tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גופתו של תֵאוֹדֶן שכבה במִינַס טִירִית עד שנקברה ברוֹהָן לאחר תבוסתו של סאורון.
הוא היה האחרון מהשושלת השנייה של מלכי רוֹהָן, אם לשפוט ממוצא ישיר מאֵאוֹרְל הצעיר.
תאודורוס השני דוקאס לסקריס, קיסר האימפריה הביזנטית היה קיסר ניקאה בין השנים 1254 ל-1258. הוא היה הילד היחיד של הקיסר יוחנן השלישי דוקאס וטאציס והקיסרית אירנה לסקרינה.
אמו הייתה בתו הבכורה של תאודורוס הראשון לסקריס, שהקים את האימפריה של ניקאה כמדינה יורשת של האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה לאחר שהצלבנים כבשו את הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול, במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204. תאודורוס קיבל חינוך מצוין משני חוקרים ידועים, ניקפורוס בלמידס וגאורגיוס אקרופוליטס.
הוא התיידד עם אינטלקטואלים צעירים, במיוחד עם האציל הזוטר, גאורגיוס מוזלון.
תאודורוס החל לכתוב חיבורים על נושאים תאולוגיים, היסטוריים ופילוסופיים בצעירותו.
הקיסר יוחנן השלישי חיתן את תאודורוס עם אלנה אסנינה ב-1235, כדי לכרות ברית עם אביה, איוואן אסן השני, קיסר בולגריה, נגד האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול.
לדברי תאודורוס עצמו, נישואיהם היו מאושרים, ונולדו להם חמישה או שישה ילדים.
משנת 1241, תאודורוס שימש כסגנו של אביו באסיה הקטנה במהלך מסעותיו הצבאיים התכופים בחצי האי הבלקני.
מסביבות 1242, הוא היה שותף לשלטון של אביו, אך לא הוכתר כקיסר שותף.
במהלך תקופה זו, יחסיו עם כמה אריסטוקרטים בולטים, במיוחד תאודורוס פילס ומיכאל פלאיולוגוס, התהוו.
תאודורוס ירש את אביו ב-4 בנובמבר 1254. הוא פיטר פקידים בכירים ומפקדי צבא רבים ממוצא אריסטוקרטי, והחליף אותם בחברים נאמנים, כולל חלקם שהיו ממוצא נמוך.
באותה שנה, הוא כרת ברית הגנה עם קאיקאוס השני, הסולטן הסלג'וקי של רום, נגד האימפריה המונגולית.
ב-1256, הוא דחה פלישה בולגרית לתראקיה ולמקדוניה ואילץ את מיכאל השני קומננוס דוקאס, שליט אפירוס, לוותר על דיראכיום על חוף הים האדריאטי לניקאה.
הוא עשה רפורמה בצבא, וגייס חיילים נוספים מקרב האיכרים הילידים של אסיה הקטנה.
בסופו של דבר, מיכאל השני מאפירוס כרת ברית עם סטפן אורוש הראשון, מלך סרביה ומנפרד, מלך סיציליה נגד ניקאה.
הגנרלים החדשים שמונו על ידי תאודורוס לא יכלו לעמוד בפני פלישתם המשותפת ב-1257. תאודורוס חלה במחלה קשה ולעיתים רחוקות יכול היה לקחת חלק בממשל המדינה בחודשים האחרונים לחייו.
הוא מינה את גאורגיוס מוזלון לעוצר עבור בנו הקטן, יוחנן הרביעי, לפני מותו מאפילפסיה כרונית או סרטן.
תוך עשרה ימים, נפל מוזלון קורבן למזימת האצולה, ומיכאל פלאיולוגוס תפס את העוצרות, וכבש את כס המלוכה זמן קצר לאחר מכן.
תאודורוס נולד לקיסר יוחנן השלישי דוקאס וטאציס (שלט  1221–1254) ואירנה לסקרינה בארמון הקיסרי בניקאה בסוף 1221 או בתחילת 1222. אירנה הייתה בתו הבכורה של תאודורוס הראשון לסקריס (שלט 1205–1221), מייסד האימפריה של ניקאה.
ניקאה הייתה מדינה יורשת של האימפריה הביזנטית, שהוקמה לאחר שהצלבנים הקתולים ("הלטיניים") כבשו את קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204. וטאציס היה בעלה השלישי של אירנה.
הוא נולד למשפחת אצולה ביזנטית הקשורה לשושלות הקיסרות של קומננוס ואנגלוס, ושימש כמפקד המשמר הקיסרי.
אף על פי ששני אחיה של אירנה מתו בטרם עת, תאודורוס לא הכריז על וטאציס כיורש הרשמי שלו.
סביר להניח שהוא ציפה שאשתו השלישית, מריה הלטינית מקורטנה, תלד בנים, אבל לא נולדו לו ממנה ילדים.
תאודורוס מת בנובמבר 1221. וטאציס היה צריך להביס את אחיו של הקיסר המנוח, אלכסיוס ואיסאאקיוס לסקריס, כדי לתפוס את כס המלכות.
ניצחונו עליהם ועל בעלי בריתם הלטיניים בקרב פוימננון בחורף 1223–1224 פתח את הדרך לכיבוש מחדש של שטחים ביזנטיים שאבדו ללטינים באסיה הקטנה.
תאודורוס היה הילד היחיד של הוריו.
אמו עברה תאונת רכיבה על סוסים ולא יכלה להביא ילדים לעולם לאחר לידתו.
הוא אימץ את שם המשפחה של אמו.
הוא "גדל כרגיל לילד מלכותי", על פי דבריו שלו, ככל הנראה מתייחס לגידולו ברובע הנשים של הארמון ולמותרות הסובבת אותו.
ילדותו הייתה משמחת והוא "לעיתים קרובות קיבל את הנחמה הגדולה ביותר" מאביו.
הוא גם זכר שהוריו לא הענישו אותו כשהמחנך שלו האשים אותו בעבירות.
תאודורוס הופקד כנראה בידי מחנך יסודי בשנת 1228, מכיוון שרוב ילדי האצולה הניקאיים החלו בסביבות גיל שש.
כחלק מהשכלתו, שינן טקסטים מהתנ"ך והתפלל שלוש פעמים ביום.
הוא יכול היה לצטט מתוך התהילים וממשלי ישו בעל פה עד סוף ימיו.
החינוך התיכוני של תיאודור החל בסביבות 1230. הוא תיעב את המורה הראשי שלו (או baioulos) ותיאר אותו כ"פטפטן גדול" ביצירותיו, מבלי להזכיר את שמו.
הוא למד דקדוק (כלומר יוונית אטית), שירה, רטוריקה, לוגיקה, מתמטיקה, אסטרונומיה, גאומטריה ומוזיקה במשך שלוש שנים.
מחקריו הדקדוקיים העלו את העניין שלו לכל החיים במילים בעלות משמעויות מרובות ובאטימולוגיות.
תאודורוס הצעיר נשבה בנאומים של דמוסתנס והרמוגנס מטרסוס.
הוא גם העריך מאוד את התאולוג גרגוריוס מנאציאנוס.
המורה שלו לעג לו על "התפלספות" והפציר בתיאודור לבלות יותר זמן בלימודים צבאיים ודיפלומטיים.
תאודורוס היה צייד נלהב ונגן פולו עם כישורי רכיבה יוצאי דופן.
המשא ומתן על נישואיו של תאודורוס עם אלנה אסנינה החל זמן קצר לאחר קרב קלוקוטניצה, שם אביה של אלנה, איוואן אסן השני, קיסר בולגריה (שלט  1218–1241), הנחיל תבוסה מוחצת לקיסר סלוניקי ושליט אפירוס, תאודורוס קומננוס דוקאס (שלט 1215–1230).
הקרב החליש את אפירוס-סלוניקה, יריבתה המערבית של ניקאה לתחיית האימפריה הביזנטית, והפך את בולגריה לכוח הדומיננטי של חצי האי הבלקני.
נישואיהם של תאודורוס ואלנה חתמו את הברית של אבותיהם נגד האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול ב-1235. באותה שנה, כוחות בולגרים וניקאים הטילו מצור על קונסטנטינופול, אך לא הצליחו לכבוש את העיר.
בשנת 1237, איוואן אסן הפך את עמדתו, התחבר עם הלטינים כדי לעצור את ההתפשטות הניקאית בתראקיה, רק כדי לחזור לברית שלו עם ניקאה לפני סוף השנה.
המהלכים הטקטיים של חמיו שכנעו את תאודורוס שהוא לא יכול לסמוך באופן מלא על הבולגרים - דעה בה החזיק עד סוף חייו.
תאודורוס לקח שיעורי פילוסופיה ממורה ידוע ביותר, ניקפורוס בלמידס.
כיוון שבלמידס היה הגומנוס (אב המנזר) של מנזר באפסוס, תאודורוס השתתף בשיעוריו בזמן ששהה בארמון החורף של אביו בנימפיון הסמוכה.
לאריסטוטליות הקנאית של בלמידס הייתה השפעה חזקה על תאודורוס, שהזכיר לעיתים קרובות מושגים אריסטוטליים, כמו פוטנציאל ומציאות, בכתביו.
בלמידס הואשם במעילה על ידי אחד מתלמידיו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13. אף על פי שהתערבותו של וטאציס הצילה אותו ממאסר, הוא נטש את ההוראה.
תאודורוס המשיך לבקר את בלמידס באופן קבוע וניהל עמו התכתבות.
מלומד צעיר, גאורגיוס אקרופוליטס, החליף את בלמידס בתור המורה הראשי של תאודורוס.
יליד קונסטנטינופול, לאקרופוליטס היה ניסיון ממקור ראשון עם השלטון הלטיני בעיר.
הוא השלים את השכלתו של תאודורוס בלוגיקה ומתמטיקה.
כהיסטוריון, אקרופוליטס ישלים את הכרוניקה המפורטת ביותר של האימפריה של ניקאה.
אמו של תאודורוס מתה בסוף שנת 1239. וטאציס התחתן בשנית בסוף הקיץ של 1240, ולקח את בתו הבלתי חוקית של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שלט 1220–1250), קונסטנצה, ששמה שונה לאנה.
היא הייתה בערך בת עשר ווטאציס פתח רומן שערורייתי עם אחת הנשים האיטלקיות שלה, בשם מרכסינה.
היא קיבלה את הזכות לנעול נעלי ארגמן ולרתום את סוסה באבזור ארגמן, כמו קרובי משפחתו הקרובים ביותר של הקיסר.
