tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אצ'יקונווקה הייתה אמורה לייצג את ניגריה באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, אך ב-29 ביולי נודע לה כי לא תוכל לייצג את ניגריה בשל התנהלות רשלנית של התאחדות האתלטיקה הניגרית.
בהמשך עברה לייצג את ארצות הברית.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 12 ביידוי פטיש בתוצאה של 68.12 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 75.48 מטר, אחרי קמרין רוג'רס מקנדה (76.97 מטר) ולפני ג'או ג'יה מהרפובליקה העממית של סין (74.27 מטר).
הוא סרט קולנוע גרמני משנת 2014, בבימויו של בורהאן קורבאני.
הסרט מתאר, מנקודת מבטם של קבוצת צעירים, את המהומות ברוסטוק-ליכטנהאגן שהתרחשו ב-24 באוגוסט 1992. הסרט הוא בכיכובם של דויד שטריזוב, יונאס נאי וטראנג לה הונג, והוא קופרודוקציה של UFA Fiction, ZDF ו-Arte.
בבוקר ה-24 באוגוסט 1992, בשכונת רוסטוק-ליכטנהאגן, המרכז לקליטת מבקשי מקלט ברוסטוק מלא עד אפס מקום, וכתוצאה מכך קבוצה של צוענים חונה מחוץ למבנה.
לאחר ימים של עימותים בין גורמים נאו-נאציים לבין הפליטים, הופכת השכונה לשדה קרב.
קבוצה של צעירים גרמנים משוטטת באזור, בהם סנדרו – מנהיגם, רובי האגרסיבי, ושטפן, בנו של מרטין, פוליטיקאי מקומי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
כשהמשטרה חולפת במקום, המתחים בין הצעירים לבין השוטרים מתגברים.
מרטין מכריז בטלוויזיה כי החליט שלא לפנות את מבקשי המקלט, למרות איומי המקומיים.
אולם בהמשך, הוא רואה כיצד הממונה עליו בכל זאת מורה על פינוי הסינטי והרומה.
בערב צפויים להתרחש מחאות נוספות, משום שעדיין נותרו במקום פליטים וייטנאמים.
מרטין חושש לגורלו של שטפן, מאחר שהוא לא מצליח להשיג אותו.
החבורה של סנדרו, רובי ושטפן נוסעת ברכב.
רובי מכבה את המוזיקה הנאו-נאצית שמנגן סנדרו, מה שמוביל את האחרון לגרור את רובי ליער ולחנוק אותו כמעט עד אובדן הכרה.
מאוחר יותר, בטיול לחוף הים, טאבור משתעשע ומצייר צלב קרס על מצחו של חברם גולדאן באמצעות קרם שיזוף.
רובי לועג לו לפני כן, משום ששמו מזכיר שמות יהודים.
בינתיים, שטפן וג'ני מתקרבים, והאחרונה מנשקת אותו.
בערב מגיעה החבורה אל ההפגנה ליד "בית החמניות", בו שוהים עדיין הפליטים הווייטנאמים.
המשטרה חוצצת בין המפגינים לבין הבניין.
מרטין, שנותר בבית, מתחיל לדאוג ומחפש רמזים לחיפוש בנו.
לבסוף, הוא מחליט לצאת ולהגיע בעצמו לזירה.
בשלב מסוים, המשטרה נסוגה, וההמון הזועם מבעיר את הבניין.
שטפן משליך את בקבוק התבערה הראשון דרך החלון, והמפגינים מתחילים להסתער פנימה כדי לynch את הפליטים.
ליין הווייטנאמית מנסה למצוא מחסה יחד עם בני משפחתה באחת הקומות העליונות.
ברגע האחרון, היא מצליחה לחלץ גם את אחיה, שנותר למטה.
בינתיים, רובי ושטפן משחיתים דירה נטושה במבנה ומציתים אותה.
בחוץ, ההמון צועק: "גרמניה לגרמנים, זרים החוצה!".
מרטין, שנמצא במקום, מנסה לקרוא להפסקת האלימות, אך לשווא.
לפתע, הוא מבחין בבנו שטפן עומד על מעקה מרפסת ומסמן למפגינים להמשיך בהתפרעות.
השוטרים שבים לזירה ולוקחים מחדש את השליטה במצב.
למחרת בבוקר, ליין ושאר הווייטנאמים מתעוררים במרכז חירום מאולתר.
כשיוצאת החוצה, ילד מקומי משליך עליה אבן.
הסרט צולם בהַאלֶה, בבניין נטוש, משום ש"בית החמניות" המקורי עדיין היה מאוכלס.
כמו כן, הכיכר מול המבנה נהרסה ונבנתה מחדש.
הקרנת הבכורה של הסרט בגרמניה התקיימה ב-22 בינואר 2015. מאז ה-24 ביולי 2015, הסרט זמין גם ב-DVD וב-Blu-ray.
כתב העת epd Film שיבח אותו כ"תרומה חשובה לדיון על שילוב מהגרים בגרמניה".
לעומתו, מבקרי הקולנוע של פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג טענו כי הסרט "מנסה להראות הכול, אך אינו מעמיק מספיק".
בפסטיבל הסרטים של הוף זכו ג'יל שווארצר ויוליאנה מאייר בפרס לעיצוב תפאורה ותלבושות.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסים בפרסי הקולנוע הגרמני 2015, בהם בקטגוריות הסרט העלילתי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
השחקן ג'ואל באסמן זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
אנטאוס (ביוונית עתיקה: Ἀνταῖος; בתרגום חופשי: "המתנגד") היה דמות במיתולוגיה היוונית ובאמונה הברברית המסורתית, שם נודע בשם אנטי.
אנטאוס נודע בעיקר בשל תבוסתו בידי הרקולס במהלך אחת משתים-עשרה המטלות .
לפי מקורות יווניים, אנטאוס היה בנם של פוסידון וגאיה, והוא חי במדבר הפנימי של לוב.
רעייתו של אנטאוס הייתה האלה טינגיס, שלפי מסורת אחת העיר טנג'יר שבמרוקו נקראת על שמה (או להפך), והייתה לו בת בשם אלקייס או ברקה, ובת נוספת, איפינואה, שהייתה פילגשו של הרקולס.
אנטאוס נהג לאתגר כל עובר אורח לקרב היאבקות יוונית והיה בלתי מנוצח כל עוד שמר על מגע עם אמו, גאיה, אלת האדמה.
כיוון שהיאבקות יוונית, בדומה לגרסתה המודרנית, ניסתה להטיל את היריב לקרקע, אנטאוס ניצח תמיד – והרג את יריביו.
הוא בנה מקדש לאביו בעזרת גולגולותיהם של המובסים.
אנטאוס נלחם בהרקולס בעת שזה היה בדרכו לגן ההספרידות במסגרת המשימה ה-11. הרקולס הבין שלא יוכל לנצחו על ידי הטלה לקרקע או הצמדה, ולכן הרים אותו מעל האדמה ולחץ אותו למוות בחיבוק דוב.
העימות בין הרקולס ואנטאוס היה נושא נפוץ בפיסול יווני עתיק ובפיסול הרנסאנס.
אנטאוס נמצא במדבר הפנימי של לוב.
הוא ככל הנראה שולב במיתולוגיה היוונית לאחר התיישבות יוונית בקירנאיקה באמצע המאה השביעית לפנה"ס.
הוצע כי מדובר באתר האבנים המעגלי מסורה, הנמצא כ-50 ק"מ מטנג'יר.
בספר הרביעי של מרקוס אנאוס לוקאנוס, הפואמה האפית שלו פארסליה (בערך 65–61 לספירה), מסופר על ניצחונו של הרקולס את אנטאוס, כפי שסופר לקוריו הרומאי מפי תושב לובי אלמוני.
המלך הלובי המשכיל יובה השני (נפטר בשנת 23 לספירה), בעלה של בתם של אנטוניוס וקלאופטרה, טען כי הוא צאצא של הרקולס וטינגה, בת זוגו של אנטאוס.
בחייו של סרטריוס הנזכר לעיל, פלוטרכוס מספר אגדה מקומית, לפיה הרקולס חי עם טינגה לאחר מותו של אנטאוס ונולד להם בן בשם סופאקס, שהקים את העיר טינגיס על שמה של אמו.
סופאקס היה אביו של דיודורוס, שכבש עמים לוביים רבים בעזרת צבא של תושבי אולביה ומיקנה שהביא עמו הרקולס ללוב.
לפי גרסה נוספת, הרקולס הביא בן נוסף בשם פלאימון מאיפינואה, בתם של אנטאוס וטינגה.
סקוליסטים לפינדארוס באודה הפיתית התשיעית תיעדו סיפור אחר, לפיו אנטאוס היה מלך העיר איראסה בלוב, ואב לבת בשם אלקיס או בארקה.
אנטאוס הבטיח את ידה למנצח במרוץ, בדומה לדנאוס שחיפש חתנים לבנותיו.
אלכסידאמוס ניצח את שאר המתחרים וזכה בידה של בת אנטאוס.
השוליהים אספו שלוש גרסאות שונות של הסיפור; לפי אחת, אנטאוס מלך איראסה היה אדם שונה מאנטאוס שנהרג בידי הרקולס, בעוד שלפי גרסה אחרת היו שניהם אותו אדם.
העיר העתיקה ברקה, שמיקומה כנראה במרג', לוב, נקראה גם אנטפוליס על שם אנטאוס.
אנטאופוליס הוא גם שמה היווני-רומי של העיר המצרית ת'בו, שם זוהה האל המקומי נמתי, מיזוג של סת והורוס, עם אנטאוס, אף שהוא ייתכן שונה מהאנטאוס הלובי.
אַנַטָּא ("anattā", בפאלי: 𑀅𑀦𑀢𑁆𑀢𑀸) או אַנַטמן ("anātman", בסנסקריט: अनात्मन्) הוא מושג מרכזי בבודהיזם המכונה תורת ה"אין-עצמי" או ה"אי-עצמי" – הטוען שלא ניתן למצוא עצמי או מהות קבועה ובלתי משתנה בשום תופעה.
אף שלעיתים קרובות הוא מתפרש כתורה השוללת את קיום העצמי, אנטה מתואר בצורה מדויקת יותר כאסטרטגיה להשגת אי-היאחזות (non-attachment) על ידי הכרה בהכל כחולף, תוך שתיקה לגבי הקיום האולטימטיבי של מהות בלתי משתנה.
