tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שיש עדויות שהוא לא היה קיים בשנת 1244, הוא בוודאי נבנה במחצית השנייה של שנות הארבעים.
קמרון צלעות צויר בסביבות 1270. בעוד שהחלקים המזרחיים והצפוניים נשמרו במידה רבה בצורה הרומנסקית המאוחרת, רק שרידים מהם שרדו בחלקים המערביים והדרומיים.
אגפים אלה הן בעיקר מהסגנון הגותי המאוחר והוחלפו במידה ניכרת במאה ה-19. קיומן המקורי של שני קלויסטרים הוא מדהים וקשור לשני המנזרים שהיו בכנסייה.
המתחם הצפוני שימש ככל הנראה לראשונה לכמרים של הקתדרלה, אחר כך לאלו של כנסיית מריה, לאחר שהמתחם הדרומי נבנה עבור אנשי הדת של הקתדרלה.
קפלת שלושת האמגושים בסגנון הגותי המאוחר בצד המזרחי של המתחם הושלמה בשנת 1416. בונה הקפלה היה הבישוף גרהרד השני פון גוך (Gerhard II von Goch; 1409–1422).
נגרם לה נזק כבד בשרפה בשנת 1532 ואז שימשה, לפחות המרתף, למטרות חילוניות שונות (מחסן, בית סוהר, תחנת כיבוי אש).
על פי החפירות, הייתה במקום קפלה בסגנון רומנסקי מוקדם מהמאה ה-11, ונשמרו חלק משרידי החומה בפינה הצפון-מערבית.
היא הייתה רק קצת יותר קטנה והייתה בת שתי קומות.
בחדר התחתון היה אפסיס פנימי קטן במזרח והיא שימשה כקפלה הפרטית של בישוף נאומבורג.
הבניין החדש בסגנון גותי מאוחר הוא גם דו קומתי עם שני מפרצים בכל קומה.
הקפלה התחתונה, שעברה שינויים מאוחר יותר מספר פעמים, הייתה בחסות ניקולאוס הקדוש, העליונה עם קמרון הכוכבים הייתה, כמו כנראה בבניין הקודם, מוקדשת לשלושת האמגושים.
מחוץ לקיר המזרחי יש קבוצת דמויות המתארות את סגידת האמגושים לישו התינוק.
בקפלת שלושת האמגושים מוצג מחזור חיי ישו מאוסף האמנות של הכומר עמנואל כריסטיאן לברכט פון אמפך, שנוצר על ידי אמנים שונים מסגנון תנועת הנצרתיים על פי המפרט שלו.
כנסיית קהילת מריה (Marienpfarrkirche) שוכנת מדרום-מערב לקתדרלה באגף הדרומי של הקלויסטר.
הבניין הקודם נחפר בחלקו, אך גילו עדיין לא נקבע.
השתמרו בית המקהלה ושרידי הקירות החיצוניים של בניין חדש בסגנון גותי גבוה שתועד בשנת 1343. הכנסייה נוסדה ככל הנראה יחד עם הכנסייה האפיסקופלית ככנסיית הקהילה של קהילת הקתדרלה.
בשנת 1329 הוא ניתנה לקתדרלה לשימוש חופשי.
לאחר השריפה של 1532 היא נותרה בהריסות.
החדר המשמש כיום ככנסיית חורף נבנה כגימנסיה במקום הספינה בתחילת המאה הקודמת.
במהלך התערוכה הממלכתית בשנת 2011, קיבלה כנסיית קהילת מריה גם עוגב.
קפלת אליזבת היא חדר מרובע בקומת הקרקע של המגדל הצפון-מערבי, המוקדש לאליזבת מתורינגיה.
בשנת 2007, לרגל יום הולדתה ה-800 של אליזבת, הוא הונגש שוב מפנים הקתדרלה ומשמש כ"חדר דממה" (Raum der Stille).
בנוסף למזבח, הוא מכיל פסל של אליזבת מסביבות 1235 ושלושה חלונות ויטראז'ים שתוכננו בשנת 2007 על ידי הצייר הידוע , נציג .
שלושת החלונות מציגים סצנות מחייה של אליזבת והם נקראים "פרידה של אליזבת מבעלה לפני שיצא לדרך במסע הצלב", "תורמת בגדים לנזקקים" ו"דואגת לחולים".
לא הרבה השתמר מפנים הקתדרלה, לא מעט בגלל השרפה בשנת 1532, הכיבוש השוודי והעיצוב המחודש הרדיקלי של הקתדרלה.
מעט הרהיטים ששרדו נשמרים בחלקם בקתדרלה ובחלקם בכספת האוצרות של הקתדרלה שזה עתה הוקמה.
לקתדרלת נאומבורג יש עדיין כמה מזבחות.
המזבח הראשי נמצא בבית המקהלה הגבוה.
בקפיטריה יש כיום תבליטי אבן שמקורם מהמזבח הקודם של הקדושים פליקס ואדאקטוס.
מזבח הצלב היה בעבר כרגיל בספינה.
הוא הוחלף במאה ה-19 במזבח הקטן במפרץ האמצעי של הסורג.
שני מזבחות נוספים ניצבים על הקירות המזרחיים של זרועות הטרנספט.
על המזבח בטרנספט הצפוני נמצא קישוט מזבח מבית המלאכה של גאורג למברגר, בטרנספט הדרומי קישוט מזבח של מריה סביב שנת 1500. מזבח נוסף נמצא בקצה המערבי של הספינה הצדדית הדרומית.
המזבח הראשי השתמר גם בבית המקהלה המערבי.
מזבח נוסף נמצא על במת הסורג המערבי.
בנוסף השתמרו כמה מזבחות בקפלות הקתדרלה.
מרבית הקישוטים מאחורי המזבחות אבדו לאורך זמן.
שרידי הריהוט מוצגים היום בכספת האוצרות של הקתדרלה.
בנוסף לפסלים מבית המלאכה של אומן נאומבורג, ישנם פסלים חשובים נוספים בקתדרלה.
בולט במיוחד הוא פסלה של אליזבת הקדושה מתורינגיה בקפלה בקומת הקרקע של המגדל הצפון-מערבי משנת 1235. זהו אחד הייצוגים הציוריים העתיקים ביותר של הקדושים.
בכיכר שמול הכניסה לכנסייה יש מזרקה המוקדשת ל"אקהארד השני".
במקום המצלב ישנם עדיין מושבים, שחלקם מתוארכים לבניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר.
כמו כן יש מושבים מתחילת המאה ה-15. בנוסף, בקתדרלה נשמרים דוכנים מסביבות 1260, שאולי היו שייכים לריהוט המקורי של בית המקהלה המערבי.
באמצע המושבים הישנים שלושה שולחנות קריאה מהמאה ה-15. שני שולחנות קריאה מיועדים לקוראים ולעורכים עם משטחי עבודה מנוגדים.
כמה מתקנים הניתנים לנעילה לאחסון כלים משולבים מתחת למשטח העבודה של כל שולחנות הקריאה.
מצבות רבות נשמרו בקתדרלה ובמתחם.
התאריך העתיק ביותר מהמאות ה-13 וה-14. רבים מציגים תבליטים של הנפטרים, ברובם יש כתובות.
העיצוב שלהם מאפשר סקירה טובה מאוד על התפתחות פיסול הקברים מאז המאה ה-13 במרכז גרמניה.
בבית המקהלה המזרחי נמצא לוח המצבה המעוצב בצבעוניות והשמור היטב של הבישוף דיטריך השני ממייסן.
פריט מקברו, הקצה העליון של מטה הבישוף עשוי שנהב, ניתן לראות בחדר נפרד (תערוכת מזבחות, פסלים וכו').
קתדרלת מירנדה דו דורו היא קתדרלה קתולית במירנדה דו דורו, פורטוגל.
זוהי הקתדרלה המשותפת של דוכסות ברגנזה מירנדה, שמונהגת מהבישופות של ברגנזה.
העבודות לבניית הקתדרלה החלו ב־24 במאי 1552. האישור להשלמתו נשלח לאפיפיור פאולוס החמישי בשנת 1609. בשנת 1770 הועבר הכס לברגנזה על ידי האפיפיור קלמנט ה -14 והקתדרלה של מירנדה דו דורו הפכה לקתדרלה המשותפת.
מאז 16 ביוני 1910 מוגנת הקתדרלה כאחת המונומנטים הלאומיים של פורטוגל .
הקתדרלה הקופטית האורתודוקסית של מרקוס הקדוש היא כנסייה קופטית באלכסנדריה, מצרים.
זהו מקום מושבו ההיסטורי של האפיפיור מאלכסנדריה, ראש הכנסייה הקופטית האורתודוקסית.
ביום ראשון של הדקלים, 9 באפריל 2017, פעיל המדינה האיסלאמית פוצץ את חגורת המתאבדים שלו בקתדרלה, והרג 17 בני אדם ופצע 48.
חוקרים סבורים שהקתדרלה ניצבת במקום הכנסייה שנוסדה על ידי סנט מארק האוונגליסט בשנת 42 לספירה.
מרקוס הקדוש האוונגליסט (מחבר הבשורה השנייה) קשור לעיר אלכסנדריה במסורת הנוצרית הקדומה ביותר.
נוצרים קופטים מאמינים שהוא הגיע לאלכסנדריה בסביבות שנת 42 לספירה ושהה בה כשבע שנים.
במהלך תקופה זו, מרקוס המיר רבים לדת הנוצרית וביצע ניסים רבים.
הוא נחשב למייסד והיה הבישוף הראשון של אלכסנדריה .
על פי המסורת, מרקוס הקדוש נעצר במהלך פסטיבל סרפיס בשנת 68 לספירה ונרצח בגרירה ברחובות.
הוא נקבר מתחת לכנסייה שהקים.
בשנת 828, סוחרים ונציאנים גנבו מאלכסנדריה שרידים שהאמינו שהם גופתו של מרקוס הקדוש ולקחו אותם לוונציה .
הקופטים מאמינים שראשו של מרקוס הקדוש נשאר בכנסייה הקרויה על שמו באלכסנדריה, וחלקים מהשרידים שלו נמצאים בקתדרלת סנט מרקוס בקהיר.
יתר השרידים של מה שמאמינים שהם שלו נמצאים בבזיליקת סן מרקו בוונציה, איטליה.
מדי שנה, ביום ה-30 של חודש פאופי, הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית חוגגת את הנצחת הקדשה של כנסיית סנט מרקוס, ואת הופעתו של ראש הקדוש בעיר אלכסנדריה.