אם וטאציס עקב אחר הנוהג של קודמיו, תאודורוס הוכרז כשליט שותף בעודו ילד.
סמכותו של תאודורוס הייתה ניכרת: הוא העניק עזבונות ומשכורות והתערב בסכסוכים משפטיים.
בעתירתו של בלמידס, הוא הורה לניקפורוס, המטרופוליטן של אפסוס, להחזיר חלקת אדמה שנרכשה לכאורה שלא כדין למנזר של בלמידס.
במהלך היעדרותו של אביו, הוא עמד בראש ישיבות המועצה המלכותית והציע מועמדים לתפקידי הכנסייה הפנויים.
יוחנן השלישי וטאציס שוב הטיל מצור על קונסטנטינופול במאי 1241, אך הוא הבין במהירות שאינו יכול לכבוש את העיר.
הוא פתח במשא ומתן לשלום, ותאודורוס ליווה את אביו לפגישות עם השליחים הלטיניים.
הם חתמו על הפסקת אש לשנתיים ב-24 ביוני.
איוואן אסן השני מת באותו חודש ומותו החליש את בולגריה.
וטאציס פתח במערכה צבאית נגד בעלות בריתם של הבולגרים, אפירוט בסוף 1241. לפני שיצא למערכה הצבאית, הוא מינה את תאודורוס לסגן שלו באסיה הקטנה.
תאודורוס, כמו אביו וסבו, ערך בית דין נודד וביקר ברוב הערים והכפרים של ניקיאה באנטוליה.
בזמן זה, גנרל מונגולי, ביג'ו, פלש לשכנתה המזרחית של ניקאה, סולטנות רום הסלג'וקית, ממזרח וכבש את ארזורום.
תאודורוס הודיע לאביו, שצר על סלוניקי, אך וטאציס לא נטש את המצור.
התעקשותו זכתה לתגמול כאשר שליט סלוניקה יוחנן קומננוס דוקאס (שלו 1237–1244) ויתר על תואר הקיסר בתמורה לתואר החצר הביזנטית של דספוט מווטאציס.
המונגולים פתחו במערכה צבאית חדשה נגד הסלג'וקים והדיחו את הסולטן קאיכוסרו השני (שלט 1237–1246) בקרב קסדה ב-26 ביוני 1243. לאחר שהסלג'וקים הסכימו לשלם מחווה שנתית למונגולים, ניקאה נותרה המדינה האנטולית היחידה ששמרה על עצמאות מלאה.
החשש מפני פלישה מונגולית הפך למרכיב קבוע בדיפלומטיה של ניקאה.
וטאציס מינה שוב את תאודורוס בניהול אסיה הקטנה כאשר פתח במערכה צבאית חדשה בתראקיה ב-1246. לאחר שווטאציס כבש את סרס, האזרחים המובילים של סלוניקי לא הסתכנו במצור ממושך.
הם פתחו את שערי עירם ועשו כבוד מרצון לווטאציס.
מכיוון שרוב הערים המקדוניות הלכו בדוגמה שלהן, וטאציס כמעט הכפיל את שטח האימפריה שלו.
תאודורוס יצר קשר של ידידות קרובה עם מעגל של אינטלקטואלים צעירים.
כולם נולדו לאחר הכיבוש הלטיני של קונסטנטינופול, הם לא חוו את הלם הגלות, בניגוד ל"דור המושפל" של רבים מאבותיהם (כפי שהתייחס אליהם הפטריארך גרמנוס השני מקונסטנטינופול).
החברות עם ידידיו עזרה לתאודורוס לעבור את תקופות המלנכוליה שלו, שכנראה נגרמו בגלל חרדה מהחובות הציבוריות שלו.
חברו הקרוב ביותר, גאורגיוס מוזלון, היה אציל בפמליה שלו במהלך ילדותם.
שלושת האחים מוזלון - גאורגיוס, תאודורוס ואנדרוניקוס - היו, במילותיו של בלמידס, "ממוצא נמוך להפליא", אבל הם היו זמרים ומוזיקאים מוכשרים.
רוב אנשי סודו האחרים של תאודורוס, כמו יוסף מסופוטמיטס וקונסטאס הגיותאודוריטס, היו קשורים לפקידים בכירים ולאנשי כנסייה.
חבריו הקניטו לעיתים קרובות את תאודורוס על סגנון החשיבה שלו במהלך דיונים פילוסופיים.
הלעג של חבריו הרגיז אותו אבל הערות ביקורתיות של בישופים ואריסטוקרטים היו מסוכנים יותר למוניטין שלו.
המטרופוליטן ניקפורוס מאפסוס נזף בו על גאוותו ועל אי שמירה על כללי הצום.
מושל סלוניקי, תאודורוס פילס, הפיץ שירי לשון הרע על הרומן לכאורה של תאודורוס עם אישה אלמונית.
ההאשמות של פילס הגיעו לאוזניו של בלמידס, ותאודורוס לא הצליח לשכנע את המורה לשעבר שלו בחפותו.
בלמידס לא סבל התנהגות מינית בלתי הולמת, והשלים אספקלריה לנסיכים (הוראה), שכותרתה פסל אימפריאלי, והזהיר את תאודורוס ואביו מפני זלזול.
מצד שני, תאודורוס לעג לעיתים קרובות לבישופים על התנשאותם העצמית, דיבורם הברברי או הצהרות כפירה בורות, או אפילו על המראה הפיזי שלהם.
וטאציס ערך הכנות להתקפה חדשה על קונסטנטינופול באביב 1252, אבל שליט אפירוס, מיכאל השני קומננוס דוקאס (שלט  1230–1266/1268), פלש לשטח ניקאי במקדוניה.
וטאציס מינה את תאודורוס למשנה למלך באסיה הקטנה ופתח בהתקפת נגד נגד מיכאל השני, והכריח אותו לחזור לאפירוס.
אלנה מבולגריה מתה באופן בלתי צפוי מסיבות לא ידועות לפני סוף אוגוסט.
תאודורוס התאבל על אשתו יותר מארבעים הימים המקובלים.
הוא נטש את הצום ולבש שחור רק בהוראת אביו.
מותה של אשתו העצים את המלנכוליה של תאודורוס.
הוא התבודד בארמון והקדיש את זמנו ללימודים פילוסופיים וכתיבה.
הוא חידש את ביקוריו הקבועים בעיירות אסיה הקטנה רק בשנת 1253.
בתחילת 1253, בנו ויורשו של הקיסר פרידריך השני, קונרד (שלט 1250–1254), אילץ את רוב קרובי משפחתה של פילגשו של אביו, ביאנקה לנצ'ה, לצאת לגלות.
הם ברחו לניקאה וביקשו מקלט מבתה של ביאנקה, הקיסרית קונסטנצה-אנה.
מאחר שאביו שהה בתראקיה, התקבלו הגולים על ידי תאודורוס.
קונרד שינה את דעתו ושלח את ברטולד מהוהנבורג המלומד, מחותן של בני הזוג לנצ'יה, לניקאה כדי להתחיל איתם משא ומתן.
בזמן שהמתין לשובו של אביו מתראקיה, ניהל תאודורוס שיחות פילוסופיות עם הוהנבורג.
חקר הפילוסופים היוונים העתיקים התגבר באירופה, והוהנבורג ביקש מתאודורוס יצירות פילוסופיות יווניות.
בקשה זו חיזקה את גאוותו של תאודורוס במורשת הקדומה של היוונים, והוא החליט לפרסם יצירות משלו.
וטאציס חזר לניקאה בחורף 1253. בתחילת 1254, הוא חלה בפתאומיות ולעולם לא החלים לחלוטין.
מחלתו הפכה את תאודורוס לשליט בפועל של האימפריה.
וטאציס עדיין היה בחיים כשהידיעות על הכנות המונגולים לפלישה חדשה לאסיה הקטנה הגיעו לניקאה.
יוחנן השלישי וטאציס מת בניקאה ב-4 בנובמבר 1254, והותיר לתאודורוס אימפריה פורחת.
תאודורוס זכה לשבחים כקיסר, אך הוא לא הוכתר כי כס הפטריארך היה פנוי.
בנאום הלוויה שלו בקבורתו של וטאציס, הביע אקרופוליטס את תקוותו שתאודורוס יוביל את הניקאים לגרש את הלטינים מקונסטנטינופול, תוך השוואה עם "עמוד האש" של ספר שמות, שהנחה את בני ישראל.
תאודורוס לא יכול היה להסתכן בפתיחת מתקפה נגד קונסטנטינופול, משום שהאימפריה שלו הייתה מוקפת בכוחות עוינים.
תאודורוס אסר על אלמנתו של אביו, אנה-קונסטנצה, לחזור למולדתה הסיציליאנית.
המעשה הזה הכעיס את אחיה, מנפרד (שלט 1258–1266), שלאחרונה תפס את השלטון בממלכת סיציליה.
תאודורוס קיים פגישה עם הסולטן הסלג'וקי מרום, קאיקאוס השני (שלט  1246–1262), בפילדלפיה.
הם חתמו על ברית הגנה נגד המונגולים.
קאיקאוס הכיר בבכירותם של המונגולים, אך לא ביקר בבית המלוכה של מונגקה חאן הגדול כדי לחלוק לו כבוד.
תאודורוס רצה להפוך את בלמידס לפטריארך החדש, אך המורה הוותיק שלו סירב.
המועמד הבא שלו, נזיר בעל רקע אריסטוקרטי, ארסניוס אוטוריאנוס, נענה להצעה.
הפטריארך החדש הכתיר ומשח את תאודורוס לקיסר - בחג המולד 1254. לפי מקורות עוינים לארסניוס, הוא היה המועמד היחיד של תאודורוס לכס הפטריארכלי אף על פי שהמסורת דרשה הצגת שלושה מועמדים בפני האלקטורים.
מינויו הבלתי סדיר של ארסניוס, לכאורה, יגרום לסכסוך המכונה "הפילוג הארסני", שנמשך בין 1265 ל-1310. ארסניוס היה תמיד תומך נאמן של תאודורוס וציית לפקודותיו.
תאודורוס לא סמך על האריסטוקרטים וכתב על "פרשיות אהבה אסורות ועלילות מאוד לא צודקות", מבלי לנקוב בשמות מתנגדיו, במכתב שהופנה לגאורגיוס מוזלון בדצמבר 1254. ההיסטוריון מייקל אנגולד מציע כי ייתכן שמדיניותו הדומה של הקיסר פרידריך השני העניקה השראה ל"עמדה האוטוקרטית יותר של תאודורוס כלפי האצולה שלו".
