tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהיה בן תשע, מתנת חג המולד העיקרית שלו הייתה תיאטרון ויקטוריאני מתקפל מעץ ובקליט, עם תפאורה מקרטון וחוטים לדחיפה על גזרי סינדרלה.
בשנת 1958, בגיל 18, זכה במלגה לסנט קטרינס קולג', באוניברסיטת קיימברידג', שם למד ספרות אנגלית.
מאז הוא מונה לעמית כבוד של הקולג'.
בזמן לימודיו בקיימברידג', מקלן הופיע ב-23 מחזות במשך 3 שנים.
הופעת הבכורה המקצועית של מקלן על הבמה הייתה בקובנטרי ב-1961, ובתיאטרון וסט אנד בשנת 1964. בשנת 1966 הופיע בסרטו הראשון, The Bells of Hell Go Ting-A-Ling-A-Ling, אשר לא הושלם.
על הסרט הרוויח 4,000 לירות שטרלינג.
התפקיד בו התפרסם לראשונה היה אדוארד השני מלך אנגליה, במחזהו של כריסטופר מרלו "אדוארד השני" בשנת 1969. ההפקה הייתה שנויה במחלוקת בשל סצנות העינוי המפורשות בה וההומוסקסואליות הנרמזת ממנה.
בשנת 1972 הקים את "חברת השחקנים" עם חברו אדוארד פת'רברידג', תפקיד שהביא לו מוניטין כדובר השחקנים והתיאטרון הבריטי בכלל.
בין 1974 ל- 1978 גילם מספר תפקידים בחברת התיאטרון האנגלית Royal Shakespeare, בהם במחזות "רומיאו ויוליה", "מקבת'" ובמחזה "האלכימאי" של בן ג'ונסון, בהפקתו של טרבור נאן.
בשנת 1979 כיכב מקלן בברודוויי במחזה "עקומים" (Bent), מחזה על גבר הומוסקסואל במחנות ההשמדה הנאציים.
חרף תפקידו במחזה, אשר הביא לידיעת הציבור את רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית, מקלן לא "יצא מהארון" בשלב זה.
הוא השתתף בשתי הפקות נוספות של המחזה בשנים מאוחרות יותר: בשנת 1990 בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי, ובשנת 1997 בתפקיד משנה בסרט המבוסס על המחזה.
בשנת 1980 גילם את אנטוניו סליירי במחזה "אמדאוס" בברודוויי, עליו קיבל את פרס טוני.
בשנת 1982 גילם את וולטר, מבוגר עם פיגור שכלי, במחזה טלוויזיוני בערוץ 4 הבריטי.
הופעה זו הקנתה לו קהל מעריצים חדש, אם כי טרם היה מוכר למרבית הציבור האמריקני.
בשנת 1994 העלה מקלן הצגת יחיד, "A Knight Out".
המופע הצליח מאוד, ורץ עד היום.
בשנת 2004 גילם את האלמנה טוונקי במחזה "אלאדין", ובכך הגשים את חלומו לגלם אישה.
מקלן התחיל את קריירת הקולנוע שלו בסוף שנות השישים, אך רק בשנות התשעים הפך לשחקן מוכר בתחום, בעקבות הופעתו במספר שוברי קופות בהוליווד.
בשנת 1993 השתתף בסרט "קשר בכל מחיר".
באותה שנה השתתף במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", המבוססת על ספרו של ארמיסטד מופין, ובסרט "אחרון גיבורי הפעולה" לצדו של ארנולד שוורצנגר.
הוא אף גילם תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "And the Band Played On", המספר על גילוי נגיף האיידס.
בשנת 1995 גילם את ריצ'רד השלישי בסרט באותו שם, בו היה שותף גם לכתיבת התסריט ולהפקה.
על הופעתו בסרט קיבל שבחים רבים, ואף מועמדות לפרס גלובוס הזהב ופרס באפטא.
בשנת 1998 שיחק בסרט "תלמיד מצטיין מדי", ובאותה שנה גילם את דמותו של ג'יימס וייל, במאי הסרטים "פרנקנשטיין" ו"הרואה ואינו נראה", בסרט "אלים ומפלצות".
על סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מקלן זכה לשיא פרסומו כאשר גילם תפקידים ראשיים בסרטים שוברי קופות בהוליווד.
הוא חזר לעבוד עם בריאן סינגר, במאי "תלמיד מצטיין מדי", בסרטים "אקס-מן", "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון", בהם גילם את דמותו של מגנטו.
בזמן צילומי "אקס מן" לוהק לתפקיד גנדלף בשלושת סרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון ("שר הטבעות: אחוות הטבעת", "שר הטבעות: שני הצריחים" ו"שר הטבעות: שיבת המלך").
מקלן זכה לשבחים על משחקו בסרטים אלו, ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הסרט "אחוות הטבעת".
בשנת 2002 הוצע לו את תפקיד אלבוס דמבלדור, בסדרת סרטי הארי פוטר, כמחליף לריצ'רד האריס שגילם את דמותו של דמבלדור בסרט הראשון ובסרט השני, והיה אמור להמשיך גם בסרטים הבאים אך נפטר באותה שנה.
בשנת 2006 גילם את סר לי טיבינג בסרט "צופן דה וינצ'י", המבוסס על ספרו של דן בראון.
ב-2007 כיכב בסרטים "אבק כוכבים" ו"מצפן הזהב".
ב-2008 כיכב בסרט הטלוויזיה "המלך ליר", המבוסס על מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
בשנים 2012–2014 שיחק בטרילוגיית סרטי "ההוביט" של פיטר ג'קסון, בתפקיד הקוסם גנדלף.
בשנים 2013–2016 שיחק בסדרה הקומית "מרושעות".
2015: המלביש – סרט טלוויזיה של BBC Two
איאן מרדוק (Ian Murdock; 28 באפריל 1973 - 28 בדצמבר 2015) היה המייסד של הפצת הלינוקס דביאן ואת משווקת הלינוקס המסחרית Progeny.
עבד עבור סאן מיקרוסיסטמס כאחראי על אסטרטגיות של מערכות ההפעלה.
בעבר שימש כמנהל הטכנולוגי של קרן לינוקס ויושב ראש Linux Standard Base, תקן השימוש עבור מערכת ההפעלה לינוקס.
ב-1993 הוא חיבר טקסט בשם "Debian Manifesto" בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטת פרדו, שם הוא סיים תואר ראשון במדעי המחשב בשנת 1996.
הוא קרא לדביאן על שמו ועל שם חברתו באותה תקופה, מי שלימים הפכה אשתו ומאוחר יותר גרושתו, דברה (Debra).
מרדוק שם קץ לחייו ב-28 בדצמבר 2015. בתחילה סיבת מותו לא נקבעה, אך ב-2016 אישרה משטרת סן פרנסיסקו כי מת כתוצאה מחנק לאחר שתלה את עצמו עם כבל חשמלי של שואב אבק.
איאן פרומן (6 במאי 1937 - 8 בספטמבר 2024) היה טניסאי ישראלי, יוזם הקמת המרכז לטניס בישראל, יושב ראש איגוד הטניס בישראל וחתן פרס ישראל בתחום הספורט.
פרומן נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
הוא למד רפואת שיניים ועסק בתחום בדרום אפריקה ולאחר עלייתו לישראל, בשנת 1964. כתחביב הוא שיחק טניס והשתתף במהלך השנים, החל משנת 1950, במשחקי המכביה וכשחקן בטניס זוגות השתתף במשחקי גביע דייוויס.
לאחר עלייתו ארצה היה חבר נבחרת ישראל בטניס והחל לאמן את נבחרות הנוער והנבחרות הבוגרות.
התגורר ברמת השרון, ולאחר פרישתו מניהול מרכזי הטניס עבר להתגורר במושב בית ינאי .
נפטר ב-8 בספטמבר בשנת 2024 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי .
בשנת 1976 יזם פרומן, לצד חמישה תורמים מארצות הברית, את רעיון הקמתו של מרכז טניס בישראל.
ראש עיריית רמת השרון פסח בלקין נענה לפנייתו והמרכז הוקם בעיר והיווה את הבסיס להקמת 13 מרכזים דומים ברחבי הארץ.
פרומן כיהן כיו"ר מרכזי הטניס במשך 21 שנים ותרם להקמתם והתפתחותם.
לאחר פרישתו מהמרכז הוא מונה בו לנשיא כבוד.
בשנים 2004–2005 היה פרומן יו"ר איגוד הטניס הישראלי.
זוכה אות הנשיא להתנדבות, 1988
חתן פרס ישראל בתחום הספורט ותרבות הגוף, 1989
בשנת תשס"ד נמנה עם מדליקי המשואות בחגיגות הממלכתיות לציון יום העצמאות
ביוני 2022, נערך לכבודו ערב גאלה בנוכחות טניסאים ואנשי ציבור, והוקרן סרט על פועלו
איאן ג'וזף סומרהולדר הוא דוגמן ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בתפקידו כבון קארלייל בסדרה "אבודים" ברשת ABC, ובשל תפקידו בתור דיימון סלבטור בסדרה "יומני הערפד" ברשת The CW.
סומרהולדר ידוע בפעילותו החברתית, בהן נכללות היווסדותה של הקרן על שמו, "Ian Somerhalder Foundation", הפועלת למען הסברה לחשיבות השמירה על איכות הסביבה ובעלי החיים, ותמיכתו במיזם למען מיגור אובדנות בקרב קהילת הלהט"ב, "It Gets Better".
סומרהולדר נולד ב-8 בדצמבר 1978 וגדל בקובינגטון, לואיזיאנה, ארצות הברית לעדנה, מעסה במקצועה, ולרוברט, קבלן בניין עצמאי.
הוא השני מתוך שלושה ילדים, עם אח גדול בשם רוברט ואחות קטנה בשם רובין.
הוריו התגרשו כשהיה בן 13 והוא גדל עם אמו ולמד בבית ספר קתולי פרטי לבנים.