זה מתרחש בתוך הקתדרלה האורתודוקסית הקופטית של סנט מרקוס באלכסנדריה, שם נשמר ראשו של הקדוש.
ראשו של סן מרקו הוזז הרבה במשך מאות השנים, ואבד כבר לפני למעלה מ-250 שנה.
עם זאת, חלק מהשרידים מגופת מרקוס הקדוש הוחזרו לאלכסנדריה מרומא ב-1968 במהלך כהונת האפיפיור הקופטי קירילוס השישי .
הקתדרלה הקופטית הנוכחית של סן מרקוס מתוארכת לאחרונה, אך נאמר שהיא עומדת על אתר הכנסייה שייסד מרקוס הקדוש עצמו.
בשנת 311 לספירה, האפיפיור פיטר, אחרון הקדושים, התפלל תפילה אחרונה על קברו של מרקוס הקדוש לפני מותו, הכנסייה הייתה אז קפלה קטנה בחוף המזרחי., והיא הכילה גופות שנאמר כי הן של מרקוס הקדוש וכמה מיורשיו הקדושים.
הכנסייה הוגדלה מאוחר יותר בימיו של האפיפיור אכילאס, האפיפיור ה-18.
הכנסייה נהרסה מאוד בשנת 641 כשהערבים פלשו למצרים.
בשנת 680 האפיפיור יוחנן השלישי בנה מחדש את הכנסייה.
בשנת 828, גופתו של מרקוס הקדוש נגנבה על ידי מלחים איטלקים ונלקחה מאלכסנדריה לוונציה באיטליה .
עם זאת, ראשו של סן מרקו נשאר באלכסנדריה .
הכנסייה נהרסה שוב בשנת 1219, בתקופת מסעי הצלב, ואז היא נבנתה מחדש פעם נוספת.
מגלה הארצות הצרפתי מהמאה השש-עשרה פייר בלון מזכיר את ייסוד הכנסייה ב-1547.
הכנסייה נהרסה במהלך הפלישה הצרפתית לאלכסנדריה ביולי 1798. הכנסייה נבנתה מחדש ונפתחה בשנת 1819 על ידי האפיפיור פיטר אל גאולי בתקופתו של מוחמד עלי פאשה.
הכנסייה חודשה בתקופת האפיפיור דמטריוס השני ובפיקוחו של הבישוף מרקוס מאל בהירה ב-1870. בין השנים 1950–1952, בתקופת האפיפיור יוסאב השני, נסגר בניין הכנסייה ומבנה נוסף וגדול יותר נבנה בבטון מזוין בסגנון הבזיליקה.
ששת עמודי השיש הועברו לכניסה החיצונית של הכנסייה.
מנשא הסמלים נחתך במדויק לחלקים, כל חלק קיבל מספר, ואז הוא הוחזר בזהירות למקום בו היה במקור.
שני מגדלי הפעמונים לא נגררו מכיוון שהם מחוזקים בבטון וקושטו בחריטות קופטיות יפהפיות.
שני פעמונים חדשים - שהובאו מאיטליה - הותקנו, אחד לכל מגדל פעמונים.
בין השנים 1985–1990 הורחבה הכנסייה מהצד המערבי בתאום עם הסגנון הקודם, בדיוק רב, תוך שמירה על שני מגדל הפעמונים במקומם, כך שכל שטח הכנסייה הוכפל.
ששת העמודים הועברו לכניסה המערבית החדשה של הכנסייה בפיקוח האפיפיור שנודה השלישי .
קתדרלת פטרוס הקדוש במונפלייה היא הקתדרלה הרומית-קתולית של העיר מונפלייה במחוז ארו בצרפת.
היא נמצאת ב"אקוסון" או ה"מגן", לבה של העיר העתיקה, והיא המונומנט הגותי החשוב ביותר של העיר, הכנסייה הגדולה ביותר בחבל לנגדוק-רוסיון ומהווה דגם מובהק של "קתדרלה מבוצרת".
הכנסייה הוקמה ב-1364 על ידי האפיפיור אורבנוס החמישי כקפלה של מנזר בנדיקטוס הקדוש סן ז'רמן וקפלת הפקולטה לרפואה בעיר.
כשמושב הבישופות הועבר ממגלון למונפלייה ב-1536 הכנסייה הוכרזה כקתדרלה
בארבע זוויות הספינה מתרוממים ארבעה מגדלים, מתוכם אחד מהם הופל בעת התקוממות איקונוקלסטיות פרוטסטנטית ב-1587.
הבניין מצויד בביצורים ההופכים אותו למבצר.
בשלהי המאה השש עשרה כונה גם "המבצר פטרוס הקדוש".
אחת החזיתות מצוידת ממשיקולים מתחת לחריצים, שמאחוריהם בעובי החומה עובר שמן דה רונד.
בפני הכניסה יש אכסדרה מסיבית, המורכבת משני עמודים צילינדריים ומקמרון המחבר את העמודים אל חזית הכנסייה.
אלו היסודות היחידים האופייניים לאדריכלות מימי הביניים ששרדו עד היום.
הכנסייה מורכבת מספינה יחידה, מחמשה מפרצים הגובלים את ארבע עשרה הקפלות הצדדיות.
הקפלות מוקדשות לקדוש גרמנוס מאוקסר, לכנסיית נוטרדאם של השולחנות בעיר, לקדוש ויקטור השלישי, לצציליה הקדושה מרומא, לאורסולה הקדושה ולאחד-עשר אלף הבתולות, לקדוש מרטין מטור, לקתרינה מאלכסנדריה, להצלב הקדוש, לפטרוס הקדוש, ולמרים המגדלית, לבלזיוס הקדוש, לקדוש לזרוס ולמלאך-העל מיכאל הקדוש.
המזבח הראשי הוקף בתמונות מכסף מוזהב.
בקומת קרקע נמצאה גם סכריסטיה הקטנה (החדר הקדוש הקטן).
בתוכה שמרו תחת כמה מנעולים שרידים קדושים כמו למשל, יד מכסף של הקדושים בנדיקטוס, גרמנוס ובלזיוס, כמו כן ארגזים עם ספרים וכביסה.
הסכריסטיה הגדולה נשמרו אוצרות:כלים להחזקת השרידים, אגרטלי פולחן, וקישוטים יקרי ערך.
בימי מלחמות הדת הותקפה הקתדרלה על ידי הפרוטסטנטים.
ב-20 באוקטובר 1561 אחרי מצור בן לילה, דרך פרצה בחומה חדרו המונים לכנסייה שבה הסתתרו כמה כמרים קתוליים בכירים עם קומץ חיילים.
לפי הכרוניקנים השונים נטבחו בין שמונה לחמישים אנשים, או אפילו חמש מאות בני אדם.
תואדור דה בז ב-l'Histoire ecclésiastique (ההיסטוריה הכנסייתית) שלו התייחס גם לאלו מתו במקום וכן לאלו שמתו מפצעיהם כעבור ימים ספורים.
ב l'Histoire de l'Europe (ההיסטוריה של אירופה, 2014) של קרפנטייה ולברן, צוינו שבעה עשר נרצחים, ומספר זה נחשב לסביר ביותר.
אחרי הרציחות באו הביזה וההרס.
תוך שש-שבע שעות הכנסייה נשדדה כולה.
אמנם הקונסולים של העיר (כולם פרוטסטנטים) הצליח לשמור על האוצר וערכו בו רשימת מלאי.
בעקבות שוד הקתדרלה הגיע גם תורם של מנזרי בעיר.
ב-1562 נעקר גם פעמון הקתדרלה וגדרות הברזל שלה נוצקו על מנת לייצר מהם תחמושת בימי המצור על ידי הקתולים.
ב-1567 שוב תקפו אותה הפרוטסטנטים.
הם החריבו אחד המגדלים ויחד איתו קרס כל הבניין.
הקאנונים של הקתדרלה נמלטו בוילנב-לה-מגלון ולפרונטיניאן, ונשארו שם עד שב-1622 המלך לואי השלושה עשר שם קץ למצור.
ב-1629 הקרדינל רישלייה הטיל על הקבלן פייר פרומאן ועל הבנאי הראשי ברטראן דלאן את משימת שיפוץ הבניין.
שופצו הקמרון, רצפת הספינה והחזית.
במאה ה-18 נערכה עבודת שיפוץ נוספת לפי תוכניתו השאפתנית של ז'אן-אנטואן ז'יראל.
העבודות ב-1855–1875 בניהולו של אנרי אנטואן רבואל שחזרו את מגדל הפעמונים והוסיפו קפלות מסביב לבית המקהלה.
גג המקהלה עוטר באריחים מזוגגים "לפי האופנה הבורגונדית".
אוגוסט בוסאן שיחזר את העיטור המפוסל של המגדל והטימפנון בסגנון המאה ה-13; גגות הזכוכית של הטרנספט והמקהלה, שבוצעו על ידי אדואר דידרון ופול ניקוד, הותקנו בין 1870 ל-1872. בזרוע הימנית, ציור של סבסטיאן בורדון מתאר את נפילת שמעון הקוסם (1657), פרק אפוקריפי ב חייו של פטרוס הקדוש.
ב-1795 מושב הבישוף (מנזר בנדיקטוס הקדוש לשעבר) הפך לבניין בית הספר לרפואה של מונפלייה.
ב-1847 הבישוף שארל תומא טיבו (1860-1835) השיג הכרת הכנסייה כבזיליקה מינורית.
ב-1856 מבנה הקתלדרה שימש לנזירי מסיוני החוץ בפריז כדגם לבניית "כנסיית אם האל ממלאקה" (הידועה כ"כנסיית פרנסואה-גזבר הקדוש" במלאקה, במלזיה של ימינו.
ב-1870 אוגוסט בוסאן הוזמן לקשט את פורטל הטרנספט המוקדש ל מרים הבתולה.
התבליט שהוא יצר כדי לעטר את המשקוף סימל את הכתרת הבתולה אחרי קבורת ישו והערצת המאגים.
הוא נוצר בהשראת העיטורים המפוסלים של פורטל השיפוט האחרון של הבתולה בקתדרלת נוטר דאם בפריזף, לפי סגנון המאה ה-13.
ב-1906 סווגה הקתדרלה כמורשת היסטורית של צרפת .
בעקבות העלאתה בדצמבר 2002 של רמת דיוקסיית מונפלייה לדרגת ארכיבישופות הפכה קתדרלת פטרוס הקדוש לקתדרלה מטרופולטנית.
