tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמיגור מנהלת כ-57 בתי גיל זהב לקשישים, בהם מתגוררת אוכלוסייה של כ-6,500 קשישים.
אוכלוסייה זו מורכבת מאלפי עולים, רובם ניצולי שואה, שחוו את מוראותיה, ומאלפים אחרים שהשתתפו במלחמת העולם השנייה הן כלוחמים בצבאות והן כפרטיזנים.
שכר הדירה הממוצע בדירות אלו הוא כ-280 ש"ח לבודד וכ-350 ש"ח לזוג.
לאוכלוסייה זו מעמידה עמיגור תוכניות ייחודיות, הכוללות: חוגים, השתלמויות, סדנאות, תוכניות תמיכה וסיוע אישי, ובנוסף עזרה וסיוע בתחומי הניקיון, קניית תרופות ורכישת מצרכים, וכן ליווי תומך של עובדים סוציאליים, ככל הנדרש.
הפעילות מסייעת לאלפי העולים להיקלט בקהילה, להשתלב בה ולהפוך לחלק ממנה.
במהלך שנת 2006 יזמה החברה את מיזם "ספר החיים", תיעוד חייהם של ניצולי שואה המתגוררים בדירות עמיגור.
בשיתוף פעולה עם יד-ושם, התאחדות יוצאי אוקראינה בישראל והמשרד לקליטת עלייה.
במהלך הפרויקט נוצרו 50 ספרים שכאלה, ואלו הוצגו בספטמבר 2006, בטקס ציון 65 שנה לרציחתם של יהודי אוקראינה בבאבי יאר, בבוגדנובקה ובדרוביצקי יאר.
בחודש דצמבר 2015 חתמו שרי האוצר והשיכון ויו"ר הסוכנות היהודית על הסכם חדש להקמת דירות לזכאי הדיור הציבורי.
מדובר על בנייה של 2,650 יחידות דיור לטובת זכאי הדיור הציבורי במשרד הבינוי והשיכון ובמשרד הקליטה וייבנו על ידי עמיגור ברחבי הארץ.
במסגרת הפרויקט חנכה עמיגור בנובמבר 2021 את בית גיל הזהב של הדיור הציבורי הגדול בישראל באשקלון, עם 471 יחידות דיור על פני שלושה מגדלים בני 20 קומות כל אחד.
כחלק מפעילות החברה בתחום בתי גיל הזהב ועל מנת לקיים רצף טיפולי, הקימה עמיגור 9 מחלקות סיעודיות, ב-2 מוסדות סיעודיים, בקריית ים.
עמיגור מבצעת פרויקטים עבור גורמי חוץ: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן לידידות, משרדי ממשלה, רשויות מקומיות וגופי ציבור שונים.
מדובר במערך הדורש מיומנות, מקצועיות, יכולת פיקוח וניהול ברמה גבוהה, וכולל הקמה ובנייה של מעונות סטודנטים, כיתות לימוד, מרכז הידרותרפי, בניית משפחתונים, הקמת מרכזי לימוד טכנולוגיים, שדרוג מרכזי קליטה ובשנים האחרונות אף סייעה עמיגור למיגון העיר שדרות ועוטף עזה.
עמיחי (עמי) פזטל (29 בדצמבר 1935 – 14 בפברואר 2023) היה שדרן ספורט ישראלי, מקים מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל שמשון תל אביב, וכיהן כשופט בבית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
פזטל היה הצעיר משני בנים למשפחת פוסטול.
אביו, משה פוסטול, יליד אודסה, היה קבלן בניין ומורה להנדסת בניין בבית הספר "אורט", ואימו, שרה פוסטול, ילידת ישראל, הייתה מורה לתנ"ך ועברית ובנוסף הייתה נשיאת "ויצו" בגבעתיים ויקירת העיר גבעתיים.
באחת הנסיעות עם נבחרת ישראל בכדורגל עברת את שמו מפוסטול לפזטל עבור הרדיו.
מסלול חייו של פזטל נע בין שלושה מוקדים: משפטים, רדיו וכדורגל.
נפטר ב-14 בפברואר 2023, והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
פזטל גדל והתחנך בבית הספר העממי "כצנלסון" בגבעתיים, ולאחר מכן בגימנסיית הרצליה בתל אביב.
