tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראמה הרביעי עצמו התעניין באסטרונומיה והוכיח לראשי ההנהגה הדתית הבודהיסטית כי מודל הארץ השטוחה הוא שקרי וכי כדור הארץ עגול.
שינויים בדת ושינויים בכלכלה עם הגעת התיעוש הביאו בסופו של דבר לשינוי בחיי האזרח הפשוט של תאילנד.
המלך התאילנדי היה בעל מעמד של אל והיה מקושר מאוד למוסד הדתי שהיה רב השפעה על העם.
אפילו כאשר הרפורמות של ראמה החמישי, מלך תאילנד נתקלו בהתנגדות מצד הפלג השמרן של ההנהגה הדתית, המשיך המונרך לשמור על היחסים חזקים עם אנשי הדת ועם הפטריארך הטהרוואדי בפרט.
אל מול מעצמות קולוניאליות, היה על הממשל התאילנדי להסתגל במהרה לאווירה חדשה של שכנים.
כוחה של תאילנד בתור מעצמה בדרום-מזרח אסיה נחלש קשות והיא נותרה אחת משלוש מדינות בלבד באסיה שהצליחו לשמור על עצמאותן המלאה אל מול הקולוניאליזם המערבי, ביחד עם האימפריה היפנית והרפובליקה הטורקית.
האימפריה הבריטית לבסוף הצליחה בהשגת השפעה כלכלית מרכזית על תאילנד, לא כפי שהצליחה לבצע בהשושלת הקאג'ארית אך די כדי לדרוש סיפוח של חלק משטחי תאילנד בחצי האי המלאי שהיה ברובו תחת שלטון בריטי.
משא ומתן זה נמשך לאורך כל שנת 1908 והביא לאמנה שנחתמה ואושררה בשנת 1909, לפיה תאילנד ויתרה לבריטניה על שדות השפעה בחצי האי המלאי, שהכילו בסך הכל כמיליון תושבים ולרוב נחשב לחלק פורח ועשיר בתוך תאילנד.
רפורמה מנהלית ומדינית הביאה ליצירת מסילת ברזל בתאילנד במימון בריטי.
נכון לשנת 1908 האימפריה הבריטית שמרה על ההובלה בתור חברת המסחר הגדולה ביותר של תאילנד, אך מדינות אחרות, בעיקר הקיסרות הגרמנית, דנמרק, ממלכת איטליה ובלגיה, רכשו בערך באותו הזמן אינטרסים כלכליים במסחר עם תאילנד גם כן.
אפילו האימפריה היפנית, לאחר יותר ממאתיים שנה של התבודדות, חידשה את היחסים המסחריים הפעילים עם תאילנד.
כדי לסבסד סופית את מעמדה של תאילנד כמדינה ריבונית וכדי להגיע למשא ומתן לגבי החוזים של מסירת השטחים לצרפת ובריטניה, ראמה השישי, מלך תאילנד הכריז מלחמה על מעצמות המרכז ובכך צירף את תאילנד למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
ראמה השישי הכריז מלחמה רק באמצע 1918, לקראת סוף המלחמה, כאשר הגיעו כוחות תאילנדים לרפובליקה הצרפתית השלישית, הייתה הקיסרות הגרמנית על סף מהפכה פנימית ואלו השתתפו רק במתקפת מז-ארגון.
למרות ההשתתפות המועטת במלחמה, התמיכה של תאילנד במדינות ההסכמה תרמה להם בהשגת מושב בחבר הלאומים, שם הפך מעמדה של תאילנד לרשמי והיא הייתה לממלכה ריבונית מוכרת.
למרות זאת, מטרתו של ראמה השישי להשיב את גבולות תאילנד לכפי שהיו קודם שלטונו של אביו, ראמה החמישי, כשלו, שכן לא בריטניה ולא צרפת התכוונו להשיב שטחים לידי תאילנד.
שלטונו של ראמה השישי מבית היה לעומת זאת, שלטון של יד ברזל.
המונרך אסר על חופש הביטוי וחופש העיתונות כדי למנוע כל התרוממות של התנגדות להמשך השלטון האוטוקרטי.
ראמה השישי ראה את ריבוי הדעות ושיטות הממשל האפשריות, מפדרליזם ועד לרפובליקניזם, כגורם מרכזי לאי השקט ברבות מהמדינות המערב וכמביא מהפכות כפי שהתרחש במהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ברוסיה.
על כן פעל ראמה השישי לשמור על שלטון ריכוזי, מלוכני ולאומני שימנע כל התנגדות אפשרית לכתר, בין עם יהיה זה על ידי פעילים דמוקרטים ובין אם יהיו אלו בדלנים הפועלים על בסיס הדרישה הלאומית של המיעוטים.
ראמה השישי הוסיף לחזק את עמדתו בכך שהעביר כספים רבים יותר ויותר אל הצבא המלכותי של תאילנד והצי המלכותי התאילנדי ויצר קשרים חזקים יותר עם מעצמות מערביות כגון בריטניה, האימפריה היפנית וארצות הברית.
כדי למנוע כל היחלשות אפשרית של סמכויות המונרכיה, בשנת 1924 פיקד ראמה השישי על יצירתו של חוק הירושה המלוכני.
ראמה השישי עצמו רשם בראש החוק החדש את הדברים הבאים: לפיכך, ראמה השישי פעל לשמור על יציבות השלטון המלוכני בכך שיסדיר חוק ירושה ברור אשר ימנע מאבקי ירושה פנימיים אשר עלולים בעקיפין להחליש את המלוכה התאילנדית והאומה התאילנדית בכללה.
לפי החוק החדש נקבע מעת קובע מלך חי את יורשו, אז מעמדו של יורש זה הוא אבסולוטי ובעת פטירתו או ירידתו של המלך הקודם מהכס, רשמית הוא יהפוך עוד באותו הרגע למלך החדש מבחינה רשמית, מה שהפחית את משמעותו של טקס ההכתרה.
התנגדותו של ראמה השישי לשינוי ממשלתי נבע בעיקר מאירועי מרד הארמון של 1912; במסגרתו, פלג צבאי שהביע סלידה מקרבתו של ראמה השישי לכוח הפרה-צבאי "קורפוס הטיגריסים הפראיים", יצא בניסיון הפיכה צבאית כושל להפיל את מלוכתו האבסולוטית של המלך ראמה השישי.
רוב משרות השלטון מולאו בידי בני שושלת צ'אקרי השלטת והאריסטוקרטיה המדינית.
הממשל התאילנדי ראה בממשל דמוקרטי ופרלמנטרי כמחליש והשתמש בדוגמה של ממלכת קונבאונג בשביל להצדיק את טענתו.
ממלכת קונבאונג, לאחר שהפסידה שתי מלחמות לאימפריה הבריטית ורוב שטחה נלקח ממנה, הקימה מערכת פרלמנטרית בלחץ הבריטי.
מערכת זאת חולקה ל-14 משרדים אשר לא צלחו לעבוד באופן אחיד וקוהרנטי, מה שגרם לנפילתה הסופית של הממלכה במלחמה נוספת נגד הבריטים והביא להגלייתו של אחרון שליטיה, טיבאו מין, מלך בורמה.
למרות כל פעולותיו של הממשל, אין הוא יכל לעצור לגמרי את תנועת המידע ואת התפשטות רעיונות הממשל המערביים בפי האזרחים.
האוכלוסייה התאילנדית הייתה מבוססת על היררכיה נוקשה.
לדת היה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של האוכלוסייה החקלאית ברובה ומכאן שרוב האוכלוסייה שמרה על ראיית עולם שמרנית והביעה הערצה אל המונרך בתור אל חיי.
מכאן, שרוב התנועות המרדניות שקראו לרפורמה בממשל היה מקורם בערים הגדולות, בייחוד בבנגקוק, צ'יאנג מאי ונאקון ראטצ'אסימה.
בשנת 1925 נפטר ראמה השישי ללא בן בכור לרשת את הכתר, על כן ירש אותו אחיו הצעיר, פְרָאַגְ'אַדִיפּוֹק, שהוכתר בתור ראמה השביעי, מלך תאילנד.
היות שראמה השביעי לא היה מוכן לגמרי לרשת את הכס, שכן תכנן להתקדם לקראת קריירה צבאית בחייו, הוא לא היה מוכן לגמרי לסמכויות השלטון.
ראמה השביעי פעל בתור בורר וביצע תפקידים בירוקרטים.
בעוד אישית תמך ראמה השביעי בהפיכתה של תאילנד לדמוקרטיה, הוא ניתן להשפעתם של פעילים בחצר המלוכה ואנשי שושלת צ'אקרי ששמם הלך לפניהם עוד מזה שנים רבות לפני שעלה לכס.
עם הכתרתו למלוכה הורה ראמה השביעי על הקמת 'מועצת המדינה העליונה של סיאם', שהייתה מועצה של מדינאים רבי השפעה שתפקידם היה לייעץ למלך החדש בנוגע לממשל.
כל חברי המועצה הללו היו חלק משושלת צ'אקרי השלטת ופעלו ראשית כדי לשמור על מעמדם, מכאן נובעת תמיכתם בהמשך השלטון האבסולוטי והתנגדותם הנחרצת לכל הרעיונות להביא לשינוי שלטוני ודמוקרטיזציה אפשרית.
המועצה העלתה חברי שושלת צ'אקרי לתפקידי מפתח בממשל ובצבא כדי לחזק את כוחם ואת ההשפעה המלוכנית.
לבנק התאי היו חובות לבנק האימפריה הבריטית, שנותרה שותפת המסחר הגדולה ביותר של תאילנד.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-20 החלה התדרדרות חדה במצבה הכלכלי של תאילנד, דבר שהביא את המועצה להעביר חוק שמעלה את המיסים לאוכלוסייה הכללית ומבטל את תקן הזהב.
למרות העלאת המיסים, יום חמישי השחור שבו קרסה הבורסה לניירות ערך בניו יורק ב-24 באוקטובר 1929, סימן את תחילת השפל הגדול אשר הביא למשבר כלכלי חמור בתאילנד כמו גם ברוב העולם.
השפל הביא את ראשי הפוליטיקה האריסטוקרטית להילחם חזק אף יותר כדי לשמור על כסאם.
השפל בו בזמן הביא להתנגדות גדולה יותר ויותר להמשך השלטון האבסולוטי בקרב העם התאילנדי.
