשים ישבו בחבר מושבעים, אמצעי מניעה היו חוקיים (אם כי הפצתם הוגבלה) והאיסור על נשים נשואות בשירות הציבורי בוטל.
בשנת 1989 פרשה מן הסנאט.
בשנת 1990 פנו אליה נציגי מפלגת הלייבור בהצעה להיות מועמדת לנשיאות אירלנד.
קודם לכן לא הייתה מועמדת אישה, או מועמדת של הלייבור לנשיאות.
רובינסון הייתה מועמדת של המפלגה השלישית בגודלה אל מול מועמדים של שתי המפלגות הגדולות, ואל מול מסורת לפיה נציג מפלגת פיאנה פול הוא שנבחר לנשיא בסוף המערכה.
בזמנו, המפלגה השנייה בגודלה, פינה גייל הריצה מטעמה מועמד בלתי מנוסה בשם אוסטין קרי, שנראה כברירת מחדל לאחר שבכירים במפלגה סירבו להצעה.
מטעם המפלגה הגדולה, פיאנה פול, הועמד לבחירות סגן ראש הממשלה בריאן לניהן, פוליטיקאי אינטליגנטי, בעל רקורד ליברלי מתון, אשר נראה כמועמד שניצחונו ודאי.
לניהן הצליח, במהלך מסע הבחירות, להסתבך בשקר שנאמר בריאיון עיתונאי (שנגע לעניין מפלגתי שאירע כשמונה שנים קודם לכן), ולאחר מכן בסדרה של הכחשות, שהובילו להדחתו מתפקיד סגן ראש הממשלה עוד במהלך הבחירות, ולניצחונה של רובינסון בסופו של דבר.
רובינסון הביאה לתפקיד הנשיא ידע משפטי, אינטלקט, וניסיון פוליטי.
היא ידעה את מגבלות תפקידה (שהוא סמלי בעיקרו, בדומה לתפקיד נשיא מדינת ישראל), אך ניסתה לקדם במסגרתו את הנושאים הקרובים לליבה.
היא לקחה על עצמה לקדם את הקשר בין אירלנד ובין הפזורה האירית בעולם.
במהלך כל שנות כהונתה דלק אור בחלון המטבח של בניין הנשיאות, הנראה היטב מכל חלקי דבלין, על מנת "להנחות" את הבנים הגולים הביתה, על פי מנהג אירי עתיק.
היא ביקרה בבריטניה בצעד סמלי שהיה בו כדי לשנות את היחסים האנגלו-אירים, והייתה לנשיא האירי הראשון שהתקבל אצל המלכה אליזבת השנייה בארמון בקינגהאם.
בתגובה אירחה את נסיך הכתר, צ'ארלס, בארמון הנשיא בדבלין.
ראשי ממשלת אירלנד בתקופתה שמרו עמה על יחסים טובים, וברטי אהרן פעל רבות על מנת למנותה לתפקיד נציבת זכויות האדם של האו"ם כאשר הודיעה לו כי היא חפצה במינוי.
במהלך חמישים ושתים השנים בטרם מונתה, היה רק נאום נשיאותי אחד בפני שני בתי הפרלמנט (אותו נשא איימון דה ואלירה ביובל החמישים למרידת חג הפסחא).
רובינסון נשאה שני נאומים כאלה בתקופת כהונתה.
צעד שנוי במחלוקת ביצעה כאשר ביקרה בצפון אירלנד ונפגשה שם עם ג'רי אדמס, ראש מפלגת שין פיין, על אף דרישות משרד החוץ האירי, שטען כי מפלגתו של אדמס קשורה ל-IRA.
רובינסון שמרה במהלך כהונתה על קשרים עם ראשי כל הפלגים היריבים בצפון אירלנד, ביניהם זוכי פרס נובל לשלום דייוויד טרימבל וג'ון יום.