תאודורוס מינה את גאורגיוס מוזלון להיות ה-megas domestikos החדש (או גנרל) של הצבא הנייד.
אחיו של גאורגיוס, אנדרוניקוס, הוגדר כ-Protovestiarios החדש (מפקד שומרי הארמון הקיסרי).
תאודורוס גם הפגין את חסדו כלפי גנרל ממוצא משותף, קונסטנטינוס מרגריטס.
הוא הציע משרות לכמה אריסטוקרטים שהורחקו בתקופת שלטונו של אביו.
הוא החזיר את דודי אמו, מיכאל ומנואל לסקריס, מגלותם והפך את שני בני משפחת נסטונגוס המרדנית, גאורגיוס ואיסאאקיוס, לגנרלים.
המינויים שלו פגעו ברוב האריסטוקרטים.
הצאר הבולגרי הצעיר, מיכאיל אסן השני (שלט 1246–1256/1257), ניצל את מותו של וטאציס כדי לכבוש מחדש את האדמות שתפס מבולגריה לאחר 1241. מיכאיל פלש למקדוניה ותראקיה בדצמבר 1254 או בינואר 1255. רוב חילות המצב של ניקאה במבצרים המקומיים היו קטנים, והבולגרים המקומיים תמכו בפולשים.
הבולגרים תפסו במהירות את רוב המבצרים התראקים.
שתי עיירות מקדוניות, ולס וסקופיה, נכנעו גם הן.
מועצת מלחמה שזומנה בחיפזון קיבלה את הצעתו של גאורגיוס מוזלון להתקפת נגד מיידית.
תאודורוס החליט להוביל את המערכה בעצמו, והפקיד את מוזלון בניהול אסיה הקטנה בפברואר 1255. התקפת הפתע שלו אילצה את הפולשים לסגת מתראקיה, והוא הורה לשני אריסטוקרטים ניקאים, אלקסיוס סטרטגופולוס ודמטריוס טורניקס, לרדוף אחרי הבולגרים.
שני הגנרלים הובילו את חייליהם על פני מעברי הרי הרודופי בחשש מתמיד ממארב.
כששמעו במפתיע את קולות הקרניים של רועים ורועי חזירים, הם נסוגו בבהלה, ונטשו את מטענם.
הפיאסקו הכעיס את תאודורוס, והוא הורה להם למהר למחנה שלו באדריאנופול, אך שני המפקדים לא צייתו.
עריק בולגרי בשירות ניקאי, דרגוטאס, החליף צד והטיל מצור על מלניק בקיץ.
תאודורוס יצא בחיפזון מאדריאנופול כדי להוביל כוחות סיוע לעיר.
הבולגרים הציבו לו מארב לאורך מעבר רופל, אך הוא נמנע מכך ודרגוטאס נטש את המצור עם הגעתו של תאודורוס.
ממלניק הלך תאודורוס לסלוניקי ופיטר את יריבו הוותיק, פילס, מתפקיד המושל.
תאודורוס סגר את המטבעה המקומית, כי הוא רצה להקים מערכת ריכוזית של מינהל פיננסי באסיה הקטנה, עם אוצר חדש באסטריציון בחוף האסייתי של הלספונט.
הוא פלש למקדוניה ואילץ את חיל המצב הבולגרי בולס להיכנע, אך הבצורת מנעה ממנו להמשיך במערכה הצבאית על פני אובצ'ה פולה הצחיח.
הוא נסע לסרס, שם אישר את ההרשאות הפיסקליות של הערים המקדוניות.
הוא גם הורה על מעצרו של קונסטנטין קבאסילס, הארכיבישוף של אוכריד, בהנחה שקבסילאס הוא תומך נאמן של מיכאל השני מאפירוס.
דיווח על פלישה מונגולית לאסיה הקטנה אילץ את תאודורוס לעזוב את מקדוניה בסוף הסתיו של 1255. לאחר שהדיווח הוכח ככוזב, הוא פתח במתקפה נגד מבצר צפאינה.
הוא נאלץ לנטוש את המערכה, כי צבאו לא יכול היה לעבור את מעברי ההרים הצרים והקפואים.
הוא חזר לאנטוליה בסביבות סוף השנה.
הוא הרעיף על מקורביו כיבודים ומתנות.
הוא הפך את מנואל לסקריס וקונסטנטינוס מרגריטס למפקדים העליונים של חייליו בתראקיה והטיל על גאורגיוס מוזלון ליישם רפורמות צבאיות.
במקביל, הוא פנה נגד בני משפחות האצולה הוותיקות שהוא לא אמון בהן.
קונסטנטינוס סטרטגופולוס ותאודורוס פילס - שני אריסטוקרטים שפגעו בו - עוורו.
אלכסיוס סטרטגופולוס וארבעת הבנים של אלכסיוס ראול נכלאו.
בן דודו של תאודורוס, מיכאל פלאיולוגוס, ברח לסלג'וקים כדי להימלט מהכלא.
תאודורוס ניצל את זכותם של הקיסרים לשלוט בנישואי אצולה כדי לכונן קשרים משפחתיים בין אהוביו מהאצולה הזוטרה לבין האצולה הישנה.
גאורגיוס מוזלון התחתן עם אחייניתו של פלאיולוגוס, תאודורה קנטקוזינה פלאיולוגינה, אנדרוניקוס מוזלון התחתן עם בתו של אלכסיוס ראול.
תאודורוס החליט לחדש את המשא ומתן על איחוד כנסיות בין הכנסיות הניקאיות האורתודוקסיות והקתוליות עם האפיפיור אלכסנדר הרביעי (כיהן 1254–1261) ושלחו שליחים לרומא באפריל או מאי 1256. דעות שונות על תהלוכת רוח הקודש תמיד היו גורם חשוב לפילוג בין שתי הכנסיות.
תאולוגים אורתודוקסים טענו שרוח הקודש יצאה מהאב בלבד, אך תאולוגים קתולים קבעו שרוח הקודש יצאה מהאב והבן.
תאודורוס הזמין את בלמידס לסכם את העמדה האורתודוקסית.
בלמידס אימץ גישה פייסנית, והגיע למסקנה שהצהרה על תהלוכת רוח הקודש מהאב דרך הבן תואמת לחלוטין את התנ"ך ויצירותיהם של אבות הכנסייה.
תאודורוס לא קיבל את השקפתו של המורה שלו והתעקש על הדוקטרינה האורתודוקסית המסורתית.
מיכאיל אסן השני, קיסר בולגריה שיגר פושטים קומנים כדי לבזוז את תראקיה בתחילת 1256. אף על פי שתאודורוס הורה ללסקריס ולמרגריטס לאמץ אסטרטגיית הגנה, הם רדפו אחרי הקומנים, אך הפולשים הנחילו תבוסה קשה לחייליהם.
תאודורוס אסף צבא חדש, שהתאגד חלקית בקרב האיכרים האנטוליים, וחצה את ההלספונט.
הוא שלח חיילים, כולל פרשים קומנים בשירותו, נגד הפולשים והם הביסו את כוחות האויב בשני קרבות בתראקיה.
הוא נכנס למשא ומתן לשלום עם מיכאיל השני בתיווכו של רוסטיסלב מיכאילוביץ', דוכס מקסו (שלט 1254–1262).
מיכאיל השני נישא לאחרונה לבתו של רוסטיסלב, ואשתו של רוסטיסלב, אנה מהונגריה, הייתה בת דודתו של תאודורוס.
רוסטיסלב הגיע לתראקיה כדי להגיע להסכם עם תאודורוס.
אקרופוליטס ניסח אמנה על השבת הגבולות לפני המלחמה בין ניקאה לבולגריה.
רוסטיסלב קיבל את זה וחתם על הסכם השלום מטעם מיכאיל השני ב-29 ביוני.
האמנה קבעה שמיכאיל השני מוותר על צפאינה לניקאים, אך חיל המצב הבולגרי לא נסוג מיד מהמבצר.
תאודורוס השתכנע שרוסטיסלב רימה אותו והורה להצליף בפומבי באקרופוליטס.
מעשהו התגלה כבלתי זהיר, משום שהבולגרים ויתרו על המבצר בתחילת ספטמבר.
תאודורוס שלח את גאורגיוס מוזלון לאקרופוליטס כדי להשיג פיוס.
הסכם השלום עורר זעם רב בבולגריה, ואפשר לבן דודו של מיכאיל השני, קאלימאן (שלט 1256), להעליל עלילה ולהדיח את הצאר.
קלימאן תפס את כס המלכות, אך הוא מעולם לא זכה לתמיכת הצבא.
לאחר שקאלימאן נפל קורבן למזימה חדשה, רוסטיסלב מיכאילוביץ' וגיסו של מיכאיל השני, מיצו (שלט 1256–1257), הגיש תביעה לכס המלכות.
רוב הבויארים (האצילים) העדיפו מועמד שלישי, אחד מתוכם, קונסטנטין טיך (שלט 1257–1277), אף על פי שהוא לא היה קשור לשושלת אסן השלטת.
מלחמתו של תאודורוס נגד בולגריה הביאה להתקרבות בין אפירוס לסרביה.
מיכאל השני מאפירוס כרת ברית רשמית עם סטפן אורוש הראשון, מלך סרביה (שלט 1243–1276).
הוא גם שלח מתנות למנהיגים האלבנים שהודו בעליונות הניקאית כדי לזכות בתמיכתם.
בתו של תאודורוס, מריה ובנו ויורשו של מיכאל השני, ניקפורוס (שלט 1266/68–1296/98), התארסו בתקופת שלטונו של וטאציס.
לאחר שעשה שלום עם הבולגרים, תאודורוס הורה למיכאל השני לשלוח את ניקפורוס לסלוניקי להתחתן עם מריה.
ניקפורוס היה מלווה באמו, תאודורה פטרליפאינה.
ה לקח אותה למעצר, ורק אפשר לה לחזור לאפירוס אחרי שמיכאל השני מסר לו את סרוויה ודיראכיום.
החזקה של שתי העיירות הבטיחה את השליטה הניקאית בדרך ויה אגנטיה, אך מיכאל השני נשאר עוין לתאודורוס.
תיאודור קיבל את הלגאט האפיפיורי, הבישוף קונסטנטינוס מאורביטו, בסלוניקי.