לעומת זאת, בתי הספר הדומיננטיים בהינדואיזם טוענים לקיום אטמן כמודעות טהורה או תודעת-צופה, ובכך "הופכים לגשמי (reify) תודעה כעצמי נצחי".
אנטה הוא מילה פאלית מורכבת הבנויה מ-אן (לא) ואטה (מהות עצמית קיימת).
אנטה הוא נרדף לאנטמן (אן + אטמן) בטקסטים בודהיסטיים בסנסקריט.
בחלק מהטקסטים הפאליים, אטמן מהטקסטים הוודיים מכונה גם במונח אטן (attan), במובן של "נשמה".
שימוש חלופי באטן או אטה הוא "עצמי, המהות של אדם", המונע על ידי האמונה הברהמנית מהתקופה הוודית שאטמן הוא המהות הקבועה והבלתי משתנה של יצור חי, או העצמי האמיתי.
בספרות האנגלית הקשורה לבודהיזם, אנטה מתורגם כ"לא-עצמי" ("not-Self"), אבל התרגום הזה מביע משמעות חלקית, קובע פיטר הארווי; תרגום שלם יותר הוא "אי-עצמי" ("non-Self"), במובן של לא מהותי, לא עצמי קבוע או בעלות דבר כזה השווה ל"ריק מעצמי או ממה שמשייך לעצמי".
ולקחת כל דבר כעצמי או כרכושו הוא מקור דוקהה (סבל, כאב, אי-שביעות רצון) כשהוא משתנה.
החוקר הבודהיסטי , לעומת זאת, טוען שאנטה מתורגם לעיתים קרובות בטעות כ"חוסר עצמי או מהות", אבל למעשה הכוונה היא "הוא לא אטמן" במקום "אין לו אטמן".
כמו כן, שגוי לתרגם אנטה פשוט כ"חסר-אגו", על פי פיטר הארווי, כי המושג ההודי של אטמן ואטה שונה מהמושג הפרוידיאני של אגו.
קרוב לרעיון המערבי של אגו הוא "יוהרת ה'אני'", שורש החשיבות העצמית והתמקדות בעצמי.
זה נתפס כאשליה שרק המוארים חסרים.
מושג האנטה מופיע בסוטרות רבות של הטקסטים הבודהיסטיים העתיקים בקאנון הפאלי.
הטקסטים הבודהיסטיים העתיקים דנים באטא או אטן (עצמי) ובכך מספקים הקשר לתורת האנטא הבודהיסטית.
על פי סטיבן קולינס, החקירה של אנטא ו"שלילת העצמי" בטקסטים הבודהיסטיים הקנוניים "מודגשת רק בהקשרים תאורטיים מסוימים", בעוד שהם משתמשים במונחים אטא, פוריסה, פוגלה באופן טבעי וחופשי בהקשרים שונים.
הפיתוח של תורת האנטה, יחד עם זיהוי מילים כמו "פוגלה" כ"נושא קבוע או נשמה" מופיע בספרות בודהיסטית מאוחרת יותר.
על פי קולינס, הסוטות מציגות את התורה בשלוש צורות.
ראשית, הן מיישמות את החקירה של "אין-עצמי, אין-זהות" על כל התופעות וכל האובייקטים, ומפיקות את הרעיון ש"כל הדברים הם לא-עצמי" ("sabbe dhamma anattā").
שנית, קובע קולינס, הסוטות מיישמות את התורה כדי לשלול עצמי של כל אדם, ורואות יוהרה בכל קביעה של "זה שלי, זה אני, זה העצמי שלי" ("etam mamam eso 'ham asmi, eso me atta ti").
שלישית, הטקסטים הטהרוואדהים מיישמים את התורה לזיהוי דוגמאות של "עצמי" ו"לא-עצמי", ומתייחסים לראשון כהשקפה שגויה ולשני כהשקפה נכונה.
המקרה השלישי הזה מתורגם בצורה נכונה כ"עצמי" (כזהות) ואינו קשור ל"נשמה", קובע קולינס.
שני השימושים הראשונים משלבים את הרעיון של נשמה.
החוקרים הבודהיסטיים ריצ'רד גומבריץ' ואלכסנדר ווין טוענים שתיאורי הבודהה של אין-עצמי בטקסטים בודהיסטיים קדומים אינם שוללים שיש עצמי.
ווין וגומבריץ' שניהם טוענים שהצהרות הבודהה על אנטא היו במקור תורת "לא-עצמי" שהתפתחה לתורת "אין-עצמי" במחשבה בודהיסטית מאוחרת יותר.
על פי ווין, טקסטים בודהיסטיים קדומים כמו אנטאלקהנה-סוטה אינם שוללים שיש עצמי, וקובעים שחמש המצרפים המתוארות כלא-עצמי אינן תיאורים של בן אדם אלא תיאורים של החוויה האנושית.
על פי יוהנס ברונקהורסט , ייתכן ש"הבודהיזם המקורי לא שלל את קיום הנשמה", אף על פי שמסורת בודהיסטית איתנה טענה שהבודהה נמנע מלדבר על הנשמה או אפילו שלל את קיומה.
הטיבטולוג אנדרה מיגו קובע שהבודהיזם המקורי אולי לא לימד היעדר מוחלט של עצמי, ומצביע על עדויות שהציגו חוקרי בודהיזם ופאלי ז'אן פשילוסקי וקרולין ריס דוידס שהבודהיזם הקדום האמין בדרך כלל בעצמי, מה שהופך בתי ספר בודהיסטיים המודים בקיום "עצמי" לא כופרים, אלא שמרניים, הנאחזים באמונות עתיקות.
אף שייתכן שיש דו-משמעות על קיום או אי-קיום עצמי בספרות בודהיסטית קדומה, ברונקהורסט מציע שהטקסטים הללו מציינים בבירור שהדרך הבודהיסטית לשחרור אינה מורכבת מחיפוש אחר ידיעת עצמי דמוית אטמן, אלא מהתרחקות ממה שעלול להיחשב בטעות כעצמי.
זוהי עמדה הפוכה למסורות הוודיות שהכירו בידיעת העצמי כ"האמצעי העיקרי להשגת שחרור".
על פי הארווי, השימוש ההקשרי באטא בניקאיות (מהקאנון הפאלי) הוא דו-צדדי.
מצד אחד, הוא שולל ישירות שניתן למצוא דבר הנקרא עצמי או נשמה בבן אדם שהוא מהות קבועה של בן אדם, נושא הנמצא במסורות ברהמניות.
מצד שני, קובע פיטר הארווי, הוא רואה בתפיסה המטיריאליסטית בתקופה הוודית הקדם-בודהיסטית של "אין חיים לאחר המוות, השמדה מוחלטת" במוות, כשלילה של עצמי שעדיין מבוססת על ותלוי באמונה בעצמי.
"עצמי קיים" הוא הנחה שגויה, טוענים הטקסטים הבודהיסטיים הקדומים.
עם זאת, מוסיף פיטר הארווי, הטקסטים הללו גם אינם מקבלים את ההנחה "עצמי לא קיים" כי הניסוח מניח את המושג של "עצמי" לפני שלילתו; במקום זאת, הטקסטים הבודהיסטיים הקדומים משתמשים במושג האנטא כהנחה המשתמעת.
על פי פיטר הארווי, בעוד שהסוטות מבקרות מושגים של עצמי נצחי ובלתי משתנה כחסרי בסיס, הן רואות במואר מי שהעצמי האמפירי שלו מפותח מאוד.
זה פרדוקסלי, קובע הארווי, בכך ש"מצב הניבאנה דמוי-העצמי" הוא עצמי בוגר שיודע "הכל כחסר-עצמי".
ה"עצמי האמפירי" הוא הצ'יטה (citta, המיינד, נפש/לב, אופן חשיבה, טבע רגשי), ופיתוח העצמי בסוטות הוא פיתוח הצ'יטה הזה.
מי שיש לו "עצמי גדול", קובעות הסוטות הבודהיסטיות הקדומות, יש לו נפש שאינה נתונה לרחמי גירויים חיצוניים או למצבי הרוח שלה, לא מפוזרת ולא מתפזרת, אלא מלאת שליטה עצמית והכלה עצמית לקראת המטרה היחידה של נירבנה והמצב 'דמוי-העצמי'.
ה"עצמי הגדול" הזה עדיין אינו ארהט, כי הוא עדיין עושה מעשים רעים קטנים שמובילים לפרות קארמיים, אבל יש לו מספיק סגולה שהוא אינו חווה את הפרי הזה בגיהנום.
לארהט, קובע הארווי, יש מצב מואר לחלוטין של עצמי אמפירי, כזה שחסר את "התחושה של גם "'אני' וגם 'זה אני'", שהן אשליות שהארהט התעלה מעליהן.
המחשבה הבודהיסטית ותורת הישועה מדגישות פיתוח עצמי לקראת מצב חסר-עצמי לא רק ביחס לעצמו, אלא הכרה בחוסר מהות יחסית ועצמי באחרים, שבו קובע מרטיין ואן זומרן, "עצמי הוא אשליה".
הבודהה הדגיש הן את תורות הקארמה והן את האנטא.
הבודהה ביקר את התורה שהניחה מהות בלתי משתנה כנושא בבסיס הגלגול והאחריות המוסרית הקרמית, שאותה כינה "אתיקוואדה" (atthikavāda).
הוא גם ביקר את התורה החומרנית ששללה את קיום הנשמה והגלגול, ובכך שללה אחריות מוסרית קרמית, שאותה הוא קורא "נתיקוואדה" (natthikavāda).
במקום זאת, הבודהה טען שאין מהות, אבל יש גלגול או לידה מחדש שעבורה האחריות המוסרית הקארמית היא חובה.
במסגרת תפיסת הקארמה של הבודהה, השקפה נכונה ומעשים נכונים הכרחיים לשחרור.
הינדואיזם, ג'ייניזם ובודהיזם כולם טוענים לאמונה בגלגול, ומדגישים אחריות מוסרית בדרך השונה מבתי הספר החומרניים הקדם-בודהיסטיים של הפילוסופיות ההודיות.
בתי הספר החומרניים של הפילוסופיות ההודיות, כמו צ'רווקה, נקראים השמדתיים כי הם טענו שהמוות הוא הסוף, אין חיים לאחר המוות, אין נשמה, אין גלגול, אין קארמה, והמוות הוא המצב שבו יצור חי מושמד לחלוטין, מתמוסס.
