tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בר מנחם נולד בעיר גיסן שבגרמניה, בשם אלפרד גוטסמוט, בן לברטה לבית ברמן ועמנואל גוטסמונט, שהיה סוחר בדים ובגדים.
למד משפטים באוניברסיטה בגיסן וקיבל תואר דוקטור.
בשנת 1934, בעקבות עליית היטלר לשלטון, נמלט להולנד.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל בנישואי סרטיפיקט והצטרף לקיבוץ גברעם, שם נישא ליוהנה, שנפטרה בשנת 2012. בשנים 1948–1950 היה מזכיר ועד גוש יישובי הנגב.
בשנת 1953 נבחר לראש המועצה האזורית חוף אשקלון.
בשנת 1956 עבר להתגורר בנתניה.
שימש מזכיר מועצת פועלי נתניה ופעל לביסוס ההסתדרות בעיר.
כעבור שש שנים נבחר לחבר מועצת העיר.
בשנת 1965 מונה לממלא מקום ראש העירייה, וביוני 1967 נבחר לראשות עיריית נתניה, במסגרת הסכם רוטציה עם ראש העירייה הקודם, משה שקד, וכיהן בתפקיד זה עד 1969. בתקופה זו תוכנן ונבנה שובר הגלים הראשון בחופי העיר.
בשנת 1969 התמודד שוב על ראשות העירייה, אך הפסיד לעובד בן עמי ומונה לממלא מקום ראש העירייה.
בשנת 1974 נבחר פעם נוספת לראשות העירייה, וכיהן בתפקיד זה עד 1978. בשנת 1978 כונן ברית ערים תאומות בין נתניה ועיר הולדתו, גיסן, והעיר ניס שבצרפת.
לאחר פרישתו עסק בגישור והתמיד בכך עד הגיעו לגיל 90.
נפטר ב-24 במרץ 2017 כחודשיים לפני יום הולדתו ה-105, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
הותיר אחריו שלושה ילדים, שמונה נכדים וחמישה עשר נינים.
הרב אברהם בנימין זילברברג (ה'תרנ"ב, 1892 – ליל י' בתשרי תשכ"ג, 7 באוקטובר 1962) היה רב ואב"ד בטולישקוב בפולין, מו"ץ בוורשה, ולאחר מכן רב ואב"ד בפיטסבורג, פנסילבניה.
נולד בשטח פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית), להינדה בת ר' ראובן ישראל וינגוט מקאליש ולרב מיכאל משה יהודה זילברברג, בנו של הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג.
נקרא על שם אבי סבו הרב אברהם בנימין זילברברג מקוטנו, בנו של הרב משה יהודה לייב זילברברג, בעל ה"זית רענן".
בשנת תרע"ג (1913) נישא לשפרה מרים, בת דודו הרב אפרים שרגא הלוי לוונטל, רבה של איניבה ומחבר "חמדת אפרים".
לאחר נישואיו היה רב ואב"ד העיר טולישקוב בפולין.
כעבור זמן עבר לכהן כמו"ץ בוורשה.
בשנות ה-40 היגר לארצות הברית, כיהן במשך שנים כרב ואב"ד בפיטסבורג, הוא נפטר מהתקף לב במהלך דרשה שנשא בקהילתו בליל יום הכיפורים של שנת ה'תשכ"ג, לאחר תפילת כל נדרי.
חתניו הם הרב מנחם מנדל ליטמנוביץ מוורשה והרב יששכר לוונטל, רב באנפול-לובלסק, פולין.
בנו, רפאל צבי מאיר, נהרג בהתרסקות מטוס בשנת 1960. נכדו של רפאל מאיר צבי הוא הרב צבי מאיר זילברברג, הקרוי על שמו, ונכד נוסף הוא הרב אברהם בנימין זילברברג מראשי העסקנים בחסידות גור.
הרב זילברברג היה מהתורמים הגדולים של חסידות גור, והרים את התרומות המשמעותיות ביותר להקמת בית המדרש של הבית ישראל ברחוב רלב"ח בירושלים.
את התרומה הראשונה של 50,000$ העביר לאדמו"ר הבית ישראל באמצעות מקורבו בירושלים ר' יעקב מאיר וינגוט.
בביקוריו בירושלים היה מקבל קהל בביתו של הרב וינגוט, כשהיה מחלק מענקי צדקה לכל דורש, גם למתנגדי החסידות מנטורי קרתא כמו ר' עמרם בלוי.
הרב זילברברג היה מחבר פורה של ספרים תורניים והרבה לעסוק בשו"ת.
הלך בדרכיהם של סב סבו בעל ה"זית רענן" וסבו הרב חיים יעקב נפתלי ואף הוא עסק כמותם בתורת רבי עקיבא איגר וכן בהדפסת ספריו.
על הספרים שהוציא קמו עוררין והיו שטענו כי חלק מן התוכן אינו משל רבי עקיבא איגר עצמו.
לאחר פטירת סבו המשיך בהדפסת ספרי מהרא"ל צינץ, שבה עסק סבו במשך שנים רבות.
כיום ממשיך בכך נכדו, הרב שמואל זילברברג.
שו"ת מהרא"ב – שני חלקים
חלקת בנימין באר מים - שו"ת
הדרת מלך - על ספר המצוות
אמרי מוהרא"ב - על מסכת מגילה
חמדת בנימין - על מסכת מכות
זיכרון אברהם - על מסכת ראש השנה
דרוש וחידוש תנינא, על מסכת חולין ועשר מערכות וליקוטי הש"ס, אתר היברובוקס
חידושי רבי עקיבא איגר - מסכתות גיטין ברכות שבת, ניו יורק, תשי"ז
אברהם בנדורי (בנדרסקי) (21 ביוני 1928 - 15 בינואר 2019) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל, לאחר פרישתו היה מאמן, ולאחר מכן שימש כמנהל נבחרות ישראל בכדורגל.
בנדורי נולד בתל אביב בשנת 1928. הוא הצטרף למכבי תל אביב בגיל 13. הוא היה חלק מקבוצת הנוער מכבי מיכאל, שזכתה לאליפות הנוער חזרה באמצע שנות ה-40. בשנת 1946 הוא הועלה לקבוצה הבכירה, ושיחק בה עד סוף העונה 60–1959, הוא זכה ב-6 אליפויות הליגה ו-6 גביעי המדינה.
כשהיה בן 20, נלחם במלחמת העצמאות ביחידת שועלי שמשון, עד שנפצע בחזית המצרית, ליד עיראק סווידאן, כאשר הג'יפ שבו נסע הופצץ.
הוא אושפז במשך מספר שבועות, ושוחרר כדי להשתתף בסיור של נבחרת ישראל בארצות הברית.
בתקופת משחקו במכבי תל אביב עבד בנדורי בחברת התחבורה הציבורית דן.
בנדורי היה גם חבר נבחרת ישראל בכדורגל, אולם היו לו ארבע הופעות רשמיות, כאשר השוער הראשי של נבחרת ישראל בתקופה זו היה יעקב חודורוב.
בנדורי שחק במשחק הראשון של נבחרת ישראל אי פעם, נגד נבחרת ארצות הברית.
מאז הוא לא ערך הופעה רשמית נוספת בנבחרת עד שנת 1958, כאשר הוא שיחק בשני משחקים בשלב הבתים במשחקי אסיה 1958, מאחר שחודורוב נפצע.
במשחק הניצחון 4:0 על נבחרת איראן בכדורגל, ובמשחק הניצחון 1:2 על נבחרת סינגפור בכדורגל, המשחק האחרון שלו במדי נבחרת ישראל היה במשחק נגד נבחרת פולין בוורוצלב, שבו בנדורי ספג 5 שערים והוחלף בדקה ה-64, במשחק בו ישראל הפסידה 2–7, ואשר, נודע בכינוי "חרפת ורוצלב".
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, אימן בנדורי כמה קבוצות, ושימש כמנהל הנבחרת הלאומית.
בשנים האחרונות מקיימת מכבי תל אביב לכבודו של שחקן העבר שלה, בנדורי, טורניר שנתי שנושא את שמו, "טורניר בנדורי".
בנדורי נפטר ב-15 בינואר 2019. בהודעה שפרסם לזכרו, אמר יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, משה "שינו" זוארץ: .
אברהם בניהו בצלאל (נולד בכ"א בכסלו ה'תשמ"א, 29 בנובמבר 1980) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת העשרים וחמש ויושב ראש הוועדה לצמצום הפערים החברתיים בפריפריה מטעם מפלגת ש"ס, בעבר היה סגן ראש עיריית ירושלים וראש אגף החינוך המקומי מטעמה.
למד בישיבות החרדיות הליטאיות הירושלמיות בית שמואל ומיר, ובעת לימודיו באחרונה הוא ניהל את גמ"ח הכספים שלה.
בצלאל הוא בעל תואר ראשון בחינוך והוראה מטעם הקריה האקדמית אונו.
בשנת 2010 נבחר לחבר המנהל הקהילתי של שכונת נווה יעקב, ובשנת 2013 מונה לעוזרו של צביקה כהן – סגן ראש עיריית ירושלים.
ב־25 בנובמבר 2016, בעקבות התפטרותו של מיכאל מלכיאלי מעיריית ירושלים, ומכיוון ששאר חברי רשימת מפלגת ש"ס לעירייה התפטרו, מונה בצלאל על ידי העירייה ובאישור שר הפנים אריה דרעי לחבר מועצה.
בצלאל מונה למחזיק תיק ארנונה, ספורט חרדי, וקידום נוער.
במסגרת תפקידו פעל בצלאל לתקצוב עבור ישיבות המסייעות לנוער מתמודד, ולימי מרגוע עבור אברכים ונשות אברכים מירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2018, התמודד בצלאל למועצת העיר ירושלים מטעם ש"ס, נבחר למועצת העיר ומונה לסגן ראש העיר, מחזיק תיק ארנונה, מחזיק תיק חינוך חרדי בעיר.
כמנהל החינוך החרדי בעיר פעל לקבלת בנות ספרדיות לסמינרים אשכנזיים מקומיים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) הוצב בצלאל במקום ה־41 והלא ריאלי ברשימת ש"ס.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) קודם למקום ה־11, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל־9 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב־2022 התפטר ממועצת העיר, הוצב שוב במקום 11 ברשימה ונבחר לכנסת.
בצלאל עמד בראשות הוועדה המיוחדת לצמצום פערים חברתיים בפריפריה.
בצלאל נשוי לרבקה ולהם שמונה ילדים.