בשנת 1988, בגיל 10, החל את קריירת הדוגמנות שלו תחת סוכנות הדוגמנות "פורד מודלס" בניו יורק, במסגרת חוזה לשלוש שנים עד לגיל 13, בשנת 1991. סומרהולדר דגמן בניו יורק, לונדון, פריז ומילאנו, עבור חברות ידועות כגון קלווין קליין, דולצ'ה וגבאנה, גוצ'י, אמריקן איגל וורסצ'ה.
בשנת 1994, סומרהולדר דגמן למותג "GUESS" והופיע בשער שלהם.
בשנת 1995, דגמן בתור הפנים של ורסצ'ה יחד עם הדוגמנית סטלה טננט .
בשנת 1996, דגמן לרשת חנויות האופנה "אמריקן איגל", באותה שנה גם דגמן לשער של מגזין סבנטין .
1997–2008: התחלת קריירת משחק, המשך בדוגמנות ו"אבודים"
בשנת 1997, בגיל 19, סומרהולדר החל את קריירת המשחק שלו בתור תפקיד אורח בסדרת דרמת הפשע "ביג איזי: ניו אורלינס" .
באותה שנה דגמן לשער של מגזין YM
בשנת 1998, שיחק תפקיד קטן לצד וינונה ריידר ולאונרדו דיקפריו בסרט הדרמה הקומית "סלבריטי".
תפקידו בסרט לא לקח חלק בקרדיטים של הסרט.
באותה שנה דגמן למותג האקססוריז "Esprit" .
בשנת 1999, שיחק תפקיד אורח לצד אריק קלוז בסדרת המדע-בדיוני "עכשיו ושוב" .
באותה שנה, שיחק תפקיד קטן לצד שחקנים רבים ומהם ברוק שילדס, רוברט דאוני ג'וניור, ג'ארד לטו ובן סטילר בסרט הדרמה "שחור ולבן" .
בנוסף לשנה זו, דגמן בפעם השנייה למותג האופנה "GUESS" וכיכב בשער הראשי שלהם, הוא גם הופיע בקמפיין של חברת האופנה "ברברי" לצד טום ולינג.
בשנת 2000, סומרהולדר כיכב בתפקיד ראשי לצד קייט בוסוורת' בסדרת הדרמה הקצרה "אמריקאים צעירים" .
בשנת 2001, שיחק תפקיד משני לצד היידן כריסטנסן בסרט הדרמה הקומית "החיים כבית" .
באותה שנה, שיחק בסרט הטלוויזיה "אנטומיה של פשע שנאה" .
בשנת 2002, סומרהולדר שיחק תפקיד ראשי לצד ג'סיקה בייל וג'יימס ואן דר ביק בסרט דרמת הקומדיה השחורה "חוקי המשיכה".
באותה שנה, שיחק גם תפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "שינוי לבבות".
בנוסף לשנה זו, שיחק תפקידי אורח בסדרות "CSI" ו-"חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנה זו גם זכה בפרס "הפנים החדשות והמרגשות" של פרסי הוליווד הצעירה.
בשנת 2003, שיחק תפקיד אורח בסדרת דרמת הפשע "CSI: מיאמי".
בשנת 2004, סומרהולדר השיג את תפקיד פריצת הדרך שלו כשהחל לגלם את בון קרלייל כתפקיד ראשי בסדרת דרמת המתח "אבודים".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט דרמת האקשן הטלוויזיוני "חסרי פחד", שהיה אמור להיות משודר כפיילוט של סדרת טלוויזיה אך הפך לסרט טלוויזיה קצר.
בנוסף לשנה זו, שיחק תפקיד משני לצד טום ולינג בסדרת הדרמה "סמולוויל".
בשנה זו גם שיחק תפקיד משני בסרט מותחן המלחמה "בידי האויב" .
בשנת 2006, סומרהולדר שיחק תפקיד ראשי לצד קריסטן בל בסרט האימה "פעימה" .
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד דניאל גיליס בסרט הדרמה "תחושה של ראייה" .
בנוסף לשנה זו, שמו נכנס לרשימת "עשרת הדוגמנים הטובים ביותר" של סוכנות הדוגמנות שלו, "DNA Models".
בשנת 2007, שיחק את מרקו פולו כתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "מרקו פולו" .
באותה שנה, שיחק תפקיד משני לצד אדם סקוט בסדרת הדרמה "תגיד לי שאתה אוהב אותי" .
בשנת 2008, שיחק תפקיד ראשי בסרט מותחן האקשן "השומרוני האבוד".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "שודדי העיר האבודה" .
בשנת 2009, סומרהולדר החל לשחק ערפד בשם דיימון סלבטורה כתפקיד ראשי לצד פול וסלי ונינה דוברב בסדרת דרמת הנוער על-טבעית "יומני הערפד".
הופעתו בסדרה הביאה לו הצלחה מסחררת בקריירה והעניקה לו כ-17 זכיות בכל מיני פרסים, וכ-16 מועמדויות לפרסים מגוונים.
הוא החל לביים את הסדרה בעונתה השלישית והפיק את הסדרה בתחילת העונה השמינית.
הסדרה שודרה משנת 2009 עד לשנת 2017 במשך 8 עונות.
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "התעוררות" .
הוא גם שיחק בתור תפקיד ראשי את מיילס סלייד, רוצח מתנקש פסיכופת בסרט האקשן "התחרות" .
בנוסף לשנה זו, הופיע כתפקיד ראשי בסרט מותחן המדע-בדיוני "כדור אש".
בשנת 2010, שיחק תפקיד משני בסרט הקומדיה המינית "איך לשכב עם בחורה" .
בשנת 2013, שיחק תפקיד משני בסרט הפשע המוזיקלי "נתפס בקלטת".
בשנת 2014, סומרהולדר שיחק תפקיד ראשי בסרט האקשן "האנומליה" .
בשנת 2016, שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקצר "מסגרת זמן".
הסרט צולם בשנת 2013 ופורסם רק כשלוש שנים לאחר מכן.
2019–הווה: "מלחמות הערפדים", פרישה מקריירת המשחק והתמקדות בקריירת הפקה
בשנת 2019, שיחק את לות'ר סוואן כתפקיד ראשי בסדרת האימה של נטפליקס "מלחמות הערפדים" .
בשנת 2020, סומרהולדר שימש כמפיק בפועל של הסרט התיעודי של נטפליקס "לנשק את הקרקע" .
בשנת 2023, הוא חזר כמפיק בפועל של הסרט ההמשך התיעודי "קרקע משותף" .
בשנת 2024, סומרהולדר חשף בראיון שפרש מקריירת המשחק לאחר שעבר לגור בחווה מחוץ ללוס אנג'לס עם אשתו וילדיו, אך ימשיך להיות מעורב בהפקת פרויקטים טלוויזיוניים ובפעילות סביבתית.
ב-22 אפריל 2010 היה סומרהולדר מעורב בניקיונות דליפת הנפט במפרץ מקסיקו, מאמציו כללו ניקוי חיות בר משומנות והקלטת הודעות שירות ציבורי כדי להודיע לציבור כיצד הם יכולים לעזור.
סומרהולדר תומך בחברה ההומניטרית של מחוז סנט טאמאני, ארגון המתמקד במציאת מקלט ורווחת בעלי חיים.
ב-13 בנובמבר 2010, הוא החל בקמפיין גיוס כספים עבור הארגון.
במהלך הקמפיין, הוענקה לארגון תרומה בסך של כ-11,100 דולר על ידי מעריצי הסדרה "יומני הערפד" לפרויקט יום ההולדת שלו.
יחד עם שחקני הסדרה "יומני הערפד", קנדיס אקולה, קתרינה גרהאם ומייקל טרבינו, הוא תומך במיזם ללא מטרת הרווח, "It Gets Better" אשר מתמקד במניעת אובדנות בקרב בני נוער מקהילת הלהט"ב הקשור לארגון פרויקט טרוור.
בקמפיין גיוס הכספים השני שלו, סומרהולדר יחד עם השחקן פול וסלי מהיכרותם מ"יומני הערפד" יצרו חולצות במהדורה מוגבלת שעוצבה על ידי מעריציהם, עם הכיתוב "אחים בדם מאז 1864".
קמפיין זה מכר כמעט 10,000 חולצות בסופו.
בשנת 2011 ביקר סומרהלדר בסאבורי באפריקה והודיע כי הוא מכין סרט תיעודי עליו במטרה לזכות בו בפרס נובל.
סומרהולדר הוא חבר קמפיין הסלבריטאים של חברת המדיה, "RYOT" המתמחה בהפקת סרטים תיעודיים, הפקה מסחרית, מציאות מדומה ומציאות רבודה.
ב-8 בדצמבר 2010, ביום הולדתו ה-32 של סומרהלדר, הוא השיק את הקרן "Ian Somerhalder Foundation" אשר פועלת למען הסברה לחשיבות השמירה על איכות הסביבה ובעלי החיים באומרו, "במקום מתנות השנה, משאלת יום ההולדת שלי היא שנגייס כספים לתמיכה בפרויקטים המגנים על כדור הארץ שלנו ולטיפוח ידידינו הפרוותיים".
על תמיכתו, זכה בשנת 2012 בפרס הסביבה לתקשורת ובפרס ג'נסיס המוענק על ידי האגודה ההומנית של ארצות הברית (HSUS) ליחידים בכלי התקשורת החדשים והבידוריים על הפקת יצירות יוצאות דופן המעלות את המודעות הציבורית לנושאי בעלי חיים.
סומרהולדר מתנגד למזונות מהונדסים גנטית ולחקלאות במפעלים, ותומך באקולוג אלן סאבורי בפעילותו למען פרות שיוכלו לרעות בסנכרון עם הטבע כדי להעשיר את האדמה, לשיפור מגוון ביולוגי ושינויי אקלים הפוכים.
בשנים 2010–2013 יצא עם השחקנית נינה דוברב אותה הכיר במהלך צילומי הסדרה "יומני הערפד".
בשנת 2014 החל לצאת עם השחקנית ניקי ריד.
הם אישרו את אירוסיהם בפברואר 2015, ונישאו ב-26 באפריל 2015 במאליבו, קליפורניה.