הבודהה ביקר את השקפת החומרנות הדוגלת בהשמדה שטענה שהמוות הוא הסוף, קובע דמיאן קיון.
אמונות כאלה אינן מתאימות ומסוכנות, הצהיר הבודהה, כי הן מעודדות חוסר אחריות מוסרית והדוניזם חומרני.
אנטא לא אומר שאין חיים לאחר המוות, אין גלגול או אין פרי לקארמה, והבודהיזם מנוגד לבתי ספר השמדתיים.
הבודהיזם גם מנוגד לעצמו לדתות הודיות אחרות שדוגלות באחריות מוסרית אבל מניחות נצחיות עם ההנחה שלהן שבתוך כל בן אדם יש מהות או נשמה נצחית, והנשמה הזו היא חלק מטבעו של יצור חי, קיום ומציאות מטפיזית.
אנטארקטיקה היא היבשת שבה נמצא הקוטב הדרומי של כדור הארץ.
שטחה כ-14,200,000 קמ"ר והיא היבשת החמישית בגודלה אחרי אסיה, אפריקה, אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
אנטארקטיקה היא המקום הקר ביותר על פני כדור הארץ, ורובה ככולה מכוסה קרח לאורך כל השנה.
באנטארקטיקה אין תושבי קבע בגלל תנאי מזג האוויר הקשים, אולם ממשלות רבות ברחבי העולם מחזיקות בה תחנות מחקר, שחלקן מאוישות כל השנה וחלקן מאוישות רק בקיץ.
השם "אנטארקטיקה" הוא הלחם של המילים "אנטי" ו"ארקטיקה", כלומר "כנגד ארקטיקה", שהיא הקוטב הצפוני.
אנטארקטיקה היא שטח נייטרלי, אך מספר מדינות טוענות לחזקה על חלקות ביבשת.
הממלכה המאוחדת הייתה המדינה הראשונה שתבעה את הריבונות על הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה ב-1908. בשנים שלאחר מכן הכריזו גם ארגנטינה, אוסטרליה, צ'ילה, צרפת, ניו זילנד ונורווגיה על תביעה רשמית לריבונות על חלקים ביבשת.
באמנת אנטארקטיקה, שנחתמה ב-1 בדצמבר 1959, היבשת הוכרזה כ"המורשת המשותפת של המין האנושי".
באמנה שנחתמה על ידי 12 מדינות, כולל אלו התובעות ריבונות, הושעו התביעות הטריטוריאליות על חלקי אנטארקטיקה ופרט למדינות התובעות ריבונות עצמן אין הכרה של מדינות אחרות בריבונות זו.
ארצות הברית ורוסיה לא טענו מעולם לריבונות על שטחים באנטארקטיקה, אבל הכריזו שהן שומרות לעצמן, כמעצמות, את הזכות לעשות כן.
יש באנטארקטיקה גם שטחים נרחבים שאף לא מדינה אחת טוענת לריבונות עליהם.
בנוסף נאסרה כל פעילות צבאית והוסכם לא לבצע ניסויים גרעיניים ביבשת.
לאחר שאושררה על ידי המדינות החתומות, נכנסה אמנת אנטארקטיקה לתוקף ב-26 ביוני 1961.
במשך השנים נערכו ועידות נוספות של המדינות החתומות על אמנת אנטארקטיקה, מדינות נוספות הצטרפו לאמנה ונחתמו הסכמים נוספים, שהחשוב ביניהם הוא הפרוטוקול על שימור הסביבה ביחס לברית האנטארקטית, שנחתם ב-4 באוקטובר 1991 ונכנס לתוקף בשנת 1998. הפרוטוקול מציב מגבלות על הפיתוח והבניה באנטארקטיקה וקובע אמצעים למניעת זיהום סביבתי.
דגלים שונים הוצעו לאנטארקטיקה ולטריטוריות בה.
אמונה בקיומה של "טרה אוסטרליס" (Terra Australis, האדמה הדרומית) – יבשה רחבת-ידיים בדרום הגלובוס, ידועה עוד מימי תלמי (המאה הראשונה לספירה), שהציע את רעיון קיומה של היבשת כדי "לאזן" את הסימטריה שהייתה קיימת לדעתו בין שטחי היבשה שהיו ידועים באותה התקופה.
תיאורים של יבשת דרומית גדולה הופיעו גם במפות שונות, אך ממדיה ומיקומה לא היו ברורים.
אפילו לקראת סוף המאה ה-17, כאשר התגלה שדרום אמריקה ואוסטרליה אינן חלק מהיבשת האבודה, גאוגרפים האמינו שהיא גדולה בהרבה מאשר ממדיה האמיתיים.
במשך זמן רב נחשב הימאי הבריטי אדוארד ברנספילד, קפטן ב, לאדם הראשון שראה את אנטארקטיקה או את מדף הקרח שלה, כשגילה את קצה חצי האי האנטארקטי ב-30 בינואר 1820. עם זאת, משלחת מסע חקר רוסי שיזם הצאר אלכסנדר הראשון, בראשות האציל הפרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן.
יצאה מנמל פורטסמות' בשתי אוניות ב-5 בספטמבר 1819 והגיעה ליעדה ב-27 בינואר 1820, אולם התיעוד שלה התפרסם רק אחר כך.
ספינתו של הימאי האמריקני נתניאל פאלמר, הייתה באזור באותו הזמן עם ספינתו של ברנספילד, וייתכן שהוא היה הראשון שראה את חצי האי האנטארקטי.
בקיץ 2021 מחקר שנערך באוניברסיטת אוטגו טען כי המאורים, תושביה המקוריים של ניו זילנד, היו כנראה הראשונים שגילו את אנטארקטיקה, מאחר שהקשר שלהם ליבשת הקפואה והאוקיינוסים המקיפים אותה מתקיים מאז המאה ה-7.
בשנים 1839–1843 פיקד ג'יימס קלארק רוס על משלחת לחקר הקוטב הדרומי שהגיעה לקו הרוחב 78° דרום, המקום הדרומי ביותר אליו הגיע אדם עד אז.
בסוף המאה ה-19 נפתח העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
בשנים 1897–1899 ביקרה באנטארקטיקה המשלחת האנטארקטית הבלגית שהייתה הראשונה ששהתה בה בחורף.
בשנים 1901–1904, בקרו ביבשת המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בהנהגת אוטו נורדנשלד ומשלחת דיסקברי.
בדצמבר 1911 הגיעה משלחת הקוטב הדרומי אל הקוטב וזמן קצר לאחר מכן הגיעו אליה משלחת טרה נובה שכל חבריה נספו בדרכם חזרה.
בשנת 1944 הוחל לראשונה במחקר רצוף וממושך, על ידי המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה שהקימה תחנת מחקר קבוע.
אחר כך הקימו מדינות נוספות תחנות מחקר קבועות.
רשימה מפורטת של משלחות מחקר לאנטארקטיקה מופיעה ברשימת משלחות לאנטארקטיקה.
בשנת 1958 הוקמה "הוועדה המדעית לחקר אנטארקטיקה"
, הממונה על התיאום בין המשלחות המדעיות השונות.
שגם הסכימו לשתף פעולה ביניהם ולחלוק מידע שהן אוספות.
מחקר משנת 2020 מצא כי בתור הקרטיקון שררו באנטארקטיקה כ-12 מעלות צלזיוס ואף יותר, וככל הנראה הקוטב הדרומי היה נטול קרח לחלוטין.
אנטארקטיקה השתייכה ליבשת גונדוונה לצד אמריקה הדרומית ואוסטרליה.
במשך המיוקן שלפני 15 מיליון שנה אנטארקטיקה החלה לפתח את כיפת הקרח הקבועה שלה והבידוד ובכך החיים בה הלכו ופחתו.
הנופים האופייניים לאנטארקטיקה הם קרחוני ענק, הרים רמים שפסגותיהם מגיעות מעל לגובה של 4 ק"מ וקרח רב בעובי של עד כ-3 ק"מ, המכסה את האדמה.
אנטארקטיקה היא היבשת הגבוהה ביותר מבין היבשות, והקרח מכסה 98% משטחה, בעובי ממוצע של 1.6 ק"מ.
היבשת מוקפת במליוני קמ"ר של ים קפוא.
כ-90% מהקרח בעולם מצוי באנטארקטיקה והוא מהווה כ-70% מהמים המתוקים על פני כדור הארץ.
הפשרתו של כל הקרח, שנפחו עומד על כ-25 עד 30 מיליון קילומטר מעוקב, תגרום לעליית גובה פני הים ב-60 מטרים לערך.
ב-12 ביולי 2017 התנתק קרחון יבשתי ענק מהיבשת.
גודל הקרחון מתואר על ידי המדענים כגדול "פי 4 מגודלה של לונדון", ובנוסף כ"חצי מהאי ג'מייקה" וגם "כפול משטחה של לוקסמבורג".
מדענים מאוניברסיטת סוונסי שבממלכה המאוחדת, אומרים כי משקלו של הקרחון הוא למעלה מטריליון טון, ושטחו הוא 5,800 קמ"ר (לשם השוואה: שטח מדינת ישראל הוא 22,072 קמ"ר).
הקרחון קיבל את השם A68.
האקלים האנטארקטי קר מאוד כל ימות השנה.
בחלקים הנמוכים יותר ביבשת ובחופיה, קצת פחות קר בעונת הקיץ.
כמות המשקעים ביבשת זו היא הנמוכה ביותר בעולם – פחות מ-100 מ"מ לשנה – ומבחינה זו היא גם המדבר הגדול ביותר על-פני כדור הארץ.
המשקעים המעטים יורדים בעיקר בצורת שלגים על חופי היבשת.
מיעוט המשקעים נובע מתנאים של קפיאת הלחות, שלא מאפשרת היווצרותם של עננים.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר (ינואר) היא 2°C בשולי היבשת ו-20°C- בתוך היבשת, ואילו בעונה הקרה ביותר (יולי), הטמפרטורה הממוצעת היא 18°C- בשולי היבשת ו-45°C- בתוך היבשת.
בלב היבשת נרשמות בחורף טמפרטורות נמוכות מ-60°C-.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר בעולם נרשמה באנטארקטיקה ביולי 1983 בתחנת המחקר ווסטוק, והיא 89.2°C-.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באנטארקטיקה הייתה 20.75°C, ב-14 בפברואר 2020.