אברהם (אבי) דורון (נולד ב-1947) הוא איש תקשורת, עיתונות ומשפט ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת, יו"ר המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין, חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, דירקטור בדירקטוריון חברת החדשות, חבר מליאת רשות השידור, וחבר במועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בעל עיטור יקיר העיר ירושלים לשנת תשפ"ג.
אברהם דורון נולד בירושלים לבן-ציון ולטובה.
את דרכו בתקשורת החל דורון כבר בגיל 15, ככתב נוער ב"קול ישראל לילדים ונוער" מעריב לנוער ובמחנה גדנ"ע.
בגיל 16 הצטרף דורון לצוות העיתון ידיעות אחרונות ככתב במקומון הירושלמי "ידיעות ירושלים", שצורף אז כמוסף באמצע השבוע.
הישגו העיתונאי יוצא הדופן, חשיפת כוונתו של מנהיג נטורי קרתא עמרם בלוי להתחתן עם הגיורת רות בן-דוד עורר בשנת 1963 סערה ציבורית עזה בקרב אנשי נטורי קרתא והעדה החרדית, בשל היות הכלה המיועדת קתולית לשעבר.
שירת בצה"ל ככתב העיתונים במחנה, במחנה נח"ל ובמחנה גדנ"ע.
במלחמת ששת הימים נלווה דורון ככתב צבאי לחטיבת שריון.
ביום השלישי לקרבות, נקלע הזחל"ם אליו הצטרף למארב במוצב אבוריך ושניים מנוסעיו נהרגו.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לשמש עיתונאי וחבר מערכת בידיעות אחרונות.
בזמן לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ערך דורון את עיתון הסטונדטים הירושלמי פי האתון.
עם הצטרפותו לקול ישראל בשנת 1969 כעורך בכיר וכמנהל בחטיבת האומר ובחטיבת החדשות, פעל דורון לקידום היהדות, הדת והמורשת, והיה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית.
ערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי, ובה הגיש הרב עובדיה יוסף את פינת ההלכה שהיוותה בסיס לסדרת ספריו יחוה דעת.
בשנת 1990 מונה למנכ"ל משרד התקשורת עד לפרישתו בשנת 1992. בתקופת כהונתו כמנכ"ל, גיבש, עיצב והוביל רפורמה היסטורית שהביאה לפתיחת שוק הטלפוניה הסלולרית לתחרות, במסגרתה החלו לפעול מפעילים סלולריים נוספים פרט לחברת פלאפון תקשורת שהייתה עד אז המפעיל הסלולרי היחיד בישראל.
במקביל, בין השנים 1991–1993, כיהן דורון כיו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
ב-2005 מונה לחבר במליאת רשות השידור..
מאז 2002, חבר דורון במועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנת 2023 קיבל דורון את עיטור יקיר ירושלים על "תרומתו לתקשורת בשימור והנחלת ההווי הירושלמי".
דורון מתגורר בירושלים עם רעייתו, עטליה לבית ספרוני, גמלאית בנק ישראל, והוא אב לארבעה בנים.
שני אחיו הם הראשון לציון הרב אליהו בקשי-דורון והרב מאיר בקשי, יקיר העיר ירושלים.
אברהם בר בירנבאום (לעיתים: בירנבוים; ג' בשבט ה'תרכ"ו, 19 בינואר 1866 – י"ט בחשוון ה'תרפ"ג, 10 בנובמבר 1922) היה חזן, מייסד בית ספר לחזנות ומו"ל.
נולד בפולטוסק למשה לייב, מחסידי קוצק וגור.
בגיל צעיר הצטרף למקהלת חזנים והחל לבקר בסתר בקונצרטים.
כשמשפחתו עקרה ללודז' התקרב לחוגו של הגביר המוזיקולוג חיים חייקל ינובסקי (1860–1935) ודרכו התוודע למוזיקה הכללית.
הוא למד שחיטה כדי להתפרנס במשרה משולבת של שוחט וחזן שהייתה מקובלת בזמנו, ולאחר שלא הצליח להשיג משרה כזו בפולין, היגר להונגריה והתמנה כשוחט וחזן באטרש.
במקביל לעיסוקו החדש החל ללמוד מוזיקה וכן גרמנית.
הוא חיבר את יצירתו המוזיקלית הראשונה ופרסם כמה מאמרים בענייני חזנות בעיתון העברי "הצפירה".
בשנת ה'תרנ"א הצליח לקבל מינוי כחזן בפרושניץ הסמוכה ללודז' ושב לפולין.
הוא הקים בעיר מקהלה ואף חיבר בה שתיים מיצירותיו החשובות: "במה מדליקין" המבוססת על ניגון לימוד הגמרא ושזכתה לביצוע בקונצרטים רבים, ו"ונתנה תוקף".
כעבור זמן מה, התמנה כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בצ'נסטוכוב.
בתקופה זו תרגם ספרי מוזיקה לעברית והחל ללמד תלמידים בהתכתבות, בעשרים וחמשה שיעורים-מכתבים שהפיץ בקרב תלמידיו ביידיש, רוסית ועברית.
הוא יסד "בית חינוך לחזנים" (בין בוגריו, החזן פנחס שרמן ששימש חזן-שני בבית הכנסת טלומצקה בוורשה ונספה בשואה, ודוד פלדמן מצ'רנוביץ ולימים בצפון תל אביב).
בשנת ה'תרנ"ו, 1896, יסד את "ירחון החזנים" שבה פרסם יצירות של חזנים נודעים כמו גם מיצירותיו ופרסום עצמי לבית הספר שלו.
ארבעה גליונות יצאו לאור ברציפות ולאחר הפסקה של שנה, הופיע גיליון נוסף בחודש ניסן ה'תרנ"ז, 1897.
הוא ניסה להקים שבועון בשם "יידישער סלון" אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את התוכנית.
בירנבאום החל לעסוק במסחר והקים חנות לכלי נגינה בלודז'.
בירנבאום נפטר בפאומיות בעת ביקור בצ'נסטוכוב ונקבר בעיר בהלוויה המונית.
הרב אברהם בנימין קלוגר (בכתיב ארכאי: קלוגער; כ"ב בסיוון ה'תקצ"ט, 1839 - כ"ט בחשוון תרע"ו, 6 בנובמבר 1915), היה רב ומחבר ספרים בגליציה, בנו ונאמן ביתו של הרב שלמה קלוגר.
נולד בברודי לרב שלמה קלוגר ולאשתו בזיווג שני פריידא (למשפחת מרגליות).
את תורתו קנה אצל אביו, שמזכיר דברי תורה משמו בספריו מעת היותו בגיל צעיר מאוד.
באלול תרי"ט נשא את פסיל בת אברהם סטרימבר מבסרביה, וקבע את מגוריו בקישינב, שם בנה לו חותנו בית מדרש מלא בספרי קודש ושם למד כשש שנים, במהלכן ההדיר מחדש את הספר "נאות דשא" של הרב דוד שלמה אייבשיץ בתוספת הקדמה.
כששב לברודי התמסר להדפסת ספרי אביו.
בשנת תרל"ט (1879) נבחר לרבנות ז'ולקייב כמועמד החסידים בעיר, אך עזב לאחר מחלוקת קשה עם המועמד הנגדי הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ.
בשנת תרנ"ד נעשה ניסיון להושיבו על כס רבנות ברודי, אך נכשל.
היה ממקימי חברת מקיצי נרדמים, מהיוזמים והמעודדים של אספת הרבנים בקרקוב בשנת תרס"ג לחיזוק הדת בפולין, ופעל לטובת פליטי הפוגרומים שאירעו ברוסיה במהפכת 1905.
במלחמת העולם הראשונה גלה לבודפשט, ובה נפטר בליל שבת כ"ט בחשוון תרע"ו.
הספידו אותו בנו הרב שלמה, הרב אליעזר סג"ל מישל מטורקא, הרב יעקב שלום סופר מבודפשט, והרב יעקב יוסף גרוס.
בנו הרב שלמה הדפיס עליו ספר הספד בשם "שיח שלמה" בפרשבורג שנת תרע"ז.
אחד מתלמידיו היה הרב משה שמשון וסרמן.
אות זיכרון - דרשה לרגל מלאות 25 שנה לפטירת אביו.
זכרון יהודה - הספד על הרב יהודה ליבוש לנדא, נדפס בפודגורז'ה בשנת תרס"ד.
אותות למועדים - הודפס בבודפשט בשנת תרע"ז.
שו"ת שערי בנימין - הודפס בבודפשט בשנת תרצ"ג.
בנו הרב יהודה אהרן - מחבר "תולדות שלמה" על סבו הרב שלמה קלוגר.
בתו גיטל אשת הרב אליהו טשרנובולסקי.
בתו שרה לאה אשת צבי הירש וייסהויז מסטניסלב.
בתו פרידא אשת הרב מאיר קלוגמן.
אברהם בר הלל (סוף המאה ה-12) היה משורר יהודי-מצרי בשפה העברית שיצירותיו התגלו ב-1896 בגניזה הקהירית.
הוא כתב את מגילת זוטא בפרוזה אלגנטית, אשר סיפרה על נפילתו של זוטא, נגיד יהודי מצרים השנוא.
כפרולוג וכאחרית דבר, הוא הוסיף שירים המעידים כי מחברם היה סופר מיומן.
עבודה זו הושלמה בשנת 1176.
אברהם בר-אב (בן-טאטה; נולד ב-1941) הוא סופר ישראלי.
בנוסף כתב וביים מחזות לנוער.
סיפוריו הקצרים מתפרסמים בביטאונים ספרותיים.
נשיא חברת BCI (אותה הקים) המפתחת מערכות תוכנה לאקדמיה.
אברהם בר-אב נולד בקהיר שבמצרים.
שם למד בבית הספר צרפתי-מצרי "ליסֵה פרנקו-אֶז'יפְסיֶין".
ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה השתקעה בקריית אתא.
בכיתה י"ב עבד ככתב נוער בעיתון מעריב לנוער.
במהלך שירותו הצבאי ביחידת מחשב, למד עיתונות על ידי המכונים הבריטיים להשכלה בכתב והשתתף ככתב אורח בבמחנה נחל ובמחנה גדנע.
למד ספרות אנגלית ואמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
תוך כדי לימודיו הקים עם חברים תיאטרון שוליים קטן בשם "בימת הצוות".
הוצגו בו מחזות קצרים שכתב וביים.
נשוי ללידיה בר-אב, אב לארבעה ומתגורר במצפה עֲדִי שבגליל.