רובינסון הזמינה לארמון הנשיאות נציגים של קבוצות שהיו עד עתה בשולי החברה האירית, כקבוצות דתיות, והומוסקסואלים ולסביות, היא נפגשה עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ועם הדלאי לאמה.
רובינסון ביקרה ברואנדה על מנת להפנות את תשומת לב העולם לסבל במדינה זו לאחר מלחמת האזרחים, אשר גבלה בהשמדת עם.
צעדים אלו הביאו לה שיעור פופולריות של 93%.
ואף על פי כן עזבה את הנשיאות שלושה חודשים לפני תום תקופת כהונתה על מנת לקבל את תפקיד נציב האומות המאוחדות לזכויות האדם.
בטרם עזבה את התפקיד הספיקה רובינסון לחתום על שני חוקים שקיבל הפרלמנט האירי, למענם עבדה במשך זמן רב - התיקון המאפשר הפצה חופשית של אמצעי מניעה, ותיקון נוסף לחוק אשר הסיר את האיסור החוקי על הומוסקסואליות, והשווה את גיל ההסכמה ליחסים הומוסקסואלים ליחסים הטרוסקסואלים.
בשנת 1997 מונתה רובינסון על ידי המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן ובהסכמת מליאת האומות המאוחדות לנציבת האו"ם לזכויות האדם (OHCHR).
רובינסון ישבה במשרדי הנציבות בז'נבה, ופעלה לקידום זכויות האדם ברחבי העולם.
במסגרת תפקידה ביקרה ברואנדה, קמבודיה וקולומביה, כמו גם בסין שם חתמה על הסכם היסטורי בשנת 1998 שמטרתו לשפר את מצב זכויות האדם במדינה זו.
היא שלחה נציגים למדינות רבות כאינדונזיה, וכיום ישנם נציגים ממשרד זה בעשרים מדינות המפקחים על מצב זכויות האדם במדינות אלו, מצב שלא היה קיים בטרם כהונתה.
היא ניסתה לפקח על מצב זכויות האדם ביוגוסלביה לשעבר ובחבל קוסובו.
בחודש אוגוסט 2001 עמדה רובינסון בראש ועידת האו"ם נגד הגזענות, אפליה על רקע גזעי, שנאת זרים, וחוסר סובלנות, אשר התקיימה בדרבן דרום אפריקה.
ועידה זו הייתה ביקורתית כלפי ישראל שבעקבות כך פרשה ממנה עם ארצות הברית.
הודעת הסיכום של הוועידה שניתנה ב-8 בספטמבר 2001 לא כללה גינוי לציונות כגזענות (כפי שהציעו מדינות רבות במהלך הוועידה); ההודעה כללה התנצלות של מדינות האיחוד האירופי בפני מדינות אפריקה על הגזענות, העבדות והקולוניאליזם.
הוועידה הכירה בסבל היהודים בשואה, והביעה צער על סבלם של הפלסטינים בשטחים.
רובינזון פרשה מתפקידה בשנת 2002.
לאחר מבצע עופרת יצוקה, פנה אליה נשיא המועצה בבקשה שתעמוד בראש צוות הבדיקה, אך היא סירבה להצעה מכיוון שלטענתה ההחלטה על מינוי צוות הבדיקה הייתה חד-צדדית ולא אפשרה גישה מאוזנת לחקירת המצב בשטח.
ב-2008 מונתה על ידי ועדת פרס פרל מייסטר גרינגרד באוניברסיטת רוקפלר להיות האשה שתעניק את הפרס, למדענית - האשה הבולטת לאותה שנה.
באוגוסט 2009 קיבלה רובינסון את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
זוכת פרס טאנג לשלטון החוק (2024).
בטרילוגיית שר הטבעות מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, מריאדוק ברנדיבאק, המכונה מרי, הוא הוביט, אחד מידידיו הטובים של פרודו.
הוא קרוב משפחה של פרודו ממספר כיוונים.
אוהב סירות וסוסי פוני, מתעניין גם במפות של הארץ התיכונה.
מרי נולד בשנת 2982 של העידן השלישי.