מחקרים פלאונטולוגיים וגאולוגיים העלו כי בעבר הרחוק האקלים באנטארקטיקה היה חם ואפשר את קיומם של יערות ענקיים, ושל מגוון בעלי-חיים, כולל דינוזאורים, יונקי כיס או דגים קדומים כמו האוראוכימה.
אקלימה של אנטארקטיקה אינו מאפשר את קיומם של מיני צמחים רבים הזקוקים לאקלים נוח יותר ולתנאים סביבתיים שונים.
השילוב בין טמפרטורות נמוכות מאוד, קרקע דלה במינרלים, מחסור בלחות ובאור שמש מדכא את שגשוגם של מרבית הצמחים.
כתוצאה מכך, מרבית מיני הצמחים באנטארקטיקה הם טחבי כבד (Marchantiophyta) או חזזיות.
מרבית הפלורה האנטארקטית האוטוטרופית (שאינה צורכת חומרים אורגנים מן הסביבה) מורכבת מפרוטיסטים.
שאר הפלורה המתקיימת באנטארקטיקה מורכבת בעיקר מחזזיות ואצות פשוטות וצמחים אחרים המסתגלים לתנאים הקשים השוררים באזור, כמו גם מפטריות, העמידות לתנאים אלו.
הפלורה גדלה בדרך כלל בקיץ שבו התנאים מעט טובים יותר, הנמשך לרוב שבועות בודדים.
באנטארקטיקה יותר מ-200 מיני חזזיות וקרוב ל-50 מיני טחבים ואזובים.
כ-700 סוגי אצות מצויים באנטארקטיקה.
רובן מוגדרות כפיטופלנקטון, נמצאות בתחתית מארגי מזון רבים ומשמשות מזון למינים רבים של בעלי חיים ימיים.
מיני פלנקטון ואצות צבעוניות וייחודיות נפוצים בדרך כלל באזורי החופים בזמן הקיץ.
עולם החי היבשתי של אנטארקטיקה מורכב כמעט כולו מחסרי חוליות.
בין חסרי החוליות הזעירים המצויים באנטארקטיקה ניתן למנות את קרדית אבק הבית, הכינים, הנמטודה, דובוני המים, הגלגיליות, הקריל והקפזנביים.
הימשוש חסר יכולת התעופה בלגיקה אנטארקטיקה (Belgica antarctica) שאורכו רק כ-1.2 סנטימטרים, הוא החיה הגדולה ביותר באנטארקטיקה שחיה ביבשה בלבד, והחרק היחיד בה.
יסעור השלג (Pagodroma nivea) הוא אחד משלושה מיני עופות המתרבים באופן בלעדי באנטארקטיקה.
באנטארקטיקה בעלי חיים ימיים רבים המתקיימים בצורה ישירה או עקיפה על הפלנקטון.
בין בעלי החיים הימיים המצויים באנטארקטיקה ניתן למנות את הפינגווינאים, הלווייתן הכחול ומיני לווייתנאים אחרים שחולפים במימי אנטארקטיקה מפעם לפעם, וכן מינים שונים של טורפים ימיים.
הפינגווין הקיסרי הוא הפינגווין היחיד המתרבה במהלך החורף האנטארקטי, ופינגווין אדלי (Pygoscelis adeliae) מתרבה דרומית יותר מכל מיני הפינגווינים.
לפינגווין הסלעים (eudyptes chrysocome) ציצית שיער מיוחדת על ראשו המקנה לו מראה מיוחד.
הפינגווין המלכותי, הפינגווין רצועת-הסנטר והפינגווין לבן-האוזן גם הם מתרבים באנטארקטיקה.
gazella) ניצוד במספרים גדולים במהלך המאה ה-18 וה-19 בשל פרוותו על ידי מלחים מארצות הברית והממלכה המאוחדת.
כלב ים ודל ( L.
weddellii) נקרא על שמו של ג'יימס ודל, מפקדה של משלחת ציד כלבי ים בריטית.
הקריל אנטארקטי, אחד ממיני הקריל, נפוץ במימי אנטארקטיקה בכמויות ענקיות והוא הבסיס לכל המערכת האקולוגית של האוקיינוס הדרומי.
הוא מהווה חלק חשוב בתזונתם של מינים כגון לווייתנאים, כלבי ים וטורפים ימיים אחרים, דיונונאים, פינגווינים, אלבטרוסיים ומינים אחרים של עופות ימיים.
אישור "החוק להגנת אנטארקטיקה" בארצות הברית החיל מגבלות על הפעילות האמריקאית ביבשת, במטרה לשמר את הפאונה הייחודית לה ולאזורים הסובבים אותה.
הכנסת מיני בעלי חיים או צמחים לא מקומיים לאנטארקטיקה, העלולים להפר את האיזון האקולוגי, יכולה לגרור עונש פלילי, וכך גם הוצאת מינים מקומיים מאנטארקטיקה.
דיג יתר של הקריל הממלא תפקיד חשוב מאוד במערכת האקולוגית האנטארקטית הביא לחקיקת חוקים ותקנות המגבילים את הדיג באזור.
"" (CCAMLR), שנכנסה לתוקף בשנת 1980, מנסה לשמור על רמת דיג תקינה באזור אנטארקטיקה ולמנוע הכחדת מינים ימיים מקומיים.
חרף צעדים אלו, המערכת האקולוגית האנטארקטית עדיין נפגעת מדיג לא מבוקר ולא חוקי.
ב-2021, קבוצת מדענים ביצעה קידוחים שנעשו בקרחון ענק באנטארקטיקה וחשפו יצורים נייחים בעומק של יותר מקילומטר.
בעזרת מקדחת מים חמים הם קדחו פיר עמוק דרך 900 מטר של קרח עד לתחתית הקרחון, והורידו דרכו מצלמה, שהגיעה עד כ-350 מטר מתחת לקרחון.
באפלה המוחלטת בעומק זה התגלה סלע גדול מכוסה בבעלי חיים ישיבים, שטרם נצפו עד כה בעומק כזה.
למרות ריחוק היבשת מאזורים מיושבים, לפעילות האנושית יש השפעה ניכרת עליה כולל זיהום הסביבה, הידלדלות שכבת האוזון ושינוי אקלים.
כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20 התגלה כי פסולת פלסטיק שצפה לאורך חופי אנטארקטיקה גורמת נזק סביבתי חמור לבעלי החיים, לצמחים ולדגה.
מחקר, שפורסם על ידי כתב העת Nature Geoscience, מצא כי הטמפרטורות בתחנת המחקר במרכז מערב היבשת עלתה ב-2.4 מעלות צלזיוס מאז 1958, פי שלושה מההתחממות הגלובלית העולמית הממוצעת באותה תקופה.
הנתונים מעידים כי מערב אנטארקטיקה הוא אחד מהאזורים שהתחממו במהירות הרבה ביותר על כדור הארץ במחצית השנייה של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
אף אדם אינו מתגורר באנטארקטיקה בקביעות אך מספר ממשלות דואגות לתחנות מחקר מאוישות ברחבי היבשת.
מספר האנשים המנהלים ותומכים במחקרים מדעיים ועבודות אחרות ברחבי היבשת ובאיים הסמוכים לה נע בין 1,000 איש בחורף (יולי) לבין 5,000 בקיץ (ינואר).
הפעילות הכלכלית העיקרית ביבשת היא תיירות, אך עלו קריאות להגביל אותה עקב החשש לפגיעה בסביבה.
הימים הסמוכים לאנטארקטיקה משמשים לדיג בקיץ.
באדמתה נמצאו מרבצי פחם, כרום, ניקל, פלטינה, ברזל, נחושת, זהב, כסף ומחצבים אחרים, אך כרייתם אסורה מטעמים של שמירת הסביבה.
בקרקעית הים סביב חופי אנטארקטיקה מאגרי נפט וגז טבעי, חלקם בעומק שלא מאפשר מבחינה טכנית את הפקתם או שהפקתם אינה כלכלית.
אנטגוניזם הוא סוג של יחסי גומלין שיש בהם מרכיב של עוינות.
למושג יש משמעות ספציפית יותר בהתאם לתחום שבו נעשה בו שימוש.
בפילוסופיה ובסוציולוגיה, אנטגוניזם מתאר יחסי גומלין עוינים בין קבוצות, גישות ואידאולוגיות שונות, יחסי גומלין שאחד הצדדים בהם מביע בדרך כלל התנגדות פעילה לצד השני.
בביולוגיה ובאקולוגיה, אנטגוניזם (או אנטיביוזה) מתאר יחסי גומלין בין אורגניזמים שבהם אורגניזם מסוים נפגע או שהתפתחותו נמנעת כתוצאה מנוכחותו של אורגניזם אחר.
הפגיעה יכולה להיווצר באופן ישיר או בעקבות שינוי תנאי הסביבה על ידי האורגניזם השני או עקב נוכחותו.
בכימיה, אנטגוניזם הוא מצב שבו פעולתם המשותפת של מספר חומרים קטנה מסכום הפעולות שלהם כשאינם נמצאים יחד, כלומר נוכחות של חומרים מסוימים גורמת לחומרים אחרים להיות פחות פעילים.
בפרמקולוגיה, אנטגוניסט הוא חומר הנקשר לקולטן מסוים, אך לא מפעיל אותו.
בכך הוא מעכב או מחליש את השפעתם של חומרים אחרים שנקשרים באופן רגיל לאותו קולטן.
בספרות, אנטגוניסט או נבל הוא הדמות הספרותית הראשית שמתנגדת לגיבור הראשי – הפרוטגוניסט.
אֶנטֶבֶּה (Entebbe) היא עיר השוכנת במרכז אוגנדה.
ממוקמת על חצי אי באגם ויקטוריה, כ-36 ק"מ (22 מייל) דרומית מערבית לעיר הבירה, קמפלה.
בשטח העיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי אנטבה שהוא נמל התעופה הראשי של אוגנדה.
המילה "אנטבה" בשפת הלוגנדה, השפה המקומית, משמעה "כיסא" או "מושב", והעיר ככל הנראה קיבלה את שמה בשל העובדה שהיא הייתה מקום מושבו של צ'יף מממלכת הבוגנדה ובה שימש שופט הממלכה.
העיר הפכה למרכז אדמיניסטרטיבי קולוניאלי בריטי ומרכז מסחרי בשנת 1893 כשסר ג'רלד פורטל, המושל הבריטי, קבע אותה כמקום מושבו.
בחוף העיר ישנו רציף ימי ששימש בעבר את המעבורות באגם ויקטוריה, אולם כיום לא עוגנות בו עוד ספינות.