ספר הילדים שלו סבא מציל את הגבעה מומלץ משרד החינוך לכיתות ד'–ו'
קובץ סיפוריו הקצרים פושקין מרוקאי זכה בפרס איגוד הסופרים, 2013
מפעל הפה והטלפיים, מחזה (הוצאת בימת קדם, 2015)
רוח אדמה ורוח קרקס, מחזה (הוצאת בימת קדם, 2015)
פושקין מרוקאי (הקיבוץ המאוחד, 2017)
סבא מציל את הגבעה (רימונים, 2019)
רבי אברהם בן שמואל הלוי בקראט (המאה ה-15, מלאגה – המאה ה-16, תוניסיה) היה מראשוני הפרשנים על פירוש רש"י לתורה, רב, מתרגם, היסטוריון, משורר ובלשן ממגורשי ספרד, בנוסף חיבר גם כרוניקה על גירוש ספרד ומספר חידות ושירים ופיוטים, וכן תרגם מס' פתגמים מערבית.
כמו כן חיבר הגהות לפירוש המשניות של הרמב"ם על סדר קדשים וסדר טהרות (כת"י).
לאחר גירוש ספרד נדד לצפון אפריקה והתיישב בתלמסאן.
בשנת ה'רס"ז (1507) עבר לתוניסיה שם נפטר.
את הסבל הרב במהלך הגירוש מתאר הרב כך "ומכללם באנו למלכות תלמסאן כשנים עשר אלף נפש.
ויפול מן העם בעת ההיא כשלשת אלפי איש פגרים מתים מרוב הדאגה.
ושאריתם בשוקים וברחובות ערום הלכו בלי לבוש, נעו עברי"ם בחוצות חבקו אשפתות.
ויחזק עליהם הרעב בשנה ההיא, כי עצור עצרנו ונלאו נשוא, וחזרו מהם רבים אין מספר למלכות קשתאלה, וימירו את כבודם.
וכן קרה לבאים מהם למלכות פורטוגל ולבאים למלכות פאס…"
היה בקיא בשפה הערבית ולפניו עמדו מספר ספרים שאבדו מאתנו למשל אחדים מספרי הדקדוק של שמואל הנגיד.
עמד בקשרי שירה עם משוררי זמנו כגון אברהם בן זמרה.
ספר הזיכרון בהגיעו לתוניס בשנת רס"ז החל לחבר את ספר הזיכרון על פירוש רש"י על התורה בספר התחיל לראשונה לסדר את הכללים לפירוש רש"י.
ע"פ המובא בהקדמה, הרב חיבר את הפירוש במהלך לימוד לצורך מסירת שיעור ברש"י על הפרשה בימי שבת.
מלאכת החיבור הושלמה עד שנת רע"ו (1516), אך החיבור לא הודפס עד שנת תר"ה (1845).
בשנת תר"ה הודפס החיבור לראשונה על ידי רבי בדפוס הרב יהודה שמואל אשכנזי בליוורנו.
הספר הודפס בשלוש מהדורות כשגוף הספר שווה אך החלק הראשון של ההסכמות שונה, מהדורה אחת הודפסה עם הסכמות רבני אלג'יריה, מהדורה שנייה עם הסכמות חכמי איטליה (יש"ר מגוריציאה, רמש"ג ושד"ל), ומהדורה נוספת ללא הסכמות.
הספר הודפס בפעם השנייה על ידי הרב משה פיליפ בשנת תשמ"ה ע"פ כתב יד ודפוס ראשון, בנוסף על מבוא הסוקר את שיטת הספר בפירושו את דברי רש"י.
בידי הרב היו מספר כתבי יד של פירוש רש"י ומס' דפוסים ובספרו זה הרב דן רבות בכתבי יד ונוסחאות דפוס ובוחר את הנכונות שבהן לדעתו, רבנים וחוקרים מאוחרים עשו שימוש רב בפירושיו ובנוסחאות שהביא.
פירוש על פי' הרמב"ם על המשנה (כת"י) הפירוש נכתב גם הוא בתוניס על פירוש המשנה לרמב"ם דפוס נאפולי על מסכתות כלים ואהלות מסדר טהרות ועל חלק מסדר קדשים, החיבור כולל אלפי הערות בכתב יד על הספר, בתחילת החיבור מסביר הרב את סיבת כתיבתו בגלל הטעויות הרבות שנפלו בתרגום.
וכך כתב הרב בתחילת החיבור, בע"ה אמ'[ר] אברהם הלוי בקראט, בראותי את ההקדמה רבת התועלת שהקדים אדוננו הר"ם במז"ל לביאור סדר טהרות...
אברהם בנימין (1932–1 בדצמבר 1992) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף ששימש כראש המנהל האזרחי ברצועת עזה.
בנימין שירת ביחידת הצנחנים בתפקידי פיקוד וב־1975 עבר לשרת בממשל הצבאי ברצועת עזה, שימש כקצין מטה למינהל ושירותים ברדגת סגן אלוף, כיועץ לענייני ערבים של מפקד האזור בדרגת אל"ם ולאחר מכן כסגן מפקד החבל.
לאחר מותו של ראש המנהל האזרחי ברצועת עזה תא"ל יוסף לונץ בפברואר 1983 מונה אל"ם בנימין לממלא מקומו.
בנובמבר 1983 הפך מינויו לקבוע וקודם לדרגת תת-אלוף.
במרץ 1985 החליפו תא"ל ישעיהו ארז כראש המנהל.
בנימין נהרג ב־1 בדצמבר 1992 בתאונת דרכים בנתיבי איילון ונקבר בבית העלמין האזרחי בנס ציונה.
אברהם גוֹלדפַאדְן (או גולדפדן; בכתיב יידי: גאָלדפֿאַדען, במקור גאלדענפאדים; 24 ביולי 1840, סטרוקונסטנטינוב (קונסטנטין הישנה), האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 9 בינואר 1908, ניו יורק) היה מחזאי, משורר, מלחין, במאי תיאטרון ושחקן תיאטרון יידישאי ועברי, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
ב-1876 ייסד גולדפאדן ברומניה להקת תיאטרון שנחשבה ללהקת התיאטרון המקצועית הראשונה בעולם שהציגה את מופעיה ביידיש.
כמו כן, כתב את המחזה העברי הראשון שהוצג בארצות הברית ב-1906.
גולדפאדן נולד בעיירה בווהלין (סמוך לקמנייץ פודולסק), בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום אוקראינה).
למד ב"חדר", אבל משפחתו בת המעמד הבינוני הייתה קשורה מאוד להשכלה, ואביו, שהיה משכיל ולפרנסתו שימש שען, דאג שיקבל שיעורים פרטיים בגרמנית וברוסית.
כילד העריך וחיקה את ביצועיהם של בדחנים בחתונות ואת חבורת האמנים הנודדים "זמרי ברודי", ובשל הצטיינותו בכך קנה לו את הכינוי "אברהמלע בדחן" (אברהמל'ה הבדחן).
ב-1855 רשם אותו אביו לבית ספר של המדינה, לאחר שהתברר לו שתלמידים בבית ספר זה ישוחררו מהגיוס לצבא.
מוריו בבית הספר היו אברהם בֶּר גוטלוֹבּר ואליעזר צבי צווייפל.
בשנת 1857 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר.
בית מדרש זה, בחסות השלטונות הרוסיים, היה מוסד בעל רוח מודרנית, וגולדפאדן יצא משעריו כמורה וכמשורר (וכן כבעל ניסיון מסוים בתיאטרון חובבים).
מנהל הסמינר היה חיים זליג סְלוֹנִימְסקי, שערך מאוחר יותר את "הצפירה".
אשתו התלהבה במיוחד ממחזהו של שלמה אטינגר סערקעלע, והעלתה אותו בסמינר, במחזה שבו גילם גולדפאדן את סרקלה.
על כך התגאה גולדפאדן, בהיותו יד ימינה של גב' סלונימסקי.
כן היה אחראי על התפאורה ועל הדרכת השחקנים האחרים.
בז'יטומיר היה גולדפאדן בן בית אצל וַרשַבסקי, אביו של המשורר מרק ורשבסקי.
בתחילה פרסם גולדפאדן ספרי שירה בעברית ורק מאוחר יותר עבר ליידיש.
הוא מסביר את המעבר כך:
אמנם מחבר עברי אנכי ואל אחי העברים אשים מגמת פני, אשר כמוני כמוהם נולדו על ברכי השפה הקדושה והטהורה וכגבר מתרונן מיין שמתי פעמי לעיר ב.
לדפוק על פתחי נדיבי אצילי בני עמי ולהגיש לפניהם ראשית מנחת שירתי תוכה רצוף מליצה וצוארה נאוה בחרוזים, ולבי היה נכון ובטוח כי תמצא חן וחסד בעיניהם...
אבל אהה, לתוחלתי כי נכזבה!
שא עיניך, משורר צעיר, והביטה מי זאת הנשקפה כמו שחר מתרפקת על דודה?
– רוח עת החדשה הנה זה בא ועלינו רק לשום מעיינינו בשפות עמים כִּי חיים הנה חיים כלהן היום ולא להחיות עצמות היבשות ולאמר לשפה המתה "חֲיִי" אשר אין לו כל רוח בקרבה...
צא לך בעקבות שפה נכריה ורעה את מליצותיך על משכנות הגוים!!" ומסביר את המעבר דווקא ליידיש: "אלכה נא ואשובה אל אחי בני דַלַת העם!
ואם שפתו שפת-עלגים לא יגרע כבודי ממני.
ידבר עמי עם ממֻשך ומורט, בשפתו ממֻשכה ומורטה, (זשאַרגאָן) ידבר!
ב-1865 פרסם גולדפאדן את ספר השירה הראשון שלו, ציצים ופרחים, שפורסם בעברית.
ספר השירים הראשון שלו ביידיש, דאָס יידעלע ('היהודי הקטן'), יצא לאור ב-1866. ב-1867 קיבל גולדפאדן משרת הוראה בסִימפֶרוֹפּוֹל.
שנה אחרי כן עבר לעיר אודסה, ובה התגורר תחילה בבית דודו.
שם עזר לו בן-דודו, שהיה פסנתרן, לכתוב מוזיקה לכמה משיריו.
באודסה חידש גולדפאדן את היכרותו עם סופר יידיש אחר, יצחק יואל לינֶצקי, שאותו הכיר בז'יטומיר.
