tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאטרון הקאמרי ב-2008 בתרגום של דורי פרנס ובימוי מיכה לוינסון, בכיכובם של גיל פרנק וענת וקסמן.
תיאטרון הבימה 2018 בבימויו של אילן רונן ובכיכובם של גיל פרנק, מאיה מעוז, דניאל גל ורוי מילר.
התיאטרון הקאמרי ב-2024 בתרגום של דורי פרנס ובימוי עירד רובינשטיין, בכיכובם של אפרת בן צור ומיכה סלקטר
בשנים 1995–1996 העלתה הלהקה הקנדית One Yellow Rabbit מופע מחווה למחזאי אדוארד אלבי בשם Permission בצורת בלט שנמשך כשעה בהשראת המחזה מי מפחד מווירג'יניה וולף?.
המופע הוצג בתחילה בעיר הולדתם, קלגרי, ובהמשך הוצג גם בטורונטו, פיניקס, גוודלחרה ומקסיקו סיטי.
המחזה זכה בפרס טוני לשנת 1963 עבור המחזה הטוב ביותר ובפרס New York Drama Critics' Circle עבור המחזה הטוב ביותר לעונת 63–1962. כוכבי המחזה גם כן זכו בפרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר.
המחזה נבחר על ידי ועדת פרס פוליצר לקבל את פרס פוליצר לדרמה לשנת 1963, אך המועצה המייעצת של הפרס - חבר הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה - התנגדה לשימוש שנעשה במחזה בגסויות ובמין, שבזמנו היה שנוי במחלוקת, ודחתה את ההמלצה, ולפיכך לא הוענק פרס פוליצר לדרמה באותה השנה.
עיבוד קולנועי של המחזה עלה לאקרנים בשנת 1966. את הסרט ביים מייק ניקולס וכיכבו בו אליזבת טיילור בתפקיד מרתה, ריצ'רד ברטון בתפקיד ג'ורג', ג'ורג' סיגל בתפקיד ניק וסנדי דניס בתפקיד האני.
כל ארבעת השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרס אוסקר: טיילור עבור השחקנית הטובה ביותר, ברטון עבור השחקן הטוב ביותר, דניס עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר וסגל עבור שחקן המשנה הטוב ביותר.
ברטון הפסיד את הפרס לפול סקופילד, על הופעתו כתומאס מור בסרט "אדם לכל עת".
סרט זה הוא הסרט השנוי במחלוקת הראשון שעמו נאלץ להתמודד ג'ק ולנטי מתוקף תפקידו כנשיא איגוד סרטי הקולנוע של אמריקה (MPAA).
סרט זה היה הראשון להשתמש על המסך הגדול במילה Screw ובביטוי Hump the hostess.
לדבריו של ולנטי, "בחברתו של היועץ המשפטי של MPAA, לואי נייזר, נפגשתי עם ג'ק וורנר, המנהיג האגדי של האחים וורנר, ועוזרו הבכיר, בן קלמנסון, דיברנו במשך שלוש שעות, והתוצאה הייתה מחיקת Screw ושמירה על Hump the hostess, אבל אני חשתי אי־נוחות בקשר לפגישה".
בשנת 1967, יצא פסקול מדבר של הסרט במהדורה מיוחדת - Deluxe Edition Two-Record Set - על ידי Warner Bros.
Records, ובכך סרט זה היה הראשון שהפסקול שלו מפורסם בשלמותו כאלבום, שכן באותה העת לא ניתן היה להקרין את הסרט בטלוויזיה.
הפסקול מכיל את קולותיהם של כל ארבעת השחקנים המופיעים בסרט.
האלבום כולל קטע מוזיקלי אחד בלבד בשם Virginia Woolf Rock, בגרסה מעט שונה מזו שנשמעת בסרט על רקע הריקוד של מרתה וניק.
לפחות בשני מקרים נעשה שימוש באלבום בטייק שונה מזה שנכלל בסרט עצמו: שורתה הבלתי נשכחת של טיילור שוחזרה לגרסתה המקורית - , וכן חלק משורות הדיאלוג מתוך סיקוונס הריקודים.
כאשר מרתה מספרת לניק והאני את הסיפור על חביטת ג'ורג' בבטנו מול אביה, היא נשמעת מאוד בבירור, זאת בעוד בסרט עצמו דבריה נשמעים רחוקים ועמומים, בעוד המצלמה עוקבת אחרי ג'ורג' לחדר הסמוך, בו הוא נוטל לידיו אקדח.
כמו כן, אלבום הפסקול נמשך כחצי שעה פחות מהסרט, שכן רוב הפאוזות ורגעים שבהם אין דיאלוגים הוסרו.
עם זאת, כמעט כל שורת דיאלוג נותרה בשלמותה.
על עטיפת האלבום הקדמית מופיעים כל ארבעת השחקנים הראשיים, ועל העטיפה האחורית מופיע מידע אודותיהם, וכן מידע על תקופת שלב הצילומים שנמשכה חמישה חודשים, מידע על המחזאי אדוארד אלבי וכן תקציר העלילה.
אלבום זה אינו מודפס עוד, מעולם לא פורסם בפורמטים אחרים, והוא אחד האלבומים היקרים ביותר בקרב אספנים.
מהדורה מודפסת של המחזה יצאה לאור בשנת 1962. מהדורות מודפסות של המחזה המשיכו להימכר מאז במעל ל-70,000 עותקים.
ב-15 באוקטובר 2016, תוכנית המערכונים האמריקאית סאטרדיי נייט לייב הציגה פרודיה על המחזה ועל סרט הקולנוע במערכון שכלל אוגרים שמדברים ומתנהגים כמו הדמויות של המחזה.
במשחק הווידאו Life Is Strange: Before the Storm, סמנתה מאיירס מדברת עם קלואי על המחזה ורייצ'ל נראית קוראת את המחזה בחדרה של קלואי, ככל הנראה משום שכל האירועים במשחק מובילים באופן טארגי ובלתי נמנע למגדלור של המשחק הקודם - התייחסות לרומן "אל המגדלור" (To the Lighthouse) שכתבה וירג'יניה וולף.
"מי ידע שכך יהיה" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי עוזי חיטמן ובוצע על ידי בעז שרעבי.
השיר, שנכתב ביולי 1973, כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, נחשב לאחד השירים המזוהים ביותר עם המלחמה הזו.
השיר נכתב על ידי עוזי חיטמן בחודש יולי 1973 לרגל שחרורו משירות סדיר בצה"ל, שחלקו היה בלהקה צבאית וחלקו היה בחיל קרבי.
כמה חודשים לאחר מכן, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שר חיטמן בן ה-21 את השיר בעת שהופיע בפני חיילים כחייל מילואים יחד עם בעז שרעבי כצוות הווי ובידור.
שרעבי, שנחשב אז לכוכב, ביקש מחיטמן הצעיר להקליט את השיר, וחיטמן נעתר לכך.
השיר הוקלט בזמן המלחמה בגרסה שונה מזו המוכרת כיום, ועובד על ידי קובי אשרת.
גרסה זו ביטאה ייאוש ותחושת מיצוי של חיטמן משירותו הצבאי.
בגרסה זו נאמר: "נכון זה נגמר, נכון זה עבר, לא היה לי כוח להמשיך, זה היה יותר מדי", ובהמשך "מי ידע שכך יהיה באותם הלילות ללא אמא, נלך לימים אחרים ונראה שדבר לא זז קדימה".
רשות השידור סירבה לשדר את השיר בגרסתו המקורית, בטענה שהוא עלול ליצור דה-מורליזציה לחיילים בחזית הלחימה.
חיטמן התבשר על האיסור בעת ששהה ברפידים שבסיני, והחליף מיד את המשפטים הבעייתיים.
השיר שהוקלט מחדש בגרסה החדשה מביע אופטימיות ותקווה לשלום.
"מי ידע שכך יהיה" נכלל באלבומו השני של שרעבי "בעז (העטיפה הירוקה)".
בשנת 1976 הוציא אבנר גדסי את השיר באלבום האוסף שלו "12 להיטי זהב".
בשנת 2003 הוציאה חברת הד ארצי אלבום המוקדש לשירי מלחמת יום הכיפורים, שנקרא בשם "מי ידע שכך יהיה".
ב-2010 הוציאה חברת NMC אלבום בשם זה המוקדש לשירי שנות ה-70.
"מי מחפש אותי" הוא סינגל שהוקלט על ידי האחיות כרקוקלי ביחד עם הזמר הישראלי מאור אדרי, השיר יצא לאור ב-21 במאי 2019, בתור השיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב שנערך באותה שנה.
השיר נכתב והולחן על ידי סתיו בגר והאחיות כרקוקלי והופק על ידי בגר, בשיר אף היו שותפים גוגל ישראל, יוטיוב ישראל, עיריית תל אביב-יפו ותחנת הרדיו הישראלית כאן גימל.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי רומן בוצ'אצקי, והועלה לערוץ היוטיוב של מאור אדרי ב-21 במאי 2019, בקליפ ניתן לראות את כרקוקלי ואת אדרי רוקדים על משאית ענק בזמן נסיעה ביחד עם רקדניות ליווי לצלילי השיר.
מי יתן ראשי מים היא קינה שנכתבה על חורבן קהילות שו"ם בגזירות תתנ"ו, שאירעו במסגרת מסע הצלב הראשון.
מחבר הקינה הוא קלונימוס בן יהודה.
קינה זו נאמרת כחלק מקינות תשעה באב לפי כל מנהגי אשכנז.
הקינה פותחת במילים "מי יתן ראשי מים ועיני מקור נוזלי" בהתבסס על קינתו של ירמיהו ובמשחק מלים עם שם נהר הריין ולורליי, נערת הסירנה הבוכה על הסלע בברך הנהר שבין מגנצא וקולון.
הקינה מורכבת ממספר קטעים שכל אחד מהם מסתיים ברפרן "על בית ישראל ועל עם יי כי נפלו בחרב" (על פי ).
בתחילה מופיעה קינה כללית על החללים ועל ספרי התורה ושאר ספרי הקודש הקרועים.
בהמשך מופיעים תיאורים מעין היסטוריים על מעשי הטבח בקהילות:
בני קהילת אשפירה או "שפירא" לפי חלק מכתבי היד, שנהרגו בשבת, ח' באייר ד'תתנ"ו, 9 במאי 1096. ייתכן לפרש שעשרה "כוהנים ועלמים", כלומר זקנים ותלמידיהם, התאבדו.