הוא הבן היחיד של סאראדוק בראנדיבאק, הראש של באקלנד, ואזמראלדה טוק, הדודה של פיפין, ידידו הטוב.
מרי הוא האינטליגנטי הגדול מבין חבריו ההוביטים, ושם לב לפרטים קטנים.
לדוגמה: אפילו לפני שבילבו בגינס עזב את הפלך, הוא ידע על הטבעת האחת ועל כך שהיא הופכת את העונד אותה לבלתי-נראה.
הוא מגן על מעון באג אחרי המסיבה של בילבו, כשהוא מגן על פרודו מפני אורחים לא רצויים.
הוא גם העומד מאחורי ה"קונספירציה" של סם, פיפין, פרדגאר בולג'ר (המכונה "פאטי" - השמן), והוא עצמו, כדי לעזור לפרודו.
לכן, כבר בתחילת אחוות הטבעת, הוא ערוך ומוכן למסע.
תוך כדי קיצור הדרך שלו דרך היער העתיק ההוביטים הותקפו על ידי אחד העצים, אך תום בומבדיל הציל אותם.
התקרב מאוד לתיאודן מלך רוהן, ואף על פי שנדחה על ידיו מלרכב לקרב בשדות הפלנור, הלך לקרב מוסתר על ידי אאווין, שכינתה עצמה דרהנלם (כיוון שגם לא הורשתה להילחם).
בקרב חתך את גיד רגלו של המלך המכשף שר רפאי הטבעת בעת הסתערותו על אאווין ועל ידי כך גרם למותו.
לאחר המלחמה, נשא לאישה את אסטלה בולג'ר, אחותו של פרדגאר בולג'ר.
ידוע כי היה לו בן אף על פי שעובדה זו לא מוזכרת באילנות היוחסין של ההוביטים.
בשנת 11 לעידן הרביעי קיבל את התואר "אדון באקלנד" שעבר לו בירושה.
הוא המשיך בקשריו עם רוהן והפך למומחה במסורותיה ושפתה.
בגיל 102, שנה 64 לעידן הרביעי, חזר לממלכה המאוחדת עם ידידו פרגרין טוק.
השניים נפטרו בגונדור מספר שנים מאוחר יותר ונקברו בקברי המלכים של גונדור במינס טירית.
לאחר מותו של המלך אראגורן בשנת 120 לעידן הרביעי קברם הועבר לידו.
מרי־קייט ואשלי אולסן , או "התאומות אולסן", הן זוג שחקניות ומעצבות אופנה אמריקאיות.
התפרסמו כשחקניות ילדות בסדרה "צער גידול בנות".
אחותן הצעירה היא השחקנית אליזבת אולסן.
האחיות נולדו בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
הוריהן הם דייב וג'רני אולסן.
להן אח גדול בשם טרנט אולסן, ואחותן הקטנה היא השחקנית אליזבת אולסן.
בגיל שבעה חודשים התקבלו לתפקיד התינוקת מישל טאנר בסיטקום הטלוויזיוני "צער גידול בנות", ששודרה מספטמבר 1987 עד מאי 1995 ברשת ABC.
ב-1995 התגרשו הוריהן של התאומות.
לאחר צילומי הסדרה, שיחקו האחיות בסרטי טלוויזיה וקולנוע והשיקו קו מוצרים על שמן, הכולל בין השאר בגדים, אביזרים, תחליבי רחצה, מוצרים לבית הספר, ספרים, סרטים, בשמים, משחקי מחשב, בובות ואף סדרת טלוויזיה מצוירת.
בשנת 2004 זכו לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ובאותה שנה החלו לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק.
מקצוע הלימודים הראשי אותו לומדת אשלי הוא פסיכולוגיה, ואילו מרי קייט לומדת צילום.
האחיות אולסן זכו לביקורת קשה מצד ארגון זכויות בעלי חיים, PETA, לאחר שהשתמשו בפרווה בקו האופנה שלהן, "The Row".