תפקיד אורח (עונות 2–3, 6); 32 פרקים2007מרקו פולו מרקו פולוסרט טלוויזיהתגיד לי שאתה אוהב אותי ניק6 פרקים2008שודדי העיר האבודה ג'ק קוביאקסרט טלוויזיה של ערוץ Syfy2009כדור אשלי קופרסרט טלוויזיה של ערוץ Syfy2009–2017יומני הערפדדיימון סלבטור תפקיד ראשי (עונות 1–8); 171 פרקים
גם מפיק ובמאי 3 פרקים2019מלחמות הערפדים ד"ר לות'ר סוואןתפקיד ראשי; 10 פרקים
איאן מקשיין הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי, זוכה פרס גלובוס הזהב.
מקשיין נולד בעיר בלקברן שבמחוז לנקשייר באנגליה לאיירין והארי מקשיין.
אביו היה כדורגלן מקצועני ושיחק במנצ'סטר יונייטד ובהמילטון אקדמיקל.
הוא גדל בעיר ארמסטון קרוב למנצ'סטר ולמד בבית הספר סטרפורד.
אחר כך למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
החל מ-1977 היה במערכת יחסים שנמשכה כחמש שנים עם השחקנית ההולנדית סילביה קריסטל, אותה הכיר בצילומי הסרט "המוסקטר החמישי".
מקשיין התחתן ב-1965 עם סוזאן פרמר, ממנה התגרש ב-1968. ב-1970 התחתן עם רות פוסט, ונולדו להם שני ילדים, גם נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
ב-1981 התחתן עם השחקנית האמריקאית גוון האמבל לה הוא נשוי עד היום.
תפקידו המוכר ביותר בבריטניה הוא "לאבג'וי", מוכר העתיקות הנמרץ והשובב, בסדרת הטלוויזיה באותו שם.
בארצות הברית התפרסם בתפקיד דון לוקווד באופרת הסבון הפופולרית דאלאס.
עוד לפני "לאבג'וי" הרבה מקשיין להופיע בסדרות טלוויזיה כגון "אנקת גבהים" (1967) בתפקיד הית'קליף, "ישו מנצרת" (1977) בתפקיד יהודה איש קריות ובתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ד'יזראלי" (1978) על חייו של ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי.
כמו כן הופיע בסרטי קולנוע כמו "Sky West And Crooked" (1966) ו"הקרב על בריטניה" (1969).
הוא המשיך להופיע בסרטים עד 1987, ואחרי הפסקה של כמה שנים חזר למסכי הקולנוע בתחילת שנות האלפיים.
ב-1983 כיכב בסדרה "Bare Essence", אופרת הסבון קצרת הימים של רשת NBC.
ב-1985 השתתף באלבום של הזמרת גרייס ג'ונס "Slave to the Rhythm", בו קרא קטע מתוך מאמר של איאן פנמן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השתתף בין השאר בסרטים "סקופ", "לצאת נקי", "סוכן סמוי קודי בנקס" ו"כולנו מארשל".
בארצות הברית הוא ידוע בעשור האחרון בעיקר בזכות תפקידו כאל סוורינג'ן בסדרת הדרמה האמריקאית "דדווד" של רשת HBO.
על הופעתו בסדרה זו זכה מקשיין בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית, והיה מועמד לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2000 חזר להופיע על במת התיאטרון במחזמר "המכשפות מאיסטוויק" מאת קמרון מקינטוש, הופעתו הראשונה בלונדון מאז סוף שנות השישים כשהופיע לצידה של ג'ודי דנץ' במחזה "ההבטחה".
ב-2002 החל לגלם בסדרת הטלוויזיה "דדווד" את בעל המסבאה אל סוורנג'ן.
בשנת 2006 כיכב בדרמת הספורט "כולנו מארשל" של .
בשנים 2007 - 2008 מקשיין דיבב מספר דמויות בסרטי אנימציה, ביניהן קפטן הוק בסרט "שרק השלישי", יופור רקינסון ב"מצפן הזהב" וטאי לונג הרשע ב"קונג פו פנדה".
עוד הופיע בקומדיה "פעלולן לנצח", ב"קורליין" ובתפקיד חשוב ב"זריחת האפלה".
ב-2007 גילם בברודוויי את דמותו של מקס במחזה "השב הביתה" מאת הרולד פינטר בבימויו של דניאל סליבן.
ב-2011 גילם את דמות הנבל שחור הזקן בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים".
ב-2016 הופיע בתפקיד ריי בפרק "האיש השבור" בעונה הששית של "משחקי הכס".
באותה שנה שיחק בסרט הפשע "הולופוינט".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1966 You Can't Win ג'ו לון סדרת טלוויזיה (7 פרקים) 1967 אנקת גבהים Wuthering Heights היתקליף 1972 של מי החיים האלה לעזאזל?
דייוויד נורמן / אדווין קלטרברוק סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 1982 מרקו פולו Marco Polo אלי בן יוסוף 1983 Bare Essence ניקו תיאופילוס סדרת טלוויזיה 1983 גרייס קלי Grace Kelly הנסיך רנייה סרט טלוויזיה 1985 אוורגרין Evergreen פול לרנר מיני-סדרה 1985 A.D.
סיג'אנוס 1985 בראקר Braker אלן רוזוול סרט טלוויזיה 1986 American Playhouse וילי וקס בפרק "Rocket to the Moon" 1986–1994 לאבג'וי Lovejoy לאבג'וי סדרת טלוויזיה 1987 מיאמי מחלק מוסר Miami Vice אסטבן מונטויה בפרק "Knock, Knock...
Wednesdayתפקיד ראשי; 2 עונות 2018 הקונטיננטל The Continental וינסטון 2019 דדווד: הסרט Deadwood: The Movie אל סוורינג'ן סרט טלוויזיה; המשך לסדרה "דדווד"
איאן ביוקנן מקפירסון היה כדורגלן סקוטי.
מקפירסון נולד בגלאזגו, ושיחק בקבוצת הנוער של גלאזגו ריינג'רס עד תחילת מלחמת העולם השנייה והשעיית משחקי הכדורגל הרשמיים.
מקפירסון עזב את ריינג'רס על מנת להצטרף לחיל האוויר המלכותי, וקיבל את אות ההצטיינות Distinguished Flying Cross.
לאחר שסיים את שירותו הוא הצטרף לנוטס קאונטי ב-1945, והשתתף בליגות אזוריות שהיו קיימות בזמן המלחמה.
באוגוסט 1946 הוא הצטרף למועדון הלונדוני ארסנל (שזה עתה קודם לליגה הראשונה), לאחר עונה אחת בלבד במדי נוטס.
הופעת הבכורה של מקפירסון הייתה בהפסד 1 - 6 לוולבס ב-31 באוגוסט 1946, שהיה הפסד הליגה הגדול ביותר מזה עשרים שנה והמשחק הראשון של ארסנל לאחר המלחמה.
למרות יכולת טובה של ארסנל בשנות ה-30 המועדון נאבק על מקומו בליגה בעונה הראשונה שלאחר המלחמה, וסיים רק במקום ה-13; באותה עונה השתתף מקפירסון ב-40 משחקים כקיצוני ימני.
עם מינויו של טום ויטאקר לתפקיד המאמן המצב השתנה, והמועדון הצליח לזכות באליפות בעונת 1947/1948, כאשר מקפירסון משתתף ב-29 משחקי ליגה כקיצוני ימני או כקיצוני שמאלי במקום דניס קומפטון הפצוע.
הוא התאפיין במשחקו השליו, חוזקו הגופנו ובעיטותיו החזקות, אך מנגד נטה לעיתים ליכולת לא אחידה במשחקים השונים.
הוא היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונות נוספות, אך החמיץ את הזכייה בגביע ה-FA ב-1950 כיוון שפרדי קוקס ודניס קומפטון שיחקו בעמדות הקישור הקיצוניות.
לאחר שעבר את גיל 30 הוא נאלץ להתמודד על מקומו בהרכב עם שחקנים שונים כגון קוקס וארתור מילטון.
הוא עזב את ארסנל בקיץ 1951 וחזר לנוטס קאונטי, לאחר שהשתתף ב-163 משחקים והבקיע 21 שערים עבור ארסנל.
הוא מעולם לא זומן לסגל של נבחרת אנגליה למרות שהשתתף במשחקים רבים של המועדון (ארסנל) שזכה באליפות.
הוא שיחק בנוטס במשך שתי עונות לפני שעבר לברנטפורד, בדפורד טאון החובבני וקיימברידג' יונייטד.
איאן פירס הוא היסטוריון אנגלי המתמחה בהיסטוריה של האמנות, וכן סופר ועיתונאי.
איאן פירס למד במוסדות שונים, ביניהם וולפסון קולג' באוקספורד, ולאחר מכן עבד בין 1982 ל-1990 כעיתונאי באיטליה, צרפת, בריטניה וארצות הברית עבור הBBC, ערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית וערוץ ZDF הגרמני, כמו גם עבור סוכנות הידיעות רויטרס.
כעיתונאי כיסה תחומים מגוונים, לרבות כלכלה וספורט.
בשנת 1987 היה לעמית בקתדרה על שם גטי לאמנויות ומדעי הרוח באוניברסיטת ייל.
בשנת 1989 יצא לאור ספרו הראשון, ספר עיון בשם "גילוי הציור" (The Discovery of Painting), העוסק בתחילת העניין הציבורי באמנות הציור באנגליה של המאה ה-17.
בתחילת שנות ה-90 החל לפרסם סדרת ספרי מתח המציגים דמות בשם ג'ונתן ארגייל, היסטוריון של האמנות, הפועל ביחד עם המפקחת פלאביה די סטפנו מהמחלק למניעת פשעי אמנות של משטרת איטליה למניעת מקרי שוד וזיוף של יצירות אמנות.
הספרים התבססו על נרטיב מתוחכם, ומחקר היסטורי מדויק.
הסדרה, שכללה שבעה ספרים שפורסמו בין שנת 1991 לשנת 2000 זכתה להצלחה מסוימת, אך גם הצלחה זו הותירה את פירס אלמוני יחסית.