בני קהילת וורמייזא שנהרגו שבועיים אחר כך, בכ"ג באייר 24 במאי, ונוספים כעבור עוד שבוע, בראש חודש סיוון 31 במאי.
ולבסוף קינה על קהילת מגנצא שנחרבה בג' בסיוון, 2 ביוני 1096, ביום "מתן דת" – תחילת שלושת ימי הגבלה, כנראה עם בני ישיבה ובראשם הרב.
בבתים האחרונים בקינה, משווה הפייטן את חורבן הקהילות לחורבן בית המקדש ומביע את תפילתו לגאולה.
ייתכן שבשיר רמוזים מקומות נוספים בסביבה (קולוניה היא קלן, בון, קובלנץ ועוד), וכן שמות של אישים שהיו ממנהיגי הקהילות.
לקינה נוספו קטעים על ידי מחברים מאוחרים יותר, המתארים גזירות שאירעו בשנים הבאות: רבי יואל הלוי מבונא (אביו של ראבי"ה) חיבר תוספת המתארת את גזירת קולוניה במסע הצלב השני בשנת ד'תתק"ז.
ומחבר אחר חיבר קינה על גזירות פרנקפורט בי"ג בסיוון ה'א' (1241).
קטעים אלה מופיעים בכמה מקורות והתקבלו לאוסף הקינות במנהג אשכנז המערבי, אך לא במנהג אשכנז המזרחי.
מאידך, הקטעים על וורמייזא ומגנצא חסרים בכמה כתבי יד וייתכן שגם הן תוספות של פייטן אחר.
מי מתגורר באחוזת בליי היא סדרת המשך משנת 2020 לסדרת הטלוויזיה מסוגת האימה העל-טבעית האנתולוגית האמריקאית "מי מתגורר בבית היל", שנוצרה ובוימה על ידי היוצר מייק פלנגאן עבור שירות הזרמת המדיה של נטפליקס, והיא מתבססת באופן רופף על נובלת האימה משנת 1898 "טבעת החנק" מאת הסופר הנרי ג'יימס.
על אף שצוות ההפקה הקריאטיבי וחלק מצוות השחקנים שעבדו על "בית היל" שבים להפקת הסדרה הנוכחית, הנרטיבים העלילתיים של שתי הסדרות אינם קשורים זה לזה.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-9 באוקטובר 2020.
עלילת הסדרה מתמקדת באו-פר צעירה שנשכרת על ידי אדם אמיד לדאוג לשני אחייניו באחוזה הכפרית המשפחתית לאחר שהם הועברו לחזקתו.
כשהיא מגיעה לאחוזת בליי, האו-פר מתחילה לראות מחזות שממשיכים לרדוף את המקום.
ויקטוריה פדרטי – דניאל "דני" קלייטון, או-פר אמריקאית צעירה שנשכרת על ידי לורד הנרי וינגרייב לטפל בשני אחייניו, מיילס ופלורה.
אוליבר ג'קסון-כהן – פיטר קווינט, עוזרו האישי של לורד הנרי וינגרייב, ואדם נכלולי ומניפולטיבי המפתה את רבקה ג'סל.
עם מותו, הוא הופך לאחד מרוחות הרודפים את האחוזה.
אמיליה איב – ג'יימי, שומרת הקרקעות של האחוזה, שבהמשך מנהלת זוגיות עם דני.
קארלה גוג'ינו – מספרת עלילת הסדרה / ג'יימי המבוגרת, אורחת המשתתפת בחתונתה של פלורה הבוגרת, בה היא מספרת את סיפורה של אחוזת בליי..
ט'ניה מילר – האנה גרוס, מנהלת משק הבית של אחוזת בליי וידידתו הקרובה ביותר של אוון
רהול קולי – אוון שרמה, השף של אחוזת בליי וידידה הקרוב ביותר של האנה.
כמאל חאן – אוון המבוגר.
טיירה שאריף – רבקה ג'סל, האו-פר שקדמה לדני, שהתאהבה בפיטר.
עם התאבדותה לכאורה, היא הופכת לאחת מרוחות הרודפים את האחוזה.
אמלי בי סמית' – פלורה וינגרייב, אחותו של מיילס, שנרדפת על ידי רוחה של רבקה.
כריסטי ברק – הכלה / פלורה המבוגרת
בנג'מין אוון איינסוורת' – מיילס וינגרייב, אחיה של פלורה, שנרדף על ידי רוחו של פיטר.
תומאס ניקולסון – אחיה של הכלה / מיילס המבוגר
הנרי תומאס – הנרי וינגרייב, דודם המנוכר של מיילס ופלורה, השוכר את דני לעבודתה באחוזת בליי.
דאנקן פרייזר – אבי הכלה / הנרי הזקן
גרג ססטרו – הארוס / ג'יימס
רובי אטאל – אדמונד "אדי" אומרה, חבר ילדות של דני וארוסה, שנהרג כתוצאה מהתנגשות חזיתית עם משאית לאחר ויכוח איתה.
קליקס פרייזר – רוחו של ילד ויקטוריאני חסר-שם.
קייט סיגל – ויולה וילובי / הגבירה מהאגם, גבירתה המקורית של אחוזת בליי.
קתרין פרקר – פרדיטה וילובי, אחותה של ויולה.
אלכס אסו – שרלוט וינגרייב – אשתו של דומיניק ואימם של מיילס ופלורה, שניהלה רומן עם הנרי לפני מותה.
מתיו הולנס – דומיניק וינגרייב, אחיו של הנרי, בעלה של שרלוט ואביהם של מיילס ופלורה.
ליאם ריימונד דיב – רוחו של רופא המגפה.
בריאיון ל"אנטרטיינמנט ויקלי" פלנגאן אמר ש"אני לא רוצה לשער יותר מדי על העונה השנייה עד שנטפליקס, סרטי פרמאונט ואמבלין יידעו אותנו אם הן מעוניינות בזה.
מה שאני אגיד זה שמעולם לא הייתי מודאג מזה, סיפורה של משפחת קריין סופר.
ב-21 בפברואר 2019, נטפליקס חידשה את הסדרה כעונה שנייה ואנתולוגית, תחת השם "מי מתגורר באחוזת בליי", שעתידה להתבסס על הספר "טבעת החנק" מאת הסופר הנרי ג'יימס.
אף על פי שבאופן טכני, הסדרה תשמש כעונה שנייה ל"מי מתגורר בבית היל", היא בעלת סיפור עצמאי, מה שמעיד על כך שלא יהיה שום קשר בין שתי הסדרות.
ויקטוריה פדרטי ואוליבר ג'קסון-כהן, ששיחקו ב"בית היל" עתידים לשוב לגלם דמויות חדשות: פדרטי בדמותה של דני, אומנת שמטפלת בשני ילדים חריגים, וג'קסון-כהן בדמותו של פיטר, "בחור מקסים".
הנרי תומאס וקייט סיגל גם הם עתידים לגלם דמויות שטרם נחשף עליהם מידע.
צילומי הסדרה החלו ב-30 בספטמבר 2019, והסתיימו ב-21 בפברואר 2020.
הסדרה עלתה לשידור בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-9 באוקטובר 2020.
בתוך שלושה ימים מצאת הסדרה, היא צברה כ-1.18 מיליארד דקות צפייה והגיעה למקום השני בטבלת דירוג הסדרות הנצפות ביותר בשירותי הסטרימינג.
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה קיבלה ציון ממוצע משוקלל של 68 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
לעומת זאת, באתר IMDb, ציון הסדרה נמוך משמעותית מהחלק הקודם.
בעוד שב"מי מתגורר בבית היל" המדרגים העניקו לסדרה ממוצע של 8.6, בחלק השני הציון עומד על 7.4 בלבד.
מי לא יבוא הוא סינגל של הזמרים הישראלים אברהם טל ובניה ברבי, אשר יצא לאור ב-27 באפריל 2021. השיר נכתב על ידי טל וברבי יחד עם אבי אוחיון, והופק על ידי מתן דרור.
בשנת 2016 השתתף ברבי בתוכנית המציאות "The Voice ישראל", שם החונך שלו היה אברהם טל.
לבסוף, הוא הודח בשלב ההופעות החיות בתוכנית.
שיתוף הפעולה בין טל לברבי המשיך כשברבי השתתף בכתיבתו של שירו של טל, "שבוע טוב".
לפי מאקו, "מי לא יבוא" נכתב על היכרותם של השניים בתוכנית.
בפרוגי נכתב כי "השיר נולד מתוך חברות אמיתית ומתוך מסע יחד בחו"ל, בשעות ארוכות של רכיבה על אופנועים ויצירה".
באוגוסט 2021 השיר הופיע בפרסומת לקניוני עזריאלי.
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-27 באפריל 2021 בערוץ היוטיוב של אברהם טל.
הקליפ בוים על ידי לירן סגל.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-31 מיליון צפיות ביוטיוב.
מי מֵרום היא סדרת ספרים הגותית ("במחשבת האמונה"), העוסקת בענייני הגאולה ואופי הופעתה בדורותינו, תנ"ך, ארץ ישראל, עם ישראל, מועדים ונושאים אמוניים נוספים.
מכתב ידו של הרב יעקב משה חרל"פ - תלמידו המובהק של הראי"ה קוק, רב השכונות שערי חסד ורחביה, וראש ישיבות בית זבול ומרכז הרב.
חלק מתכני הכתבים אף נמסרו על ידו כשיעורים ודרשות.
עד כה ראו אור עשרים כרכים, בהוצאת הספרים שעל ידי ישיבת בית זבול.
כבר בשנותיו המוקדמות פרסם הרב חרל"פ חוברות וספרים קטנים (כמו: הד החיים הישראליים, טובים מאורות, ועוד) מדברי תורתו והגותו על מהות התקופה וענייני השעה, על פי דרכו של מורו ורבו הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
מלבדם, כתב במשך חייו עשרות ספרים בכתב יד אשר לא הדפיסם והוציאם בעצמו, חלקם ככתיבת חידושי תורה קלאסית, חלקם בפנקסים אישיים בהם רשם הגיונות ורעיונות מחשבתיים, וחלקם כרשימות עבור השיעורים והדרשות שנשא בתפקידיו כראש ישיבה ורב שכונה והשיחות שמסר בפני מקורביו, תלמידיו ושומעי לקחו.
