tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2016 מונה למפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ושימש בתפקיד עד מאי 2017. ב-11 במאי 2017 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד מפקדת העומק, ב-18 באוגוסט 2020 סיים את תפקידו ויצא לחופשת פרישה מצה"ל.
בסוף אפריל 2021 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה וישראל בתעשייה האווירית לישראל.
בעל תואר ראשון בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
מוני (שמעון) נאור (נולד ב-24 במרץ 1961) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע, דקאן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב.
זוכה פרס גדל לשנת 2014, פרס פריס קנלאקיס לשנת 2016 ופרס רוטשילד במדעי המחשב לשנת 2024.
בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה, הוא קיבל תואר ראשון במדעי המחשב מהטכניון בשנת 1985 ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחיית מנואל בלום בשנת 1989.
בשנים 1989 ל-1993 היה חוקר במרכז IBM Almaden.
החל משנת 1993 הוא חבר סגל מכון ויצמן ומופקד על הקתדרה על שם ג'ודית קלימן.
נאור עוסק בחקר יסודות הקריפטוגרפיה ופיתח יחד עם עדי שמיר את הקריפטוגרפיה הוויזואלית.
ב-1992 המציא יחד עם סינתיה דוורק את מערכת הוכחת עבודה, שמשמשת כבסיס התאורטי לכריית ביטקוין.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ואורח במעבדות המחקר של חברת מיקרוסופט.
בשנת 2008 נבחר לעמית האגודה הבינלאומית למחקר קריפטולוגי (IACR).
בשנת 2014 הוענק לו פרס גדל, יחד עם רונאלד פייגין ואמנון לוטם, "על תוצאות פורצות דרך באלגוריתמים של קיבוץ מידע (אגרגציה)" במאמר שפרסמו.
בנובמבר 2025 נכנס לתפקידו כדקאן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן.
נשוי לפרופ' דלית נאור, דקאנית בית הספר למדעי המחשב במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מוני חורב (נולד ב-15 בנובמבר 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
פיקד על חטיבת גבעתי, על בית הספר לקצינים של צה"ל ועל אוגדה 560.
נולד בשם מוני מרחוביץ לאב נגר ואם מזכירה בחברת צים.
בילדותו שיחק כדורגל בתפקיד בלם בקבוצת הילדים של הפועל רמת-גן.
למד בבית הספר היסודי כצנלסון בגבעתיים.
חורב התגייס לצה"ל בשנת 1976 ובחר לשרת בחטיבת גולני ועבר במסגרתה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבת גולני ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה בגדוד 12. במלחמת לבנון הראשונה לחם חורב כסגן מפקד גדוד 12. לאחר שסיים את לימודיו בפו"ם בהצטיינות מונה למפקד גדוד צבר בחטיבת גבעתי והיה מעורב בהקמתו.
לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבת בנימין בין השנים 1990–1991, ובהמשך שימש כמפקד חטיבת גבעתי.
מינויו של חורב למפקד בה"ד 1 לווה בסערה תקשורתית עקב מעורבותו בפרשת מותו של החייל סמ"ר ינאי שושן בתאונה מבצעית.
סמ"ר שושן נהרג בזמן הכנה לפעילות מבצעית ברצועת הביטחון בדרום לבנון כשרימון יד שנשא כחלק מציוד הלחימה שלו התפוצץ.
בעקבות תחקור הפרשה הוחלט להגיש כתב אישום בגין גרימת מוות ברשלנות נגד חמישה מקציני חטיבת גבעתי, ביניהם חורב, שהיה מפקד החטיבה בזמן התאונה.
בזמן הגשת כתב האישום שהה חורב בהשתלמות בחו"ל וב-1996 שב לישראל והחליף את אלעזר שטרן בתפקיד מפקד בית הספר לקצינים.
הוריו של סמ"ר שושן עתרו לבג"ץ כנגד החלטת הרמטכ"ל למנות את חורב למפקד בה"ד 1 בזמן שתלויה ועומדת כנגדו האשמה חמורה.
בג"ץ בראשותו של השופט אהרן ברק קבע כי החלטתו של הרמטכ"ל דאז, אמנון ליפקין-שחק, למנותו מצויה במתחם הסבירות.
קידומו לא נעצר ובהמשך הקריירה הצבאית שלו מונה חורב למפקד אוגדה 560 בדרגת תא"ל.
באוקטובר 2010 העיד חורב כעד מטעם ההגנה במשפטם של שני לוחמי גבעתי שהואשמו בביצוע "נוהל ילד" בזמן מבצע עופרת יצוקה.
בעדותו אמר חורב: "קשה לי לתפוס שחבר'ה שנשלחו להילחם בעזה מקבלים רישום פלילי.
קשה לי המסע המאשים הזה של חקירות במצ"ח, מתן עדויות שהם כבר יותר מהעונש עצמו.
לאחר שחרורו הקים חורב את חברת עמדה שעסקה בייעוץ ביטחוני בתחום מערכות השו"ב והרובוטיקה.
משנת 2016 חורב עוסק ביזמות נדל"ן בישראל ופורטוגל.
לחורב תואר שני במנהל עסקים ותואר דוקטור במדע המדינה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בחדשנות צבאית במאה ה-21.
מונית שירות היא מונית הנוסעת במסלול קבוע מראש בדרך כלל ולאורכו היא אוספת ומורידה נוסעים.
בדרך כלל חופפים קווי השירות את מסלולי נסיעתם של קווי אוטובוסים, אך בניגוד לאלה פועלות מוניות שירות פעמים רבות גם בשעות הלילה, בסופי שבוע ובמועדי ישראל.
למוניות שירות אין בדרך כלל לוח זמנים קבוע אלא הן מתבססות על שיטת "מלא וסע".
מוניות שירות רשאיות לעצור לשם איסוף והורדת נוסעים גם במקומות שאינם מיועדים לכך במפורש.
ב-1948, בתקופת מלחמת העצמאות, שרר מחסור בכלי תחבורה ציבוריים, עקב העמדת מספר גדול של אוטובוסים לרשות הצבא.
הביקוש הגובר עורר נהגי מוניות בתל אביב להציע שירותי הסעות בשעות העומס תמורת תשלום של 40 עד 50 מיל לנסיעה.
המתחרים החדשים גרמו לעימותים רבים עם חברת האוטובוסים "דן".
במהלך שנות ה-50 גדל מספר מוניות השירות בתל אביב, והוסדרה פעילותן באופן חלקי.
במרץ 1954 הופעלו לראשונה בתל אביב קווי שירות סדירים במסלולם של 5 קווי אוטובוס.
באותו החודש אושר חוק חניית כלי רכב בתל אביב, המסדיר ומגביל את מקומות החנייה בעיר.
החוק לא נתן מענה לתביעתם של בעלי מוניות השירות להכיר בהם רשמית, ולהסדיר מקומות חנייתם במרחק מה מתחנות האוטובוס.
אי הסדרת תנאי הגישה גררה הפגנות רבות של בעלי מוניות לאורך שנות ה-50.
גם בחיפה התעוררו קונפליקטים סביב מוניות השירות.
בפברואר 1955 הופעל שם לראשונה שירות מוניות מאורגן ומסודר לפי קווים.
בתגובה הגיעה 'מתקפת אוטובוסים': מניעת דרכי גישה למוניות באמצעות הצבת אוטובוסים ריקים של חברת אגד, וכן ניסיון פירוק חלקים מכלי הרכב.
עד סוף שנות ה-50 לא הושג פתרון קבע לסוגיית מוניות השירות.
בפברואר 1959 קבעו שר התחבורה ושר הפנים כי המוניות אינן שירות ציבורי, וכי "יש לקבוע למוניות השירות מקומות חנייה לאורך המדרכות, אך עם זאת יש לראות במוניות אלה שירות ארעי שייפסק עם שיפור תנועת האוטובוסים".
הבעיה התחדדה עקב מספרם הגבוה של כלי הרכב, שנבעה מניפוק רישיונות באופן חסר בקרה.
דו"ח של משטרת ישראל מיולי 1959 הראה שבמרחב תל אביב פעלו כ-2,000 מוניות, מרביתן מוניות "שירות" וכי רוב המוניות פעלו מחוץ לחוק.
בשנות ה-60 השתנתה הגישה למוניות השירות.
במרץ 1964 הודיע שר התחבורה על הצבת תחנות קבועות למוניות שירות בערים, שיהיו מבוססות "על הקפאת המצב הקיים בקשר למספר מוניות השירות, והקווים בהם הן פועלות כיום".
בדצמבר 1994 פרסם המפקח על התעבורה במשרד התחבורה כללים להסדרת פעילות מוניות שירות, על פיהם יינתנו רישיונות הפעלה לקווי מוניות שירות שפעלו באופן רציף בין השנים 1987–1994. כמו כן, לא יינתנו רישיונות בקווים בהם יש אוטובוסים בתדירות בינונית או גבוהה ובאזורים עירוניים צפופי תנועה.
באפריל 1999 הוחלט שלא להענות יותר לבקשות להכשיר קווים שהתקיימו בעבר ונקבע שרישיונות לקווי שירות למוניות יוענקו במכרז בלבד.
לגבי אזורים בהם פועלים קווי אוטובוסים בתדירות גבוהה או בינונית ואזורים צפופי תנועה נקבע שיינתנו רישיונות למוניות שירות רק אם לא יפגעו ברווחי חברת האוטובוסים, לא יוסיפו לצפיפות התנועה ויתנו שירות ברמה העולה על זאת הניתנת על ידי האוטובוסים.
במרץ 2005 חוקק תיקון 64 לפקודת התעבורה המסדיר את פעילות מוניות השירות בישראל.
עתירות לבג"ץ כנגד החוק נדחו על ידי בית המשפט.
קווי מוניות השירות בישראל מקבלים אישור של משרד התחבורה ואינם ניתנים לשינוי ללא אישור מתאים.
כדי להילחם בתופעת נהגי מוניות שירות בלתי מורשים, המכונים לעיתים בלשון גנאי בכינוי "חאפרים", הקצה משרד התחבורה בשנת 2005 דוגמאות וצבעים ייעודיים לכל חברת מוניות שירות הפועלת ברישיון.
בשנת 2010, פעלו בישראל כ-2,290 מוניות שירות, המהוות כ-11.5% מכלל המוניות הפועלות בישראל.