הפרובינציה הכנסייתית מונפלייה כוללת בימינו את הדיוקסיות הסופרגניות של מאנד (לוזר), דיוקסיית פרפיניאן-אלן (בעבר סופרגנים של אלבי).דיוקסיית נים (בעבר דיוקסיה סופרגנית של אביניון) וקרקסון
(בעבר הדיוקסיה הסופרגנית של טולוז).
אורכה של הקתדרלה 95 מטר בפנים ו-102.50 מטר בחוץ; אם נוסיף את המרפסת, אורכה 113 מ'.
גובה הספינה היא 28.50 מטר, בעוד הטרנספט והמקהלה מגיעים לגובה פנימי של 27.50 מטר.
הרוחב הכולל של הספינה וחלקיה הצדדיים הוא 26.7 מטר.
בחוץ שני העמודים (קוטר 4.55 מטר) והחופה בחזית הפורטל הגדול מקוריים (המאה ה-14) והם דקורטיביים גרידא.
הפורטל הגותי הצדדי משנת 1875, המוקדש לבתולה, הוא פרי עבודתו של הפסל אוגוסט בוסאן.
קתדרלת סנט פול , הנמצאת על גבעת לודגייט במרכז הסיטי של לונדון, היא מקום מושבו של הבישוף של לונדון.
המבנה הנוכחי של הקתדרלה הוקם במאה ה-17, והיא הקתדרלה הרביעית באותו מקום.
בניית הקתדרלה החלה בשנת 1675 והעבודות הסתיימו ב-20 באוקטובר 1708, יום הולדתו ה-76 של האדריכל, סר כריסטופר רן.
המבנה בנוי בסגנון רנסאנס או בארוק מאוחר.
שילוב זה של שני הסגנונות מופיע בכנסיות רבות שבנה כריסטופר רן, וכיום נקרא סגנון "רן-נסנס".
כיפתה הגדולה של הכנסייה נבנתה בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
גובהה 108 מטרים, והיא אחד המבנים הגבוהים בלונדון.
בגובה 30 מטרים ו-259 מדרגות מקומת המבוא נמצאת "גלריית הלחישות", הנקראת כך בשל ההדים הנוצרים בה כשאנשים מדברים: בשל צורתה המעגלית של הגלריה, כשאדם מדבר במרחק כמה עשרות מטרים הוא נשמע כאילו הוא עומד מטרים ספורים בלבד מהמאזין..
119 מדרגות מעל גלריית הלחישות, בגובה 53 מטרים נמצאת "גלריית האבן", הממוקמת באותו מפלס בו מתחילה הכיפה.
152 מדרגות תלולות מעל גלריית האבן נמצאת "הגלריה המוזהבת".
כאשר נמצאים בראש הכיפה אפשר להתבונן מטה דרך חלון זעיר ברצפה מגובה של 85 מטרים ישירות לתוך הקתדרלה.
עוגב הכנסייה נבנה בשנת 1694 והוא השלישי בגודלו בבריטניה.
בקריפטה (המרתף) של הכנסייה מוזיאון מוצגים אוצרות הכנסייה, קברו של כריסטופר רן, קברו של אדמירל הוריישו נלסון ושל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון וכן מצויים לוחות זיכרון רבים ובהם לוח זיכרון לחיילי צבא הוד מלכותו שנהרגו בשנות המנדט הבריטי בפלשתינה.
בתקופה הרומית עמד במקום שבו עומדת הקתדרלה מקדש לאלה דיאנה, שניצב בקו ישר עם מקדש לאל אפולו שעמד בווסטמינסטר.
כנסייה לפול הקדוש עמדה במקום החל משנת 604. זו נשרפה בשנת 675 ונבנתה מחדש באותה שנה.
את הכנסייה השנייה שרפו הוויקינגים בשנת 962. בשנת 1087 החלו הנורמנים לבנות כנסייה חדשה באותו מקום, והעבודות הסתיימו בשנת 1310. הקתדרלה שנבנתה הייתה הגדולה באנגליה והשלישית בגודלה באירופה.
צריח הכנסייה היה המבנה הגבוה באירופה עד שנת 1561, אז נשרף על ידי ברק שפגע בו, ולא נבנה מחדש.
הקתדרלה נשרפה בשנת 1666 בשרפה הגדולה של לונדון.
בשנת 1668 מונה כריסטופר רן לתכנון ולבנייה מחודשת של הקתדרלה זו וכ-50 כנסיות אחרות.
בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה, נפגעה הקתדרלה בהפצצות ב-10 באוקטובר 1940 וב-17 באפריל 1941. ב-12 בספטמבר 1940 נוטרלה והוצאה מהקתדרלה פצצה שטרם התפוצצה, ועלולה הייתה להרוס את הקתדרלה כליל, כפי שהסתבר בעת שפוצצה מאוחר יותר באופן מבוקר.
בהתקפת האוויר בלילה שבין 29-30 בדצמבר 1940, שכונתה לאחר מכן השרפה הגדולה השנייה של לונדון, כמעט כל בניין שסביב קתדרלת סנט פול, ברובע הסיטי של לונדון, חרב או ניזוק בהתקפה.
בסך הכל נפלו על הקתדרלה או בסביבתה 29 פצצות תבערה, שאחת מהן כמעט והציתה את גג המבנה.
צילום מפורסם, "סנט פול שורדת" מנציח את כיפת הקתדרלה כשהיא מוקפת עשן ובניינים בוערים, אך שלמה.
בכנסייה זו התחתנו המלך צ'ארלס והנסיכה דיאנה בשנת 1981.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הקימה תנועת אוקיופיי מאהל מחאה בכניסה לקתדרלה, שנשאר במקום במשך כשנה.
חלק מהבישופים והכמרים של הכנסייה האנגליקנית אף תמכו במחאה.
קתדרלת סנט ג'ורג' היא קתדרלה אנגליקנית-אפיסקופלית השוכנת ברחוב דרך שכם במזרח ירושלים.
הקתדרלה שוכנת במתחם גדול שהוקם בשנת 1898 ובו גם אכסניה לצליינים וקולג', והיא משמשת כקתדרת הבישוף האפיסקופלי של ירושלים, ראש הכנסייה האפיסקופלית בירושלים והמזרח התיכון המאגדת את המאמינים בכנסייה בישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן, סוריה ולבנון.
קולג' סנט ג'ורג' (St George's College Jerusalem או SGCJ), שנוסד בשנת 1899, משמש כמוסד לימוד והשכלה.
הקולג' התפרסם לאחר שמרדכי ואנונו קבע בו את מקום מגוריו, לאחר שחרורו ממאסר.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (באיטלקית: Cattedrale di Santa Maria del Fiore) היא הקתדרלה של העיר פירנצה.
סנטה מריה דל פיורה היא אחת הקתדרלות הגדולות ביותר בעולם.
פירוש שמה של הקתדרלה הוא "מרים הקדושה של הפרחים" על שם סמל העיר ושמה - פירנצה (מלשון פרחים).
הקתדרלה ידועה כאחת מנקודות הציון החשובות ביותר ברנסאנס האיטלקי וכן גם בזכות כיפתה המפוארת שנבנתה במאה ה-15 על ידי פיליפו ברונלסקי והייתה הכיפה הגדולה באירופה.
קומפלקס הקתדרלה כולל את הקתדרלה עצמה השוכנת מול כיכר Piazza del Duomo (כיכר הקתדרלה), המכיל מגדל פעמונים שבנה ג'וטו די בונדונה ואת הבפטיסטריום של פירנצה (בית הטבילה).
בניית הקתדרלה מומנה ברובה על ידי בית מדיצ'י והיא נבנתה במשך כ-200 שנים החל מהמאה ה-13. חזית הכנסייה הושלמה למעשה רק במאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית.
הקתדרלה מצופה כולה בשיש לבן, ירקרק וורוד, כפי שהיה נהוג במבנים איטלקיים נוספים שנבנו בתקופה זו.
בניית הקתדרלה הביאה לפריצת דרך בהתפתחות אדריכלות הרנסאנס ובהנדסת מבנים של אותה תקופה.
האדריכל, שהיה באותה תקופה גם המהנדס ומנהל הבנייה בפועל, נאלץ להמציא מכונות מיוחדות וציוד הנדסי מתוחכם במיוחד עבור בניית כיפת הענק שנבנתה ללא פיגומים.
הכיפה, בקוטר של 43 מטרים, הייתה בתקופתה הכיפה הגדולה ביותר בעולם לאחר שעקפה את כיפת הפנתאון ברומא שהייתה הגדולה ביותר ב-1,400 השנים שקדמו לה.
פנים הכיפה מקושט בוויטראז'ים ובפרסקאות שצוירו על ידי חלק מגדולי הציירים האיטלקים של אותה תקופה.
הבפטיסטריום של פירנצה (בית ההטבלה) הסמוך נמצא במרכז הכיכר והוא הבניין העתיק ביותר בעיר.
מקורו למעשה הוא מקדש פגני מתקופת האימפריה הרומית.
המבנה ידוע בזכות דלתות הברונזה המוזהבות שלו בעלות העיטורים והפסלים מהתקופה הגותית ועד לרנסאנס.
הקתדרלה הנוכחית נבנתה באתר של הקתדרלה הקודמת, קתדרלת סנטה רפרטה (Santa Reparata), ונבנתה בעקבות בניית הקתדרלות של פיזה וסיינה.
בסוף המאה ה-13 הקתדרלה סנטה רפרטה, בת 900 השנים, החלה להתפורר, דבר שנתמך על ידי מסמכים מאותה תקופה.
יתרה מכך, הקתדרלה הישנה הייתה קטנה מדי לאוכלוסיית העיר שגדלה במהירות.
פירנצה המשגשגת רצתה להתעלות בגדולתה מעל יריבותיה, טוסקנה, פיזה, וסיינה, וכדי לעשות זאת החליטה על הקמת קתדרלה שתהייה גדולה, מפוארת ומקושטת יותר מאשר הקתדרלות של ערים אלה.
כתוצאה מכך הייתה הקתדרלה, כשהושלמה, הגדולה באירופה בזמנה עם מקום ל-30,000 אנשים.
כיום רק בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, קתדרלת סנט פול בלונדון, קתדרלת סביליה וקתדרלת מילאנו גדולות ממנה.
את הקתדרלה החדשה תכנן ארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio) ב-1296, כך שתהיה הקתדרלה הקתולית הרביעית בגודלה בעולם.
תכנון זה השתנה במהלך השנים וגודלה הוקטן.
די קמביו היה האדריכל המפורסם של בזיליקת סנטה קרוצ'ה ושל פאלאצו וקיו.
הוא תכנן ספינה ראשית בת שלושה אגפים, המסתיימת מתחת לכיפה מתומנת, כאשר מרכז הספינה הראשית מכסה את השטח של סנטה רפרטה.