בוגר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, בתחילת שנות ה-60. הוא עבד למעלה מ-40 שנה במקצוע, רובן כעורך דין בכיר בשירות המשפטי של עיריית תל אביב-יפו, ובשנותיו האחרונות בעירייה: המשנה ליועהמ"ש ומנהל המחלקה האזרחית (שבה למעלה מארבעים עורכי דין).
יצא לגמלאות בשנת 1999 אולם המשיך לשמש כיועמ"ש חיצוני לעירייה.
ניהל והופיע בתיקים משפטיים גדולים מאוד, מהגדולים ביותר בנושאי הרשויות המקומיות, בכל הערכאות, לרבות בבית המשפט העליון ובבית המשפט הגבוה לצדק.
שימש כאב בית דין משמעתי של עובדי העירייה, וכבורר בתיקים רבים.
הרצה בקורסים באוניברסיטת תל אביב ותיפקד כיועמ"ש (חיצוני) לאוניברסיטת תל אביב בתיקי מקרקעין ותכנון ובניה רבים.
דרגתו המשפטית הרשמית הייתה שופט מחוזי (דרגה ייחודית שהוענקה לו במיוחד, כמו לכמה מהיועצים המשפטיים של גופים מוסדיים גדולים אחרים).
ישב שנים רבות בוועדת התקנון של ההתאחדות לכדורגל בראשותו של השופט העליון דב לוין.
על פי בקשת השופט שאול אלוני, כיהן כאב של הרכבים בביה"ד העליון של ההתאחדות לכדורגל במשך שנים רבות.
היה שדר ספורט עשרות שנים.
ינק ידע וסגנון ממורו נחמיה בן אברהם.
פזטל ערך והגיש תוכניות ספורט רבות ב"קול ישראל" ובראשן, במשך כעשרים שנה, את התוכנית הפופולרית "שירים ושערים", שהוא היה מגישה הראשון לצד משה קשטן והוציאה לאוויר העולם.
שידר עשרות רבות של שידורים חיים בארץ ומכל רחבי תבל (אולימפיאדות, אליפויות עולם, וכו').
בין המשחקים החשובים ששידר היה משחק הגמר של נבחרת ישראל בכדורגל שהייתה במשלחת ישראל למשחקי אסיה 1974, נגד נבחרת איראן בטורניר הכדורגל של משחקי אסיה 1974 בטהראן בשנת 1974.
החל דרכו כמדריך כדורגל (לאחר שעבר קורס מאמנים קצר במכון וינגייט), במועדון גדנ"ע יהודה.
אז גם התחילה קריירת כתיבת ושידורי ספורט.
הקים את מחלקת הנוער של מועדון "שמשון תל אביב" וזכה עימה באליפות ובגביע המדינה.
ב-1966, לאחר פיטורי המאמן הזר יאנבסקי משמשון, נקרא לאמן את קבוצת הבוגרים והגיע עמה למשחקי חצי גמר וגמר גביע המדינה.
לאורך עשרות שנים היה יו"ר שמשון תל אביב, בנה וניהל, בתקציב מצומצם, קבוצה שהגיעה למקום נכבד בצמרת טבלת הליגה הבכירה, ומשכה קהל רב לאצטדיון בלומפילד.
שמשון תל אביב הוציאה מקרבה שחקני נבחרת רבים מאוד, ואומנה על ידי טובי המאמנים במדינה (ביניהם מאמני נבחרת ישראל יצחק שניאור, יעקב גרונדמן, שמעון שנהר ונחום סטלמך).
מאות שחקני שמשון תל אביב בכל הזמנים ראו בפזטל מורה רוחני שעמד תמיד לסיועם, ולא רק בכדורגל, גם בסיימם את שרותם בקבוצה.
במערכון המפורסם של הגשש החיוור, "שירים, שערים וטכנאים", גילם ישראל פוליאקוב את דמותו של עמי פז-גול, המבוססת על פזטל.
פזטל זכה למחווה בתרבות הישראלית, בתוכנית הספורט-הומוריסטית "בראש ובראשונה" ששודרה ארבע עונות בפורטל וואלה!.