רפורמת הרב קו שהחלה בשנת 2018, ומגפת הקורונה שהביאה לאבדן הכנסות, הביאה לצניחה בפעילות מוניות השירות ביותר מ-80%.
גם לאחר המגפה, בהשפעת הרפורמה, המשיך לדרדר את הפעילות עד שבינואר 2026 היו כ-80 מוניות בשוק.
בניגוד לענף האוטובוסים, המסובסד בידי המדינה, ענף מוניות השירות אינו מסובסד, ועקב עליות במחירי התפעול - בין היתר עליית שכר הנהגים - חברות רבות הפסיקו לפעול בשל אי-כדאיות כלכלית.
סלומונה מוני עובדיה ׁ(באיטלקית: Moni Ovadia, נולד ב-1946 בפלובדיב, בולגריה) הוא שחקן תיאטרון, זמר מוזיקת פולק, מחזאי ומלחין יהודי-איטלקי, יליד בולגריה.
התפרסם במופעים בסגנון "יידישקייט" המבוססים על הפולקלור היידישאי ועל פירוש היהדות כתרבות של חופש, אהבת האדם, שלום וצדק.
עובדיה, שחונך בחוגים קומוניסטים, מבקר בחריפות את מה שהוא מכנה "המדיניות של תל אביב" כלפי הערבים הפלסטינים, ומתנגד לזיהויים של היהודים עם ישראל.
מוני עובדיה נולד בשנת 1946 בפלובדיב בבולגריה במשפחה יהודית ספרדית.
בילדותו המשפחה עברה לגור במילאנו באיטליה.
עובדיה למד מדעי המדינה באוניברסיטה הממלכתית במילאנו.
בו זמנית התחיל את הקריירה שלו כזמר ומוזיקאי תחת הדרכתו של רוברטו ליידי, במסגרת הלהקה Gruppo dell'Almanacco Popolare (קבוצת האלמנך העממי) בניהולה של סנדרה מנטובני.
בתחילת שנות ה-70 ייסד מוני עובדיה להקות פולק מתקדם: "קבוצת הפולק הבינלאומית" (Gruppo Folk Internazionale, אחר כך את להקת "הוודיא" (Ensemble Havadià), שבה ניגן בכינור, גיטרה וחצוצרה.
עם להקות אלה הוא הקליט את האלבומים Festa Popolare (חגיגה עממית), Il Nonno di Jonny (הסבא של ג'וני), Le Mille e una Notte (אלף לילה ולילה), Ensemble Havadià e Specchi (להקת הוודיא ומראות).
עובדיה ולהקתו השתתפו בפסטיבלים רבים של מוזיקת פולק באירופה.
יחד עם Stormy Six ניהל את הקואופרטיב "l'Orchestra" ("התזמורת").
בשנת 1984 הופיע עובדיה לראשונה על במת תיאטרון.
ב-1987 הוא בלט כזמר-יוצר בהצגה של מרה קנטוני Dalla sabbia dal tempo ("מן החולות של הזמן") בפסטיבל של התרבות היהודית, על במת תיאטרון פייר לומברדו במילאנו (כיום תיאטרון פרנקו פארנטי).
בשנת 1990 הוא ייסד את ה-TheaterOrchestra ושיתף פעולה עם ב-CRT Artificio במילאנו בהפקה "גולם", איתה יצא לסיורים בבארי, מילאנו, רומא, פריז וניו יורק.
הצלחה רבה גרף עובדיה במופע Oylem Goylem ("עוילעם גוילעם") ששילב מוזיקת כליזמרים, הגיגים באור התרבות וההומור היהודי המזרח-אירופי, וסיפורים ובדיחות.
המופע שודר מאוחר יותר על ידי ערוצי RAI ובשנת 2005 פורסם ב-DVD בהוצאת אינאודי.
בשנת 1994 התחיל לשתף פעולה עם רובטו אנדו ביצירת המולטימדיה Frammenti sull'Apocalisse (קטעי אפוקליפסה) שהוצגה בפסטיבל רומא אירופה ביולי 1995. בהתחלת שנת 1995 הציג יחד עם מרה קנטוני את ההצגה "דיבוק", המוקדשת לשואה ושנחשבה לאחד האירועים החשובים של העונה התיאטרונית.
באותה שנה יצר גם את "טייבעלע והשד שלה" עם פמלה וילורזי וכן את "יומן אירוני בגלות" (כתב יחד עם רוברטו אנדו והפיק בשביל התיאטרון ביונדו סטבילה בפלרמו).
בפברואר 1996 שוב עם מרה קונטוני יצר בתיאטרון פיקולו במילאנו את Ballata di fine millennio ("הבלדה של סוף המילניום") איתה ערך סיורים בכל רחבי איטליה.
באותה שנה הופיע בפסטיבל ג'יבלינה במופע Pallida madre, tenera sorella (אם חיוורת, אחות עדינה) בבימויו של פייטרו מקארינלי.
החל משנת 1997 עבד מוני עובדיה עם תיאטרון רונדו, שוב עם אנדו, שביים את הצגתם "המקרה קפקא".
באוקטובר 1998 הופיע בהצגה בשם "מאמע, מאמלע, מאמה, מאמא" אותה כתב וביצע בתיאטרון פיקולו במילאנו יחד עם TheatrOrchestra.
בדצמבר 1999 שיחק ב-"Joss Rakover si rivolge a Dio" ("ג'וס רקובר פונה לאלוהים"), לאחר מכן ב-"טוביה ואנחנו" ("טבייע אונד מיר").
מתוך המופע האחרון עיבד עובדיה גרסה איטלקית של "כנר על הגג".
ב-2001 הופיע בהצגה על הכסף ששמה Il Banchiere errante (הבנקאי הנודד).
בשנת 2003 הפיק את ההצגה L'armata a cavallo ("צבא הפרשים").
ב-2005 שיתף פעולה עם Modena City Ramblers באלבום שלהם "Appunti partigiani" (הערות פרטיזניות) המוקדש למלאת 60 שנה לשחרור איטליה מהכיבוש הנאצי והשלטון הפאשיסטי שר עובדיה שיר של איטלו קאלווינו וסרג'ו ליברוביץ' על מנגינה אירית.
בשנת 2005 זכה בפרס יונת הזהב לשלום מטעם Archivio disarmo על פעילותו למען השלום והדו-קיום בין העמים.
בשנים 2003–2008 ניהל מוני עובדיה את הפסטיבל "מיטלפסט" בצ'יבידאלה די פריולי.
בעונה 2008–2009 ערך סיור עם ההצגה La bella utopia (האוטופיה היפה) על תולדות הקומוניזם בברית המועצות.
פרט לתיאטרון, עובדיה השתתף גם בהפקות ותוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע.
שיחק לצידו של ברונו גנץ ב"יומן ללא תאריכים" של רוברטו אנדו, שהוצג אחר כך בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הופיע הופעת קמע בסרט "La vera vita di Antonio H" ("החיים האמיתיים של אנטוניו ה.") של אנצו מונטלאונה וב-"Facciamo paradiso" (נעשה גן עדן) של מריו מוניצ'לי.
בשנת 2009 הופיע בתפקיד רב בסרט "Mi ricordo Anna Frank" ("אני זוכר את אנה פרנק").
בשנת 1993 גילם את לוסיו בסרטו של נני מורטי "היומן של נני מורטי".
בשנת 1994 הנחה את תוכנית הרדיו Note spettinate ("לילות פרועים") עם מרה קנטוני ברדיו 2.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד קטן בסרט השואה האיטלקי "אניטה ב.", המבוסס על ספר ביוגרפי משנת 2009.
מוני עובדיה הוא צמחוני, ומחשיב עצמו כאגנוסטי.
העריץ את הכומר דון גאלו מג'נובה שדגל בדעות נון-קונפורמיסטיות שמאליות.
הוא נשוי משנת 1997 לאליזה סאבי, מעצבת תלבושות.
בבחירות לפרלמנט האיטלקי בשנת 2012 עובדיה תמך במפלגה "מהפכה אזרחית" של המשפטן אנטוניו אינגרויה שנאבק בין השאר, נגד המאפיה ולמען טוהר מידות בפוליטיקה.
מפלגה זו לא הצליחה להיכנס לאף אחד משני בתי הפרלמנט.
ב-5 בנובמבר 2013 החליט לעזוב את הקהילה היהודית של מילאנו, בטענה ש"היא מנהלת תעמולה עבור ישראל".
1995 - "חותם השלום" מטעם העיר פירנצה
2006 - חותם העיר מונפלקונה
2007 - תעודת כבוד של אוניברסיטת פאביה
2013 - יקיר העיר סינאלונגה
2010 - הקדמה לספר של יהודי מנוחין במהדורה האיטלקית, Musica e Vita Interiore
מוני עובדיה הפיק בשותפות גם מוזיקת במה למופעים "עוילעם גוילעם", "דיבוק", בלדה של סוף המילניום" ו"ניגון"
המוניות של ניו יורק , מוכרות כאחד מסמלי ההיכר של העיר ניו יורק.
משנות השישים של המאה העשרים בלטו בניו יורק דגמי הצ'קר מרתון.
המוניות קיימות בשני צבעים: ירוק וצהוב.
מוניות הצבועות בצבע צהוב קנרי (מוניות מדליון) מורשות לאסוף נוסעים ברחבי רובעי העיר.
אלו הצבועות בירוק (הידועות כמוניות בורו), שהופיעו לראשונה באוגוסט 2013, מורשות לאסוף נוסעים בצפון מנהטן, הברונקס, ברוקלין, קווינס (לא כולל נמל התעופה לה גוארדיה וקנדי) ובסטטן איילנד).
לשני סוגי המוניות אותו מבנה ארגוני.
הן מופעלות ומוחזקות על ידי חברות פרטיות, ואת הרישיונות מאשרת ועדת המוניות והלימוזינות של ניו יורק (TLC), שגם מפקחת על 40,000 כלי רכב להשכרה, כולל "רכבים שחורים".
נכון למרץ 2014, קיימים בניו יורק 51,398 גברים ונשים בעלי רישיונות לנהוג במוניות מדליון.
העיר ניו יורק הציעה 368 מהן למכירה פומבית בין נובמבר 2013 לפברואר 2014. כל אחת מהמוניות הללו נועדו לשימוש, הן נגישות לכיסאות גלגלים, והן היו אמורות להיות מוצעות לשירות בתוך חודשים ספורים לאחר מכן.