אמנם העם ראה את המלך בתור חצי אל, אך לא כך היה בנוגע לשאר נסיכי השושלת המלוכנית, שהמשיכו באורח חיים בזבזני למרות העוני האדיר שסחף את המדינה.
עם עליית החינוך המערבי לפשוטי העם דרך אגודות של מיסיונרים ודרך עליית המסחר ושיתוף הפעולה עם המערב, החלו רבים לתשאל את חשיבות המשך קיומו של המוסד האבסולוטי.
התמיכה הרבה במלוכה לא אפשרה את עלייתן של תאוריות שלטוניות וחברתיות כגון רפובליקניזם, פדרליזם או קומוניזם בקרב רוב התאים, אך עלתה התמיכה ברעיון להביא לרפורמה דמוקרטית שתקים מונרכיה חוקתית אשר תעבוד עם פרלמנט נבחר.
בפברואר 1927, שבעה סטודנטים מרקע אזרחי ורקע צבאי נפגשו בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית, כדי לדון על שינוי הממשל בתאילנד.
מנהיג הפלג הצבאי היה פלק פיבונסונגרם, מייג'ור בצבא התאי, בעוד את הפלג האזרחי הנהיג פרידי באנומיונג, מלומד בעל תואר שלישי במשפטים.
ביחד הם הקימו את המפלגה העממית (בתאית: คณะราษฎร; קהנה ראטסדום), אשר דגלה באידאולוגית החוקתיות והלאומיות.
כל חבריה המייסדים של המפלגה החלו דרכם במעמד השלישי או מעמד הביניים ופעלו קודם כל בשביל להחליש את הכוח וההשפעה של האריסטוקרטיה.
תנועת המפלגה העממית לרפורמה חוקתית קיבלה תמיכה נרחבת בקרב מעמד הביניים שגדל באותה העת ובקרב קצינים צבאיים רבים.
ללא ידיעתם של מנהיגי המפלגה, שנחשבו למהפכנים בידי הממשל האריסטוקרטי, המלך ראמה השביעי עצמו גם כן תמך באפשרות של הפיכה דמוקרטית.
פּאָיוֹן פָּמוֹרְנָמוֹנְטְרִי, חבר מייסד של המפלגה העממית וקצין בצבא המלכותי התאי אשר שירת בעבר במשמר המלכותי, לקח על עצמו את התפקיד לגייס תומכים ברפורמה חוקתית ומתנגדים להמשך השלטון האבסולוטי של האריסטוקרטיה.
כל הפעילות של המפלגה בתאילנד נעשתה מתחת לפני השטח ובלי שסמכויות המשטר יבחינו.
מתוך הקשרים הפנימיים הצליח פאיון ליצור קשר עם פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה, קולונל בחיל הארטילריה, אשר היה רב השפעה בחיל ותמך ברפורמה חוקתית.
נוסף לפראיה התחבר למפלגה גם הקולונל דָּוֶה בְּנַדְהוֹמַסְנָה, איש צבא מבריק שניהל את מערכת החינוך באקדמיה הצבאית הלאומית.
שני אנשי צבא רבי השפעה נוספים הצטרפו למפלגה גם כן: פְּרָאיָה רִיטִיתִיָּאנִי - מפקד חיל הארטילריה המוצב בבנגקוק ופָּרָה פֶּרְסְפִּיתַאִיּוּט, קצין רב השפעה.
ארבעת קצינים אלו נודעו בתור "ארבעת חיילי הטיגריס" (בתאית: 4 ทหารเสือ) והנהיגו את הפלג הצבאי של המפלגה.
למפלגה נקבעו שני מנהיגים, פרידי באנומיונג - מנהיג אזרחי, ופְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה - מנהיג צבאי.
המפלגה העממית פעלה לפי ששת העקרונות הבאים שנכתבו בידי פרידי באנומיונג:
שמירה על הצבא המלכותי התאילנדי;
שמירה על הטוב הכלכלי של האזרחים התאים לפי הפרויקט הכלכלי הלאומי;
שמירה על השוויון של האזרחים התאים;
שמירה על זכויותיהם וחירויותיהם של האזרחים אשר אינם עולים בקנה אחד עם העקרונות הנ"ל;
לספק חינוך ציבורי לכלל האזרחים.
ששת עקרונות אלו הציבו בראשם את הביטחון המדיני אך הסדירו את זכויות האדם במעלה גבוהה אף יותר.
עקרון השוויון הרביעי נועד בין לבין כדי לקרב את הפלגים הסוציאליסטים בתאילנד לתוך המפלגה העממית.
המידע אודות תכנון ההפיכה החוקתית הגיע דרך הלשנה לאוזניו של הנסיך פְּרִיבַאטְרָה במהלך 23 ביוני 1932. הנסיך, שהיה רב השפעה בממשל התאי, לא ראה את תכנון ההפיעכה כאיום ותכנן לדחות את מסדר החקירה ליום למחרת.
דחייה זאת הייתה קריטית לתכנון ההפיכה.
באותו ערב, קבוצת מהפכנים תחת פיקוד ההנהגה של המפלגה העממית, אנשי צבא ואזרחים, שטו על ספינות הצי התאי בנהר צ'או פראיה והתגנבו לעבר ארמונות האצולה.
הוטל מצור על ביתו של הנסיך פְּרִיבַאטְרָה כמו גם על בתיהם של חברי אצולה רבי השפעה אחרים.
עם ההגעה של כוחות המהפכנים אל ארמון דוסיט החלה קריאה לתגבורת מצד מהפכנים בחיל השריון.
כמו כן נותקו הקשרים הטלפונים בין הנסיכים במטרה שאלו לא יוכלו לארגן פעילות נגד המהפכה וכדי שתמנע הגעת הידיעה על ההפיכה המתהווה למפקדי הצבא.
מבין הקצינים שהנהיגו את ההפיכה ופשטו על מוסדות השלטון היה קוּאַנג אָפְּהָיְווֹנְג, חבר אצולה ובנו של מושל מחוזי אשר התנגד להמשך שלטון המונרכיה האבסולוטית וידע לפוטרות כיצד בנוי מרכז העיר ומקום מושבה של האצולה ומוסדות השלטון.
בשעה ארבע לפנות בוקר, ב-24 ביוני, הועבר סימן מידי המהפכנים למוצב הצבאי שמתרחשת התקוממות אזרחית של תושבים סינים בחלק אחר של העיר.
רוב הכוחות של המוצב בעיר נעו לפעול ובתוך הפעולה צלחו המהפכנים בחתיפה של מפקד המוצב של בנגקוק שהיה נאמן ישירות לנסיכים השליטים.
בפועל המהפכנים לקחו את ההנהגה על המוצב העירוני ופיקדו על תנועת חלק מהטנקים לעבר ארמון דוסיט, מושב השלטון אשר נתפס בידי הפיקוד המהפכני.
בשעה שש בבוקר, אל מול הארמון, עלה פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה על אחד הטנקים שהגיעו למקום והקריא את המניפסטו של המפלגה העממית, לפיו הסתיים שלטון המונרכיה האבסולוטית והוקמה המונרכיה החוקתית של תאילנד.
לאחר מכן מעטים מעוד מהדרג האזרחי והצבאי הביעו התנגדות למהפכה מכיוון שבפועל היו הנסיכים המלכותיים שבויים של המהפכנים.
המניפסטו של המפלגה העממית, שנכתב בידי פרידי באנומיונג, הועבר מאוחר יותר בשידור רדיו לכל תושבי המדינה:
בעוד התרחשו המאורעות והוכרז על המניפסטו בבוקר 24 ביוני, ראמה השביעי, ביחד עם רעייתו המלכותית ושני שרים מטעם האצולה, שיחק בגולף וקיבל דיווחים לא סדירים על המתרחש בבירה מכיוון שלא היה ברור לגמרי מה מתרחש עד לקריאת המניפסטו.
מאוחר יותר הגיעה אליו דרישה רשמית מטעם המפלגה העממית לחתום על "חוקה זמנית".
ראמה השביעי קיבל את האפשרות לשמור על הכתר, ומכיוון שטענתו האישית הייתה בעד החוקתיות הוא הסכים לחתום על "חוקה זמנית" מאוחר יותר באותו היום באירוע רשמי.
נוסף על כך, חלק מן הנסיכים שהיו מחוץ לבירה בעת ההפיכה ועל כן לא נפלו לידי מעצר בית בליל 23–24 ביוני, החלו לארגן מהפכת נגד אפשרית.
מהפכת נגד זאת לעולם לא יצאה לפועל מכיוון שראמה השביעי סירב לתת פקודה נגד המפלגה העממית ומנהיגיה וסירב לפעול כדבר יועציו.
התגובה הרשמית של ראמה השביעי להנהגת המפלגה העממית (כוונה לפרידי באנומיונג בפרט) הייתה זאת:
לאחר מכן התאספה מועצה של 15 חברים מטעם המפלגה העממית במטרה לכתוב חוקה דמוקרטית.
המהפכנים שחררו מאוחר יותר את כל השבויים שנפלו לידיהם מלבד הנסיך פְּרִיבַאטְרָה, אותו החשיבו כמסוכן לעצם קיומה של המונרכיה החוקתית שפעלו להקים.
מאוחר יותר הוא גורש מתאילנד ויצא לגלות כפויה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (מאוחר יותר אינדונזיה).
שלושה ימים לאחר המהפכה, ב-27 ביוני, אימצה סיאם את החוקה הראשונה שלה, שנכתבה בידי חברי המפלגה העממית.
הייתה זאת חוקה זמנית ועל כן כעבור שישה חודשים, נכנס הפרלמנט בהתאם לדרישה מהחוקה הזמנית ונקבעה חוקה חדשה לגמרי ב-10 בדצמבר, אשר נחשבת להיות החוקה הרשמית הראשונה של תאילנד אשר יצאה לפועל ועל בסיסה נבנו חוקות מאוחרות יותר.
הדרך שבה התרחשה המהפכה הביאה לתחילת התערבות ממושכת של הצבא בתוך הפוליטיקה התאית לאורך המשך המאה ה-20 ואף לתוך המאה ה-21. מנהיגי הצבא, מחשש שהמלוכנים יחזרו לשלוט בממשלה, אילצו את הכינון המחודש של האספה הלאומית, שבעקבותיה אירע ניסיון הפיכה נגדית פרו-מלוכנית בשנת 1933, בהנהגת בן דודו של המלך.