לצידו של מנחה התוכנית יועד אלפרון (שי נובלמן), ישב בקביעות רדיו עתיק ששמו היה עמי פזטל, וממנו בקע קולו האמיתי של פזטל שהוקלט מבעוד מועד, תוך שהוא מספר אנקדוטות על ימיו בשמשון תל אביב וחוזר תדיר על הביטוי "יוצא מהכלל טוב".
עמוס (עמי) מימון נודע בכינוי "שר השמחה" (נולד בג' בכסלו ה'תשל"ו, 7 בנובמבר 1975) הוא איש תקשורת, די-ג'יי ומנחה חרדי ישראלי.
מנהל התוכניות ברדיו "קול ברמה" ומגיש תוכנית "חידודון" בערוץ.
זוכה ציון לשבח מארגון "איגוד העיתונאים בישראל", נבחר לאחד מעשרת אנשי השנה מאתר "חב"ד אינפו".
התפרסם במהלך מלחמת חרבות ברזל בלהיט "אנחנו לא מפחדים".
מימון נולד וגדל בבת ים.
כבן בכור למשפחה בת שמונה אחים, לאביו דוד ולאימו אידה צברים ממוצא טריפולטאי.
למד בבית הספר ממ"ד חב"ד-יפו ובישיבות תומכי תמימים-קריית גת ובר-אילן.
נישא בהיותו כבן שמונה עשרה.
שירת בצה"ל כמש"ק דת בבסיס תל-השומר.
דרכו התקשורתית החלה בתחנת הרדיו החרדי קול צופייך, כמנהל התוכניות ועריכת המוזיקה וכמגיש תוכנית הבוקר "להגיד בבוקר חסדך" עד לסגירת הערוץ.
וכן שידר וערך תוכניות ברדיו החבד"י זמן הגאולה.
במקביל להיותו מספק שירותי די-ג'יי באירועים ושמחות.
בשנת 2009 הייה ממייסדי תחנת הרדיו קול ברמה והחל להגיש את תוכנית הצוהריים חידודון, בהמשך מונה למנהל התוכניות בערוץ.
היה שותף ליצירות מוזיקליות ופרויקטים, בהם פרויקט שש מצוות תמידיות.
בשנת 2016 נבחר לאחד מעשרת אנשי השנה באתר חב"ד אינפו.
באוקטובר 2017 זכה מימון בציון לשבח מטעם איגוד העיתונאים.
בשנת 2015 נפטר בנו יהודה שמואל, כשבוע לאחר חגיגת הבר מצווה שלו, לאחר שרוב חייו היה חולה במחלה קשה.
במהלך מבצע שומר החומות הוציא יחד עם אודי דמארי את השיר "אנחנו לא מפחדים", שהגיע במהלך מלחמת חרבות ברזל למקום ה-40 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
מימון נשוי לטלי לבית עטל, ולהם שמונה ילדים.
עמידות של צבע הוא מונח המשמש בצביעת טקסטיל, המאפיין את התנגדות האריג הצבוע לדהייה או המסה.
המונח משמש בעיקר בהקשר של ביגוד.
עמידות הצבע של בגדים נבדקת לפני הלבנה או שימוש בחומרי ניקוי או בשיטות ניקוי אחרות.
עמידות באור, עמידות בשטיפה, בעיקר במים או במים וסבון, ועמידות לשפשוף הם המרכיבים העיקריים של עמידות של צבע שיש להם הגדרה מקובלת.
עמידות באור של צבע טקסטיל נמדדת בסולם של 1 עד 8. עמידות בשטיפה היא בסולם של 1 עד 5. בשני המקרים, ערך מספרי גבוה יותר מצין עמידות גבוהה יותר.
פיקד על חטיבה 14. מעוטר עיטור העוז.
רדיאן נולד וגדל במשמר השרון, התגייס לצה"ל בשנת 1953 ושובץ בנח"ל.
הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר והוצב ביחידת סיור של הנח"ל, שאבטחה שיירות לאילת.
בשנת 1954 הותקף הרכב בו נסע יחד עם נהג ושני אזרחים בידי פעילי פדאיון, נהג הרכב נפצע מאש המחבלים.
רדיאן בלם את המחבלים לבדו עד אשר הגיעה תגבורת.
בשל כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל שהומר לעיטור העוז.
לאחר שחרורו שירת במילואים ביחידת סיור ובהמשך עבר לחיל השריון ושב לשירות קבע.