המשא ומתן שלהם על איחוד הכנסייה ומועצה אקומנית חדשה - אספה כללית של בישופים אורתודוקסים וקתולים - הוכיח את עצמו כחסר תועלת, כי הרשאת הלגאט לעשות ויתורים הייתה מוגבלת ותאודורוס לא היה מוכן לעשות ויתורים תאולוגיים.
הוא גם שמר על הזכות לכנס את הבישופים האורתודוקסים לסינוד כדי לדון בתנאי האיחוד.
תאודורוס ניהל התכתבות עם הכס הקדוש, אך הוא לא יזם איתו משא ומתן חדש.
המונגולים פלשו לאסיה הקטנה והביסו את קאיקאוס השני ב-14 באוקטובר 1256. תאודורוס מיהר לחזור לאנטוליה כדי לפקח על ההכנות להגנתה.
קאיקאוס ביקש מקלט בניקאה והמונגולים מינו את אחיו, קיליג' ארסלן הרביעי (שלט 1246/49–1266), בתור הסולטן החדש של רום.
תאודורוס אסף את חייליו במישורים ליד מגנזיה.
השליט המונגולי של פרס, האילחאן Hülagü (שלט 1256–1265), שלח משלחת לתאודורוס להתחיל במשא ומתן על עתידו של קייקאוס.
הולאגו הסכים להסיג את צבאו מרום והורה לחלק את הסולטנות בין קאיקאוס לקילי' ארסלאן באביב 1257. לפני שעזב לרום, ויתר קאיקאוס לניקאה על ארבעה מבצרים בעמק נהר הליקוס בתמורה לקבוצה של 300 חיילי עזר.
הישגיו גרמו לתאודורוס להיות בטוח בעצמו.
הוא הצהיר בגאווה שהאימפריה שלו כללה שטחים עד דיראכיום בים האדריאטי וכף קרמביס בים השחור.
הצלחתו במהלך המלחמה נגד בולגריה שכנעה אותו שעליו לגייס חיילים מקרב האיכרים האנטוליים.
במכתב לבלמידס, הוא הצהיר כי ה"הלנים" הילידים היו אמינים יותר משכירי חרב זרים.
תאודורוס חלה קשות בנובמבר 1257. גאורגיוס פכימרס, שהיה אז בן שש עשרה, איבחן את מחלתו כאפילפסיה, והזכיר שתאודורוס איבד את הכרתו לעיתים קרובות ו"קרס ארצה".
פכימרס תיאר גם את המינויים יוצאי הדופן של תאודורוס ואת ניסיונותיו לכרות בריתות נישואים בין אריסטוקרטים ופשוטי העם כסימפטומים למחלתו.
אקרופוליטס הבחין רק בירידה קיצונית במשקל, שצמצמה את כל גופו של תאודורוס לשלד; בלמידס תיאר את מחלתו של תאודורוס כ"מכת מדינה ומחלה מוזרה", והזכיר גם את המלנכוליה והפוביות של תאודורוס.
תאודורוס עצמו כתב על כאב ושיתוק בלתי נסבל בזרועות.
היסטוריונים מודרניים של מחלות לא הסכימו על האבחנה של מחלתו של תאודורוס.
ההיסטוריון הרפואי ג'ון לסקרטוס והנוירולוג Panaghiotis Zis טוענים שהאבחנה של פכימרס הייתה נכונה, ומגיעים למסקנה שתאודורוס פיתח פרכוס טוני-קלוני בסוף שנות העשרים לחייו.
ההיסטוריון דונלד מ' ניקול מציע שמחלתו של תאודורוס "הפכה אותו לטרף של מצבי הרוח שלו, והוא פיצה על עצבנותו במזג אוטוקרטי ועיקש".
ההיסטוריון הרפואי ג'ורג'יוס מקריס מסיק במחקרו משנת 1995 על אפילפסיה באימפריה הביזנטית שתאודורוס לא סבל מאפילפסיה.
ההיסטוריון דימיטר אנג'לוב, שאינו מקבל את האבחנה של פכימרס, מציע שהתסמינים של תאודורוס - התקפים ואובדן שיווי המשקל - מצביעים על כך שהוא חלה בסרטן המוח, עמוד השדרה או הריאות.
מחלתו של תאודורוס מנעה ממנו לפקד על חייליו באופן אישי.
מפקדי הצבא במקדוניה, רובם ממוצא צנוע, שמונו לאחרונה על ידי תאודורוס, לא יכלו למנוע מהאפירוטים, האלבנים והסרבים לפשוט על שטחי ניקאה.
סטפן אורוש ניצח את הכוחות הניקאים ליד פרילפ.
גיסתו של מיכאל השני, מריה פטרליפאינה, התכתבה עם מפקדו של תאודורוס, קונסטנטינוס שאבארון, וגרמה לו להאמין שהיא משתוקקת להינשא לו, אבל שאבארון נלכד במהלך פגישתם.
צבא האיכרים האנטוליים שנאסף זה עתה של תאודורוס הועבר לאדסה.
מיכאל פלאיולוגוס, שהורשה לחזור מגלותו, הנהיג צבא חדש למקדוניה.
הוא הביס את האפירוטים, אבל ה הורה לו לחזור במקום לצעוד לפרילפ.
הנסיגה של פלאיולוגוס אפשרה למיכאל השני לתפוס את פרילפ וללכוד את אקרופוליטס, שהיה המושל שלה.
מיכאל השני תכנן לפתוח במתקפה נגד סלוניקי, אך מנפרד מסיציליה חידש את תביעת קודמיו לשטחים ביזנטיים בבלקן ופלש לאפירוס ממערב.
מיכאל השני, שלא רצה לנטוש את תוכניתו, כרת ברית עם מנפרד שגירש את חיל המצב הניקאי מדיראכיום וממבצרים אחרים בים האדריאטי עד סוף פברואר 1258.
קונסטנטין טיך, קיסר בולגריה דחה את אשתו הראשונה ותבע את ידה של בתו הבכורה של תאודורוס, אירנה.
הוא ידע שנישואיו לאירנה, שהייתה נגדתו של הצאר איוואן אסן השני, יכולה לחזק את טענתו לשלוט.
תאודורוס רצה לאשר את הסכם השלום שלו עם בולגריה וקיבל את הצעתו של קונסטנטין טיך.
אירנה נסעה לבולגריה כדי להתחתן עם קונסטנטין טיך.
תאודורוס כמעט ולא עזב את ארמונו במגנסיה בחודשים האחרונים לחייו.
הוא היה משוכנע שהכישוף גרם למחלתו והאשים את אנשי החצר שלו בהטלת לחשים עליו, ושלחו רבים מהם למשפט.
אחותו של מיכאל פלאיולוגוס, מריה-מרתה, הייתה הקורבן המפורסם ביותר של הפרנויה של תאודורוס.
תאודורוס אילץ את בתה, תאודורה, להינשא לבסיליוס קבלריוס הקשיש, אך הנישואים מעולם לא מומשו.
לאחר שקבלריוס ייחס את האימפוטנציה לכישופים של חמותו, תאודורוס הכניס אותה לשק מלא בחתולים שקרעו את בשרה.
היא שוחררה רק כי תאודורוס נבהל לפתע, מפחד מהקסמים שלה.
כמו כן, מחשש לנקמה של אחיה, תאודורוס כלא את מיכאל פלאיולוגוס באשמת הרעלה, אך עד מהרה שחרר אותו לחופשי.
הקיסר הגוסס מינה את בנו בן השבע, יוחנן (שלט 1254–1261), כיורש היחיד שלו, ומינה את גאורגיוס מוזלון לעוצר עד שיוחנן יגיע לבגרות.
תאודורוס הפך לנזיר, אבל הוא שמר על שם הטבילה שלו.
הוא מת בארמון הקיסרי במגנסיה ב-16 באוגוסט 1258. הוא נקבר ליד אביו במנזר סוסנדרה בהר סיפילוס.
קברו והמנזר נהרסו לאחר הכיבוש הטורקי של האזור במהלך המאה ה-14.
האריסטוקרטים נשבעו אמונים למוזלון על ערש דווי של תאודורוס, אך עד מהרה החלו לקשור נגדו.
תוך עשרה ימים נרצח מוזלון, ומיכאל פלאיולוגוס קיבל על עצמו את העוצרות של הילד-קיסר, יוחנן הרביעי לסקריס.
פלאיולוגוס שכנע את האריסטוקרטים שאימפריה הנשלטת על ידי נער לא יכולה להתנגד להתקפות האויב, והוא הוכרז כקיסר שותף בתור מיכאל השמיני (שלט 1259–1282) לפני סוף השנה.
כשמיכ ל השמיני ויוחנן הרביעי הוכתרו יחד בתחילת 1259, הפטריארך שם את הכתר ראשון על ראשו של מיכאל השמיני.
לאחר שחתם הסכם עם ג'נובה נגד האימפריה הלטינית, הוא שיגר את אלכסיוס סטרטגופולוס לרגל אחר ההגנות של קונסטנטינופול.
תוך ניצול היעדרו של עיקר הצבא הלטיני, סטרטגופולוס כבש את קונסטנטינופול בהתקפת פתע ב-25 ביולי 1261. מיכאל השמיני הוכתר בפעם השנייה, לבדו, באיה סופיה.
הילד יוחנן הרביעי עוור ב-25 בדצמבר 1261, מה שמנע ממנו לשלוט.
כדי להדגיש שמשפחת לסקריס איבדה את מעמדה הקיסרי, מיכאל השמיני חיתן את שלוש אחיותיו של יוחנן לאצילים זוטרים איטלקים ובולגרים.
כאיש ספר המוקדש ללימודים פילוסופיים ותאולוגיים, תאודורוס הפך את חצרו למרכז לחוקרים בעלי שם זמן קצר לאחר עלייתו לכס המלכות.
הוא הורה להעמיד לרשות כל מי שרוצה לקרוא אותם ספרים שהוא ואביו אספו בספריות עירוניות.
במהלך חייו של אביו החל לכתוב חיבורים בנושאים פילוסופיים, תאולוגיים והיסטוריים, אך החליט להכין מהדורות כתבי יד של יצירותיו רק לאחר פגישתו עם ברתולד מהוהנבורג ב-1253. הם נאספו בארבעה קודקסים, אך רק שלושה שרדו.
סאטירת המורה של תאודורוס, שנכתבה ככל הנראה בשנת 1240, היא יצירתו המוקדמת ביותר שקיימת.