אף על פי שלא היו שום עדויות לשיתוף פעולה מלכותי, ראמה השביעי מצא את עמדתו החדשה בלתי נסבלת.
בתחילת 1934 הוא עזב את תאילנד לממלכה המאוחדת, ובמרץ 1935 התפטר.
מועצת עוצרות מונתה לפעול כממלאי מקומו, בעוד הנסיך אנאנדה מאהידון, אז תלמיד בית ספר בשווייץ, הועלה לתפקיד ראמה השמיני, מלך תאילנד אך נותר ללא כל כוח וסמכות עד שהגיע לבגרותו.
למרות שמעולם לא התמודד מעולם עם איום חיצוני עד 1941, הצבא החדש, בראשות קצינים מאומנים היטב וממושמעים ומצויד בכלי נשק מודרניים, תרם לשינוי יסודי בחלוקת הכוחות והסמכויות במדינה.
מהפכת 1932 הצליחה רק משום שהיא נתמכה על ידי יחידות צבאיות שהונהגו על ידי קצינים אנטי-מלוכניים.
בין 1933 לסוף 1938 הצבא התחזק בעוד פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה היה בתפקיד החדש של ראש ממשלת תאילנד.
השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה התאפיינו בשילוש התקציב הצבאי, הקמתה בשנת 1934 והתפשטותה של תנועת נוער צבאית לאומנית, ולבסוף גם הצטרפות למדינות הציר עקב חשש מפני הכוח הגדל של האימפריה היפנית .
בתוך מצב זה לקח פלק פיבונסונגרם את מושכות השלטון והפך לדיקטטור צבאי.
בתגובה איחד פרידי באנומיונג צבא שחרור תאי שנתמך בידי בעלות הברית וראשיו הוכרו כמנהיגיה הלגיטימיים של תאילנד.
הדיקטטורה של תאילנד הייתה הראשונה מני רבים שלקחו כוח דיקטטורי על המדינה דרך הצבא.
דיקטטורים כגון שרית תאנראט ותאנום קיטיקצ'ורן סימלו את ההשפעה הרבה של הצבא מעל הפוליטיקה המדינית.
לאחר ההפיכה בתאילנד (2014) עלה לשלטון משטר צבאי חדש תחת הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה.
המהפכה השלישית הוא ספר עיון מאת יאיר נהוראי, שהתפרסם בשנת 2022 בהוצאה עצמית.
הספר עוסק בזרם בציונות הדתית בישראל, אותו מגדיר נהוראי כ"חרדי משיחי" או כ"חסידות הרב קוק", מניעיו ומטרותיו.
נהוראי טוען לאורך הספר כי המטרה של קבוצה זו או קבוצות אלה היא לשנות את ישראל ממדינה יהודית ודמוקרטית לתיאוקרטיה דתית-יהודית ומדינת הלכה.
הספר מבוסס בעיקר על ניתוחו של נהוראי לשיחות ושיעורים של רבנים המלמדים במכינה קדם-צבאית בני דוד (למעשה מוסדות בני דוד-עלי).
נהוראי ניהל במשך שנים ארוכות לפני הוצאת הספר מאבק ציבורי נגד רבני המכינה, ובפרט נגד הרבנים אלי סדן ויגאל לוינשטיין, העומדים בראש המכינה.
לפי המחבר, הספר הוא פרי עבודת מחקר מאומצת של שנים אחדות, שנועדה לחשוף בפני הציבור הרחב את "המשנה המשיחית" של חוגים בציונות הדתית, כפי שהמחבר מבין אותה.
נהוראי מנהל במשך שנים ארוכות מאבק ציבורי נגד מוסדות בני דוד-עלי, ובפרט נגד ראשי המוסדות, הרבנים אלי סדן ויגאל לוינשטיין.
בין היתר הוא הקים עמוד פייסבוק אליו הוא העלה סרטונים ובהם קטעי שיעורים ושיחות מתוך אתר בני דוד.
ויזם פרסומים בערוצי טלוויזיה שונים של קטעי שיעורים של רבנים המלמדים בבני דוד.
בעקבות פעילותו הגישו מוסדות בני דוד בשנת 2019 תביעת דיבה ותביעה על הפרת זכויות יוצרים בבית משפט השלום בירושלים.
באוגוסט 2024, בעת ההגעה לשלב העדויות בתביעה, ביטלה המכינה את התביעה נגד נהוראי.
כותרתו המלאה של הספר היא "המהפכה השלישית – עקרונות המשנה המשיחית, החותרת להפוך את ישראל למדינה יהודית שהתורה חוקתה – וכיצד מונחלים ערכיה".
לטענת המחבר, משנה זו רואה בהקמת מדינת ישראל שלב בתהליך הגאולה (אתחלתא דגאולה), ומבקשת לקדמו באמצעות החלת התורה כחוקת המדינה וכיבוש ארץ ישראל השלמה.
לדעת המחבר, ניתן למצוא את טביעות אצבעותיה בנימוקים שהובילו לחקיקת חוק יסוד: הלאום, ובהנמקות של הניסיון לחוקק את "פסקת ההתגברות"; שמטרתה, לדעת המחבר, לאיין את כוחו של בית המשפט העליון – בדרך לדמוקרטיה פורמלית, במקום שלטון החוק וערכי הדמוקרטיה המהותית אשר עומדים בבסיסו: הצדק, השוויון וזכויות האדם.
נהוראי טוען בספר כי פעילותה של מכינת "בני דוד" ותקצובה מנוגדים לחוק, משום שתקנות המכינות הקדם-צבאיות מחייבות:
שם הספר, "המהפכה השלישית", מבוסס על ציטוט של הרב סדן, מתוך שיעור בו אמר כי
על פי נהוראי, המכינה בעלי ומוסדות הציונות הדתית פועלות על פי שיטת פעולה אותה הוא מכנה "שיטת אלקנה'', שמטרתה לחולל מהפך אמוני חברתי במדינה.
המהפך מונח על שני אדנים מרכזיים: הראשון – עידוד חניכים להקים גרעינים תורניים ולהתנחל ביישובים חילוניים ברחבי הארץ; והשני – תפיסת עמדות מפתח בציבוריות הישראלית ובשירות הציבורי בפרט, כדי ליצור מסה קריטית שתשפיע על צביונה של המדינה, בואכה הגשמת חזון המיזוג בין התורה למדינה.
שיטת אלקנה נקראת על שם אלקנה המקראי שעל פי המדרש נקט בפעולה הדרגתית ומתמשכת של קירוב לבבות לתורה ולמצוות.
בספר מתואר החשש הקיים (או שהיה קיים) לדעת המחבר מפני כוח המשיכה של העולם החילוני, הסוחף צעירים לחילון ולהסרת הכיפה.
השירות הצבאי עלול להיות נקודת תורפה, מפני שרבים מחובשי הכיפה נחשפים במהלך שירותם בצה"ל, לראשונה בחייהם, לקהילות שלא הכירו בעבר ואולי אפילו חונכו במשך שנים להיזהר מפניהן.
בפרק מתוארות דרכי ההתמודדות השונות עם אתגר זה, וכן היחס לחילונים שהוא לעיתים כאל אומללים ומזוהמים ואף מרגלים, בוגדים ותוקעי סכין בגב האומה, וזאת לצד מגמות לקרבם למחנה הדתי והמשיחי.
בפרק זה מוצגת תפישת הציונות החילונית ואף הישראליות החילונית כנובעת במקורה מטעות ולא מכוונות רעות או יצרים פסולים, והללו מתוארים בעקבות הרב קוק כ"חמורו של משיח", כלומר כמי שמקרבים את הגאולה מבלי להבין זאת, ומבלי להיות דתיים.
בכך יוצר המחבר קישור לספר "חמורו של משיח" מאת ספי רכלבסקי, שהתפרסם ב-1998, והציג טיעונים דומים.
לפי המחבר, ההתייחסות לשמאל הישראלי מתפצלת בין מעשיו לכוונותיו.
במעשיו - השמאל הישראלי משתף פעולה עם הערבים נגד מדינת ישראל, ובמובן זה הוא בוגד במדינה, בוודאי שבמובן הרעיוני, ובחזון המשיחי השואף לשלמות הארץ.
בכוונותיו - השמאלני הוא בן דור "עקבתא דמשיחא", ולכן שומר על סגולתו היהודית, והוא טוב מבפנים ורע מבחוץ.
כלומר שמאלניותו נובעת דווקא מחיפוש ערכים ומוסר, המתורגמים באופן מעוות בשל "המחלה האנושה במוח" ממנה הוא סובל, ואשר תסמיניה הם ניתוק מהעם היהודי, מהמסורת ומהאמונה.
ההתייחסות לצה"ל הוא כצבא העם היהודי, ולפיכך הוא שואב את כוחו מ"דתיותה" של המדינה, ומטרתו היא להיות צבא כיבוש שכן הוא סוג של מרכבה לשכינה, כלי אלוהי למימוש הגאולה.
זאת ועוד, כל מלחמות ישראל כולן, הן הכפויות והן היזומות, הן מלחמות על השראת השכינה.
מבט משיחי זה הוא ביטוי נוסף לאמונה בגאולת שני המשיחים.
צה"ל, בהיבט זה, הוא בבחינת ניצוץ "משיח בן יוסף", וייעודו לאפשר למדינת ישראל היהודית והדמוקרטית לבנות את התשתית למדינה "היהודית", בהנהגתו הרוחנית של "משיח בן דוד", שתוציא מהכוח אל הפועל את ייעודו האמיתי של צה"ל: לכבוש את כל חלקי הארץ המובטחת ולשמש הזרוע הביצועית להפצת שם השם ותורתו בעולם.
ה"יהדות", לפי התפישה המתוארת בספר, היא נחלתו הבלעדית של הזרם האורתודוקסי שמרני, בעוד שזרמים אחרים – בין אלה שמוותרים על קיום המצוות המעשיות ובין אלה שמשנים את דרכי ההלכה במציאות משתנה – נושאים "ארס נחש" אשר מסכן את קיום האומה ומאיים על אחדותה.
התנועה הרפורמית יוצאת דופן בכך שבעיני רבנים שונים, בהם הרב יגאל לוינשטיין, היא איננה נתפסת כזרם ביהדות אלא כזרם בנצרות.