בימינו משמשת פורט בל כנמלה העיקרי של הבירה קמפלה.
במבצע אנטבה, שנערך ב-4 ביולי 1976, שחררו חיילי צה"ל בני ערובה שנחטפו במטוס חברת אייר פראנס על ידי טרוריסטים פלסטינים וגרמנים.
המטוס החטוף הונחת בנמל התעופה הבין-לאומי בעיר ובני הערובה הוחזקו במבנה הטרמינל הישן של נמל התעופה.
אנטארס או α בעקרב הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת עקרב, ואחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמי הלילה.
יחד עם אלדברן, ספיקה ורגולוס הוא אחד מארבעת הכוכבים הבהירים במישור המילקה.
אלדברן, הדומה לו בצבעו, שוכן כמעט בדיוק בכיוון ההפוך ממנו בגלגל המזלות.
אנטארס נמצא בבועה המקומית על זרוע אוריון שבשביל החלב.
בשנת 2017 היה לכוכב הראשון (מלבד השמש) אשר הופקו אודותיו תמונות מפורטות.
אנטארס הוא על-ענק אדום מטיפוס ספקטרלי M1.5, שנמצא בשלב האחרון של חייו.
כתוצאה מסיום היתוך המימן והמעבר להתכת הליום ליסודות כבדים יותר, הכוכב התנפח וקוטרו קרוב ל-4 יחידות אסטרונומיות - יותר מהמרחק בין השמש שלנו למאדים, אך צפיפותו נמוכה מאוד.
באור נראה, הכוכב מאיר בעוצמה גדולה פי 10,000 מהשמש, אך אם כוללים גם את התחום התת-אדום, שבו נמצאת רוב הקרינה של הכוכב, עוצמת ההארה שלו היא פי 60,000 מהשמש.
בהירות הכוכב משתנה באופן לא סדיר בין דרגות 0.9 ו-1.2 על פני מספר שנים.
עם מסה של מעל 15 מסות שמש הכוכב צפוי להפוך לסופרנובה תוך מיליון שנים לכל היותר.
לאנטארס יש בן זוג עמום - אנטארס B.
זהו כוכב הסדרה הראשית מטיפוס B2.5, שמסתו 7-8 מסות שמש ועוצמת ההארה שלו היא פי 170 מהשמש.
זוג הכוכבים מקיפים זה את זה במרחק של כ-550 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של כ-880 שנים.
בשל הבדל הבהירות הגדול קשה מאוד להבחין באנטארס B, גם באמצעות טלסקופים גדולים.
עם זאת, ניתן לצפות בו בעין בלתי מזוינת למשך כמה שניות בעת ליקוי ירח, כשאנטארס עצמו מוסתר על ידי הירח.
כך נתגלה הכוכב ב-13 באפריל 1819. אף על פי שזהו כוכב הסדרה הראשית כחול, הוא נראה בתצפיות ירקרק בשל ניגוד הצבעים עם הענק האדום.
מקור שמו של אנטארס הוא במיתולוגיה היוונית.
ανταρης פירושו "כנגד ארס (מאדים)", שכן צבעו האדמדם הזכיר לקדמונים את מאדים.
צבע ייחודי זה הפך את הכוכב למקור עניין לקבוצות שונות במהלך ההיסטוריה: מקדשים מצריים קדומים רבים נבנו כך שאורו של אנטארס יאיר דרך פתח בגג וישמש בטקסים פולחניים.
אנטארס היה גם אחד מארבעת "הכוכבים המלכותיים" של הפרסים הקדמונים, בסביבות שנת 3000 לפנה"ס.
בשנת 1971, נאס"א קראה למודול הירח של אפולו 14 על שם אנטארס.
אחת משמונה ספינות התובלה המהירות של חיל הנחתים האמריקאי (T-AKR 294) נקראת "אנטארס" גם היא.
במשחק המחשב Master of Orion II, שוכני הכוכב אנטארס הם חייזרים רבי עוצמה ומרושעים הפולשים באופן אקראי למערכות כוכבים אחרות.
הזמן הטוב ביותר לצפות באנטארס הוא בסביבות ה-31 במאי.
אז הכוכב נמצא "במנוגד" לשמש, וזורח במשך כל הלילה.
למשך כשבועיים-שלושה בסביבות ה-30 בנובמבר אנטארס אינו נראה כלל בשל זוהר השמש, תקופה זו ארוכה יותר בחצי הכדור הצפוני משום שאנטארס נוטה מספר מעלות דרומה ממישור המילקה.
בשל קרבתו למישור המלקה מוסתר אנטארס לעיתים על ידי הירח ולעיתים רחוקות על ידי נוגה.
כמעלה וחצי ממערב לאנטארס נמצא הצביר הכדורי M4 שקל למוצאו באמצעות משקפת או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים.
אנטארקטיקה הארגנטינאית (בספרדית: Antártida Argentina) היא חלק מאנטארקטיקה שארגנטינה טוענת לריבונות בה.
היא כוללת את רוב שטח חצי האי האנטארקטי.
צורת הטריטוריה משולש שקודקודו בקוטב הדרומי ושוקיו לאורך קווי האורך 25° מערב ו-74° מערב, ודרומית לקו רוחב 60° דרום.
הטריטוריה היא חלק מפרובינציית טיירה דל פואגו (ארץ האש) של ארגנטינה.
מדינות נוספות הטוענות לריבונות על שטח זה הן צ'ילה והממלכה המאוחדת (הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה).
הארגנטינאי הראשון שחקר את אנטארקטיקה היה חוסה מריה סובראל בשנת 1901, אשר היה חלק מהמשלחת השוודית האנטארקטית בראשות ד"ר אוטו נורדנסיולד.
בשנת 1904 הוקם בסיס ארקאדס על ידי ארגנטינה.
המשלחת הראשונה מארגנטינה שהגיעה לקוטב הדרומי עשתה זאת בשנת 1965 במסגרת אורפסיון 90.
הבסיסים אספרנצה ומאראמביו הם הבסיסים העיקריים של ארגנטינה ביבשת, בהם מתגוררים כ-110 תושבים בעונת החורף, וכ-250 בעונת הקיץ.
בסיס אורקאדאס - הבסיס הראשון שנבנה ביבשת פועל ברציפות מאז שנת 1903. הבסיס הארגנטינאי הדרומי ביותר הוא בסיס ג'נרל בלגראנו השני, בקו רוחב 77° דרום.
בסיס הקיץ הדרומי ביותר הוא בסיס סורבל, 1,450 ק"מ דרומית לבלגראנו.
ג'נרל בלגראנו השני - מעבדה ותחנת מחקר מטאורולוגי (77°52′ דרום 34°37′ מערב) - מאז 1979- הדרומי בבסיסי ארגנטינה, באזור ארץ קואוטס
ארגנטינה החלה לפעול באנטארקטיקה במחצית השנייה של המאה ה-19, וההתעניינות באזור החלה עוד קודם - במאה ה-18 - תקופה בה אוניות דיג ארגנטינאיות יצאו מנמל בואנוס איירס לאזור איי שטלנד הדרומיים בחיפוש אחר שדות דיג.
בשנת 1904 הוקם הבסיס הארגנטינאי הראשון - בסיס אורקאדאס באיי אורקני הדרומיים.
ארגנטינה הייתה הראשונה שהקימה בסיס קבוע ביבשת, ובמשך 50 שנה היחידה עם בסיס קבוע, עד שבריטניה הקימה בסיס בסמוך.
הטענות הארגנטינאיות לריבונות על השטח מתבססות על הסיבות הבאות:
חצי האי לו נטענת הריבונות מהווה מבחינה גאולוגית וגאוגרפית חלק מהרי האנדים.
ארגנטינה הקימה את הבסיס הקבוע הראשון באזור, ושמרה על נוכחות קבועה באזור למעלה מ-100 שנים.
ארגנטינה מקיימת פעולות ריבוניות בשטח כגון משלוח משלחות חילוץ, והקמת מגדלורים ועזרי ניווט.
ארגנטינה הקימה את שדה התעופה הראשון ביבשת בשנת 1969.
האדם הראשון שנולד ביבשת היה ארגנטינאי.
ארגנטינה שלחה יותר אנשים להתגורר ביבשת מכל מדינה אחרת.
תביעת הריבונות הארגנטינאית אינה מוכרת על ידי מדינות אחרות, וסותרת תביעות של צ'ילה ובריטניה.
בהתאם לברית האנטארקטית תביעות הריבונות של כל המדינות מושעות.
בשנת 1991 התגוררו בטריטוריה 142 תושבים קבועים בהם 121 גברים, 21 נשים (מהם 19 ילדים).
ב-7 בינואר 1978 נולד בבסיס אספרנסה בטריטוריה אמיליו מרקוס פלמה - האדם הראשון שנולד ביבשת אנטארקטיקה.
מסיבה זו מוזכר פלמה בספר השיאים של גינס.
אנטארקטיקה צ'ילנה (בספרדית: Provincia de la Antártica Chilena) היא הפרובינציה הדרומית ביותר במחוז הדרומי ביותר של צ'ילה - מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
המחוז מחולק ל-4 פרובינציות:אולטימה אספרנסה, אנטארקטיקה צ'ילנה, טיירה דל פואגו ומגאיאנס.
בירת הפרובינציה היא פוארטו ויליאמס.
הפרובינציה היא הדרומית ביותר בצ'ילה והיא כוללת שתי יבשות, האי הדרומי ביותר של הטריטוריה הלאומית היבשתית, בנוסף לכל טריטוריית אנטארקטיקה צ'ילנה.
מצפון, הפרובינציה גובלת בפרובינציית טיירה דל פואגו, עם גבול טבעי המסומן על ידי רכס הרי דרווין (בתוך איסלה גרנדה דה טיירה דל פואגו), מהגבול עם ארגנטינה ועד סרו מאיו , וממשיך לאורך קו פרשת המים עד פונטה פירמידה .
ממזרח, הגבול עם ארגנטינה ממשיך לאורך המסלול המוגדר של תעלת ביגל.
ממערב, הוא גובל באוקיינוס השקט, ומדרום, הוא מקיף את האיים הממוקמים בין גבול זה לבין הטריטוריה האנטארקטית הצ'יליאנית, הכלולה בשלמותה.
שטח הפרובינציה 1,265,811.2 קמ"ר והיא כמעט כפולה בגודלה משאר הפרובינציות גם יחד.
