tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרועי ניקיאיר קפלןירדן תוסייה כהןנאוה קפלןדרור קרןאברהם דוידוביץ'ראש הוועדרועי ויינברגיוסי גרייזמןעובד בחנותרמי ברוךאליהו רוביןאבא של נאוהאסתי קוסוביצקיפייגי רוביןאמא של נאוהישי לפידותאריה קפלןאבא של יאירריקי בליךחיה קפלןאמא של יאירמוריה אקונסאיילה קפלןאחות של יאירניב מג'רמשגיח חרדיאלכסנדר סנדרוביץ'קופרשטוקמתווך נדל"ןנבו קמחיברבשמפקד משטרהרותם קינןרופאשרי גבעתימיהסוכנת MP3תום זידנריעקבחברותא
שנהארגוןמדינהקטגוריהמועמד/יםתוצאה2023 האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיההשחקן הראשי הטוב ביותררועי ניקשחקן המשנה הטוב ביותרדרור קרןהסרט העלילתי הטוב ביותרביתהתסריט המקורי הטוב ביותרבני פרדמן, דרור קרןהבמאי הטוב ביותרבני פרדמןהפסקול הטוב ביותרמיכאל גורביץ'העריכה הטובה ביותרגלעד ענברהאיפור הטוב ביותראתי בן נוןעיצוב התלבושות הטוב ביותר חווה לוי רוזלסקי
בית א-דין היא עיירה נוצרית קטנה המשמשת כבירה מנהלתית של נפת שוף שבמחוז הר הלבנון שבלבנון.
העיירה ידועה בזכות ארמון בית א-דין, שהיה הגרעין שסביבו התפתחה העיירה.
הארמון מארח את השנתי בקיץ, שנוסד בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
העיירה ממוקמת כ-26 קילומטר מהחוף, וכ-45 ק"מ דרומית-מזרחית לבירות, מזרחית לעיירה דיר אל-קמר, ממנה היא מופרדת בעמק תלול.
שטחה הכולל של בית א-דין הוא 244 דונם, וגובהה הממוצע הוא 860 מטר מעל פני הים.
מבנה הארמון שסביבו התפתחה העיירה, נבנה סביב למבנה קטן ששימש כחילווה דרוזית, ומכאן שם המקום, בית א-דין (بيت الدين) בתרגום חופשי - "בית האמונה", או: בית הדת..
מה שמעיד על כך שהאזור היה מאוכלס על ידי דרוזים לפני שבשיר התגורר בה.
מבנה החילווה שוחזר והוא חלק מהארמון (נמצא ליד מוזיאון הפסיפס).
האמיר מ, שלימים הפך לשליט האמירות "הר הלבנון", החל לבנות ארמון במקום זה, בשנת 1788. בניית הארמון ארכה כ-30 שנה.
בבניית הארמון הועסקו בעלי מקצוע רבים, מקומיים וזרים, וסגנון הבניה של הארמון הוא סגנון ערבי לבנוני, בשילוב סגנון הבארוק האיטלקי.
בשנת 1806 הושלם החלק הפנימי ובשיר ובני משפחתו עברו לגור בו, ובשנת 1811 העביר בשיר את מטה האמירות מדיר אל-קמר לבית א-דין.
לצורך אספקת מים לארמון, נבנתה בין השנים 1812–1814 אמת מים, כאשר כל אחד מתושבי האזור "הכשירים" חויב לתרום יומיים של עבודה ללא תשלום.
ב-1829 הושלמה בניית החלק הרשמי של הארמון, החלק שכלל את הלשכות, האולמות וחדרי האירוח והוא הפך למרכז השלטוני החדש של בשיר, כמו גם מרכז אירוח לאורחים רמי מעלה מהמזרח התיכון ואירופה.
ליד הארמון ניטעו עצי תות רבים, כדי לגדל תולעי משי ולייצר את המשי שבשיר אהב.
סביב הארמון נבנת העיירה בית א-דין, כמקום מגורים לנותני השירותים לארמון, וכמקום משכן לבני משפחתו של בשיר.
וכן בתים נוספים ששירתו אותו ואת ממשלו וכן את ממשלם של השליטים שבאו אחריו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נבחר הארמון לשמש כמקום מפקדתו של סגן המושל העות'מאני בהר הלבנון.
במהלך מלחמת האזרחים בהר הלבנון בשנת 1860, תקפו הדרוזים את הנוצרים בדיר אל-קמר, טבחו בהם ובזזו את רכושם.
כ-200 נוצרים נמלטו הצליחו להמלט למחנה הצבאי העות'מאני בבית א-דין כדי לחפש מקלט אך חיל המצב שהיה במקום נמנע מלהתערב, והפליטים הותקפו.
במהלך ההתערבות הבינלאומית בהובלת צרפת במלחמה, בחר הקולונל הצרפתי, ד'אריקאו, בארמונו של בשיר בבית א-דין כמפקדתו.
במהלך חגיגות רשמיות בבית א-דין לציון הכתרתו של הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908, התעמתו בעיר דרוזים ומרונים מהסביבה, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד מכל עדה.
בשנת 1934 הוכרז ארמון בי א-דין כמונומנט בעל ערך היסטורי לאומי.
ובשנת 1943 הכריז עליו בשארה אל-ח'ורי, הנשיא הלבנוני הראשון, כמעון הקיץ הרשמי של הנשיא.
חלקים מהארמון פתוחים כיום לציבור בעוד השאר עדיין משמשים למעון הקיץ של נשיא לבנון.
בתוך הארמון קיים מוזיאון חשוב המכיל פריטים עתיקים ומודרניים, בגדים, כלי נשק, אוסף תכשיטי זהב, וכן ממצאים ארכאולוגיים כמו: כלי חרס מתקופת הברונזה, פסיפסים ביזנטיים נוספים.
בשיר בנה בסמוך לארמונו עוד שלושה ארמונות עבור בניו, מהם שרד רק ארמון מיר אמין והוא משמש כמלון יוקרה.
בבית-א-דין פועל מרכז עזרה ראשונה של הצלב האדום הלבנוני.
בשנת 2010 היו רשומים בה 1,606 בוגרים בעלי זכות בחירה, וכ-9500 תושבים.
האוכלוסייה היא בעיקר נוצרים מהזרם המארוני, המלכיתי והיווני-אורתודוקסי.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,460 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, כ-99% מהם היו נוצרים.
העיירה מנוהלת על ידי עירייה שחבריה מתמודדים ברשימות מקומיות, ללא קשר לפוליטיקה הארצית.
העירייה אחראית גם לכפר , כפר נוצרי קטן שנמצא כ-14 קילומטרים מזרחית לבית א-דין (העיירה הדרוזית אל-מוח'תארה נמצאת בין שני היישובים).
על פי צו מס' 13292 מיום 29 ביוני 2024 העירייה הצטרפה לאיגוד אזורי, נוצרי בשם "איחוד עיריות אל-ערקוב ואל-חרף" (שמות כפרים באזור), כדי לסייע להקמת וניהול "פרויקטים ציבוריים בעלי תועלות משותפות ...
[ו] ליישם פיתוח ושיתוף פעולה בין עיריות...".
במהלך מאה העשרים ידעו היחסים בין הדרוזים לנוצרים מורדות (מעשי טבח הדדיים) ועליות (הסכמי פיוס).
ב-4 באוגוסט 2001, נחתמו הסכם פיוס ואמנת שלום בין "ארמון אל-מוח'תארה" (הנהגת הדרוזים) לבין "הבניין הפטריארכלי בבית א-דין" (הנהגת הנוצרים).
מאז מתקימם ביקורים הדדיים, השתתפות בארוחות לציון מועדים לאומיים וחגים.
בית IPC הוא מבנה מ-1932, ברחוב הגפן בחיפה, שנבנה עבור הנהלת חברת הנפט העיראקית IPC שהייתה תאגיד בינלאומי שניהל את הזרמת דלק גולמי מעיראק לחיפה, זיקוקו ושינועו לאירופה וארצות הברית.
במקור היו למבנה שלוש קומות אך במסגרת שיפוץ המקום קיבלו הבעלים אישור להוסיף שתי קומות (במסגרת התחדשות עירונית).
מלחמת העולם הראשונה הבהירה לכל מעצמות העולם את חשיבות מקורות האנרגיה כבסיס לעצמאות ועוצמה ולכן בסיום המלחמה שמו להן למטרה להשתלט על שדות הפקת נפט כאמצעי להבטיח עצמאות כלכלית.
המזרח התיכון עתיר האנרגיה היה יעד ראשון לתהליך זה ובמיוחד מרחב מסופוטמיה, שהיה עד המלחמה בשליטת האימפריה העות'מאנית שהפסידה במלחמה ונסוגה ממרחב זה.
למימוש התוכניות לשאיבת נפט נוסדה ביולי 1928 חברת IPC (חברת הנפט העיראקית, Iraq Petroleum Company) כשיתוף פעולה בין מספר חברות נפט בינלאומיות.
מטרת התאגיד הייתה לחפש מאגרי נפט במסופוטמיה (לימים עיראק), לשאוב את הנפט ולחלק אותו לשותפים בתאגיד בהתאם לחלקם היחסי.
ב-1934 הושלמה הנחת צינור הנפט כירכוכ–חיפה שהעביר נפט משדות הנפט בכירכוכ, עיראק, דרך ירדן לחיפה.
תחילה שווק הנפט הגולמי לשותפות בתאגיד אך ב-1939 החלה IPC לקדם בניית בית זיקוק לעיבוד הנפט הגולמי.
פעילויות אלו הפכו את ארץ ישראל המנדטורית למרכז הפעילות של החברה שבחרה לרכז בחיפה את פעילותה ולפתוח בקרבת הנמל את מטה החברה.
ב-1932 בנה בעל הנכסים החיפאי, עזיז כ'יאט, בית משרדים ברחוב הגפן 4, מעל המושבה הגרמנית עבור חברת IPC והנהלת המכס הבריטי.
הבנייה התעכבה בגלל שביתה של פועלי הבנייה אך בסופו של דבר נמסר הבניין לחברות.
בהמשך רכשה IPC את המבנה והמשיכה לפעול ממנו.
ב-1948, לאחר מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, המשיכו החברות הזרות לפעול בישראל אך החל תהליך העברת האחריות על תשתיות הנפט מחברות אלו לחברות ממשלתיות.