לפי ההשקפה האמונית המתוארת בספר, מדינת ישראל היא מדינתו של העם היהודי, ולפיכך רק ליהודים שחיים בארץ מגיעה אזרחות, וכל בני המיעוטים זכאים לאזרחות רק אם יכירו בעובדה שהמדינה היא יהודית.
בנוסף, על פי הרב אליעזר קשתיאל, ראש הישיבה לבוגרי צבא במוסדות בני דוד, מהמבט האמוני נגזר שהגזע הערבי סובל מבעיות גנטיות שפוגעות ביכולתו לנהל מדינה, ולכן הכיבוש מוצדק, כי הגזע היהודי עושה טובה לגזע הערבי שהוא כובש אותו.
השקפה זאת, על פי הספר, נוקטת בהסברה לאיסור משכב זכר לפיה רק המשפחה המסורתית,
זו הבנויה מ"אבא אמא וילדים" - היא המסגרת הטבעית, הנורמלית והאנושית, ורק במסגרתה גדלים ילדים מאושרים, וכל יתר המסגרות המשפחתיות אינן נורמליות, אנושיות וטבעיות.
ספציפית - הנטייה ההומוסקסואלית היא "סטייה", עיוות מיני, מום מיני, פיזיולוגי או נפשי, שיש "להילחם" בה, ודאי לדכא אותה ובטח שלא לממש אותה.
בנוסף - ערכיה של קהילת הלהט"ב, תרבותה ודרך חייה מסכנים את ביטחון המדינה, מזמינים "חולשה לאומית" פוליטית, מדינית וביטחונית, ועומדים בסתירה לחזון ארץ ישראל השלמה ולמאבק על ירושלים, יהודה ושומרון וחברון בפרט
לפי המחבר, מטרתה של המכינה היא להוביל בישראל מהפך אמוני חברתי שיוביל לשינוי משטרי ולהחלת התורה כחוקת המדינה.
משכך, ערכיה הליברליים של הדמוקרטיה הישראלית מהווים מכשול בדרך להגשמת החזון, בשל אגד זכויות האדם הנגזרות מהם, ובכלל זה עקרונות השוויון והצדק והזכות לחופש מדת.
לפי קברניטי המכינה על בית המשפט השתלטו העליון אנשי "הדת הליברלית", והם כופים את תפיסת עולמם על רוב העם, ועולה ממנה כי מדינת ישראל היהודית והדמוקרטית היא למעשה דיקטטורה הנשלטת על ידי אנשי "הדת הליברלית", אשר מונעים את קידום המדינה "היהודית" בניגוד לרצון העם.
לפי המחבר מהמבט המשיחי נגזר כי המבנה הנפשי של האישה מותאם לייעודה להיות אם ורעיה, ולפיכך מוביל למסקנה כי הגשמת הייעוד הזה היא המפתח לאושרה של האישה וגם תנאי לבניית בית בריא וחברה בריאה.
על פי מבט זה האופי הנשי מבקש אחר הרגוע, השלו, המעשי, הפרקטי – רחוק מעניינים שברוח ומשאיפות להנהגה, וכי עיסוק במקצועות שמתאימים לאופי הגברי פוגם בנשיותה, ומסרס את יכולותיה להגשים את ייעודה בחיים.
מהמבט האמוני נגזר כי חיילות פוגעות בחוסנו של צה"ל ומסכנות את חיי החיילים, בשל "האופי הנשי" שאיננו כשיר לעמוד במשימות ביטחוניות, לצד הכרה שנוכחותן מייצרת אווירה מינית שמאיימת על שלמות האמונה, ולפיכך אין לאפשר לחיילות לשרת בצבא מסיבות ביטחוניות ואמוניות.
מהמבט המשיחי נגזר, לפי המובאות שבפרק זה, שיש להתאים את המציאות לפרשנות האורתודוקסית שמרנית של ההלכה, ולפיכך יש לשאוף לחיים בסביבה תורנית, ולהימנע ככל האפשר מחשיפה לתכנים ולמסרים של כל תרבות אחרת ושל התרבות המערבית בפרט, הן בשל תכניה הכפרניים והן בשל תכניה המיניים.
משכך למשל, נכון להימנע מחברה מעורבת גברים-נשים בכל מישורי החיים הפרטיים והמקצועיים.
השתלבות בצבא, באקדמיה ובכלכלה והשלכותיה
הספר מתאר מגמה לעודד השתלבות של "חרדים משיחיים" כהגדרתו באקדמיה ובצבא כפעולה מכוונת שמטרתה לשנות את הזהות הדמוקרטית המהותית של מדינת ישראל.
הוא מזהיר מפני התוצאות העתידיות העלולות לבוא משילוב כזה של "חרדים משיחיים" בדרגים גבוהים בצבא באקדמיה ובכלכלה.
לדבריו זה פתח לשינוי אופייה של מדינת ישראל שעלולה להפוך ממדינה ליברלית ודמוקרטית למדינה שנושאת בראשה את דגל הפרשנות האורתודוקסית השמרנית.
העיתונאי רן אדליסט כתב כי הספר מהווה "נוקאאוט מנומק ועובדתי בבטן הרכה של הציונות הדתית: הניסיונות להסתיר את האידאולוגיה האמיתית שמניעה את הזנב הפוליטי שמכשכש בכלב הממלכתי".
פרופסור עמנואל אטקס כתב בטור ביקורת בעיתון הארץ כי "נהוראי חשף תופעה שיש בה כדי להדאיג את כל המבקשים לראות בישראל מדינה המחויבת לערכים ליברליים".
אריאל כהנא אמר בתגובה לטענות הספר, שהשורשים המשיחיים אינם חדשים, אלא הם עומדים בבסיס התנועה הציונית לדורותיה, ומדינת ישראל עמדה לצד המכינות לאורך השנים ובפרט בהענקת פרס ישראל למייסד המכינות הרב אלי סדן.
לדבריו, כלל המכינות הקדם צבאיות, כולל אלה שאינן דתיות, מקדמות חינוך ציוני ערכי וקמו בעקבות מכינת בני דוד.
על הספר ובהתייחסות אליו התפרסמו מגוון ביקורות, ראיונות וידיעות בכתבי עת ומדיה שונים ובשפות שונות: לפחות בעברית, אנגלית, איטלקית וערבית.
מאז צאתו זכה הספר לעיבודים שונים:
אתר החדשות דמוקרטTV עיבד את הספר לכלל סדרת רשת בת עשרה פרקים בני 10 -15 דקות.
בין הפרקים: "דמוקרטיה" ,"חזון הקומה העליונה", "כשהשמלאנים הפכו לבוגדים", "המטרה: צבא כיבוש", ו"הבחורילה ופשע הפמנזים הגדול".
את הסדרה ערך וביים העורך הראשי של דמוקרטTV, פיני אסקל.
בנוסף עובד הספר לסדרת רשת על ידי הבמאים אורי ובני ברבש, במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל, שלטענת יוצרי הסדרה "הכריזו מלחמה על מערכת החינוך הממלכתית".
בתפקיד הראשי שיחק השחקן מנשה נוי.
המהפכה השלווה שנקראה גם נקודת המפנה הייתה אחת ממהפכות סתיו העמים של 1989 במהלך קריסת הגוש המזרחי בסוף שנות ה-80. זה היה תהליך של שינוי חברתי-פוליטי שהוביל, בין היתר, לפתיחת גבולות מזרח גרמניה לעולם המערבי.
האירועים הואצו בעקבות המהפכה השקטה של סולידריות בפולין והתאפשרו בעקבות החלטתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב לוותר על התערבות בתחום ההשפעה הסובייטי ומשינויים נוספים במדיניות החוץ של ברית המועצות.
בגרמניה המזרחית המהפכה השלווה מסמנת את סיום שלטון מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) ואת המעבר למערכת פרלמנטרית.
מעבר שקט זה אפשר מאוחר יותר את איחוד גרמניה מחדש באוקטובר 1990. המהפכה התאפיינה ביוזמות והפגנות לא אלימות.
מדצמבר 1989, ממשלת גרמניה המזרחית בראשות ראש הממשלה הנס מודרו הושפעה מ, שהפעיל את פירוק השטאזי והכין את קיומן של בחירות חופשיות.
לאחר שהבחירות הסתיימו בניצחונן של מפלגות שתמכו באיחוד גרמניה, נסללה הדרך לאיחוד.
שם אחר לתהליך כולו היה די ונדה ("הסיבוב" או "נקודת המפנה").
המונח החל לשמש ביחס למהפכה השלווה ב-16 באוקטובר 1989 במגזין דר שפיגל.
המונח הופיע לראשונה בפומבי במזרח גרמניה ב-18 באוקטובר על ידי המנהיג הקומוניסטי האחרון, אגון קרנץ, בנאום שנשא בפני הפולקסקאמר עם בחירתו למזכיר הכללי.
סוף שנות ה-80 – תקופת ליברליזציה (גלאסנוסט) ורפורמה (פרסטרויקה).בגוש הסובייטי
27 ביוני 1989 – פתיחת גדר הגבול של הונגריה עם אוסטריה.
19 באוגוסט 1989 – הפיקניק הפאן-אירופי בגבול ההונגריה-אוסטרי, כאשר מאות מזרח גרמנים, שהורשו לנסוע להונגריה אך לא למערב, ברחו למערב גרמניה דרך אוסטריה.
מ-4 בספטמבר 1989 - מחאות יום שני בגרמניה המזרחית שקראו לפתיחת הגבול עם מערב גרמניה ולהגברת ההגנה על זכויות האדם.
ב-7 באוקטובר 1989, ביום חגיגות 40 שנה לגרמניה המזרחית, כ-15,000 תושבים מהעיר הסקסונית, פלאואן, היו הראשונים שיצאו לרחובות בהמוניהם כדי להביע את אי שביעות רצונם מהתנאים במדינה.
18 באוקטובר 1989 – אריך הונקר הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
9 בנובמבר 1989 – נפילת חומת ברלין, שאפשרה למזרח גרמנים לנוע בחופשיות מערבה.
1 בדצמבר 1989 – הפולקסקאמר מבטל חלק מהחוקה של מזרח גרמניה שהעניק ל-SED מונופול על הכוח, ובכך מסיים את השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה.