הוא שימש כמפקד פלוגה, סמג"ד וכמפקד גדוד 89 - גדוד שריון במילואים, שהשתייך לחטיבה 8. רדיאן פיקד על גדודו במלחמת ששת הימים בחזית הדרום.
לאחר מכן מונה למפקד קורס קציני שריון, אך באוקטובר 1968 נפצע באורח קשה לאחר שרכבו עלה על מוקש בקרבת בארותיים.
בהמשך שימש כראש תורת חיל השריון בגייסות השריון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כראש מטה עוצבת הפלדה.
בשנים 1974–1975 פיקד על חטיבה 14. רדיאן נשפט והורשע בעקבות תלונה על "שימוש בציוד צבאי לצרכים פרטיים" שהגיש נגדו קצין האג"ם שלו, רמי מתן.
עמי (ישראל) פדרמן (נולד ב־14 במאי 1948) הוא מלונאי ואיש עסקים ישראלי אשר ביחד עם בן דודו, מיכאל (מיקי) פדרמן, מחזיק בחברת "מפעלי פדרמן" המחזיקה בשליטה בחברת מלונות דן ובחברת אלביט מערכות.
עמי פדרמן נולד בתל אביב ערב הכרזת מדינת ישראל, ה' באייר, 1948 לרות ולשמואל, אח לרונית ואב לשרון, דניאלה, רון, תומר וענבר.
לאחר לימודי בית הספר היסודי בתל אביב, החל ללמוד בכרמל קולג', פנימיית בנים יהודית בממלכה המאוחדת הידועה בשם "איטון היהודית".
במהלך שירותו הצבאי שירת בדובר צה"ל והיה אחראי על משלחות כתבים זרים.
את השירות הסדיר ושירות המילואים סיים בדרגת רב-סרן.
הוא בעל תואר ראשון ושני בכלכלה ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, פדרמן למד מלונאות באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית.
פדרמן נשוי בפעם השנייה למיכל, אב לחמישה ילדים וסב לשמונה נכדים.
פדרמן מכהן כחבר דירקטוריון בחברת "מפעלי פדרמן" אשר הוקמה על ידי אביו שמואל ודודו יקותיאל.
כמו כן, משמש כסגן יו"ר דירקטוריון מלונות דן.
במהלך הקריירה, שימש במגוון רחב של תפקידים ברשת מלונות דן, תכנן והקים מספר מסעדות שפעלו תחת חברת "מקומות טובים" והיה פעיל בענף היזמות לפרויקטים למגורים, כאשר ייסד את חברת "קבוצת בולווארד".
היה שותף בהקמתם של מלון דן אילת שנפתח בשנת 1995 ומלון "לינק הוטל והאב" שנפתח בשנת 2018. בשנת 2018 במסגרת חגיגות 70 למדינת ישראל, הוענקה לפדרמן תעודת הוקרה מהמגזר העסקי בישראל על תרומתו המשמעותית לפיתוח הכלכלה והחברה בישראל.
2010-2013, נשיא התאחדות המלונות הארצית
סגן יושב ראש מועצת המנהלים של מלונות דן
חבר בחבר הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות
עמי שטייניץ (נולד ב-1952) הוא אוצר אמנות, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי.
עמי שטייניץ נולד בשנת 1952 בראשון לציון.
כשהיה בן 4 הוריו עברו לרמת אביב הירוקה.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער "הצופים".
למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין, ובוגר החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1979- 1982 שהה עמי שטייניץ בניו יורק בכדי לכתוב תזה על האומן אדולף גוטליב, במסגרת לימודי תואר שני שאותם לא השלים.
בניו יורק הוא נחשף לפעילות אומנותית חוץ מוסדית, בחללי תצוגה אלטרנטיביים.
שטייניץ קידם פרויקטים במרחב הציבורי, כמו פיסול בשדרות רוטשילד (1984) ושיתופי פעולה עם גלריות אחרות במסגרת תערוכה משותפת לאמנות ישראלית ופלסטינית "נגד כיבוש, בעד חופש הביטוי" (1985).