עיקר פרסומו של פירס הגיע עם פרסום הספר "מקרה ידוע מראש" (An Instance of the Fingerpost) בשנת 1998. ספר זה הוא מעין רומן מתח העוסק ברצח המתבצע באנגליה של המאה ה-17, שלאחר הרסטורציה, השבת בית סטיוארט אל כס המלוכה.
הרקע ההיסטורי הוא מדויק, ודמויות ככריסטופר רן או ג'ון לוק מופיעות כדמויות משנה בעלילה.
העלילה נפרשת מפיהן של ארבע דמויות בדיוניות, כאשר כל דמות מייצגת זווית ראייה אחרת (העד התמים, העד העוין, השופט, ועד הראייה), בנרטיב מורכב ומסובך, המתייחס לקשר בין האמת, האמנות והבדייה הספרותית.
הספר תורגם למספר שפות, וכן לשפה העברית על ידי בועז וייס, ויצא בהוצאת כנרת בשנת 2001.
פירס חי כיום עם אשתו וילדיו באוקספורד.
ג'ון פרנקומב (איאן) יור Ure; נולד ב-7 בדצמבר 1939 באייר).
הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
יור החל את הקריירה שלו כמקצוען בקבוצת דנדי, שם שיחק במשך חמש עונות שבמהלכן זכה המועדון באליפות הליגה היחידה בתולדותיו.
לאחר הזכייה באליפות העפיל המועדון לחצי גמר גביע אירופה, בו הפסיד למילאן.
בתקופה זו הוא השתתף בשמונה משחקים במדי נבחרת סקוטלנד, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על נבחרת ויילס ב-8 בנובמבר 1961.
ב-1963 הוא עבר לארסנל תמורת 62,500 לירות שטרלינג, אז סכום שיא להעברת שחקן בכדורגל האנגלי.
בעונתו הראשונה בארסנל הוא החמיץ משחק אחד בלבד (והשתתף בשני משחקים נוספים במדי נבחרתו), אך בעונת 1964/1965 ובזו שלאחריה הוא השתתף רק בכ-20 משחקים לעונה בעקבות פציעה וירידה בכושר המשחק שלו.
הוא הוחזר להרכב על ידי המאמן ברטי מיי, ובעונת 1966/1967 השתתף ב-44 משחקים בכל המסגרות; הוא ערך את הופעתו ה-11 (והאחרונה) במדי הנבחרת במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-21 באוקטובר 1967.
למרות המוניטין שלו הוא השתתף ב-202 משחקים במדי ארסנל במשך שש שנים, הבקיע שני שערים, וזכה בשתי מדליות על העפלה עם המועדון לגמר גביע הליגה.
אולם, לקראת סוף העשור חלה ירידה במעמדו בארסנל כיוון שפרנק מקלינטוק וטרי ניל התחרו על עמדת הקשר המרכזי.
באוגוסט 1969 הוא עזב את ארסנל ועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 80,000 לירות שטרלינג.
הוא היה ההחתמה המשמעותית היחידה של המאמן וילף מק'גינס, ושיחק ביונייטד במשך שתי עונות לפני שחזר לסקוטלנד והצטרף לסנט מירן ולאחר מכן לאיסט סטרלינגשייר.
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן מה כמאמן, כולל תקופה קצרה באיסט סטרלינגשייר כמחליפו של אלכס פרגוסון, לפני שעזב לחלוטין את תחום הכדורגל.
לאחר מכן עבד כסוהר בבית סוהר בגלאזגו וכעובד סוציאלי בקילמרנוק.
איאן סטיבן לוסטיק (בשם מלא באנגלית: Ian Steven Lustick; נולד ב-3 באוקטובר 1949) הוא חוקר אמריקני בתחום מדע המדינה, המתמחה בהיסטוריה המודרנית ובפוליטיקה של המזרח התיכון.
לוסטיק נולד בסירקיוז, ניו יורק.
אביו היה רופא ילדים, והיה להוט לצאת מ'מרוץ העכברים' של חיי המטרופולין, המשפחה עברה לאזור הכפרי הצפוני של ווטרטאון שבמחוז ג'פרסון, שם סבו, באופן יוצא דופן עבור יהודי, היה חקלאי.
לוסטיק השווה את התנאים שם לאלה של שטעטל, ולעיתים הוא היה מושא להתנכלויות אנטישמיות, אם כי למשפחה הייתה תחושה חזקה של זיקה פטריוטית למדינה, האופיינית למהגרים יהודים ממוצא אירופי.
עם סיום לימודיו בתיכון המשיך לאוניברסיטת ברנדייס, והגיע בשנת 1967 בדיוק כשגל תרבות הנגד של אקטיביזם של סטודנטים פרח.
לוסטיק קיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1976 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, על עבודה שכותרתה: "ערבים במדינה היהודית: מחקר בשליטה האפקטיבית באוכלוסיית מיעוט" (Arabs in the Jewish State: a study in the effective control of a minority population).
המחקר יצא לאור כספר בשנת 1980, ואף תורגם לעברית על ידי אורה גרינגרד, ופורסם בהוצאת מפרש בשנת 1985. בספר כותב לוסטיק כי הדרך בה מתייחסת מדינת ישראל אל המיעוט הערבי בתוכה היא דרך המתאימה למודל של שליטה, בניגוד, למשל, למודל הסדרי.
בשנים 1978 עד 1980 עבד ב"משרד למודיעין ולמחקר" במשרד החוץ האמריקאי.
והיה אחראי להערכת מדיניותה של ישראל בכל הקשור להתנחלויות ולהפקעת אדמות בגדה, והשלכותיה על המשא ומתן לכינון אוטונומיה, שהתנהל באותה עת בין ישראל, מצרים וארצות הברית.
לוסטיק טוען שהיה ברור לו שממשלתו של מנחם בגין מנצלת בשיטתיות את השיחות המסובכות על נוהלי המשא ומתן כדי להסוות את הסיפוח בפועל של הגדה.
לוסטיק לימד בדארטמות' קולג', וכיום הוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא המייסד ושימש כנשיא של האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) ומייסד כתב העת שלה Israel Studies Review,, והיה הנשיא של אגף הפוליטיקה וההיסטוריה של ההתאחדות האמריקנית למדע המדינה.
בשנת 2006 פרסם לוסטיק ספר בשם "לכודים במלחמה נגד הטרור" - "Trapped in the War on Terror", בו טען כי מדיניותה של ארצות הברית המכונה "המלחמה נגד הטרור" היא מדיניות לא רציונלית ככל שמדובר במלחמה באויביה של אמריקה.
הוא טען כי הרעיון של המלחמה נגד הטרור נהגה על ידי הוגים נאו-שמרנים שרצו להזיז את המוקד של מדיניות החוץ האמריקנית למדיניות של פעולה חד צדדית - יונילטרליזם.
אך בשל מאפיינים ייחודיים לשיטה הפוליטית בארצות הברית, טוען לוסטיק, מדיניות זו יצאה מכלל שליטה.
בשנת 2013 פרסם לוסטיק מאמר דעה בניו יורק טיימס בו הוא טוען כי פתרון שתי המדינות בארץ ישראל המנדטורית אינו סביר עוד, וכי יש סבירות גבוהה יותר כי מדינת ישראל תיעלם כיישות ציונית כמו שנעלמה ברית המועצות ודרום אפריקה של ימי האפרטהייד.
בין הסיבות לחוסר הסבירות של פתרון שתי המדינות מונה לוסטיק את ההתנחלויות, דרישת ישראל לסיפוח מזרח ירושלים, דרישת ישראל לוויתור על שיבת הפליטים.
מצב זה יוביל לבריתות בין האוכלוסייה הפלסטינית ובין קבוצות ישראליות המתמרמרות על המצב כגון ישראלים פוסט ציוניים, מהגרים רוסיים, עובדים זרים ויהודים חרדים, אליהם יצטרפו ישראלים מזרחיים בעלי תודעה ערבית ופלסטינים אזרחי מדינת ישראל.
כל אלו יתבעו את זכויותיהם הדמוקרטיות וידרשו איחוד פוליטי מלא בין כל חלקיה של פלשתינה המנדטורית.
בשנת 2019, יצא לאור ספרו "הפרדיגמה האבודה" (Paradigm Lost), בו הוא טוען כי במציאות הנוכחית קיימת בין הים לנהר רק מדינה אחת בפועל, בה כולם, פלסטינים וישראלים, להלכה כפופים לחוקיה ולנוהליה של מדינת ישראל.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2022 ("הפרדיגמה האבודה: מפתרון שתי המדינות למציאות המדינה האחת", בהוצאת רסלינג).
איאן אנדרו זירינג הוא שחקן אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר מתפקידו כסטיב סנדרס, בסדרת הנוער "בוורלי הילס 90210", ומתפקידו בסרט "משמר מאליבו".
זירינג נולד בניוארק, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למיוריאל ופול מ.
הוא הצעיר מבין שלושה בנים ושני אחיו, ג'ף וברי גדולים ממנו ביותר מעשר שנים.
בגיל 12 הוא החל להופיע בפרסומות ברדיו ובטלוויזיה.
ב-1981 השתתף בסרטו של פרנקו זפירלי, "אהבת בוסר"
ב-1982 הוא סיים את לימודיו בתיכון וב-1988 סיים תואר ראשון באוניברסיטה.
ב-1990 לוהק לתפקיד סטיב סנדרס, בחור עשיר, פרוע, חצוף ופופולרי בסדרת הטלוויזיה "בוורלי הילס 90210" העוסקת בחייהם של נערים ונערות, תושביה של השכונה בוורלי הילס ליד לוס אנג'לס.
סדרת הנעורים זכתה להצלחה בארצות הברית וברחבי העולם במהלכן של שנות התשעים.
כוכביה, בהם גם זירינג הפכו לאלילי נוער.
זירינג היה אחד מהשחקנים הבודדים ששיחקו לכל אורכה של הסדרה (1990 עד 2000).
מ-1998 עד לשנת 2000 דיבב בסדרת האנימציה "גודזילה: הסדרה" שיצר רולנד אמריך בעקבות סרטו "גודזילה".
בשנת 2009 הופיע לצד מדלין סטו וג'יימס רימר בסרט הטלוויזיה "תקוות חג המולד" ששודר ברשת Lifetime.