3 בדצמבר 1989 – פרישת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
4 בדצמבר 1989 – התושבים משתלטים על בנייני השטאזי ברחבי המדינה, החל בארפורט.
מטה השטאזי בברלין נכבש ב-15 בינואר 1990.
18 במרץ 1990 - הבחירות הכלליות במזרח גרמניה ב-1990, שהיו גם מעין משאל עם על איחוד, שבהן , שתמכה באיחוד, קיבלה את שיעור הקולות הגבוה ביותר.
1 ביולי 1990 – הסכם Währungs, Wirtschafts und Sozialunion (איחוד כספי, כלכלי וחברתי) בין מזרח ומערב גרמניה נכנס לתוקף.
גרמניה המזרחית אימצה את המטבע של גרמניה המערבית.
31 באוגוסט 1990 – חתימת הסכם האיחוד בין שתי הגרמניות והסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה ב-12 בספטמבר 1990.
3 באוקטובר 1990 – איחוד גרמניה הושג, וחמש המדינות המזרח-גרמניות שולבו ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
מדיניות סובייטית כלפי הגוש המזרחי
התגובה הסובייטית למשבר הפולני של 1980–1981 כבר הייתה אי-התערבות.
לאחר שיזם את מדיניות הפתיחות שכונתה גלאסנוסט והדגיש את הצורך בפרסטרויקה (ארגון מחדש כלכלי), ביולי 1989 אפשר גורבצ'וב למדינות ברית ורשה ליזום רפורמות פוליטיות וכלכליות משלהן בהתאם לתנאי האמנה.
מדיניות אי-ההתערבות בענייני פנים של מדינות הגוש הסובייטי הפכה לרשמית עם הצהרתו של גורבצ'וב ב-26 באוקטובר 1989 כי "לברית המועצות אין זכות מוסרית או פוליטית להתערב בענייני שכנותיה במזרח אירופה".
דוברו של גורבצ'וב, גנאדי גראסימוב, הוביל בלא כוונה לכינוי שאפיין את הדוקטרינה החדשה - דוקטרינת סינטרה, לאחר שהתבדח "אתה מכיר את השיר של פרנק סינטרה, 'I Did It My Way'?
הונגריה ופולין עושות זאת בדרך שלהן".
לאחר הרפורמות, הידרדרו היחסים בין גורבצ'וב להונקר, אם כי היחסים בין הק.ג.ב לשטאזי נותרו קרובים.
בנובמבר 1988, הפצת המגזין החודשי הסובייטי נאסרה במזרח גרמניה משום שהביקורת הפוליטית שלו הרגיזה את הנהגת גרמניה המזרחית.
לאחר שנה, מכירת המגזין הוחזרה, ומהדורות מצונזרות של הגיליונות מהשנה הקודמת הוצבו במהדורה מיוחדת למזרח גרמנים.
כלכלת מזרח גרמניה הייתה חזקה יותר ממדינות הגוש המזרחי האחרות והיא הייתה המצליחה ביותר מבין מדינות הקומקון.
הקשרים המשותפים של שפה ותרבות והקשרים האישיים עם מערב גרמניה סייעו לחזק את הכלכלה שלה.
הסחר שלה עם מערב גרמניה היה 50 עד 60 אחוזים מסך הסחר של המדינה עם מדינות המערב.
בסוף שנות ה-80 הצמיחה הכלכלית של מזרח גרמניה האטה לפחות מ-1% בשנה והיעדים הכלכליים של הממשלה לא הושגו.
היא נאלצה להתמודד עם תחרות עולמית גוברת, עם תשתיות תעשייתיות רעועות ועם מחסור בכוח אדם וחומרי גלם.
משנת 1986, מוצריה נחשבו לעיתים קרובות לנחותים והזמנות שנמסרו לברית המועצות נדחו יותר ויותר עקב תקני בקרת איכות ירודים.
מדינות קומוניסטיות אחרות פעלו לרפורמות מונחות שוק, אך ממשלתו של אריך הונקר דחתה שינויים כאלה, בטענה שהם סותרים את האידאולוגיה המרקסיסטית.
יותר מחמישית מהכנסות הממשלה הושקעו בסבסידיית עלויות הדיור, המזון והמוצרים הבסיסיים.
ביוב ותשתיות תעשייתיות לקויות הובילו לבעיות סביבתיות משמעותיות.
חצי מהשפכים הביתיים במדינה לא טופלו, כמו רוב הפסולת התעשייתית.
יותר משליש מכל נהרות מזרח גרמניה, וכמעט שליש מהמאגרים וחצי מהאגמים שלה היו מזוהמים קשות.
יערותיה ניזוקו מדו-תחמוצת הגופרית ונוצר זיהום אוויר משמעותי בערים.
המחאות על הבעיות הסביבתיות הללו שיחקו תפקיד מרכזי במהפכה השלווה.
העובדים במזרח גרמניה הרוויחו יותר מאלו שבמדינות קומוניסטיות אחרות והיה להם דיור טוב יותר.
אך הם השוו את עצמם לגרמנים המערביים, שהיו במצב טוב בהרבה, וזו הייתה סיבה נוספת לעורר אי שביעות רצון.
בפועל, לא הייתה בחירה ממשית בבחירות בגרמניה המזרחית, שכללו הצבעה של אזרחים לאישור של רשימה נבחרת מראש של מועמדי החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
החזית הלאומית הייתה, תאורטית, ברית של מפלגות פוליטיות, אך כולן נשלטו על ידי מפלגת ה-SED, ששלטה בפולקסקאמר, הפרלמנט של מזרח גרמניה.
תוצאות הבחירות היו בדרך כלל כ-99% "כן" בעד הרשימה.
עם זאת, לפני הבחירות ב-7 במאי 1989 נראו סימנים גלויים לאי שביעות רצון של האזרחים מהממשלה וה-SED חששו שיהיה מספר משמעותי של קולות "לא".
מספר הבקשות לאישור יציאה מהמדינה עלה והייתה אי שביעות רצון מתנאי הדיור וממחסור במוצרים בסיסיים.
בשבועות שלפני הבחירות, פעילי אופוזיציה קראו לחרם וחילקו עלון שביקר את משטרו של הונקר.
למרות זאת, תוצאת הבחירות הוכרזה כ-98.5 אחוז "כן".
ראיות ברורות להונאת בחירות הוברחו לתקשורת הגרמנית המערבית.
כאשר המידע פורסם, הוא התפשט במזרח גרמניה, מה שהוביל למחאות.
האזרחים דרשו את זכותם החוקית לצפות בספירת הקולות.
פקחי בחירות מכנסיות וקבוצות נוספות הראו כי הנתונים זויפו.
כ-10 אחוזים מהבוחרים סימנו קו על כל השמות ברשימה, מה שמשמעותו הצבעת "לא", וכ-10 אחוזים מהבוחרים כלל לא הצביעו.
לאחר ההפגנות הראשונות ב-7 במאי, התקיימו הפגנות ב-7 לחודש בכיכר אלכסנדרפלאץ בברלין.
ברית המועצות ומדינות הגוש המזרחי נקטו במדיניות בדלנית חזקה ופיתחו מערכות ותשתיות מורכבות כדי להגביל את הנסיעה של אזרחיהן מעבר למסך הברזל.
כ-3.5 מיליון אנשים עזבו את גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית לפני בניית חומת ברלין באוגוסט 1961. לאחר מכן עדיין היה אפשר לעזוב כחוק, על ידי בקשה וקבלת אישור עזיבה.
הממשלה גם גירשה בכפייה אנשים, ואסירים פוליטיים ובני משפחותיהם יכלו לעבור תמורת כופר לממשלת מערב גרמניה, אף על פי שלמעורבים לא הייתה ברירה.
בין 1964 ל-1989 נרשמו 33,755 אסירים פוליטיים וכ-250,000 מקרוביהם ואחרים "נמכרו" לגרמניה המערבית.
רוב אלה שניסו לברוח באופן בלתי חוקי לאחר 1961 נסעו למדינות אחרות בגוש המזרחי, כי האמינו שגבולותיהם למערב קלים יותר להברחה מאשר אלו של מזרח גרמניה.
כ-7,000–8,000 מזרח גרמנים נמלטו דרך בולגריה, הונגריה וצ'כוסלובקיה בין השנים 1961 ל-1988. עם זאת, רוב הניסיונות סוכלו והנמלטים נתפסו, נעצרו ונשלחו חזרה לעמוד מול מערכת המשפט של מזרח גרמניה.
חלקם גם נורו ונהרגו על ידי שומרי הגבול.
המנהיג ההונגרי, יאנוש קאדאר, פרש ב-22 במאי 1988 והוקמו בהונגריה מפלגות פוליטיות נוספות שאתגרו את הסדר הסוציאליסטי הישן, מה שהוביל לתקופה של ליברליזציה.
כמעט שנה לאחר מכן, ב-2 במאי 1989, החלה ממשלת הונגריה לפרק את גדר הגבול שלה עם אוסטריה.
זה עודד אזרחים ממזרח גרמניה להתחיל לנסוע להונגריה בתקווה להגיע למערב בקלות רבה יותר, לא רק מעבר לגבול, אלא גם על ידי ביקור בשגרירות גרמניה המערבית בבודפשט ובקשת מקלט.
ב-27 ביוני 1989 שר החוץ ההונגרי ועמיתו האוסטרי חתכו באופן סמלי את גדר הגבול סמוך לשופרון.
לאחר הריסת מתקני הגבול, הוגברו הסיורים של שומרי הגבול ההונגרים החמושים היטב ועדיין הייתה פקודת ירי לעבר נמלטים.
ב-10 באוגוסט 1989 הודיעה הונגריה כי תרכך עוד יותר את הטיפול בחוצי גבול.
היא חתמה את הדרכונים לאנשים שנתפסו כשהם מנסים לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי, במקום לעצור אותם או לדווח עליהם לרשויות מזרח גרמניה.
עבריינים בפעם הראשונה פשוט קיבלו אזהרה וללא חותמת.
היא גם הודיעה על כוונתה להוריד את חומרת העבירה של חציית הגבול הבלתי חוקית מפשע לעבירה קלה.
הפיקניק הפאן-אירופי בגבול אוסטריה-הונגריה התקיים ב-19 באוגוסט 1989. זו הייתה חגיגה של יחסים פתוחים יותר בין מזרח למערב, בצד האוסטרי של הגבול.