הסאטירה מוקדשת למורה הראשי שלו, ומציגה אותו כאדם חסר השכלה וגסות רוח, שלמד קסמים בזמן שהותו בבולגריה.
הוא גם כתב אנקומיה בשבחם של אזרחי ניקאה, אביו ואקרופוליטס.
יצירותיו התאולוגיות של תאודורוס - כולל ההרצאה הראשונה שלו נגד הלטינים, או, על תהלוכת רוח הקודש, והחיבור שלו על השילוש - מדגימות את דבקותו בתאולוגיה האורתודוקסית.
קנון התפלה הגדול של תאודורוס לגברתנו, קאנון מתחנן למריה הבתולה, הוא יצירתו הידועה ביותר.
הוא הלחין אותו חודשים ספורים לפני מותו והוא עדיין מושר בטקסים אורתודוקסיים.
תאודורוס ואלנה לא הגיעו לגיל הנישואין המינימלי - ארבע עשרה לבנים ושתים עשרה לבנות - לפני שהתחתנו, אבל נישואים מוקדמים כל כך לא היו ייחודיים בקרב בני אצולה ופשוטי העם.
החתונה התקיימה בלמסקוס בתחילת 1235. שנים מאוחר יותר תאודורוס תיאר את אלנה כפרח נעוריו והצהיר ש"קשר האהבה שאין דומה לו" גרם להם להיות "מאושרים יותר מכל האנשים".
היא ילדה ארבע או חמש בנות ובן אחד.
אירנה, שנישאה לקונסטנטין טיק מבולגריה, הייתה האויב הבלתי ניתן לשלום של הקיסר מיכאל השמיני עד מותה בסביבות 1270.
מריה, שנישאה לניקפורוס הראשון מאפירוס, נפטר בין תחילת 1257 ל-1265.
תאודורה נישאה על ידי מיכאל השמיני לאציל ממוראה, "Maïos Débélikourtos", על פי פכימרס וניספורוס גרגוראס.
ההיסטוריון אלברט פיילר מזהה אותו כמתיוס ממונס שהחזיק בברונות של וליגוסטי בנסיכות אכאיה.
יודוקסיה נישאה לראשונה לרוזן גוליילמו-פייטרו מוונטימיליה, שמת בסביבות שנת 1280. בעלה השני, רוג'ר ארנאו, רוזן פאלארס, נפטר בשנת 1288. לאלמנה אודוקסיה הייתה רומן אהבה עם האדמירל האראגוני ברנאט דה סריה.
בויאר בולגרי, דספוט יאקוב סוויטוסלאב, התחתן עם אחרת מבנותיו של תאודורוס, לפי פכימרס.
ייתכן שהיא הייתה בתו הבלתי חוקית של תיאודור, כי היסטוריונים ביזנטיים אחרים לא הזכירו אותה.
פכימרס לא מזכיר את שמה.
בנו היחיד של תאודורוס, יוחנן, שרד את המום שלו, אבל הוא בילה את שארית חייו בכלא.
הוא מת בסביבות שנת 1309.
תאודורוס ביילי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שייצג את ניו יורק הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
ביילי נולד ליד פישקיל בפרובינציית ניו יורק ב-12 באוקטובר 1758, שם למד בבתי הספר הכפריים ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1778 והחל לעסוק בכך בפוקיפסי, ניו יורק.
במהלך מלחמת העצמאות שירת במיליציה של ניו יורק.
הוא גם שירת במיליציה המדינתית מ-1786 עד 1805 והגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
ביילי התמודד לקונגרס במרץ 1789, אך הובס על ידי מועמד המפלגה הפדרליסטית אגברט בנסון.
בשנת 1803, ביילי נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק, וכיהן מ-4 במרץ 1803 עד 16 בינואר 1804, כאשר התפטר כדי לקבל את תפקיד מנהל הדואר של העיר ניו יורק, תפקיד בו כיהן עד מותו.
היא הייתה בתם של קולונל ג'יימס טלמדג' (1744–1821) ואחותם של מתיאס ב.
טלמדג' (1774–1819), שופט פדרלי מניו יורק, וג'יימס טלמדג' הבן (1778–1853), שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומי ששימש כסגן מושל ניו יורק תחת דוויט קלינטון.
אן אליזה ביילי (נפטרה 1878), שנישאה לארתור ברונסון (1801–1844), בנו של אייזק ברונסון.
ביילי מת בניו יורק, ניו יורק, ב-6 בספטמבר 1828. הוא נקבר ב-Dutch Burying Ground, מנהטן, ניו יורק; ונקבר מחדש ב-8 בינואר 1864 בבית הקברות הכפרי של פוקיפסי, פוקיפסי, ניו יורק.
תאודוריק בלנד , היה בעל מטעים, רופא, חייל ופוליטיקאי אמריקאי ממחוז פרינס ג'ורג', וירג'יניה.
כדמות מרכזית בהקמת ממשלת ארצות הברית החדשה, בלנד ייצג את וירג'יניה הן בקונגרס הקונטיננטלי והן בבית הנבחרים של ארצות הברית (עד מותו בתפקיד), וכן כיהן מספר קדנציות בבית הנבחרים של וירג'יניה וייצג את מחוז פרינס ג'ורג', שאותו ייצג גם באמנת האשרור של וירג'יניה (והתנגד ללא הצלחה לאשרור).
בלנד נולד במחוז פרינס ג'ורג' ב-21 במרץ 1741 למשפחת בעלי מטעים בולטת בווירג'יניה הקולוניאלית.
הוריו היו תאודוריק בלנד מקאוסונס ופרנסס אליזבת' (בולינג) בלנד.
אמו הייתה הילדה והיורשת היחידה של קפטן דרורי בולינג ואליזבת מריוות'ר מ"קיפקס", המטע שתאודוריק הצעיר יותר ירש והפעיל לאחר מכן.
אבותיו התיישבו בווירג'יניה שנים קודם לכן, הפכו למנהיגים אזרחיים (ולכן מכונים לעיתים המשפחות הראשונות של וירג'יניה) ושגשגו על ידי הפעלת מטעים תוך שימוש בעבודה משועבדת.
דודו, שנקרא גם ריצ'רד בלנד, בן דודו הראשון של אביו פייטון רנדולף, ובן דודו השני תומאס ג'פרסון יקדמו אותו בבחירתו לתפקידי מחוקקים במדינה וכן לקונגרס.
בגיל 11, לאחר שהתחנך בבית כמקובל בכיתתו, הוא נשלח לבריטניה לחינוך שלו, מלווה בנער משועבד, טום, כמשרתו האישי.
לאחר מכן הוא נסע לסקוטלנד כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו, וסיים את לימודיו כרופא בשנת 1763.
לאחר מכן חזר בלנד לווירג'יניה והחל בעיסוק רפואי, כמו גם בעקבות מסורות משפחתיות של מעורבות פוליטית וחקלאות תוך שימוש בעבודה משועבדת.
הוא התחתן עם מרתה דיינג'רפילד בשנת 1768 וסביר להניח שהם התיישבו בכיפקס בערך באותה תקופה.
(הוריו עברו לקאוסונס.) כך הפך בלנד לבעל מטעים ולבעל עבדים מרכזי.
בלנד פרש מעיסוק רפואי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18, "בעד חקלאות ופוליטיקה".
הוא נעשה פעיל בפוליטיקה לפני המלחמה, ושימש כפקיד של מחוז פרינס ג'ורג'.
כשהמהפכה התקרבה, הדעות הוויגיות של בלנד יישרו אותו עם המורדים.
הוא או אביו פרסמו מכתבים המבקרים את לורד דאנמור בעיתון Virginia Gazette תחת השם הבדוי "קסיוס".
בשנת 1775 הצטרף בלנד ל"ועדת המודיעין" המקומית וכן סייע באיתור נשק ותחמושת למען מטרת הפטריוטים.
ביוני 1776 קיבל בלנד מינוי כקפטן בחיל הפרשים של וירג'יניה.
הוא קודם במהירות לקולונל ופיקד על רגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי, אשר מוזכר לעיתים קרובות כ"סוסי וירג'יניה של בלנד" בשדרים ובהתכתבויות מהפכניות.
בתפקיד האחרון דיווח בלנד ישירות לגנרל וושינגטון.
הוא פרש ב-1779 משירות פרשים פעיל עקב בריאות לקויה, ממנה סבל מנעוריו.
תצפיותיו של בלנד בברנדיווין סיפקו לגנרל וושינגטון את המיקום הנכון של הצבאות העיקריים של הלורד קורנווליס והאו; בלנד כתב שני הודעות נפרדות, וקולונל ג'יימס רוס מרגימנט פנסילבניה ה-8 כתב משלוח נוסף שדיווח על תנועות חיילים בריטיים.
השדרים של שני הגברים תמכו בזו של קולונל האזן.
עם זאת, השדרים שלהם פורשו בתחילה לא נכון, עד שכמעט היה מאוחר מדי.
ללא התרומות המדויקות של בלנד, רוס והאזן, תוצאה גרועה יותר עשויה הייתה לפקוד את צבא וושינגטון בברנדיווין.
בכמה דיווחים מאוחרים יותר הוקצה לאחר מכן הרגימנט של בלנד לתפקיד הסיור.
בביוגרפיה שלו על ג'ון רנדולף משנת 1922, ההיסטוריון ויליאם קייבל ברוס הציע שתקרית ברנדיווין עודדה את וושינגטון להשתמש בפרשיו יותר לסיור במקום להתמקם במבנה בחזית, כפי שעשו בברנדיווין.
עם זאת, היעדר סיור הוביל לטעויות ברנדיווין.
לבקשתו של גנרל וושינגטון, כאשר חזר בלנד לווירג'יניה להתאושש ב-1779, הוא גם שירת כסוהר בשארלוטסוויל על קצינים בריטים שנפלו בשבי.
הוא גם פעל כדי לספק לקצינים ולפרשים של וושינגטון סוסים איכותיים הן מהאורוות שלו והן מאחרות.
כמשתתף בקהילת מרוצי הסוסים האמריקאית המוקדמת, בלנד היה הבעלים של אורווה גדולה והייתה לו גישה לסוסים אחרים דרך קרובי משפחה וחברים.
בלנד פרש מוקדם יותר מעיסוקו הרפואי הפעיל בשל אותן בעיות בריאותיות בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18, כמעט עשור לפני תחילת המלחמה, ולבסוף הורשה לפרוש מהצבא מסיבות בריאותיות בסוף 1779. עם זאת, הוא קיבל ב-1785 מינוי מהמושל פטריק הנרי בתור סגן מחוז פרינס ג'ורג', עם אחריות צבאית.