כמו כן פגש במשורר העברי אליהו מרדכי ורבל (שבתו, פאולינה, עתידה הייתה להיות אשתו של גולדפאדן), ופרסם שירים בעיתון "קול מבשר".
באותה תקופה כתב את שני מחזותיו הראשונים, די צוויי שכנות ('שתי השכנות') ודי מומע סאָסיע ('הדודה סוסיֶה').
ב-1869 הוציא לאור את הספר די יידענע ('היהודייה'), שיצא בשלוש מהדורות במהלך שלוש שנים.
באותה תקופה התפרנסו הוא ופאולינה בעיקר ממשכורתו הצנועה כמורה – 18 רובל בשנה.
לכך נוספו שיעורים פרטיים שהעביר וכן משרה כקופאי בחנות כובעים.
ב-1875 עבר גולדפאדן לעיר מינכן שבגרמניה, כשבכוונתו ללמוד רפואה.
תוכניתו זו לא עלתה יפה, והוא פנה ללבוב שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית), שם פגש שוב בלינֶצקי.
השניים החליטו להוציא יחד עיתון בשם ישראליק, שהופיע מ-23 ביולי 1875 ועד 2 בפברואר 1876, אז נסגר עקב איסור הממשלה להפיצו ברוסיה.
שנה לאחר מכן עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, שם ערך את היומון היידי דאָס בוקאָווינער איזראַעליטישע פֿאָלקס-בלאַט ('עיתון העם היהודי של בוקובינה').
כתב העת החזיק מעמד רק שלושה חודשים, בשל יכולתו הכלכלית הרעועה של גולדפאדן.
בעקבות חוסר הצלחה זה עבר ליאשי, על פי הזמנתו של יצחק לִיבּרֶסקוֹ (1850–1930), אדם אמיד שהתעניין בתיאטרון.
כשהגיע ליאשי ב-1876 היה גולדפאדן ידוע יותר כמשורר מוכשר – שרבים משיריו הולחנו ונעשו שירים פופולריים – מאשר כאיש עסקים כושל.
עם זאת, כאשר ביקש מיצחק ליברסקו כסף להקמת עיתון נוסף, לא היה ליברסקו מעוניין בהצעה.
אשתו של ליברסקו אמרה כי העיסוק בעיתונות יידיש היא דרך טובה למות ברעב, וסברה שיהיה ביקוש רב יותר לתיאטרון ביידיש.
ליברסקו הציע לגולדפאדן 100 פרנקים לשם קיום רסיטל פומבי של שיריו בגנו של שמעון מארק, שהיה ידוע בשם Grădina Pomul Verde ('גן העץ הירוק').
במקום מופע פשוט ערך אותו גולדפאדן כמופע דמוי ווֵדְווִיל, שבו שיחק לצד ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין.
הופעה זו, או הביצוע שלה מאוחר יותר באולם בבוטושאן, נחשבת לרוב להצגת התיאטרון המקצועי הראשונה ביידיש.
עם זאת, בהרכב צוות השחקנים בהופעה יש כדי להדגים את חוסר הדיוק בניסיון להצביע על הופעה אחת כ"ראשונה".
גרודנר, למשל, כבר שר בעבר משיריהם של גולדפאדן ושל אחרים בסלונים ביאשי.
למעשה, בהופעה אחרת המועמדת להיות ההופעה המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש הופיע, בין היתר, גרודנר.
הוא שר במופע באודסה ב-1873, שכלל גם כן שירים של גולדפאדן, על אף שגולדפאדן לא היה מעורב בו באופן אישי.
במופע זה שולב כנראה בין השירים חומר מאולתר, מבלי קטעי קישור כתובים.
על אף הידע הרחב שרכש גולדפאדן בתיאטרון, לא הצליחה ההופעה ב"גן העץ הירוק" להיות דרמטית הרבה יותר מהופעותיו של גרודנר בשלוש השנים שקדמו לה; השירים היו קשורים זה בזה, עם מעט יותר אופי ועלילה, ובשילובו של אלתור רב.
בהופעה הראשונה העלו את המחזה די באָבע מיטן אייניקל ('הסבתא עם הנכד'), או דאָס בינטל האָלץ ('אלומת העצים').
לאחר מכן המשיך גולדפאדן לעסוק בעבודות עיתונאות שונות, אך הבמה הייתה למוקד פעילותו.
המשורר הרומני המפורסם מיכאי אמינסקו, שהיה אז עיתונאי, ראה את אחת ההופעות ב"עץ הירוק" מאוחר יותר באותו קיץ, ובסקירתו כתב שהיו בלהקה שישה שחקנים (טעות טיפוגרפית מ-1905 שינתה זאת ל-16 שחקנים).
הוא התרשם מאיכות הזִמרה והמשחק, אך חשב שהקטעים היו "בלי הרבה עניין דרמטי".
ביקורת חיובית זו נכתבה על אף שאמינסקו היה ידוע בדעותיו האנטישמיות.
כיוון שהעונה שבה ניתן היה להציג תחת כיפת השמים התקרבה לסיומה, ניסה גולדפאדן לשכור מבנה תיאטרון ביאשי המתאים לו, אך לא הצליח.
גולדפאדן, גרודנר וגולדשטיין שמו פעמיהם ראשית לבוטושאן, שם חיו בעליית גג ושם המשיך גולדפאדן לכתוב שירים ומחזות.
אחרי הופעה מוצלחת ראשונה של די רעקרוטן ('המגויסים') באולם תיאטרון, הגיעו ימים גשומים ביותר, והצופים נמנעו מלהגיע לתיאטרון.
השלושה משכנו כמה חפצים ועזבו לגאלאץ.
השהות שם הייתה מוצלחת יותר, והם הופיעו בה במשך שלושה שבועות.
בגאלאץ הם השיגו את מעצב התפאורה המקצועי הראשון שלהם, הצבע ר' משה בס.
בס היה חסר השכלה אמנותית, אך הוא הצטיין בעבודתו, והוא הצטרף ללהקה, כמו גם שרה סגל, השחקנית הראשונה שלהם, שהייתה בת 16 בהצטרפותה.
לאחר שאמהּ ראתה אותה מופיעה בהופעת הבכורה של הלהקה בגאלאץ, היא התנגדה שבתה הלא-נשואה "תקפץ על הבמה" כפי שעשתה בהצגות.
גולדשטיין (שלא כמו גולדפאדן וגרודנר) היה רווק, ותוך זמן קצר נישאו השניים והיא נשארה בלהקה.
אחרי השהות המוצלחת בגאלאץ, חוותה הלהקה ניסיון מוצלח פחות בבראילה, אך כעת כבר היו חבריה מנוסים יותר, והם החליטו לנסות את מזלם בעיר הבירה בוקרשט.
גם לבוקרשט, כמו ליאשי, הגיע גולדפאדן עם מוניטין מבוססים.
תחילה הופיעו שחקניו בראשית האביב, בסלון של לאזאר קפגיו בדרך וקארשטי (Calea Văcăreşti), בלב האזור היהודי.
לאחר שהתחמם מזג האוויר, הם עברו לגן ז'יגניצה (Jigniţa) ברחוב נגרוּ וודה (Negru Vodă), שעד אז משך אליו רק קהל שהתגורר בסמוך למקום.
שני השחקנים הראשונים שלו היו ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין, אך הם כבר לא הספיקו למחזות שרצה לכתוב.
לכן, בבואו לבוקרשט התחיל לחפש אחר שחקנים חדשים.
הוא נתקל בקושי בגיוס שחקנים ללהקה שהחל לבנות: הוא הבין שיתקשה למצוא שחקנים מקצועיים, משום שאם הם היו יהודים ששיחקו בתיאטרון רומני מקצועי, יהיה קשה לשכנעם לשחק ביידיש בתיאטרון אלמוני, ללא תנאים הולמים.
על כן החליט לבסס את התיאטרון שהקים על הצגות מוזיקליות, שלליהוקן יצליח לגייס בקלות יחסית זמרים יהודים מקרב ה"משוררים" (הזמרים במקהלות בתי הכנסת) ומקרב הזמרים העממיים נוסח "זמרי ברודי".
לפני שקולו התחלף הוא שר עם צוקרמן, דינמאן ומשה וואלד ב"מקהלה האיזראליטית" ('היהודית'), כשהוא מופיע בטקסים חשובים בקהילה היהודית.
בנוסף, נהג מוגולסקו לחקות שחקנים רומנים מסוימים.
גולדפאדן שמע על אודותיו, והחליט לזמנו ללהקה.
מבחן הבמה שלו אצל גולדפאדן כלל סצנה מתוך Vlăduţu Mamei ('ילד של אמא'), שהיווה מאוחר יותר בסיס לקומדיה הקלילה של גולדפאדן שמענדריק, אָדער, די קאָמישע חתונה ('שמֶנדריק, או, החתונה הקומית'), שבה כיכב מוגולסקו כאדם צעיר, אומלל ותמים ביותר.
גיוס זה של חזנים עורר מחלוקת מסוימת.
החזן ישראל קופר, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול של בוקרשט, סבר שיש בכך משום חילול הקודש, כאשר חזנים שרים על במה חילונית עבור קהלים שיש בהם עירוב בין המינים, וכשהחזנים והמתפללים נשארים עד מאוחר בהצגות וכך לא יכולים להגיע בזמן לתפילת שחרית.
בסוף אותו קיץ כבר ניתן היה לומר כי תיאטרון היידיש הפך לעובדה מבוססת בבוקרשט.
זרם הסוחרים היהודים והמתווכים שהגיעו אליה בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגדיל מאוד את הקהל.
עם הבאים היו ישראל רוזנברג ויעקב ספיבקובסקי, שהיה צאצא למשפחת יהודית רוסית עשירה ומעורבת בתרבות הגבוהה.
שניהם הצטרפו ללהקתו של גולדפאדן, אך עזבו לאחר זמן לא רב, על מנת לייסד את תיאטרון היידיש הראשון באימפריה הרוסית.
כדי למשוך את הקהל שלא היה גדול שוב ושוב היה עליו לכתוב מספר גדול של מחזות ושירים.
בנוסף לכתיבה מקורית הוא תרגם מחזות מרומנית, מצרפתית, מגרמנית ומשפות אחרות.
בשנתיים הראשונות לפעילותו כתב 22 מחזות, ובסופו של דבר כתב כ-40. אף שלא הצליח תמיד להשאיר את השחקנים בלהקתו כאשר הפכו לכוכבים בזכות עצמם, המשיך, במשך שנים רבות, לגייס כישרונות חדשים, ולהקתו הייתה למקום שבו ניתן לרכוש הכשרה טובה לקריירה בתיאטרון היידיש.