את אבן הפינה הניח ב-9 בספטמבר 1296 הקרדינל ואלריאנה, הנציג האפיפיורי הראשון שנשלח לפירנצה.
בניית הקתדרלה הייתה מיזם עצום שנמשך כ-170 שנה.
אחרי מותו של די ארנולפו די קמביו ב-1302 עבודת הבנייה הואטה או הושעתה למשך 30 שנה.
העבודה קיבלה תמריץ, כאשר שרידי הקודש של סן זנוביוס (San Zanobius) התגלו ב-1330 בסנטה רפרטה.
ב-1331 פרשה גילדת סוחרי הצמר (Arte della Lana) את חסותה על הבנייה וב-1334 הם מינו את ג'וטו די בונדונה (Giotto) לפקח על העבודות.
ג'וטו נעזר באנדראה פיזנו (Andrea Pisano) והמשיך לפי תוכניתו של די קמביו.
הישגו העיקרי היה בניית הקמפנילה די ג'וטו, מגדל פעמונים, אך הוא מת ב-1337 ופיזנו המשיך את הבנייה, עד שזו נעצרה עקב מגפת "המוות השחור" ב-1348.
העבודות התחדשו ב-1349 תחת ידיהם של מספר אדריכלים: החל בפרנצ'סקו טלנטי (Francesco Talenti), שהשלים את מגדל הפעמונים והגדיל את המיזם בהוספת אפסיס וקפלות צדיות, אך לא שינה את החוץ.
אחריו בא ב-1359 ג'ובאני די לפו גיני (Giovanni di Lapo Ghini) (בשנים 1360–1369) שחילק את הספינה הראשית לארבעה מפרצים ריבועיים.
אדריכלים נוספים היו אלברטו ארנולדי (Alberto Arnoldi), ג'ובאני ד'אמברוג'ו (Giovanni d'Ambrogio), נרי די פיוראוונטה (Neri di Fioravante) ואורקניה (Orcagna).
עד 1375 הקתדרלה הישנה סנטה רפרטה נהרסה.
הספינה הראשית הושלמה ב-1380 ואחרי 1418 רק הכיפה והחזית נותרו בלתי שלמות.
העבודה על הכיפה, שנחשבת לאחד מהישגי הבנייה המרשימים ביותר בתקופת הרנסאנס, בוצעה על ידי פיליפו ברונלסקי שזכה בתחרות על פני לורנצו גיברטי ונמשכה בין השנים 1420–1436. ההישג האדריכלי והטכני נעוץ בעובדה שהכיפה הגדולה והגבוהה נבנתה ללא עזרת פיגומים כלשהם.
הקירות מכוסים לסירוגין בפסים אנכיים ואופקיים של שיש בצבעים שונים: לבן מקרארה, ירוק מפרטו, אדום מסיינה ומלוונסה ועוד מספר מחצבות.
על פסי השיש היה להתאים לתבנית שעל בית הטבילה (בפטיסטריום) ומגדל הפעמונים.
במבנה היו שני שערים צדיים: שער הקנוניצ'י Canonici (מועצת הקתדרלה) בדרום ושער המנדורלה Mandorla בצפון, ועליהם תחריטים ופסלים מאת נני די בנקו (Nanni di Banco), דונטלו (Donatello) ויאקופו דלה קוורצ'ה (Jacopo della Quercia).
ששת החלונות הצדיים, שראוי לציינם בגלל תחרת החלונות והקישוטים העדינים שלהם, מופרדים בידי פילסטרים (pilasters).
רק ארבעת החלונות הקרובים לטרנספט מאפשרים מעבר אור, השניים האחרים הם לקישוט בלבד.
חלונות קומת התאורה הם עגולים, מאפיין נפוץ בגותיקה האיטלקית.
רצפת הקתדרלה רוצפה בשיש במאה ה-16.
ב-1864 נערכה תחרות לתכנון חזית חדשה לקתדרלה.
בתחרות ניצח אמיליו דה פבריס (Emilio De Fabris) ב-1871 שתכנן חזית בסגנון נאו-גותי.
העבודות על החזית החלו ב-1876 והושלמו ב-1887. החזית הנאו-גותית שצופתה בשיש בלבן, ירוק וורוד משתלבת בהרמוניה עם שאר הקתדרלה, מגדל הפעמונים ובית התפילה, אך היא מקושטת יותר מהם.
במשך ימיה שימשה הקתדרלה כמושב מועצת פירנצה (1439), כבמה להטפות מצד ג'ירולמו סאבונארולה (Girolamo Savonarola) וב-26 באפריל 1478 נרצח בה ג'וליאנו די פיירו דה מדיצ'י (לורנצו דה מדיצ'י ניצל בעור שיניו).
גובה הספינה הראשית: 43 מטר
גובה הספינות המשניות: 23 מטר
גובה מגדל הפעמונים של ג'וטו: 85 מטר
קתדרלת פטריק הקדוש היא קתדרלה בולטת בעיר ניו יורק המשמשת כמושב הארכיבישוף של הארכידיוקסיה של ניו יורק וככנסייה קהילתית.
הקתדרלה נמצאת בפינת רחוב 50 והשדרה החמישית במנהטן, מול מרכז רוקפלר.
היא הקתדרלה הנאו-גותית הקתולית הגדולה ביותר באמריקה הצפונית, ונבנתה בין השנים 1858–1879. גובהם של שני צריחיה הוא 100.6 מטר, ובנייתם הושלמה רק ב-1888.
האתר שבו שוכנת הקתדרלה נקנה תמורת 11,000 דולר אמריקאי ב-6 במרץ 1810 כשטח לבית ספר קתולי לגברים צעירים בהנהלת מסדר הישועים.
בית הספר נכשל, וב-1813 השטח נמכר שוב, הפעם ל"דום אוגוסטין לה-סטריינג'", מנזר של קהילת טראפיסטים (שהיו מהמנזר המקורי של LaTrappe), שבאו לאמריקה עקב רדיפות על ידי הרשויות בצרפת.
בנוסף לקהילה נזירית הם גם טיפלו ב-33 יתומים.
עם נפילת נפוליאון ב-1814, חזרו הטראפיסטים לצרפת ונטשו את המבנה.
חלק מהנזירים עברו לקנדה, ושם ייסדו את מנזר St.
הדיוכסה של ניו יורק, שנוצרה ב-1808, הפכה לארכידיוקסיה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-19 ביולי 1850, וב-6 באוקטובר 1850 הכריז הארכיבישוף ג'ון יוסף יוז (John Joseph Hughes) על הקמת קתדרלה חדשה, שתחליף את קתדרלת פטריק הקדוש הישנה, ששכנה בפינת הרחובות פרינס ומוט, ברחוב מולברי.
הקתדרלה הישנה נהרסה בשרפה ב-1866 אך נבנתה מחדש מ-1868, וכיום היא עדיין כנסייה קהילתית והאתר הקתולי העתיק ביותר בעיר ניו יורק.
אבן הפינה של הקתדרלה החדשה הונחה ב-15 באוגוסט 1858, דרומית לבית היתומים של הדיוקסיה, אך הרחק צפונית ממרכז האוכלוסייה של ניו יורק באותה עת.
הקתדרלה תוכננה על ידי ג'יימס רנוויק הבן (.James Renwick, Jr) בסגנון נאו-גותי.
עבודות הבנייה החלו ב-1858, אך נפסקו בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, וחודשו ב-1865. הקתדרלה הושלמה ב-1878 למעט שני צריחיה, והיא נחנכה ב-25 במאי 1879. באותה תקופה מבנה גדול זה חלש על פני האזור כולו שמסביבה.
בית הארכיבישוף נוסף בשנים 1882–1884, ובית ספר צמוד נפתח ב-1882 (בית הספר איננו קיים יותר).
שני הצריחים המחודדים בחזית המערבית נוספו בשנים 1885–1888, ותוספת לחלק המזרחי, הכוללת את קפלת גבירתינו עבור מריה הקדושה (שתוכננה בידי צ'ארלס ט.
מתיוס), נוספה ב-1901. הקתדרלה שופצה בין השנים 1927–1931, אז הותקן בה העוגב הגדול והוגדל אזור המקדש.
ב-19 באפריל 2008 קיים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מיסה גדולה וחגיגית בקתדרלה.
הקתדרלה נבנתה כחלק מזרם התחייה הגותית שהיה פופולרי מאוד בצפון אמריקה במאה ה-19 וניסה לשחזר את הרומנטיקה והעוצמה של האדריכלות הגותית.
הקתדרלה בנויה בשילוב של סגנון גותי צרפתי וסגנון גותי גרמני מאוחר, ואילו הפנים בנוי בסגנון הגותיקה המאוחרת באנגליה עם קמרונות מניפה מפותחים ומורכבים במיוחד.
אורכה (מבחוץ) הוא 120 מטר ורוחבה 53 מטר.
גובה הקמרונות בספינה הראשית הוא כ-.
היא יכולה להכיל בישיבה כ-2200 אנשים.
הקתדרלה תחומה בידי הרחוב ה-59, השדרה ה-3, הרחוב ה-44 והשדרה ה-7. גובה הצריחים הוא מעל מפלס הרחוב.
קמרונות הקתדרלה בנויים מעץ ומצופים בגבס.
במקור תוכנן לבנותם מאבן אך עקב אילוצים הם נבנו זמנית מעץ ונשארו מאז ללא שינוי.
מאחר שנבנתה בטכניקות בנייה מודרניות וקמרונותיה אינם בנויים מאבן, לא היה צורך בבניית תמיכות דואות ולכן הוחלט לוותר עליהן.
הקתדרלה נתמכת בידי תמיכות רגילות שעליהן צריחונים.
הקתדרלה בנויה משיש לבן שנחצב בניו יורק ומסצ'וסטס.
הספינה הראשית כוללת 6 מפרצים ו-3 אגפים, ואילו בית המקהלה כולל 3 מפרצים ו-5 קפלות המוקפות באמבולטוריום.
בית הרוחב כולל 2 מפרצים לכל כיוון ו-3 אגפים בכל זרוע.
חלונות הויטראז' נעשו על ידי אמנים בשארטר, ברמינגהאם ובוסטון.
חלון הרוזטה הגדול הוא אחת מעבודותיו הגדולות של צ'ארלס קוניאק.
מזבח מיכאל הקדוש ולואיס הקדוש תוכנן בידי לואיס קומפורט טיפאני; מזבח אליזבת הקדושה תוכנן בידי פאולו מדיצ'י מרומא.