מרי קייט שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "העשב של השכן".
איך שהמערב היה כיף (1994)
המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה (2003) (אורחות)
מרי רנו הייתה סופרת אנגליה.
יצירותיה פופולריות בקרב חובבי הרומן ההיסטורי.
נולדה בלונדון (שמה האמיתי היה מרי שאלאן) ולמדה בקולג' סנט יו באוקספורד, שהיה אז קולג' לנשים בלבד.
היא הוסמכה לאחות, ובספריה הראשונים בא לידי ביטוי ניסיונה כאחות.
בשנת 1948, אחרי שהרומן שלה North Face זכה בפרס MGM בשווי $150,000, היגרה לדרום אפריקה עם בת זוגה ג'ולי מולארד, אחות גם היא.
בשנות ה-50' הייתה פעילה בתנועת Black Sash נגד האפרטהייד.
כתיבתה המוקדמת עסקה בנושאים בני ימינו, בעיקר על רקע תקופת המלחמה, אבל בשנת 1956 החלה לכתוב סדרת ספרים שזירת התרחשותם הייתה יוון העתיקה, בכללם הטרילוגיה על חיי אלכסנדר הגדול: אש משמיים (1970), הנער הפרסי (1972) ומשחקי קבורה (1981).
למרות אי-היותה בקיאה בספרות קלאסית, זכתה להוקרה על הקפדנות ללא דופי שבה הקימה לחיים את העולם היווני.
יחסה האוהד לאהבה בין גברים קירב את ספריה גם ללב קהל קוראים רחב בקהילת ההומוסקסואלים.
כמה מעמדותיה ההיסטוריות היו שונות מהמקובל, כגון ביקורתה החריפה על הנואם דמוסתנס.
אף כי רנו לא יכלה לקרוא את נאומי דמוסתנס במקורם היווני, היא סברה שהייתה הפרזה גדולה בהערכת כושר הנאום של דמוסתנס, שלא היה, לדעתה, אלא תועמלן מרושע.
היא טענה ש"גם ההערכה שזכה לה האיש עצמו הייתה מוגזמת לאין שיעור.
דבר ידוע הוא, שהאיש לקח שוחד ותמיכות מן הפרסים.
הוא היה פחדן, בקרב כירוניה הוא זרק את המגן והנשק ונס על נפשו.
הוא היה אכזר, מעולם לא גילה חמלה למישהו, אם במילה ואם במעשה.
כל אלה הן עובדות ידועות היטב." נוסף לכך, רנו הציעה שתי תאוריות חדשניות על דמוסתנס:
הוא ניסה לפגוע מינית באלכסנדר הצעיר, בלי לדעת את זהותו, כשדמוסתנס היה שליח למקדוניה.
דמוסתנס היה בין השותפים לקשר ההתנקשות בפיליפוס השני.
היין האחרון (1956), תרגמה חנה קסל, הוצאת זמורה ביתן, 1988.
מות יומת המלך (1958) - תזאוס האגדי עד מות אביו.
תרגמה דליה רביקוביץ, הוצאת עם עובד, 1962. נחשב לספרה הטוב ביותר של רנו.
תרגם מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 1991.
אש משמיים (1969) - אלכסנדר הגדול עד מות אביו.
תרגמה שולמית במברגר, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1978.
הנער הפרסי (1972) - אלכסנדר אחרי כיבוש פרס.
משורר התהילה (1978), תרגמה ניצה בן ארי, הוצאת זמורה ביתן, 1983.
משחקי קבורה (1981) - ממשיכי אלכסנדר.
תרגם חגי פינסקר, הוצאת זמורה ביתן, 1985.
"מות יומת המלך" ו"השור מן הים" עובדו לסדרה בת 11 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC, תחת הכותרת "מות יומת המלך" (The King Must Die).
מרי רוז הייתה אוניית מפרשים מלחמתית אנגלית מהמאה ה-16, שטבעה בקרב ב-1545. שרידיה נמשו מקרקעית הים ב-1982, והם מוצגים כיום במוזיאון "מרי רוז" בנמל פורטסמות'.