מוניות ניו יורק, אשר לכל אחת מהן נדרש רישיון ייעודי על מנת להיות פתוחה לשירות, עוברות בממוצע כ-180 מיילים במשמרת, ובסך הכל נותנות שירות לכ-241 מיליון נוסעים בשנה.
החל מספטמבר 2012, קיימות כ-7990 מוניות היברידיות, המייצגות כ-59 אחוזים מהמוניות הנותנות שירות, יותר מאשר כל עיר ברחבי ארצות הברית.
רכב מסוג ניסאן NV200 זכה בזיכיון להיות "רכב העתיד" כדי להחליף את רוב מוניות העיר.
החלטה זו גררה ביקורת ותביעות משפטיות רבות.
בנוסף, החל ממרץ 2014, 6000 עיצובי סטריט הייל בעלי היתרים הוצעו לשירות, 20 אחוזים מהם מחויבים להיות בעלי גישה לנכים; 4478 כלי רכב בעלי עיצוב סטריט הייל כבר נמצאים בשימוש החל מ-14 במרץ 2014.
דוקטור מוני (סולומון) גלרטר (Moni Ghelerter; 3 באוגוסט 1905 - 4 בנובמבר 1979) היה משפטן, במאי תיאטרון ופרופסור לאומנות הבמה יהודי רומני, אחיינו של לאון גלרטר.
פרט לתחום התיאטרון, היה משפטן בהכשרתו.
גלרטר נולד ב-1905 יאשי שברומניה, במשפחה של הרוקח והעיתונאי רחמיל (ירחמיאל) מילו גלרטר ושל אשתו, הלנה גלרטר, יהודים המזוהים עם הסוציאליזם.
אביו התיידד עם הסופר שלום עליכם ואירח אותו בשנת 1906 בעת ביקורו ביאש.
ההתוועדות הראשונה לאנשי תיאטרון הייתה לו בגיל שמונה כשבבית הוריו ביקרה השחקנית אלווירה פפוסקו .
בסיום בית הספר התיכון נרשם גלרטר לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת יאשי ולמד במקביל בקורסים של הקונסרבטוריון לאומנות דרמטית ביאשי אצל מיכאיל קודריאנו.
הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים בפריז, אך גם שם התמיד להיצמד לתחום התיאטרון.
בשובו ליאש למשך עשור עבד גלרטר כעורך דין וכעיתונאי.
הוא כיהן כמזכיר מערכת בעיתון "Le Moment" ("הרגע" בצרפתית) שהופיע בבוקרשט וכמזכיר של העורך דין והסופר הרומני דמוסטנה בוטז.
ב-1940, לאחר שהיהודים סולקו ממשרותיהם בתיאטראות הרומנים, מהתקשורת וממערכת החינוך מצא גלרטר עבודה בתיאטרון היהודי באראשאום, שם עבד כעוזר במאי.
בבאראשאום התוודע לאמנים יהודים רבים כגון הצייר מקס הרמן מקסי והשחקנית והמורה תיאטרון ביאטה פרדנוב והיה לחניכו של הבמאי אלכסנדר פינצי וסיע בהעלאת המחזה "האבן הטובה" מאת מרגרת קנדי.
בהמשך כעוזר במאי וכבמאי ביים מחזות רבים שזכו להצלחה.
ב-1946 נשכר כבמאי בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, שם הייתה לו הצלחה עם המחזה "Ultima oră" (השעה האחרונה) מאת מיכאיל סבסטיאן .
מחזה זה הוצג בבכורה עולמית ב-23 בינואר 1946. אחרי הצגה זו ביים גלרטר שורה של מחזות קלאסיים, שדרכם הוכיח את כשרונותיו כבמאי תיאטרון מהשורה הראשונה.
פעל בתיאטרון הלאומי בבוקרשט עד סוף חייו בנובמבר 1979. הוא הוזמן לביים כמה הצגות גם עבור התיאטרון העירוני וכן ביים את המחזה Celebrul 702 ( 702 המפורסם) מאת אלכסנדרו מירודן, בחנוכת התיאטרון לקומדיה בבוקרשט בשנת 1961. מחזה זה הוצג בהמשך גם בתיאטרון הלאומי ובפריז וזכה לשבחים בתקשורת הצרפתית.
גלרטר ביקר עם להקת התיאטרון הלאומי גם בישראל, בסיור עם ההצגות Omul care a văzut moartea (האיש שראה את המוות) ו-Dragă mincinosule (יקירי השקרן).
גלרטר ביים גם כמה מחזות עבור התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
מ-1950 היה גלרטר לפרופסור במכון לאומנות תיאטרלית.
מוני גלרטר נפטר בשנת 1979 .
הוא הובא לקבורה לצד אחיו, פליקס גלרטר, בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
מצבתו עוצבה בטרוורטין על ידי הפסל ניקולאיה רושו.
עיטור המסדר "ההצטיינות בתרבות" דרגה ב- עבור "זכויות מיוחדת בתחום האמנות הבמה"
דודו מצד האב, ד"ר לאון (ליטמן) גלרטר היה רופא, ייסד בתי חולים ביאש ובבוקרשט ונודע כמנהיג של התנועה הסוציאליסטית ברומניה.
אחיו, פליקס גלרטר, היה מייסד ההוצאה לאור "פורום" שהולאמה ונסגרה על ידי השלטון הקומוניסטי בשנת 1952
גלרטר היה נשוי למשך שנים אחדות לשחקנית מרצ'לה רוסו, לימים אשתו של הפוליטיקאי אלכסנדרו ברלדיאנו ואחר כך של המחזאי אאורל בראנגה.
מוניבה מזארי (באורדו: منیبہ مزاری; נולדה ב-3 במרץ 1987) היא אמנית, דוגמנית, פעילה חברתית, דוברת מוטיבציה, זמרת, ומארחת טלוויזיה פקיסטנית.
היא משתמשת בכיסא גלגלים בשל פציעות שנגרמו בתאונת דרכים כשהייתה בת 21, והיא הדוגמנית הפקיסטנית הראשונה בכיסא גלגלים.
היא גם השגרירה הלאומית של ארגון האו"ם לקידום נשים - פקיסטן.
ב-2007, היא הייתה בתאונת דרכים, בה ספגה פציעות מרובות, כולל פגיעה לחוט השדרה אשר הותירה אותה משותקת.
מזארי המשיכה בקריירה שלה בדוגמנות גם אחרי פציעתה, ובנוסף לפעילות החברתית והפילנתרופית שהיא משקיעה בה, היא הקימה מותג אמנותי בשם Muniba's Canvas, אשר ססמתו היא "תנו לקירות ללבוש צבע".
מזארי משרתת כשגרירת פקיסטן בארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים, וגם משמשת כדוברת להעלאת מוטיבציה בכנסים ופורומים.
הביקוש לדוברות שלה פרח לאחר שנבחרה כאחת הנואמות באירוע TEDx איסלאמאבאד.
היא הייתה אחת משתי פקיסטניות שנכללו ברשימת "100 הנשים מעוררות ההשראה" של ה-BBC לשנת 2015. היא לעיתים משמשת כמגישת חדשות בערוץ PTV.
בנוסף, היא הדוגמנית-דוברת של חברת הספרות ותכשירי השיער Toni&Guy בפקיסטן.
מזארי מצאה עצמה במרכז מחלוקת ציבורית, לאחר שהואשמה בגנבת קניין רוחני של אמנית אחרת, ליילה באיג.
תנועת זכויות הנכים של פקיסטן הרחיקה עצמה ממזארי, שהייתה פעילה בה.
על פי מוחמד אטיף שייח', הנשיא ארגון STEP (לקידום אנשים עם מוגבלויות), "מוניבה מציגה דוגמה אמפתית כשגרירה.
אנחנו לא רוצים לציין שמות או לעכב את מאמציה, אבל היא לא עושה שום דבר עבור תנועת הנכות, היא רק צוברת הון סימבולי בשל נכותה.
היא מנסה למשוך תשומת לב באמצעות מודל הצדקה של נכות, שזה לגמרי לא נכון, ולא מה שנציג נכים צריך לעשות.
היא לא צריכה להיות שגרירה של כל ארגון נכות, כי שגרירים שלנו צריכים לקדם את זכויותינו על בסיס שוויון, ולא על סמך רחמים.
נכות היא חלק מאורח חיים מגוון, לא מאבק אמיץ."
קלוב דה פוטבול מונטריי () הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר מונטריי, בירת מדינת נואבו לאון, המשחק בליגת העל המקסיקנית.
מונטריי הוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר מבין המועדונים הפעילים בצפון מקסיקו, והוא נמצא בבעלות חברת FEMSA, חברת המשקאות הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
לזכות המועדון חמש זכיות באליפות מקסיקו, האחרונה שבהן בטורניר האפרטורה , וארבע זכיות בגביע CONCACAF לאלופות, בהן שלוש זכיות רצופות בשנים –.
כמו כן, המועדון מחזיק בהישג השיא המשותף לקבוצה מ-CONCACAF במסגרת גביע העולם למועדונים, כאשר סיימה שלישית במסגרת הטורניר ב-2012.
צבעי המועדון הם כחול ולבן, והם ידועים בתלבושת הפסים שהעניקה לה את הכינוי "Los Rayados" ("המפוספסים").
כמו כן, הפסים הפכו לחלק מסמל המועדון.
מונטריי מארחת את משחקיה באצטדיון BBVA החל משנת 2015, ולמועדון יריבות ארוכת שנים עם טיגרס, כאשר שתי הקבוצות פועלות במטרופולין מונטריי.
הדרבי בין השתיים זכה לכינוי "קלאסיקו רחיומונטאנו", והוא נחשב לאחד ממשחקי הדרבי החשובים והטעונים במקסיקו.
ההקמה, הטרגדיה והפירוק הזמני (1945–1946)
ב-21 באפריל 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, הודיע נשיא התאחדות הכדורגל של נואבו לאון, אנחל אסקובדו, על הכוונה להקים קבוצה ראשונה לאזור שתתחרה בליגת העל המקסיקנית החל מעונת .
ההחלטה הגיעה בעקבות הצלחת הקבוצה של מדינת נואבו לאון באליפות החובבנית שהתקיימה בעיר חודש קודם לכן.