עבודת האמנות ":ויה דולורוזה" זכתה בפרס לאמנות בתערוכה העולמית של שיקגו (1893).
פסל הפייטה בקתדרלה גדול פי 3 מפסל הפייטה של מיכלאנג'לו.
פסל המתאר את חצי הגוף העליון של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ממוקם בירכתי הקתדרלה לזכר ביקור שערך בעיר ב-1979.
פרנסיס ספלמן, אז הארכיבישוף ומאוחר יותר קרדינל, ערך שיפוץ וחידוש נרחבים של אזור המזבח הראשי בקתדרלה בשנות ה-30 ושנות ה-40 המוקדמות של המאה ה-20. הבלדקינו (Baldachino, מעין חופה שנמצאת מעל המזבח) מברונזה באזור המקדש הוא חלק מעבודה זו, והמזבח הגבוה הישן שעמד שם הוחלף.
המזבח הגבוה המקורי של הקתדרלה נמצאה כיום בכנסיית האוניברסיטה של אוניברסיטת פורדהאם בגבעת הוורד (Rose Hill) ברובע הברונקס, ניו יורק.
בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20, הקרדינל ג'ון אוקונור ערך עבודות שיפוץ משל עצמו, הבולטת שבהן היה בניית מזבח אסן חדש במרכז אזור המקדש, קרוב יותר ובטווח ראייה של הקהל.
זה נבנה ממקטעים של אחד ממזבחי הצד, שהוזז כדי למקם מחדש את אגן הטבילה בחלק הצפוני של הטרנספט.
העוגב המקורי, שנבנה בידי ג'ורג' ג'ארדין ובנו במאה ה-19 הוחלף.
העוגב המזרחי, בצפון האמבולטוריום, יוצר על ידי חברת St.
Louis של ג'ורג' קילגן ובנו, והותקן בקתדרלה ב-1928. לעוגב זה יש 3,920 חלילים.
העוגב הגדול של הגלריה, שיוצר בידי אותה חברה, הותקן ב-1930 ויש לו 5,918 חלילים.
בעוגבים ניתן לנגן בשיתוף פעולה משתי קונסולות בנות 5 מקלדות, שהחליפו את הקונסולות של קילגן, וביחד יש להם 177 שלבים ומעל 9,000 חלילים.
בקתדרלה קבורים מספר אנשים, בהם:
שמונה הארכיבישופים של ניו יורק שמתו, בהם שישה קרדינלים, קבורים בקריפטה מתחת למזבח הגבוה הישן, הנראה מהכניסה לקפלת גבירתינו בירכתי הקתדרלה.
הגאלרי של הקרדינלים, תלויים מהתקרה מעל קבריהם, גבוה מעל המקדש.
הכובע של קרדינל ספלמן נחבש על ידי האפיפיור פיוס ה-12 כאשר הוא היה קרדינל.
פייר טוסיין (Pierre Toussaint) עזר לשלם על שחזור כנסיית פטר הקדוש הישנה (הכנסייה הקתולית הראשונה בניו יורק, נוסדה ב-1785) אחרי שנשרפה, ועזר לגייס כספים עבור קתדרלת פטריק הקדוש הישנה.
הוא נקבר בבית הקברות של קתדרלת פטריק הישנה.
כאשר ההליך להפיכתו לקדוש החל בידי קרדינל ג'ון אוקונור, הועברו שרידיו על ידי אוקונור לקריפטה שמתחת למזבח בקתדרלת פטריק הקדוש הנוכחית.
תהליך הפיכתו של טוסיין לקדוש מתנהל בימים אלו.
הארכיבישוף פולטון שין, שידוע בעיקר בזכות תוכנית הרדיו שלו "השעה הקתולית" ותוכנית הטלוויזיה שלו "החיים שווים לחיות אותם", היה בישוף עוזר לארכידיוקסיה של ניו יורק בשנים 1951–1966 כאשר הוא שירת כמנהל לאומי של "החברה לקידום האמונה".
מאוחר יותר הוא גם שימש זמן קצר כבישוף הדיוקסיה של רוצ'סטר.
בעת מותו ב-1979 הוא נקבר בקריפטה של קתדרלת פטריק הקדוש בה הוא הטיף פעמים רבות.
הוא היה הבישוף הראשון שלא כיהן כארכיבישוף של ניו יורק שזכה לכבוד להיקבר בקריפטה.
ארכיבישוף ג'ון מגווייר, ששירת הרבה זמן כבכיר בארכידיוקסיה וכסגן ארכיבישוף תחת הקרדינלים ספלמן וטרנס קוק גם הוא קבור בקריפטה.
עוד קבור בקריפטה הוא השליח מיכאל ג'.
בדרך כלל הקריפטה איננה פתוחה לציבור הרחב, אך בגלל הנוכחות של קברים של 3 מועמדים לתואר קדוש – פייר טוסיין, פולטון שין וטרנס קוק – אפשר לבקש רשות מיוחדת לבקר שם (כגון כדי להתפלל על קרוב משפחה גוסס).
אנשים מפורסמים שהלוויותיהם נערכו בקתדרלה אך נקברו במקום אחר כוללים את שחקני הניו יורק יאנקיז בייב רות' ובילי מרטין, מאמן הפוטבול האגדי וינס לומברדי, הזמרת סיליה קרוז, הסנאטור מניו יורק והמועמד לנשיאות רוברט פ.
קנדי ולאחרונה גם את בעלי הניו יורק ג'איינטס וולינגטון מארה.
מיסות זיכרון מיוחדות נערכו בקתדרלה בעקבות מותם של אנדי וורהול וג'ו דימאג'יו.
הנובלה של נלסון דה-מילס מ-1981, "Cathedral", עוסקת בתפיסת הקתדרלה של פטריק הקדוש ואיום להרסה בידי חברי ה-IRA.
רוב הסיפור מתרחש סביב הקתדרלה, ופרטים על מבנה הקתדרלה תורמים באופן חשוב לעלילה.
הקתדרלה הופיעה גם בנובלה של ג'יימס פאטרסון מ-2007: Step on a Crack.
בדצמבר 1989 כ-5,000 מפגינים התאספו סביב הקתדרלה כדי להפגין נגד עמדת הכנסייה הקתולית ביחס לחינוך נגד איידס וחלוקת קונדומים בבתי הספר, וכן את התנגדותה להפלות.
באלבום Streets: A Rock Opera של להקת הפרוגרסיב מטאל Savatage מופיעה הקתדרלה בשיר "St.
Patrick's" בו הדמות הראשית בשיר DT Jesus מדברת אל אלוהים ודורשת ממנו הסברים לדברים הרעים שפקדו אותה.
סצנות מסרטי הקומדיה של אדם סנדלר "ניקי הקטן" ו"מר דידס" צולמו בקתדרלה, וכן חלק מסצנת השיא של "דרדוויל".
הקתדרלה מופיע גם בסרט ספיידרמן (2002), אחרי שספיידרמן מציל את אהובתו מרי ג'יין ווטסון מסכנה, הוא מנחית אותה על גג גן שנמצא מול הקתדרלה ואז מתנדנד לו משם על גבי קוריו.
החורבות התת-קרקעיות של הקתדרלה הם הזירה בה מתרחש השיא של "מתחת לכוכב הקופים" בו טיילור הורס את כדור הארץ באמצעות פצצת אלפא-אומגה.
הקתדרלה שימשה כאתר החתונה של וילהלמינה סלייטר לבראדפורד מיד בסדרת הטלוויזיה אני בטי המכוערת.
הקתדרלה מדורגת במקום ה-11 מתוך 150 מבנים ברשימת America's Favorite Architecture.
קתדרלת סנט אטיין דה סנס היא קתדרלה קתולית בעיר סנס שבמחוז יון, חבל בורגון, צרפת.
קתדרלת סנס היא אחת הראשונות שנבנו בסגנון האדריכלות הגותית, אם לא הראשונה שבהן.
בנייתה החלה ב-1142 ושייכת ברובה למאה ה-12 אף שהושלמה רק במאה ה-16. את בניית הקתדרלה יזם הארכיבישוף אנרי מסנס, ואת הקתדרלה עיצב לפי הערכים האסתטיים-דתיים שקבע ברנאר מקלרבו.
אדריכלות בית המקהלה, שתוכננה על ידי גיום מסנס , הושפעה מבית המקהלה של קתדרלת קנטרברי.
מבנה הקתדרלה ידוע יותר בסולידיות שלו מאשר ביפי הפרופורציות שלו או בעושר העיטורים.
בחזית המערבית שלושה שערים: בשער המרכזי פסלים המציגים את משל עשר העלמות ואת סיפורו של סטפן הקדוש.
בשער הימני מצויים שרידי פסלונים של הנביאים.
מעל שער זה נישא מגדל אבן מעוטר בפסליהם של פטרוני הכנסייה.
הפעמונים במגדל הפעמונים נהנו ממוניטין עצום בימי הביניים.
שישה מהפעמונים נלקחו במהלך המהפכה הצרפתית לפריז והותכו.
שניים מהפעמונים פועלים עד היום: "La Savinienne" במשקל ⅓15 ו-"La Potentienne" במשקל ⅔13 טון.
השער השמאלי מעוטר בתבליטים המייצגים את מידת ה"סובלנות" ואת חטא "תאוות הבצע" וכן בסיפור יוחנן המטביל.
השער בצד הצפוני של הקתדרלה הוא אחד מהדוגמאות הטובות ביותר של פיסול צרפתי מהמאה ה-16. השער הדרומי מתוגבר בחלונות ויטראז' מרהיבים.
חלונות אחרים מהמאות ה-12 וה-16 נשמרו, חלק מהם מתארים את אגדת תומאס בקט מקנטרברי.
החלונות במקורם היו קטנים, אך לנוכח המופת של בזיליקת סן-דני, בה החלונות תפסו חלק ניכר מהקיר, והודות למבני התמיכות הדואות, הגדילו בסנס את החלונות.
הקתדרלה בנויה משלושה אגפים, אולם תווך וסיטראות, אפסיס ואמבולטוריום המקיף את בית המקהלה.
הספינה המרכזית מקורה בקמרונות סקספרטיט בעלי שש צלעות צולבות, שהיו חדשניים בעת בנייתם בסנס, ואילו שתי הסיטראות מקורות בקמרונות צלעות בני ארבע צלעות.
המבנה נתמך על ידי עמודים מורכבים וזוגות עמודים פשוטים לסירוגין.
לקיר המבדיל בין אולם התווך לסיטראות שלושה אזורים: קומת העמודים והקשתות במפלס התחתון, האזור האמצעי - הטריפוריום, היציע הנפתח אל אולם התווך בקשתות כפולות המאוחדות בטימפנון לא מפוסל, וקומת התאורה .