האונייה, מסוג קאראק, הושקה ב-1511, בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, ובמהלך שירותה נטלה חלק בכמה מן המלחמות שניהל נגד צרפת, סקוטלנד וברטאן.
ב-1536 שופצה האונייה שיפוץ מקיף, וממדיה וחימושה גדלו.
ב-19 ביולי 1545, תוך כדי הקרב במצר סולנט נגד צי פלישה צרפתי, התמלאה לפתע האונייה מים וטבעה.
טרופת האונייה התגלתה ב-1971, והיא נמשתה ב-1982 באחד מהפרויקטים המסובכים והיקרים ביותר בתולדות הארכאולוגיה הימית.
האונייה עצמה ואלפי הממצאים שנחשפו במקום טביעתה הם בבחינת כמוסת זמן רבת ערך להכרת תקופת בית טיודור.
הממצאים כוללים כלי-נשק, חלקי מעטה המפרשים, אפסניה ימית-מלחמתית ומגוון רחב של חפצים ששימשו את אנשי הצוות.
רבים מן הממצאים אינם מוכרים משום מקום אחר זולת "מרי רוז", והם מרחיבים את הידיעה על התקופה בתחומים רבים, מלוחמה ימית ועד מבנה כלי הנגינה של התקופה.
מאמצע שנות השמונים, תוך כדי עבודות שימור השרידים שנמשו, הוצגו שרידי האונייה למבקרים במספנה ההיסטורית בפורטסמות'.
ב-31 במאי 2013 הושלמה בנייתו של המבנה החדש של מוזיאון "מרי רוז" והוא נפתח לקהל.
מוצגים בו האונייה עצמה והממצאים הרבים שנמשו מתוכה וממקום טביעתה.
"מרי רוז" הייתה כנראה אחת מאוניות המלחמה הייעודיות הראשונות שנבנו עבור צי המלחמה האנגלי, שכן אין כל עדות לכך ששימשה גם כאוניית סוחר כנהוג באותה תקופה.
היא חומשה בתותחים כבדים מסוגים חדשים שיכלו לירות דרך פתחים בדפנות האונייה, שיטה חדשה שפותחה בתקופה שבה נבנתה.
לאחר השיפוץ המקיף שנעשה באונייה ב-1536, היא הייתה אחת האוניות הראשונות שיכלו לירות מטח דופן, אם כי טקטיקות המערך הטורי, שהתבססו על שיטת ירי זו, עדיין לא פותחו.
הסיבות המדויקות לטביעתה אינן ידועות.
קיימות תאוריות שונות הנשענות על עדויות היסטוריות, על ידע על אודות בניית אוניות במאה ה-16 ועל ניסויים בני זמננו, אך בשל העדויות הסותרות והיעדרם של ממצאים פיזיים, לא ניתן לקבוע בוודאות מה גרם לטביעתה.
הסברה הרווחת היא כי "מרי רוז" איבדה את יציבותה, התמלאה במים וטבעה.
כשעלה הנרי השמיני לשלטון ב-1509 הייתה אנגליה ממלכה חלשה יחסית למעצמות אירופה האחרות – צרפת, האימפריה הרומית הקדושה וספרד.
מכל נחלותיה הגדולות של אנגליה ביבשת מניצחונותיה על צרפת במלחמת מאה השנים (1337 – 1453), נותרה רק מובלעת קטנה בקאלה.
הנרי הצעיר שאף לשחזר את הניצחונות הצבאיים המהוללים של קודמיו, ובמיוחד של הנרי החמישי, ובכך להאדיר את שמו.
הוא היה נחוש בדעתו לממש את טענתו ההיסטורית לכתר צרפת, ולהשיב לידיו את נחלות אבותיו בצפון צרפת.