בסוף השנה כתבו גם אחרים מחזות ביידיש, בהם משה הורוביץ, שחיבר את דער טיראַנישער באַנקיר ('הבנקאי העריץ'), או גרודנר במחזהו קורווע און גנב ('זונה וגנב').
תיאטרון היידיש הפך לתיאטרון גדול עם במות משוכללות, מקהלות ותוספות שונות, שנועדו לסצנות בעלות משתתפים רבים.
גולדפאדן נעזר ביון גיקה, שהיה אז מנהל התיאטרון הלאומי הרומני, כדי להקים בצורה חוקית "אגודה דרמטית", שתטפל בעניינים המנהליים של התיאטרון.
ממסמכי האגודה ניתן ללמוד שהלהקה בז'יגניצה כללה את מוריס טייך, מיכל ליכמן (גליקמן), לאזאר צוקרמן, מרגרטה שוורץ, סופיה פלאנדי, אבא גולדשטיין וקלרה גולדשטיין.
ממסמכים דומים נודע שכאשר גרודנר ומוגולסקו פרשו מן הלהקה, עזבו אתם י' רוזנברג, יעקב ספיבקובסקי, פ' שפירא, מ' בנדרבסקי, אנטה גרודנר ורוזה פרידמן.
יון גיקה היה בעל ברית רב ערך לתיאטרון היידיש בבוקרשט.
בכמה מקרים הביע את דעתו האוהדת על איכות המשחק, וכן על ההיבטים הטכניים של תיאטרון היידיש.
ב-1881 הוא רכש עבור התיאטרון הלאומי הרומני תלבושות – שבהן השתמשו קודם בטקס שהתקיים בהצגה ביידיש, לכבוד הכתרתו של שלמה המלך – על מנת להשתמש בהן בטקס ההכתרה האמיתי של קרול הראשון, מלך רומניה.
התקופה בבוקרשט הייתה מוצלחת ביותר עבור התיאטרון מבחינה חומרית, ואפשרה לגולדפאדן להשקיע בתפאורה, בתלבושות ובמשכורות נאות לשחקנים.
תיאור נוסף על גולדפאדן בבוקרשט אפשר לראות בכתבה מאת ברנרד נתנזון בהמליץ
בעוד שקומדיה קלילה וסאטירה היוו את הבסיס לתיאטרון היידיש כאמצעי ביטוי מסחרי מצליח, הן לא היו מבססות את גולדפאדן כ"שייקספיר ביידיש" (כפי שכינה אותו "הניו יורק טיימס" עם מותו ב-1908).
כאדם שקרא רבות בשפות אחדות, הוא היה מודע היטב לכך שאין מסורת של ספרות דרמה ביהדות מזרח אירופה.
הקהל שלו חיפש רק "כוס טובה של יין ושיר ביידיש".
שנים אחרי כן ניסח את שדרש הקהל ממנו: "אנחנו לא הולכים לתיאטרון כדי שיבכו לנו [...] יש לנו צרות משל עצמנו בבית מהאישה ומהילדים!
אנחנו הולכים לתיאטרון כדי שיעודדו אותנו וכדי שעבור הפרנק שאנחנו משלמים ישמחו אותנו ונצחק טוב טוב".
גולדפאדן כתב שמצב זה העמיד אותו בעימות עם הקהל: "רציתי לנקום בקהל [...] משום שמאוד כעסתי עליו על שהוא מכריח אותי בכוח לעשות בלגן על הבמה שלי.
אם כבר יש לי במה ברשותי היא תהיה בית ספר עבורכם.
אתם, שלא היה לכם זמן ללמוד, להשכיל, תבואו אלי כדי לראות איך אני מצייר עבורכם תמונה נאמנה של החיים.
אתם תראו את עצמכם כמו במראה עם תכונותיכם הטובות והרעות [...] כשצחקתם ונהניתם מהבדיחות הקומיות שלי, לבי בכה אז כשהסתכלתי עליכם.
עכשיו, אחים, קחו לכם דרמה, טרגדיה מן החיים.
אתם בוכים ולבי אז שמח".
אבל "עימותו" עם הקהל היה מבוסס על הבנת קהלו זה.
כך למשל, לדבריו: "כתבתי את די כישוף־מאַכערין (המכשפה) ברומניה, מקום בו האוכלוסייה היהודית והרומנית מאמינה מאוד במכשפות".
גם בשנים הראשונות של להקתו לא נמנע גולדפאדן מכתיבה על נושאים רציניים.
הצגת הוודוויל שלו בבוטושאן הייתה די רעקרוטן ("המגויסים"), שעסקה בקבוצות המגייסים בכוח שחטפו אנשים מן הרחוב לגיוס לצבא הרומני.
כבר לפני 1876 תרגם גולדפאדן את "האי השומם" מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ (Kotzebue).
כך נעשה מחזה מאת אריסטוקרט גרמני ומרגל רוסי למחזה הלא-קומי הראשון שבוצע באופן מקצועי ביידיש.
אחרי ההתחלה, שבה היו בעיקר וודווילים וקומדיות קלות (על אף ש"שמֶנדריק" ו"שני קוני למל" היו מחזות מתוחכמים יחסית), התחיל גולדפאדן לכתוב מחזות רציניים רבים ביידיש על נושאים יהודיים.
המפורסם ביותר מהם הוא שולמית, גם כן מ-1880. גולדפאדן עצמו אמר שהמעבר לנושאים רציניים הפך לאפשרי לאחר שחינך את הקהל שלו.
נחמה סנדרוב הציעה שסיבה שוות-משקל הייתה העובדה שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו לרומניה יהודים רבים מרוסיה, שנחשפו לתיאטרון מתוחכם יותר בשפה הרוסית.
פנייתו החדה של גולדפאדן לנושאים רציניים חפפה בערך את הבאת להקתו לאודסה.
גולדפאדן היה גם תאורטיקן של תיאטרון וגם איש מעשה בתחום.
על היותו תאורטיקן ניתן ללמוד מהתעניינותו, כמעט מתחילת עיסוקו בתיאטרון, בתפאורה שתתמוך בנושאי מחזותיו.
חלק נכבד מן הקהילה היהודית, וגולדפאדן בתוכם, הכיר כבר את התיאטרון העכשווי בשפות אחרות.
מסעותיה הראשוניים של להקתו של גולדפאדן ביאשי, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ובבוקרשט יכלו בקלות להיות מסעות של להקה דוברת רומנית.
מן ההתחלה ניתן היה לראות בתיאטרון היידיש ביטוי לאופי הלאומי היהודי, אך הערכים התיאטרליים של להקת גולדפאדן היו בדרך כלל אלו של התיאטרון הרומני של אותה תקופה.
כמו כן, היידיש היא שפה גרמאנית, שעל אף שדוברה בעיקר בקרב יהודים, היא נטמעה גם בלשונם של לא-יהודים במולדובה ובטרנסילבניה והייתה לשפת מסחר חשובה.
העובדה שהראשון שכתב על תיאטרון יידיש היה המשורר הלאומי הרומני מיכאי אמינסקו היא עדות לכך שהעניין בתיאטרון יידיש חצה את גבולות הקהילה היהודית.
כבר מן ההתחלה משך אליו תיאטרון היידיש ביקורת תיאטרון, בדומה לכל תיאטרון אירופי אחר בזמנו.
ברקוביץ' מצטט חוברת שחיבר ג' אברמסקי אשר פורסמה ב-1877, שבה תיאר וביקר אברמסקי את כל מחזותיו של גולדפאדן מאותה שנה.
הוא דן בשאלה מהו אופיו הראוי של תיאטרון היידיש, והרהר בכך שיכול להיות לו דמיון לתיאטרון האנגלי בתקופה האליזבתנית.
הוא ציין מקורות רבים לצורה זו שמתחילה לצמוח (בטווח שנע מפורים שפיל לקרקס ופנטומימה).
הוא שיבח את התפקידים הנשיים החזקים, אך ביקר היבטים מסוימים שראה בהם חולשה: שחקן גבר המשחק בצורה לא משכנעת את האם במחזה שמענדריק, או המחזה די שטומע כלה כולו.
אביו של גולדפאדן כתב לו שישכנע את להקתו לבוא לאודסה (האימפריה הרוסית).
העיתוי היה מתאים: סופה של המלחמה פירושו היה שרוב הקהל המשכיל והאמיד היה עכשיו באודסה ולא בבוקרשט.
הסוחרים והיזמים שעברו לבוקרשט בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית חזרו לאודסה רוזנברג כבר עזב את להקתו של גולדפאדן וביצע את הרפרטואר של גולדפאדן באודסה.
בין השאר העלה את המחזות "די שוועבעלעך", "די דריי טויבע", "בריינדעלע קאזאק" ומחזות אחרים של גולדפאדן.
בעזרת הלוואה שקיבל מליברסקו פנה גולדפאדן מזרחה, עם קבוצה בת 42 איש, כולל שחקנים, מוזיקאים ובני משפחותיהם.
אחרי סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית הִרבו הוא ולהקתו לנסוע ברחבי האימפריה הרוסית.
במיוחד נסעו לחארקוב, למוסקבה ולסנקט פטרבורג.
יעקב אדלר תיאר את גולדפאדן בתקופה זו כרודף תענוגות, יהיר, שקשה להגיע אליו כמו לְקיסר.
הוא המשיך לכתוב מחזות בקצב מהיר, בעיקר מחזות בנושאים רציניים, כמו דאָקטאָר אַלמאַסאַדאָ, אדער, די יידן אין פּאַלערמאָ (דוקטור אלמסדו, או, היהודים בפלרמו'), שולמית ובר כוכבא.
האחרון היה אופרטה אפלה למדי על מרד בר כוכבא, שנכתבה אחרי הפוגרומים שהתרחשו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1881, כשהנטייה הייתה נגד אמנציפציה ליהודים.
פרטים נוספים מספר העיתונאי הצרפתי ויקטור טיסו (Tissot), שהיה בברדיצ'ב כאשר להקתו של גולדפאדן שהתה שם.
הוא צפה בשני מחזות – די רעקרוטן, שהצגת הבכורה שלה התקיימה בבוטושאן, ודי שוועבעלעך ('הגפרורים').