כך למשל המשיכה חברת של להפעיל את מערך הזיקוק והשינוע של הדלקים וב-1958 רכשה ממשלת ישראל (בשיתוף אייזיק וולפסון) את הנכסים של "של" ואת הבעלות על בתי זיקוק לנפט ושינתה את שם החברה לפז.
גם חברת IPC המשיכה לפעול בישראל לאחר 1948 אך עם הפסקת הזרמת הנפט הגולמי בצינור הנפט כירכוכ–חיפה ירדה החשיבות של החברה ובשנות ה-50 הועברו עסקיה לחברת תשתיות אנרגיה.
עם יציאתה של IPC מישראל נכנסה למשרדיה, ברחוב הגפן, הנהלת חברת "של" שהייתה בעלת בתי הזיקוק.
לאחר העברת בתי הזיקוק לחברת פז פעלה פז מתוך המשרדים בבית IPC.
לאחר מעבר חברת פז למשרדים חלופיים פעלו בבניין גופים אזרחיים עירוניים כמו מחלקת החינוך העירונית.
בשנים 1980–1984 פעל במקום הארכיון העירוני.
בסופו של דבר נמכר הבניין לחברה פרטית שמפעילה במקום מוסד סיעודי.
המבנה מוגדר כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במקור כלל המבנה שלוש קומות והוא נבנה מאבן בסגנון אקלקטי.
חזיתו, הפונה לרחוב הגפן, נבנתה סביב חצר פנימית בצורת האות ח' כך שהכניסה לבניין נמצאת קצה חצר זו.
לאחר שהבניין עבר לידיים פרטיות
ב-1939 הקימה IPC בניין אבן נוסף במתחם תחנת הכוח חיפה ששימש למגוריהם של עובדי החברה.
לאחר הקמת מדינת ישראל נרכש המבנה על ידי חברת החשמל והפך לחלק מתחנת הכוח ומשמש למעבדות של תחנת הכוח.
בית א־שער הוא מוזיאון למורשת ותרבות החברה הערבית-בדואית בנגב, ומוקדש לשימור ושיקום נכסי מורשת תרבותית מוחשית ובלתי מוחשית.
המוזיאון ממוקם ברהט ומהווה מרכז תרבותי, חינוכי ותיירותי, ובו תצוגת קבע ותערוכות מתחלפות לצורכי חינוך, מחקר, לימוד והמסרה לקהל מכל רחבי הארץ והעולם.
המוזיאון נחנך בשנת 2024, והוקם ביוזמת עיריית רהט והחברה הכלכלית רהט, בשיתוף פעולה עם משרד הפנים, משרד התרבות והספורט, משרד המורשת, משרד התפוצות – האגף לפיתוח כלכלי בחברה הבדואית, החברה הממשלתית לתיירות, אשכול רשויות נגב מערבי, קרנות פילנתרופיות (יד הנדיב, קרן ברכה) וגופים נוספים.
תהליך ההקמה כלל צוותי תכנון, אדריכלות, עיצוב, מחקר ותוכן, לצד ועדה קהילתית רחבה, במטרה להבטיח ייצוג אותנטי של המורשת הבדואית.
בית א־שער (בעברית: בית השיער) מהווה גשר בין עבר להווה, ומאפשר שימור, תיעוד והנגשת נכסי מורשת תרבותית של חברה ייחודית המצויה בתהליכי שינוי מואצים.
הקמת המוזיאון מדגישה את חשיבות שימור ושיקום נכסי תרבות של עם ילידי, תוך הנגשתם לקהל הרחב באמצעות הדרכה מקצועית, טכנולוגיות חינוכיות מגוונות והתנסויות אינטראקטיביות.
המוזיאון שוכן במבנה מודרני בקריית התרבות החדשה של רהט, בסמוך לספרייה העירונית ולהיכל התרבות.
התצוגות במוזיאון משלבות תיעודים היסטוריים וחפצים מסורתיים, המתעדים את אורח החיים הבדואי, לצד תערוכות מתחלפות, מיצגים אינטראקטיביים, מדיה דיגיטלית, וסיפורים אישיים מצולמים של בני ובנות החברה הערבית-בדואית בנגב.
עיצוב התערוכות והגרפיקה בוצעו על ידי צוות מקצועי, תוך שימת דגש על חוויית מבקר רב-חושית, בהתאם למגמות עכשוויות במוזיאונים בעולם.
תערוכת הקבע ממחישה את התרבות והחיים הערביים-בדואיים בנגב, באמצעות שילוב בין מוצגים היסטוריים, מיצגים אינטראקטיביים וחוויות רב־חושיות:
אולם ההיסטוריה – מיצג אור־קולי המוקרן על קירות החלל, המציג את התפתחות חיי הבדואים בנגב לאורך הדורות.
נול האריגה – נול מסורתי ועליו שטיח בדואי מהנגב, מלווה במיצג מצולם והסברים חזותיים על שיטות האריגה המסורתיות.
הבאר – באר מסורתית בשילוב משחק אינטראקטיבי לשאיבת מים, המדגים את מרכזיותה של הבאר במרחב החברתי והכלכלי ואת דרכי הובלת המים בנגב.
החתונה – סרט תיעודי על מנהגי החתונה הבדואית בעבר ובהווה, לצד מוצגים וטקסטים המתארים את הטקסים הצבעוניים והמרגשים.
האוהל – עמדות משחק וחוויות התנסות בתצורות אוהל מסורתי, מלוות במוצגים ותצלומים המדגימים את ייחודו של ה"בית אלשער" – מבנה נייד ופרקטי המתפרק ונישא על גב גמל.
מוזיקה בדואית – עמדת צפייה והאזנה לכלי נגינה מסורתיים, המדגישה את תפקידה של המוזיקה כאמצעי תקשורת והעברת מסרים בין משפחות ואוהלים.
אולם רהט – תצוגה היסטורית המתחקה אחר התפתחות העיר רהט מימי אברהם ועד ימינו, ומשקפת את סיפורו של הבדואי בן התקופה המודרנית.
בית א-שער – אוהל מסורתי הממוקם בסמוך למבנה המוזיאון ומשמש מוקד לפעילויות תרבותיות וחינוכיות: סיפורי עם, מלאכות מסורתיות, טקסי קפה ותה, שיחות והרצאות.
המוזיאון פועל לשימור המורשת הערבית-בדואית, חיזוק הזהות התרבותית, קידום דיאלוג בין-תרבותי בישראל, תוך הנגשת הידע לציבור הרחב.
במקום מתקיימות סדנאות, הרצאות, פעילויות חינוכיות לתלמידים, אירועים קהילתיים, ותוכניות ייחודיות לשימור מלאכות מסורתיות.
המוזיאון משמש כמוקד תיירותי, ומושך מבקרים מהארץ ומהעולם, תוך שיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים, גופי תרבות ותיירות.
ייחודו של המוזיאון נעוץ בהקמתו ביוזמת ועדה קהילתית, שבה לקחו חלק אנשי ציבור, חוקרים ואנשי רוח מקרב החברה הערבית-בדואית.
חברי הוועדה המכירים מקרוב את ההיסטוריה, התרבות והמנהגים, התוו את אופיו של המוזיאון ואת תכניו.
בזכות גישה זו, המוזיאון הוא הראשון להציג מתוך נקודת המבט של החברה עצמה ולא כהצגה חיצונית של תרבותה, מה שמקנה לו חשיבות יוצאת דופן בהשוואה למוסדות אחרים העוסקים במורשת הבדואית.
בית אברלה הוא מבנה דו קומתי במושבה הגרמנית של ירושלים, שנבנה בשנת 1874 על ידי משפחתו של הסוחר והיבואן פאול אברלה.
בראש המבנה, העומד ברחוב עמק רפאים 10, נמצאים עליית גג וגמלון האופייני לבנייה הטמפלרית.
על משקוף הבית חקוק תרגום לגרמנית של פסוק מספר תהילים:
הפסוק מופיע על הבית, כמו בבתים טמפלרים רבים בישראל, אשר קבעו עליו ציטוט מן התנ"ך ששימש כמוטו של המשפחה אשר התגוררה בבית.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש בן המשפחה כמפקד מחנה ריכוז מילדרוף בגרמניה.
אברלה קלט ותיחקר את הצנחן אנצו סרני טרם הוצאתו להורג.
בנו של פאול, וילהלם, בנה את בית וילהלם אברלה במושבת שרונה בראשית שנות השלושים של המאה העשרים.
מגדל פינה הבנוי בסגנון ניאו רומנסקי משמש חדר אורחים בקומת הקרקע.
מגדל זה אינו אופייני לאדריכלות הטמפלרית, אולם במרכז חזית הבנייה גמלון אופייני לבניה הטמפלרית.
המבנה שופץ בשנת 1987, ונוסף לו אגף אחורי על פי תכנון של האדריכל הלל שוקן.
בֵּית אַגיוֹן (מכונה גם בית ראש הממשלה או הבית בבלפור) הוא מבנה בשכונת טלביה בירושלים המשמש כביתו של ראש ממשלת ישראל החל משנת 1974. הבית נמצא ברחוב סמולנסקין 9, פינת רחוב בלפור, על גבול שכונת רחביה.
המבנה מחופה באבן ירושלמית, ומורכב ממספר גושים רבוּעים, המחוברים יחדיו.
במרכזו חדר מדרגות בעל טור חלונות, אשר פונים לחזית המבנה.
לבית אגף בעל צורה מעגלית דמוית ספינה, הבולטת מחזיתו (עיצוב אופייני לסגנון הבינלאומי), וכן חצר פנימית (פטיו; אלמנט שאינו מקובל בסגנון הבינלאומי, אולם מקובל בבנייה המוסלמית).
על פי ההערכות, החצר נוספה לבית לבקשת משפחת אגיון.
מאז שנת 2021 ראשי ממשלות ישראל לא גרים במעון הרשמי.
המבנה נבנה עבור סוחר יהודי-יווני בשם אדוארד אגיון, מעשירי אלכסנדריה באותם הימים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ונבנה בין השנים 1936–1938. המבנה המקורי היה בית דו קומתי ובו תריסר חדרים.
בשנת 1941 התגורר בבית פטר השני מלך יוגוסלביה לכחודשיים.