כבעל מטעים כמו אביו, סבו ושם שמו, בלנד גידל טבק, אינדיגו וחיטה.
במפקד המס של וירג'יניה ב-1787, היו לו 18 עבדים שחורים בני 16 לפחות, ו-13 מתחת לגיל זה, וכן 11 סוסים, 21 בקר ומרכבה בעלת 4 גלגלים.
כפי שצוין להלן, אביו עבר למחוז אמיליה לאחר הסכסוך, אך מת לפני מפקד המס.
לפיכך, באחוזת אביו היו גם 13 עבדים שחורים בוגרים במחוז אמיליה, וירג'יניה, וכן 10 עבדים צעירים יותר וארבעה סוסים.
הקריירה הפוליטית של בלנד החלה לפני המהפכה, כששימש כפקיד של מחוז פרינס ג'ורג', והיה לו קשר רב עם בית בורגס.
לאחר המלחמה, בלנד המשיך לכהן כפקיד המחוז, מה שגרם לו לתקשר עם האספה הכללית של וירג'יניה, שבה שירת אביו בסנאט של וירג'יניה ואדמונד בלנד שירת בבית הנבחרים של וירג'יניה.
ב-1780, האספה הכללית מינתה את בלנד כאחד הנציגים של וירג'יניה לקונגרס הקונטיננטלי, שם כיהן עד 1783 ובכך עזר להקים את ממשלת ארצות הברית החדשה.
לאחר שאביו עבר למחוז אמיליה, השתלט בלנד על קאוסונס (ככל הנראה בערך בשנים 1783–1784 לאחר שובו לווירג'יניה מהקונגרס הקונטיננטלי ומותו של אביו.) בלנד הפעיל אז את קיפקס כמטע חוץ.
ב-1786, בלנד נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה, שם כיהן עד 1788.
בשנת 1788, מצביעי מחוז פרינס ג'ורג' בחרו בבלנד ורופין כנציגיהם לוועידת וירג'יניה שנקראה לאשרר את חוקת ארצות הברית.
בלנד הצביע נגד אשרור, מכיוון שלדעתו החוקה העניקה כוח רב מדי לממשלה מרכזית.
לאחר אימוץ החוקה, בחרו המחוקקים של וירג'יניה בבלנד לקונגרס הראשון של ארצות הברית (הוא התמודד ללא התנגדות).
הוא כיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1789 ועד מותו ב-1 ביוני 1790 בגיל 49. הוא מת בזמן שהשתתף בקונגרס בניו יורק, וויליאם ב.
ג'יילס ממחוז אמיליה נבחר כמחליפו.
בלנד היה חבר בית הנבחרים הראשון שמת בתפקידו.
בלנד נקבר במקור בחצר טריניטי בניו יורק במנהטן תחתית.
(כנסיית טריניטי סומנה בסוף המאה ה-20 כנקודת ציון היסטורית לאומית ).
בשנת 1828, שרידיו הועברו ונקברו מחדש בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
אשתו מרתה התחתנה לאחר מותו פעמיים נוספות.
היא הייתה אישה עצמאית, ששמרה על נחלות בלנד על ידי ביצוע חוזי נישואין כדי לשלוט באדמותיה.
בלנד הוריש 2 דונם של אדמה בגבעת בלנדפורד ליד הכנסייה כדי להקים בית ספר לחינוך נוער, אך התעקש שיוקם תוך 15 שנים מיום מותו, מה שלא קרה ולכן הקרקע חזרה ליורשיו.
למרות שהבניינים של מטע קיפקס נעלמו מזמן, והעיירה הופוול צמחה במקום, היא נרכשה לאחרונה על ידי הרשות הארכאולוגית, וחפירות ארכאולוגיות נמשכות.
תֶּאוֹדוֹרוּס מִטַּרְסוּס היה הארכיבישוף מקנטרברי משנת 668 עד 690. תאודורוס גדל בטרסוס, אך נמלט לקונסטנטינופול לאחר שהאימפריה הפרסית כבשה את טרסוס וערים נוספות.
לאחר לימודיו שם, הוא עבר לרומא ובהמשך הוסמך כארכיבישוף של קנטרברי בפקודת האפיפיור ויטאליאן.
תיאורים של חייו מופיעים בשני טקסטים מהמאה ה-8. תאודורוס ידוע בעיקר בזכות הרפורמה שערך ב והקמת בית ספר בקנטרברי.
ניתן לחלק את חייו של תאודורוס לתקופה שלפני הגעתו לבריטניה כארכיבישוף קנטרברי, ולתקופת כהונתו כארכיבישוף.
עד לאחרונה, מחקרים על תאודורוס התמקדו רק בתקופה המאוחרת יותר, מכיוון שהיא מתועדת ב"Historia ecclesiastica gentis Anglorum" של בדה ונרביליס (בערך 731 לספירה), וגם ב-"Vita Sancti Wilfrithi" ("חיי הקדוש וילפריד") של סטיבן מריפון (Stephen of Ripon) (תחילת שנות ה-700), בעוד שאף מקור אינו מזכיר ישירות את פעילויותיו המוקדמות של תאודורוס.
עם זאת, ברנרד בישוף ו שיחזרו את חייו המוקדמים בהתבסס על מחקר של טקסטים שהופקו על ידי בית הספר של קנטרברי שלו.
תאודורוס היה ממוצא יווני ונולד בטרסוס שבקיליקיה, דיוקסיה דוברת יוונית של האימפריה הביזנטית.
בילדותו של תאודורוס התחוללו מלחמות הרסניות בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הסאסאנית הפרסית, שהסתיימו בכיבוש אנטיוכיה, דמשק וירושלים בשנים 613–614. כוחות פרסיים כבשו את טרסוס כשתאודורוס היה בן 11 או 12, וישנן עדויות לכך שתאודורוס הכיר את התרבות הפרסית.
סביר להניח שהוא למד באנטיוכיה, ביתה ההיסטורי של אסכולה ייחודית של פרשנות המקרא, שבה תמך.
תאודורוס גם הכיר את התרבות, השפה והספרות הסורית, ואף ייתכן שנסע לאדסה.
מעשיו של הקדוש, שנכללו ב, הובאו כנראה לאנגליה על ידי תאודורוס.
אף על פי שיווני יכול היה לחיות תחת שלטון פרסי, הכיבוש המוסלמי, שהגיע לטרסוס בשנת 637, בוודאי גרמו לתאודורוס לברוח מטרסוס; אלא אם כן נמלט מוקדם יותר, תאודורוס היה בן 35 כשעזב את מקום הולדתו.
לאחר שחזר לאימפריה הרומית המזרחית, הוא למד בקונסטנטינופול, כולל את המקצועות אסטרונומיה, חישוב כנסייתי (computus – חישוב תאריך הפסחא), אסטרולוגיה, רפואה, חוק רומי אזרחי, רטוריקה יוונית ופילוסופיה, ושימוש בהורוסקופ.
מתישהו לפני שנות ה-60 של המאה השביעית, תאודורוס נסע מערבה לרומא, שם התגורר עם קהילת נזירים מזרחיים, כנראה במנזר סנט אנסטסיוס.
בתקופה זו, בנוסף למורשתו האינטלקטואלית היוונית הנרחבת ממילא, הוא התמחה בספרות לטינית, הן קדושה והן חילונית.
לאחר שסינוד ויטבי (664) אישר את ההחלטה בכנסייה האנגלו-סקסית ללכת בעקבות רומא, בשנת 667, כאשר תאודורוס היה בן 66, התפנה משרת בישופות קנטרברי.
, האיש שנבחר למלא את התפקיד, נפטר באופן בלתי צפוי.
ויגהארד נשלח לאפיפיור ויטאליאן על ידי , מלך קנט, ו, מלך נורת'ומבריה, לצורך הסמכה כארכיבישוף.
לאחר מותו של ויגהארד, תאודורוס נבחר על ידי ויטאליאן בהמלצת (לימים אב המנזר של סנט פיטר, קנטרברי).
תאודורוס הוסמך לארכיבישוף של קנטרברי ברומא ב-26 במרץ 668, ונשלח לאנגליה עם אדריאן, והגיע ב-27 במאי 669.
תאודורוס ערך סקר של הכנסייה האנגלית, מינה מספר בישופים למושבים שהיו פנויים זמן מה, ולאחר מכן כינס את (673) כדי ליישם רפורמות הנוגעות לחישוב נכון של הפסחא, סמכות אפיסקופלית, נזירים נודדים, כינוס קבוע של סינודים עתידיים, נישואים ואיסורים על נישואי קרובים, ועניינים נוספים.
הוא גם הציע לחלק מחדש את הדיוקסיה הגדולה של נורת'מבריה, מדיניות שהביאה אותו לעימות עם , שהפך לבישוף יורק בשנת 664. תאודורוס הדיח וגירש את וילפריד בשנת 678, וחילק את הדיוקסיה שלו בעקבות זאת.
הסכסוך עם וילפריד יושב רק בשנים 686–687.
בשנת 679, , אחיו של המלך , נהרג בקרב נגד ממלכת מרסיה.
התערבותו של תאודורוס מנעה את הסלמת המלחמה והביאה לשלום בין שתי הממלכות, כאשר , שילם פיצוי כספי () על מותו של אלפווין.
תאודורוס ואדריאן הקימו בית ספר בקנטרברי, שסיפק הדרכה הן ביוונית והן בלטינית, מה שהוביל ל"תור זהב" של מלומדות אנגלו-סקסונית:
הם משכו מספר רב של תלמידים, שלתוככי מוחם יצקו את מי הידע המועיל יום אחר יום.
בנוסף להדרכתם בכתבי הקודש, הם גם לימדו את תלמידיהם שירה, אסטרונומיה, וחישוב לוח השנה הכנסייתי...
מעולם לא היו זמנים מאושרים כאלה מאז שהאנגלים התיישבו בבריטניה.
תאודורוס גם לימד מוזיקה קדושה, הכניס ללימודים טקסטים שונים, ידע על קדושים מזרחיים, ואף ייתכן שהיה אחראי להכנסת , חידוש ליטורגי משמעותי, לנצרות במערב אירופה.
חלק ממחשבותיו נגישות ב"פרשנויות מקראיות", רשומות שאספו תלמידיו בבית הספר בקנטרברי.