טענת צ'ילה לריבונות באנטארקטיקה מיוחסת עוד לחוזה טורדסיאס המחלק את אמריקה הדרומית בין ספרד ופורטוגל בעת הקמת מושבותיהן הראשונות.
כפרובינציה, אנטארקטיקה צ'ילנה היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה, המנוהל על ידי נציג מחוזי הממונה על ידי נשיא צ'ילה.
מושל הפרובינציה הוא נלסון קארקאמו באררה (Nelson Cárcamo Barrera).
קומונה דה קאבו דה הורנוס , אשר עד 2001 נקראה נאווארינו (Navarino).
בירת קומונה זו היא פוארטו ויליאמס, ושטחה 15.811,2 קמ"ר.
קומונה זו כוללת מספר איים הנמצאים צפונית למעבר דרייק ודרומית לארץ האש.
בין האיים אילה נאווארינו, בו נמצאת הבירה (האי נמצא בתעלת ביגל, 15 ק"מ מאושואיה).
כמו כן, הקומונה כוללת את שוליו הדרום-מערביים של האי הגדול של ארץ האש.
ריבונות צ'ילה באזור זה אינה שנויה במחלוקת.
קומונה דה לה אנטארקטיקה .
בירת הקומונה היא פוארטו קובאדונגה (Puerto Covadonga) - שמו האזרחי של בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמה - הבסיס העיקרי של צ'ילה באנטארקטיקה.
קומונה זו היא חלק מיבשת אנטארקטיקה, ואינה מוכרת על ידי מדינות אחרות כחלק מצ'ילה.
תביעת ריבונותה של צ'ילה מושעית כחלק מהברית האנטארקטית.
הקומונה אינה מיושבת למעט מספר תחנות מחקר.
צ'ילה הקימה במקום בתי ספר לילדים המתגוררים בתחנות, ואף סניף בנק מקומי על מנת לתמוך בתביעתה הטריטוריאלית.
באזור זה מתגוררים 138 תושבים (2017) מהם 126 גברים ו-12 נשים (המדובר בתושבים צ'יליאנים בלבד, ולא בתושבים של בסיסי מחקר זרים).
לפי מפקד האוכלוסין של 2017
בפרובינציה אקלים קריר ומתון עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-6.8 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הממוצעת היא 347 מילימטרים בשנה, לא כולל השלג שיורד באופן קבוע בחודשי החורף.
הרוחות שכיחות ביותר בקיץ ולעיתים עולות על 100 קמ"ש.
אנטבלטורה היא האלמנט האדריכלי העיקרי במבנים בסגנון קלאסי.
האנטבלטורה היא כל החלק העליון הנראה בחזית המבנה הנמצא מעל לכותרות העמודים.
האנטבלטורה כוללת כמה שכבות עיקריות:
ארכיטרב – הקורה הראשית הנתמכת מעל העמודים.
אפריז – שכבה מודגשת מעל הארכיטרב.
כוללת לרוב תבליטים ופיסול רב המפארים לרוב את האל שלכבודו נבנה המקדש או במקרה של מבנים אזרחיים – כיתובים או תבליטים סיפוריים.
קישוטים אלו כוללים שני מרכיבים עיקריים: מטופות וטריגליפים.
קרניז (כרכוב) – שכבה נוספת החורגת במעט מעבר לדפנות וכלפי חוץ לעומת האפריז וארכיטרב ומטרתה לסיים את המבנה באופן אסתטי.
ברוב המבנים, בעיקר במקדשים יווניים קיים גם גמלון כחלק מהאנטבלטורה.
הגמלון יכלול כרכובים בכל שלוש צלעותיו וטימפנון (תבליטים נוספים) בתוכו.
את המקדשים המפוארים נהוג היה לקשט גם ב"אקרוטריון" – פסלון קטן העומד בקצה הגמלון וחותם באופן מושלם את חלקה העליון האנטבלטורה והמבנה כולו.
כל אחד מהסדרים הקלאסיים מגדיר באופן מעט שונה את פרופורציות החלקים של האנטבלטורה על מנת להגיע לשלמות אסתטית.
קיים מגוון רחב של טיפוסי קישוטים אשר נהגו האדריכלים ביוון העתיקה להשתמש בהם באנטבלטורה.
אופי הקישוטים והקומפוזיציה הכוללת הגיעו לרמה של זיקוק לכדי שלמות במאה ה-5 לפנה"ס – התקופה הקלאסית ביוון.
חוקרי אדריכלות סבורים שהאדריכלים השתמשו בפרופורציות חתך הזהב בתכנון רכיבי האנטבלטורה ויחסה למידות העמודים אך לא ברור אם אכן כך היה הדבר מכיוון שקיימות דרכים שונות למדוד כל רכיב והפרטים בהם רבים.
בסדר הדורי, האנטבלטורה עצמה פשוטה ונקייה יחסית.
האפריז מחולק למטופות וטריגליפים והארכיטרב חלק.
הסדר האיוני אינו כולל קישוטים רבים באפריז בדרך כלל אלא מוסיף "דנטילים" (קישוט דמוי שיניים) בקרניז ומחלק את הארכיטרב לכמה שכבות ביניים שיוצרות עוד קווים אופקיים בחזית.
האנטבלטורה בסדר הקורינתי דומה לשל האיוני אך מקושטת יותר ובעיקר באלמנטים בעלי צורה פחות גאומטרית.
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף הייתה סופרת ומשוררת גרמנייה, מן הנשים החשובות בספרות הגרמנית, שיצירתה השתייכה לזרם הבידרמאייר , זרם ספרותי פוסט-רומנטי שקדם למהפכת 1848.
דרוסטה-הילסהוף נולדה למשפחה אריסטוקרטית וקתולית באחוזת המשפחה הילסהוף, ליד מינסטר, בוסטפאליה.
התחנכה על ידי מורים פרטיים, וכבר בילדותה החלה לכתוב סיפורים ושירים, אולם עד לגיל ארבעים לא פרסמה דבר.
בין יצירותיה החשובות ביותר מחזור השירים "השנה הרוחנית" (Das geistliche Jahr) והנובלה עץ היהודים (במקור Die Judenbuche, "אשור היהודים") .
בשנת 2016 יודית קוקארט כתבה מחזה על בסיס יצירה זו.
החל משנת 1946 מוענק פרס ספרותי על שמה.
הוא מוענק סופרים שנולדו או מתוגגרים בווסטפליה.
בשנת 1991 הפרס הוענק ליני אלוני, ישראלית ילידת גרמניה.
עץ היהודים, תרגמה מן המקור הגרמני ואיירה לאה גולדברג, תל אביב, דביר, תש"ל.
אנטה פאבליץ' (בקרואטית: Ante Pavelić; 14 ביולי 1889 – 28 בדצמבר 1959) היה מייסד תנועת האוסטאשה הפשיסטית בקרואטיה.
כינויו היה ה"פוגלבניק" ("מנהיג", בקרואטית).
פאבליץ' הקים על אדמת ארצו 26 מחנות עבודה, ריכוז והשמדה ונחשב כאחראי לרצח של מאות אלפי בני אדם בין השנים 1941–1945.
לאחר המלחמה נמלט לאוסטריה ומשם לאיטליה.
הוא יצר קשר עם רשת "נתיבי העכברושים" של הוותיקן שהבריחה אותו ועוד קבוצה של פושעי מלחמה קרואטים לארגנטינה, שם שימש יועץ לענייני ביטחון לנשיא חואן פרון, והקים את "התנועה לשחרור קרואטיה".
ב-9 באפריל 1957 נפצע פאבליץ' משני כדורי אקדח שירה לעברו בלגויה ג'ובוביץ', מתנקש ממוצא מונטנגרי, שנמלט לספרד.
פאבליץ' מת מסיבוכים כתוצאה מההתנקשות בחייו, ונקבר במדריד ב-1959. עד היום מנסים חוגים לאומניים בקרואטיה להחזיר את גופתו לקבורה במדינה.
פאבליץ' נולד ב-1889 בעיר גוספיץ', שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחת סוחרים.
בנעוריו למד פאבליץ' עריכת דין וקיבל תואר ד"ר.
כבר בנעוריו התבלט אנטה פאבליץ' בעמדותיו הקיצוניות כלאומן ובדלן קרואטי ובנטיותיו להסתבך באירועים שנויים במחלוקת.
הוא החל את דרכו הפוליטית כנציג בפרלמנט היוגוסלבי מטעם הארגון הקיצוני "פרנקובצ'י".
בשנות העשרים המוקדמות הגן בבית משפט בסקופיה על קבוצה של טרוריסטים מקדונים.
ב-1927 הוא נבחר למועצת עירית זאגרב ושימש גם כמזכיר מפלגת הצדק היוגוסלבית עד 1929. בינואר 1929 הקים המלך אלכסנדר הראשון ממשלה חדשה.
פאבליץ', שהתנגד לה, עזב לבולגריה.
השלטונות היוגוסלבים חשדו בו כי הוא ארגן בסופיה, בירת בולגריה, הפגנות אלימות נגדם ועודד פעילות טרוריסטית של קיצונים בולגרים ומקדונים.
ב-20 באפריל 1929, חתמו פאבליץ' ופעילים של הוועד הלאומי המקדוני בסופיה על הצהרה בדבר זכותם החוקית לפעול למען "כינון חוקה הדוגלת בזכויות אדם ולאום, חופש פוליטי ועצמאות מלאה בקרואטיה ומקדוניה." בשל פעילות חתרנית זאת הוא הועמד לדין שלא בפניו בפני בית משפט בבלגרד שגזר עליו ב-17 ביולי 1929 עונש מוות.
בעקבות גזר הדין ירד פאבליץ' למחתרת והקים את התנועה הלאומנית הקרואטית אוסטאשה, שמטרתה הקמת מדינה קרואטית עצמאית.
התנועה פעלה בשיטות טרור נגד הסרבים והקימה מסגרות צבאיות.
פאבליץ' הקים מחנות אימון לפעילי התנועה באיטליה ובהונגריה.
האוסטאשים ניסו לחולל הפיכה בזאגרב באמצעות פלישה באמצעות סירות דרך הים האדריאטי, אולם הניסיון נכשל.
בעקבות הכישלון הוחלט בארגון לחסל את המלך היוגוסלבי אלכסנדר הראשון.
ניסיון התנקשות ראשון נכשל אולם ניסיון שני הצליח בשעה שהמלך נורה ונרצח במרסיי, צרפת, ב-9 באוקטובר 1934. יחד איתו נרצח שר החוץ הצרפתי לואי בארטו (Louis Barthou).