בקתדרלה זו נראו לראשונה הקשתות המחודדות המאפיינות את האדריכלות הגותית.
בקתדרלה נמצא קברם של לואי, דופן צרפת (1729–1765), בנו של לואי ה-15, ואשתו מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה; הפסלים על הקבר נעשו בידי גיום קוסטו הבן.
כמו כן הוצבו בקתדרלה פסלים המראים מחזות מחייו של הקרדינל אנטואן דיפרה , הממונה על מערכת המשפט בצרפת והארכיבישוף של סנס בשנים 1525–1535. המאוזוליאום שממנו הגיעו נהרס במהפכה הצרפתית.
אוצר הקתדרלה, אחד העשירים מסוגם בצרפת, מכיל בין היתר תיבת שרידי קדושים שהוכנה עבור קארל הגדול לשמירת פיסה של הצלב האמיתי.
כמו כן שמורים באתר מלבושים של תומאס בקט מתקופת שהותו בסנס.
האוצר מוצג במוזיאון במעון הארכיבישוף הסמוך לקתדרלה.
בקתדרלה זו נישא לואי התשיעי מלך צרפת למרגריט מפרובאנס ב-1234, וחמש שנים אחר כך הפקיד בה לזמן-מה את נזר הקוצים שהביא עימו ממסע הצלב.
קתדרלת סולסברי היא קתדרלה גותית אנגליקנית הממוקמת בסולסברי, במחוז וילטשייר בדרום-מערב אנגליה.
הקתדרלה היא הכנסייה בעלת הצריח הגבוה ביותר בבריטניה (123 מטר), הקלויסטר הגדול ביותר באנגליה וברשותה אחד מארבעת העותקים המקוריים של המגנה כרטה ששרדו.
הבנייה החלה כאשר הבישופות הועברה לסולסברי מסארום העתיקה ב-1220 בזמן כהונתו של ריצ'רד פור.
כיוון ששכבת המים התת-קרקעיים הייתה גבוהה במיקום החדש, הקתדרלה נבנתה על 4 רגל (1.2 מטר) של יסודות ומצע חצץ.
עד 1258 הושלמו הספינה הראשית, שני בתי הרוחב ובית המקהלה.
החזית המערבית הושלמה ב-1265. בית מועצת הקתדרלה (Chapter house) והקלויסטר (מעין חצר ריבועית המוקפת בארקדות) הושלמו בסביבות 1280. כיוון שהקתדרלה נבנתה ב-38 שנים בלבד, יש לה סגנון אדריכלי יחיד ועקבי, סגנון גותי אנגלי מוקדם.
הקמרונות בקתדרלה הם קמרונות בני 4 צלעות כאשר בבית מועצת הבישוף ניתן למצוא קמרונות מניפה.
בניגוד לקתדרלות גותיות אחרות, לקתדרלה זו אין תמיכות דואות במקור, ורק מאוחר יותר נוספו לה מספר תמיכות דואות בספינה הראשית ובית הרוחב.
הקתדרלה היא בעלת שני בתי רוחב, להם רק אגף מזרחי לצד האגף הראשי, והיא מסתיימת בחלק מזרחי ישר שממנו בולטת תוספת מלבנית.
החלונות בקתדרלה מקובצים בשלשות בקומת התאורה ובזוגות בקומת הארקדה.
בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) ראוי לציון בשל צורתו המתומנת, העמוד המרכזי הדק שלו והאפריז המקושט מימי הביניים.
האפריז מקיף את הפנים, מעל הספסלים ומתאר סצנות וסיפורים מספר בראשית וספר שמות, לרבות אדם וחוה, תיבת נוח, מגדל בבל ושלושת האבות אברהם, יצחק ויעקב.
החלק העיקרי היחיד בקתדרלה שנבנה מאוחר יותר הוא המגדל ובראשו הצריח המחודד שמתנשא לגובה 123 מטר, ושלט בקו הרקיע של העיר החל מ-1320. על אף שהצריח הוא החלק המרשים ביותר בקתדרלה הוא גם בעייתי למדי.
משקלו הוא 6,397 טון יחד עם המגדל, ואילולא התוספת של תמיכות, קשתות תמיכה וחישוקי ברזל במאות שלאחר מכן, הוא היה קורס כמו שקרה במבנים אחרים דוגמת קתדרלת לינקולן וכנסיית מנזר מלמסברי.
כיום, הצריח של סולסברי הוא הצריח הגבוה ביותר ששרד ונבנה לפני 1400. עד היום עמודי התמיכה הגדולים בצידי הצריח מכופפים פנימה כיוון שהם נושאים את המאמץ.
התוספת של קורות קשירה במקום המצלב הובילו להתקנת תקרת דמה מתחת לקומת התאורה של המגדל.
שינויים משמעותיים בקתדרלה נעשו על ידי האדריכל ג'יימס ויאט (James Wyatt) בסוף המאה ה-18 וכללו את החלפת הסורג והריסת מגדל הפעמונים שהתנשא לגובה 100 מטר צפון-מערבית לבניין הראשי, צעד שגרר ביקורת.
קתדרלת סולסברי היא אחת משלוש קתדרלות אנגליות ללא צלצול פעמונים, השתיים האחרות הן קתדרלת נוריץ' (Norwich) וקתדרלת אילי (Ely).
בבית מועצת הבישוף נמצא העותק השמור והמשומר ביותר מתוך ארבעה של המגנה כרטה.
עותק זה הגיע לסולסברי כיוון שאליה מדרהאם (Elias of Dereham), שהיה נוכח ברונימד (Runnymede) ב-1215 קיבל את המשימה להפיץ חלק מהעותקים המקוריים.
מאוחר יותר, אליה נהפך לקנון בסוסלברי והשגיח על בניית הקתדרלה.
שעון קתדרלת סולסברי, המתוארך ללא יותר מאוחר מאשר 1386 (אבל הוא כנראה קדום יותר) הוא כנראה השעון העתיק ביותר שעדיין עובד כיום.
לשעון זה אין פנים מאחר שכל השעונים מתקופה זו צלצלו את השעה בפעמונים.
הוא היה ממוקם במקור במגדל הפעמונים שנהרס ב-1792. השעון תוקן ושוחזר ב-1956. העוגב יוצר בשנת 1877 בידי הנרי וויליס ובניו.
הקתדרלה הייתה נושא לציורים מפורסמים מאת הצייר ג'ון קונסטבל (John Constable).
הנוף שצויר בתמונות השתנה מאוד במהלך שתי המאות שחלפו.
הקתדרלה היא הנושא של הרומן "The Spire" מאת ויליאם גולדינג שמתמודד עם Dean Jocelin שהופך את בניית הצריח לפרויקט חייו.
מבקרים בקתדרלה יכולים לצאת ל"סיור המגדל" ולטפס למגדל ומשם לראות את הפנים החלול של הצריח ואת פיגומי העץ שתומכים בו.
קתדרלת סטפנוס הקדוש היא קתדרלה בווינה שבאוסטריה ומושבו של הארכיבישוף הקתולי של וינה.
הקתדרלה היא אחד מסמליה של העיר וינה (היא מופיעה על מטבע 10 סנט אירו של אוסטריה) ואתר בו התרחשו אירועים חשובים בחיי האומה האוסטרית והאירופאית (כגון טקס הנישואים והן ההלוויה של המלחין הדגול וולפגנג אמדאוס מוצרט).
הקתדרלה נבנתה ב-1147, בראשיתה בסגנון רומנסקי, אך במאה ה-14 נבנתה מחדש בסגנון גותי.
הבנייה הסתיימה ב-1511. אורכה 107 מטר, רוחבה 70 מטר בטרנספט ו-38.9 מטר בספינה הראשית, וגובה המגדל הדרומי שלה - ה"שטפל" - הוא 136.7 מטר.
בראשיתה נבנתה קתדרלת סטפנוס הקדוש ככנסייה קהילתית ב-1147, אך היא נבנתה מחדש והורחבה במהלך המאות שלאחר מכן.
הבנייה הסתיימה ב-1511, אך תיקונים ועבודות שחזור נמשכים עד היום.
בעבר רווחה הסברה שהכנסייה נבנתה בשדה פתוח מחוץ לחומות העיר; אך חפירות שנערכו בשנת 2000, במטרה להתקין מערכת חימום, חשפו קברים שתוארכו באמצעות פחמן רדיואקטיבי למאה ה-4, בעומק 2.5 מטר מתחת לפני הקרקע.
430 השלדים שנמצאו שם הועברו לקטקומבות.
הועלו סברות כי ייתכן שאלפים אחרים נקברו בבית קברות עתיק זה, החל מהתקופה הרומית, וכי כנסייה זו, ולא כנסיית רופרכט (Ruprechtskirche), היא הכנסייה העתיקה ביותר בווינה.
הכנסייה המתועדת הראשונה באתר נבנתה ב-1137 בידי הדוכס לאופולד הרביעי תחת חוזה מאוטרן עם רגינמאר הבישוף של פאסאו.
הכנסייה הוקדשה לסטפנוס הקדוש, הפטרון של קתדרלת הבישוף בפאסאו.
המבנה הראשון נבנה בסגנון רומנסקי, ונחנך עשר שנים לאחר מכן במעמד קונראד השלישי, מלך גרמניה, הבישוף אוטו מפרייזינג ועוד מספר רב של אצילים שעמדו לצאת למסע הצלב השני.
ברם, הוא הושלם רק ב-1160, ומאז עבר סדרת שינויים ושיפוצים.
הקיר המערבי הנוכחי וצמד המגדלים הרומאניים מתוארכים ל-1237. בשנת 1258 פרצה שרפה גדולה בעיר, שכילתה גם את הכנסייה.
במקומה נבנתה כנסייה שנייה, גדולה יותר, גם היא בסגנון רומנסקי, ששילבה את המגדלים הרומים והשער, ונחנכה ב-23 באפריל 1263, תאריך שמצוין כל שנה על ידי צלצול הפעמון הגדול (פומרין) במשך כשלוש דקות.
מבנה זה היה הכנסייה השנייה באתר.
בשנת 1304 הורה הקיסר אלברכט הראשון על בנייה של בית מקהלה בן שלושה אגפים בסגנון גותי ממזרח לכנסייה, באופן שיהיה רחב דיו לפגוש את קצוות בית הרוחב הישן.
העבודה נמשכה תחת שלטון בנו, הדוכס אלברכט השני; בית המקהלה החדש נחנך ב-1340, ביום השנה ה-77 לחנוכת הכנסייה הקודמת.