הקבוצה החדשה החלה להתגבש סביב שחקני הסגל של קבוצת המדינה של נואבו לאון.
ב-28 ביוני הוקם המועדון באופן רשמי, תחת השם קלוב דה פוטבול מונטריי.
ב-12 ביולי נרשמה הקבוצה רשמית בהתאחדות הכדורגל המקסיקנית כקבוצה ה-16 בליגת העל החל מהעונה הבאה.
אנריקה אייאלה מדינה היה לנשיא המועדון הראשון, שהיה לחלק מקבוצת אנשי עסקים שהרכיבו את הנהלת המועדון בראשיתו.
ב-19 באוגוסט ערכה הקבוצה את הופעת הבכורה הרשמית שלה, כאשר גברה במגרשה הביתי 0–1 על סן סבסטיאן דה לאון.
את שערה הראשון וההיסטורי של הקבוצה כבש שחקנה הספרדי-ארגנטינאי, חוסה "צ'ה" גומס.
כבר במחזור הבא ספגה הקבוצה את הפסדה הראשון, כאשר הובסה 0–6 על ידי מונטסומה.
ב-14 בספטמבר הייתה מעורבת הקבוצה בתאונה קשה ששינתה את פניו של המועדון הצעיר.
אוטובוס הקבוצה עשה דרכו לעיר גוודלחרה לקראת משחק החוץ מול דפורטיבו אורו.
בשעות הלילה, כאשר עצר האוטובוס לתדלוק בעיר סן חואן דה לוס לאגוס, התלקח האוטובוס כאשר שחקני הקבוצה ישנים בתוכו.
על אף שלא היו הרוגים במקום התאונה, בין היתר הודות לחוסה "צ'ה" גומס שסיכן את חייו כדי להציל את חיי חבריו, רבים משחקני הקבוצה סבלו מכוויות קשות, פציעות שונות שנגרמו בין היתר מקפיצה דרך חלונות האוטובוס כדי להימלט, ופגיעה נפשית קשה.
שלושה חודשים לאחר האירוע נפטר אנריקה ליסאנו בן ה-28, שחקנה הקוסטה ריקני של הקבוצה, כתוצאה מפציעותיו.
בהמשך נפטר גם לאונרדו קואדרוס וידאל, ושחקן נוסף בשם אדוארדו קסאדה נאלץ לפרוש מכדורגל.
בין הפצועים היה גם מאמן הקבוצה, מנואל גאלאן.
בעקבות האירוע הטרגי, נרתמו שאר קבוצות הליגה לעזרתה של מונטריי, ושלחו שחקנים בהשאלה ללא תמורה על מנת להמשיך את קיום המועדון בליגה.
עם זאת, המועדון מוכה האבל שבנוסף נקלע לבעיות כלכליות קשות, התקשה להשתקם מקצועית ועד לסיום העונה ספגה הקבוצה למעלה מעשרים הפסדים, ספגה למעלה מ-120 שערים וסיימה את העונה במקום האחרון בטבלה.
ב-23 ביוני 1946, עם ההפסד לאטלס במחזור הסיום, ביקשה הקבוצה להפסיק את פעילותה, בעקבות הקשיים ומתוך כבוד להרוגי התאונה הקשה.
רמון קרדנאס קורונאדו, שהחליף את מדינה בתפקיד נשיא המועדון, הודיע כי המועדון יעבור בנייה מחדש, אך בפועל הקבוצה התפרקה ולא המשיכה בפעילות מכל סוג.
ההקמה החוזרת והשנים הראשונות (1952–1960)
ביולי 1952, תחת הובלתו של נשיא התאחדות הכדורגל של נואבו לאון, ד"ר קרלוס קנסקו, חזרה מונטריי להיות קבוצה מקצוענית, שהתבססה על הקבוצה שהמשיכה את שם המועדון ושיחקה במספר טורנירים חובבניים ואלמוניים קודם לכן, והתחזקה לקראת חזרה לבמה המקצוענית של הכדורגל המקסיקני.
מונטריי התקבלה לליגת המשנה המקסיקנית שעשתה באותן שנים את צעדיה הראשונים, לקראת עונת , שהייתה לעונה השלישית בלבד בתולדות ליגת המשנה.
ההודעה על צירופה של מונטריי לליגת המשנה התקבלה בהתנגדות קשה מצד רובן של קבוצות הליגה, בעיקר בשל המרחק הרב שיצטרכו לעבור בדרך לעיר הצפונית.
ההתנגדות נבעה מכך שהרוב המוחץ של מועדוני הכדורגל המקסיקנים באותן השנים הגיעו ממרכזה ומדרומה של מקסיקו.
חלק מהמועדונים אף דרשו כי מונטריי תכסה כמחצית מעלויות הנסיעה, דרישה שנדחתה על הסף.
בעקבות המשבר עם יתר הקבוצות, הודיעה הליגה ב-6 ביולי על כך שמונטריי לא אושרה להצטרף לליגת המשנה.
בעקבות התעקשותם של חברי הנהלת הקבוצה החדשה (רק חבר אחד מהנהלת הקבוצה המקורית נותר בהנהלה החדשה), שהציגו טיעונים רבים לטובת צירופם מחדש לליגה, הודיעה הליגה כשבוע לאחר מכן על שינוי ההחלטה ועל חזרתה של מונטריי לליגה מקצוענית לאחר שש שנים ללא פעילות.
אצטדיון הבית של הקבוצה נקבע להיות אסטאדיו טכנולוחיקו בעיר מונטריי, שנפתח שנתיים קודם לכן והכיל כ-20 אלף מקומות ישיבה.
בעונת , לאחר שתי עונות קשות אותן סיימה בתחתית הטבלה ועונה נוספת במרכז הטבלה, זכתה מונטריי באליפות ליגת המשנה תחת המאמן מנולו פאנדו.
עם זאת, כבר בעונה הבאה ירדה מונטריי לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום האחרון בליגה.
הייתה זו ירידת הליגה הראשונה והיחידה עד כה של המועדון בכל שנות קיומו.
מונטריי, שצברה ארבעה ניצחונות בלבד ב-24 מחזורי הליגה, נותרה אחרונה בפער נקודה בלבד מסקטפק שמעליה.
מונטריי ניסתה לשוב מיידית לליגה הבכירה אך סיימה כסגנית בליגת המשנה במשך שתי העונות הבאות.
בעונת , עונתה השלישית ברציפות בליגת המשנה, השיגה מונטריי את הכרטיס לליגה הבכירה עם זכייה באליפות ליגת המשנה.
עד כה, הייתה זו העונה האחרונה של הקבוצה בליגת המשנה, ומאז היא משחקת ברציפות בליגה הבכירה.
עליות, מורדות וחיפוש אחר תואר ראשון (1961–1985)
מונטריי שבה לליגה הבכירה, אך כבר בעונת החזרה שלה, עונת , הייתה קרובה לירידת ליגה.
מונטריי שרדה רק במחזורי הסיום, לאחר שסיימה במקום אחד לפני האחרון, עם שתי נקודות בלבד מעל סלאיה שירדה לליגת המשנה.
עונה לאחר מכן התקרבה אף יותר לירידה, כאשר שוב סיימה במקום הלפני האחרון, הפעם בפער נקודה מסקטפק האחרונה.
ב-1962 עשתה הקבוצה את צעדיה הראשונים לקראת התבססות בצמרת הטבלה, כאשר הנחיתה את המאמן רוברטו סקארונה.
המאמן האורוגוואי הוביל רק שנה קודם לכן את פניארול לשתי זכיות רצופות בגביע ליברטדורס, וכן לזכייה בתואר הגביע הביניבשתי על חשבון בנפיקה ליסבון.
תחת המאמן החדש סיימה מונטריי במקום החמישי בטבלה בתום עונת , הישג השיא שלה עד לאותה הנקודה.
הקבוצה המשיכה במגמת שיפור כאשר בעונה הבאה סיימה שלישית בטבלה ואף העפילה לגמר הגביע המקסיקני, שם הפסידה לקלוב אמריקה בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בסיכום שני המפגשים.
בעונה השלישית והאחרונה של האורוגוואי על הקווים סיימה מונטריי שוב במקום השלישי בטבלה.
עזיבתו של סקארונה לאחר שלוש עונות הובילה לירידה ביכולתה של הקבוצה.
את עונת סיימה במקום הרביעי ועונה לאחר מכן סיימה שמינית בלבד.
בעונת חזרה מונטריי לאחר תקופה ארוכה למאבקים כנגד הירידה, והצליחה לשרוד בליגה כאשר סיימה במקום ה-14 (מתוך 16 קבוצות), עם ארבע נקודות בלבד מעל למקום האחרון.
בעונת לא הצליחה הקבוצה להרשים בליגה וסיימה במקום ה-11 בלבד.
עם זאת, מונטריי התקרבה בכל זאת לזכייה בתואר, כאשר העפילה לגמר הגביע שם נוצחה בהארכה שנייה, 1–2 על ידי קרוס אסול.
תחילת שנות ה-70, תחת איגנסיו חאורגי שפרש ממשחק לאחר שבע שנים במונטריי והתמנה למאמן הקבוצה, נחשבות לתקופת מפתח בתולדות המועדון.
על אף שלא הצליחה לזכות בתואר, הציבה מונטריי את עצמה בקדמת הבמה של הכדורגל המקסיקני, והפכה לכוח משמעותי.
תקופה זו נפתחה בעונת , אשר בעקבות מונדיאל 1970, הראשון להיערך במקסיקו, פוצלה לשני חלקים.
בחלק הראשון חולקו הקבוצות לשני בתים בני ארבע קבוצות כל אחד.
מונטריי הצליחה לסיים שנייה בבית ולהעפיל לבית הגמר, שם התקשתה להרשים וסיימה במקום השביעי.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה לחצי גמר פלייאוף האליפות (שיטה חדשה שנכנסה לשימוש שנה קודם לכן), וגררה את קלוב אמריקה למשחק שלישי בו הודחה לבסוף.
מונטריי שחזרה את ההישג בעונת , והייתה קרובה לעשות זאת שוב בעונה שלאחר מכן.
לאחר שביססה את מעמדה כקבוצת צמרת, ועם סיום תפקידו של חאורגי לאחר חמש שנים כמאמן הקבוצה, התמנה לתפקיד פרננדו ריירה, שייצג את כשחקן במונדיאל 1950 וכמאמן במונדיאל 1962, והוביל קבוצות שונות באירופה ובאמריקה הדרומית.