בשנת 1947 נדרשה המשפחה על ידי השלטונות הבריטים לפנות זמנית את ביתה, בשל הקמת אזור ביטחון בסביבה.
בזמן מלחמת העצמאות איפשר אגיון להשתמש במקום כבית חולים ללוחמי האצ"ל.
בשנת 1952 רכשה מדינת ישראל את הבית כדי שישמש כמעונו הרשמי של שר החוץ.
אדוארד אגיון עבר עם משפחתו להתגורר בחיפה.
השר משה שרת היה הבכיר הראשון שהתגורר בו.
לאחר המעבר של משה שרת אל הבית, בוצעו בפנים המעון עבודות חידוש ושיפוץ, אותן תכננו האדריכלים דורה גד ויחזקאל גד.
בשנת 1974 החליטה ממשלת ישראל להעביר את בית ראש הממשלה מבית יוליוס ג'ייקובס, שהיה באותה עת במצב תחזוקתי רעוע, לבית אגיון, כאשר ראש הממשלה הראשון להתגורר בבית זה היה יצחק רבין ביוני של שנת 1974 ועד התפטרותו ב-1977. בהמשך התגוררו בבית ראשי הממשלה הבאים: מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס.
לאחר פרישתו של בגין עמד הבניין ריק כשנה, במהלכה ביצעה דורה גד עבודות נוספות לרענון פנים הבית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נבנתה חומה סביב הבית משיקולי אבטחה, וחלק מרחוב בלפור נסגר לתנועה.
במהלך שנות ה-90 שופץ המקום לאורך מספר חודשים, ועל כן התגורר ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, ברחוב רחל המשוררת בשכונת בית הכרם.
בעקבות עלייה בעומס התנועה באזור, בהוצאות הנסיעה והאבטחה, בכוח האדם שיש לשכן, ובהיעדר אולם כנסים בבית אגיון, אישרה ממשלת ישראל את פרויקט אלמוג להקמת מעון חדש לראש הממשלה בשנת 2009. ההחלטה בוטלה לאחר כחודשיים, בעקבות ביקורת ציבורית על עלות הפרויקט.
ב-15 בדצמבר 2013 הוחלט להקים ועדה שתבחן שוב את האפשרות להקמת המבנה.
במאי 2014 אישרה הממשלה את הפרויקט מחדש, אך ביצועו מתעכב.
בשנת 2013 סופח למתחם המאובטח של מעון ראש הממשלה בית זלמן שוקן הסמוך.
רחוב סמולנסקין נחצה לשניים, כשחציו הקרוב יותר לבית ראש הממשלה סגור לכניסה, מגודר ומאובטח.
ב-2017 נבנתה סככה בין חומת הבית לחומת קולג' טרה סנטה, כאמצעי אבטחה נוסף.
הסככה נבנתה בלא היתר, שטחה 312 מ"ר וגובהה כ-6 מטר, ולא ניתן להיכנס לרחוב סמולנסקין מבלי לעבור מתחתיה.
עם סיום כהונתו של בנימין נתניהו כראש הממשלה ביולי 2021, נסגר הבית לדרישת השב"כ לערוך בו שיפוץ נרחב לצורכי אבטחה.
בשל כך התגורר ראש הממשלה נפתלי בנט בביתו הפרטי ברעננה.
עם כניסתו של לפיד לתפקיד הוחלט להשתמש בבית וילה חנא סלאמה הסמוך, כמעונו של ראש הממשלה כיוון שמרבית הליקויים התשתיתים בבית אגיון שצוינו בדוח מבקר המדינה טרם תוקנו.
עם חזרתו של נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל בסוף שנת 2022, הוחלט כי ימשיך להתגורר בביתו הפרטי ברחוב עזה, הסמוך לבית אגיון, כיוון שבית אגיון היה בשיפוצים מקיפים.
בינואר 2026 פורסם כי הושקעו מעל ל-100 מיליון שקלים בשיפוצים בבית אגיון, בפרויקט המוגדר "סודי ביותר".
מעמדו הרשמי של בית ראש הממשלה
בית ראש הממשלה הוא המעון הרשמי של ראש ממשלת ישראל, המנוהל על ידי משרד ראש הממשלה.
מלבד מגורים לראש הממשלה ומשפחתו, משמש המקום כמשרד ונערכים בו אירועים ממשלתיים שונים, כדוגמת פגישות עבודה ואירוח מנהיגים זרים הבאים לביקור בישראל.
לבית המגורים הפרטי, ניתן מימון להוצאות אבטחה בלבד.
מימון ההוצאות נעשה בהתאם להוראות נוהל פנימי של משרד ראש הממשלה, בהתאם למסגרת המוגדרת בתקציב המדינה.
החוק אינו קוצב את משך הזמן הנדרש לפינוי המעון על ידי ראש ממשלה המסיים את תפקידו.
בשנת 1999, כאשר אהוד ברק החליף את בנימין נתניהו בתפקיד, נתניהו מסר את המעון למחליפו כשישה שבועות לאחר חילופי התפקידים.
בשנת 2009 ראש הממשלה היוצא אהוד אולמרט פינה את הבית כשבוע וחצי לאחר שהוחלף בתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 2021 מסר בנימין נתניהו את הבית כארבעה שבועות מכינון הממשלה החדשה.
בבית אגיון הועסקו עובדי משק בית אחדים.
בתקופה שבה התגוררה במעון משפחת נתניהו הוגשו תביעות אחדות לבית הדין לעבודה שעניינן הפרה של דיני העבודה ובפרט התעמרות בעבודה, ובחלק מהתביעות נפסקו פיצויים לעובדים:
בפברואר 2016 קיבל בית הדין האזורי לעבודה בירושלים בראשות השופטת דיתה פרוז'ינין את תביעתו של מני נפתלי נגד משרד ראש הממשלה ופסק פיצויים לנפתלי בסך 170 אלף שקל, כולל הוצאות משפט, בין השאר בגין העסקה פוגענית.
בפסק הדין נכתב, בין השאר: "העדויות הרבות שהוצגו בפני בית הדין מצביעות על כך שבמעון שררו תנאי העסקה פוגעניים בגין התנהגותה של נתניהו ויחסה אל העובדים שכלל דרישות מוגזמות, העלבות, השפלות והתפרצויות זעם".
במאי 2016 פסק בית הדין האזורי לעבודה בירושלים שעל משרד ראש הממשלה לשלם לגיא אליהו פיצוי בסך 120 אלף ש"ח, מהם 65 אלף ש"ח עקב העסקה פוגענית ועוד 55 אלף ש"ח עקב הפרות שונות של דיני העבודה.
ביוני 2024 פסק בית הדין האזורי לעבודה בירושלים שעל משרד ראש הממשלה לשלם פיצויים לשלושה עובדים לשעבר במעון ראש הממשלה:
ליוסף קורסון, שף המעון בשנים 2015–2020, נפסקו פיצויים בסך 380 אלף ש"ח.
ליאיר יצחקי, שעבד במעון בשנים 2015–2021, נפסקו פיצויים בסך 265 אלף ש"ח.
לאהרון נאור, שעבד במעון בשנים 2015–2021, נפסקו פיצויים בסך 250 אלף ש"ח.
בית אבות הוא מרכז מגורים המיועד לאנשים בגיל זקנה, ומספק להם שירותים שלא ניתנים בדירה פרטית.
החל משירותים בסיסיים במסגרת דיור מוגן וכלה בטיפול סיעודי נרחב במסגרת בית אבות סיעודי.
השירותים נגזרים ממצב בריאותו של הדייר.
ההבדלים בהיקף השירותים ובתנאים האחרים, הקיימים בין בתי אבות שונים, תלויים בין היתר גם ביכולת הכלכלית של הדיירים ובהסכם השכירות שלהם.
לרוב תשלום דמי השכירות נעשה בשכר דירה חודשי בתוספת תשלום חד פעמי ("דמי כניסה" או פיקדון נשחק).
בתי אבות התנהלו בעבר על פי תפיסה מוסדית, ולפיה יש להנהלה השפעה רבה על חיי הדיירים, והמקום מתנהל על פי רצון ההנהלה – בשונה מן החיים בבית.
בשנים האחרונות התפתחה תפיסה חברתית לניהול בתי אבות שמטרתה לאפשר לדיירים להרגיש שהמקום שבו הם חיים הוא ביתם ושיש להם השפעה רבה יותר על הדרך שבה הוא מתנהל.
שיפור בתחושת הביתיות יכול להיעשות באמצעות הגדלת הפרטיות בחדר הדיירים, יחס אישי של הצוות וקשר טוב עם ההנהלה ופעילויות מותאמות לדיירים.
ידע על המקום ואפשרות בחירה בו לפני המעבר תורמים אף הם לשיפור תחושת הביתיות.
בעבר, הוחזקו קשישים (בעיקר קשישים נזקקים) במוסדות מיוחדים שהתקיימו מתשלומים שקיבלו לצורך זה (בין אם מכספי הדיירים ובין אם מתמיכת הקהילה).
מוסדות אלה נקראו מושבי זקנים.
בשל השדרוג שחל ברמת השרות של המוסדות לזקנים ובשל הרצון לבדל את המוסדות החדשים מן הדימוי הירוד של "מושב הזקנים" כונו המוסדות החדשים בשם "בתי אבות" ולאחר מכן גם "בתי דיור מוגן" או אף "בתי גיל הזהב".
ישנן מספר סוגי מחלקות בבתי האבות:
מחלקה לעצמאיים: מיועדת לקשישים אשר אינם צריכים עזרה בתפקוד היומיומי שלהם.
מחלקה לתשושים: מיועדת לקשישים אשר צריכים עזרה מועטה בתפקוד היומיומי שלהם.
מחלקה לתשושי נפש: מיועדת לקשישים הסובלים ממחלת אלצהיימר, דמנציה, ומוגדרים כתשושי נפש על ידי פסיכוגריאטר.
מחלקה סיעודית: מיועדת לקשישים הדורשים טיפול מתמיד במשימות היומיום שלהם.
מחלקה סיעודית מורכבת: מיועדת לקשישים סיעודיים אשר נזקקים לזונדה.
בחלק מבתי האבות קיימת מחלקה סיעודית שבה שוהים קשישים אשר נזקקים לטיפול צמוד.
הפיקוח ומתן הרישיון למחלקה הסיעודית נעשה על ידי משרד הבריאות.