המוטיב של הריהוט באגף הצפוני עסק במריה הקדושה, באגף המרכזי בסטפנוס הקדוש ובשאר הקדושים, ובאגף הדרומי בשנים-עשר השליחים.
חלק זה של הקתדרלה הנוכחית נמצא מזרחית לבית הרוחב הקצר והעבה, ונקרא "בית המקהלה האלברטיני".
ב-1359 הניח בנו של אלברכט השני, רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה "המייסד", את אבן הפינה באזור המגדל הדרומי להרחבה של הכנסייה מערבה בסגנון גותי, הרחבה שמקיפה את הכנסייה הישנה.
לאחר השלמת המבנה הגותי פורקה הכנסייה הישנה והוצאה מתוך המבנה.
רודולף הרביעי העלה את מעמד הכנסייה ומינה מועצת קנונים הראויה לקתדרלה.
ואכן, בשנת 1469, בעקבות בקשתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק האפיפיור פאולוס השני מעמד של דיוקסיה לווינה ובעקבות זאת מינה הקיסר בישוף לכנסיית סטפנוס הקדוש, שנהפכה לקתדרלה.
הדיוקסיה נחנכה ב-18 בינואר 1469 כאשר קתדרלת סטפנוס הקדוש היא מרכזה.
ב-1722 תחת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העלה האפיפיור אינוקנטיוס השלושה עשר את הבישופות לדרגה של ארכיבישופות.
קתדרלת סטפנוס הקדוש ניצלה מנזק מכוון בידי הוורמאכט הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר סרן גרהרד קלינקיכט התעלם מפקודות של מפקד העיר זפ דיטריך "לירות מאות פגזים ולהשאיר אותה בהריסות ואפר".
ב-12 באפריל 1945 נפגעה הקתדרלה קשות מאחת השריפות, שהוצתה בידי בוזזים כאשר חיילים רוסיים נכנסו לעיר.
מגן מלבנים נבנה סביב דוכן הדרשה, קברו של פרידריך השלישי ואוצרות אחרים, כך שהנזק לאוצרות האמנות היקרים ביותר היה מזערי.
עם זאת, השרפה כילתה את ספסלי המקהלה שגולפו בעץ על ידי וילהלם רולינגר בין השנים 1476 ו-1487 שיקום המבנה החל מיד לאחר תום המלחמה, והוא נפתח חלקית ב-12 בדצמבר 1948 ובאופן מלא ב-23 באפריל 1952.
אורך הקתדרלה הרומנסקית-גותית הוא 107 מטר, ורוחבה 34 מטר.
הפיח שהצטבר עליה במשך השנים ופגע בחזותה נוקה בשנים האחרונות, וכעת חזית הכנסייה שוב בגוון המקורי.
המגדל הדרומי המסיבי והגבוה של קתדרלת סטפנוס הקדוש הוא המאפיין הבולט של קו הרקיע של וינה.
הצריח המחודד הגותי שבראשו מתנשא לגובה של כ-136.7 מטר ומכונה בחיבה שטֶפל (Steffl); לשון הקטנה של "סטפנוס" בגרמנית) בפי הווינאים.
הוא שימש כנקודת התצפית והפיקוד העיקרית בהגנת העיר מוקפת החומות בעת המצור על וינה ב-1529 ובמצור השני ב-1683. זהו הסמל המוכר ביותר של וינה.
נדרשו 65 שנה להשלימו, מ-1368 עד 1433. המגדל מכיל דירה לשומר, שבמשך מאות שנים (עד 1955) אייש את המגדל בלילות וצלצל בפעמון אם איתר שרפה.
קצה המגדל נושא את החותם הקיסרי, עיט כפול עם סמל הגיבורים של בית הבסבורג-לורן (השושלת שהמשיכה את בית הבסבורג) על חזהו ובנוסף צלב אפוסטלי בעל שתי זרועות המסמל את הסגנון "מלכותיות אפוסטולית" של הקיסרים ההבסבורגיים כמלכי הונגריה.
המגדל הצפוני תוכנן להיבנות כתאום למגדל הדרומי, אך מעולם לא הושלם.
גובהו הוא רק כמחצית מאחיו הדרומי, 68 מטר.
בקצהו כיפה זמנית, אותה מכנים הווינאים "גג מגדל המים".
בנייתה הופסקה ב-1511 ומאז לא הושלמה.
הכניסה הראשית נקראת "שער הענק" ("ריזנטור" או "Riesentor") בשל עצם של מסטודון שהייתה תלויה מעליה בעבר.
משמאלה ומימינה נמצאים המגדלים הרומים .
גובה כל אחד מהמגדלים 65 מטר.
הם נקראים "רומים" ("heidnischen" בניב וינאי) מכיוון שנבנו מחורבות מבנים רומיים.
בסיסם רבוע, שעם עלייתו מעל לגג הופך למתומן.
המגדלים הרומים (Heidentürme) מכילים פעמונים, ואף שהמגדל הרומי הדרומי איבד את פעמוניו בזמן מלחמת העולם השנייה, פעמוניו של המגדל הצפוני עדיין פעילים ביחד עם "דלת הענק", הם החלקים העתיקים ביותר בכנסייה.
הטימפנון מעל הכניסה מתאר את "ישו המלך", ומשני אגפיו מלאכים מכונפים.
קתדרלת סטפנוס הקדוש ידועה בזכות הגג המקושט והצבעוני שלה, שאורכו 110 מטר והוא מכוסה ב-230,000 רעפים מזוגגים.
מעל לבית המקהלה, על צד אחד של המבנה ישנם רעפים היוצרים פסיפס של העיט הדו-ראשי המסמל את קיסרות בית הבסבורג ששלט בווינה, ובצד השני מופיעים שלט האצולה של העיר וינה והרפובליקה של אוסטריה.
ב-1945, כחלק מנזקי מלחמת העולם השנייה, התפשטה שרפה מן הבניינים הסמוכים אל המגדל הצפוני של קתדרלת סטפנוס הקדוש, והרסה את הגג.
שחזור חישוקי העץ המקוריים לגג כה גדול (המתנשא לגובה 38 מטרים מעל לקירות) היה דורש קילומטר רבוע של יער, ולכן 600 טון של חישוקי פלדה הותקנו במקומם.
הגג הוא תלול מאוד (שיפוע של מעל 80 מעלות במקומות אחדים), כך שירידת גשם מספיקה כדי לנקותו, ולעולם לא נערם עליו שלג.
בקתדרלת סטפנוס הקדוש יש 23 פעמונים.
הפעמון הגדול ביותר נקרא על שם מריה הקדושה, אך מכונה בפי כל "פומרין" (בתרגום חופשי: "המרעימה").
פעמון זה תלוי במגדל הצפוני ושוקל כ-20 טון.
זהו הפעמון הגדול ביותר באוסטריה, ופעמון הנדנוד השני בגודלו באירופה (אחרי פעמון "פטר" בקתדרלת קלן השוקל כ-23 טון).
הפעמון נוצק במקור בשנת 1711 מתותחים שנלכדו מהפולשים המוסלמים, ונוצק מחדש (בחלקו מהמתכת המקורית) ב-1951 לאחר שנפל והתרסק בשנת 1945 כתוצאת משרפתה של מסגרת העץ שהחזיקה אותו.
הפעמון החדש הוא בקוטר 3.14 מטר (קרוב מאוד לערכו של פאי), וניתן במתנה ממדינת אוסטריה עילית.
הוא מצלצל רק במספר אירועים מיוחדים כל שנה, כולל ביום השנה החדשה.
ישנם עוד שלושה פעמונים אחרים במגדל הצפוני, אך הם ישנים יותר ויצאו מכלל שימוש.
במגדל הדרומי מותקנים אחד עשר פעמונים המופעלים חשמלית, שנוצקו ב-1960. הם החליפו פעמונים ישנים יותר שנהרסו בשרפה של 1945, ומצלצלים בזמן מיסות בקתדרלה: ארבעה מהם מצלצלים במיסה רגילה, עשרה פעמונים מצלצלים במיסה של חג חשוב, והפעמון ה-11 והגדול ביותר נוסף כאשר הקרדינל והארכיבישוף של וינה נוכח.
עוד במגדל הדרומי הפעמונים "פרימגלוקה" (Primglocke, נוצק מחדש ב-1772) ו"אורשלה" (Uhrschälle, נוצק ב-1449), אשר מצלצלים בכל שעה עגולה.
המגדל הרומי הצפוני מכיל שישה פעמונים, חמישה מהם נוצקו ב-1772, והם מצלצלים לתפילות הערב ולציון הלוויות.
השרפה ב-1945 הרסה את הפעמונים שנתלו במגדל הרומי הדרומי.
נאמר שהמלחין לודוויג ואן בטהובן הבין עד כמה הוא חירש כאשר ראה ציפורים שעפות החוצה ממגדל הפעמונים של הקתדרלה כתוצאה מצלצול הפעמון, אך לא יכול היה לשמוע את צלצול הפעמון עצמו.
ליד הקירות החיצוניים של הקתדרלה ניתן לראות:
הנקודה שבה בורכה גופתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט לאחר הלווייתו שהתקיימה בפנים.
דוכן המטיף החיצוני בו ג'ובאני דה קפסטראנו, הידוע גם כיוחנן קפיסטרנו הקדוש, הטיף למסע צלב ב-1454 להדוף פלישות מוסלמיות לאירופה הנוצרית.
פסל הבארוק מהמאה ה-18 מראה את פרנציסקוס הקדוש תחת הפצעת קרני שמש פזרנית, דורך על טורקי מובס.
זה היה דוכן הדרשה הראשי של הקתדרלה, עד שהוחלף על ידי דוכן המטיף של Pilgram.
דמות שידועה בחיבה בקרב הווינאים כ"ישו עם כאב שיניים" בגלל ההבעה המיוסרת של פניו.
מספר לוחות זיכרון, מהתקופה בה האזור סביב הקתדרלה היה בית קברות.
שעון שמש מן המאה ה-15 ששוחזר לאחרונה, על תמיכה דואה, בפינה הדרום מערבית .
בימי הביניים, לערים גדולות היו יחידות מידה משלהן.
כדי לאפשר לסוחרים לעבוד בהתאם ליחידות המקומיות, הללו הוצגו בפומבי במקומות חשובים.
ואכן, בקיר החיצוני של הקתדרלה הותקנו שני מוטות מתכת באורכי האל (יחידת מידה) (ell): האל הוינאי - 89.6 ס"מ, ואל הבדים - 77.6 ס"מ.