בעקבות ההתנקשות נעצרו פאבליץ' ותומכיו באיטליה, שבועות אחדים לאחר הרצח.
פאבליץ' נשלח לכלא האיטלקי אולם זמן קצר לאחר מכן שוחרר וחזר לפעילות מחתרתית.
איטליה סירבה להסגיר אותו לצרפת, לצורך העמדה לדין.
הצרפתים שפטו אותו שלא בפניו והוא נדון למוות, בפעם השנייה בחייו.
בתקופת גלותו באיטליה פעל פאבליץ' בחשאי כדי להכין את ההשתלטות האוסטאשית על קרואטיה.
אחרי תבוסתה במלחמת העולם השנייה בותרה יוגוסלביה באפריל 1941 על ידי המדינות המנצחות – גרמניה, איטליה, הונגריה ובולגריה – וכל אחת מהן סיפחה לעצמה חלק ממנה.
השטח שנותר לאחר הסיפוחים חולק לשתי מדינות.
האחת, סרביה, בראשה ממשלת בובות בראשות נדיץ, והשנייה קרואטיה "עצמאית" שהוקמה ב-11 באפריל 1941 על ידי גרמניה ואיטליה, בראשות אנטה פאבליץ'.
תחילה הציעו הגרמנים למנהיג מפלגת האיכרים ולדק מאצ'ק לעמוד בראש המדינה הקרואטית העצמאית, אך כאשר הובהר להם שמאצ'ק אינו מעוניין להקים מדינה עצמאית והוא מסתפק באוטונומיה לקרואטיה, כחלק מהמדינה היוגוסלבית, הם פנו לסלאבקו קווטרניק, מראשי התנועה האוסטאשית, ואף חיברו עבורו מנשר ששודר ברדיו זאגרב.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות של ה-10 באפריל 1941 הכריז קווטרניק: "היום, ערב תחיית בנו של האל, תקום לתחייה גם המדינה הקרואטית העצמאית".
באותו מנשר הודיע קבאטרניק כי הוא מדבר בשמו של המנהיג (פוגלבניק) ד"ר אנטה פאבליץ'.
מיד לאחר השידור החלו היחידות הראשונות של הצבא הגרמני להיכנס לזאגרב.
ב-14 באפריל 1941, ארבעה ימים לאחר שהגרמנים כבשו את זאגרב, הגיע לשם אנטה פאבליץ' ועמו כ־300 גולים אוסטאשים אשר היו עמו באיטליה.
הוא נכנס לעיר באישון ליל מחשש לתגובת האוכלוסייה, אך זו קידמה את כניסת הצבא הגרמני ואת הכרזת המדינה הקרואטית ב-16 באפריל, בתרועות שמחה ובנפנוף דגלים קרואטים.
פאבליץ' חתם על הצו המודיע על הקמת הממשלה הקרואטית העצמאית הראשונה, כשהוא ממנה עצמו לפולגבניק ונוטל לעצמו את כל הסמכויות של ניהול המדינה וענייני החוץ שלה.
קווטרניק מונה לשר הביטחון בממשלה החדשה.
מדינת החסות הנאצית, שנקרעה על ידי הגרמנים ואיטליה הפשיסטית מיוגוסלביה, השתרעה על פני קרואטיה, בוסניה-הרצגובינה ודלמטיה.
מיד לאחר היבחרו מיהר פאבליץ' להיפגש עם היטלר והכריז על ברית עם גרמניה הנאצית.
כשפלש היטלר לברית המועצות שלח פבליץ' יחידות אוסטאשה להילחם לצד הנאצים, ואחר כך הצטרף להכרזת המלחמה נגד ארצות הברית.
מנהיגי האוסטאשה הכריזו כי יחסלו שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה, יגרשו שליש אחר וימירו את דתם של השליש הנותר מאורתודוקסית לקתולית.
מי שסירב להמיר את דתו, נרצח.
מיד עם כינון "שלטון הבובות" שלה הקימה האוסטאשה מיליציות וכנופיות שטבחו בסרבים, ביהודים, בצוענים וביריבים פוליטיים אחרים.
במעשי הטבח השתתפו גם כמרים קתולים, חלקם פרנסיסקנים.
אכזריותם של אנשי האוסטאשה הייתה כה רבה עד שאפילו מפקד הצבא הגרמני ביוגוסלביה התלונן עליהם.
מאז יסוד התנועה האוסטאשית, ב-1928, ראו האוסטאשים בסרבים את האויב העיקרי.
הם ראו בסרבים כובש זר שיש לגרשו מארצם ומיד לאחר הקמת המדינה הקרואטית העצמאית החלו לפעול ל"טיהור אתני" של קרואטיה מגורמים זרים, סרבים, יהודים וצוענים.
בעוד שאת היהודים ביקשו הקרואטים להשמיד, בהתאם למדיניות "הפתרון הסופי" של גרמניה הנאצית, פתרון "הבעיה הסרבית" היה מורכב יותר.
הקרואטים תחת הנהגתו של פאבליץ' תכננו לגרש שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה, שליש להמיר לנצרות קתולית, ושליש נוסף לחסל.
לצורך זה בנו שורה של מחנות ריכוז והשמדה מהנוראים ביותר שידעה האנושות.
הסרבים נוהגים לכנות את רצח וגירוש הסרבים בידי הקרואטים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, "השואה הסרבית".
כינוי נפוץ, ומדויק יותר, אשר השתמש בו גם פאבליץ', היה "צ'ישצ'ניה" (Ciscenje) ופשרו "ניקוי אתני".
מספרי-ההרוגים הסרבים מופיעים במקורותיהם, כמו-גם במקורות אוסטאשיים, כיותר מ-700,000, אם כי חשבונות מאוזנים יותר מעמידים אותם על מעט פחות מזה.
חרף כל שנאתם לסרבים, קשה לקבוע כי לאוסטאשה היה סדר-עדיפויות כלשהו, אלא שהשמדת הסרבים הומרצה מחמת היותם הגורם הזר הגדול ביותר, ולאו דווקא הגרוע ביותר.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון וככל שקרבה מלחמת העולם השנייה כך גברו בקרב האוסטאשים קולות אנטי יהודיים.
הדבר נבע לא מעט מרצונם של האוסטאשים לזכות בתמיכה גרמנית.
ב-1936 שלח פאבליץ' זיכרון דברים למפלגה הנאצית בגרמניה בו הדגיש כי תנועתו מזדהה עם התפיסות האנטי יהודיות של הנאצים.
ימים אחדים לאחר שזאגרב נכבשה בידי הגרמנים, ומיד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הקרואטית העצמאית, החל השלטון האוסטאשי, בהנחייתו של פאבליץ', לחוקק חוקים אנטי יהודיים, להחרים רכוש, לשדוד בתי עסק, ולהרוס מבני ציבור של הקהילה היהודית.
עד לחודש יולי 1941 הושלם בידודם של היהודים משאר חלקי האוכלוסייה.
ב-26 ביוני 1941 ניתן האות הראשון להתחלת השילוחים וההשמדה בצו והוראה תחיקתית מיוחדת של פאבליץ', בה נאמר:
בכך ניתן האות לפתיחת גל מעצרים ושילוחם של עשרות אלפי יהודים למחנות השונים, בהם נרצח חלק הארי של האוכלוסייה היהודית בקרואטיה.
בסוף אוגוסט אותה שנה התראיין פאבליץ' לעיתון גרמני ואמר כי "בנוגע ליהודים אני יכול להכריז כי הם יחוסלו סופית בזמן הקרוב ביותר".
ב-25 בנובמבר 1941, כאשר רוב מחנות הריכוז וההשמדה כבר עמדו על תילם והיו מלאים עד אפס מקום, פרסם פאבליץ' ביחד עם שר המשפטים שלו, מירקו פוק, את 'החוק לשליחת בני אדם חשודים ומסוכנים לשהייה כפויה במחנות ריכוז ועבודה".
הוראה זו כללה הוראה ש"לא ייכלא אדם לתקופה שתקצר מארבעה חודשים ולא תארך משלוש שנים".
למעשה, הייתה רשות ביד "שירות הביטחון העממי של האוסטאשה" להאריך בדיעבד את משך השהות במחנות ריכוז, כך שרוב האסירים שלא נידונו לשהייה ממושכת של שלוש-שנים הושארו במחנות, בתנאי שיכלו לעבוד והיה להם מקצוע, והועסקו בתת-תנאים עד שמתו.
יתר על-כן, בהמשך נקבע כי אסירים שיישלחו למחנות עם גזר-דין של שלוש-שנים או ללא כל גזר דין, בלי קשר ליכולתם הפיזית, יחוסלו עם הנשים, הילדים וחסרי-המקצוע.
כדי להחזיר את חובו לאיטליה הפשיסטית, שם מצא מקלט לאחר ההתנקשות במלך יוגוסלביה ובשר החוץ הצרפתי, העלה פאבליץ' רעיון להפוך את קרואטיה למלוכה ולהעמיד בראשה נסיך איטלקי.
המלך האחרון של קרואטיה היה המלך פטרוס ששלט בימי ממלכת קרואטיה ונפל בקרב בשנת 1097. מאז ועד להקמת קרואטיה העצמאית, תחת הכיבוש הנאצי, הייתה קרואטיה תמיד תחת שלטון זר, במרבית הזמן שלטון הונגרי.
ב-17 במאי 1941 יצא פאבליץ' לרומא כדי להעלות את ההצעה באופן רשמי.
את המלוכה הוא הציע לאימון (Aimone), הדוכס מספולטו, שהיה נשוי לאיירין, נסיכת יוון ובת דודתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
למחרת, בטקס שנמשך עשר דקות בלבד, במעמד מוסוליני והמלך האיטלקי, הוענק לדוכס הכתר המלכותי הקרואטי, והוא קיבל את השם טומישלב השני.
בפועל לא היו לו סמכויות כלשהן, כדי לקיים טקס הכתרה מכובד יותר הורה פאבליץ' לבנות קתדרלה חדשה בבאניה לוקה.
המלך טומישלב השני ויתר על כיסאו ביום בו נכנעה איטליה, ב-2 באוקטובר 1943.
פאבליץ' נמלט מזאגרב ב-15 באפריל 1945, בטרם שוחררה בידי הפרטיזנים של טיטו.
הוא ברח לאוסטריה ומשם המשיך לרומא שם קיבל מחסה וסיוע של הכנסייה הקתולית.