בשנת ה'תש"ה הקים הרב חרל"פ את ישיבת בית זבול, ובמסגרתה הוקם מכון הוצאת ספרים - אשר החל לאחר מכן להוציא באופן מסודר את כתביו ושיעוריו של הרב חרל"פ, כשביניהם בולטת סדרת "מי מרום" - המנציחה את שמה של אמו - מרים.
סגנון הסדרה, הן בחלקיה שמכתביו והן בחלקי הדרשות - בולט במקוריותו ומלווה בנוכחות משמעותית של רגשות עמוקים - בדומה לאופי הדרשות שנשא הרב חרל"פ.
התכנים מכילים בתערובת הן רעיונות אמוניים ומחשבתיים הסובבים את דברי חז"ל וספרי ההגות היהודיים, והן דברי קבלה ותורת הנסתר.
בספרים ניכרים דרכו וחותם תורתו של רבו הראי"ה קוק, בייחוד בחלקים העוסקים בענייני ארץ ישראל ואופי הופעת הגאולה בדורותינו.
א - על שמונה פרקים לרמב"ם - "ללמד דעה בינה והשכל בחכמת הנפש וטהרתה, היישרת המידות זיכוכן וקניינן, ולפתוח שער להתעלות במעלות השלימות, אורחות הקודש של תורת אלהים חיים גילוייה וסתריה".
ספר זו סודר במלואו על ידי הרב חרל"פ עצמו והדפסתו הראשונה הייתה עוד בחייו.
ב - על מסכת אבות, הרב חרל"פ סידר עד אמצע פרק ב', ההמשך וההדפס נעשתה לאחר פטירתו.
ג - לחם אבירים - "פרקים ברוממות ישראל ודבקותם הנצחית באלקים חיים ופתיחת שערים לשערי הקדש של רזי עליון", תשנ"א.
המילה "אבירים" רומזת לזיקתו אל רבו, בהיותה נוטריקון של שמותיהם: "אברהם יצחק יעקב משה".
ד - הגדה של פסח, תשמ"ט.
ה - נימוקי המקראות - ביאורים הערות קצרות על פסוקי התורה ומגילת אסתר, תשמ"א.
בשנת תשע"ו יצאה מהדורה חדשה בתוספת הערות באותו סגנון על אגדות חז"ל במסכת ברכות.
ו - מעייני הישועה - עם ישראל, ארץ ישראל והקשר ביניהם.
גאולת ישראל ומשמעות תקופתנו כתחיית האומה בארצה.
בסוף הכרך צורף ספר הביכורים של הרב חרל"פ "הד החיים הישראליים", והקונטרס "טובים מאורות" שכתב להגן על דברי הרב קוק בספר אורות, תשמ"ב.
ז – אורי וישעי - דרשות ושיחות על חודש אלול, ראש השנה, עשרת ימי תשובה ויום כיפור.
וכן מאמרים על ענייני וערכי התשובה.
שיחות על חמשה חומשי תורה, שנמסרו בביתו בשעת סעודה שלישית (תשנ"ד - תשנ"ח):
יג - על סידור התפילה, תשנ"ח.
יד - על ספרי תהילים ומשלי, תשנ"ט.
טו – על שלושת הרגלים, תשס"ב.
טז – על חנוכה ופורים, תשס"ד.
יז - מכיל שלושה חלקים: א.
הספדים על גדולי תורה וצדיקים, ג.
"שיעור קומה" - מאמרי עומק לעמידה על דמותו של רבו המובהק הראי"ה קוק.
יח - רזי לי – קטעי הגות ואמונה יסודיים ממחברותיו האישיות.
ספר זה מתייחד בכך שבשונה מחבריו - בהן הציג הרב חרל"פ את הגותו באופן אובייקטיבי, בו נחשפת הגותו מהצד הסובייקטיבי: לחוויותיו שלו, התמודדותו עם מתנגדיו, ואישיותו לרבדיה.
בספר הגיונות על נושאים רבים, כמו: אמונה, יראה, אומות העולם, בחירה, השגות, חושים, חיים, חסידות, ירושלים, כהונה, מילה, מצוות, משפט, נבואה, קניינים, שמות הקודש, שירה ומעלתה, תפילה ותשובה, בחינת הגר"א ובחינת הבעש"ט, ואף תשוקה, אהבה ועוד.
פרקי הספר הם מתוך רשימות בכתב ידו שהכין לפני מסירת השיעורים.
כ - אגרות קודש, חלק מאגרותיו שכתב במהלך השנים.
חלקן מיועדות לצעירים ועוסקות בהדרכה בלימוד התורה ועבודת ה', חלקן התכתבויות עם גדולי דורו בענייני הכלל ודברי תורה, וחלקן אגרות למקורביו בהן הוא שוטח את דרכו ומחשבותיו בהנהגה ובעבודת ה'.
בסוף הכרך נוספו כרוזים ואגרות עליהן חתמו רבנים רבים ובבם גם הרב חרל"פ, כאשר מסגנונן ואופיין ניכר כי הוא שניסחן, וכן כמה נספחים.
– היבט חוקתי ואידאולוגי הוא ספר עיון משפטי של החוקר יהודה כהן.
הספר, בעריכתו של משה פלבר, יצא לאור ב-2001 על ידי ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין.
אורכו של הספר 355 עמודים, והוא מחולק למבוא, שבעה פרקים ושלושה ונספחים.
נושא הספר הוא המהפכה החוקתית הישראלית שהחלה ב-1995, כשכהן סוקר את התהליכים שהובילו למהפכה, את המהפכה עצמה ואת השלכותיה, תוך כדי הבעת ביקורת עליה והצעת פתרון שיתקן אותה.
את הספר, כהן כתב בזמן לימודי הדוקטורט שלו.
הספר, שנוקט בגישה שמרנית ביחס למשפט הציבורי, מקובל בקרב הימין הפוליטי בישראל, והצעת החוק המובאת בסופו הוכנה לבקשת חבר הכנסת מטעם מפלגת מפד"ל חיים דרוקמן.
ב-2003, כהן הציג בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת את מסקנות הספר, כחלק ממיזם "חוקה בהסכמה רחבה".
הספר נפתח במבוא, בו כהן סוקר בקצרה את תוכן הספר.
עוד במבוא, כהן מכווין את הקורא בחלוקת הספר על מנת שיוכל להתמצא בעמודיו ולבחור מה לקרוא ומה לא, היות שחלק מן הנספחים הם ניתוח משפטי-אקדמי שמיועד בעיקרו למשפטנים מקצועיים.
הפרקים הראשונים עוסקים בהגדרת המשפט החוקתי בכללו ובישראל בפרט כראייתו של כהן, ולאחר מכן הם סוקרים את ההתומדדות בפועל של בית המשפט העליון עם המשפט החוקתי לעומת ההתמודדות הרצויה – תוך כדי הצעת פתרונות.
כהן מביא בכתביו דוגמאות רבות לביסוס טענותיו, בהן למשל מחקר השוואתי להתנהלות בריטניה וניו זילנד בשיפוט חוקתי, היות שלשתיהן אין חוקה, בדומה לישראל.
בנוסף, כהן מעלה על נס את מגילת העצמאות בקביעה כי היא נעלית מעל כל חוקי הכנסת, מביע ביקורת חריפה נגד נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק (בעיקר על החלטתו להפר ביודעין ובמכוון את חוק יסודות המשפט) ותובע כי התנהלות בית המשפט העליון פוגעת בזהות היהודית של ישראל ומכרסמת בה.
בנספח הראשון, כהן מבצע ניתוח לעומק של פסק דין בנק המזרחי, בו הוא מציג את פסק הדין של ברק ומפריך אותו, תוך כדי הענקת דגש לעמדת המיעוט של מישאל חשין, וכן מתייחס למאמרו התאורטי של קלוד קליין בנושא ומפריך גם אותו.
עוד בנספח זה, כהן סוקר את מאמריהם של נפתלי הורנשטיין, אמנון רובינשטיין, יזהר טל, דוד קרצמר, רות גביזון, יעקב צמח ויצחק זמיר בנושא.
בנספח השני, כהן מביא מחקר השוואתי פרי עטו של מצב המשפט החוקתי בישראל לעומת דמוקרטיות אחרות בעולם, ובהן קוריאה הדרומית, דרום אפריקה, סרי לנקה, ניו זילנד ובריטניה.
בנספח השלישי, והאחרון, כהן מביא כפתרון לפלונטר המשפטי את הצעת החוק שלו, "חוק יסוד: חוקה".
"מי ימלל גבורות ישראל" (1982) היא כרזה מאת דוד טרטקובר.
הכרזה "מי ימלל גבורות ישראל" נוצרה בשנת 1982 כתגובה למלחמת לבנון הראשונה.
טרטקובר, מעצב הכרזה, עשה שימוש בתצלום עיתונאי מאת צלם סוכנות מגנום דוד סימור (שִׁים).
תצלום זה צולם בישראל בשנת 1948 בתקופת מלחמת העצמאות, ומופיעה בו דמות נשית בוכה היושבת בתוך סימון של קבר בבית קברות.
טרטקובר הוסיף על התצלום את הטקסט "מי ימלל גבורות ישראל", הלקוח משירו של מנשה רבינא "מי ימלל" משנות ה-30 של המאה ה-20. בתחתית הכרזה מופיעה הכתובת "תשמ"ג שנת הגבורה", אשר משייכת אותה אל מסורת הכרזות הלאומיות של ישראל.
הכרזה הוצגה בשנת 1982 בתערוכה הקבוצתית "תגובה גלויה על המלחמה האחרונה", שהוצגה בגלריה רדיוס בתל אביב-יפו.
בשנת 1994 הוצגה בגלריה בוגרשוב, בתל אביב-יפו התערוכה הקבוצתית "מי ימלל גבורות ישראל", שטרטקובר היה אחד ממשתתפיה.
הכרזה נמצאת באוספי מוזיאונים שונים ואף הוצגה בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
מי מה מו היא סדרת טלוויזיה מונפשת ישראלית לילדים ששודרה בערוץ הופ!
ברצועת הופל"ה ובערוץ לולי באנגלית ובשפות אחרות הסדרה מכונה בשם "the cow goes moo".