לפי פרנץ טווארוך, היחס בין הארכים הוא .
האל הוינאי מוזכר לראשונה ב-1685 בידי הקנון טסטארלו דלה מסה בספרו Beschreibung der ansehnlichen und berühmten St.
הקירוי הפנימי של חלל הקתדרלה הוא קמרון מסוג קמרון רשת הנראה כרשת של צלעות אלכסוניות בין העמודים הראשיים של המבנה.
ישנם 18 מזבחות בחלק הראשי של הכנסייה, ועוד מזבחות בקפלות השונות.
המזבח הראשי ומזבח וינר נוישטאדט הם המפורסמים ביותר.
יעדם הראשון של מבקרים רבים בכנסייה הוא המזבח הראשי המרוחק , שנבנה במשך שבע שנים (1641–1647) כחלק מליטוש הקתדרלה בסגנון הבארוק.
המזבח נבנה בידי טוביאס פוק (Tobias Pock) תחת הדרכתו של הבישוף של וינה, פיליפ פרידריך, הרוזן ברוינר (Philipp Friedrich Graf Breuner) משיש שהובא מפולין, שטיריה וטירול.
המזבח מראה את סקילת סטפנוס הקדוש, פטרונה של הקתדרלה.
הוא מוקף במסגרת דמויות של הקדושים הפטרונים של האזורים הסובבים אותה - לאופולד, פלוריאן, סבסטיאן ורוכוס הקדושים - וכן פסל של מריה הקדושה המושך את עין הצופה למבט על איור של גן העדן, שבו ישו מחכה לעלייתו השמיימה של סטפנוס, הקדוש המעונה הראשון.
מזבח וינר נוישטאדט נמצא בראש הספינה הצפונית , ויוצר ב-1447 בפקודתו של הקיסר פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שקברו ניצב מנגד לו, בראש הספינה הדרומית.
על במת המזבח חקוק המוטו A.E.I.O.U.
פרידריך הזמין אותו עבור כנסיית המנזר הציסטרציאני ויקטרינג שליד קלגנפורט, שם הוא הוצב עד סגירת המנזר ב-1786 כחלק מהרפורמות של הקיסר יוזף השני כנגד הכמורה.
אז המזבח נשלח למנזר הציסטרסיאני על שם ברנר מקליירבו (שנוסד בידי פרידריך ה-3) בעיר וינר נוישטאדט ובסופו של דבר נמכר ב-1885 לקתדרלת סטפנוס הקדוש, אחרי שמנזר וינר נוישטאדט נסגר עקב מיזוג עם כנסיית המנזר של הייליגנקרויץ.
פרויקט לשיקומו החל ב-1985, יום השנה המאה להוספתו.
מאחר שהשיקום הצריך טיפול בשטח פנים רחב (מעל מאה מטר מרובע), השיקום ארך כעשרים שנה ועלה 1.3 מיליון אירו.
התמונה של המזבח עצמו מורכבת משני טריפטיכונים, התחתון גדול פי ארבעה מהעליון.
כאשר הפנלים התחתונים פתוחים, נגלה הסורג הגותי של המקום המכיל שרידי קדושים מעל המזבח.
בימי השבוע, ארבעת הפנלים סגורים ומציגים ציור בצבע אחד של סצנה הכוללת 72 קדושים.
בימי ראשון, הפנלים נפתחים ומראים פסלי עץ מצופים בזהב המתארים אירועים בחייה של מריה הקדושה.
האיקונין של מריה הקדושה עם ישו הילד , בסגנון ביזנטי היה במקור בכנסייה האוניאטית בעיר ההונגרית פץ' (Pécs), ועל שמה נקרא איקונין זה.
אחרי שני דיווחים ב-1696 על נס שבו האם בתמונה הזילה דמעות אמיתיות, הקיסר לאופולד הראשון, מלך הונגריה, הורה להביאו לקתדרלה, שם יהיה בטוח מהצבאות המוסלמיים שנתמכו על ידי צרפת ושלטו ברוב הונגריה.
האיקונין, בגודל 50.8 על 71.12 ס"מ, הוזמן ב-1676 מהצייר אישטוון פאפ על ידי לאסלו צ'יגרי אחרי שחרורו מהשבי העות'מאני בעת פלישתם להונגריה.
אולי צ'יגרי לא יכול היה לשלם שישה דוקאטים על העבודה, והאיקונין נקנה בסופו של דבר על ידי לאסלו הורטה (Laszlo Hurta) שתרם אותו לכנסייה בפץ'.
התמונה מראה את האם מצביעה אל עבר הילד (דבר המסמל ש"הוא הדרך") והילד מחזיק ורד עם שלושה ענפים (מסמל את השילוש הקדוש) ועונד על צווארו צלב המבשר על הבאות.
מאז הגעתה, לא תועד שוב בכי של התמונה, אך נסים ותפילות שקרו יוחסו לה, כגון ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה על הטורקים בזנטה, מספר שבועות אחרי התקנת האיקונין בקתדרלה.
תושבי פץ' ביקשו את הציור הקדוש והמחולל נסים שלהם בחזרה, אבל הקיסר שלח להם העתק במקום.
מאז, דווח שההעתק בכה דמעות אמיתיות וחולל נסים, והכפר שינה את שמו מפץ' למריה-פץ' והפך לאתר צליינות חשוב.
דוכן המטיף, העשוי אבן , הוא יצירת מופת של פיסול גותי מאוחר.
במשך שנים יוחס הדוכן לאנטון פילגרם אך כיום חושבים שהסתת היה כנראה ניקולאס גרהארט ואן ליידן (Niclaes Gerhaert van Leyden).
על הדוכן המוגבה עמד המטיף, ועל מנת שדרשתו תישמע יותר טוב בפני הקהל, הדוכן צמוד לאחד העמודים בלב הספינה הראשית ולא במזרח הכנסייה.
הצדדים של דוכן המטיף צומחים כעלי כותרת מהגזע התומך אותו.
על עלי הכותרת הגותיים יש תחריטי דיוקנאות של ארבעת מורי הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, אמברוזיוס הקדוש, האפיפיור גרגוריוס הראשון והירונימוס הקדוש.
כל אחד חרוט בהם בארבעה מצבי רוח שונים ובארבעה שלבים של חייו.
מעקה המדרגות המתעקל סביב העמוד ממפלס בקרקע עד לדוכן הוא בעל עיטורים של קרפדות ולטאות הנושכות זו את זו, דבר המסמל את מלחמת הטוב ברוע.
בראש המדרגות ישנו פסל של כלבלב מאבן המגן על המטיף ממתפרצים.
מתחת למדרגות נמצא אחד הסמלים האהובים של הקתדרלה: דיוקן-עצמי של פסל לא ידוע המסתכל בתמיהה מהחלון, ומכונה Fenstergucker - "המציץ מהחלון".
ישנן מספר קפלות רשמיות בקתדרלת סטפנוס הקדוש:
קפלת קתרינה הקדושה, בבסיס המגדל הדרומי.
זו קפלת הטבלה ובה אגן טבילה בן 14 צלעות, שהושלם ב-1481 וכיסויו היה לוח ששימש כתיבת תהודה מעל דוכן המטיף בכנסייה הראשית.
בסיס השיש שלו מתאר את ארבעת השליחים, בעוד שהנישה בכיור מראה את שנים עשר השליחים, ישו וסטפנוס הקדוש.
קפלת ברברה הקדושה, בבסיס המגדל הצפוני.
קפלת אליגיוס הקדוש, בפינה הדרום-מזרחית.
קפלת ברתולומיאוס הקדוש, מעל קפלת אליגיוס הקדוש, שוחזרה לאחרונה.
קפלת הצלב, בפינה הצפון-מערבית, מכילה את קבר הנסיך אויגן מסבויה.
קפלת ולנטינוס הקדוש, מעל קפלת הצלב, בה מוחזקים מאות שרידי קודש השייכים לשטפנסדום, כולל פיסת מפה מהסעודה האחרונה.
בתיבה גדולה שמורות עצמות של ולנטינוס הקדוש, שהובאו לקתדרלה בתחילת המאה ה-20 מהבניין שכיום הוא בית מועצת הקתדרלה, מדרום למזבח הראשי.
בנצרות, הקבורה בכנסייה תמיד סימלה כבוד, משום שכך קרוב הנקבר לשרידי קודש שמאוחסנים בה.
קבורות פחות מכובדות היו מחוץ לכנסייה, אך בצידה.
מאז ימיה הראשונים הייתה קתדרלת סטפנוס הקדוש מוקפת בבתי קברות, עוד מהתקופה הרומית.
בנוסף לכך ישנם גם קברים בתוך הקתדרלה עצמה.
בקומת הקרקע ניתן לראות את הקברים של:
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (21 בספטמבר 1415 - 19 באוגוסט 1493) , שתחת שלטונו קיבלה וינה בישוף משלה.
המוטו שלו, A.E.I.O.U., הפך לשם נרדף לאוסטריה.
הקבר נבנה במשך 45 שנה, והבניה החלה 24 שנה לפני מותו של הקיסר.
הסרקופאג עשוי משיש צפוף ואדום הנמצא במחצבת אדנט.
על מכסה הקבר, שסותת בידי ניקולאס גרהארט ון ליידן, נראה הקיסר פרידריך בהכתרתו, מוקף בשלטי האבירים של כל המחוזות שבשליטתו.
גוף הקבר מכיל 240 פסלים, והוא יצירת מופת של פיסול ימי הביניים.
הוא בולט לעין באזור הכורוס בפינה הדרום-מזרחית של הקתדרלה.
היה מפקד הכוחות הקיסריים בזמן מלחמת הירושה הספרדית ומלחמות אחרות, שמטרה הייתה להדוף את הפלישות המוסלמיות.
קברו נמצא בקפלה על שמו, בפינה הצפון-מערבית של הקתדרלה.
לקפלה זו שמות אחדים, ביניהן "קפלת הצלב".
הזקן על פסל ישו הצלוב מעל המזבח עשוי משיער אמיתי.
כאשר נסגרו בית הגופות ושמונת בתי הקברות שמול צידי קתדרלת סטפנוס הקדוש עקב התפרצות של מגפת הדבר ב-1735, הועברו העצמות שבהם אל מערות הקבורה (קטקומבות) שמתחת לכנסייה.
קבורה ישירות בקטקומבות נעשתה עד 1783, אז חוקק חוק שאסר קבורה בתחום העיר.
בתוך הקטקומבות, הפתוחות לתיירים, ישנם שרידים של 11,000 גופות הקבורות שם.