עניין רב עורר הטקסט, שיוחס לו לאחרונה, הנקרא Laterculus Malalianus.
הטקסט, שהוזנח שנים רבות, התגלה מחדש בשנות ה-90 של המאה ה-20, ומאז הוכח כי הוא מכיל אלמנטים מעניינים רבים המשקפים את הכשרתו הטרנס-ים תיכונית של תאודורוס.
תיעוד של הוראתם של תאודורוס ואדריאן נשמר ב.
תלמידים מבית הספר בקנטרברי נשלחו כאבות מנזר בנדיקטינים ברחבי דרום אנגליה, והפיצו את תוכנית הלימודים של תאודורוס.
תאודורוס כינס סינודים נוספים: בספטמבר 680 בהאטפילד, הרטפורדשייר, אישר את האורתודוקסיה האנגלית במחלוקת המונותליטיזם, ובסביבות 684 בטוויפורד, ליד שבנורת'מבריה.
לבסוף, שחובר בהנחייתו עודנו קיים.
תאודורוס נפטר בשנת 690 בגיל 88, לאחר שכיהן כארכיבישוף במשך עשרים ושתיים שנה.
הוא נקבר בקנטרברי בכנסייה הידועה כיום בשם מנזר סנט אוגוסטין; בעת מותו היא נקראה כנסיית פטרוס הקדוש.
בדומה לארכיבישופים מקנטרברי שקדמו לו, תאודורוס נחשב לקדוש; יום הקדוש שלו הוא 19 בספטמבר בכנסייה הקתולית, בכנסייה האורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית העולמית.
הוא גם מתועד ביום זה ב.
קנטרברי גם מכירה בחג של הסמכתו לכהונה ב-26 במרץ.
תֶּאוֹדוֹרוֹס מִמּוֹפְּסוּאֶסְטִיָה היה תאולוג נוצרי ובישוף של (בדרום-מזרח טורקיה של ימינו) (כתאודורוס השני) משנת 392 עד 428 לספירה.
הוא ידוע גם כתאודורוס מאנטיוכיה, על שם מקום הולדתו וכהונתו ככומר.
הוא הנציג הידוע ביותר של אסכולת אנטיוכיה התיכונה בהרמנויטיקה.
תאודורוס נולד באנטיוכיה, שם אביו כיהן בתפקיד רשמי והמשפחה הייתה עשירה.
בן דודו של תאודורוס, , שאליו ממוענים כמה מאיגרותיו של יוחנן כריסוסטומוס, כיהן בתפקיד חשוב בממשל האזרחי; אחיו פוליכרוניוס הפך לבישוף של העיר המטרופולינית אפאמיה.
תאודורוס מופיע לראשונה כחברו ורעו המוקדם של כריסוסטומוס, בן עירו, שווה לו במעמדו, ומבוגר ממנו בשנתיים-שלוש בלבד.
יחד עם ידידם המשותף מקסימוס, שלימים היה בישוף של , כריסוסטומוס ותאודורוס השתתפו בהרצאותיו של המורה היווני לרטוריקה, ליבאניוס, שהיה אז באנטיוכיה בשיא תהילתו.
יש בידינו את אישורו של סוזומנוס שהוא זכה להשכלה פילוסופית.
כריסוסטומוס זוקף לזכות ידידו שקידה בלימודים, אך נראה שחיי המותרות של אנטיוכיה המעודנת תפסו חלק שווה ממחשבותיו.
כאשר כריסוסטומוס עצמו אימץ את חיי הנזיר של בסיליוס מקיסריה, הוא שיכנע גם את מקסימוס ותאודורוס.
שלושת החברים עזבו את ליבאניוס וחיפשו מפלט באסכולה של הנזירות מבית מדרשם של קרטריוס ודיודורוס, שאליה היה בסיליוס כבר קשור.
לא ברור אם תאודורוס הוטבל קודם לכן לפני שקיבל על עצמו נדרים נזיריים.
עם זאת, ממכתביו של כריסוסטומוס עולה בבירור שהוא מצא שמחה במשמעת עצמית סגפנית, והוא רק החל בחיים של פרישות כאשר נשבה בקסמיה של נערה בשם הרמיונה, ושקל נישואים, ובמקביל חזר לאורח חייו הקודם.
"נפילתו" עוררה חרדה גדולה בחוג המצומצם, והחרדה הוציאה מכריסוסטומוס את המוקדמות שביצירותיו הספרותיות – שתי איגרות "לתאודורוס על נפילתו".
יצירות אלו שמרו את תאודורוס נאמן לנדריו, אם כי האכזבה הותירה עקבות בחייו המאוחרים.
השנים האחרונות של עשור זה היו עדות להופעתו הראשונה של תאודורוס כסופר.
הוא החל עם פרשנות על תהילים, שבה שיטתו של דיודורוס הובאה לידי הגזמה, והוא התחרט עליה.
נראה שהאורתודוקסים באנטיוכיה התרעמו על אובדן הפרשנות המשיחית המסורתית, ולדברי , תאודורוס נאלץ להבטיח שישרוף את יצירתו הראשונה – הבטחה שהצליח להתחמק ממנה.
מציג את תאודורוס כפרסביטר (בישוף מפקח) של כנסיית אנטיוכיה; מאיגרת של יוחנן מאנטיוכיה אנו למדים שארבעים וחמש שנים חלפו בין הסמכתו לכהונה לבין מותו.
משמעות הדבר היא שהוא הוסמך לכהונה באנטיוכיה בשנת 383, בשנתו השלושים ושלוש, כאשר הבישוף שהסמיכו היה ללא ספק פלוויאנוס.
התואר נראה כרומז שתאודורוס היה תומך של מפלגת ה, אך אין עדות לכך שהיה מעורב בסכסוכים שהעסיקו את הקתולים של אנטיוכיה בתקופת כהונתו של פלוויאנוס.
החיבור הגדול של תאודורוס על ההתגשמות שייך לתקופה זו לפי גנאדיוס, ואולי גם יותר מאחד מפירושיו לתנ"ך.
כמטיף נראה שהגיע אז למעמד בולט בתחום הפולמוס.
הסיכיוס טוען שתאודורוס עזב את אנטיוכיה בעודו כומר ונשאר בטרסוס עד 392, אז הוסמך לבישוף של עם מותו של אולימפיוס, כנראה בהשפעת דיודורוס.
קבע כי שהה במשך שלושים ושש שנות חייו האחרונות בעיר זו.
מופסואסטיה הייתה עיר חופשית (לפי פליניוס) על נהר הפירמוס (כיום ג'ייהאן), בין טרסוס ל, כשישים קילומטרים מכל אחת מהן, ו-18 קילומטרים מהים.
היא השתייכה לקיליקיה סקונדה, שבירתה המטרופולינית הייתה .
במאה ה-4 היא הייתה בעלת חשיבות מסוימת, ונודעה בזכות הגשר שלה, שנבנה על הפירמוס בתקופת קונסטנטינוס הראשון.
תקופת כהונתו הארוכה של תאודורוס כבישוף לא אופיינה באירועים בולטים.
איגרותיו, שידועות זה מכבר לאשורים כ"ספר הפנינים", אבדו; תלמידיו הותירו לנו מעט זיכרונות אישיים.
בשנת 394 השתתף בסינוד בקונסטנטינופול בנוגע לשאלה הקשורה לבישופות בוסרה בפטריארכיה של אנטיוכיה.
בעודו שם, הייתה לתאודורוס הזדמנות להטיף בפני הקיסר תאודוסיוס הראשון, שהיה אז בדרכו האחרונה למערב.
הדרשה הותירה רושם עמוק, ותאודוסיוס, אשר היה תלמידם של אמברוזיוס וגרגוריוס מנזיאנזוס, הצהיר שמעולם לא פגש מורה כזה.
תאודוסיוס השני ירש את ההערכה העמוקה שרחש סבו לתאודורוס, וכתב לו לעיתים קרובות.
תובנה נוספת על חייו של תאודורוס כבישוף מגיעה מאיגרת מכריסוסטומוס אליו מ (שנים 404–407 לספירה).
הפטריארך הגולה "לעולם לא יוכל לשכוח את אהבתו של תאודורוס, כה אמיתית וחמה, כה כנה ותמימה, אהבה שנשמרה משנים מוקדמות, והתבטאה רק עכשיו".
כריסוסטומוס מודה לו עמוקות על מאמצים תכופים, אך לא יעילים, להשיג את שחרורו, ומשבח את ידידותם בביטויים נלהבים כל כך שאויביו של תאודורוס במועצה האקומנית החמישית עשו מאמצים כושלים להכחיש את זהותו של המכותב של כריסוסטומוס באיגרות אלו כבישוף ממופסואסטיה.
בצד פעילותו הספרותית, תאודורוס פעל בלהט למען טובת הדיוקסיה שלו.
איגרתו המפורסמת של איבאס למאריס מעידה כי הוא נאבק נגד האריאניות שכמעט נעלמה ונגד כפירות אחרות במופסואסטיה.
כמה מיצירותיו הן ללא ספק עדויות למאמציו הרוחניים הללו, למשל ההרצאות הקטכטיות, ה, ואולי גם החיבור על "קסם פרסי".
עם זאת, עבודתו האפיסקופלית לא הייתה רק עבודת בישוף דיוקסיאלי.
בכל מקום הוא נחשב ל"מבשר האמת ומורה הכנסייה"; "אפילו כנסיות רחוקות קיבלו ממנו הדרכה".
כך הסביר איבאס למאריס, ואיגרתו נקראה ללא התנגדות בוועידת כלקדון.
תאודורוס "פירש את כתבי הקודש בכל כנסיות המזרח", כתב יוחנן מאנטיוכיה, תוך חירות ספרותית מסוימת, ומוסיף שבחייו תאודורוס מעולם לא הואשם על ידי מי מהאורתודוקסים.
אך באיגרת לנסטוריוס יוחנן מתחנן אליו לחזור בו, ומפציר בו בדוגמתו של תאודורוס, אשר, כאשר בדרשה באנטיוכיה אמר דבר מה שעורר עלבון רב וברור, למען השלום וכדי למנוע שערורייה, תיקן את עצמו פומבית כעבור כמה ימים.
לאונטיוס מספר לנו שסיבת העלבון הייתה שלילת התואר ("יולדת האלוהים") מהבתולה מרים.
הסערה הייתה כה גדולה עד שהעם איים לסקול את המטיף.