פתיחת שער הגבול עוררה תגובת שרשרת שקטה, שבסופה כבר לא הייתה גרמניה הגרמנית או מסך הברזל, והגוש המזרחי התפרק.
הרעיון לפתוח את הגבול בטקס הגיע מאוטו, נסיך הכתר של אוסטריה שהעלה אותו בפני מיקלוש נמט, ראש ממשלת הונגריה דאז, שקידם את הרעיון.
הגבול נפתח זמנית בשעה 15:00, ו-700–900 מזרח גרמנים, שהגיעו לשם לאחר שקיבלו התראה, מיהרו לעבור ללא התערבות של שומרי הגבול ההונגרים.
זו הייתה תנועת הבריחה הגדולה ביותר ממזרח גרמניה מאז שנבנתה חומת ברלין ב-1961. פרסום נרחב לפיקניק המתוכנן נעשה באמצעות הפצת פוסטרים ופליירים בקרב נופשים מגרמניה המזרחית בהונגריה.
זו גם הייתה הזדמנות לבחון את תגובתה של מוסקבה.
ממשלת מערב גרמניה כבר הייתה מוכנה לבריחה ההמונית, ורכבות וקרונות היו מוכנים לקחת את הנמלטים מווינה לגיסן.
לאחר הפיקניק הפאן-אירופי, הונקר ניסה להסביר שמערב גרמניה 'פיתתה' את הבורחים, אבל ההתנהגות המהססת של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מזרח גרמניה ואי-התערבותה של ברית המועצות שברו את הסכרים.
כ-100,000 מזרח גרמנים נסעו להונגריה בתקווה לחצות גם את הגבול.
אנשים רבים חנו בגינה של שגרירות גרמניה המערבית בבודפשט, בפארקים ובאזור הגבול.
אף על פי שממשלת מזרח גרמניה ביקשה לגרש את האנשים הללו חזרה לגרמניה המזרחית, הונגריה, שחתמה על האמנה בדבר מעמדם של פליטים ב-14 במרץ 1989, סירבה.
מ-10 בספטמבר 1989, ממשלת הונגריה אפשרה לכל המזרח גרמנים לחצות את הגבול האוסטרו-הונגרי ללא הפרעה.
עשרות אלפים עזבו ורבים גם נסעו לצ'כוסלובקיה, שממשלתה נכנעה גם היא לדרישות לפתוח את הגבול המערבי שלה.
ממשלת מזרח גרמניה נכנעה ללחץ לאפשר רכבות מיוחדות שהובילו פליטים ממזרח גרמניה מפראג לגרמניה המערבית לנסוע דרך גרמניה המזרחית.
בין הראשון ל-8 באוקטובר 1989, 14 רכבות החירות העבירו 12,000 אנשים להוף, בוואריה, בעידוד של קהל גדול שהתאסף לכבוד המאורע.
כתוצאה מההגירה ההמונית, הוקמו מספר קבוצות אופוזיציה בסתיו 1989, במטרה להביא לאותן רפורמות שהונהגו בפולין ובהונגריה גם בגרמניה המזרחית.
הגדולה שבהן הייתה שהשיגה מעל 200,000 חברים בתוך מספר שבועות מהקמתה.
ב-20 בספטמבר 1989 היא הגישה בקשה להציע מועמדים בבחירות הכלליות במרץ 1990. הוקמו גם ארגונים פוליטיים חדשים נוספים, כולל ההתעוררות הדמוקרטית, השמאל המאוחד והמפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית, עם מטרות דומות לכולם - דמוקרטיה רחבה יותר ורפורמות סביבתיות.
המזרח גרמנים יכלו לראות חדשות על אירועי כיכר טיין-אן-מן בין אפריל ליוני 1989 בשידורי טלוויזיה מערב-גרמניים.
כאשר המשטר הסיני דיכא באכזריות את ההפגנה ב-3–4 ביוני, זה עורר דאגה לעתידה של תנועת המחאה המזרח-גרמנית הצעירה, שהפגינה נגד זיוף הבחירות.
"גם אנחנו חששנו מהאפשרות של 'פתרון סיני'", אמר הכומר כריסטיאן פיהרר מכנסיית ניקולאי בלייפציג.
העיתון הרשמי של ה-SED, ה־Neues Deutschland, תמך בדיכוי של הרשויות הסיניות.
שישה עשר פעילי זכויות אזרח במזרח ברלין נעצרו בשל מחאה נגד פעולותיה של ממשלת סין.
עם זאת, התסיסה הפוליטית הגוברת במזרח גרמניה הייתה חלק מהליברליזציה הרחבה יותר בתוך הגוש הסובייטי שנבעה מהרפורמות של גורבצ'וב, והמדינה לא הייתה מבודדת כמו סין.
אף על פי שגורבצ'וב ביקר בבייג'ינג במאי 1989 כדי לנרמל את היחסים הסינו-סובייטיים, והעם הסיני היה נלהב מרעיונותיו, לא הייתה לו השפעה על ממשלת סין, כמו זו שהייתה על גרמניה המזרחית.
יום השנה ה-40 לגרמניה המזרחית
חגיגות יום הרפובליקה ב-7 באוקטובר 1989, יום השנה ה-40 להקמת גרמניה המזרחית, הוכתמו בהפגנות.
אף על פי שהיו כמעט 500,000 חיילים סובייטים מוצבים בגרמניה המזרחית, הם לא התכוונו לסייע בדיכוי ההפגנות.
מאוחר יותר התברר כי גורבצ'וב הורה שהחיילים יישארו בבסיסיהם במהלך הטקסים.
כאשר הוא הוצג לאורך אונטר דן לינדן, קהל הריע לאורך הרחוב קרא "גורבי, גורבי" ו"גורבי, עזור לנו".
ב-7 באוקטובר, הפגנה עם 1,500 מפגינים בפרנצלאואר ברג, ברלין, דוכאה על ידי כוחות הביטחון, שהכו ופגעו באנשים וביצעו כ-500 מעצרים.
הפגנות נוספות מחוץ לארמון הרפובליקה דוכאו גם הן באכזריות.
עם זאת, נרשמו הפגנות רבות ברחבי המדינה, כאשר המאורגנות ביותר היו שלוש הפגנות רצופות בסקסוניה ב-7, 8 ו-9 באוקטובר בפלאואן, דרזדן ולייפציג בהתאמה.
בלייפציג לא הייתה אלימות, שכן 70,000 המשתתפים היו רבים מדי עבור 8,000 אנשי כוחות הביטחון המזוינים שנכחו להתמודד איתם.
"המסר מלייפציג התפשט בכל המדינה: להמונים יש את הכוח להפיל את המשטר בדרכי שלום".
ב-18 באוקטובר, אחד עשר ימים לאחר האירועים, הודח הונקר מתפקיד ראש המפלגה והמדינה, והוחלף על ידי אגון קרנץ.
בנוסף להפגנות יום השנה ה-40 לגרמניה המזרחית ולהפגנות נגד זיוף בחירות, מספטמבר 1989 התקיימו הפגנות שבועיות קבועות בעד דמוקרטיה בעיירות וערים ברחבי המדינה.
הן מכונות "הפגנות יום שני" שכן זה היה היום שבו הן התקיימו בלייפציג, שם התחילו, אך הן התקיימו בכמה ימים בשבוע.
הגל הראשון של ההפגנות התקיים מ-4 בספטמבר 1989 עד מרץ 1990 והן המשיכו לסירוגין עד 1991.
המפגינים קראו לגבול פתוח עם גרמניה המערבית, לדמוקרטיה אמיתית ולהגנה על זכויות אדם וסביבה.
הסיסמה הבולטת ביותר הייתה "Wir sind das Volk" ("אנחנו העם").
לאחר נפילת חומת ברלין, בהפגנות שקראו לאיחוד גרמניה, זה הפך ל"Wir sind ein Volk" ("אנחנו עם אחד").
ההפגנות הפכו לאירוע שבועי קבוע בלייפציג וברחבי המדינה, עם עשרות אלפים שהצטרפו.
ההתכנסויות הגדולות ביותר היו בהפגנת אלכסנדרפלאץ בברלין ב-4 בנובמבר 1989, וב-11 בנובמבר בלייפציג, כל אחת עם כ-500,000 מפגינים, אם כי יש טענות שעד 750,000 השתתפו בהפגנת ברלין.
ב-28 באוקטובר 1989, בניסיון להרגיע את ההפגנות, ניתנה חנינה לאסירים פוליטיים שהוחזקו בגין פשעי גבול או השתתפות בהפגנות השבועיות.
גל ההפגנות הראשון הסתיים במרץ 1990 בעקבות הבחירות החופשיות לפרלמנט ב-18 במרץ.
"תוכנית X" הייתה תרחיש חירום למקרה של מלחמה עם גרמניה המערבית, שישמש לאיחוד גרמניה תחת הנהגה סוציאליסטית.
ב-31 באוקטובר 1989, הוועד המרכזי של ה-SED דן במסמך סודי ביותר, שתוכנו להציע את פתיחת חומת ברלין כקלף מיקוח אחרון לרפובליקה הפדרלית של גרמניה כדי לקבל אשראי חיוני והרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי, ובכך למנוע ירידה ברמת החיים ופשיטת רגל מדינתית של מזרח גרמניה.
ב-18 באוקטובר 1989, אריך הונקר בן ה-77 הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי על ידי אגון קרנץ.
לאחר שההצבעה להדחת הונקר עברה, ראש השטאזי אריך מילקה האשים את הונקר בשחיתות פוליטית.
הוא הודיע כי לשטאזי יש תיק על המנהיג המודח עם הוכחות לפרקטיקות העסקיות המושחתות שלו, לפעילותו המינית, וכיצד, כחבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנות שלטונם של הנאצים, הוא נעצר על ידי הגסטפו והסגיר שמות של חברים אחרים.
אף על פי שקרנץ היה החבר הצעיר ביותר בפוליטביורו, הוא היה קיצוני שבירך את המשטר הסיני על הדיכוי האכזרי של ההפגנות נגדו.
בנוסף, הודחו גם גינטר מיטאג, שהיה אחראי על ניהול הכלכלה, ויואכים הרמן, עורך ה-Neues Deutschland וראש תחום התעמולה.