הסדרה מבוססת על סדרת ספרים שזכתה בפרסים.
העלילה עוקבת אחר מספר חיות ומלמדת מה הן אוכלות איזה קול הן משמיעות איפה הן גרות ומשהו מיוחד שקשור רק אליהן.
בכל פרק לומדים להכיר חיות שונות כגון: קול, מגורים, הורה של החיה (סוס - סייח.) ומאפיין המייחד אותה.
כותרת הסדרה מקושטת בעיטורים הקשורים לפרווה או עורם של בעלי חיים.
• המילה מי מקושטת עם פסים של טיגריס (למרות שהוא לא הופיע באחד הפרקים)
• המילה מה' מקושטת בצמר של כבשה.
• המילה מו כתמים של פרה.
להלן רשימה של חיות המופיעות והמסופרות בסדרה כל חיה מופיעה בפרק אחד בלבד.
רשימת הקרדיטים מתוך הסדרה בעברית.
בשפות אחרות (אנגלית ספרדית טורקית וכו') תיאורי התפקידים ברשימה שונים במקצת.
לחנים, עיבודים וניהול מוזיקלי: צליל בירן
עריכת סאונד: אולפני דאבי דאב
דיבוב חיות: גיורא קנת וצליל בירן
טכנאי הקלטה: ג'ינו קמבוס, חגית פרץ, אנדרי איבנוב
מנהלת הפקת דיבוב: ענבר שטגר-עזרא
ייעוץ פסיכולוגי התפתחותי: אודי וולפה
עורכת תוכן ראשית: הילי חורב קסוטו
הוא ספר ילדים מאת סופרת הילדים נורית זרחי.
הספר נערך על ידי יערה שחורי ומלווה באיוריה של אודליה ליפשיץ.
הוא פורסם לראשונה בשנת 2009 בהוצאת כתר ספרים, מונה כ־128 עמודים, קיימים בו עשרים ואחד סיפורים.
תנינה היא מכשפה קוסמת וכל מה שהיא אומרת באמת קורה לה.
המכשפה תנינה והחתול שלה קורקבן, חיים בעולם שהקוראים יוכלו לזהות בו את העולם שלהם, אלא שדרך עיניה של תנינה יצפּו הקוראים דווקא בעיקר במאפיינים המייאשים והמבלבלים של העולם.
הספר זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים.
המבקרים ממליצים עליו בחום ומציינים כי צפויים לו חיי מדף ארוכים בכל בית.
המסע של תנינה נתפס כמסע פרוע ותזזיתי, מצחיק ושנון, נוגע ללב, מעורר מחשבה ושיגעוני בעקבות המכשפה והחתול שלה.
יעל דר מציינת כי הספר עשיר בהרבה סוגי קריאות - קריאה פרועה, קריאה שיכולה גם להיות עמוקה, קריאה צינית, קריאה קלילה, קריאה מצחיקה.
יעל מוסיפה ''את הריבוי הנפלא הזה, המשאיר כל כך הרבה מקום לפרשנות, ידעו לחוש ולהוקיר כל הקוראים, צעירים ומבוגרים כאחד.
סיפורי תנינה הופיעו על הדפים כבר לפני שלושה עשורים ויותר, ומצאו להם יותר מבמה אחת.
בין היתר הופיעה תנינה בהמשכים ב'פילון' – עיתון הילדים שיצא בהוצאת מסדה בשנות השבעים.
עתה נערכו הסיפורים וניתן להם ליווי מוזיקלי חדש בפודקאסט מיוחד.
"מי מפחד מגברת לוין" הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "השלושרים", שנכלל באלבום היחיד שהוציאה הלהקה, "השלושרים" (1969).
יהונתן גפן כתב את מילות השיר, ושלום חנוך הלחין אותו.
בהמשך התייחס לכך שבמשך שנים חשבו כי השיר נכתב על המבקרת הדה בושס (שעבדה באותה תקופה בעיתון "הארץ"), והכחיש את הדברים:
בהמשך הטרידו גפן וחבריו את בושס, לאחר שחשבו שסיפור קצר שפרסמה בשם "הזרע" הוא "משעמם וגרוע באופן מיוחד".
הם החליטו להקריא לה את הסיפור שלה בטלפון בהמשכים, והיו מתקשרים אליה בשעות מאוד לא נוחות (כמו שתיים בלילה) ומקריאים לה את הסיפור דרך מטפחת.
"לפעמים היא הייתה מנתקת, לפעמים מאזינה בחֵמה, פעם איימה להזעיק משטרה", כתב.
בדצמבר 1990 פרסמה להקת "תערובת אסקוט", שאסף אמדורסקי, אחד ממקימיה, הוא בנו של חבר "השלושרים" בני אמדורסקי, גרסת כיסוי לשיר.
ההקלטה נעשתה מתוך כורח: חיים שמש, המפיק האחראי מחברת התקליטים "הד ארצי", העמיד ללהקה כתנאי לחתימת חוזה והוצאת אלבום הקלטת גרסת כיסוי לשיר של בני אמדורסקי, לפי בחירתם.
החברה אף ציפתה להצלחה של הגרסה ברדיו.
הלהקה בחרה בשיר "מי מפחד מגברת לוין", שאכן הושמע ברדיו, והלהקה קיבלה חוזה והוציאה את האלבום היחיד שלהם, שנשא את שם הלהקה (גרסת הכיסוי לא נכללה באלבום, והלהקה אף סירבה לבצע אותו בהופעותיה).
| כותרת = מי ידליק''
| מקור = הבית הראשון בשיר
| מאת = נעמי שמר
"מי ידליק'''" הוא שיר לחג החנוכה שכתבה והלחינה נעמי שמר.
לדברי שמר, היא כתבה את השיר בעקבות ביקורו של נשיא המדינה החמישי, יצחק נבון, בבית חינוך לעיוורים בירושלים.
נעמי שמר סיפרה כי השיר נכתב בעקבות ביקור של הנשיא החמישי של ישראל, יצחק נבון, בבית החינוך לעיוורים בירושלים.
בנעוריו, נהג לבקר בבית החינוך ולהקריא סיפורים לתלמידים.
פעם אחת, תוך כדי הסיפור, הייתה הפסקת חשמל ואחד מן החניכים העוורים נחלץ לעזרתו.
השיר נפתח בציטוט כמעט מדויק לדברי ישעיהו הנביא: "ההולכים בחושך, אור גדול יראו" ואז מוסיפה המחברת מדמיונה: "הכמהים לחופש בית ימצאו, אפלה מולכת על הפנסים, העומדים מלכת מבקשים ניסים".
בפזמון מבטיחה שמר לעיוורים ואולי לכל עם ישראל: "בלפיד של אתמול עוד תבער האש", ומסיימת בנימה אופטימית ברוח החג: "לפעמים נס גדול שב ומתרחש".
מי יבכה כשתמות הוא ספר עזרה עצמית מאת הסופר הקנדי רובין שארמה אשר יצא לאור לראשונה ב-1999.
הספר מורכב מאוסף של פרקים קצרים, שכל אחד מהם מספק תובנות ועצות מעשיות שנועדו לעודד את הקוראים לחיות חיים מספקים יותר, לאמץ הרגלים חיוביים, ולבצע שינויים משמעותיים בחייהם.
שארמה מדגיש בספר את החשיבות של מציאת שלווה פנימית, העלאת המודעות העצמית, ולהקפיד על הכרת תודה.
שארמה טוען שבמסגרת המרדף אחר האושר וההצלחה בחיים לא צריך להתמקד רק בעושר חומרי או הישגים חיצוניים, אלא במקום זאת צריך להתמקד בהתפתחות האישית, ובמערכות היחסים המשמעותיות בחיים של האדם.
הספר מתייחס להיבטים שונים של החיים, כולל בריאות, קריירה, מערכות יחסים ורוחניות, ומספק לקוראים עצות מעשיות לשיפור כל אחד מהתחומים הללו.
באמצעות התובנות הללו, שארמה מעודד את הקוראים לפתח הרגלים טובים יותר אשר מסייעים להגשים את המטרות האישיות של האדם ומסייעים להגדיל את תחושת הסיפוק הפנימי של האדם.
בנוסף, שארמה מעודד את הקוראים גם להרהר במורשת שהם ישאירו אחרי שהם ימותו, ולהתחיל לחשוב כיצד הם יכולים לחיות בצורה שתשפיע לטובה גם על אנשים אחרים.
הוא שעשועון טלוויזיה מצליח המשודר ברשתות טלוויזיה בשפות שונות.
הגרסה הבריטית המקורית שודרה לראשונה ב-4 בספטמבר 1998, ברשת ITV בהנחיית כריס טרנט, שהגיש את פרק הסיום שלו ב-11 בפברואר 2014, ולאחריו הופסק שידורה ב-ITV.
פורמט התוכנית הוא הפורמט הנמכר ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה ובסך הכל הופקו מעל 100 גרסאות מקומיות, והוא אחד הגורמים לפריחה של תוכניות המציאות בעשור הראשון של שנות ה-2000.
את פורמט התוכנית יצרו דייוויד בריגס, מייק ווייטהיל וסטיבן נייט, שיצרו קודם לכן מספר שעשועוני טלוויזיה.
תחילה קיבלה התוכנית את השם "Cash Mountain", אך אחר כך הוחלט לקרוא לה על שם שיר של קול פורטר, מתוך הסרט "היי סוסייטי" משנת 1956, בכיכובם של פרנק סינטרה וסלסטה הולם.
לאחר שהושקה הגרסה המקורית של השעשועון, מספר אנשים טענו כי הם יצרו את פורמט, וכי חברת ההפקה סלדור (Celador) הפרה את זכויות היוצרים שלהם.
חלקם הגישו תביעות משפטיות, אך כולן נדחו.
מפיק הטלוויזיה הבריטי, פול סמית', העלה לראשונה את הרעיון למכור את זכויות השידור בשוק הבינלאומי.
הוא פיתח סדרה של סטנדרטים עבור גרסאות בינלאומיות שהבטיחו שהם משקפים מקרוב את המקור הבריטי.