תיאורו של טיסו מציג תמונה של התיאטרון ושל הקהל שאותו פגשה להקתו של גולדפאדן מחוץ לערים הגדולות:
"ברדיצ'ב, אין בה אף בית קפה, אף מסעדה, ברדיצ'ב שהיא עיר שאין בה הנאות ולא שמחה, יש בה אולם להופעות, בניין גדול עשוי מקרשים ושם מציגות להקות החולפות במקום מדי פעם את ההצגות שלהן.
ביום שהגעתי היו מודעות על הקירות שהודיעו שבאותו ערב תוצג האופרטה "המגויסים" בביצוע שחקנים יהודים ותזמורת יהודית.
הלהקה הגיעה מרומניה ומנהלה מר גולפדן הוא גם מחבר המחזה ומלחין המוזיקה [...] למרות שהיו אנשים בעלי זקנים, הרי הם לא לבשו קפוטות ולא כיפות [...] חלק מן הקהל היה עני למדי.
היו אלה יהודים מתבוללים, למעשה חילונים.
היו בקהל גם קצינים רוסים מלווים בגברות בלבוש אלגנטי."
ברוסיה משכו גולדפאדן ולהקתו קהלים גדולים, והיו פופולריים באופן יחסי בקרב יהודים אינטלקטואלים.
עם זאת, עם הזמן הם הסתבכו גם עם ממשלת הצאר וגם עם גורמים שמרניים בקהילה היהודית.
גולדפאדן קרא לשינוי בעולם היהודי:
קריאה כזו עלולה הייתה להיתפס כקריאה מעורפלת, אך היא עוררה התנגדות מצד אלו שהיו בעד שמירת המצב הקיים.
תיאטרון היידיש נאסר ברוסיה החל מ-14 בספטמבר 1883, כחלק מהריאקציה האנטי-יהודית שהתקיימה אחרי הירצחו של הצאר אלכסנדר השני.
שהותם של גולדפאדן ולהקתו בסנקט פטרבורג הייתה לשהוּת ללא מטרה, וכך הם פנו לכיוונים שונים.
חלקם פנו לאנגליה, חלק לניו יורק, חלק לפולין ואחרים לרומניה.
באותו זמן (1880) כתב גולדפאדן את המחזה דער פֿאַנאַטיק, אָדער די ביידע קוני לעמל הקנאי, או שני הקוני למל), שהתפרסם מאוחר יותר בשם די צוויי קוני לעמל (שני קוני למל).
המחזה התבסס במקורו על ספרון גרמני בשם "נתן שלומיאל".
אותו ספרון היווה גם את הבסיס למחזהו של יוסף לטיינר די צוויי שמואל שמעלקעס (שני שמואל שמלקה).
תחילה עלה המחזה תחת השם דער פֿאַנאַטיק, אבל מאוחר יותר נודע רק כ"שני קוני למל".
ורשה והנסיעה הראשונה לניו יורק
בעת שתיאטרון היידיש המשיך להצליח במקומות שונים, התערערו יחסיהם של גולדפאדן ומוגולסקו.
הם רבו והתפייסו כמה פעמים, כשריביהם נובעים משאלת הזכויות למחזות.
מוגולסקו ושותפו משה פינקל שלטו באותה עת בתיאטרון היידיש ברומניה.
באותו זמן פעלו עוד עשר להקות יידיש, מצליחות פחות, שהתחרו על הקהל.
מוגולסקו בלט מעל כולם בתיאטרון בבוקרשט.
השבחים שזכה להם דמו לאלה שקיבלו השחקנים החברים בתיאטרון הלאומי.
הוא שיחק ברומנית וביידיש, כשהוא מושך קהל שתחומיו התרחבו הרבה מעבר לקהילה היהודית.
נראה שגולדפאדן איבד את התלהבותו מתיאטרון באותה תקופה.
ייתכן שהגורם לכך היה האיסור להציג תיאטרון יידיש ברוסיה.
בכל מקום בו שהה כתב מחזה שנגע בחיי המקום, אך אין אף מחזה שנכתב על ורשה.
בשנת 1886 הקים להקת תיאטרון בוורשה, שלא זכתה להצלחה מיוחדת.
ב-1887 נסע לניו יורק (כמו שעשה גם מוגולסקו באופן עצמאי).
כשהגיע לשם קיבלו אותו השחקנים שכבר היו בארצות הברית – קסלר, מוגולסקו ואחרים – בכבוד רב והזמינו אותו לראות את מחזהו "בר כוכבא" בתיאטרון "רומעניע אָפּערע הויז" (בית האופרה הרומני), אך התנאי שלו, על פי דוד קסלר, היה שהוא יהיה מנהל התיאטרון.
לדבריו, "לתיאטרון זר לא אכנס".
הדבר עורר התנגדות בקרב השחקנים, אבל גולדפאדן ניהל משא ומתן אינטנסיבי עם מנהלי תיאטרון בניהולם של לוי וגולדשטיין, שהסכימו לקבל אותו.
דוד קסלר סיפר שהשחקנים חששו לגורלם כשגולדפאדן העמיד תנאי שהוא יהיה מנהל התיאטרון, והם החליטו לא לשתף איתו פעולה.
הם הכריזו על שביתה שבה השתתפו בין היתר קסלר, מוגולסקו, פינק ולעאון פיינמאן.
רק השחקניות פינקל וקרפ שברו את השביתה.
דרכו של גולדפאדן בתיאטרון זה הסתיימה אחרי כישלון ההצגה הראשונה שהציגו – אין גיהנום און גן עדן ('בגיהנום ובגן עדן').
מנהלי התיאטרון הרחיקו את גולדפאדן אחרי הכישלון הזה.
אותו מחזה זכה להצלחה גדולה מאוד שנים אחרי כן בשם לא תחמוד, אָדער, דאָס צענטע געבאָט ('לא תחמוד, או, הדיבר העשירי').
מאוחר יותר גולדפאדן ניסה, ללא הצלחה, לייסד בית ספר לתיאטרון.
אחרי כישלונות אלה נסע לפריז, כשהוא דחוק בכסף.
הוא כתב שם שירה, עבד על מחזה מבלי לסיימו והקים להקת תיאטרון שמעולם לא הגיעה לידי ביצוע מחזה כלשהו, כיוון שהקופאי ברח עם כל הכסף שאספה.
באוקטובר 1889 הצליח לאסוף די כסף ונסע מזרחה ללבוב, שם בא לעזרתו פרסומו כמשורר.
בלבוב נתקל גולדפאדן בהתייחסות מזלזלת כלפי תיאטרון היידיש.
ליאון דרייקורס תיאר קהל המביא ארוחות לתיאטרון, ניירות מרשרשים והתייחסות לתיאטרון כאל גן בו מוכרים בירה.
הוא מצטט את יעקב שצקי: "בסך הכול הסביבה החברתית הגליצאית לא הייתה בעד תיאטרון יידיש.
האינטלקטואלים היו מתבוללים וההמונים היו דתיים פנאטיים והם הסתכלו על הליצנים היהודים בבוז".
למרות זאת, יעקב בר גימפל, שהיה בעלים של תיאטרון יידיש בלבוב, שמח שאישיות בשיעור קומתו של גולדפאדן נמצאת בקרבו.
גולדפאדן השלים את המחזה שהחל לכתוב בפריז, רבי יאָזעלמאַן, אָדער, די גזירות פֿון עלזאַס (רבי יוזֶלמן, או, הגזירות באלזאס), אופרטה היסטורית בחמש מערכות ו-23 תמונות, המבוססת על חייו של רבי יוסלמן.
באותו זמן הוא גם כתב את האופרטה ראָטשילד.
המחזה האחרון שכתב והעלה בלבוב היה משיחס צײַטן ('ימות המשיח'), שעלה ב-15 בדצמבר 1891. מחזה זה הציג תמונה לא אופטימית של אמריקה, והיו בו יסודות אוטוביוגרפיים.
קלמן יובֶליר (יאָװעליר), שהיה שחקן בלהקתו של גימפל, שיבח את שהותו הקצרה של גולדפאדן בלבוב, וראה בה תרומה חשובה לשיפור איכותו של הביצוע התיאטרלי בלבוב, בזכות עבודתו האישית של גולדפאדן עם כל שחקן, לשם הבנת תפקידו, והקפדתו כי מחזותיו יתעלו מעבר לאוסף של שירים ואפקטים.
מעודד מההצלחה שנחל בלבוב, שב גולדפאדן לבוקרשט ב-1892 כמנהל תיאטרון ז'יגניצה.
בלהקתו החדשה נכלל שוב לאזאר צוקרמן.
שחקנים אחרים היו מרדכי סגלסקו, ומאוחר יותר יעקב קאליש, קרול שראמק, מלווינה טרייטלר-לבל ואביה ה' גולדנברס.
עם מחזותיו הידועים מהתקופה נמנו דאָס צענטע געבאָט, אָדער, לא תחמוד ("הדיבר העשירי, או לא תחמוד"), יהודה המכבי ויהודית און הולפרנס ("יהודית והולופרנס") וכן תרגום של ברון הצוענים ("דער ציגיינער באַראָן") מאת יוהאן שטראוס.
אולם, לא היה זה עיתוי מתאים לחזור לרומניה: תיאטרון היידיש פעל כעת כעסק לכל דבר: פרסומות שולבו בהופעות, נערכו להצגות מסעות הופעות בערים מרובות והתנהלה, למעשה, תחרות מסיבית בין העוסקים בתחום.
כך, למשל, צפה אדם בשם ברנפלד בכמה הופעות של ההצגה עקדת יצחק מאת גולדפאדן, למד בעל פה את כולה, לרבות השירים, ופנה לקלמן יובליר, שהעלה את ההצגה ללא אישור, בהפקה משלו, ביאשי.
גנבה ספרותית ברורה שכזו התאפשרה באותה עת, שכן למן העת שיון גיקה עזב את התיאטרון הלאומי ופנה לקריירה מדינית ודיפלומטית, התיאטרון הלאומי הרומני, שאמור היה להתערב ולפסוק בסוגיות כמו העלאת הצגה ללא אישור מתאים, לא הקדיש תשומת לב מרובה לתיאטרון היידיש.
(בסופו של דבר הגיעו יובליר וגולדפאדן לפשרה בנושא).
שנות ה-90 של המאה ה-19 היו שנים קשות לכלכלה הרומנית, ובהן התגברה תופעת האנטישמיות, שהקשתה אף יותר על מצבם של היהודים.
רבע מן הקהילה היהודית היגר מרומניה, כשהאינטלקטואלים היו הראשונים להגר.
האינטלקטואלים שנותרו בה התעניינו יותר בפוליטיקה מאשר בתיאטרון.