בחלק גדול מהמחלקות הסיעודיות מממן משרד הבריאות את אשפוז הקשיש וזאת על ידי מתן "קוד אשפוז" מטעם המשרד.
אותו "קוד" נקרא הקוד הסיעודי, והוא ניתן לקשישים המוגדרים כתשושי נפש או סיעודיים, וכן לאלו בעלי יכולות כלכליות נמוכות.
במסגרת הדיור המוגן מסופקות דירות ליחיד או לזוג וניתנים שירותים ציבוריים לכלל דייריו.
רמת ומגוון השירותים משתנים מדיור מוגן אחד למשנהו, ובדרך כלל כוללים חדר אוכל, אולמות הרצאה, חדרים לטיפול רפואי, מרכזי בריאות כגון חדר כושר ובריכת שחייה, ומגוון פעילויות תרבות, העשרה ופנאי, חוגים, הרצאות, טיולים מאורגנים, מסיבות מאורגנות לחגים שונים ועוד.
דיור מוגן אינו מהווה בית הבראה או מיועד לאספקת שירותים רפואיים, אם כי לרוב יש בו אגף לטיפול סיעודי.
בחלק מבתי דיור מוגן מופעלת מרפאה 24 שעות ביממה והדירות מאובזרות בלחצן מצוקה.
מגוון השירותים המוצעים בדיור מוגן ניתנים גם במסגרת כפרים קהילתיים לגמלאים, בהם יחידות הדיור הן יחידות אוטונומיות ונפרדות מיתר המתקנים והדירות במקום.
באוקטובר 2013 היו בארץ כ-180 תוכניות של דיור מוגן לקשישים, ובהן כ-30,022 יחידות דיור.
בסוף שנת 2016 חיו בישראל כ-978 אלף איש בני גיל +65. כלומר בישראל רוב הקשישים אינם גרים בבתי אבות.
נכון לסוף שנת 2016 היו בארץ כ-21,000 מיטות במוסדות לטיפול ממושך בפיקוח משרד הבריאות.
סרטו של הבמאי דסטין הופמן משנת 2012, "קוורטט", מתרחש בבית אבות למוזיקאים.
בית האבות שוכן בסביבה פסטורלית, ודייריו נהנים מחיים פעילים, שמגבלות הזקנה משפיעות עליהם אך מעט.
שיאו של הסרט הוא יוזמתם של דיירי בית האבות להפקת אופרה, שהכנסותיה יממנו את המשך פעילותו של בית האבות.
סרטו של הבמאי רשף לוי, "לצוד פילים" מתרחש בבית אבות בירושלים.
חייהם של דיירי בית האבות מתאפיינים בעליבות רבה.
חלק מהדיירים שרויים בתרדמת, ולאחרים הבידור העיקרי הוא צפייה במטפלת הסיעודית, תוך השמעת הערות וולגריות על מיניותה.
ביוזמת נכדו של אחד מדיירי בית האבות יוצאים שלושה מהדיירים לשוד בנק.
סרטה של שרה פולי "הרחק ממנה" (2006) לפי סיפור קצר של אליס מונרו מתרחש ברובו בבית אבות בו מתאשפזת גיבורת הסרט, פיונה ג'ולי כריסטי, בגלל דמנציה.
בית אבי (ביידיש: מיין טאטע'ס שטוב) הוא סרט קולנוע ישראלי דובר יידיש מ-2008.
הסרט, דרמה באורך 40 דקות, הוא פרויקט הגמר של הבמאי והתסריטאי דני רוזנברג, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
העבודה על הסרט, שכולו ביידיש בניב לודז'אי, ארכה שלוש שנים והוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט מתאר את סיפורו של לולק, ניצול שואה צעיר (בגילומו של איתי טיראן), המגיע לישראל בשנת 1948 ומגויס למלחמת העצמאות.
זר לשפה ולזהות החדשה שניתנה לו, הוא מוצב על ראש גבעה מדברית, נתון למרותו הבלעדית של מפקדו (בגילומו של מיקי לאון), המנסה ביד קשה להפוך אותו לצבר כמוהו.
בסופו של הסרט חוזר לולק בדמיונו לביתו שבפולין ושם נפרד בפעם האחרונה מאביו ואמו (נטשה מנור).
הסרט דובר במלואו יידיש בניב לודז'אי, והוא אחד הסרטים המעטים דוברי-היידיש שהופקו בעולם מאז פרוץ מלחמת העולם השנייה.
השחקנים איתי טיראן ומיקי לאון התכוננו במשך חודשים לתפקיד ולמדו יידיש על בוריה בעזרתו של הסופר, המשורר והעיתונאי הוותיק משה סחר (אשר תרגם בין השאר את שיריו של איציק מאנגר).
שירו של מאנגר "אויפן וועג שטייט א בוים" ("על הדרך עץ עומד") מופיע בסרט בביצועו של איתי טיראן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2008 הוקרן הסרט בקביעות בסינמטקים בישראל.
בשנת 2009 הוקרן הסרט בפסטיבלים ובתי קולנוע ברחבי העולם והוצג בבכורה טלוויזיונית בערוץ 10.
בשנה זו נבחר הסרט במקום השני ברשימת עשרים סרטיו הנבחרים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בכל הזמנים, כפי שנבחרו על ידי 20 מנהלי פסטיבלים גדולים ואוצרי מוזיאונים בינלאומיים מרכזיים, במסגרת חגיגת 20 שנות פעילות לבית הספר.
בית אג'ימן היה חאן יהודי ביפו שנקרא על שם הגביר ישעיהו אג'ימן מאיסטנבול שמימן את רכישתו בשנת 1825.
ישעיהו אג'ימן היה יהודי אמיד מטורקיה.
הוא עבד כשלם של הסולטאן מחמוד השני, והיה גזבר ראש יחידות היניצ'רים בצבא העות'מאני.
אג'ימן נחטף למען כופר בקפריסין, ובעת חטיפתו, נדר נדר לפיו אם יינצל, יתרום 150 לירות למען ארץ ישראל.
אג'ימן ניצל בסופו של דבר וב-1820 רכש בסכום זה מגרש במורד הצפוני מהכנסייה הפרנסיסקנית, שעליו עמד בית דו קומתי, והפכו לאכסניה ליהודים שהגיעו ליפו..
בסופו של דבר הוצא להורג אג'ימן בשנת 1826 על ידי חניקה בפקודת הסולטאן מחמוט השני שטבח באותה שנה בכוח היניצ'רים.
בו זמנית הוצא להורג גם איש העסקים צ'לבי בכור קרמונה.
האכסניה החלה לפעול, ככל הנראה בשנת 1825. הבית הפך למרכזם של מוסדות היישוב היהודי הקטן ביפו וקיבל את השם דאר אל-יהוד - בית היהודים.
במקום היו חדרי אירוח ובית כנסת.
ישעיהו אג'ימאן נהרג שש שנים מאוחר יותר, יחד עם היניצ'רים.
הבית נהרס ב-1965, בעת פינוי "השטח הגדול".
סמוך לבית אג'ימן שהריסותיו נמצאות בגן הפסגה, עומדת היום מצבת זיכרון לראשוני קהילת יפו.
יש לציין כי כבר ב-1764 מספר הנוסע ר' שמחה מזאלזיץ שהנדבן ר' יעקב בן דוד זונאנה בקושטא בנה ביפו חומה ובית אכסניה עבור עולי רגל יהודים שבו יוכלו לנוח לפני הטלטלם שוב בדרכים.
אכסניה שהשתלטו עליה בהדרגה הערבים תושבי המקום.
בית אהרן שלוש (קרוי גם בקיצור בית שלוש) עומד ברחוב שלוש מס' 32 בשכונת נווה צדק בתל אביב.
הבית, שנבנה על ידי אהרן שלוש בשנת 1892, שימש למגורי משפחתו (כולל, בתקופה מסוימת, משפחות שלושת בניו) עד למותו בשנת 1920. לאחר מכן נמסר לעיריית תל אביב שהפעילה בו את בית הספר תחכמוני ומאוחר יותר את בית הספר המעורב לבנים ולבנות.
בשנת 2001, לאחר שהוזנח במשך עשרות שנים, מכרו יורשיו של אהרן שלוש את הבית לידיים פרטיות.
בשנת 2007 נמכר לאיש העסקים מריוס נכט.
בית אהרן שלוש נבנה במקור כמבנה חד-קומתי בתבנית המוכרת בספרות המחקרית כ"בית חלל מרכזי" - תבנית מקומית שהייתה נהוגה בקרב הציבור האמיד בארץ ישראל ובלבנון באותם ימים.
הקירות נבנו מאבני כורכר שחופו בטיח, שלד התקרה הותקן מקורות ברזל (רלסים) והגג כוסה רעפים.
בראשית המאה ה-20 נוספה לבית קומה שנייה שכיסתה כמחצית משטח קומת הקרקע.
ב-22 בפברואר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפגע הבית מהפגזת מדינות ההסכמה על האזור (יעדה של ההפגזה היה, כנראה, מפעל יציקות הברזל של "האחים וגנר" ששכן בסמוך, בשכונה הטמפלרית ולהאלה).
הקומה השנייה של הבית נהרסה ברובה ונבנתה מחדש בצורה חלקית לאחר תום המלחמה.
הבית היהודי הראשון מחוץ ליפו
בית אהרן שלוש בנווה צדק אינו "הבית היהודי הראשון" מחוץ ליפו כפי שנהוג בשנים האחרונות לכנותו מעל במות שונות.
ב"פרשת חיי" מבחין יוסף אליהו שלוש בין שני הבתים וקושר בין מועד בניית הבית העומד היום ברחוב שלוש למועד הנחת מסילת הברזל הסמוכה בקו יפו-ירושלים.
בית אהרן שלוש נבנה במנותק מנווה צדק ההיסטורית ולא בצמוד אליה, ולכן אין לראות בו חלק מהגרעין ההיסטורי של השכונה.
כעשור לאחר בנייתו הוקמה בשטח הריק שבין נווה צדק לבין הבית שכונה נוספת (שכונת אחווה) והיא זו שיצרה את החיבור הפיזי בינו לבין השכונה הוותיקה.
מתוך הכרה בחשיבותו ההיסטורית, הוצב באתר התיירות מיני ישראל דגם של בית אהרן שלוש.