למשל, כל המארחים נדרשו להופיע על המסך כשהם לבושים בחליפות ארמאני, כפי שעשה כריס טרנט בבריטניה; על המפיקים נאסר לשכור מלחינים מקומיים ליצירת מוזיקה מקורית, במקום להשתמש באותה מוזיקת ליווי בה השתמשה הגרסה הבריטית; ומערכת התאורה ועיצוב התפאורה היו אמורים להיות זהים לגרסה הבריטית.
עד סוף שנת 2000 הופקו גרסאות ב-35 מדינות בעולם.
בשנת 2003, דעיכה בפופולריות של "מי רוצה להיות מיליונר" פגעה ברווח השנתי של חברת המדיה אווסקו, שהחזיקה ב-49% ממניות "קומפליט קומיוניקיישנס" בעלת חברת ההפקה סלדור.
במרץ 2006 הודיע חברת סלדור כי היא מבקשת למכור את הזכויות העולמיות לסדרה, יחד עם שאר ספריית התוכניות הבריטיות שלה, כשלב הראשון של מכירת חטיבות הפורמט וההפקה של החברה, תמורת יותר מ-100 מיליון ליש"ט (173 מיליון דולר).
החברה ההולנדית 2waytraffic רכשה בסופו של דבר את הפורמט ואת כל התוכניות האחרות של סלדור.
שנתיים לאחר מכן רכשה חברת סרטי סוני את 2waytraffic תמורת 137.5 מיליון ליש"ט.
מאז סרטי סוני מחזיקה ברישיון לפורמט התוכנית, ואילו דיסני – ABC טלוויזיה מקומית, חברת המכירות והפצת התוכן הביתי של חברת וולט דיסני שולטת בגרסה האמריקאית ללא תלות בסוני.
במהלך 2010 רכשה חברת תיא הישראלית 30% מחברת אווסקו הבריטית, חברה ציבורית שהחזיקה בחלק מהבעלות בחברת סלדור מפיקת "מי רוצה להיות מיליונר?".
ביולי 2010, זכתה החברה בתביעה בסך 50 מיליון דולר נגד חברת וולט דיסני בגין אי קיום הסכם.
בדצמבר 2013, מימשה תיא את ההשקעה ברווח של 80 מיליון שקל.
התוכנית היא שעשועון טריוויה, שבו על המשתתף לענות על שאלה באמצעות זיהוי התשובה הנכונה מתוך ארבע תשובות שמוצגות לפניו.
השעשועון מתחיל בשאלות קלות בסכומים קטנים ועם התקדמותו גדל קושי השאלה, ועימו גדל סכום הפרס הנזקף לזכות המתחרה.
בשעשועון זה יש סיכוי וסיכון: בכל שלב יכול המשתתף, לאחר שמוצגת לו השאלה, להודיע שברצונו לסיים את השתתפותו בשלב זה, ולקבל את סכום הזכייה שנזקף לזכותו.
לחלופין הוא יכול לבחור לענות על השאלה.
אם ענה נכון, יוגדל סכום הזכייה שנזקף לזכותו, ואם טעה, תפסק השתתפותו, והוא יזכה בסכום שנזקף לזכותו בתחנת המילוט האחרונה שבה עבר.
לסיוע בבחירת התשובה הנכונה עומדים לרשות המשתתף, לאורך כל התוכנית, שלושה גלגלי הצלה: הקהל (שאלה המופנית לקהל באולפן), 50-50 (מספר התשובות המוצעות קטן מארבע לשתיים) וחבר טלפוני (המשתתף מצלצל לחבר בעל ידע ותוך 30 שניות עליו לסיים להתייעץ איתו לגבי התשובה).
בשנת 2006 נוסף "גלגל הצלה" חדש החל משאלה שישית, שאם המתחרה בוחר בו, עליו לוותר על אחד משלושת הגלגלים האחרים.
הגלגל החדש הוא האפשרות להחליף שאלה בשאלה אחרת, לאחר שרואים אותה.
המשתתף יכול להחליט לגבי סדר ניצול גלגלי ההצלה, ושימוש נכון בהם מגביר את סיכויי המשתתף לשרוד כמה שיותר במשחק ולזכות בסכום גבוה.
בגרסה האמריקאית היו בספין אוף מי רוצה להיות סופר מיליונר (פרס של 10 מיליון דולר) שני גלגלי הצלה נוספים, החל משאלה מספר 11:
מועצת שלושה - פאנל של שלושה מומחים, אשר אחד מהם זכה במיליון דולר בתוכנית קודמת, דנים בתשובות והמתחרה נעזר בדעתם.
ניסיון כפול - לבחור תשובה, ואם היא שגויה לבחור אחרת.
המשתתף יושב על כיסא מול מנחה התוכנית, אבל כדי לזכות ולהגיע לשבת מול המנחה, עליו להתמודד תחילה בשלב מוקדם בתוכנית עם עוד תשעה מתמודדים כמוהו, בשאלת זריזות, אשר רק זה שעונה עליה נכונה והכי מהר, זוכה לשבת על כיסא המתחרה מול המנחה.
כדי להצליח בתוכנית על המתחרה להיות בעל ידע וכן זריזות בשלב המוקדם, חוש אסטרטגי לגבי אופן השימוש בגלגלים, אינטואיציה וקור-רוח.
בסדרת מחקרים שערך על התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?", הראה חוקר התקשורת אמיר חצרוני כיצד במדינות שונות מפיקי התוכנית מתעלמים מההנחיות הנוקשות של מפיצי הפורמט, על מנת שהתוכנית תזכה להצלחה.
כך, למשל, בערב הסעודית נמצא כי מרבית השאלות עוסקות בנושאי דת ומסורת.
עיצוב תוכניות האולפן הבריטי שימש בסיס לבניית כל האולפנים העולמיים, אך אלו נבנו בווריאציות שונות.
בעבר, ההמחאה לזוכה ניתנה במהלך התוכנית ונחתמה על ידי המנחה, אך רעיון זה ירד לאחר זמן מה.
מספר גרסאות שינו את פורמט המשחק: בגרסה האמריקאית ניתנה בעבר הקצבת זמן לשאלות - 15 שניות לשאלות 1–5, חצי דקה לשאלות 6–10 ו-45 שניות לשאלות 11–14, וזמן מצטבר לשאלת המיליון.
לאחר ביטול פורמט זה, הוזז הכיסא ובמקומו הושם שולחן, והמשחק חולק ל-2 סיבובים: הסיבוב הראשון בו 10 שאלות אשר מקומם מוגרל וכן רמת הקושי שלהן, וכך הכסף נערם במצטבר, והסיבוב השני בעל 4 שאלות הנקרא "הסיבוב הקלאסי".
הגרסה ההולנדית, למשל, נקראת "לוטו מיליונר", ומשמשת למעשה פרסומת ללוטו, עם כדורי הלוטו וסממנים שונים מפוזרים באולפן.
הגרסה האוסטרלית הורידה את המנגינה המקורית של המשחק, והלחינה מנגינה משל עצמה, בפזמון זהה.
כמו כן, שווי השאלות השתנה עם השנים, שלא כמו פעם (כמו בגרסה הישראלית), ירד מספר השאלות ל-12 בלבד ובהתאם גם פרסי השאלות.
הראשון נוצר באינדונזיה ונקרא "כיסא המיליונר החם", בו שישה מתחרים התחרו בו זמנית על הכסף, כשלעזרתם רק גלגל הצלה אחד והוא "עבור", המעביר את התור להבא בתור.
התוכנית מזוהה בעיקר עם אוסטרליה.
ספין אוף נוסף של הסדרה הוא "50-50", על שם אחד מגלגלי ההצלה, ונוצר בשוודיה.
בעתיד אמור להיות משודר הספין אוף גם בממלכה המאוחדת
"מי רוצה להיות מיליונר" שודרה לראשונה בארצות הברית באוגוסט 1999, ברשת ABC.
בעונת השידורים הראשונה שלה הפכה לאחת התוכניות הנצפות ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית, כאשר כ-28 מיליון צופים בממוצע צפו בשידור התוכנית.
בסוף 2002 הודיעה חברת וולט דיסני (בעלת רשת ABC), כי תוריד את התוכנית מלוח המשדרים בתום עונת השידורים, נוכח ההידרדרות בדירוג התוכנית בטבלת הרייטינג.
הסדרה שודרה אחר כך בתחנות מקומיות ולא בפריים טיים.
בשנת 2007 אישרו לראשונה שלטונות הרפובליקה העממית של סין את הפקתה של גרסה מקומית, אך כספי הזכייה היו חייבים להיות מעוברים לצדקה.
הגרסה הישראלית עלתה לשידור תחילה בשם "מיליונר", במסגרת שידורי רשת בערוץ 2, ב-25 בנובמבר 1999, וזכתה תחילה לרייטינג גבוה של כ-27%.
לאחר מספר עונות ירדה התוכנית מלוח השידורים באוקטובר 2003. בשנת 2006 רכש ערוץ עשר את הזכויות לפורמט, אך התוכנית זכתה לרייטינג נמוך, ושידורה הופסק לאחר שנה.
בשני הערוצים בה שודרה, הנחה את התוכנית יורם ארבל.
המשתתף היחיד שזכה בפרס המרבי הוא יזהר נבו, איש מחשבים בעיסוקו ויליד שנת 1972, שעשה זאת באוגוסט 2000. "שאלת חצי המיליון" שלו הייתה: "מבין ארבעת המלכים האנגליים, מי מלך לפני כל האחרים?".
נבו נעזר בחברו ההיסטוריון יזהר בן נחום כדי לענות על השאלה נכון.
"שאלת המיליון" הייתה "מהו הספר הראשון בסדרת "הספורטאים הצעירים"?".
נבו השתמש בגלגל ה-50:50 ונותר עם התשובות: "בעט אלון, בעט!" ו"הכדור בפנים...לא!".
אז השתמש נבו בשיטת "עץ או פלי" כדי לבחור בתשובה "בעט אלון, בעט!" ובכך הפך לראשון והיחיד שזוכה במיליון ש"ח בתוכנית.
שנים אחר-כך טען נבו בראיון טלוויזיוני, כי למעשה ידע את התשובה על ה1שאלה האחרונה מיד כאשר הוצגה, אולם כדי ליצור עניין בתוכנית, הציג את בחירתו ככזו המבוססת לכאורה על הטלת מטבע.