תחתיו שיחק בשורות מונטריי אחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים, אאוזביו, ששיחק בקבוצה במשך אותה העונה וכבש שער אחד בעשר הופעות.
מונטריי סיימה ראשונה מתוך חמש קבוצות בבית בעונה הסדירה, השיגה ניצחון כפול על מי שנחשבה ל"קבוצת העשור" בכדורגל המקסיקני, קרוס אסול, עם 2–7 בסיכום מפגשי רבע הגמר, ונעצרה בחצי הגמר.
מי שהיה אחראי על המהפך באותן השנים במעמדה של מונטריי היה הנשיא אלברטו סנטוס דה הויוס, שהוביל את בנייתו של "אל צ'ריטו", מתקן האימונים ובית המועדון החדשים, שנבנו על פי הסטנדרט של המועדונים הגדולים בעולם באותה התקופה.
בשנים הבאות התקשתה מונטריי להעפיל לפלייאוף על אף עונות טובות בסך הכול, וסיימה עשור מוצלח בו מיתגה עצמה כקבוצת צמרת כמעט בכל עונה, אך ללא תואר או העפלה לגמר.
שנות ה-80 נפתחו במגמה הפוכה למגמת השיפור מהעשור הקודם.
הקבוצה עברה לבעלותה של קבוצת "פרוטקסה", ושנים אלו התאפיינו בתקציבים דלים ובחוסר הישגיות.
בעונת הייתה הקבוצה רחוקה משחק אחד מפלייאוף הירידה, ממנו הצליחה להימנע על אף שסיימה אחרונה בבית המוקדם.
בעקבות חוסר ההישגיות השקיעה קבוצת פרוטקסה בחיזוק הקבוצה, אך בעונה שלאחר מכן סיימה מונטריי במאזן ה-11 בטיבו בליגה.
מאחר שסיימה שנייה בבית הצליחה להשתחל לפלייאוף, אך הודחה על ידי קלוב אמריקה.
עונה זו הובילה לשינוי נוסף בגישה של ההנהלה ולמהפך נרחב בסגל, ובמהלך עונת אף הובילה לפיטוריו של המאמן האורוגוואי רוברטו מטוסאס, ולמינויו של מאמן צעיר, פרנסיסקו אווילאן בן ה-37, שחקן בית של המועדון ושחקן הנבחרת המקסיקנית בעברו, בתפקידו הראשון על הקווים.
עונת חולקה לשניים, בין היתר בעקבות מונדיאל 1986 ששוחק במדינה בקיץ.
הקמפיין הראשון הסתיים עבור מונטריי עם יכולת חלשה וניצחון בודד, הרחק ממאבקי הפלייאוף.
עם זאת, קיבל אווילאן את הקרדיט מההנהלה לחציה השני של העונה.
טורניר מקסיקו 1986, שזכה לשמו עקב סמיכותו לטורניר המונדיאל הקרב, היה לטורניר היסטורי עבור מונטריי.
הליגה חולקה לשני בתים בני עשר קבוצות כל אחד.
מונטריי סיימה את השלב הזה כקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר מבין כל קבוצות הליגה על שני בתיה, עם 13 ניצחונות ב-18 משחקים.
לאחר שצלחה את רבע גמר הפלייאוף, רשמה הקבוצה ניצחון כפול על גוודלחרה בדרך לגמר הפלייאוף הראשון בתולדותיה.
בגמר מול טמפיקו מאדרו הצליחה מונטריי למחוק הפסד 1–2 במשחק הראשון עם 0–2 בגומלין, ולזכות בתואר האליפות הראשון בתולדותיה.
דווקא לאחר עונת השיא בהיסטוריה של המועדון, נרשמה עונה חסרת יציבות שהסתיימה עם המאזן ה-12 בטיבו בלבד בליגה, והדחה כבר ברבע הגמר.
בתום העונה סיים אווילאן את תפקידו כמאמן הקבוצה.
תקציב הקבוצה ירד, שחקנים משמעותיים שוחררו ובמקומם הגיע רכש לא מספק.
בעונת נלחמה מונטריי, ששנים ספורות קודם לכן זכתה באליפות, נגד הירידה לליגת המשנה.
רק חזרה למועדון של המאמן פרנסיסקו ריירה הובילה לשיפור במצב הקבוצה ולהישרדות בליגה הבכירה.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן הצ'יליאני פדרו גרסיה בארוס, תחתיו רשמה הקבוצה מספרים נאים אך סיימה שלישית בלבד בבית ולא העפילה לפלייאוף.
עונה לאחר מכן הוביל פדרו גרסיה את הקבוצה למקום הראשון בבית ולמאזן השני בטיבו בליגה הסדירה, אך תבוסת 0–4 לפואבלה במשחק הראשון של רבע הגמר סתמה את הגולל על סיכויי ההעפלה של מונטריי, שעל אף ניצחון 0–1 בגומלין סיימה את העונה באכזבה.
לאחר שתי עונות תחת הצ'יליאני, ולקראת עונת , הגיע לקבוצה המאמן מיגל מחיה ברון, שהוביל את אוניברסידד נסיונל לזכייה באליפות.
מחיה ברון הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המקסיקני הראשון בתולדותיה, לאחר שקבוצתו הדיחה בשלבי הנוקאאוט את פואבלה ואת קרוס אסול, לפני שגברה 2–4 על קובראס דה קרטארו במשחק הגמר.
עונה לאחר מכן הוביל מחיה ברון את מונטריי לעונה מרשימה בליגה, ולהעפלה לגמר הפלייאוף שם נוצחה מונטריי פעמיים על ידי אטלאנטה.
בקיץ 1993, לאחר מינויו של מחיה ברון לתפקיד מאמן נבחרת מקסיקו והחלפתו בהוגו הרננדס, השתתפה הקבוצה בטורניר הגמר של גביע CONCACAF למחזיקות גביע, וזכתה בתואר לאחר שניצחה 3–4 במשחק האחרון בבית את לואיס אנחל פירפו מאל סלוודור, כאשר לואיס הרננדס כובש את שער הניצחון כרבע שעה לסיום.
בעוד חציו הראשון של העשור היה לתקופת שיא עבור המועדון, חציו השני התאפיין בבעיות רבות וביכולת ירודה.
הקבוצה נקלעה לבעיות כלכליות קשות, שנגרמו בין היתר בעקבות הבעיות הכלכליות של נשיא המועדון חורחה לנקנאו, שמאוחר יותר אף ניצב בפני תביעה משפטית על זיוף.
במרץ 1996 רשמה מונטריי רגע מוצלח, בעיקר עבור אוהדיה, כאשר גברה על היריבה העירונית המרה טיגרס במשחק מכריע עבורה, והורידה אותה לליגת המשנה בפעם הראשונה בתולדותיה.
שלוש שנים מאוחר יותר ניצבה מונטריי מרחק משחק אחד מירידה שנייה בתולדותיה לליגת המשנה, אך הצליחה לגבור 0–1 על פואבלה במשחק המכריע והמשיכה את דרכה בליגה הבכירה.
לאחר ששרדה בליגה הראשונה, התערב משרד האוצר במצבה הכלכלי הקשה של המועדון, שנקלע לחובות כבדים בין היתר גם אליו.
ההחלטה ששינתה את פני המועדון הייתה להפקיד את ניהולו בידי חברת FEMSA, יצרנית המשקאות המובילה באמריקה הלטינית, המשווקת בין היתר את המותג קוקה-קולה.
גם חברת בימבו, הספונסרית הראשית של המועדון, המשיכה להזרים כספים כדי לייצב את מצבה הכלכלי של מונטריי ולנקות את חובותיה הכבדים.
חיזוק נרחב בדמותם של 11 שחקנים חדשים, בהם שחקנים שחזרו למועדון כגון פדרו פינדה וקלאודיניו דה סילבה, והצטרפו למאמן הארגנטינאי החדש אדוארדו סולארי ולכוכב הקבוצה, הארגנטינאי אנטוניו מואמד.
על אף השינוי הנרחב, גם טורניר החורף (אינוויירנו) של 1999 הסתיים באכזבה ובהתפטרותו של המאמן.
לאחר התפטרותו של סולארי הגיע למונטריי המאמן הספרדי בניטו פלורו, מאמנה לשעבר של ריאל מדריד.
כמו כן, לסגל השחקנים הצטרף חסוס ארייאנו, שחקן הבית המוערך שגדל בקבוצה ונמכר לגוודלחרה בעיצומו של המשבר הכלכלי ב-1997. פלורו לא הצליח להצעיד את הקבוצה לתארים, אך הצליח לייצב את מצב הקבוצה, להרחיק אותה מאזור הירידה, ואף להצעיד אותה לעונה מרשימה בטורניר וראנו 2001, שהיה האחרון שלו בקבוצה.
בטורניר זה הוביל פלורו את מונטריי למקום השני בבית המוקדם, עם המאזן השלישי בטיבו בליגה, והמרוחק מהמקום הראשון בהפרש שערים נחות בשלושה שערים בלבד.
עם זאת, בפלייאוף הודחה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון, שלב רבע הגמר, לאחר תבוסת 0–4 לפצ'וקה בחוץ ושוויון 2-2 בלבד בבית.
ביולי 2002, לקראת טורניר האפרטורה, הגיע לקבוצה המאמן הארגנטינאי דניאל פסארלה, שזכה במונדיאל 1978 כשחקן והוביל כמאמן את נבחרות ו.
סביב המאמן נבנה סגל חזק שכלל בין היתר את גיז'רמו פרנקו, וולטר ארוויטי ולואיס ארנסטו פרס שהצטרפו לחסוס אורייאנו.
בטורניר קלאוסורה 2003 הוביל פסארלה את מונטריי לזכייה באליפות השנייה בתולדותיה, 17 שנים לאחר הזכייה הראשונה.
מונטריי סיימה במאזן השלישי בטיבו בליגה, נקודה פחות ממונרקס מורליה הראשונה.
ברבע הגמר הדיחה מונטריי את אטלס, ובחצי הגמר המתינה לה טיגרס, יריבתה העירונית המרה, במפגש הראשון בין השתיים אי פעם במסגרת פלייאוף אליפות.