מ-2013 משחק בסדרת סרטי הטלוויזיה "שארקנדו".
באותה שנה, כשהוא בן 49, הצטרף למופע חשפנות עם הצ'יפנדיילס.
ב-2018 התארח בסדרה "משפחת רעם".
ב-2019 התארח בסדרה "היצור מן הביצה", ושיחק בסרט "משמר מאליבו" של נטפליקס.
בשנת 2024 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "גולסטאר" ב-HOT.
נישא ב-1997 לדוגמנית ונערת הפלייבוי האמריקאית ניקי שילר וב-2002 הזוג התגרש.
ב-2010 הודיע על אירוסיו לאחות אמריקאית ארין קריסטין לודוויג ובאותה שנה הם התחתנו.
איאן פאונטיין הוא פסנתרן קונצרטים בריטי.
פאונטיין החל בלימודי הפסנתר בגיל חמש.
הוא שר במקהלת ניו קולג' באוקספורד והמשיך את לימודיו בווינצ'סטר קולג' ובקולג'
מוריו היו רוברט באטון וסולאמיטה ארונובסקי.
בגיל 19 היה הזוכה הצעיר ביותר בתחרות רובינשטיין של 1989 בתל אביב.
איאן פאונטיין מרבה להופיע ברחבי תבל, כסולן בקונצרטים עם תזמורות נודעות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת האלה, הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים.
בשנת 1999 הוזמן לפולין לציון שנת ה-150 למות פרדריק שופן בנגינת שני הקונצ'רטי של שופן בקרקוב.
פאונטיין מרבה גם לנגן בפסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, הן סולו והן בהרכבים קאמריים שונים ומופיע ברסיטלים באתרי מוזיקה חשובים.
בין הקלטותיו המצליחות וריאציות דיאבלי של לודוויג ואן בטהובן לחברת CRD ורסיטל שלח סונאטות מן המאה ה-20 לחברת EMI.
מאז 2001 nכהן איאן פאונטיין כפרופסור לפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה.
איאן ניקולס סטיוארט הוא מתמטיקאי בריטי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת ווריק.
נודע בתרומתו לתורת הקטסטרופות וככותב של ספרי מדע פופולרי ומדע בדיוני.
איאן סטיוארט נולד בקנט, אנגליה.
מורהו למתמטיקה בבית הספר התיכון עמד על כישרונו המתמטי, וטיפל בקבלתו לאוניברסיטת קיימברידג', שבה קיבל סטיוארט תואר ראשון במתמטיקה.
הוא המשיך לדוקטורט באוניברסיטת ווריק, שבה קיבל תואר דוקטור בשנת 1969, הצטרף לסגל האקדמי שלה, ובה הוא מכהן כפרופסור למתמטיקה.
בסוף שנות ה-60 ערך את כתב העת המתמטי של האוניברסיטה, "Manifold".
במשך שנים אחדות כתב טור בשם "שעשועים מתמטיים" בירחון "סיינטיפיק אמריקן".
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בגרמניה, בניו זילנד ובארצות הברית.
בשנת 1995 הוענקה לו מדליית מייקל פאראדיי ובשנת 1997 נשא את הרצאות חג המולד של המכון המלכותי.
בשנת 2001 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
יחד עם ג'ק כהן וטרי פראצ'ט חיבר שלושה ספרי מדע פופולרי המבוססים על "עולם הדיסק" של פראצ'ט.
בשנת 1999, בטקס שבו קיבל פראצ'ט תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק, מינה פראצ'ט את כהן וסטיוארט ל"קוסמי כבוד של האוניברסיטה הנעלמת".
סטיוארט פרסם יותר מ-140 מאמרים מדעיים, בהם סדרה של מאמרים רבי השפעה ביחד עם ג'יימס קולינס מאוניברסיטת בוסטון.
פרסם כשלושים ספרי מדע פופולרי, מרביתם עוסקים במתמטיקה, שני ספרי מדע בדיוני וארבעה ספרי לימוד במתמטיקה.
המספרים של הטבע - המציאות הלא מציאותית של המתמטיקה (1999).
תרגמה: תמר עמית, בהוצאת הד ארצי
סימטריה נוראה - האם אלוהים הוא גאומטריקן?
(2001, יחד עם מרטין גולוביצקי)
תיבת האוצרות המתמטיים של פרופסור סטיוארט (2012)
לאלף את האינסוף - סיפורה של המתמטיקה (2012), תרגום: נצה מובשוביץ-הדר, בהוצאת ידיעות אחרונות
מטמון האוצרות המתמטיים של פרופסור סטיוארט, כנרת, זמורה-ביתן (2016)
בשנת 1970 נישא לאווריל, אותה הכיר במסיבה בעת שלמדה להיות אחות, ולהם שני בנים.
איאן אנדרסון פייס הוא מוזיקאי אנגלי, אשר נודע בעיקר כמתופף להקת דיפ פרפל.
מאז עזיבתו של ג'ון לורד בשנת 2002, הוא החבר המקורי היחיד שהשתתף בכל אלבום שלה.
מגזין רולינג סטון מיקם אותו במקום ה-21 ברשימת מאה המתופפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
פייס קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו בגיל 15, הוא התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כמתופף הבית במועדון הריקודים של אביו, בצעירותו היה חבר בכמה להקות זמניות, שלא הצליחו במיוחד.
בשנת 1968, התחבר פייס עם הסולן רוד אוונס, ומאוחר יותר התגבשה דיפ פרפל, בהרכבה הראשוני.
אחרי התפרקות הלהקה בשנת 1975, הצטרף פייס לסופרגרופ פייס, אשטון ולורד, ביחד עם טוני אשטון וג'ון לורד.
לאחר התפרקות ההרכב, דייוויד קוברדייל הציע לו להצטרף ללהקה "וייטסנייק", ופייס הצטרף לסיבוב הופעות שלה.
כיום פייס, ממשיך להיות חלק פעיל בלהקה, השתתף באלבומה "Rapture Of The Deep" והופיע בישראל בשנת 2011 עם הלהקה בהרכבה הנוכחי.
הוא נוהג להעביר סדנאות תיפוף, בהן הוא מלמד ומספר על חייו לצופים.
פייס נשוי עם שלושה ילדים, והוא חי עם משפחתו בבריטניה.
הוא תמיד נראה עם משקפי-שמש כחולים.
חברת ProMark מייצרת מקלות תיפוף הנקראים על שמו.
איאן נורמן מקלאוד היה שר העבודה, שר האוצר ושר הבריאות בממשלת בריטניה וחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית.
כמזכיר המדינה האחראי על הקולוניות, קידם את עצמאותן של קולוניות בריטיות, בעיקר באפריקה.
לפני תחילת הקריירה הפוליטית שלו היה שחקן ברידג' מקצועני מצטיין.
איאן מקלאוד נולד בעיירה סקיפטון (Skipton), במחוז קרבן (Craven) באזור יורקשייר (Yorkshire) שבצפון אנגליה ב-11 בנובמבר 1913 להורים שהיגרו מסקוטלנד בשנת 1907. הוא גדל עם זיקה חזקה לתרבות הסקוטית ועם קשרים הדוקים עם קרובי משפחה סקוטיים.
הוריו רכשו בשנת 1917, מבנה באי לואיס שבסקוטלנד, שבו התגוררה המשפחה בחופשות.
אביו, ד"ר אלכסנדר מקלאוד, היה עורך דין.
מקלאוד למד בבית ספר תיכון המתמחה בשפות קלאסיות (Grammar school) ולאחר מכן בפטרס קולג' (Fettes College) שבאדינבורו.
מקלאוד לא הצטיין בלימודיו, אולם גילה חיבה יתרה לספרות בכלל ולשירה בפרט.
ב-1932 התקבל ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' שם סיים לימודים בהיסטוריה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא הבריטי בצרפת.
בשנת 1945 התמודד מקלאוד בבחירות לפרלמנט, אך לא נבחר.
בפברואר 1950 התמודד שוב לפרלמנט בבחירות הכלליות ונבחר.
ויכוח פרלמנטרי מוצלח שלו עם אניירין בוואן בנושא בריאות בשנת 1952, משך את תשומת לבו של מנהיג מפלגתו וינסטון צ'רצ'יל.
שישה שבועות לאחר מכן, ב-7 במאי, מונה לשר הבריאות.
בסוף אותה שנה הודיע בפומבי, שהחוקר הבריטי ריצ'רד דול הוכיח את הקשר בין עישון לסרטן ריאות.
במהלך נאומו עישן סיגריות בשרשרת.
בשנים 1957 עד 1959 היה שר העבודה והשירות הלאומי, בממשלות של אנתוני אידן והרולד מקמילן.
בשנים 1959 עד 1961 כיהן כמזכיר המדינה לקולוניות הבריטיות.
בתמיכתו של ראש הממשלה מקמילן, קידם מקלאוד דה-קולוניזציה של קולוניות בריטיות, חרף התנגדות של האגף הימני של המפלגה השמרנית.
בזמן כהונתו כמזכיר המדינה לקולוניות הוענקה עצמאות לניגריה לסומלילנד הבריטית, טנגניקה, סיירה לאון, קמרון הבריטית וכווית.
בקניה הסתיים משטר החירום ושוחרר מנהיג המקומיים ג'ומו קניאטה.
המדיניות שמקלאוד ניסה לקדם באמצעות צעדים אלה הייתה הפיכת האימפריה הבריטית לחבר העמים הבריטי.
בשנת 1961 נבחר לצ'נסלור של דוכסות לנקסטר, מנהיג המפלגה בבית הנבחרים ונשיא המפלגה השמרנית.
כשראש הממשלה הרולד מקמילן התפטר בשנת 1961, מקלאוד לא התמודד על התפקיד.
הוא תמך, במועמדותו של ראב באטלר לתפקיד.
כשאלק דאגלס-יום נבחר לתפקיד, סירבו מקלאוד ואנוך פאואל לכהן בממשלתו.
מקלאוד לא העריך את דאגלס-יום וראה בו פוליטיקאי בעל דעות ימניות קיצוניות.