המשתתפת המפורסמת ביותר שלקחה חלק בתוכנית בגרסתה הישראלית, כמשתתפת מן המניין, הייתה הסופרת והעיתונאית עירית לינור שזכתה בסכום של 250,000 ש"ח במאי 2000, שיא מקומי עד אותה תוכנית.
היא פרשה בשאלה: "מי אמר במכס שאין לו מה להצהיר אלא רק על גאוניותו?" (התשובה: אוסקר ויילד), וכן השתמשה בחבר הטלפוני נועם זיו בשאלה: "מי כתב את האוטואמנציפציה?" (התשובה: יהודה לייב פינסקר).
התוכנית בישראל יצרה תקדים, כאשר בפעם הראשונה בטלוויזיה הישראלית מומש הסעיף בחוזה המשתתפים המתנה את קבלת פרס הזכייה בשידור התוכנית.
מספר תוכניות אשר צולמו באולפני הרצליה לא שודרו בשל צניחת רייטינג והזוכים באותן תוכניות לא קיבלו את הפרס.
ביולי 2020, בעת התפשטות מגפת הקורונה חודשה התכנית בגרסה חדשה, העונה עלתה לשידור ב-16 ביולי בערוץ קשת 12 והנחה אותה ארז טל.
בגרסה הבריטית התברר שאחד הזוכים במיליון בספטמבר 2001, צ'ארלס אינגרם, נעזר בחברו שיחד עמו היה בין עשרת המתמודדים בשלב הראשון בתוכנית.
המתחרה היה חוזר שוב ושוב על התשובות שמוצגות לו, ובכל פעם שאמר את התשובה הנכונה, החבר השתעל בכוונה.
באחת השאלות הוא אף נעזר באשתו לצורך מציאת התשובה הנכונה.
חקירה נפתחה בעניין, והתוכנית לא שודרה עד לאחר תום המשפט.
שלושת הנאשמים טענו לחפותם, אך נמצאו חייבים בדין ונגזרו להם עונשי מאסר על תנאי.
מאוחר יותר הופק סרט דוקומנטרי שהראה את התרמית, עם קטעים מצילומי התוכנית, וראיונות עם גורמי מפתח בפרשה.
בשנת 2020, רשת השידור הבריטית, itv, העלתה סדרה עלילתית המבוססת על מקרה המרמה, הנקראת Quiz.
בגרסה הבריטית של תוכנית הטלוויזיה, הוצגה לאחד המתמודדים השאלה: "תאורטית, מהו מספר החבטות הנמוך ביותר בעזרתן ניתן לנצח מערכה במשחק טניס?".
האפשרויות שהוצגו בפניו היו 12, 24, 36 ו-48. על פי חישובו של המתמודד נדרשות 4 חבטות כדי לנצח משחקון ושישה משחקונים כדי לנצח מערכה, לכן התשובה היא 24 חבטות.
הוא בחר בתשובה זו וזכה ב-64,000 ליש"ט.
העיתון הבריטי "דיילי מירור" פרסם למחרת כי תשובתו הייתה שגויה, כיוון שאפשר לנצח את משחקוני ההגשה של היריב מבלי לחבוט בכדור, אם הוא יבצע שגיאה כפולה בכל ניסיון הגשה.
לכן, התשובה הנכונה היא 12 חבטות.
על אף הטעות, המתמודד שמר את כספי הפרס.
מי רצח את אגנתה פאלסקוג?
הוא אלבום הבכורה של להקת נושאי המגבעת.
האלבום כולל גרסאות מחודשות לשירים ישנים של הלהקה שיצאו קודם לכן בקלטות (כגון "Live in בית שמש" ו"מתנה לחג") וגם שירים חדשים.
אלבום זה הוא האלבום היחיד של נושאי המגבעת שיצא בזמן פעילותה.
מעט אחרי הוצאת האלבום התפרקה הלהקה.
שם האלבום מתייחס לאנייטה פלטסקוג מלהקת אבבא, אך שמה כתוב בצורת ההגיה השוודית.
בדצמבר 1990 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת הד ארצי, לאחר חודשים רבים של משא ומתן.
כמפיק מוזיקלי של האלבום נבחר שלומי ברכה.
הקלטת האלבום החלה בינואר 1991.
האלבום יצאה לחנויות ב-27 ביוני 1991. את יציאת האלבום הקדימו ארבעה תקליטי שדרים: "הבא בתור הוא סוס", "לייב אין בית שמש" (שהופיע גם בקלטת הראשונה של הלהקה) והוקלט בגרסה חדשה, "איש, קופה ומשאית" ו"אני טקסט פוליטי?" (גם הוא בגרסה חדשה).
את יציאת "מי רצח את אגנטה פלסקוג", לוו בהמשך עוד ארבעה תקליטי שדרים ("זיפים", "בום וטראח", "מתנה לחג" ו"פיקציה"), וגם סיבוב הופעות ארצי, כשהופעה ראשונה הייתה בפסטיבל ערד, ב-24 ביולי 1991.
לפי עיתונאי המוזיקה עמית שהם:
רוב שירי האלבום נכתבו על ידי אהד פישוף, "בום וטראח" ו"פיקציה" נכתבו על ידי אדם הורוביץ ו"אני טקסט פוליטי?" נכתב על ידי אהד פישוף במשותף עם רותי אשורי.
ההלחנה נעשתה על ידי כל הלהקה.
האלבום הופק על ידי שלומי ברכה.
נגד כיוון הזיפים (02:54) (אהד פישוף)
בום וטראח (3:14) (אדם הורוביץ)
אשת יחסי הציבור של נושאי המגבעת (02:45) (אהד פישוף)
מכיל סימפולים מהסרט השוודי המדובב לאנגלית The Island of the Bloody Plantation
מי רצח את אגנתה פאלסקוג (02:08) (אהד פישוף)
אהד פישוף - קלידים ושירה
תמיר אלברט - גיטרה ושירה
אדם הורוביץ - גיטרה בס ושירה
אלון כהן – תופים וקולות
על עטיפת התקליט, בה נראים חברי הלהקה מביטים מעלה תוך כדי שהם יוצאים מצורה גרפית המזכירה כוכב, היו אחראים: פלי סלע, גרפיקה, ויורם בוזגלו, צילום.
מֵי-עַמּי הוא מושב שיתופי באזור הצפון ליד ואדי עארה מדרום לאום אל-פחם השייך לארגון יישובי העובד הציוני ונמצא בקצה המזרחי של תחום המועצה האזורית מנשה.
היישוב הוקם בשנת 1963 כהיאחזות נח"ל שאוזרחה בשנת 1969 כקיבוץ.
בשנת 1971 הפך היישוב למושב שיתופי.
בסוף שנות ה-70 סבל המושב מהתנכלויות מצד ערביי הסביבה שכללו שריפת חלקות חקלאיות.
על מנת להוציא את היישוב מבדידותו הוחלט על תוכנית עירון להקמת יישובים יהודיים בסביבתו ואלו כללו את ריחן, חיננית, חריש וקציר.
שמו של היישוב הוא על שם קהילת יהודי מיאמי שסייעה בהקמת היישוב (מיאמי - מי עמי).
בסוף שנת 2022 החלה להיבנות שכונה חדשה בחלקו המערבי של המושב.
היישוב, יחד עם הכביש המוביל אליו, מהווים את גבולה הדרומי של העיר אום אל-פחם.
שטח המושב כ-3500 דונם, ורוב התושבים עוסקים בענפי החקלאות השונים כגון: בתי צמחייה, גידולי שדה, לול, פרדס וכרם ליין.
שמורת יער ריחן - הממוקמת כ-4 ק"מ מדרום למושב הכוללת חורש ים תיכוני טבעי ומפותח המשתרע בין שני יובלים קטנים של נחל נרבתה.
מי עדן היא חברת מים מינרליים המשווקת מאז 1983 מים מרמת הגולן.
המפעל של מי עדן שוכן בקצרין.
חברת מעיינות סלוקיה בע"מ החלה לפעול בשנת 1980 לניצול מי מעיין סלוקיה ברמת הגולן, שגילה הביולוג משה המאירי.
לאחר בדיקות קיבלה החברה בשנת 1983 אישור לשווק מים מינרליים ממי המעיין.
החברה שינתה שמה למעיינות עדן בע"מ והשיווק נעשה תחת המותג "מי עדן".
בסוף 1992 חנכה מפעל חדש בקצרין שזכה בחמישה כוכבי יופי מטעם המועצה לישראל יפה.
ב-1988 הקימה החברה שירות אספקת מים בכדים למגזר העסקי והפרטי, ובשנת 1998 הרחיבה את פעילות השיווק הישיר של כדי מים, ממי מעיינות ומקורות מים מקומיים, גם ל-17 מדינות באירופה.
המותג האירופאי של מי עדן - Eden משתמש במעיינות מקומיים ומספק מים מינרליים בכדים.
בשנת 2013 החלה החברה בשיווק בר מים בשם "מכשיר סודה ביתי – Eden Pure Soda".
המכשיר, שהיה פורץ דרך בשוק, נחל אכזבה קשה בתחילת השיווק עת נודע כי אינו עומד בייעודו, גורם לרעשים ורועד בעת השימוש.
בשנת 2015 אסר בית המשפט על החברה להשתמש בסלוגן "מי עדן - השמפניה של הטבע" כיון שמדובר בכינוי מקור בבעלות חברה צרפתית, וזאת על אף שהסמליל עם הסלוגן נרשם כדין בישראל ב-2003.
באוגוסט 2018 הושבתה השאיבה מעיין סלוקיה עקב זיהומים, והחברה קיבלה אישור לחצי שנה להשתמש בקידוח יבשתי של חברת המים "מקורות", ובהמשך לבצע קידוח שני מול חברת "מקורות" שישמש אותה בקביעות.
כיום החברה מקבלת מים מקידוח תת-קרקעי של חברת מקורות בשם מי עדן 1 הסמוך למפעל מי עדן ולעיר קצרין.
בשנים הראשונות עברה החברה בין מספר בעלים, עד שבשנת 1987 עברה החברה לבעלות תשלובת קריסטל-תבורי.
עד שנת 2000 היה למי עדן הסכם ההפצה עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרני קוקה-קולה בישראל) והיא הגיעה לנתח שוק של יותר מ-40%, אז עברה קוקה-קולה לעבוד עם המתחרה העיקרית - נביעות, ואילו מי עדן עברה לעבוד עם יפאורה-תבורי.