במשחק הראשון בחוץ הפכה מונטריי פיגור 0–1 לניצחון מרשים של 1–4, וגם הפסד מינימלי של 1–2 בגומלין הביתי לא מנע ממנה העפלה מרשימה לגמר הפלייאוף.
בגמר גברה מונטריי 1–3 בסיכום שני המפגשים על מורליה, בדרך לזכייה באליפות.
מונטריי, תחת המאמן מיגל הררה, חזרה לגמר הפלייאוף בטורניר אפרטורה 2004, אך נעצרה בשלב הגמר עם הפסד כפול לאוניברסידד נסיונל, 1–3 בסיכום המפגשים.
הררה הוביל את מונטריי לגמר נוסף בטורניר אפרטורה 2005, לאחר ניצחון דרמטי בחצי הגמר על טיגרס, כשפרנקו כובש את שער הניצחון חמש דקות לתום משחק הגומלין ומוחק את יתרונה של טיגרס מהמפגש הראשון.
בגמר פגשה מונטריי את דפורטיבו טולוקה, אך נוצחה 3–6 בסיכום המפגשים.
בתום אותה עונה עזב גיז'רמו פרנקו לטובת ויאריאל הספרדית.
רצף תוצאות חלשות הביאו לפיטוריו של הררה במהלך טורניר אפרטורה 2007. בתום הטורניר התמנה ריקרדו לה וולפה לתפקיד המאמן.
לה וולפה נהנה מסגל חזק בכיכובם של חארד בורחטי הוותיק ואומברטו סואסו, שהצטרף שנה קודם לכן.
לימים יהפוך סואסו, ששיחק בקבוצה עד לשנת 2015, למלך השערים של המועדון בכל הזמנים עם 121 כיבושים.
בטורניר הראשון שלו על הקווים הוביל לה וולפה את מונטריי לחצי גמר פלייאוף קלאוסורה 2008 עם ניצחון 5–8 בסיכום שני מפגשים מול גוודלחרה, אך בחצי הגמר הודחה הקבוצה על ידי סנטוס לגונה, עם 3-3 בסיכום המפגשים שהספיק לסנטוס להעפיל עקב מיקום ליגה גבוה יותר בעונה הסדירה.
לה וולפה סיים את תפקידו במועדון לאחר טורניר אחד נוסף, בו כשלה מונטריי להעפיל לפלייאוף.
מחליפו של לה וולפה לקראת טורניר קלאוסורה 2009 היה ויקטור מנואל ווצ'טיץ'.
תחת המאמן נבנתה אחת הקבוצות החזקות בתולדות המועדון, עם השוער ג'ונתן אורוסקו, חוליית הגנה שכללה בין היתר את חוסה מריה בסנטה ואת דוויליו דאווינו, לימים נשיא המועדון, קישור חזק עם לואיס פרס וחסוס ארייאנו הוותיקים שאליהם הצטרף וולטר איובי, וחוליית התקפה בכיכובם של סואסו ואלדו דה ניגריס.
בטורניר הראשון שלו על הקווים הוביל ווצ'טיץ' את מונטריי לרבע גמר הפלייאוף, וכבר בטורניר השני שלו, אפרטורה 2009, הוביל את הקבוצה לאליפות השלישית בתולדותיה.
מונטריי הצליחה להיכנס לפלייאוף על אף שסיימה במקום השלישי בבית, בזכות היותה אחת משתי הקבוצות הטובות ביותר בטבלה הכללית שלא נכנסו אוטומטית לפלייאוף דרך מיקומן בבית.
במשחק ראשון ברבע הגמר אירחה מונטריי את קלוב אמריקה, חמישה ימים בלבד לאחר פטירתו המפתיעה של אנטוניו דה ניגריס, שגדל בקבוצה, מהתקף לב.
טרם המשחק נערך טקס לזכרו של אנטוניו, ובמשחק עצמו כבש אחיו הצעיר של אנטוניו, אלדו דה ניגריס, את שער הניצחון לזכות מונטריי.
את השער הקדיש לאחיו המנוח.
מונטריי התקדמה לחצי הגמר לאחר שוויון 1-1 בחוץ, ובמשחק הראשון מול טולוקה בבית כבש דה ניגריס צמד שקבע 2-0 בסיום.
שוויון 1-1 בגומלין שוב הספיק למונטריי להעפיל לגמר מול קרוס אסול.
מונטריי אירחה את המשחק הראשון ועלתה ליתרון מהיר משער עצמי, אך ירדה למחצית בפיגור 1–3. במחצית השנייה השלימה מונטריי מהפך מרשים וניצחה 3–4, הודות לצמד של סואסו, השני שבהם כשתי דקות לסיום.
שערים של דה ניגריס ושל סואסו בגומלין סידרו ניצחון 1–2 למונטריי, שזוכה באליפות עם 4–6 בסיכום שני המפגשים.
בטורניר הבא (ביסנטנריו 2010), ללא סואסו המושאל לריאל סרגוסה, סיימה מונטריי עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה, לראשונה בתולדותיה.
על אף הציפיות להמשיך לאליפות שנייה ברציפות, הודחה מונטריי עם הפסד כפול לפצ'וקה כבר ברבע הגמר.
סואסו חזר לסגל לקראת טורניר אפרטורה 2010, אז הוביל ווצ'טיץ' את מונטריי לאליפות הרביעית בתולדותיה.
בכך, היה למאמן הראשון שמוביל את מונטריי ליותר מאליפות אחת.
מונטריי, בעלת המאזן השני בטיבו בליגה הסדירה, הדיחה את פצ'וקה ברבע הגמר, ופגשה את אוניברסידד נסיונל ברבע הגמר.
לאחר שוויון 0-0 בחוץ, גברה מונטריי 0–2 על הפומאס בבית, כאשר סואסו כובש שתי דקות לסיום, ונרי קרדוסו כבש דקה לאחר מכן.
בגמר פגשה מונטריי את סנטוס לגונה והפסידה 2–3 בחוץ, אחרי שער עצמי של דאווינו חמש דקות לסיום.
בגומלין הביתי חגגה מונטריי עם 0–3, כולל צמד לסואסו ושער של בסנטה בתווך.
מונטריי ניצחה 3–5 בסיכום שני המפגשים.
בעקבות הזכייה באליפות אפרטורה 2009, הראשונה בעידן ווצ'טיץ', הבטיחה מונטריי למעשה את השתתפותה בליגת CONCACAF לאלופות לעונת .
לאחר שסיימה במאזן נקי מהפסדים בראש הבית בשלב הבתים, העפילה מונטריי לרבע הגמר, שם הדיחה את בת ארצה דפורטיבו טולוקה.
גם חצי הגמר הפגיש את מונטריי עם מקסיקנית נוספת, קרוס אסול, ומונטריי הצליחה להדיח אותה בדרך לגמר מול ריאל סולט לייק האמריקאית.
במשחק הראשון בבית איבדה מונטריי פעמיים יתרון (דה ניגריס וסואסו) בדרך לשוויון 2-2 בסיום, אך בגומלין ניצחה 0–1 משער של סואסו, בדרך לזכייה ראשונה בתולדותיה בתואר היבשתי היוקרתי.
בעקבות כך השתתפה הקבוצה בגביע העולם למועדונים 2011, שם סיימה חמישית לאחר שהפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין לקאשיווה רייסול, אך גברה במשחק על המקום החמישי 2–3 על אספרנס.
עונה לאחר מכן, חזרה מונטריי לגמר הפלייאוף בטורניר קלאוסורה 2012, אך איבדה את התואר לסנטוס לגונה.
בליגת האלופות לעומת זאת, חגגה הקבוצה זכייה שנייה ברציפות בתואר.
לאחר שצלחה את שלב הבתים במקום הראשון, המתינו למונטריי שלוש יריבות מקסיקניות בשלבי הנוקאאוט.
לאחר שהדיחה את מורליה ברבע הגמר עם 2–7 בסיכום שני מפגשים ואת אוניברסידד נסיונל בחצי הגמר (1–4 בסיכום), המתין למונטריי מפגש גמר שני באותה העונה מול סנטוס לגונה.
בעוד בליגה לא הצליחה מונטריי להכניע את יריבתה, בליגת האלופות הצליחה הקבוצה להשיג מולה את התואר.
סואסו הוביל את מונטריי לניצחון 0–2 ביתי עם צמד אישי, ובגומלין, לאחר שנקלעה לפיגור 0–2, כבש קרדוסו את השער המצמק שמונה דקות לסיום, וקבע 2–3 למונטריי בסיכום שני המפגשים, בדרך לזכייה שנייה ברציפות בתואר.
בהשתתפותה השנייה ברציפות בגביע העולם למועדונים 2012, רשמה הקבוצה את הישג השיא המשותף לנציגת CONCACAF בטורניר, כשהדהימה וסיימה במקום השלישי.
מונטריי גברה 3-1 על אולסן יונדאי ברבע הגמר, הפסידה 1–3 לצ'לסי בחצי הגמר אך ניצחה 0–2 את אל-אהלי במשחק על המקום השלישי.
בנוסף, זכתה בתואר הפייר פליי של הטורניר.
מונטריי הצליחה להעפיל לשני טורנירי הפלייאוף בעונת בליגה המקסיקנית, אך בשניהם לא הצליחה להעפיל לגמר.
לעומת זאת, בליגת האלופות רשמה הקבוצה הישג מרשים כשהייתה לראשונה בעידן ליגת האלופות (שעבר מספר שינויים בפורמט לקראת העונה), והשנייה בהיסטוריה של הטורניר (אחרי קרוס אסול), שזוכה בתואר שלוש פעמים ברציפות.
מונטריי השיגה מאזן מושלם בשלב הבתים בארבעה משחקים, עם ארבעה ניצחונות ופער שערים 0–15. בשל כך, סיימה הקבוצה במאזן הטוב ביותר מבין העולות ופגשה את העולה בעלת המאזן החלש ביותר, שלאחו מגואטמלה.
מונטריי המשיכה לחצי הגמר, שם הדיחה את לוס אנג'לס גלאקסי, בדרך לגמר שני ברציפות מול סנטוס לגונה.
לאחר שוויון 0-0 בחוץ, נקלעה מונטריי לפיגור ביתי של 0–2, כשאת השער השני כובש שחקן העבר של הקבוצה, פליפה באלוי.
מונטריי הצליחה לבצע מהפך דרמטי, שכלל צמד של דה ניגריס ושערים של קרדוסו וסואסו.