סלע מחלוקת עיקרי ביניהם היה המדיניות כלפי מתיישבים לבנים באפריקה.
ב 1964 כאשר מפלגת הלייבור זכתה בבחירות, הסכים לכהן בממשלת צללים של יום.
גם בבחירות לראשות המפלגה השמרנית לא התמודד מקלאוד.
באמצע שנות ה-60, כשלא היה בעל תפקיד פוליטי משמעותי, היה עורך של העיתון הפוליטי הוותיק "הספקטייטור".
בשנת 1964, פרסם בעיתון דווח גלוי ומעורר מחלוקת, בנושא ההתמודדות לראשות מפלגתו בשנת 1963. כשכיהן בממשלת הצללים, ייסד בשנת 1967 ביחד עם ויליאם שרמן את ארגון הצדקה Crisis לתמיכה בחסרי בית.
בבחירות שנערכו ב-18 ביוני 1970, זכתה המפלגה שמרנית.
ראש הממשלה אדוארד הית' מינה את מקלאוד לשר האוצר.
בתפקיד זה כיהן במשך כחודש עד לפטירתו.
במשך כהונתו הקצרה בתפקיד שר האוצר, בנה מסגרת תקציב נוקשה, שלא הספיק להביא לאישור.
תוכנית התקציב כללה צמצום ההוצאות הציבוריות ובקרה עליהן.
שרת החינוך ולימים גם ראש הממשלה, מרגרט תאצ'ר, אימצה מתוך תוכניתו את הפסקת אספקת חלב חינם לילדי בתי הספר.
תאצ'ר זכתה לכינוי "חוטפת החלב" שליווה אותה במשך כל הקריירה הפוליטית שלה.
בנוסף לתקציב, השאיר תוכנית מפורטת לרפורמה במערכת המיסים.
מרביתה של הרפורמה, שהוצעה על ידו מומשה על ידי יורשיו בתפקיד.
מקלאוד נחשב לאחד מטובי שחקני הברידג' הבריטיים בתקופתו.
הוא התרכז בברידג' עד השנים הראשונות של שנות ה-50 של המאה העשרים והתפרנס מהכנסותיו מהמשחק.
הוא זכה בשנת 1937 ב Gold Cup, תחרות הברידג' החשובה ביותר בבריטניה לקבוצות פתוחות.
שיתפו איתו פעולה בקבוצה מוריס הריסון-גרי (Maurice Harrison-Gray), ס.
הוא כתב ספר ברידג' בשם: Bridge is an Easy Game, שעסק בשיטת ההכרזה אקול.
מקלאוד התנהג בצעירותו כנער שעשועים שהאמין בהדוניזם ומשחק הברידג' ובמיוחד כסף, שקיבל עבור הצלחות בו, היו מרכז עולמו.
ב 25 בינואר 1941 התחתן מקלאוד עם אוולין הסטר מיסון (Evelyn Hester Mason).
בנם נולד ב 1942 וביתם ב 1944. בשנת 1952 חלתה אשתו בדלקת קרום המוח ובשיתוק ילדים.
היא התאוששה ממחלתה והסתייעה בקביים להליכה.
למרות המגבלות הפיזיות הצליחה לסייע לבעלה בקריירה שלו.
גם מקלאוד סבל מבריאות לקויה.
במלחמת העולם השנייה, נדרס על ידי טנק וייתכן שאירוע זה קשור לבריאותו הרופפת.
ב 7 ביולי 1970 אושפז בבית חולים ועבר ניתוח להוצאת התוספתן.
ב 18 ביולי שוחרר מבית החולים וחזר לעבודתו.
יומיים לאחר מכן קיבל התקף לב במהלך עבודתו, ממנו נפטר.
לאחר מותו בשנת 1971, נבחרה אשתו לבית הלורדים.
השקפותיו, שנטו למרכז הפוליטי, עוררו התנגדות עזה מצד האגף הימני של מפלגתו.
מקלאוד התנגד לעונש מוות ותמך בלגליזציה של הפלות והומוסקסואליות.
שלוש אבני היסוד, שלדעת מקלאוד, היו צריכות להבטיח את עתידה של המפלגה השמרנית היו: תמיכה בדו"ח בוורידג', תעסוקה מלאה ללא אבטלה ותמיכה ב"חוק באטלר", שהתווה רפורמה במערכת החינוך באנגליה וויילס.
טביעת המונח סטגפלציה מיוחסת למקלאוד.
בנאום בבית הנבחרים בנובמבר 1965 אמר: "יש לנו את הרע ביותר משני עולמות - לא רק אינפלציה מצד אחד או סטגנציה מצד שני, אלא שניהם ביחד.
יש לנו סוג של מצב של סטגפלציה.
מקלאוד נחשב לנואם אפקטיבי ומרשים במיוחד.
בהיבט זה הוא שימש דוגמה לפוליטיקאים שמרנים רבים כך למשל ג'ון מייג'ור, הזכיר אותו בנאום ההכתרה שלו לראש ממשלה ודאגלס הארד, שכיהן כשר בממשלותיהם של ג'ון מייג'ור ומרגרט תאצ'ר, התייחס אליו כנואם ששימש לו כדוגמה ומופת.
הארד הדגיש את השנינות ואת חוש ההומור, שאפיינו את נאומיו.
לעומת זאת פוליטיקאים ממפלגת הלייבור, חששו מיכולת הנאום שלו.
באחד מנאומיו דימה את הרולד וילסון לדג מעושן.
יש הטוענים שמקלאוד היה היחיד שמנאומיו חשש וילסון.
איאן צ'ארלסון היה שחקן קולנוע ותיאטרון סקוטי.
תפקידו הידוע ביותר הוא גילום דמותו של האצן אריק לידל בסרט זוכה פרס אוסקר משנת 1981, מרכבות האש.
עוד הוא מוכר מתפקידו כמיסיונר צ'רלי אנדרוז בסרט "גנדי".
צ'ארלסון היה שחקן תיאטרון בולט.
הוא זכה לשבחים על משחקו ב"ברנשים וחתיכות", "חתולה על גג פח לוהט", במחזה "Fool for Love" של סם שפרד וב"המלט".
הוא הופיע בתפקידים ראשיים רבים במחזות שייקספירים.
כהערכה לפועלו נוסד ב-1991 "פרס איאן צ'ארלסון", פרס שנתי הניתן לשחקני תיאטרון הטובים ביותר עד גיל 30.
צ'ארלסון נולד באדינבורו באזור מגורים של מעמד הפועלים.
היה ילד מבריק, מוזיקלי ואמנותי, כבר בגיל 8 הופיע בהצגות תיאטרון.
זכה במלגת לימודים בבית הספר "רויאל היי סקול" באדינבורו, ובנעוריו היה חבר בלהקת תיאטרון חובבים בשם "הג'ייסונים".
כמו כן הוא שר סולו בכנסייה והופיע עם מקהלת בית הספר ברדיו ובקונצרטים בפסטיבל אדינבורו.
הוא זכה במלגה לאוניברסיטת אדינבורו בה למד בין השנים 1967 - 1970. תחילה למד ארכיטקטורה, עם זאת בילה זמן רב במשחק עם אגודת הדרמה של האוניברסיטה, ולכן החליט לפנות לכיוון של קריירת משחק.
בהתאם לכך שינה את תחומי לימודיו, הוא סיים את הלימודים עם תואר באנגלית, אמנות ומתמטיקה.
בנוסף להופעותיו כשחקן באוניברסיטה הוא ביים מחזות ואף עיצב תלבושות למספר הצגות.
בין השנים 1967 ל-1973 השתתף צ'ארלסון לעיתים קרובות בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל הפרינג', והפך לדמות בולטת בחוגים אלה.
אחרי סיום לימודיו באוניברסיטת אדינבורו, שם שיחק בתפקידים ראשיים במספר רב של הפקות בין השאר במחזות שייקספיריים, התקבל צ'ארלסון לאקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות (LAMDA) ולמד שם במשך שנתיים.
אחרי כן החל להופיע בתיאטרון יאנג ויק.
הופעת הבכורה המקצועית שלו הייתה ב-1972, כאחד האחים במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", הפקה שצולמה באותה שנה לטלוויזיה ברשת "גרנדה טלוויז'ן".
ב-1973 כיכב בתפקיד ג'ימי פוטר במחזה "הבט אחורה בזעם", ובאותה שנה גילם את המלט ומאוחר יותר את גילדנשטרן במחזה מאת טום סטופארד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
עוד עם להקת תיאטרון יאנג ויק שיחק ב-1974 בתפקיד קלאודיו ב"מהומה רבה על לא דבר".
הוא נסע להופיע ב"האקדמיה למוזיקה של ברוקלי" וגילם את דמותו של לוצ'נטיו ב"אילוף הסוררת", את אוטביו ב-"Les Fourberies de Scapin", ואת בריאן קרטיס ב-"French Without Tears".
ב-1975 גילם צ'ארלסון את המלט בלהקת תיאטרון קיימברידג'.
על אף שהביקורות היו טובות הוא לא היה מרוצה מהתוצאה.
הופעת הבכורה שלו בווסט אנד הייתה בשנת 1975 במחזה "Otherwise Engaged" מאת סיימון גריי שעלה בתיאטרון המלכה, בו שיחק לצידו של אלן בייטס.
ב-1977 גילם את אוקטביוס במחזה "יוליוס קיסר" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
עוד באותה שנה שיחק במחזה "וולפון" (Volpone) מאת בן ג'ונסון, ובהצגה "הגיבן מנוטרדאם".
בשנים 1978 ו-1979 הופיע צ'ארלסון עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד-אפון-אייבון.
התפקידים שגילם היו: אריאל ב"הסערה", טרניו ב"אילוף הסוררת", לונגוויל ב"עמל אהבה לשווא" יחד עם ריצ'רד גריפית'ס בתפקיד המלך.
בכל התפקידים האלה שיחק גם בתיאטרון אולדוויץ' בלונדון.
עוד עם הלהקה השייקספירית שיחק בהפקה עטורת השבחים של "פעם בחיים" מאת המחזאים מוס הארט וג'ורג' קאופמן.