בקשה לאישור רכישת חלק ממי עדן בידי יפאורה-תבורי נדחתה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים.
חברת מעיינות עדן בע"מ נסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ההנהלה הראשית של החברה שכנה בשווייץ.
עד אוקטובר 2013 בעל השליטה המרכזי בחברה היה רוני נפתלי, ששימש גם כיושב ראש הדירקטוריון.
ביוני 2013 נמכרה פעילות החברה בישראל לקרן רון קפיטל - Rhône Group.
מ-2016 שייך המותג "מי עדן" לתאגיד COTT, שבשנת 2020 שינה את שמו ל-Primo Water.
מנכ"ל קבוצת מי עדן בישראל הוא אלון אלפרוביץ ולחברה כ-800 עובדים וכ-130,000 לקוחות בשיווק ישיר.
חברת "מעיינות עדן", שחדלה להיות קשורה למותג "מי עדן", שינתה את שמה במאי 2014 ל"מעיינות טמדא בע"מ", וביולי 2015 שינתה את שמה ל"תמדא בע"מ".
ב-2016 רכש תאגיד המים האמריקאי-קנדי את מי עדן.
בדצמבר 2024 פורסם כי החברה נמכרה לקבוצה משותפת המורכבת מחברת תמיס ג'י.אר.אי.אנ.
בע"מ ואיש העסקים אביחי סטולרו.
העסקה הושלמה בסכום של 213 מיליון שקל.
המכירה התבצעה לאחר ש"פרימו ווטר" החליטה למכור את החברה במסגרת מיזוג עם תאגיד המים בלוטריטון והתמקדות בפעילותה בצפון אמריקה.
תנאי העסקה מציינים גם כי חברת טמפו, שהחליפה את יפאורה תבורי כמפיצה של מי עדן באוקטובר 2022, קיבלה אופציה לרכוש 25%-100% ממניות מי עדן בעתיד, בכפוף לאישור רשות התחרות.
במסגרת העסקה הצהירה מי עדן כי היא מחזיקה בכ-40% משוק בקבוקי המים המינרליים בישראל ופועלת בשלושה מגזרי שוק: קמעונאי, הפצת מים ישירות ומותג קפה לוואצה.
בנוסף החברה דיווחה על מכירות של כ-222 מיליון שקל בשנת 2023.
מֵי נֶגֶר הם מים שזורמים על פני הקרקע.
זרימת המים מתרחשת כאשר האדמה ספוגה עד למקסימום יכולת הספיגה שלה.
במצב כזה, המים אינם יכולים לחלחל לתוך הקרקע ונישאים על פניה.
מקור המים הוא בגשמים, מעיינות, קרחונים או שלג.
מים אלה הם משני סוגים:
נגר עילי הנקרא גם נגר ישיר – כולל את מי הגשמים והשלגים היורדים באזור אגן הניקוז אחרי שחלקם התאדה או חלחל לקרקע.
גורמיו הם בעיקר האקלים וסוג הקרקע.
זורם בדרך כלל אל נחלים ונהרות.
נגר בסיס הם מי מעיינות.
המים קודם חלחלו באדמה ובנקודת שבר פרצו החוצה.
מי הנגר מהווים כארבעה אחוזים מכלל המשקעים.
ככל שהגשמים עזים יותר, האדמה חדירה פחות למים (כלומר החלחול מועט והמים אינם מספיקים להיספג באדמה), וככל שפני השטח משופעים יותר – כך מצטברים יותר מי נגר.
מי הנגר זורמים ומעמיקים את ערוצי הנחלים והנהרות.
נגר עילי הוא מרכיב עיקרי במחזור המים וגורם לשחיקת סלעים ולסחיפת קרקע.
תהליך העיור (אורבניזציה) גורם לנגר רב עקב צמצום שטחי הקרקע המאפשרים חלחול מים.
נגר עילי יכול להיווצר על ידי גשמים או המסת שלג או קרחונים.
המסת שלגים וקרחונים אפשרית רק במקומות שבהם יש מזג אוויר קר מספיק כדי לאפשר את היווצרותם.
בדרך כלל המסת שלגים מגיעה לשיאה באביב והמסת קרחונים – בקיץ.
הגורמים המשפיעים על קצב המסת השלגים והקרחונים הם טמפרטורת האוויר וגם אורך שעות היום.
ברכסי הרים גבוהים לעיתים קרובות זרימת המים בנחלים מתגברת בימי שמש ויורדת בימים מעוננים.
באזורים שאין בהם שלג נוצר נגר עילי על ידי גשמים.
לא כל גשם גורם לנגר עילי, מפני שהדבר תלוי גם ביכולת הספיגה של הקרקע.
בקרקע מאוד עתיקה כמו באוסטרליה ובדרום אפריקה, קיימים שורשים מקובצים בעלי רשת סבוכה של "שיער שורש".
תנאים אלו מגדילים רבות את כושר הספיגה של הקרקע ולכן במקומות כאלו הסיכויים להיווצרות נגר עילי נמוכים מאוד.
יכולת ההיווצרות של נגר עילי תלויה בכמויות גדולות מאוד של גשם וכן ביכולת האידוי של האדמה.
דבר זה מוביל לזרימה מאוד לא יציבה בנחלי האזורים הללו.
עודפי מי גשם על קרקע לא רוויה – כאשר הגשם יורד בקצב מהיר יותר מקצב הספיגה של הקרקע, וכל אגני הניקוז המקומיים מלאים, נוצר נגר עילי גם אם הקרקע עליה יורד הגשם אינה רוויה.
תופעה זאת נקראת "נגר עילי כתוצאה מעודפי מי גשם" או "נגר עילי הורטוני" (Hortonian overland flow) על שם רוברט א.
הדבר נפוץ באזורים צחיחים או צחיחים למחצה, כאשר הגשמים אינטנסיביים מאוד ויכולת הספיגה של האדמה יורדת כתוצאה משטח פנים אטום, או באזורים סלולים, כדוגמת אזורים אורבניים, שבהם המדרכות והכבישים מונעים את ספיגת המים.
קרקע רוויה – כאשר הקרקע רוויה וכל אגני הניקוז מלאים והגשם ממשיך לרדת, מי הגשם הופכים מיד לנגר עילי.
רמת לחות של הקרקע בדרגה b היא גורם אחד המשפיע על קצב הרוויה של הקרקע.
תופעה זו נקראת "נגר עילי היולטיאני" על שם ג'ון היולט (John D.
דרגת הלחות של הקרקע – קרקע שומרת על רמת לחות מסוימת אחרי ירידת גשמים.
לחות זו משפיעה על היכולת של הקרקע לספוח מי גשמים עתידיים.
כלומר, קרקע בעלת לחות גבוהה תגיע לרוויה בקצב מהיר יותר מאשר קרקע בעלת לחות נמוכה.
זרם תת-קרקעי שבוקע מן הקרקע – לאחר חלחול של מים במורד המדרון, המים יכולים לזרום באופן תת-קרקעי לצדדים, ועל ידי כך לעלות מן האדמה יותר קרוב לאגני ניקוז.
התרחבות שטחי העיר מעצימה את תופעת מי הנגר העילי על ידי יצירת שטחים אטומים כמו כבישים ובניינים, שאינם מאפשרים למים לחלחל דרך הקרקע עד לאקוויפר.
במקום זה המים זורמים ישירות לתוך נחלים או ביבים.
הזרימה המוגברת בנחלים גורמת לסחיפת קרקע, גם באזורים שאין בהם הצפות.
מי נגר מוגברים מקטינים את התחדשות מי התהום, וכתוצאה מכך כמות המים האגורים בקרקע יורדת ובצורות נהיות יותר קשות.
חקלאים נפגעים מכך רבות מפני שאין אקוויפרים מלאים להשקיה.
כאשר ישנם מזהמים ממקור אנושי על הקרקע, מזהמים המומסים בתוך מי נגר, השפעת בני האדם גדלה ומזהמת מקורות מים.
מי הנגר יכולים לשאת את הזיהום לאגני ניקוז כמו נחלים, נהרות, אגמים או אוקיינוסים.
דבר זה מביא לשינוי כימיקלי במים ולמערכות האקולוגיות מסביב.
בדוח משנת 2008 של האגודה לחקר לאומי של ארצות הברית נטען כי נגר עילי אורבני הוא הגורם העיקרי לאיכות מים ירודה בארצות הברית.
מי נגר עילי גורמים לשחיקת משטח כדור הארץ.
החומר שנשחק נישא במים ושוקע באזורים חדשים.
קיימים ארבעה סוגים עיקריים של שחיקה.
שחיקת התַזה – התוצאה המכנית של התנגשות טיפות המים בקרקע.
חלקיקי קרקע משתחררים ונישאים במים לנחלים, נהרות וימות.
שחיקה של חרצים – נגרמת על ידי כוח הזרם, שהוא מספיק חזק בכדי לחתוך חרצים ברורים בקרקע.
חרצים אלו יכולים להיות ברוחב של סנטימטר עד לכמה מטרים.
כמות גדולה מאוד של קרקע יכולה לעבור בזמן מאוד קצר.
שחיקה של משטחים – נגרמת על ידי העברת המים על פני קרקע ללא ערוץ זרימה ברור.
שחיקה של קרקעית נחלים – כאשר המים זורמים במהירות בנחלים הם גורמים לשחיקת קרקעית הנחל.
ירידה בתוצרת חקלאית היא לרוב התוצאה של שחיקה.
תופעות אלו נלמדות בתחום שמירת הקרקע.
חלקיקי הקרקע הנישאים במי הנגר נעים בגודלם מ-0.001 מ"מ עד ל-1 מ"מ קוטר.
חלקיקים גדולים יותר שוקעים במרחק יותר קצר וחלקיקים יותר קטנים נישאים למקומות רחוקים מאוד.
שחיקת אדמת סילט המכילה חלקיקים קטנים יותר מייצרת מים עכורים המפריעים להעברת האור לתוך נחלים ומפריעים למערכות הביולוגיות במים.
אזורים שלמים של מדינות הפכו ללא פוריים כתוצאה משחיקת קרקע.
במישור המרכזי הגבוה של מדגסקר, בערך 10% משטח המדינה כולה, לא גדלה צמחייה וקיימים חרצי שחיקה שיכולים להגיע עד ל-50 מטר עומק וחריץ אחד שרוחבו הוא קילומטר.