בצמוד לבית עומד מבנה נמוך בן קומה אחת המשמש כבית כנסת הוקם ב-1867. בית הכנסת הוקם במקור כבית כנסת פרטי של המשפחה, אף ששימש את כל תושבי האזור.
בעבר הוביל שער הכניסה לבית גם לבית הכנסת.
לאחר מכירת הבית לידיים פרטיות הוקם קיר מפריד בין הבית לבין בית הכנסת ונפתחה כניסה חדשה לבית הכנסת מכיוון רחוב אמזלג.
בעקבות המכירה גם הוסב שמו של בית הכנסת והוא נקרא היום על שם המהנדס גבריאל שלוש, נכדו של אהרן, שנרצח בידי ערבים בשנת 1938 בעיצומם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בית אבי חי הוא מרכז רב-תחומי לתרבות בירושלים, העוסק בנושאים מרכזיים בתחומי התרבות, המחשבה והיצירה בחברה היהודית והישראלית ופועל גם כגלריה לאמנות.
המרכז הוקם ביוזמתה של קרן אבי חי, בכספי הנדבן היהודי-אמריקאי סנפורד ברנסטין.
דני דניאלי כיהן כמנכ"ל הראשון והחל משנת 2012 מנהל את המוסד ד"ר דוד רוזנסון.
פרופ' אביגדור שנאן משמש כיועץ האקדמי של בית אבי חי.
בית אבי חי פועל בתחומי תרבות רבים ובהם מוזיקה; קולנוע; ספרות ושירה; תיאטרון; אמנות פלסטית, מחשבת ישראל.
מדי יום זיכרון מציג בית אבי חי את פרויקט "פנים.
זיכרון" הכולל סרטוני אנימציה לזכר הנופלים.
בית אבי חי מקיים מדי שנה את פסטיבל הפיוט במהלך עשרת ימי תשובה, ואת פסטיבל מייד אין ג'רוזלם המתקיים בשבוע בו חל יום ירושלים ומתרכז ביצירה ירושלמית מקורית.
בנוסף מארח בית אבי חי פסטיבלים נוספים ובהם פסטיבל ימי אהבה לשירה של כתב העת משיב הרוח, פסטיבל הפסנתר, כנס כיסופים לסופרים ומשוררים יהודיים בירושלים ופסטיבל בין שמיים לארץ למחול יהודי עכשווי.
בית אבי חי חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים".במהלך שבוע הספר למשפחות השלישי הפך הבית ל"בית חולים לספרים" המציע לילדים ולילדות סדנאות ריפוי, תיקון ועיון מחדש בספרים "פצועים" ב"מחלקה לריפוי ספרים" וב"מחלקת יולדות" לכתוב ספרונים חדשים.
החל משנת 2020 בית אבי חי פעיל רבות בתחום סדרות הרשת והסכתים, ביניהם הוא מפיק את ההסכת "מפלגת המחשבות" של מיכה גודמן ואפרת שפירא רוזנברג, ואת ההסכת היומי "מקור להשראה" שכותב ומגיש ליאור טל שדה.
בית אבי חי פועל גם כגלריה לאומנות, המציגה תערוכה מרכזית אחת בשנה המלווה בקטלוג:
2008 - שירת הקבצנים - דמות הקבצן באמנות הישראלית - אוצר: גדעון עפרת
2008 - אברהם יצחק ויעקב - מרישומי אברהם אופק - אוצר: גדעון עפרת
2008 - צילום ישראלי - אוצרת: רונה סלע
2009 - עמוס קינן: אמנות עברית - אוצר: גדעון עפרת
2009 - אליהו סידי: ליקוטי אליהו - אוצר: גדעון עפרת
2010 - ישראל הדני: בניה ברוח - אוצר: גדעון עפרת
2010 - שירת האגם: מחווה לפטר מירום - אוצר: גיא רז
2011 - ירוק עד: תערוכה קבוצתית - אוצרת: עיינה פרידמן
2011 - פיוט, רגש ומחשבה - אוצר: יואל גילינסקי
2012 - קול המון: מחאה ציבורית - אוצרת: מורן שוב רובשוב
2012 - עידית לבבי גבאי: באור התכלת העזה - אוצר: חגי שגב
2013 - עמוק באדמה: פרשנות חדשה לכרזות קק"ל - אוצר: יוסי למל
2015 - אל האגדה: ספר האגדה, ביאליק ורבניצקי - אוצר: דוד איבגי
2016 - רוני סומק: פעמיים ח"י - אוצר: עמיחי חסון
2017 - ליאוניד בלקלב: האסתטיקה של הקרוב - אוצר: מנחם הלברשטט
2018 - ג'ואל קנטור: שומר לילה - אוצר: עמיחי חסון
2019 - שרה אייל: יוצאת מן הצללים - אוצר: עמיחי חסון
2022 - מארק ינאי: פתח הבית - אוצר: עמיחי חסון
2023 - אנטולי קפלן: ציור מכושף- אוצרים: דוד רוזנסון ועמיחי חסון
2024 - פנחס ליטבינובסקי: ובחרת בחיים – זו אמנות - אוצר: עמיחי חסון
במאי 2000 חכרה קרן אבי חי 4.5 דונם מ"הסתדרות ישורון", במגרש הפנוי שבחזית בית הכנסת ישורון, לצורך בניית בניין בית אבי חי בירושלים.
הבניין נחנך בשנת 2007, בתכנון כלת פרס ישראל האדריכלית עדה כרמי-מלמד.
הבניין ממוקם ברחוב המלך ג'ורג' פינת רחוב קק"ל בירושלים, בגבול שבין שכונת רחביה למרכז העיר ירושלים, והוא משתלב ליד המוסדות הקיימים באזור: בית הכנסת הגדול; בית ראש הממשלה; בית המוסדות הלאומיים; בית שוקן ויד בן צבי.
המבנה ממלא תפקיד כפול, ציבורי ופרטי: הן כמרכז תרבות וגלריה לאומנות, והן כמושב הקבע של קרן אבי חי.
הסכמה הכללית של הבניין היא כשל האות חי"ת, והוא פונה אל חצר פנימית המשמשת בקיץ להופעות מוזיקה והקרנת סרטי קולנוע.
הבניין עצמו מכיל ארבע קומות (וחמש קומות חניה) ובהן שתי קומות של כיתות ומשרדים, גלריה לאומנות, אולפן צילומים, קפיטריה, ספרייה, אודיטוריום בן 275 מקומות ישיבה ואולם המופעים ח7 הממוקם בחניון התת-קרקעי של המבנה.
המרכז לתרבות וחברה על שם אבא חושי, הידוע בשמו בית אבא חושי, הוא מרכז לתרבות וחברה בחיפה על שם אבא חושי.
המרכז הוקם בשנת 1969 בתכנונו של האדריכל אל מנספלד.
הוא ממוקם בשכונת יזרעאליה שבנווה שאנן, על מדרונו הצפוני של נחל גיבורים (ואדי רושמיה).
בקורותיו נכתב כי הוא "הוקם כמענה למורשתו הרעיונית של ראש העיר חיפה דאז אבא חושי, ששאף להפוך את העיר חיפה למרכז תרבותי תוסס ובעל השפעה ברמה הארצית".
חללי הפעילות בבית אבא חושי כוללים בין השאר אודיטוריום ובו כ-500 מושבים, אולם הרצאות (כ-100 מקומות), רחבה מקורה מרווחת, סטודיות למחול, כיתות לימוד וחדר כושר.
הפעילות התרבותית במקום כוללת קונצרטים, הצגות, מופעים והרצאות.
הפעילות החברתית כוללת אירוח חוגים במגוון נושאים ולכל הגילים, וכן מגוון פעילויות לקהילה המקומית ולנוער בעיר, לצד המרכז קיים סניף של נעמת "בית חנה חושי" אותו מנהלת אסתי כסיף.
"בית אדום (מה נשמע בבית)" הוא שמו של ציור משנת 1960 מאת הצייר הישראלי אריה ארוך.
הציור, המציג דימוי של מעין מלאך על רקע בית אדום, נחשב לאחת מן העבודות המפורסמות של ארוך.
הציור פורש כביטוי של מצב ביניים תרבותי ורגשי וכביטוי של ערגה וגעגועים.
במרכזו של הבד, על רקע צבע אפור ומלא חריטות וסימנים, מופיע ריבוע אדום ועליו חרוטה דמות אנושית.
סביב הריבוע, בייחוד בחלקו העליון, מופיעה מעין הצללה, המעניקה לריבוע תלת-ממדיות מסוימת.
הריבוע האדום ניצב על גבי משטח תחתון, כמעין קו אופק עקום, העשוי מעלי זהב.
בקצהו של משטח זה כתב ארוך את המשפט "מה נשמע מה נשמע בבית מה שלם האנשים איך הם חיים".
ארוך יצר את הציור בשנת 1960, בעת שהותו בשוודיה בתפקיד של שגריר ישראל.
על גב הציור רשם ארוך את שמה של היצירה – "בית אדום".
בשנת 1964 הציג ארוך את הציור בתערוכה הישראלית בביאנלה לאמנות בוונציה תחת שם זה.
במהלך השנים נוסף לשמו של הציור גם קטע מן הטקסט שרשם ארוך על גבי הציור – "מה נשמע בבית".
הציור היה חלק מאוסף ברטה אורדנג, בעלת "גלריה רינה" בירושלים, שהציגה עבודות רבות של ארוך.
כיום הוא נמצא באוסף בתה, מירי לאופר.
במשך השנים גדלה חשיבותו של הציור בתרבות המקומית.
על פי טלי תמיר הופעתו של הטקסט ביצירה מסמל פריצה "אל תוך מסורת שרצתה להסתפק בקווים וכתמים, ושאל שאלה שהתפרצה אל הציור במילים".
פריצה זו, טענה תמיר, סללה את הדרך אל השימוש בטקסט אצל אמנים כגון רפי לביא, יאיר גרבוז או מיכל נאמן.
הציור מופיע על גבי כריכת קטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של ארוך במוזיאון תל אביב לאמנות, משנת 2003. בשנת 2004 יצא ספרו של אדם ברוך תחת הכותרת "מה נשמע בבית", ובו שימש הציור כתזכורת למצב של גלות או זרות פנימית.