בחודש יולי 1945 נדון פאבליץ' בפעם השלישית בחייו למוות שלא בפניו, הפעם על ידי בית משפט יוגוסלבי, בעידן טיטו, על פשעי המלחמה שביצע.
בתחילת 1948 הוא עבר להתגורר במנזר מבודד ליד קסטל גנדולפו, 25 ק"מ דרומית לרומא, כשהוא מחופש לנזיר.
במהלך אותה שנה הוא הוברח לבואנוס איירס, ארגנטינה, באמצעות רשת סיוע של הוותיקן שכונתה "נתיבי העכברושים".
בארגנטינה הוא הקים לתחייה את התנועה האוסטאשית ושימש כיועץ לענייני ביטחון לנשיא ארגנטינה, חואן פרון.
מנהיגי האוסטאשה, ובראשם פאבליץ', שדדו בתקופת שלטונם את רכוש הקורבנות: אוצרות אמנות ותכשיטים מכסף ובעיקר מזהב.
לאחר המלחמה הם נמלטו עם האוצר השדוד לאיטליה והלבינו אותו בעזרת מוסדות הוותיקן.
לפי עדותו של גוון, מונטיני, שב-1964 היה האפיפיור הראשון שביקר במדינת ישראל, היה מעורב גם הוא בסיוע של הוותיקן להלבנת ההון.
לבית המשפט בסן פרנסיסקו הוגשה ב-1999 תביעה לגילוי מסמכים ולפיצויים נגד בנק הוותיקן, המוכר גם בשם "המכון לעבודות דת" ושהוקם ב-1942 על ידי פיוס ה-12 כדי לשמש כלי להעברת תרומות של בישופים מכל העולם לוותיקן, וכן נגד המסדר הפרנסיסקני, "תנועת השחרור הקרואטית" (האוסטאשה), הבנק הלאומי של שווייץ ואחרים.
את התביעה הגישו ניצולים יהודים, אוקראינים, סרבים וצוענים, וכן קרובי משפחה של נספים וארגונים שונים המייצגים ביחד 300 אלף קורבנות ממלחמת העולם השנייה.
ממסמכים סודיים שנחשפו בבית המשפט בסן פרנסיסקו העלו כי בתום המלחמה העניק המודיעין הבריטי חסות לפאבליץ' ואיפשר לו ולשיירה של עשר משאיות שנשאו את האוצר השדוד להגיע לאזור הכיבוש הבריטי באוסטריה.
הבריטים עשו זאת מתוך כוונה להיעזר בו כמשקל נגד להשתלטות הקומוניסטים על יוגוסלביה.
אנשי שיירת האוצר הצליחו להביאו לרומא, שם מסרו אותו לשגריר הקרואטי בוותיקן, הכומר קרונוסלב דרגנוביץ'.
דרגנוביץ' גם דאג להסתיר את פאבליץ' ועוזריו במוסדות הוותיקן ובדירות מסתור ברומא.
המודיעין הצבאי האמריקאי איתר את מקום המחבוא של פאבליץ'.
אבל לפי מסמך סודי מיולי 1947, שכתב גוון והוגש לבית המשפט, ביחידתו של גוון התקבלה ההנחיה להסיר את ידיהם מפאבליץ'.
"זאת הייתה הנחיה מהחלונות הגבוהים ביותר בשגרירות הבריטית ובשגרירות האמריקאית", הדגיש גוון בעדותו.
"התברר לנו כי הוא היה, בעצם, חסין מפני מעצר".
עוד נאמר במסמך, שסיווגו היה סודי ביותר, כי פאבליץ' "מקבל את הגנת הוותיקן, שסבור כי משום שמדינת קרואטיה אינה קיימת עוד ואין לצפות ששלטונו של טיטו, שהוא סוכן של סטלין, יעניק משפט הוגן, אין להסגירו לממשלה הנוכחית ביוגוסלביה.
הסגרת פאבליץ' רק תחליש את הכוחות הלוחמים באתאיזם ותסייע לקומוניזם במאבקו בכנסייה".
באותה תקופה החל ביוגוסלביה מסע טיהור פוליטי כשמאות אוסטאשים ומשתפי פעולה הוצאו להורג.
בספטמבר 1946 הועמד לדין הארכיבישוף סטפינץ', ראש הכנסייה הקתולית בקרואטיה, באשמת שיתוף פעולה עם ממשלת פאבליץ', ונדון ל-16 שנות מאסר, אולם הוא שוחרר כעבור 5 שנים.
ב-9 באפריל 1957 נורה פאבליץ', בבואנוס איירס, שתי יריות מאקדחו של בלגויה ג'ובוביץ', מתנקש ממוצא מונטנגרי.
לאחר שהחלים, חלקית, נאלץ לעבור להתגורר בספרד, תחת משטרו של הרודן הפשיסט פרנסיסקו פרנקו.
ב-28 בדצמבר 1959 הוא מת מפצעיו בבית חולים גרמני במדריד.
גופתו נקברה במקום סודי, וחסידיו ממתינים ליום שבו יוכלו לטמון אותה בזאגרב, בירת קרואטיה.
רעייתו של פאבליץ', מריה לוברנצביץ, הייתה יהודייה בת לאם יהודייה.
אנטגוניסט (ANT - Antagonist) או חוסם הוא חומר הנקשר לקולטן מסוים ואינו משנה את פעולתו.
אם קיימים בסביבה אגוניסטים (כגון הורמון, מוליך עצבי, או אגוניסט שלהם) הוא מפריע לקישורם ובכך מעכב או מחליש את השפעתם.
בפרמקולוגיה המושג אנטגוניסט משמש לתיאור של חומר לו יש אפיניות אך הוא חסר השפעה על הקולטן אליו הם נקשרים, וקישורם יפריע לקישור של אגוניסטים כמו גם אגוניסט הפוך (inverse agonist).
דוגמה לאנטגוניסט הוא רימונבאנט (תרופה כנגד השמנת יתר וכן למניעת עישון, שם מסחרי: אקומפליה) חוסמת את קולטני CB1 - קאנבינואיד, במערכת העצבים המרכזית ובאיברים היקפיים הקשורים למטבוליזם של הגלוקוז והשומנים, ועל כן רימונבאנט הוא אנטגוניסט לקולטני CB1.
אַנְטָגוֹנִיסְט (יוונית: Ανταγωνιστής; מילולית: מתנגד, מתחרה) היא הדמות הראשית ביצירה ספרותית, קולנועית או תיאטרלית, שמתנגדת לגיבור הראשי – הפרוטגוניסט.
ייתכן שקיימות דמויות רבות המקשות על הגיבור, אך רק אחת מהן, לעיתים זאת שעומדת בראשן ולעיתים הדמות המפריעה ביותר לגיבור – היא האנטגוניסט.
לעיתים קרובות המונח "נבל" מתייחס לאנטגוניסט ובדרך כלל האנטגוניסט הוא נבל, אך לא כל דמות המתנגדת לפרוטגוניסט היא נבל, לא כל נבל הוא אנטגוניסט ולא כל אנטגוניסט הוא נבל, וישנן יצירות (בעיקר מז'אנרי האימה והפשע), שבהן דווקא הדמויות הראשיות הם נבלים (פרוטגוניסט נבל).
משום שהאינטרסים של הגיבור הם לרוב חיוביים, האנטגוניסט הראשי הוא לרוב מרושע, אך לא תמיד.
האנטגוניסט לרוב אינטליגנטי, ערמומי ושאפתן, תכונות שמאפשרות לו לצבור כוח ולתכנן מזימות רחבות היקף.
רצונותיהם של הגיבור והאנטגוניסט כמעט תמיד מנוגדים – אם האחד רוצה שדבר מה ייעשה האחר מעוניין למנוע זאת.
האנטגוניסט הוא בעל עוצמה – בין אם עוצמתו היא פיזית, אינטלקטואלית, מושגת באמצעות שליטה בכוחות על-טבעיים, או באמצעות שימוש בדמויות רבות אחרות שעובדות עבורו.
לעיתים קרובות ישנם קווי דמיון בין האנטגוניסט לבין הפרוטגוניסט, אמצעי אמנותי המשמש כדי להראות שאותם כישורים, תכונות וקורות חיים – יכולים לשמש לטובה או לרעה.
כמו כן, שימוש זה הוא אמצעי אמנותי כדי להביע סימטריה בין שני הצדדים בסיפור העלילה.
כך, למשל, לורד וולדמורט, האנטגוניסט מסדרת ספרי הפנטזיה "הארי פוטר", מוצג כדומה להארי פוטר עצמו, מכיוון שהוא הטביע בהארי חלק מתכונותיו, אך הארי עושה בחירות שונות מוולדמורט במהלך עלילת הסיפור.
גיבור אנטגוניסט ידוע אחר בספרות הוא יאגו, הנבל התככן שהסית את אותלו הגיבור הטוב במחזהו של שקספיר, כנגד דסדמונה, עד שהביאו לידי כך שרצח אותה על לא עוול בכפה.
אנטארקטיקה הברזילאית (בפורטוגזית ברזילאית: Antártica Brasileira או Antártida Brasileira.
שתי הצורות קבילות) הוא כינוי בלתי רשמי של "אזור אינטרסים" של ברזיל ביבשת אנטארקטיקה, דרומית לקו הרוחב 60° דרום ובין קווי האורך 28° ו-53° מערבה לקו גריניץ'.
בשנת 1986 קבעה ברזיל אזור זה כ"אזור אינטרסים" שלה.
מהותה של קביעה זו מעולם לא הוגדרה היטב, ולכאורה לא נוצר ניגוד אינטרסים עם טענותיהן של ארגנטינה ובריטניה לריבונות באזורים החופפים גאוגרפית את "האזור המיועד" לברזיל.
בשנת 1975 הצטרפה ברזיל לברית האנטארקטית.
שבע שנים מאוחר יותר שיגרה ברזיל משלחת ראשונה לאנטארקטיקה, וזו שהתה ביבשת בקיץ של 1982–1983. במשלחת השתתפו הספינה "הבארון מטפה" ("Barão de Teffé") של חיל הים הברזילאי והספינה "פרופ' ולדימיר בזנארד" ("Prof.
Wladimir Besnard") של המכון לאוקיינוגרפיה של אוניברסיטת סאו פאולו.
בשל הצלחת המסע התקבלה ברזיל כחברה מלאה במועצה המדעית למחקר אנטארקטי (SCAR).