ב-7 בנובמבר 1989, כל ממשלת מזרח גרמניה, מועצת השרים בת 44 החברים בראשות ראש הממשלה וילי שטוף, התפטרה בעקבות המהפכה הפוליטית שנגרמה בעקבות הגירה ההמונית של אזרחים דרך גבולות הונגריה וצ'כוסלובקיה וההפגנות המתמשכות.
יותר מ-200,000 חברי ה-SED עזבו את המפלגה במהלך החודשיים הקודמים.
הנס מודרו הפך לראש ממשלה וב-17 בנובמבר הקים מועצת שרים בת 28 חברים שכללה 11 שרים שאינם ממפלגת ה-SED.
קרנץ כיהן רק 46 ימים, והתפטר ב-3 בדצמבר, יחד עם שאר הפוליטביורו של ה-SED והוועד המרכזי של המפלגה.
המדינה נוהלה =בפועל על ידי ראש הממשלה מודרו וקרנץ הוחלף על ידי מנפרד גרלך.
נפילת חומת ברלין ופתיחת הגבול
לאחר שהונגריה וצ'כוסלובקיה אפשרו למזרח גרמנים לעבור מערבה דרך גבולותיהן, לא היה דבר שממשלת גרמניה המזרחית יכלה לעשות כדי למנוע מאנשים לעזוב.
בין 4–5 בנובמבר, סוף השבוע שלפני פתיחת חומת ברלין, עזבו מעל 50,000 איש.
נציג המפלגה גינטר שבובסקי הודיע במסיבת עיתונאים ב-9 בנובמבר 1989, כי המזרח גרמנים חופשיים לעבור דרך מחסומי חומת ברלין והגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית.
לאחר בלבול ראשוני, כאשר 20,000 איש הגיעו למעבר הגבול בורנהולמר שטראסה בשעה 23:30, תוך שהם קוראים "פתח את השער", פקיד גבול אפשר להם לעבור לברלין המערבית.
בימים הבאים טורים של כלי רכב עמדו בתור במחסומים לאורך חומת ברלין כדי לנסוע לגרמניה המערבית.
מ-10 בנובמבר, מזרח גרמנים שחצו את הגבול עמדו בתור מחוץ לבנקים בגרמניה המערבית כדי לאסוף את ה'Begrüßungsgeld' ("דמי קבלת פנים"), תשלום שממשלת מערב גרמניה נתנה למבקרים במזרח גרמניה מאז 1970. בשנת 1989 הסכום היה 100 מארק גרמני פעם בשנה.
מכיוון שהנסיעה של המזרח גרמנים למערב הייתה מוגבלת מאוד, עד אמצע שנות ה-80 רק כ-60,000 מבקרים קיבלו את המענק.
עם זאת, בין 9 ל-22 בנובמבר בלבד, למעלה מ-11 מיליון מזרח גרמנים חצו לגרמניה המערבית.
בנובמבר ודצמבר שולמו כ-4 מיליארד מארק, והמערכת הופסקה ב-29 בדצמבר 1989.
מוביל המים הארצי הוא העורק הראשי והמווסת של מפעל המים הארצי של מדינת ישראל בו משולבים רוב מפעלי משק המים בישראל והוא מאפשר ניצול יעיל של משאבי המים בישראל והעברתם מהצפון הגשום יחסית אל המרכז והדרום הדלים במים.
המוביל הארצי הוקם כדי לתת מענה לבעיית המחסור במים באזורים שונים במדינה ולהתגבר על מגבלות שנובעות מתנאים אקלימיים, גאוגרפיים וגאולוגיים השוררים בישראל: קרבה למדבר, פערים גדולים בכמות ותפרוסת המשקעים באזורי הארץ.
המוביל הארצי מתחיל מהכנרת ואורכו כ-130 קילומטר, כאשר הנקודה הדרומית ביותר שמקבלת את מימיה מהמוביל היא מצפה רמון.
תוכניות ראשונות הוכנו עוד לפני הקמת המדינה, אולם, התכנון המפורט והביצוע התאפשרו רק לאחר 1948, כאשר החניכה הרשמית של הפרויקט הייתה ב-1964.
הרעיון להעברת מים מן הצפון לנגב הועלה עוד לפני קום המדינה.
בשנת 1939 ביקר בארץ ישראל המומחה הבין-לאומי הנודע לשימור קרקע, ד"ר וולטר קליי לאודרמילק.
בשנת 1944 פרסם את ספרו "ארץ ישראל הארץ היעודה" ובו העלה אפשרויות פיתוח חקלאי של הארץ ושימוש במי הנהרות מצפון הארץ להשקיה בדרום.
ד"ר עמנואל ניומן, שהתרשם מספרו של לאודרמילק, הביא, בתמיכת ד"ר חיים ויצמן, להכנת תוכנית על ידי מהנדס אמריקני ידוע, ג'יימס בנימין הייס לפיתוח מי הירדן, הירמוך והליטני.
תוכניתו של הייס פורסמה בשנת 1948. ספרו של לאודרמילק ותוכניתו של הייס, שימשו מכשיר רב ערך במאבק התנועה הציונית למען הכרה בינלאומית ביכולת לקלוט בארץ ישראל יהודים רבים.
באותה תקופה, ואף קודם לכן, הוכנו בארץ תוכניות מקיפות להעברת מי הירדן, הליטני והירמוך לדרום ולנגב.
ביולי 1939 הגיש המהנדס שמחה בלאס, לד"ר ארתור רופין (מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות), "פנטסיה להשקיית הנגב".
ה"פנטסיה" כללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים (בארות) קרובים, הבאת מי הירקון והבאת מי הצפון לנגב.
רק השלב הראשון לווה בתכנון מפורט והוא שימש בסיס לתוכנית אספקת המים ל-11 הנקודות בנגב.
ב-1941 הוגש על ידי בלאס תזכיר בשם "תוכנית ישוב מדבריות ארץ ישראל על ידי משיכת מים מהנחלים", בו ניתן פירוט רב יותר לתוכניותיו.
בראשית 1944 הגיש בלאס את תוכניתו המפורטת (שכללה גם גרסה צפונית של תעלת הימים), להבאת מי הירדן, הירמוך והליטני לנגב, בספרו "אוצרות המים בארץ ישראל" (שהוכן עבור חברת "מקורות", בראשה עמדו לוי אשכול וסגנו פנחס ספיר).
באוגוסט 1945 הוגשה תוכנית ליטניס-ירדן-נגב של חברת המים הא"י.
עיקרן של כל התוכניות היה להעביר מים בצינורות ובתעלות ממקורות הירדן לנגב.
תכנון המוביל הארצי לאחר קום המדינה
עם קום המדינה, החלו הפעולות הראשונות ליישום הרעיון של הקמת מפעל מים ארצי, שיוביל את מי הצפון לנגב.
על הקמת המוביל הארצי החליט ב-1951 דוד בן-גוריון, לאור שתי שאיפות:
הקמת חברה מודרנית על בסיס טכנולוגיה מתקדמת.
פיזור האוכלוסייה ובעקבותיו הצורך לספק מים לכלל האוכלוסיות.
פעולות התכנון נעשו עוד לפני כן על ידי אגף המים במשרד החקלאות שהוקם ונוהל על ידי שמחה בלאס, ומשנת 1952, על ידי אותו צוות, תחת חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) שהוקמה על ידי בלאס.
בשנת 1950 הוקם "הועד לתכנון מפעל המים הארצי", שהיה אחראי על תכנון המוביל.
כמו כן, הוקמה מועצה מייעצת של מומחי מים בינלאומיים, שליוותה את התכנון.
בפברואר 1956 אושרה התוכנית על ידי הוועד לתכנון מפעל המים הארצי ועל ידי המועצה המייעצת.
מתכנני תה"ל ליוו את הקמת המוביל הארצי עד להשלמת בנייתו ב-10 ביוני 1964.
בניית "המוביל הארצי" החלה בשנת 1953, חנוכתו הרשמית של המפעל הוצנעה בשל החשש מחבלות.
עד לשנת 1956, בוצעו רכיבי המוביל הארצי (כמו: מפעל ירקון-נגב, מנהרת המים הראשונה - מנהרת עיילבון, האגמים, תעלת הירדן העליונה שנזנחה בשל לחצים מדיניים) על ידי תה"ל.
תעלת הירדן העליונה (תעלת ההטיה) הייתה אמורה לקחת את מי הירדן ליד גשר בנות יעקב.
מן התעלה אמורים היו המים לרדת בצינור לחץ לכנרת, בעיקר בשעות היום, תוך הפעלת טורבינה וגנרטור חשמלי שיפיק חשמל.
השאיבה חזרה והעברת המים לעבר בית נטופה הייתה אמורה להיות בשעות הלילה, שבהן מחיר החשמל נמוך.
בשנת 1956 - הועבר הביצוע (יחד עם אגף הביצוע של תה"ל) לידי חברת "מקורות".
לצורך בניית המוביל פותחו טכנולוגיות שאיבה והובלת מים בדרכים שונות כמו: תעלות פתוחות, צינורות, מנהרות ועוד.
נבנו תחנות שאיבה גדולות שיעלו את המים מהכנרת מגובה של עד 212 מטר מתחת לגובה פני הים, אל אגם נטופה בגובה 256 מטר מעל פני הים, (הפרש גבהים של 468 מטר).
הוקמה התחנה "אשד כנרות" בטבח'ה (עין שבע) שבצפון חופה המערבי של הכנרת.
לצורך מעבר המים בתוואי של הצינור הראשי, דרך גבעות שומרון ורמת מנשה, נבנו שלוש מנהרות.
הבנייה הושלמה בשנת 1964 והמוביל נחנך ב-10 ביוני באותה שנה.
נוכח האיבה הערבית החליטה ממשלת ישראל לחנוך את הפעלתו בצנעה.
סיבה נוספת להחרשת האירוע הייתה יעילות המפעל, שספגה ביקורת ציבורית נוקבת מצד פרדסנים, מהנדסים ואנשי מים.
הוויכוח הושתק מטעמים של ביטחון ומדיניות חוץ.
חרף זאת ארצות ערב מחו על הפעלת המוביל הארצי ואף ריכזו כוחות צבאיים כהכנה למלחמה אפשרית עם ישראל בעקבות הפעלת המוביל.