הכתות הכופרות שתאודורוס תקף הראו את טינתן באופן פחות גלוי, אך אולי יותר חמור.
הם שינו את כתביו, בתקווה לערב אותו בכך בהצהרות הטרודוקסיות.
שתי מחלוקות העיבו על שנותיו האחרונות של תאודורוס.
כאשר בשנת 418 מנהיגי הפלגיאניזם הודחו והוגלו מהמערב, הם חיפשו במזרח את אהדתו של הנציג החי הבכיר של אסכולת אנטיוכיה.
עובדה זו מתועדת על ידי , שמפיק ממנה את המרב.
הם כנראה התגוררו אצל תאודורוס עד שנת 422, כאשר מנהיג הפלגיאנים חזר לאיטליה.
ביקורו של יוליאנוס היה ללא ספק ההזדמנות שבה כתב תאודורוס את ספרו "נגד מגיני החטא הקדמון".
מרקטור מאשים את תאודורוס בכך שהפנה עורף ליוליאנוס ברגע שיוליאנוס עזב את מופסואסטיה, והטיל עליו חרם בסינוד מחוזי.
קשה להאמין שהסינוד היה בדיה, שכן מרקטור היה סופר בן זמנם; אך ייתכן מאוד שהוא כונס, כפי שמציע פריטשה, ללא התייחסות מיוחדת לשאלת הפלאגיאנים.
אם תאודורוס הקריא אז את ה"אקתזיס" שלו, החרם שבו הוא מסתיים יכול היה להיות מוצג מחוץ למועצה כגינוי סינודאלי של ראשי הפלאגיאנים.
דבריו של מרקטור, למעשה, מצביעים על הסבר זה.
גדול מיוליאנוס ביקר במופסואסטיה בשנה האחרונה לחייו של תאודורוס.
המלומד הסורי קבע כי נסטוריוס, מייסד הנסטוריאניזם נועץ בתאודורוס בדרכו מאנטיוכיה לקונסטנטינופול (428 לספירה), וקיבל ממנו את זרעי הכפירה שאותם פיזר זמן קצר לאחר מכן בתוצאות הרות אסון.
אוואגריוס מבסס קביעה זו על סמכותו של תאודולוס, אדם בלתי ידוע אחרת.
אנו יכולים לדחות זאת בבטחה, ככל שהיא גוזרת את הכריסטולוגיה של נסטוריוס מפגישה יחידה זו.
לקראת סוף שנת 428 נפטר תאודורוס בגיל שבעים ושמונה, לאחר שעסק כל חייו במחלוקות ויותר מפעם אחת בעימות עם תפיסות האורתודוקסיה הפופולריות; ובכל זאת, הוא נפטר, כפי שמציין , בשלום עם הכנסייה, ובשיא המוניטין שלו.
הסערה התחוללה, אך לא פרצה אלא לאחר מותו.
כפי שמציין האנציקלופדיה הקתולית, במהלך חייו, תאודורוס נחשב להוגה נוצרי אורתודוקסי.
תאודורוס זכה לפופולריות גוברת לאחר מותו.
מלטיוס, יורשו במופסואסטיה, טען שחייו היו בסכנה אילו אמר מילה נגד קודמו.
"אנו מאמינים כפי שתאודורוס האמין; תחי אמונתו של תאודורוס!" הייתה קריאה שנשמעה לעיתים קרובות בכנסיות המזרחיות.
"נעדיף להישרף מאשר לגנות את תאודורוס", הייתה תגובת הבישופים של סוריה לסיעה שחפצה בגינויו.
הפופולריות של תאודורוס ניזונה על ידי אישים מובילים שהיו תלמידיו של ה"פרשן": על ידי , שראה בו "מורה של הכנסייה האוניברסלית"; על ידי , שבשנת 433 כתב את איגרתו המפורסמת למאריס בשבחו של תאודורוס.
ועל ידי , שבשנת 428 ירש את בישופות אנטיוכיה.
זמן קצר לאחר מותו של תאודורוס, החלו אנשים במקומות אחרים לבזות אותו.
כבר בסביבות שנת 431, הוקיע אותו כמחבר האמיתי של הכפירה הפלאגיאנית; ולאחר זמן קצר, הקדים את תרגומו ל"אקטזיס" של תאודורוס במתקפה אלימה עוד יותר נגדו כמי שקדם לנסטוריאניזם.
עם זאת, ועידת אפסוס, אף שגינתה את נסטוריוס בשמו, לא הזכירה את תאודורוס.
כתוצאה מכך, הפלאגיאנים חזרו אל דבריו של תאודורוס, והחלה להפיץ אותם בכמה שפות כהסבר הטוב ביותר הזמין להשקפותיהם.
נסיבות אלו העמיקו את חוסר האמון של האורתודוקסים, ואף במזרח היו כאלה שהמשיכו לגנות את תורתו של תאודורוס.
תקף אותו בסביבות 435 ב"היסטוריה הכנסייתית" שלו; , בישוף אדסה, שבוועידת אפסוס צידד ביוחנן הראשון מאנטיוכיה, הטיל כעת חרם פומבי על תאודורוס.
דרש מהבישופים של סוריה לגנות הצעות מסוימות שלכאורה נלקחו מכתביו של תאודורוס.
קירילוס האלכסנדרוני, שפעם דיבר בחיוב על כמה מיצירותיו של תאודורוס, אימץ כעת, תחת השפעת רבולה מאדסה, עמדה נחרצת של התנגדות.
אך מכיוון שמת, מספיק לגנות את השגיאות שבספריו, תוך התחשבות במהומות הנוראות שאמצעים קיצוניים יותר היו מעוררים במזרח.
הוא אסף וענה לסדרת טענות שנאספו מכתביהם של דיודורוס ותאודורוס, עבודה שתאודורטוס השיב עליה זמן קצר לאחר מכן.
התסיסה שככה אז לזמן מה, אך תלמידיו של תאודורוס, שנדחו במערב, עשו את דרכם מסוריה המזרחית לפרס.
איבאס מאדסה, שירש את רבולה מאדסה בשנת 435, שיקם את , והיא המשיכה להיות מוקד לתאולוגיה של תאודורוס עד שדוכאה על ידי הקיסר זנון בשנת 489 ומצאה מקלט בנציבין.
בקרב הנסטוריאנים של פרס, כתביו של תאודורוס נחשבו לאמת מידה הן לדוקטרינה והן לפרשנות, והכנסייה הפרסית השיבה על גינויי הכנסייה הרומית בכך שהטילה חרם על כל מי שהתנגד או דחה אותם.
במאה ה-6 אירעה התפרצות נוספת ואחרונה של שנאה כלפי תאודורוס.
המועצה האקומנית החמישית (553), תחת השפעת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, הכריזה את החרם שתאודוסיוס השני וקירילוס האלכסנדרוני לא העלו על דעתם להכריז.
גינוי זה של תאודורוס ושני תומכיו הוביל ל, אך הייתה גם תוצאה אחרת של מדיניות יוסטיניאנוס: המשלחת האפריקאית התנגדה לא רק לצו שנראה לה כמבטל את סמכויות מועצות אפסוס וכלקדון, אלא גם הפר את קדושת המתים; לא היה להם עניין מיוחד בדוקטרינה של תאודורוס או בשיטת הפרשנות שלו.
הבישוף פונטיאנוס אמר במפורש לקיסר שהוא מבקש מהם לגנות אנשים שעל כתביהם לא ידעו דבר.
אך התסיסה סביב תאודורוס הובילה לחקירה; יצירותיו, או חלקים מהן, תורגמו והופצו במערב אירופה.
כמעט בוודאות, בזכות סיבה זו אנו חבים את השימור, בתרגום לטיני, של לפחות מחצית מפירושיו של תאודורוס לפאולוס.
העבודה של תאודורוס, שפורסמה בשמו של אמברוזיוס ממילאנו, עברה מאפריקה לספריות המנזרים של המערב, הועתקה ללקטיו של רבנוס מאורוס ואחרים, ובצורתה המלאה והמקצרה סיפקה לימי הביניים פרשנות מקובלת לחלק חשוב מהביבליה.
שמו של תאודורוס, לעומת זאת, נעלם כמעט לחלוטין מהספרות הכנסייתית המערבית לאחר המאה ה-6. רק במאה ה-19 נעשה צדק על ידי סופרים מערביים לחשיבותו של תאודורוס כתאולוג, פרשן וכמבשר של מחשבה מאוחרת יותר.
תאודורוס האמין כי ייסורי הגיהנום יהיו סופיים וישמשו לתיקון החוטאים (סוג של אוניברסליזם נוצרי).
הוא צוטט כסמכות בנושא זה על ידי בישופים מאוחרים יותר של הכנסייה האשורית: הקדוש יצחק מנינווה (המאה ה-7) ושלמה מבצרה (המאה ה-13), מחבר .
במאה ה-19, דן התאולוג האמריקאי באמונתו של תאודורוס בסופיות הגיהנום והדגיש כי היא לא התבססה על ולא נבעה מאוריגנס.
מדבר על "ספריו הרבים לאין ספור" של תאודורוס; יוחנן הראשון מאנטיוכיה, באיגרת המצוטטת על ידי פקונדוס, מתאר את עבודותיו הפולמוסיות כמגיעות לבדן ל-""decem millia ("עשרת אלפים"), הגזמה כמובן, אך מבוססת על עובדות.
קטלוג של כתביו שהיו קיימים בעבר בתרגומים סוריים ניתן על ידי , מטרופוליט נסטוריאני של נציבין, בשנת 1318 לספירה.
תרגומים סוריים אלו מילאו 41 כרכים.
רק יצירה שלמה אחת נותרה.
הפרשנות שלו לתרי עשר השתמרה ופורסמה על ידי מאי (רומא, 1825–1832) ווגנרן.
היא ראויה לציון בשל עצמאותה מסמכויות הרמנויטיות קודמות ורתיעתו של תאודורוס מלהודות בהקשר כריסטולוגי.
היא מאופיינת בפגמי הסגנון הרגילים שלו; ובכל זאת היא מהווה מונומנט משמעותי לכוח הפרשני שלו, וההדגמה הטובה ביותר שברשותנו לשיטת אסכולת אנטיוכיה בפרשנות נבואת התנ"ך.
תגלית משמחת במאה ה-19 העניקה לנו תרגום לטיני מלא של הפירוש לאיגרת אל הגלטים ולתשע האיגרות הבאות, שפורסמו בשני כרכים על ידי חוקר הביבליה (קיימברידג': 1880, 1882).