הייתה זו תקופה של תסיסה חברתית, והסוציאליסטים היהודים ביאשי ייסדו את כתב העת דער וועקער ("המעורר").
גולדפאדן עזב את רומניה ב-1896. להקתו של יוביליר נשארה להקת התיאטרון ביידיש היחידה ברומניה, ולהקות זרות הפסיקו כמעט לגמרי להופיע בה.
גולדפאדן החל שוב לנדוד באירופה, כמשורר ועיתונאי.
מחזותיו הוסיפו לעלות באירופה ובאמריקה, אך הוא זכה לקבלת תמלוגים, אם בכלל, לעיתים רחוקות מאוד.
במכתב לשמ"ר מ-1890 כתב שהוא חולה באסתמה וכי הוא יורק דם.
הוא אף התלונן שכספו הולך ואוזל.
ב-1903 כתב מפריז מכתב ליעקב דינזון, שבו ביקש ממנו למכור את שארית נכסיו ברומניה, לרבות בגדים.
כך קיבל די כסף על מנת לנסוע שוב לניו יורק, ב-1904.
בשהותו זו בארצות הברית גולדפאדן כמעט שלא התעסק בתיאטרון יידיש.
עם זאת, הוא כתב באותה עת מחזה בעברית, לאחר שפגש בקבוצת צעירים ציונים דוברי עברית, שהקימו מועדון בשם "ד"ר הרצל ציון קלובּ", על שמו של תאודור הרצל; מהם הוא בחר בכמה שבהם זיהה כישרון בימתי, וכתב את המחזה העברי דוד במלחמה, אותו העלה במרץ 1906, בכיכובם.
יש הרואים בגולדפאדן, בשל כך, גם את אבי התיאטרון בעברית.
המחזה אמנם משך קהל רב, אך לא יצר המשכיות ומסורת של תיאטרון עברי.
בסוף ימיו מיתן גולדפאדן את דעותיו ה'משכיליות' ומצא נקודות אור דווקא ביהדות המסורתית.
הוא ביכה על כך שתנועת ההשכלה הביאה לבלבול, תלישות וניכור בקרב יהודים רבים.
בחיבורו דור הולך ודור בא הוא קורא לחזרה לחינוך יהודי מסורתי, בתוספת ללימודים כלליים, במוסדות חינוך מיוחדים שיוקמו לשם כך הרחק מהמולת הכרך.
מצבו הכלכלי אז היה רע מאוד.
"בשנות חייו האחרונות הוא ממש סבל מרעב.
הוא חי בדוחק כה גדול עד שהסכים לכתוב עבור ד"ר לאנדס (שכתב ספרים פופולריים על מין) המלצה לספריו, שפורסמה כהקדמה בספרוני המין שלו".
באותה עת כתב את מחזהו האחרון בן עמי, המבוסס בחלקו על הרומן "דניאל דרונדה" (Daniel Deronda) מאת ג'ורג' אליוט.
גולדפאדן חש שזהו המחזה האחרון שלו, ולכן הציב תנאים להפקתו: הוא דרש שיוצג ללא מוזיקת רקע, ושיומחז כדרמה ולא כאופרטה.
אולם, בוריס טומשבסקי שרכש את הזכויות למחזה, העלה אותו כאופרטה.
ההצגה הועלתה ב-25 בדצמבר 1907.
גולדפאדן נפטר בניו יורק ב-1908. בהלווייתו, שיצאה מתיאטרון העם ברחוב באורי (Bowery), השתתפו כ-75,000 איש.
בנובמבר 2009 היו גולדפאדן ותיאטרון העץ הירוק נושאיהּ של סדרת בולים, שהוציאו במשותף ישראל ורומניה.
אברהם גולדפאדן הוכר כבר בחייו כאבי תיאטרון היידיש.
י"ל פרץ אמר בראיון שערך עמו אלתר קציזנה: "הם חושבים, הטיפשים (המבקרים) שהרבי שלי היה מנדלי, זה שקר.
אברהם גולדפאדן הוא הרבי שלי".
שלום עליכם רחש הערכה מרובה כלפי גולדפאדן והשניים קיימו ביניהם חליפת מכתבים.
בספרו "יוסילי זמיר" מתאר שלום עליכם את גיבור הרומן יוסילי, החולם שהוא מלטף את שערות ראשה של אהובתו: "ואסתר שרה לו בקול דממה דקה שיר הנשמה הצעירה, אחד משיריו של גולדנפודים, ששניהם היו שרים בילדותם לעיתים קרובות".
שמ"ר נפגש עם גולדפאדן בבוקרשט.
הרושם שהותיר עליו גולדפאדן היה ניכר ובעקבות כך החליט לכתוב מחזות בעצמו.
שיריו, כגון ראָזשינקעס מיט מאַנדלען ("צימוקים ושקדים"), הפכו שירים עממיים.
הדמויות במחזות "שמענדריק" ו"שני קוני למל" הפכו לחלק מהסלנג ביידיש.
מחזותיו הועלו על הבמות ברחבי העולם היהודי, משנת 1880 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הועלו עיבודים שונים למחזותיו, אך גולדפאדן היה "המסורת על הבמה".
גם אחרי מלחמת העולם השנייה הועלו מחזות שכתב, כמו "שולמית", ו"שני קוני למל" אף צולם כסרט – שני קוני למל, בכיכובו של מייק בורשטיין.
יעקב שטרנברג תיאר את יצירות התיאטרון של גולדפאדן כ"נשיקה האגדתית של בן המלך שהעיר את יהדות רומניה המנומנמת מבחינה רוחנית.
ובכל פעם שהיא שקעה שוב בתנומה אפשר היה להעיר אותה באש גולפדנית חדשה".
ישראל ברקוביץ' כתב שביצירותיו "אנחנו מוצאים נקודות דומות למה שאנחנו קוראים היום 'תיאטרון טוטאלי'.
ברבים מהמחזות שלו הוא מחליף בין פרוזה ושירה, פנטומימה וריקוד, רגעים של אקרובטיקה וקצת להטוטנות ואפילו ספיריטואליזם".
באנציקלופדיה היהודית נכתב כי "יש לשירתו של גולדפאדן ערך ניכר, אך שירתו ביידיש, שיש לה כוח ביטוי עז ועומק של רגש יהודי אמיתי, האפילה על זו העברית".
לאחר מותו כתב העיתון The New York World, בתיאור הלווייתו, כי "הוא לא היה אלא משורר ומחזאי; אברהם גולדפאדן - 'שייקספיר היהודי'".
בנקרולוג קצר שהתפרסם לאחר מותו נאמר עליו ב"ניו יורק טיימס" כי לא היה רק "שייקספיר ביידיש", כי אם גם "משורר ונביא".
בדצמבר 1950 הוקם בתל אביב תיאטרון היידיש "תיאטרון גולדפאדן".
נגד התיאטרון, שנסגר ביולי 1952 בעיקר מסיבות כלכליות, הוצא צו על תנאי אשר אסר על המשך העלאת מופעים.
בשנים 2002–2004 התקיים"פסטיבל אברהם גולדפאדן" ביאשי שברומניה ונוהל על ידי התיאטרון הלאומי על שם וסילה אלכסנדרי.
על שמו רחוב בקריית חיים.
מחזותיו הפופולריים ביותר של גולדפאדן
די באָבע מיטן אייניקל (הסבתא והנכד)
שמענדריק, אָדער, די קאָמישע חתונה (שמנדריק, או, החתונה הקומית)
קבצנזאָן און הונגערמאַן (קבצנזון והונגרמן, איש רעב)
די ביידע קוני לעמעל (שני קוני למל) ראו גם: להקת אצטורבל (טרופע טאנענצאפ)
דור הולך ודור בא (הגות)
|כותרת=להצגת רשימת החיבורים המלאה לחצו על "הצגה" משמאל
ציצים ופרחים: אספת שירים שונים.
מאת אברהם בן חיים ליפא גאלדפאדען תלמיד בית המדרש לרבנים בזיטאמיר.
ז'יטומיר: דפוס ר' יצחק משה באקשט, תרכ"ה.
דאס יודעלע: פארשידענע געדיכטע און טעהאטער אין פראסט יודעשען.
למברג, 1872. ספר שירה ביידיש.
(הוקדש לאמו) (היהודי הקטן: שירים שונים ותיאטרון ביידיש פשוטה).
די יודענע: פערשיידענע געדיכטע און טהעאטער.
אדעסא, 1869, 1872. (שירים שונים והמחזות צוויי שכנות ודי מומע סאסיע)
דאס פידעלע : זאממלונג יודישער פאלקס ליעדער, הומאריסטישע אונד ערנסט.
אודסה, 1883. (הכינור: אוסף של שירי עם ביידיש, הומוריסטיים ורציניים).
אודסה, 1884. (ישראליק: שירים ביידיש).
וואנוישא בן ישי : א דעקלאמאציע.
יצא יחד עם צוויי מתים עסען פריהשטיק א קאמעדיע אין 1 אקט מאת יעקב בלייכמאן.
יצא יחד עם שני מתים אוכלים ארוחת בוקר: קומדיה במערכה אחת).
שבתיאל: פאעמא אין 10 קאפיטעל: (געדאנקען נאך דעם פאגראם אין רוססלאנד).
קרקוב: דפוס יוסף פישער, תרנ"ז 1896. (שבתיאל: פואמה בעשרה פרקים: הרהורים אחרי הפוגרום ברוסיה).
קרקוב, 1898, עם הקדמה מאת ראובן אשר ברוידס.
דור הולך ודור בא: געגענווערטיג און צוקונפטיגע גענאראציאנען.
ניו יארק: היברו פאבלישינג קאמפאני, 1910. (מאמרים בנושאי השעה).
צוויי שכנות : א דיאלאג.
נדפס בדי יודענע, 1869. (שתי שכנות).
נדפס בדי יודענע, 1869. (הדודה סוסיה).
יצא פעם שנייה באודסה ב־1872.
פאליע שכור: א טרינק-ליד פון א שניידערל פון וואָדעוויל.
נדפס ב"קול מבשר", מס' 44, 1871. פליה שיכור: שיר שתייה של חייט בצורת וודוויל).
קומדיה אנונימית בשתי מערכות, שהועלתה על בימת התיאטרון ב-8 עד 5 באוקטובר 1876 ביאשי.
השחקנים היו ישראל גרודנר מהברודר זינגר ושכר גולדשטיין.
גולדפאדן עצמו לא זכר את שם המחזה.