בשנת 2006 הופיעה סדרה תיעודית בשם "סיפור מסגרת", שעסקה בתולדות האמנות הישראלית.
הפרק הראשון בסדרה כונה "מה נשמע בבית", ועסק במוטיב הבית באמנות המקומית.
בשנת 2008 הוצג הציור בתערוכה "לידת העכשיו – אמנות ישראלית 1958-1968" במוזיאון אשדוד לאמנות, ואף הופיע כרפרודוקציה הראשונה בקטלוג התערוכה.
הכתם האדום המרובע מופיע במספר עבודות של ארוך במהלך השנים.
כל הפרשני ארוך ייחסו לצבע זה מטען של "השגבה".
פעמים רבות מהווה צורה זו סמן למקום ממשי בעל ערך רגשי עבור ארוך.
בשנת 1955, לדוגמה, מופיע כתם כזה בציור "דמויות בבית כנסת", כחזית בית כנסת שבראשו מנורה, או בציור "בית אדום במאה שערים", אף הוא מאותה שנה.
חיים גמזו תיאר את ציור הבית במאה שערים כציור הרומז על "רסיסי רמז", ומאזכר את "צלילי הילדות הבוקעים מנבכי הזמן".
תפיסה זו ליוותה לא רק את ציורים מוקדמים אלו, אלה אף את "בית אדום".
במאמרו האיקונוגרפי "בעקבות הבית האדום של אריה ארוך" (1995) הציע גדעון עפרת מקור ממשי ל"בית האדום" מן הציור - בניין המועצה המוסלמית בירושלים, שעמד עד לאחר מלחמת ששת הימים בשטח ההפקר שבקרבת "בית מנדלבאום" ו"בתי זיבנברג", בשולי שכונת מאה שערים בעיר.
על פי פרשנותו של עפרת הציור, על ייצוג המבנה שבו והטקסט, מהווה מעין גלוית דואר ציורית של ארוך:
גם מרדכי עומר רואה בציור מפגש מטאפיזי של עולמות וזמנים שונים:
את הדמות האנושית בציור הציע עפרת לזהות כדמות נשית של מעין מלאך.
הדבר נסמך גם על קבוצת עבודות מאוחרות יותר, בהן מופיעה התייחסות לדמותו של מלאך.
גם דוד גינתון, בפרשנותו הפסיכולוגית-תאולוגית לציורי ארוך רואה בדמות כביטוי ליצור לא אנושי אותו הוא מגדיר כ- "עליון".
הדמות, בצירוף הצבע האדום מייצגת אלוהות עליונה, שכלפיה ארוך מקיים יחסים בעלי רבדים ארוטיים ותאולוגיים.
בית אהרנסון הוא ביתה של משפחת אהרנסון במושבה זכרון יעקב, ובו שוכן מוזיאון ניל"י מאז 1956. הבית שוכן ברחוב המייסדים 40 בזכרון יעקב.
מוזיאון ניל"י – בקומת הקרקע נמצאת תערוכה קבועה על תולדות מחתרת ניל"י מעת הקמתה עד כניסת גנרל אלנבי לירושלים.
המוזיאון, הצמוד לבית המשפחה, הוקם ללא תמיכה ממשלתית, התחדש בשנת 1998 ונוספו לו תצוגות של תעודות ותמונות מתולדות מחתרת ניל"י, שחלקם מוצגים באמצעים אורקוליים המוצגים באולם הקרנה בקומה התחתונה.
הוא כולל ספרייה וארכיון מסמכים של משפחת אהרנסון ושל חברי המחתרת ומשפחותיהם, ודברי זיכרונות ומחקרים שנכתבו אודותיהם.
בית משפחת אהרנסון – בה התגוררה המשפחה ובמשך הזמן התגוררה בו רבקה אהרנסון עד למותה ב-1981. לאחר מותה הוא נפתח לביקורי קהל בו מוצגים חדרים מרוהטים, חדר אוכל עם שולחן ערוך ועוד.
בית אהרן אהרנסון – המשפחה בנתה לו בית נפרד כי היה הבן המבוגר והמפורסם.
בבית מוצגים רהיטי עץ יוקרתיים משובצי צדפים בסגנון דמשקאי וחלק מספרייתו הגדולה שרובה הושמדה על ידי הטורקים.
בבית זה התאבדה שרה אהרנסון, ממנהיגי מחתרת ניל"י, לאחר שעונתה על ידי השלטונות העות'מאניים, כאשר התגלתה המחתרת בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
אפשר לראות את הסליק הקטן במשקוף החדר משם לקחה את האקדח, נכנסה לחדר האמבטיה וירתה בתוך פיה.
ב-2015 נפתחה לביקורים מנהרת מילוט מתחת לבית אהרנסון המוליכה מהבית לצד הצפוני של המושבה שהיה אז מוסתר ובלתי מיושב.
בית אברהם קריניצי, ביתו של ראש העיר הראשון של רמת גן, מאכלס את המוזיאון לתולדות העיר רמת גן ואת הארכיון ההיסטורי של העיר רמת גן.
בשנת 1922, בעודה מתגוררת ברחוב נחלת בנימין בתל אביב, השתתפה משפחת קריניצי בהגרלת המגרשים במושב "עיר גנים" (לימים רמת גן).
בניית הבית התחילה בשנת 1924 והסתיימה בשנת 1925. האחראי על עבודות הבנייה היה הקבלן שלמה גולדשטיין.
היה זה בית אבן צנוע בן שתי קומות וגג רעפים.
תכנון הבית עשה שימוש יעיל במבנה המשופע של החלקה.
הקומה הראשונה ובה רוב חדרי הבית, המטבח והשירותים הייתה במפלס הרחוב.
במורד החלקה נבנה אגף קטן ששימש למגורים וגם לאחסון.
משני צדי שביל הכניסה ניטעו עצי דקל מסוג וושינגטוניה שהפכו עם הזמן לסימן ההיכר ולסמל של הבית.
הבית היה מוקף כרי דשא, שיחים ועצי נוי.
בחלק המזרחי של הבית ניטע פרדס גדול של עצי תפוזים וקלמנטינות, ומצפון בוסתן עצי פרי נשירים.
בשנת 1926 העניק השלטון הבריטי לרמת גן מעמד של מועצה מקומית ואברהם קריניצי, שהיה אז כבן 40, התמנה לתפקיד נשיא המועצה המקומית.
מאז ובמשך 43 שנים הוא ניצח ב־12 מערכות בחירות רצופות והיה לראש העיר שהחזיק כנראה בשיא עולמי של שנות כהונה.
במסגרת תפקידו, אירח אברהם קריניצי בביתו דיפלומטים, ונציגי צבא וממשלה.
בגינה הגדולה נערכו חגיגות מוצאי יום העצמאות בהשתתפות נכבדי העיר רמת-גן, התקיימו אירועים לכבוד ותיקי רמת-גן, נשפי התרמה ומפגשים ואירועים חברתיים וציבוריים רבים.
במרוצת השנים הקרקע הופשרה לבנייה וסביב ביתו של אברהם קריניצי נבנו בתי מגורים ובית הספר יהל"ם.
בשנת 1948 נפגעה חזיתו המערבית של הבית והגג קרס בחלקו כתוצאה מהפצצת חיל האוויר המצרי.
בנוסף לתיקון הנזקים, עבודות הבנייה כללו גם הכשרת חנייה תחתיה נבנה מקלט.
בשנת 1966 כתב אברהם קריניצי בצוואתו כי בכוונתו להוריש את הבית לעירייה ל"מטרה ציבורית תרבותית" וביקש שהבית יקרא תמיד "בית אברהם קריניצי".
אברהם קריניצי נהרג בתאונת דרכים בשנת 1969. אלמנתו, שרה, המשיכה להתגורר בבית עד לפטירתה בשנת 1981.
העמותה מנהלת את כל פעילויות הבית כולל פעילותם של המוזיאון והארכיון ההיסטוריים לתולדות רמת גן.
המוזיאון לתולדות רמת גן נחנך ב-13.12.1988 בבית שנותר במתכונתו המקורית.
בשלב זה המוזיאון כלל חדר הנצחה בו מתועדים שמונה עשורים של פעילות למען העיר והמדינה, חזיון אור קולי קצר אודות לידתה של עיר גנים ומסך פנורמי שהציג תמונות של רמת גן מאז ועד היום.
תוכן התצוגות השתנה במרוצת הזמן ופעילות המוזיאון הורחבה.
כיום מתקיימים במוזיאון הרצאות וסיורים לקהל הרחב, הדרכות לילדי בתי הספר ברמת גן, הדרכת קבוצות, מפגשים, אירועי תרבות והקרנת סרטים.
הארכיון ההיסטורי של העיר רמת-גן על כל תקופותיה נפתח רשמית בסוף שנת 2003 לאחר איסוף, שימור וקיטלוג המסמכים על פי כל כללי הארכיונאות המקובלים.
החומר השמור בו מתעד את צמיחתה של רמת-גן מראשיתה בשנות העשרים של המאה הקודמת, דרך התפתחותה ממושב שיתופי למועצה ולעיר ואת חלקה בבניין המדינה.
בארכיון אפשר למצוא חומרים מסוגים שונים - מסמכים, פרוטוקולים, תכתובות, תצלומים, כרזות, עיתונות, עדויות, מפות, ספרים, קלטות וארכיונים אישיים של אנשים בעלי חשיבות בבניינה ובביסוסה של רמת-גן.
ניתן להיעזר בארכיון לצורך הכנת עבודות חקר ברמות שונות של חוקרים המבקשים לחקור את העיר, את מוסדותיה ואת תולדותיה.
הארכיון משמש מקור מרכזי להפקת פרסומים בנושאים שונים על ידי העירייה וגופים אחרים.
כדי להקל על הנגשת החומר לקהל הרחב מתקיימת בארכיון פעילות שוטפת של סריקת, תקצור ומפתוח המסמכים והזנתם למערכת הארכיון הממוחשב.
בית אהבה ותפילה (באנגלית The House of Love and Prayer) היה מרכז רוחני שפעל בשנות ה-60 וברוח תופעת ההיפים, בין השנים 1967–1978 בסן פרנסיסקו, בהנהגת הרב שלמה קרליבך, ושימש מקום בו יכול היה כל אדם לבוא ולקבל אהבה, מזון, לינה והדרכה רוחנית.