כבר בשנה הראשונה למלכותו ביצר את קאלה, הורה על גיוס חיילים, חימש את צבאו בתותחים נוספים וציווה על חיזוק הצי המלחמתי.
במקביל להכנותיו הצבאיות, פעל הנרי לבידודה המדיני של צרפת.
באותו זמן הייתה צרפת חברה בליגת קמברה, שכללה את פרננדו השני, מלך אראגון, האפיפיור יוליוס השני ומקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1509, שישה שבועות לאחר הכתרתו, נישא הנרי לנסיכה הספרדית קתרין מאראגון, וב-1511 הצליח במשא ומתן דיפלומטי לשכנע את האפיפיור לנטוש את בריתו עם צרפת ולכונן ברית חדשה נגדה, היא "הליגה הקדושה", שכללה מלבד אנגליה גם את ספרד ואת האימפריה הרומית הקדושה.
הצי המלחמתי הקטן שירש הנרי השמיני מאביו כלל רק שתי אוניות גדולות: הקאראקים "רִיגֶ'נְט" ו"סוֹבֶרֵיין".
חודשים אחדים בלבד לאחר הכתרתו, הוזמנה בנייתן של שתי אוניות גדולות, "מרי רוז" בתפוסה של 500 טון, ו"פיטר פוֹמְגְרֶנֶט" (שנקראה לימים, לאחר שיפוצה ב-1536, בשם "פיטר") בתפוסה של 450 טון.
לא ידוע איזה מלך הורה על בניית "מרי רוז".
בנייתה החלה אומנם בתקופת מלכותו של הנרי השמיני, אך אין להוציא מכלל אפשרות שהתוכניות להתחמשות ולהתעצמות הימית הוכנו עוד לפניו.
עם זאת, הנרי השמיני הוא שפיקח על פרויקט בנייתה, ואף ציווה לבנות אוניות גדולות נוספות, שהמפורסמת שבהן היא "אנרי גראס א-דייה" ("הנרי חסד האל"), או בשמה האחר "גרייט הֶרי", שתפוסתה מעל 1,000 טון.
בעשור השני של המאה ה-16 כוננה אנגליה למעשה צי קבע מלכותי, שממנו צמח לימים הצי המלכותי המודרני.
בניית "מרי רוז" החלה בפורטסמות' ב-1510, היא הושקה ביולי 1511, ואחר כך נגררה אל נמל לונדון, שם התקינו בה מעטה (תרנים, מפרשים וחבלים), וחימשו אותה בתותחים.
מלבד חלקי המעטה, האפסניה והחימוש, צוידה "מרי רוז" גם בדגלים, ניסים וניסי-שירות צבועים או מוזהבים.
בניית אוניית מלחמה בגודלה של "מרי רוז" הייתה משימה כבירה, שנדרשו לה כמויות גדולות של חומרי גלם מאיכות גבוהה, ובעיקר עצי אלון.
מאחר שכשליש בלבד שרד מהאונייה, ניתן לחשב במקורב את כלל כמות העצים שנדרשו לבנייתה.
יש המעריכים כי נזקקו לכ-600 עצים, מרביתם עצי אלון גדולים, התופסים חלקת יער ששטחה כ-160 דונם.
עצים גדולים כאלו, שהיו נפוצים באירופה ובאיים הבריטיים במאות השנים הקודמות, כבר הידלדלו במאה ה-16, והיה לפיכך צורך לכרות ולהביא עצים קטנים מהם מכל רחבי דרום אנגליה.
ממדי העצים הגדולים ביותר שבהם השתמשו לבניית האונייה, היו כשל העצים ששימשו לבניית גגות הקתדרלות הגדולות ביותר בשיא ימי הביניים.
לוח דופן בלתי מעובד שקל למעלה מ-300 קילוגרם, וקורה אחת של הסיפון הראשי יכלה להגיע למשקל של 750 קילוגרם בקירוב.
ההסבר הנפוץ לשמה של האונייה הוא כי נקראה "מרי" על שמה של מרי טיודור, אחותו האהובה של הנרי השמיני, ו"רוז" על שום השושנה שבסמל בית טיודור.