התערוכה הקבוצתית הגדולה, "אמנות ישראלית חדשה: שלוש שנים לגלריה אחד העם 90", שהתקיימה בקומת הקרקע של דיזנגוף סנטר (1985) ביטאה ביקורת כלפי מוזיאון תל אביב ועבודת האוצרת שרה ברייטברג בתערוכות הציור והתלת ממד, "שנתיים: אמנות ישראלית, איכויות מצטברות" (1984–1985) שהוצגו בביתן הלנה רובינשטיין.
הטקסט שהוצב בכניסה לתערוכה הפך למניפסט היוצא נגד מערכי הכוחות בשדה, ופתח את הדלתות לאמנות מקומית החיצונית למוקדי ההגמוניה.
ביולי 1986 התפטר שטייניץ מהגלריה, שנסגרה כעבור חצי שנה.
בשנת 1985 החל ללמד תולדות האמנות בבית הספר לאמנות קלישר הגבוה לציור ע"ש מרגושילסקי ובתום שנת הלימודים התבקש להיות האוצר גלריה קלישר 5 בבית הספר והנחה במקום שיעור גלריה.
שטייניץ עזב את המשרה בשנת 1990 ופתח את חלל התצוגה, "עמי שטייניץ אמנות עכשווית" בנווה צדק כמקום לא מסחרי שבו, שולבו תחומי הצילום, האדריכלות והעיצוב.
תפיסת האוצרות של עמי שטייניץ באה לידי ביטוי בתערוכות שבחנו את המצב התרבותי המקומי.
החיבור בין אוצרות חוץ והפעילות החברתית-פוליטית בקשת הדמוקרטית המזרחית ובארגון הלה למען החינוך בשכונות, בעיירות וביישובים הערבים, הובילו לתערוכות שעסקו במזרחיות, מגדר, עובדים זרים, קהילת יוצאי אתיופיה, אדריכלות, עיצוב, צילום ונושאים נוספים כמו צנזורה, צילום תיעודי ופוליטיקה.
התערוכה "יחידים במינן, אמנות הומולסבית" (1999), למשל, עסקה במשמעות התרבותית הטמונה בהעדפה מינית.
בתערוכה "מרחב של מרחקים" (1999) הוצגו עבודות של צלמי עיתונות ישראלים ופלסטינים, ביניהם: אחמד ג'אדאלה, רולה הלוואני, עלי זערור, בוריס כרמי, שמעון לב, היידי לוין, גארו נאלבאנדיאן, הראנט נקאשיאן, אוסאמה סילוואדי, חנא ספייא, הנס פין, ולטר צדק, אסנת קרסננסקי, מיקי קרצמן, אלדד רפאלי וסמירה והבי.
התערוכות התבססו על שיתופי פעולה, מפגשים חברתיים ותהליכי שטח תיעודיים.
בשנת אלפיים סגר שטייניץ את הגלריה.
בשנים 1990 ו-1991 אצר תערוכות בביאנלה לאמנות האסיאנית-אירופית באנקרה ובשתי ביאנלות בסאו-פאולו.
בשנת 1998, הצטרף בביאנלה של סאו-פאולו כאוצר מן המזרח התיכון לתערוכה בשיתוף אוצרות ואוצרים מיבשות אחרות.
בשנת 1997 הזמינה שלומית באומן את שטייניץ לאצור תערוכת אמנות קרמיקה עכשווית במוזיאון ארץ ישראל.
בשנים 2007–2008 הוזמן שטייניץ לאצור שתי תערוכות במסגרת "עדות מקומית", תערוכת צילום העיתונות והתיעוד השנתית.
התערוכות הוצגו בדיזנגוף סנטר והציגו צילומי עיתונות שצולמו בין סתיו 2006 וקיץ 2007, השנה שאחרי מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 1983 השתלב שטייניץ כאוצר בסדנה לאמנות ביבנה והקים שם גלריה, הראשונה שקמה בעיירת פיתוח.
התערוכות שהוצגו בגלריה עסקו בעיר ובתושביה והציגו עבודות ילדים מהסדנא.
שטייניץ קידם אוצרות המעורבת בתוך הקהילה שבה היא נמצאת.
בשנת 1989 הפסיקה עיריית יבנה לתת מימון לסדנה.
וזו העתיקה את פעילותה אל "הסדנא לאמנות – רמת אליהו".
שטייניץ שימש שם אוצר כמה שנים, ובשנת 1994 עבר לרכז את תוכנית המידע וההעשרה של הסדנא.