שחיקה גורמת לאיבוד האדמה הפורייה ומורידה את פוריות הקרקע ואיכות התוצרת החקלאית.
חקלאות תעשייתית מודרנית גם היא אחד הגורמים העיקריים לשחיקה.
באזורים מסוימים בארצות הברית יותר מ-50% מהקרקע העליונה נסחף במאה השנים האחרונות.
העברת זיהומים למי קרקע, אקוויפרים, אגני ניקוז ולקרקע עצמה היא ההשפעה הסביבתית השלילית הגדולה ביותר של הנגר העילי.
בסופו של דבר תופעה זאת גורמת לסיכון בבריאות אדם, הפרעה במערכות אקולוגיות והשפעה אסתטית על מקורות המים.
חלק מהמזהמים שיוצרים את ההשפעה הגדולה ביותר הם דלק, קוטלי חרקים ודשנים למיניהם.
בני האדם מודדים את כמות קוטלי החרקים הנישאים במי הנגר מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 ומהר מאוד הבינו שהמגע בין קוטלי חרקים ומים מגביר את הסיכוי להרעלת פיטו.
במקרים של מי נגר ההשפעה הופכת לזיהום מים, כיוון שהנחלים והנהרות זוהמו על ידי מי נגר מזוהמים.
מים מזוהמים יכולים לשנות את התהליכים המטבוליים של בעלי החיים החיים במים.
שינויים אלו יכולים להוביל לתופעות כמו מוות המוני של דגים או לשנות את האיזון בין אוכלוסיות הדגים הקיימות.
עוד דברים המושפעים מזיהומים במים הם, הזדווגות החיות, השרצה, יכולת הקיום של ביצים וזחלי דגים, ופוריות של צמחים.
ישנם מחקרים המראים כי נוכחות קוטלי חרקים במים, כגון ddt, יכולה לשנות את מינם של דגים מסוימים באופן גנטי.
נגר עילי באזורים מיוערים יכול להוביל לאגמים מטענים גדולים של מינרלים כמו חנקן וזרחן.
מי הנגר באזורים של יערות מחטניים מלאים בחומצות רקבוביות, דבר שיכול להוביל לריקבוב של מאגרי מים.
במקרה של מי תהום, הבעיה העיקרית היא זיהום מי השתייה, אם האקוויפר משמש לכך.
בנוגע לזיהום הקרקע, מי נגר יכולים לגרום לשתי בעיות עיקריות.
ראשית, מי נגר יכולים להוציא זיהום מהקרקע ולהעבירו בצורת זיהום מים למקווי מים, שהם רגישים יותר.
שנית, מי נגר יכולים לשאת חומרים מזהמים אל קרקע נקייה, וליצור בעיות בריאותיות או אקולוגיות.
השפעות חקלאיות – מפני שחקלאים לא מתזמנים את זמני ההדברה לזמנים שבהם לא יורד גשם ההשפעה של קוטלי חרקים גדולה יותר.
הצפות קורות כאשר נתיב המים לא מסוגל להכיל ולהעביר את כמות המים הזורמים בו.
קיים זמן מחזורי לתופעה הזאת.
הצפה היא תהליך טבעי השומר על הרכב ותהליכים במערכות אקולוגיות אבל יכול להשתנות כתוצאה משינויים בשימוש באדמה כמו הנדסת נחלים.
הצפות יכולות להיות חיוביות ושליליות כאחד.
החקלאים לאורך הנילוס ניצלו את ההצפות העונתיות, שהעשירו את הקרקע במינרלים שמועילים ליבולים.
אולם, ככל שמספר היישובים בעולם גדֵל והם הופכים פגיעים יותר, ההצפות הופכות מסוכנות יותר.
ההשפעות השליליות של ההצפות כוללות אובדן חיים, נזק לרכוש, זיהום מאגרי המים, איבוד תוצרת חקלאית ואיבוד מקום מגורים קבוע.
הצפות הן בין אסונות הטבע הקשים ביותר.
ניתן לצמצם את ההשפעות השליליות של מי נגר במספר דרכים:
תכנון של שימושי הקרקע באופן שיפחית את היקף המשטחים האטומים באזורים עירוניים.
צמצום סחיפת האדמה בחוות ואתרי בנייה.
פיקוח על השימוש בכימיקלים בחקלאות, גינון, תעשייה וכו'.
על פעילות הסקירה, תכנון, בקרה, ניהול ופיקוח בתחום, אמונים לרוב הידרולוגים - מהנדסים המומחים בנושאי מים, חקלאות, קרקע ואקולוגיה.
הרבה גורמים רגולטוריים בעולם מעודדים את חקר השיטות להקטנת תופעת הנגר העילי על ידי הימנעות ממשטחים קשים (שטחים אטומים ובלי חיכוך).
הרבה עיריות יצרו קווים מנחים ותקנות למפתחי האדמה המעודדים מדרכות צרות ושימוש באבני סף שקועות באדמה בניגוד לשקועות במלט ועוד שיטות פיתוח המאפשרות מקסימום חלחול מים באזורים עירוניים.
דוגמה לתוכנית פעולה ניתן למצוא בסנטה מוניקה בקליפורניה.
קיימות שיטות לצמצום סחיפת האדמה מאז ימי הביניים כאשר חקלאים הבינו את חשיבותה של חקלאות מתוכננת כדי שיוכלו לשמור על מאגרי האדמה.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 שיטות חקלאות אלו נהיו יותר מתוחכמות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ממשלות מקומיות בארצות הברית החלו למקד את מאמציהן בצמצום היווצרות מי נגר עילי על ידי כך שקבלנים הוכרחו ליישם תוכניות לשליטה על הזרימה של מי הנגר.
שיטות אלו כללו שימוש בקש לטובת האטה של זרימה במדרונים, הקמת גדרות סילט, ותכנון בנייה בחודשים היבשים.
כיום משתמשים גם במתעלים, סכרונים, בורות ניקוז, אגירה וחלחול ואף צמחייה.
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20, תוכניות למניעת הצפות יכלו לצפות את נקודות הזרימה החזקות ביותר בנחלים ונהרות.
כתוצאה מכך פותחו אסטרטגיות להקטנת מהירות הזרימה ולמניעת שיטפונות.
השיטות הנפוצות הן אגני ניקוז כדי למנוע זרימה חזקה ומהירה, תיעול והולכה בנויים, אזורי חלחול והחדרה (לרוב בשטחי יערות ופארקים) ומאגרי מים.
לאחר יישום תוכנית שימור המשאבים הטבעיים בארצות הברית ב-1976 ותוכנית איכות המים ב-1977, מדינות וערים בארצות הברית החלו לפקח על אחסון כימיקלים רעילים בקפדנות רבה יותר, במטרה למנוע דליפה והתפשטות של חומרים רעילים.
השיטות הנפוצות הן החובה להשתמש במכלים עמידים במיוחד או בעלי דופן כפולה (מכל בתוך מכל) כאשר מאחסנים כימיקלים מתחת לקרקע, רישום שימוש בחומרים מסוכנים, צמצום מספר קוטלי החרקים המאושרים ופיקוח הדוק יותר על דשנים למיניהם.
בהרבה אזורי תעשייה נדרש טיפול ראשוני בשפכים כדי לצמצם את דליפת המזהמים לסביבה.
מי נגר עילי מנותחים על ידי שימוש במודלים מתמטיים בשילוב עם שיטות דגימה של איכות המים.
ניתן לבצע את המדידות על ידי מכשירים אוטומטיים רציפים לניתוח איכות המים, שבודקים מזהמים ספציפיים כמו כימיקלים אורגניים או לא אורגניים, pH, עכירות וכו', או סימנים משניים כמו חמצן מומס במים.
את המדידות ניתן לעשות גם על ידי מדידה של אצוות מים ולא על ידי זרימה רציפה של מים.
בשנות החמישים של המאה ה-20, מודלים להעברת מים חישבו את כמויות מי הנגר העילי ואת מהירויות הזרימה, בעיקר לצורך חיזוי הצפות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פותחו מודלים חישוביים לניתוח זרימת מי נגר עילי שמכילים מזהמים.
מודלים אלו לוקחים בחשבון את קצב ההמסה של כימיקלים שונים וקצב החלחול לתוך האדמה, ומחשבים את כמות המזהמים שתגיע בסופו של דבר אל מקווי המים.
מִי שֶׁבֵּרַךְ הוא כינוי לקטע קצר של תפילה יהודית, הנאמרת בדרך כלל במהלך קריאת התורה, או לאחריה.
מהות התפילה היא ברכה לזולת.
קיימות תפילות מי שברך שונות המותאמות לזמנים ואירועים שונים.
תפילת המי שברך הידועה יותר היא זאת הנאמרת בעת הקריאה בתורה, ובה מברכים את מי שנקרא לעלייה לתורה:
בבתי כנסת רבים נהוג לשלב בעת ה"עליה לתורה" התרמה של העולה בתרומה המיועדת לפעולות בית הכנסת, ותפילת "מי שברך" היא חלק מהברכה המגיעה לו בזכות תרומתו.
יש הרבה שינויי נוסח קלים בין קהלות שונות.
בקהלות אשכנז המערבי, מקפידים לומר מי שברך לכל עולה לתורה, אפילו בימות החול; הפעם היחידה שאין מברכים את העולים בברכה זו היא בתשעה באב בשחרית, ובדרך כלל נוהגים לקרוא לאותם העולים במנחה כדי שיוכלו לברכם בברכה זו.
תפילות "מי שברך" אחרות, נהוג לערוך לחולה ובעבור התקווה להחלמתו, וכן בבר-מצווה ובברית מילה, בעבור חיילי צה"ל, ובנסיבות שנקבעות מפעם לפעם.
ביהדות איטליה נכתבה ברכת "מי שברך" מיוחדת לנשים אשר תרמו לבית הכנסת מטפחת או כיסוי לספר התורה מעשה ידן.
נוסח נוסף נתקן על ידי הרב יום-טוב ליפמן הלר, בעקבות גזירות ת"ח ת"ט בהם נרצחו יהודים רבים:
האגדה מספרת כי נוסח זה נתקן לאחר שנתגלה לו מהשמים כי גזירות אלו באו עקב זלזול בבתי מדרשות ובבתי הכנסיות, על ידי דיבורים בטלים.