תפקידו כפייר במחזה "פיאף" צד את עיניהם של מפיקי הסרט "מרכבות האש".
בשנות השמונים זכה צ'ארלסון לפופולריות ולשבחי הביקורות על תפקידיו בתיאטרון לאומי.
הוא התקבל בהתלהבות כשהופיע בתפקיד סקיי מסטרסון בהפקה המצליחה של ריצ'רד אייר של המחזמר "ברנשים וחתיכות", בה השתתף לצידם של ג'ולי קובינגטון כאחות שרה, בוב הוסקינס, נתן דטרויט וג'וליה מקנזי.
צ'ארלסון היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש על תפקידו ב-"Fool for Love" מאת סם שפרד, בהצגה לשני שחקנים גילמה ג'ולי וולטרס את מושא אהבתו.
הוא זכה לשבחים על תפקידו כבריק, הגיבור ההומוסקסואל במחזה "חתולה על גג פח לוהט" מאת טנסי ויליאמס לצידה של לינדזי דנקן.
בין 9 באוקטובר ל-13 בנובמבר 1989, זמן קצר לפני מותו כשהוא כבר חולה באיידס, גילם צ'ארלסון שוב את המלט, הפעם בתיאטרון הלאומי.
הבמאי ריצ'רד אייר נתן לו את התפקיד בחשש רב מפאת בריאותו הלקויה, כדי להחליף את דניאל דיי-לואיס שעזב את ההפקה.
למחרת ההופעה האחרונה של צ'ארלסון כהמלט, קיבל איאן מקלן את פרס איבנינג סטנדרד כשחקן הטוב ביותר על תפקידו כיאגו ב"אותלו".
בנאום התודה שלו אמר מק'קלן שאמש הוא ראה את ה"המלט המושלם" בתיאטרון הלאומי, ולדעתו איאן צ'ארלסון הוא השחקן הטוב ביותר של שנת 1989.
המפיק דייוויד פטנם ובמאי הסרט יו הדסון בילו חודשיים בחיפוש עקר אחר שחקן שיגלם את דמותו של הסקוטי האוונגליסטי אריק לידל.
לאחר שראו את צ'ארלסון מגלם את דמותו של פייר במחזה פיאף שהעלתה הלהקה השייקספירית המלכותית ידעו השניים שזה האיש שהם מחפשים.
קודם לכן שמע צ'ארלסון על הסרט מאביו והשתוקק למלא את התפקיד שחש שמתאים לו "כמו כפפה ליד".
זיקה הדדית זו הובילה אותו להצלחתו הגדולה ותפקידו הידוע ביותר, כאריק לידל המסיונר והאתלט בסרט "מרכבות האש" (1981).
צ'ארלסון למד תנ"ך באינטנסיביות לקראת ביצוע תפקיד, וכתב בעצמו את נאומו של לידל לקהל לאחר תחרות הריצה בין סקוטלנד לאירלנד.
בעקבות הסרט זכה צ'ארלסון להכרה בינלאומית.
שנה אחר כך זכה להצלחה בתפקיד בולט נוסף כחברו הטוב של מהטמה גנדי, הכומר האנגליקני צ'רלי אנדרוז, בסרט "גנדי" בכיכובו של בן קינגסלי.
כמו "מרכבות האש" גם הסרט "גנדי" זכה לשבחים רבים ולפרסי אוסקר בהם הפרס על הסרט הטוב ביותר.
בהמשך הקריירה שלו לא זכה להצלחה בקולנוע כפי שזכה בשני הסרטים זוכי האוסקר.
הוא לא עבר להוליווד כדי לקדם את הקריירה, ולא קבל הצעות לתפקידים טובים.
גם העובדה שאובחן כחולה איידס השפיעה לרעה על הקריירה שלו ורצונו להופיע בסרטי קולנוע פחת.
הוא המשיך לפתח קריירה עשירה בתיאטרון והתמקד בתפקידים ראשיים במחזות שייקספיריים.
סרטים נוספים שהופיע בהם הם: "Jubilee" של הבמאי דרק ג'רמן, סרט הבכורה שלו (1977); הסרט "Ascendancy" שזכה בפרס דב הזהב (1982); "גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים" (1984); הקומדיה "רומן במכונית" בה הופיע עם ג'ולי וולטרס (1986); וכבמאי אופרה הופיע בסרטו של דאריו ארג'נטו "אופרה" (1987).
צ'ארלסון הופיע בשלושה עיבודים לטלוויזיה למחזות של שייקספיר בהפקת ה-BBC.
הוא גילם את פורטינברס ב"המלט" (1980) בכיכובו של דרק ג'קובי, את ברטרם ב"סוף טוב הכל טוב" (1981), ואת אוקטביוס ב"אנטוניוס וקלאופטרה" (1981).
תפקידים בולטים נוספים שלו בסרטי טלוויזיה היו כסרן דורפריכטר בסרט המסתורין "The Devil's Lieutenant", רקיטין בעיבוד ל"חודש בכפר" מאת איוון טורגנייב, קיריל במותחן הריגול "Codename: Kyril" לצידם של אדוארד וודוורד, ריצ'רד אי.
גרנט ופיטר ווהן, והגיבור, ברנדן ארצ'ר, בעיבוד הטלוויזיוני ל-"Troubles", ספרו זוכה פרס בוקר של ג'יי ג'י פארל, יחד עם איאן ריצ'רדסון.
לצ'ארלסון היה קול טנור ערב שבא לידי ביטוי במחזות זמר ובהופעות נוספות.
בנוסף שר שירי סטנדרט קלאסיים ושירים מאת המשורר רוברט ברנס במופעים רבים על הבמה ובתוכניות טלוויזיה.
יצאו לאור שלוש הקלטות מסחריות הכוללות את שירתו של צ'ארלסון:
אלבום המחזמר "ברנשים וחתיכות" בביצוע השחקנים בתיאטרון הלאומי.
צ'ארלסון שר את השירים של אריאל מתוך "הסערה" בהפקה של רויאל שייקספיר קומפני, המלחין הוא גאי וולפנדן .
אלבום שירים מהמחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
צ'ארלסון אובחן כנשא HIV ב-1986. הוא נפטר ממחלות הקשורות לאיידס בינואר 1990 בגיל 40, שמונה שבועות אחרי שהופיע בתפקיד ראשי כהמלט בהפקה של ריצ'רד אייר בתיאטרון אוליביה.
צ'ארלסון ביקש שיוכרז אחרי מותו כי נפטר מאיידס, על מנת לפרסם את המחלה.
הוא היה הראשון בבריטניה בתחום הבידור שפורסם בגלוי שסיבת מותו היא סיבוכים מאיידס, בקשה יוצאת דופן זו של שחקן מפורסם הביאה לקידום המודעות למחלה וקבלה של חולי איידס.
הוא נקבר בבית הקברות פורטובלו באדינבורו
מאז 1991 מחולק לזכרו של צ'ארלסון "פרס איאן צ'ארלסון" בו נבחר השחקן הטוב ביותר בתפקיד קלאסי לשחקנים מתחת לגיל 30.
בבית החולים "Royal Free Hospital" מחלקה לטיפול בנשאי HIV קרויה על שמו.
כעשרים מחבריו למקצוע ובני משפחה הוציאו ספר לזכרו "For Ian Charleson: A Tribute" (לאיאן צ'ארלסון: מחווה) ובו זכרונות ממנו.
בין הכותבים לספר היו איאן מקלן, אלן בייטס, יו הדסון, ריצ'רד אייר, שון מתיאס, הילטון מקריי ודייוויד רינטול.
הספר יצא לאור באוקטובר 1990. ההכנסות ממכירות הספר הוקדשו לקרן צדקה על שם צ'ארלסון שפעלה מ-1990 ועד 2007.
ב-1990 הועלה בתיאטרון הלאומי כמחווה לצ'ארלסון המחזמר "ברנשים וחתיכות" עם כמעט כל הצוות המקורי מ-1982. כל הכרטיסים נמכרו מיד, וכן נמכרו כרטיסים לחזרה הכללית.
הרווחים מההופעה נתרמו למרפאת איידס שנפתחה ב-"Royal Free Hospital" ולמלגות על שם צ'ארלסון ב-LAMDA.
יו הדסון שביים את מרכבות האש הקדיש את סרטו "My Life So Far" מ-1999 לזכרו האהוב של צ'ארלסון.
אנטוניוס וקלאופטרה (1981) Antony & Cleopatra
רומן במכונית (1986) Car Trouble
איאן ריצ'רד קייל פייזלי, ברון באניסייד היה איש כמורה פרוטסטנטי ופוליטיקאי יוניוניסטי-לויאליסטי מצפון אירלנד.
הקים את הכנסייה הפרסביטריאנית החופשית של אלסטר ועמד בראשה 57 שנים (1951–2008).
חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת מטעם המפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית (PUP), ואחר כך מטעם המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) אותה הקים ובראשה עמד מ-1973 ועד פרישתו ב-2010 (37 שנה).
בין השנים 1979 ו-2004 היה נציג צפון אירלנד בפרלמנט האירופי.
בשנת 2007, לאחר שנים רבות של פעילות אנטי-קתולית ואנטי-רפובליקנית נחרצת, ועל-אף שהתנגד להסכם יום שישי הטוב, הסכים פייזלי לעמוד בראש ממשלת אחדות לאומית, לצד סגנו, מרטין מקגיניס, ממפלגת שין פיין הקתולית.
פייזלי (בן ה-82 באותה עת) פרש ממשרת השר הראשון של צפון אירלנד כעבור שנה מסיבות בריאות.
בשנת 2010 העניק לו ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון תואר אצולה של ברון ומעמד של לורד לימי חייו וחבר המועצה המלכותית.
אביו, שהיה מטיף בפטיסטי עצמאי, לחם במלחמת העולם הראשונה במסגרת כוח המתנדבים מאלסטר.
בשנת 1946 הכתיר אותו אביו לכומר מטיף.