בשנת 1966 השתתף הרב שלמה קרליבך בפסטיבל ברקלי למוזיקה אמריקאי עממית (פולק), ושם פגש לראשונה את תופעת ההיפים של אלפי בני נוער רבים מהם יהודים המשוטטים בחוסר מעש ברחבי אזור מפרץ סן פרנסיסקו כאשר חלקם מסוממים ומטושטשים.
הרב קרליבך החליט לפעול, ושכר בית פרטי גדול בשכונת הייט-אשבורי, שם התגוררו עשרות צעירים יהודים בעוד הרב קרליבך מוסר שם שיעורים ושיחות ובעיקר נותן להם אהבה וחום ומקרב באמצעות המוזיקה המפורסמת.
בית אהבה ותפילה היה מיוחד בהיותו בית פתוח לכל, וכל אחד שנכנס לשם התקבל בחיבוק גדול וזרועות פתוחות, וקיבל מזון ולינה ללא הגבלה.
ולמרות שעיקר מטרתו הייתה לקירוב יהודים רחוקים, נמשכו אליו מחפשי רוחניות בני כל הדתות, וחלקם אף התגיירו לאחר מכן ונעשו לתלמידיו של הרב קרליבך.
סיפורים רבים ישנם על פעילותו של הבית, כאשר אחד המפורסמים שבהם הוא על בתו של אחד מראשי הקו קלוקס קלאן שהסתתרה בבית וכשאביה גילה זאת ובא לחפשה, הסתתרו כולם מחשש לפגיעה, והרב קרליבך חיבקו ונשקו בחום, והצליח לפשר בינו לבתו.
במשך 10 שנות פעילותו של הבית עברו בו אלפי בני נוער, ברובם יהודים, רבים מהם חזרו בתשובה וחלקם נעשו תלמידיו של הרב קרליבך.
עם הקמת מושב מבוא מודיעים בשנת 1976 על ידי תלמידיו של הרב קרליבך, עלו הרב קרליבך ודיירי הבית באותה תקופה, לארץ, והצטרפו לקהילת המושב, שהפך גם הוא למקום המקבל בזרועות פתוחות כל יהודי באשר הוא.
בשנת 2011 הוקם בעיר צפת בית כנסת הנקרא בית אהבה ותפילה על שם בית האהבה והתפילה ומונהג אף הוא ברוח הרב שלמה קרליבך.
בית אדלר היה בית מגורים ברחוב אחד העם 26 בתל אביב, בין מלון פלטין לבין ביתו של מנחם גילוץ.
הבית הוקם בין 1910 ל-1911, על ידי המורה ישראל יהודה אדלר ורעייתו ברכה, במגרש אותו הגרילו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית שנערכה ב-1909. בין 1914 ועד לגירוש תל אביב ב-1917, התגוררה בבית גם הציירת והסופרת אירה יאן.
משפחת אדלר התגוררה בבית עד 1943, אז מכרה אותו.
כשני שלישים מסכום המכירה נתרמו למושבה רמת ישי.
בעת שהתגוררו בבית, חי ישראל יהודה בקומה השנייה, ואילו ברכה התגוררה בקומה הראשונה.
לאחר שנמכר, שינה הבית את פניו, וקומתו הראשון החלה לשמש למטרות מסחר.
בין היתר, פעל בה בית המרקחת של גרשון שור, לימים חלק מרשת בתי המרקחת שור טבצ'ניק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רכש אלפרד אקירוב את בית אדלר ואת בית גילוץ הסמוך, ובהמשך מכר אותם לחברת אקרו נדל"ן.
חברה זו החלה בבניית בניין מגורים בן 21 קומות שחזיתו בשדרות רוטשילד, בשטח של כמה בניינים, בהם בית גילוץ שנהרס ב-2005, ובית ליטווינסקי, אותו היא צפויה לשמר.
בשנת 2009 פורק בית אדלר, וכל חלקיו נשמרו במחסן.
בשנת 2015 הוחל בבניית הפרויקט, שכחלק ממנו יוקם מחדש בית אדלר, מחלקיו המקוריים, וכך ישומר.
במהלך פירוק המבנה התגלו ציורי קיר בחלק מהחדרים, ואף הם ישוקמו וישוחזרו.
הבית עתיד לשמש את הספא ואת חדר הכושר של הבניין.
בית אבי הוא סרט קולנוע משנת 1947 לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי.
הסרט מומן על ידי קק"ל הוא דובר אנגלית כדי לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית.
מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ.
התחלת הצילומים הייתה באוקטובר 1946 בעת עליית קיבוץ נירים על מקומו הקודם במסגרת עליית אחת עשרה הנקודות.
סצנה זו היא האחרונה בסרט.
את הסרט מלווה בנגינה "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (Palestine Symphony Orchestra) בקטעי מוזיקה מקוריים ובקטעים משירים ידועים כמו "כלניות" ו"הטנדר נוסע".
באחד הקטעים נראית התזמורת בעת חזרה על "סימפוניה ארץ-ישראלית עממית" של מאהלר-קלקשטיין (מנחם אבידום) בניצוחו של מיכאל טאובה.
את הסרט מלווה בשירה "מקהלת הזמיר" מתל אביב בניצוחו של משה הופמן.
היחסים בין היהודים והערבים מתוארים כאחווה מושלמת למרות המציאות שהייתה בתקופה ההיא.
מאיר לוין מופיע בסרט בתור פקיד במכון לחיפוש קרובים.
מעפילים ניצולי שואה יורדים לחוף בעזרת חברי קיבוץ "מקור ישראל".
בראש המקבלים עומד אברהם (יצחק דנציגר) ובידו פנס.
בין היורדים מתבלט ילד כבן 10 שאומר ששמו דוד הלוי (רוני כהן) וכי ברח בעצת אביו ליערות, לאחר שאביו הבטיח לו שיפגוש אותו בארץ ישראל.
בין המעפילים נמצאת מרים (איירין ברוזה), צעירה שאבדה את כל משפחתה בשואה ואף נאלצה לעבור התעללות מינית כדי לשרוד.
בחדר האוכל מספרים הניצולים את תלאותיהם בשואה.
מרים, שאבדה את בעלה ובנה, נקשרת לדוד ומבקשת לעזור לו.
הוא אינו מסתדר עם ילדי הקיבוץ ובעצה עם אברהם באישור אספת החברים בקיבוץ, מחליטים לשלחו לכפר הנוער שפייה, שם יש ילדים יתומים, ניצולי שואה.
בדרך הם נכנסים למסעדה בחיפה ומלצר (רפאל קלצ'קין) מנסה לרומם את רוחו של דוד ומגיש לו גלידה.
בשפייה מספרים הילדים על קורותיהם בשואה וקרוביהם שנספו.
גם כאן לא מוצא דוד את מקומו כי הוא בטוח שאביו חי ומצפה לו.
הוא בורח ומגיע לקיסריה שם הוא פוגש בזוג אנשים ושואל על אביו ששם משפחתו הלוי ושהוא אהב לנגן בכינור.
הם אומרים שיש כנר בשם זה בתזמורת הסימפונית בתל אביב ומביאים אותו לבית הבימה שם נערכת חזרה של התזמורת.
הוא נפגש עם נגן בשם הלוי אך הוא מבהיר לו שאינו אביו אבל אחד מהתזמורת אומר לו שהוא מכיר אחד בשם יהודה הלוי שברח מפולין ועובד במפעל האשלג בסדום.
דוד מגיע לסדום ונפגש עם יהודה הלוי (יוסף מילוא) וזה מרחם עליו ומודיע לו שהוא דודו.
הוא מביא אותו לביתו ודוד מתוודע לאשתו ולבנם הקטן.
סוף סוף יש לו משפחה.
חברו של יהודה, שמוליק, (זלמן לביוש) מבקש מיהודה לגלות לדוד את האמת.
יהודה נאלץ לגלות לדוד שאינו דודו.
דוד בורח לירושלים, שם מגיע למדור לחיפוש קרובים ואז נודע לו שהוריו אינם בחיים.
הוא מתעלף, מאבד קשר עם המציאות ומאושפז בהדסה הר הצופים.
אברהם ומרים באים לבקרו, הרופא מיואש ומודיע להם שיהיה צורך לאשפזו במוסד.
מרים מתקרבת לדוד ומלטפת אותו ולפתע הוא קורא לה "מאמא".
אברהם מנסה לחזר אחרי מרים אבל היא מסוגרת וקרה בגלל מה שעברה בשואה.
דוד חוזר לקיבוץ אך אז מצטרף אברהם לחלק מחברי הקיבוץ המעלים נקודה חדש בנגב.
מרים לא רוצה לעזוב את דוד כי אין מקום לילדים בנקודה החדשה אולם לאחר זמן משתנה ההחלטה והיא מגיעה עם דוד.
אברהם מחכה להם, מתחבק עם דוד ומראה לו אבן ש"מצא" באדמה עליה חקוק השם "הלוי" וכי זה יהיה המקום של בית אביו.
בית אבטינס הוא כינויה של משפחה ירושלמית בימי בית המקדש השני אשר הייתה ממונה על הכנת קטורת הסמים.
מקום פעילותה במקדש נקרא על שמה: לשכת בית אבטינס.
בני המשפחה היו ככל הנראה כהנים.
המשנה במסכת שקלים מונה את בית אבטינס כאחד מחמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש.
בנוסף למומחיות בני המשפחה בטיפול בסממני הקטורת, בתלמוד מתואר שהם היחידים שהכירו את הצמח "מעלה עשן" שגרם לעשן הקטורת לעלות בקו ישר עד תקרת בית המקדש.
במשנה מתואר כי חכמים ציינו את בני בית אבטינס לגנאי על ששמרו בקנאות את סודות הכנת הקטורת, ובפרט את זהותו הסודית של "מעלה עשן".
מסופר, כי לאחר שסירבו לגלות סוד זה, פיטרו אותם חכמים מעבודתם, והזמינו מומחים אחרים מאלכסנדריה שיכינו את הקטורת במקומם, אך מומחים אלה לא הצליחו במלאכתם מאחר שלא הכירו את הצמח הסודי.
משכך, לחכמים לא הייתה ברירה אלא להשיב את בית אבטינס למלאכתם, בשכר כפול.