ברם, סבורים היסטוריונים אחדים כי אין כל עדות ישירה לכך.
באותם ימים היה מקובל הרבה יותר להעניק לאוניות שמות נוצריים דתיים, מסורת ארוכת שנים במערב אירופה, או לרמז בשמן לפטרוניהן המלכותיים.
שמות כמו "גראס דייה" (חסד האל) ו"הוליגוסט" (רוח הקודש) היו נפוצים מאז המאה ה-15. אוניות אחרות של צי המלחמה הטיודורי נשאו שמות כמו "ריג'נט" (העוצר) ו-Three Ostrich Feathers ("שלוש נוצות היען", רמז לציצת הנוצות של הנסיך מוויילס).
סביר יותר כי האונייה נקראה על שם מרים (מרי) הבתולה, אשר הסמל שייחד אותה הייתה שושנה.
האונייה-האחות ל"מרי רוז", "פיטר פּוֹמֶגְרָנֶט", נקראה – כך סבורים – על שמם של פטרוס (פיטר) הקדוש, מייסד הכנסייה הנוצרית, והרימון, סמלה של המלכה קתרין מאראגון.
חוקרים אחדים סבורים, כי שתי האוניות, שנבנו בערך באותו זמן, נקראו האחת לכבודו של המלך והשנייה לכבודה של המלכה.
"מרי רוז" שופצה שיפוץ מקיף ב-1536, תפוסתה הוגדלה מ-500 לכ-700 טון ונוספה לה שורת תותחי דופן שלמה.
המחקר ההיסטורי מתבסס בעיקר על הממצאים הפיזיים של האונייה בגרסתה זו, והמידע על מבנה האונייה בצורתה המקורית מ-1509 מעט ואינו מוצק דיין.
כמו כל הקאראקים בני זמנה, נבנתה "מרי רוז" עם צוּרִים גבוהים בחרטום ובירכתיים, ומותניים נמוכים בסיפון הפתוח באמצעיתה.
גוף האונייה כרסתני ורחב בחלקו שמתחת למים, שם הוצבו התותחים הכבדים, והוא הולך וצר בהדרגה מעל קו המים כדי להקשות על האויב לפשוט על הסיפונים.
מאחר שרק חלק מגוף האונייה שרד, אין אפשרות לקבוע במדויק מה היו מידותיה.
רוחבה המקסימלי של האונייה מעל קו המים היה כ-12 מטר ואורכה בגובה הַשִׁדְרִית כ-32 מטר.
אורכה המרבי אינו ידוע בוודאות.
לאונייה היו שלושה סיפונים וארבעה מפלסים.
בעומקה של האונייה, בין תחתיתה לקו המים שלה, נמצאה הַסַפְנָה ("בטן האונייה"), בו היה מטבח האונייה, ומאחוריו אֶדֶן התורן, מִגְרָע בצידה העליון של השדרית שנשא את התורן הראשי, ובסמוך לו משאבת השיפוליים הראשית.
כדי להוריד את מרכז הכובד של האונייה ולהגדיל בכך את יציבתה, הונחה בספנה זבורית, שבה אוחסנה רוב האספקה.
מעל הספנה נמצא הסיפון התחתון (orlop) והנמוך ביותר.
כמו הספנה גם הוא חולק על ידי מחיצות, ושימש כחלל אחסון לפריטי ציוד ואספקה.
מעל הסיפון התחתון השתרע הסיפון הראשי, שבו הוצבו התותחים הכבדים ביותר.
בדפנות האונייה, בגובה הסיפון הראשי, נקבעו שבעה אשנבי-תותחים בכל צד, שצוידו במכסים כבדים שמנעו חדירת מים פנימה בהיותם סגורים.
זה היה גם הסיפון הגבוה ביותר שחריצי הלוחות שלו נאטמו בנעורת פשתן ספוגה בעטרן, והיה אטום למים.