פיילי הטיף בכנסייה הפרסביטריאנית האירית לאוונגליזם קיצוני (פרשנות מילולית של כתבי הקודש), היה אנטי-קתולי רדיקלי וראה בכל פיוס בין זרמים פרוטסטנטים לקתולים "אקומניות" (חתירה לאיחוד זרמים) וכניעה.
בשנת 1951 פרש מהכנסייה הפרסביטריאנית של אירלנד ויצר את הכנסייה הפרסביטריאנית החופשית של אלסטר, שחרתה על דגלה פונדמנטליזם והתבדלות מכל זרם אחר.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 מנו תומכי כנסייה זו כ-12,000 איש, פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית צפון אירלנד.
אולם, למרות גודלה הזעיר של עדתו, הפך פייזלי, בזכות דרשותיו הקיצוניות והפרובוקטיביות לדובר מוכר של הלויאליזם הפרוטסטנטי.
ב-1977 יצא במסע נגד הומוסקסואליות בכותרת: "הצילו את אירלנד מסדומיות", ב-1988 הכריז על האפיפיור יוחנן פאולוס השני כ"אנטיכריסט" במסגרת ישיבה של הפרלמנט האירופי.
במקביל לפעילות דתית פעל פייזלי גם בזירה הפוליטית ובזירת קרבות הרחוב.
כפעיל פוליטי צעיר בשנות השישים הציג התנגדות תקיפה לכל ניסיון פיוס עם הלאומיות האירית והפך ל"סמן ימני" של המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP).
בפרט תקף פייזלי את חתירתו של ראש ממשלת צפון אירלנד דאז (ויו"ר המפלגה), טרנס או'ניל, ליצירת שלום-בית תוך שיח עם קתולים מתונים, ויתורים מסוימים ועצימת-עין, אותם תקף פייזלי כבגידה.
ב-1965 הוביל מסע תוך-מפלגתי להדחת או'ניל מתפקידו.
ב-1966 יסד עם פורשים אחרים את המפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית (PUP).
בשנת 1964 דרש מכוח השיטור הצפון-אירי להסיר את דגל הטריקולור של אירלנד מעל בניין משרדי מפלגת שין פיין בבלפסט (שהונף בניגוד לחוק, שלא נאכף על מנת שלא לגרום למהומות).
הסרת הדגל גרמה ליומיים של מהומות בעיר.
בעימות שערך מול הנציגה הקתולית הסוציאליסטית הצעירה ברנדט דוולין, הטיחה בו דוולין שהיוניוניזם אינו צודק ואינו הוגן.
ענה לה פייזלי "אני מעדיף להיות בריטי מלהיות הוגן" (I would rather be British than fair).
ב-1970 נבחרו הן פייזלי והן דוולין כנציגי שני הפלגים הניצים לפרלמנט הבריטי והתקשורת של אותה עת הרבתה לעמת בין שני ההפכים המושלמים ולדווח עליהם זה בצד זו.
בין השניים אף נוצר קשר אישי בלתי-אמצעי וחיבה אישית מעבר לחילוקי הדעות הקוטביים.
ביוני 1970 נבחר פייזלי לראשונה לחבר הפרלמנט בווסטמינסטר, במחוז הבחירה צפון אנטרים (), מטעם המפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית (PUP).
בינואר 1971 פרש מן המפלגה וייסד עם אחרים את המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP).
ב-1973 נבחר כיו"ר המפלגה וכיהן במשרה זו ברציפות עד פרישתו ב-2010. במקביל לתפקידו בפרלמנט הבריטי, ייצג פייזלי את מפלגתו במסגרות הפוליטיות הפנימיות של צפון אירלנד.
ב-1979 נבחר לפרלמנט האירופי, ושב ונבחר לכהן בו כנציג צפון-אירלנד במסגרת המשלחת הבריטית מדי בחירות עד שפרש מהבחירות לפרלמנט האירופי ב-2004.
פייזלי המשיך להוביל קו רדיקלי וב-1985 הצליח לשכנע את יריביו מהמפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP), המתונה יותר, להתנגד להסכם האנגלו-אירי שנועד להשיג רגיעה בצפון-אירלנד בתמורה למעורבות מסוימת של ממשלת הרפובליקה של אירלנד.
לפני ואחרי חתימת ההסכם הוביל מסע בכותרת "Ulster Says No", בשיאו הפגינו כ-200,000 איש במחאה מול בניין עיריית בלפסט.
ההסכם התפורר לבסוף עקב פעילות הטרור של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA).
לקראת סוף שנות התשעים הסכים פייזלי להשתתף בוועידת כל המפלגות בצפון אירלנד למעט השין פיין ושיתף פעולה בשיחות השלום שניהל ג'ורג' מיטשל.
פייזלי ומפלגתו פרשו מהדיונים לאתר שהותר לנציגי השין פיין להשתתף בהם.
מאז הוביל פייזלי את ההתנגדות להסכם יום שישי הטוב שנחתם באפריל 1998 וזכה לאשרור נרחב במשאלי עם בצפון אירלנד ובאירלנד.
בבחירות לאספה של צפון אירלנד ב-2003 זכתה ה-DUP בראשות פייזלי ב-25.6% מהקולות ועברה לראשונה את ה-UUP כמפלגה היוניוניסטית הגדולה ביותר.
עוד ב-12 ביולי 2006 הצהיר פייזלי במהלך נאומו במצעד של "מסדר אורנג'" היוניוניסטי בבלפסט ש"אנשי השין פיין אינם מתאימים לשיתוף פעולה עם אנשים הגונים ואינם מתאימים לממשלה".
בבחירות שהתקיימו ב-7 במרץ 2007 זכתה מפלגתו של פייזלי ברוב והגדילה את כוחה ל-36 מושבים באספה של צפון אירלנד.
שלושה שבועות לאחר מכן היה חייב פייזלי, לפי הסכם יום שישי הטוב, להרכיב את ממשלתו בשיתוף הקתולים או להחזיר את המנדט.
בהסכמת ממשלת בריטניה נדחה המועד בשישה שבועות ופייזלי הוביל את נציגות מפלגתו לשיחות עם מנהיג השין פיין, ג'רי אדמס.
ב-8 במאי הושבע פייזלי בן ה-81 כראש ממשלת צפון אירלנד ("השר הראשון") בראש ממשלת אחדות לצד סגנו, איש השין פיין, מרטין מקגיניס.
השניים יצרו יחסי עבודה טובים, אך פייזלי הישיש ביקש לפרוש מתפקידו בשל סיבות בריאותיות ב-5 ביוני 2008.
פייזלי היה תומך של הציונות ומדינת ישראל.
הוא אף הבחין בקווי דמיון רבים בין מאבקיה של מדינת ישראל מול הטרור הערבי לבין מאבקם של הפרוטסטנטים מול הטרור של ה-IRA.
ב-1956 נשא פייזלי לאשה את איילין קאסלס.
שרון (Sharon), רונדה (Rhonda, לשעבר פוליטיקאית במפלגתו של אביה), צ'רית' (Cherith), קייל (Kyle, שהמשיך את דרכו של אביו כמטיף) ואיאן (, המכהן כיום אף הוא כחבר הפרלמנט מטעם מחוז צפון אנטרים ומטעם מפלגת אביו DUP).
"אני מעדיף להיות בריטי מלהיות הוגן" (I would rather be British than fair) - לברנדט דוולין, 1968
"אני מגנה אותך כאנטיכריסט" - לאפיפיור יוחנן פאולוס השני במסגרת ישיבה של הפרלמנט האירופי ב-1988
"לעולם אל תתבלבל בין 'לשבת לצדך' ל'להיות לצדך'" (Never confuse sitting on your side with being on your side) - לחבר הפרלמנט ג'רמי הנלי, 1990
"לעולם לא אשב עם ג'רי אדמס, הוא (אדמס) יישב עם כל אחד.
למעשה, אדמס כבר יושב עם השטן" - ביחס למנהיג שין פיין, 1997
איאן מקניס הוא שחקן אנגלי.
הוא זכה להכרה כששיחק ב-1985 במיני-סדרה "Edge of Darkness" בתפקיד הסוכן הרקורט, ומהופעתו בסרטים כמו "האיש שעלה על גבעה וירד הר", "אייס ונטורה: בלש פראי" ובמיני-סדרה "חולית".
בסדרה הדרמה קומית "דוק מרטין" גילם את ברט לארג', ובדרמה ההיסטורית "רומא" שיחק בתפקיד הכרוז.
מקניס נולד בבייסינגסטוק שבמחוז המפשייר.
הוא התחיל ללמוד משחק בבית הספר טאונטון שבסאמרסט, ואחר כך למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) ושנתיים בסליסברי פלייהאוס.
בשנים שאחר כך שיחק בתיאטרון בין השאר הופיע במשך ארבע שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, והשתתף במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", עיבוד לרומן "באותו שם", בתיאטראות ברודוויי.
פריצת הדרך של מקניס בטלוויזיה הייתה בסדרה זוכת הפרסים "Edge of Darkness" בתפקיד הרקורט.
הוא שיחק בתפקיד סו שף אלכוהוליסט בשם גוסטב לה-רוש בסדרה הקומית "שף!", ובשנת 2000 הופיע במיני-סדרה "חולית" על פי ספרו של פרנק הרברט בתפקיד הברון ולדימיר הארקונן.
ב-2003 שב וגילם את אותה דמות בסדרת ההמשך "ילדי חולית".
עוד בטלוויזיה השתתף בכל שבע העונות של הסדרה "דוק מרטין" בתפקיד ברט לארג'.
הוא שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "לואיס".
בסדרת הדרמה "רומא" בהפקת HBO/BBC גילם מקניס את הכרוז.
בקולנוע הופיע מקניס בסרטים כמו "רחוב צ'רינג קרוס 84", "Day of the Dead", "הבריחה מאבסולום", "ממעמקי הגיהנום" ו"האיש שעלה על גבעה וירד הר".
פריצת הדרך שלו באמריקה הייתה ב-1995 כששיחק בסרט "אייס ונטורה: בלש פראי".
ב-2001 גילם את דמות הנאצי גרהרד קלופפר בסרט הטלוויזיה "הפתרון הסופי" בהפקת BBC/HBO.