הוצג על ידי גרודנר וגולדשטיין.
די אינטריגע, אָדער, דװאָסיע דיא פּליאָטקעמאַכערין.
הוצג לראשונה ב-1877. לא הודפס.
במחזה זה השתתפה לקראשונה אישה כשחקנית.
עלה על הבמה ברומניה ב-1877. מאוחר יותר הרחיב גולדפאדן את המחזה וקרא לו די באָבע מיטין אייניקעל, אָדער באָנציע די קנייטלעכלייגערין.
(הסבתא עם הנכד, הסבתא עם הנכד, או, בונצה המכינה כופתאות).
הוציא לאור יצחק ליברסקו ב-1879.
קומדיה בשלוש מערכות עם שירים וריקודים.
הוצג ב-1877. הוציאו לאור ליברסקו ביאשי וורבל באודסה.
אודסה, 1879, למברג (עם שער מזויף 1875 ובלי שם המחזאי ושער שונה מהמקורי: די קאָמישע חתונה פון שמענדריק מיט דיא כלה), ורשה 1890. (שמנדריק, החתונה הקומית של שמנדריק והכלה).
די קאַפּריזנע כּלה, אָדער, קבצנזוהן עט הונגערמאן.
מלודרמה בארבע מערכות וחמש תמונות.
הוצג ב-1877. יצא לאור בוורשה 1887 ובניו יורק, 1897. (הכלה הקפריזית, או קבצנזון & הונגרמן – משחק מילים על קבצן ורָעֵב).
מערכה אחת, רומניה, 1877. נדפס בלמברג עם די קאָמישע חתונה פון שמענדריק מיט דיא כלה.
מערכה אחת, רומניה, 1877. לא הודפס.
הוצג ב-1 באוקטובר 1877. (אולי זהה לדי קאַפּריזנע כּלה).
הוצג ב-6 באוקטובר 1877. לא הודפס.
הוצג ב-11 באוקטובר 1877. מערכה אחת.
פארסה בשתי מערכות, רומניה, 1877. לא הודפס.
רומניה, 1877. (ארבע זוגות צלחות פורצלן).
מערכה אחת, רומניה, 1878. לא הודפס.
אופרטה בארבע מערכות עם פרולוג ואפילוג.
די כישוף־מאַכערין (גם: די צויבערין, קאָלדוניאַ).
אופרטה בחמש מערכות ושמונה תמונות.
המחזה הודפס פעמים רבות ובעיבודים רבים.
דער פּאָדריאַדטשיק, אָדער, רוסיש־טערקישער קריג.
רומניה, בערך 1878. לא הודפס.
(היזמים, קבלנים, או, מלחמת רוסיה-טורקיה).
טודרוס בלאָז, אָדער, דער ליגנער.
היה חלק מרפרטואר תיאטרון יידיש במשך תקופה ארוכה.
ניע בע, ניע מע, ניע קוקוריקו, אָדער, קאַמף צווישן בילדונג און פֿאַנאַטיזם.
לא בֶּה, לא מֶה, לא קוקוריקו, או, מלחמה בין השכלה וקנאות).
דער פֿאַנאַטיקער, אָדער, די בײדע קוני לעמעל.
אופרטה בארבע מערכות ושמונה תמונות.
יצא גם בתרגום עברי: הקנאי, או, שני יקטן יקטן.
נודע עם השנים כשני קוני למל.
(הקנאי, או שני קוני למל).
מלודרמה מוזיקלית בארבע מערכות ו-15 תמונות.
רוסיה ב-1880. הודפס פעמים רבות.
יצא בתרגום עברי של יעקב לרנר בשם שולמית : חיזיון מימי קדם בוורשה, 1921.
דאָקטאָר אַלמאַסאַדאָ, אָדער די ייִדן אין פּאַלערמאָ.
אופרטה היסטורית בחמש מערכות ו-11 תמונות.
פטרבורג, 1882. היה פופולרי ברפרטואר תיאטרון יידיש במשך תקופה ארוכה.
הודפס ב-1887. (דוקטור אלמסדה, או, היהודים בפלרמו).
עלה על הבמה בינואר 1883 באודסה.
בר כוכבא, אָדער די לעצטע טעג פֿון ירושלים.
הוצג ב-5 במאי 1883. מלודרמה מוזיקלית בארבע מערכות ו-14 תמונות.
טעאטער פאָן קעניג אחשוורוש אָדער קעניגין אסתר.
אופרטה בחמש מערכות ו-15 תמונות.
המוזיקה מאת אליהו זלמן יָריחוֹבסקי.
ורשה בין השנים 1887. (תיאטרון של המלך אחשוורוש, או המלכה אסתר).
רבי יאָזעלמאַן אָדער די גזרות פון עלזאַס (יצא גם בשם מליץ יושר).
אופרטה היסטורית בחמש מערכות ו-23 תמונות.
נכתב בפריס והוצג ב-14 בינואר 1891 בלמברג.
האופרטה הוצגה כמעט על כל הבימות היהודיות.
(רבי יוזלמן, או, גזירות אלזס).
תמונה מחיי היהודים בשש מערכות ו-30 תמונות.
הוצג בלמברג ב-15 בינואר 1891. מוזיקה מאת אהרן פרלמוטר.
עקדת יצחק, או, מהפכת סדום ועמורה.
אופרטה מקראית בארבע מערכות ו-40 תמונות.
נכתב ב-1895 בעקבות אסון שהיה בעיר בראילה.
ההצגה עלתה פעם אחת ולא הודפסה.
ניו יורק מרץ 1906 מערכה אחת.
בן עמי, אָדער דער זאָן פון מיין פאָלק.
מחזה מוזיקלי לאומי בארבע מערכות.
הוצג בניו יורק 1908. (בן עמי - היידיש היא תרגום בן עמי ליידיש).
אברהם איטנברג (15 באפריל 1923 - 6 בינואר 2018), שנודע בשם העט אברהם ברושי, היה פזמונאי ישראלי, שפעל מאמצע שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-60.
אברהם איטנברג נולד במוסקבה בירת ברית המועצות, ובגיל שנה וחצי עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה בתל אביב.
את שם המשפחה העברי "ברושי" קיבל בילדותו ממחנכו בבית הספר אחד העם, הסופר יהודה בורלא, בגלל קומתו הגבוהה והרזה, שהזכירה לבורלא "עץ ברוש"; השם השתרש והפך לשם העט שלו.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה גאולה עבד ברושי למחייתו שנים רבות ב"בנק לתעשייה" בניהולו של אלוף ליטא בשחמט לשעבר, אלכסנדר מאכט ששכן ברחוב מונטיפיורי בתל אביב.
במקביל, החל באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 לכתוב שירים.
את שני שיריו הראשונים, "קסמייך כנרת" (ינואר 1945), ו"הבה נטיילה שולה" (שכתב עבור אשתו לעתיד), הלחין עבורו בובי פנחסי.
פנחסי הלחין גם את רוב שיריו המקוריים.
חברת "מקולית" נהגה להעביר לו תקליטים שהגיעו מחו"ל כדי שיחבר ללהיטים שבהם גרסאות עבריות.
חלק מן הלהיטים שתרגם שמע ברדיו רמאללה.
ברושי כתב כ-200 שירים מקוריים ותרגומי להיטים ופזמונים מהז'אנר הקל כמו "קרה זה רק הפעם", "לדוד משה הייתה חווה", "אולי עוד לא נגמר", "אלישבע", "הקסם השחור", "לימון לימונרו" ו"הוואלס הראשון" (הופיע כתקליטון של הד-ארצי.
השיר מוכר בקרב דוברי אנגלית כ"שיר היובל" Anniversary Song).
שיריו הושרו והוקלטו על ידי אומנים רבים, בהם יפה ירקוני, שמשון בר-נוי, אריק איינשטיין, יהודית רביץ, ישראל יצחקי, פרדי דורה, לילית נגר וחנה אהרוני.
כתב שירים ופזמונים לבמות הקלות "לי לה לו" ו"דו רה מי", שבוצעו על ידי יוסף גולנד, טובה פירון, ג'טה לוקה ואחרים.
לאחר שזכה לקידום בתפקידו בבנק איגוד ב-1959, ובעקבות סגירת חברת התקליטים "מקולית" והחלפת הבעלות בחברת "הד ארצי", לא הוזמנו אצלו יותר שירים, והוא לא כתב יותר.
ברושי נפטר ב-6 בינואר 2018, בגיל 94. הותיר אישה ושתי בנות.
אברהם גולדברג (1906, פולין – 1980, רמת אביב) היה צייר ישראלי.
הצייר היהודי מבין ציירי ישראל
אברהם גולדברג נולד בפולין, בנם של יוסף ורבקה-שיינדל, עלה לארץ ישראל בגיל 16. כעבור זמן נסע ללמוד ציור בארצות הברית ובפריז, שני מקומות בהם ביקר לתקופות ממושכות פעמים אחדות והציג שם מעבודותיו.
כבר אז נודע כאמן ארץ-ישראלי המצייר "ציור יהודי", כשהכוונה היא להצביע על היותו בעל התייחסות מיוחדת ברגישותה למה שמכונה בניסוח ספרותי, "הנשמה היהודית".
ההגדרה הזו לגביו תופשת משום שהוא יותר מאחרים התמקד בנושא אחד, זכרונות מבית אבא ואמא שחרב.
בחו"ל יצר קשרי עבודה וידידות עם אמנים מהשורה הראשונה ואלה פתחו לפניו דלתות.
למרות זאת העדיף תמיד לחזור לארץ והמשיך כאן ביצירת עולמו המיוחד.
הארץ הייתה מבחינתו ביתו האמיתי האחד והיחיד.
אך בכל מקום בו חי המשיך לצייר את עולמו בדיו, בפסטל ובצבעי שמן.
חלק ניכר מעבודותיו כמו אלה המוצגות באתר זה, נגזרות מתחום הציור המיניאטורי.
חוקר תולדות האמנות הארץ-ישראלית והמבקר הנודע ד"ר חיים גמזו כתב עליו בין היתר בספרו "ציור ופסול בישראל":
ההתייחסות של הביקורת המקצועית לגולדברג נעשתה תמיד מנקודת מוצא של מי שבציוריו משמר גחלת לוחשת של עולם שעלה באש.
מעולם הוא לא השתמש במושג "שואה".
אבל הייתה תחושה בדרך עבודתו היומיומית שהוא רואה בציוריו שליחות מיוחדות, המנציחה את ה"איך" - איך זה היה לפני.