שלושה מהשערים נכבשו בשש הדקות האחרונות של המשחק, בסיומו ניצחה מונטריי 2–4 וזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
בגביע העולם למועדונים 2013 סיימה הקבוצה במקום החמישי, לאחר הפסד בהארכה לרג'א קזבלנקה וניצחון 1–5 על אל-אהלי.
הכישלון להעפיל לגמר בשני הטורנירים של העונה, מנע ממונטריי השתתפות בעונה הבאה של ליגת האלופות, וזאת על אף ההישג ההיסטורי ושלוש הזכיות הרצופות שלה בתואר.
עד לפתיחת עונת עברה הקבוצה שינויים רבים.
דה ניגריס ואיובי עברו לקבוצות אחרות במדינה, ארייאנו ודאווינו הוותיקים כבר פרשו ממשחק וגם שחקני מפתח כגון לואיס פרס כבר לא היו לחלק מהמועדון.
ב-25 באוגוסט 2013, לאחר שהוביל את הקבוצה לחמישה תארים יוקרתיים בארבע שנים, סיים ווצ'טיץ' את תפקידו בקבוצה.
לאחר שכשלה תחת מחליפו של ווצ'טיץ', חוסה גוואדלופה קרוס, מינתה מונטריי את עוזרו של ווצ'טיץ', קרלוס בארה, לתפקיד המאמן לקראת אפרטורה 2014. עם שחקני רכש מבטיחים כגון סטפן מדינה ופבלו באררה, בנוסף לחזרתו לסגל של דורלאן פאבון, עלו הציפיות לקראת הטורניר הקרב.
מונטריי הצליחה להגיע לפלייאוף מהמקום השישי בטבלה ואף הדיחה את אטלס ברבע הגמר, אך נעצרה בחצי הגמר על ידי האלופה שבדרך, קלוב אמריקה, עם הפסד 0–3 בסיכום המפגשים.
המשחקים מול אמריקה היו לאחרונים של אומברטו סואסו בקבוצה, בטרם חזר לקולו-קולו.
בארה זכה לקרדיט לקראת טורניר קלאוסורה 2015, אך לאחר ארבעה הפסדים בששת מחזורי הפתיחה פוטר המאמן מתפקידו.
מונטריי הצליחה לשים ידיה על אחד המאמנים המבטיחים ושחקן העבר של הקבוצה, אנטוניו מואמד.
הארגנטינאי הוביל את קלוב אמריקה לזכייה בתואר טורניר אחד קודם לכן, ומספר שנים קודם לכן זכה באליפות עם קלוב טיחואנה.
הוא לא הצליח לשקם את הקבוצה באופן מיידי ומונטריי מצאה עצמה מחוץ לפלייאוף הקלאוסורה, אך הייתה נחושה להשאיר בשורותיה את המאמן.
לקראת טורניר אפרטורה 2015 עזבה הקבוצה את הטכנולוחיקו, אצטדיונה הוותיק, ועברה לאצטדיון חדש, אצטדיון BBVA בנקומר.
את האצטדיון חנכה הקבוצה במהדורה מיוחדת של גביע אאוזביו מול בנפיקה ליסבון מפורטוגל, וגברה עליה 0–3. ססאר מונטס, שחקן הבית של המועדון, התכבד בכיבוש השער הראשון באצטדיון החדש.
מונטריי התחזקה במהלך הקיץ ולסגל הצטרפו, בין היתר, וולטר גרגאנו מנאפולי, רוחליו פונס מורי שהגיע מבנפיקה וכן חוסה מריה בסנטה, ששב למועדון לאחר שעזב לפיורנטינה לאחר מונדיאל 2014. כמו כן, הוותיקים לואיס פרס ואלדו דה ניגריס שבו לאחר קדנציות בגוודלחרה כדי לסיים את הקריירה בקבוצה.
החלק ההתקפי שכלל את אדווין קרדונה, דורלאן פאבון ופונס מורי נחשב לאחד מהטובים בליגה (עם 32 שערי זכות בעונה הסדירה, המאזן השלישי בטיבו בליגה), וזכה למחמאות רבות על אף שמונטריי החמיצה את הפלייאוף וסיימה במקום התשיעי בלבד.
מונטריי נכנסה לפלייאוף כפייבוריטית לזכייה באליפות ועמדה בציפיות ברבע הגמר, כשהדיחה את יריבתה הגדולה טיגרס ושמרה על מאזן נקי מהדחות מולה במסגרת הפלייאוף.
בחצי הגמר פגשה מונטריי את קלוב אמריקה, והפסידה לה 0–1 במשחק הראשון בחוץ.
משחק הגומלין הסתיים בניצחונה של מונטריי 2–4, במשחק שנחשב לאחד מהטובים בהיסטוריה של משחקי הפלייאוף.
לקראת הגמר איבדה מונטריי את אחד משחקני המפתח שלה, קרלוס סאנצ'ס, שנאלץ להחמיץ את המפגשים עקב זימונו לסגל אורוגוואי לקראת קופה אמריקה 2016. במשחק הראשון הפסידה מונטריי 0–1 בחוץ לפצ'וקה, והובילה בגומלין 0–1 הודות לשער של פאבון במחצית הראשונה, במשחק הגמר הראשון אי פעם באצטדיון החדש.
מונטריי ספגה שוויון דרמטי שלוש דקות בתוך תוספת הזמן מנגיחה של ויקטור גוסמאן, והפסידה את התואר לפצ'וקה.
חציו הראשון של עונת היה קשה, ובמהלכו החמיצה מונטריי את משחקי הפלייאוף בליגה לאחר שסיימה תשיעית בטבלה, מרחק נקודה מהמקום המוביל לפלייאוף.
במקביל השתתפה הקבוצה בליגת האלופות לאחר שלוש שנות היעדרות, ועל אף הציפיות הגבוהות הודחה במפתיע בשלב הבתים, לאחר שסיימה כשסניתה של אראבה אונידו מפנמה בעקבות שני הפסדים בשני משחקי הבית מולה.
מונטריי חזרה לפלייאוף בקלאוסורה 2017 מהמקום השני בטבלה, אך הובסה 1–6 בסיכום שני משחקיה מול טיגרס, שלראשונה בתולדותיה הדיחה את יריבתה הגדולה במסגרת הפלייאוף.
בטורניר האפרטורה של אותה השנה סיימה מונטריי בראש הטבלה עם שני הפסדים בלבד, ופתחה את הפלייאוף עם 2–6 על אטלס בסיכום שני המפגשים, ועם 0–5 על מורליה בסיכום שני משחקי חצי הגמר.
לראשונה נפגשה מונטריי בגמר הפלייאוף עם יריבתה הגדולה טיגרס, ובמשחק הראשון בחוץ נפרדו הקבוצות בשוויון 1-1. בגומלין הביתי עלתה מונטריי ליתרון ראשון לאחר שתי דקות בלבד, אך עד לתום המחצית ספגה פעמיים, הפסידה 1–2 בסיום, וראתה את יריבתה הגדולה חוגגת מולה זכייה שישית באליפות מקסיקו.
לצד האכזבות, באותו הטורניר חגגה מונטריי זכייה שנייה בתולדותיה בגביע המקסיקני, 25 שנים לאחר זכיית הבכורה.
שער בודד של אווילס אורטדו בגמר מול פצ'וקה העניק למונטריי את התואר, לאחר שרשמה טורניר מוצלח והדיחה בשלבי הפלייאוף, בין היתר, את סנטוס לגונה ואת קלוב אמריקה.
בטורניר הקלאוסורה 2018 העפילה מונטריי לפלייאוף מהמקום השלישי בטבלה, אך הודחה על ידי טיחואנה ברבע הגמר.
בעקבות ההדחה סיים אנטוניו מואמד את תפקידו כמאמן הקבוצה לאחר למעלה משלוש שנים.
הוא נפרד מהקבוצה ללא אליפות ועם גביע בודד, התואר היחיד אותו השיג עם המועדון.
לקראת טורניר אפרטורה 2018 הגיע למונטריי המאמן דייגו אלונסו האורוגוואי, שהוביל את פצ'וקה לזכייה באליפות ב-2016 ובליגת האלופות ב-2017. בעונה הבכורה שלו הוביל את מונטריי לגמר הגביע המקסיקני, שם הפסידה קבוצתו 0–2 לקרוס אסול.
אותה קרוס אסול הובילה להדחתה של מונטריי בחצי גמר הפלייאוף באותו הטורניר, לאחר שמונטריי שסיימה חמישית בליגה הדיחה את סנטוס לגונה ברבע הגמר.
בחצי הגמר פגשה מונטריי את אותה קרוס אסול.
כל קבוצה ניצחה בביתה בתוצאה 0–1, ועם שוויון בתום שני המפגשים, זכתה קרוס אסול בכרטיס לשלב הבא, מאחר שסיימה במקום הראשון בעונה הסדירה, מעל מונטריי החמישית.
אלונסו שוב הצעיד את מונטריי לפלייאוף בטורניר קלאוסורה 2019, כאשר הקבוצה סיימה שלישית בעונה הסדירה.
ברבע הגמר הדיחה מונטריי את נקקסה, ובחצי הגמר, עם שוויון 1-1 בסיכום שני המשחקים, הודחה מונטריי פעם נוספת על ידי היריבה טיגרס, עקב מיקום ליגה נחות מיריבתה.
עוד בטרם להדחה, מונטריי השיגה ניצחון מרשים על יריבתה הגדולה בטורניר שהתקיים במקביל לקלאוסורה, ליגת CONCACAF לאלופות 2019. מונטריי העפילה לטורניר כסגניתה של טיגרס מגמר אפרטורה 2017, וצלחה את שמינית הגמר מול אליאנסה מאל-סלבדור.
ברבע הגמר הדיחה את אטלנטה יונייטד האמריקאית, ובחצי הגמר הפגינה יכולת התקפית משובחת מול ספורטינג קנזס סיטי, עם ניצחון 0–5 בבית וניצחון 2–5 בחוץ.
אל הגמר העפילו שתי היריבות העירוניות, מונטריי וטיגרס, לקרב ראש בראש על התואר היבשתי.
לראשונה בתולדות המפעל נפגשו שתי קבוצות מאותה העיר בשלב הגמר.