אולם, בתלמוד מובאים דבריו של רבי יוחנן בן נורי שפגש לאחר חורבן בית שני את אחד מצאצאי המשפחה שהעביר לו את מתכון הסממנים המדויק והסביר ששמירת הסוד לא הייתה כסוד מקצועי וכדי ליצור תלות של המקדש בבני המשפחה, אלא כדי שלא ישתמשו במתכון לצורכי חולין.
בעקבות ידיעה זו הורה רבי עקיבא שלא לגנות עוד את בני המשפחה.
בנוסף מזכירים חז"ל את בני המשפחה לשבח על שהקפידו שלא תצא כלה מבנותיהם או הנישאות לבניהם, מבושמות, על מנת שלא יאמרו שהם משתמשים בסממני הקטורת ונהנים בכך מהמקדש.
בית אברהם ורבקה פוגל הוא בית לשימור בשדרות רוטשילד 12 בתל אביב-יפו.
בבית גרו אברהם פוגל ורבקה פוגל, מראשוני 'אחוזת בית' בתל אביב הקטנה, שנמנו עם מייסדי תל אביב.
לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול השמים" היה בית משפחת פוגל הבית הבנוי השני באחוזת-בית.
בחצר הבית הייתה גינה מטופחת ובה בריכת דגי נוי עגולה.
הבית החד-קומתי נבנה (בניגוד לשאר הבתים בשכונה) מלבני בטון חדשניות, שיוצרו במפעל של משפחת ארבר ביפו.
הקומה השנייה, המחופה באבנים מסותתות מבית החרושת של שלוש ביפו, נוספה בסוף שנות העשרה.
הבית, לא שופץ או שומר והוא מציג מבנה בית מקורי, מן הבתים הראשונים בתל אביב.
זהו בית פרטי עם גג רעפים וגינה קטנה.
בחזית הבית צוירה בימי המנדט כתובת קיר המציגה גרפיטי של מחתרת האצ"ל, שנכתב בשנות ה-1940: סמל האצ"ל ולצדו נרשם ציטוט מ"שמשון", ספרו של זאב ז'בוטינסקי, "האל שיצר ברזל לא רצה בעבדים".
היה שלב שהכיתוב כוסה בזכוכית כדי שיישמר, אך הכתובת נעלמה לאחרונה.
בית פוגל נכלל ברשימת הבתים לשימור של תל אביב, ומטפל בו משרדו של האדריכל אמנון בר אור.
ב-1994 החלו בשיפוץ הבית ותוך כדי העבודה, מספר בר אור, התגלתה בקומה השנייה אח מפוארת מצופה חרסינה, ומעל לתקרה נמצא כידון של רובה "מאוזר", עטוף בסמרטוטים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 שכן במקום פאב בשם "רוטשילד 12", אשר נסגר בינואר 2018 לקראת בניית מלון ומגדל מגורים מעל הבית.
אברהם פוגל נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 באודסה, ניסה להגר לארצות הברית, אולם משלא קיבל ויזה, החליטו בני המשפחה ב-1904 לעלות לארץ ישראל יחד עם שני בניהם, משה ויעקב.
אברהם פוגל עבד בקונסוליה הרוסית כאחראי על הדואר.
בנו משה היה הילד הקטן עליו הוטל לשלוף את הגורל בטקס הגרלת המגרשים של השכונה ב-כ' בניסן תרס"ט, 11 באפריל 1909.
אברהם נרצח באכזריות במטבח ביתו במוצאי שבת, 29 באפריל 1939 בנסיבות שלא הובהרו.
הרצח של אברהם פוגל שלא פוענח רשמית, בשנת 1939 הסעיר את היישוב.
בית אגרון הוא בנין משרדים, אודיטוריום ואולם אירועים על שם גרשון אגרון השוכן ברחוב הלל בירושלים, מול גן העצמאות ובריכת ממילא.
בית אגרון הוא ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים.
בעבר שכנו בו משרדי לשכת העיתונות הממשלתית, סניף ירושלים והסביבה של לשכת המהנדסים ("בית המהנדס") ואולפני גלי צה"ל בירושלים ("אולפני אגרון").
בשנת 2017 הושלמה הרחבה משמעותית של הבניין וחלק ממנו החל לשמש כמעונות הסטודנטים של בצלאל.
הבניין תוכנן בידי האדריכל דוד רזניק ב-1963, כחלק מקומפלקס של שלוש יחידות, בנין משרדים בן 4 קומות שלחזיתו אודיטוריום ("אולם מוזס") מצד אחד ואולם אירועים ("בית המהנדס") (ששימש גם כמסעדה ובית קפה בתקופות שונות) בצידו השני, ביניהם מדרגות המובילות לבנין המשרדים.
מול הבניין, על חלק מגן העצמאות, נבנה חניון.
רזניק בחר בסגנון מודרני מינימליסטי והשתמש בקווים ישרים, מה שהעניק למבנה נוכחות ייחודית בסביבתו.
הבניין חופה אבן נסורה כתחליף מודרניסטי לאבן ירושלמית.
הבנייה הושלמה ב-1969. הבניין נחנך באופן רשמי ב-3 ביוני 1969 בנוכחות ראש הממשלה גולדה מאיר.
במהלך השנים נערכו ב"בית אגרון" באופן קבוע מסיבות עיתונאים, כינוסים פוליטיים וכנסים.
בשנת 1982 הפך ל"מרכז עיתונות" ולשכת העיתונות הממשלתית ודובר צה"ל עברו לבנין (במקום משרד המשטרה ונציבות בתי הסוהר ששכרו את שתי הקומות העליונות של הבניין).
הוא שימש גם כמשרדים לסוכנויות ידיעות זרות.
בין השנים 1975–1981 פעל באודיטוריום בית קולנוע כסינמטק ירושלים ולאחר מכן, בין 1981 לסוף שנות התשעים, כקולנוע עצמאי.
בשנת 1985 היה בית אגרון לקולנוע הראשון שהקרין סרטים בירושלים בלילות שבת, ובשעריו התחוללו הפגנות של הקהילה החרדית ומולם פעילי תנועת ר"צ.
בשנת 2005 אישרה הוועדה המחוזית ירושלים תוספת של 4 קומות לבית אגרון.
תוספת זו נועדה לבניית 150 חדרים שישמשו מעונות לסטודנטים.
מימוש התוכנית התעכב עקב התנגדות של אגודת העיתונאים ירושלים, ורק בשנת 2013 הונחה אבן הפינה למעונות, שהוקמו בשני בניינים בני 6 קומות כל אחד עבור תלמידי האקדמיה לאמנות בצלאל.
המעונות נבנו על ידי חברת שפיר הנדסה ותעשייה במתווה תכנן-בנה-הפעל-העבר ונחנכו באוקטובר 2017.
בית אברפראו (בוולשית: Aberffraw) הוא בית אצולה וולשי שהתקיים כ-500 שנים בין השנים 878–1378 לספירה.
צאצאי אברפראו החזיקו בכס נסיכות ויילס, ממלכת גוויניד' ואזורים נוספים בצפון ויילס, מתוך כך בית אברפראו מזוהה במיוחד עם ויילס והלאומיות הוולשית.
בית אברפראו נוסד עם מותו של רודרי הגדול בשנת 878, כאשר שלושה מבין בניו חילקו ביניהם את שלוש הממלכות גוויניד', פוויס וסיסלווג.
אנרוואד הבכור ירש את ממלכת גוויניד' בצפון ויילס והקים את ששושלת אברפראו על שם עיר הבירה אברפראו באי אנגלסי שנקבעה עוד עם ייסוד ממלכת גוויניד'.
לאחר שקו הירושה הבכור הזכרי נפסק, צאצאי רודרי אפ אווין גוויניד' (1147-1195~), דוד מדרגה שנייה של ל'ואלין הגדול, התפצלו לשתי שושלות נפרדות שושלת וין ממשפחת גוויד'יר הבכירה שנגמרת ב-1791 ושושלת אנוויל ממשפחת טיוויל שהיא כיום הנצר האחרון לבית אברפראו.
כיום ברון וינסטי ה-11 (נולד ב-1940) הוא היורש האחרון לבית אברפראו.
אנרוואד אפ רודרי (נפטר 916) - כונה "מלך הבריטונים"
אידוואל אפ אנרוואד "אידוואל הגיבור" (נפטר 942)
יאגו אב אידוואל אפ מוריג (נפטר 1039)
גריפיד' אפ קינן (1055-1137) - מחזיר את כס ממלכת גוויניד' לאברפראו
ל'ואלין אפ לורוורת' (1172-1240) - ל'ואלין הגדול, הנסיך הראשון של ויילס
לאחר מותו של מרדווית' אפ הוול (נפטר 1353) הבית מתפצל לשתי שושלות שממשיכות לאחר מותו של אווין לווגוך ב-1378, היורש הזכר הבכור האחרון:
שושלת וין ממשפחת גוויד'יר - שושלת שנגמרת ב-1791
שושלת אנוויל ממשפחת טיוויל - כיום ברונטות וינסטי, כאשר הנצר הנוכחי לאברפראו הוא סר ווטקין ויליאמס-וין, ברונט וינסטי ה-11
בית אאושניט (ברומנית: Casa Auschnitt) הוא מבנה נודע ביופיו האדריכלי ברחוב דומנאסקה, בגאלאץ, ברומניה.
בית אאושניט הוקם בסביבות שנת 1900 על ידי אליה קלימיס (Elie Climis), בנו של סוחר יווני עשיר.
כעבור 21 שנים מכר הבעלים את המבנה.
הרוכש היה הטייקון היהודי המקומי, מקס אאושניט, ששמו דבק לשם המבנה למרות, שלא בנה אותו.
הוא החזיק בו רק 7 שנים, עד שמכר אותו לסוחר היווני אלכסנדרוס קיוסאוגלו (Alexandros Kiosseoglou).
בתקופה בה החזיק אאושניט בבעלות על הבית, הוא השכיר אותו לקונסוליה האיטלקית.
הכתובת של הבית השתנתה ממספר 104–106 למספר 92 ובסוף למספר 70. הבית הוכרז כאתר היסטורי בתחום האדריכלות
לאחר מותו של קיוסאוגלו עברה הבעלות על הבית לאלמנתו, סופיה.
ב-1951, על פי צו 111, הבית הולאם וב-1990, לאחר משפט ארוך ויקר, הושב ליורשי סופיה קיוסאוגלו.