עלות הקמתו של המוביל הארצי הייתה כ-420 מיליון ל"י (סכום שווה ערך לכ-4 מיליארד ש"ח) והושקעו בו כ-2.5 מיליון ימי עבודה.
בהקמתו הועסקו למעלה מ-4000 עובדים.
נחפרו כ-7 מיליון ממ"ק עפר, נחצבו כ-1.7 מיליון ממ"ק סלע, נוצקו כ-500 אלף מ"ק בטון, הושקעו כ-75 אלף טון פלדה והונחו כ-15 אלף צינורות בטון ופלדה.
ב-23 בדצמבר 2009 חובר מתקן התפלה בחדרה למוביל הארצי ולראשונה נמהלו מי המוביל במים מותפלים.
נקודת המוצא של המוביל הארצי הוא ב"אתר ספיר" הנמצא ב"אשד כינרות" או תל אורימה (ליד כרי דשא).
באתר ספיר נשאבים מים מהכנרת מעומק מרבי של 215.50 מטר מתחת לפני הים אל תוך צינור לחץ תת-קרקעי המוביל את המים בכיוון צפון מערב לגובה של 44 מטר מעל פני הים, בנקודה הנמצאת כקילומטר ממזרח לכחל.
בכחל נכנסים מי המוביל לתעלת חוקוק - צלמון (או תעלת חוקוק), תעלה פתוחה באורך כ-16 קילומטר המובילה למאגר צלמון.
רוחב התעלה מעל 12 מטר ועומקה 3.15 מטר.
לתעלה ירידה של כ-16 מטר לקילומטר.
תעלת חוקוק עוברת את נחל עמוד ונחל צלמון (מזרחית לטפחות) בסיפונים הפוכים המכונים על ידי מקורות "גיחונים".
הגיחונים העשויים מצינורות פלדה שהונחו במבצע מורכב בצלע ההר וכוסו בבטון, מובילים את המים ללא הפעלת אנרגיה, על סמך חוק כלים שלובים.
הבחירה בגיחונים במקום בגשר נעשתה מסיבות ביטחוניות וכדי למזער את הפגיעה בנוף.
בנחל עמוד, הגיחון יורד ועולה כ-150 מטר.
במוצא מאגר צלמון נמצאת תחנת צלמון השואבת ומעלה את המים מגובה 37 מטר מעל פני הים לגובה של 147 מטר מעל פני הים.
מאגר צלמון היה במקור בעל קיבולת של 750 אלף מטר קוב.
מנהרת עילבון (הנקודה הגבוהה ביותר במוביל הארצי) באורך 800 מטר מוליכה את המים לתעלת נטופה.
תעלת נטופה באורך 17 קילומטר מוליכה את המים למאגרי אשכול, שבקצה המערבי של בקעת בית נטופה.
ביציאה ממאגר אשכול נמצא "מפעל הסינון המרכזי" שהוא מהמתקדמים מסוגו והרביעי בגודלו בעולם.
ממאגר אשכול עוברים המים בצינור הראשי של המוביל העשוי בטון ומוליך את המים לאורך 77 ק"מ עד לראש העין.
המים עוברים בשלוש מנהרות, דרך גבעות שומרון ורמת מנשה.
במאגרים אלה שוקעים הסחופת והטין והמים מטוהרים לפני כניסתם לצינור הראשי.
מראש העין מועברים מי המוביל דרומה בצינורות של מפעל ירקון-נגב.
בדרכו, משתלבים במוביל מפעלי מים אזוריים.
קו מים שלישי מזרים מים לאזור גוש דן.
"המוביל הארצי", קווי "ירקון-נגב" והקו לגוש דן יוצרים את מערכת המים הארצית.
במבצע התכנון והבנייה נדרשו אנשי "מקורות" להתמודד עם אתגרים הנדסיים מורכבים ביותר, בהם הפרש גובה, שטחים הרריים, מעברי נחלים וקרקע סלעית קשה לחפירה.
המוביל הארצי תוכנן במקורו כך שיספק מים רק לחקלאות ואילו מי שתייה יסופקו במערכות נפרדות.
לפיכך תוכנן המוביל עם תעלות פתוחות, מאגרי מים פתוחים וללא הטיפול הדרוש במים עיליים כדי לספקם לשתייה.
מערכות נפרדות מונעות את הצורך בטיוב כל מי המוביל לדרגת מי שתייה ומאפשרות לרכז את המאמץ וההשקעה הכספית בטיוב המים המיועדים לשתייה בלבד, עד לרמה הגבוהה ביותר.
מערכות נפרדות עשויות לאפשר אספקת מי שתייה ממקורות שהם טהורים יותר מלכתחילה, דבר העשוי לצמצם את הצורך בפעולות טיהור כימיות, העלולות להכניס למים גורמים מסרטנים.
מערכות נפרדות מאפשרות הכללת מים ברמה נמוכה יותר במוביל וכך להגדיל את כמות המים שהמוביל מספק לחקלאות.
מערכות נפרדות מונעות ריכוז כל מי השתייה במערכת אחת, דבר העלול ליצור סיכונים ביטחוניים.
למרות זאת, לאחר העברת הביצוע של המוביל מתה"ל ל"מקורות", נקבע כי כל מי המוביל יהיו בסטטוס של מי שתייה.
כיום מסופקים יותר מ-80% ממי "המוביל הארצי" כמי שתייה.
בשנת גשמים ממוצעת הוא מוליך כמות של כ-380 מיליון קוב מים.
השאיבה מהכנרת משתנה בהתאם לכמויות הגשמים ולצרכים השונים.
משרד הבריאות קבע תקנים מחמירים לאיכות מי השתייה.
בעקבות כך, מפעילה חברת "מקורות" תחנות בקרה לבדיקת איכות המים ומערכות חיטוי וטיפול להבטחת איכות מי שתייה לכל מי המוביל ולכל אורכו.
לדברי שמחה בלאס הדבר נעשה על מנת להוסיף צרכנים לחברת "מקורות".
כדי לעמוד בתקן ולהוריד את רמת העכירות, נקבע שיש להקים מתקן לסינון כל המים היוצאים ממאגר אשכול אל המוביל הארצי.
הקמת מתקן זה עוכבה מסיבות תקציביות.
לאחר הטיפול באתר "אשכול" המים מוזרמים לרחבי הארץ במערכת סגורה לשמירת איכותם.
הורדת העכירות על ידי מתקן הסינון נועדה בעיקר כדי להרחיק עקבות טין בעוד גורמי מחלות הנישאים על ידי המים כמו: חיידקים, וירוסים ופרוטוזואה (טפילים חד תאיים) מטופלים בתהליכי חיטוי המים.
ההידרולוג פרופ' מנחם רבהון כתב בשנת 2000 כי המוביל הארצי היה "מערכת המים היחידה בעולם המתקדם, המספקת מי שתייה למיליוני צרכנים מאגם עילי, ללא סינון.
זהו מצב לא תקין ומסוכן כיוון שהסינון איננו מותרות, אלא צורך חיוני להבטחת איכות המים ולהגנה על בריאות הצרכנים."
העבודות על מתקן הסינון במאגר אשכול, הרביעי בגודלו בעולם (בעת הרכבתו), הושלמו בשנת 2008 בעלות של 550 מיליון ש"ח.
המים הנכנסים מן הירדן לכנרת מכילים מעט מאוד כלור.
אולם, קיימים מעיינות מלוחים בסביבת הכנרת, שהזרימו כמויות גדולות של מים מלוחים לכנרת.
פרופ' אברהם דה ליאו מתה"ל הראה, הציע בשנת 1957 להטות מעיינות מלוחים המתנקזים לכנרת ולהפחית את מליחותה.
בהתאם לכך, אך באיחור מה, החלו עבודות המוביל המלוח באביב 1963. בינתיים, בתקופת בניית המוביל הארצי, חלו מספר שנות בצורת והמליחות בכנרת עלתה לכ-400 מגכ"ל (מיליגרם כלורידים לליטר).
כדי לפתור במהירות את הבעיה, עד השלמת המוביל המלוח, הקימה מקורות מתקני מיהול שהחליפו חלק ממי המוביל במי בארות מאזור החוף, דבר שהוריד את מליחות מי המוביל לכ-250 מגכ"ל והמליח את מי הצרכנים של בארות אזור החוף.
מאוחר יותר הושלמה בניית ה"מוביל המלוח", שהוריד את רמת המליחות במוביל הארצי לכ-200 מגכ"ל.
בעקבות החלטתה של מדינת ישראל לנצל את מי הירדן באמצעות המוביל הארצי, החליטה הליגה הערבית להטות את נהרות הבניאס, הדן והחצבני ולמנוע זרימת מים לירדן, ובכך לנתק את המוביל ממקורות המים שלו.
סוריה ולבנון נקטו גם בצעדים מעשיים להטיית מקורות המים של המוביל על ידי מפעלי ההטיה של מקורות הירדן.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התרחשה "המלחמה על המים" ומוביל המים הארצי היה המטרה לניסיון הפיגוע הראשון של ארגון טרור פלסטיני, הפת"ח.
העימות עם מדינות ערב הוביל להעברת נקודת השאיבה של המוביל מהירדן ההררי לכנרת.
בסופו של דבר, תוכניות ההטיה הערביות סוכלו באמצעים צבאיים.
באופן כללי נמנעו הרשויות המקומיות מלחייב את מקורות בתשלומי ארנונה עבור המוביל הארצי.
בשנת 1993 החלה מועצת עיילבון בהליכים לגביית ארנונה עבור המוביל הארצי, אולם על פי רוב דעות בפסק דין של בית המשפט העליון, המוביל הארצי מוחזק על ידי חברת מקורות "מטעם הממשלה" ועל כן הייתה פטורה מתשלומי ארנונה עד שנת 1998 והחל משנת 1998 חלו עליה תשלומי ארנונה מופחתים.
בעקבות פסק דין זה החלו מועצות אחרות לחייב את מקורות בתשלומי ארנונה עבור המוביל הארצי, בשיעורים שונים.
בעקבות דרישה של מועצה אזורית משגב לארנונה על פי סיווג של "משרדים שירותים ומסחר" ערערה מקורות לבית המשפט המחוזי, אולם ערעורה נדחה וערעור לבית המשפט העליון הסתיים בפשרה.
חוק ההסדרים לשנת 2003 קבע במפורש את תעריפי הארנונה על תעלות מים דוגמת המוביל הארצי.