מאז הקמתה מחדש בליגת המשנה בשנת 1952, אירחה מונטריי את משחקיה באסטאדיו טכנולוחיקו בעיר מונטריי.
האצטדיון נחנך ביולי 1950 על ידי נשיא מקסיקו דאז, מיגל אלמאן ולדס, והיה במקום השני מבחינת ותק במדינה כולה, אחרי אצטדיון אסול.
עם מכסת אוהדים שעלתה לכ-33 אלף צופים (20 אלף בעת חניכתו), אירח המגרש מספר משחקים בשלב הבתים של מונדיאל 1986. ביולי 2017, שנתיים לאחר שעזבה מונטריי את האצטדיון, החלו העבודות להריסתו.
בין השנים 1973 ל-1980 זנחה הקבוצה את הטכנולוחיקו לטובת אירוח משחקים באצטדיונה של יריבתה הגדולה טיגרס, האצטדיון האוניברסיטאי.
ביולי 2015 עברה מונטריי לאצטדיון החדש אצטדיון BBVA בנקומר בגוואדלופה שבמטרופולין מונטריי.
האצטדיון מכיל כ-53,500 מקומות ישיבה, ונבנה על פי מאפיינים דומים לזה של אצטדיון ומבלי בלונדון ואצטדיון אביבה בדבלין.
הוא נחנך במהדורה מיוחדת של גביע אאוזביו ב-2 באוגוסט, לעיני יציעים מלאים, במשחק בו גברה מונטריי 0–3 על בנפיקה ליסבון.
העבודות להקמת האצטדיון החלה באוקטובר 2011. חברת FEMSA, בעליה של קבוצת מונטריי, השקיעה בבנייתו כ-200 מיליון דולר אמריקני, והוא נחשב לאחד מהאצטדיונים היפים במקסיקו, וכן הרביעי בגודלו במדינה.
האצטדיון מאובזר במשטח דשא אמיתי, סוויטות לצפייה, מסעדה בהשראת הקבוצה, לאונג' עבור המועדון ועיצוב מוקפד מתוכו ומחוצה לו.
הוא נבנה כך שהיציעים יהיו במרחק המינימלי המותר על ידי פיפ"א מכר הדשא.
היריבה הגדולה ביותר של מונטריי היא קבוצת טיגרס.
היריבות היא יריבות עירונית, שכן קבוצת טיגרס היא נציגתה של האוניברסיטה האוטונומית של נואבו לאון ושוכנת אף היא במטרופולין מונטריי.
משחקי הדרבי בין המועדונים זכו לכינוי קלאסיקו רחיומונטאנו (הקלאסיקו של מונטריי).
בעוד שני המועדונים ידועים בכמות הקהל הגבוהה שממלאת את היציעים בכל משחק בית של אחת מהן, במשחקי הדרבי הדרישה לכרטיסים כל כך גבוהה, שלרוב הם נחטפים עם הוצאתם למכירה.
היריבות בין השתיים נחשבת לאחת מהקשות והמרכזיות בכדורגל המקסיקני.
הדרבי הראשון בין השתיים התקיים באצטדיונה הביתי של טיגרס ב-13 ביולי 1974, והסתיים בשוויון 1-1. מונטריי הייתה למנצחת הראשונה בין השתיים, כאשר את הדרבי השני של אותה העונה ניצחה בתוצאה 1–2.
מוני מימון ביטן (נולד ב-11 בנובמבר 1966) הוא קצין בדימוס בשרות בתי הסוהר בדרגת גונדר, כיהן בתפקיד סגן הנציב וראש אגף ביטחון ומבצעים.
לאורך שנות שירותו בשב"ס, מילא מגוון תפקידי ביטחון ומודיעין, בציר הפיקודי ובציר המטה.
בחודש יולי 2024 הודיע גונדר ביטן על פרישתו מהארגון.
מוני מימון נולד וגדל בפרדס חנה, כבן רביעי לפורטונה וסעדיה ביטן (ביטון), עולים ממרוקו – משפחה מרובת ילדים.
למד והתחנך בבית הספר הממלכתי דתי "ישורון" ובישיבת בני עקיבא בנתניה.
התגייס לצה"ל בשנת 1985 ועבר מסלול הכשרה כלוחם גדוד 13 בגולני.
בשנת 1991, התגייס לשירות בתי הסוהר, לתפקיד סוהר ביטחון בכלא שכם.
בהמשך, עבר קורס קצינים ושירת, כקצין זוטר בתפקידים מבצעיים במספר בתי סוהר בשב"ס – מפקד משמרת, קצין ביטחון, מנהל אגף, קצין מודיעין ועוד.
בשנים 2002–2007 כקצין בדרגת רב כלאי וסגן גונדר, שימש כראש תחום וראש ענף מבצעים בחטיבת הביטחון, אמון על הטמעת תפיסת ההפעלה לטיפול במאוימים (בעקבות רצח השר רחבעם זאבי), ומיסוד נוהלי הביטחון, לרבות תפיסת הפיקוח והבקרה המבצעית בשב"ס.
בין השנים 2007–2011 שימש כסגן מפקד במספר מתקנים- דמון, גלבוע ומגידו.
בין השנים 2011–2019, כקצין בדרגת גונדר משנה, שירת כמפקד בתי סוהר במגוון יחידות פליליות / וביטחוניות.
מפקד בית המעצר הדרים, מפקד בית הסוהר צלמון ומפקד בית הסוהר דמון.
בשנת 2016 קודם לדרגת תת-גונדר, ושירת בתפקיד מפקד בית הסוהר מגידו ובהמשך סגן מפקד המחוז הצפוני.
בשנת 2019, הועלה לדרגת גונדר, ונכנס לתפקיד ראש אגף ביטחון ומבצעים בשב"ס.
במהלך שירותו, עבד במגוון יחידות – פליליות וביטחוניות – וחווה התמודדת, מבצעית ותָקוֹנִית (corrections), מול מרבית סוגי אוכלוסיות האסירים והעצורים המוחזקים במשמורת שב"ס, ובכלל זאת גם מול אוכלוסיות מיוחדות (נוער, שב"ח, נשים, טעוני הגנה, הפרדות, אגפים מיוחדים וכו').
מיסד תורות ההפעלה להחזקת שב"חים, תפיסת ההפעלה של מספר בתי סוהר, טיפול באירועי קיצון – כגון שביתת הרעב של הביטחוניים, אירועי הפרות סדר המוני, אובדנות והמענה הארגוני בהתמודדות שב"ס עם משבר הקורונה.
בשנת 2021 בעת שכיהן כסגן נציבת שירות בתי הסוהר (רב-גונדר קטי פרי) וראש אגף ביטחון ומבצעים אירעה הבריחה מבית הסוהר גלבוע והוקמה ועדת פינקלשטיין.
הוועדה שיגרה לו ולבכירים נוספים בשירות בתי הסוהר מכתבי אזהרה.
עם סיום עבודתה ב-17 במאי 2022, החליטה שלא ינקטו נגדו צעדים פיקודיים.
עם זאת ציינה הוועדה כי אם בעתיד תישקל האפשרות למנותו לתפקיד נציב בתי הסוהר, יינתן משקל גם למסקנות הוועדה בעניינו.
ביולי 2024 פרש ביטן מהארגון לאחר 33 שנות שירות, וסיים את תפקידו האחרון כסגן נציב בתי הסוהר, בדרגת גונדר.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בפרדס חנה.
ביטון בוגר תואר ראשון (B.A) במנהל עסקים, תואר שני בהצטיינות יתרה במדעי הרוח והחברה (M.A) מהקריה האקדמית אונו, ותואר שני נוסף (M.A) בהצטיינות בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
ביטן בוגר לימודי תעודה במגוון תחומים- גישור למנהלים בכירים (גומא גבים), דירקטורים ופיתוח כישורי ניהול (האוניברסיטה הפתוחה), ניהול משאבי אנוש (המכללה למינהל) ועוד.
חמל נולד בחיפה, ילד שלישי להוריו בתיה ואברהם שעלו לארץ בראשית 1920 מאודסה שבאוקראינה.
ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, ירדה המשפחה ליוהנסבורג שבדרום אפריקה.
ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר לארץ ישראל, ועבד בחקלאות בבית הערבה ובנהלל.
בעת עבודתו בבית הערבה ביוני 1946, ולאחר פיצוץ גשר אלנבי (ליל הגשרים) על ידי הפלמ"ח, נעצר מוני ביחד עם חברי בית הערבה והם נשלחו למעצר בלטרון.
בעת שהותו בלטרון, ועקב שליטתו באנגלית, שימש כמזכירו האישי של משה שרת למשך כשלושה שבועות.
באותה שנה פגש את לולה גולדין, ויחד הם החליטו להתחתן ולהצטרף לגרעין של חיילים משוחררים מהצבא הדרום-אפריקאי ובוגרי הבונים ששהו בכפר גלעדי, וקיבלו את הכשרתם לפני עלייה להקמת יישוב חדש.
במרץ 1947, בסיום תקופת ההכשרה, עלה הגרעין והקים את קיבוץ מעיין ברוך.
בשנת 1965 נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד כלכלה חקלאית בפקולטה לחקלאות ברחובות.
ב-1968 נשלח מוני כנציג המדינה לסמינר בינלאומי שאורגן על ידי האו"ם ושנושאו היה "פיתוח אזורים כפריים".
כמו כן, שימש חמל במשך כ-20 שנה כבורר מטעם המוסד לבוררות וגישור של התנועה הקיבוצית.
קידום המכללה האקדמית תל-חי ממכללה אזורית למכללה אקדמית.
הבאת חברת "חשב" (לימים "ענאגל") לגליל העליון והכנסתה לגופים העיקריים בגליל: המועצה האזורית, משקי הגליל, פיתוח הגליל, קואפרטיב הגליל העליון ומכללת תל-חי.
הקמת מכון מחקר ע"ש הלל לנדסמן בקמפוס המכללה, למרצים שילמדו במכללת תל-חי.
כראש המועצה קיבל ממשרד הביטחון ומהרמטכ"ל את אות מלחמת יום הכיפורים ותעודת הערכה על תפקודה היעיל של המועצה בזמן המלחמה.
למוני ולולה נולדו שישה ילדים בקיבוץ מעיין ברוך.
בשנת 1981 נהרג בנם במהלך שירות מילואים.
בשנת 2014, לאחר 67 שנות נישואים, נפטרה לולה.