בתפקיד החדש פיתח גישה של בית הספר כקמפוס תרבותי, יזם השתלמות בגלריה למורות ומורים לאמנות ועודד תערוכות בבתי ספר, מחוץ לחלל הגלריה.
בשנת 2010 השתתף בארגון אירוע דוכן בחצר הסדנא, יריד ובמה פתוחה ליוזמות העוסקות בשאלות של אמנות, חברה וחינוך.
בשנת 2011 הנחה את קורס בית הספר כקמפוס תרבותי במדרשה למורים לאמנות במכללת בית-ברל.
בשנת 2014 התפטר מהעבודה בסדנא.
לאחר פרוץ אינתיפאדת אל-אקצה בשנת 2000, יזם מטעם גלריית אום אל פאחם תהליך השתתפותי של תושבי העיר עם יוצרות ויוצרים מתחומי האמנות, העיצוב והאדריכלות בשכונות העיר.
הפעילות המשותפת נערכה בעשר נקודות שיצרו מסלול סיור באום אל פאחם והביאה להוצאה לאור של מדריך הסיור הראשון בעיר ערבית בישראל.
בין השנים 1999–2020 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של עמותת הל"ה.
בשנת 2011 אצר את פעולת ההשתתפות, "המסע", מסלול מפגש עם יוצאי אתיופיה שעצבו פעילות ופעילי הקהילה ברחבי העיר פתח תקווה, כחלק מהתערוכה "אוצרים בע"מ" של מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בין השנים 2007–2011 היה חבר בוועדת ההיגוי המקצועית של פרויקט "מעבדת תרבות", שנועד לתמוך בקבוצות אמנות בפריפריה.
בין השנים 2009–2012 לקח חלק בארגון והנחיית ארבע השתלמויות לצלמי תיעוד פלסטינים וישראלים, שיתוף פעולה ביוזמת "עדות מקומית" ומרכז פרס לשלום.
אצר את תערוכות הגמר שלהן וערך את הקטלוגים שליוו אותן.
בשנים 2015–2016 אצר בתיאטרון יפו ארבע תערוכות של אמניות ואמנים פלסטינים.
משנת 2015 פועל עם חברי תנועת תרבות בעפולה ובערים אחרות.
ב-2017 אצר עם חברי התנועה עוז זלוף ורעי רביב את התערוכה, עבודת אדמה, שהציגה את יצירותיו של האמן אוסמה סעיד מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנים 2017–2020 היה מעורב בהקמת בית הספר תארבות שהקימה התנועה, לימד אמנות פעולה והנחה את שנה א' במסלול האמנות החזותית.
ב-2022 יצא לאור הספר, אזהרת מסע, בו לקט של מאמרים שכתב מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד לפרסום הספר.
מלריה היא מחלה זיהומית שנגרמת על ידי הטפיל פלסמודיום, שעובר על ידי הווקטור יתוש האנופלס.
התמותה הכה רבה מהמחלה, הובילה את האוכלוסייה באזורים האנדמיים למלריה, לפתח עמידות גנטית לטפיל, במנגנון של ברירה טבעית.
ג'ון הלדיין העלה לראשונה את השערת הקשר בין מחלות גנטיות והגנה ממלריה בשנת 1948.
מקובל כי ישנן 3 מחלות גנטיות אשר נשאות שלהן מגנה באופן חלקי או מלא ממלריה: אנמיה חרמשית, תלסמיה ומחסור ב-G6PD.
ייתכנו עוד מחלות גנטיות או פולימורפיזם גנטיים אשר מספקים הגנה ממלריה, לדוגמה העדר אנטיגן Duffy אשר בעזרתו הטפיל חודר לכדורית הדם.
מחלות גנטיות, כגון אנמיה חרמשית, גורמות אף הן לתמותה ולכן מדובר במקרה של שקלול תמורות אבולוציוני.
הדבר יכול להסביר את השכיחות הרבה יחסית של אנמיה חרמשית בקרב הקהילה האפרו-אמריקנית.
בסרט הקולנוע האמריקני מטאל ג'אקט הביטוי "תא חרמשי" נאמר ככינוי לאדם שחור.
עמידות למלריה בשל נשאות של אנמיה חרמשית
אנמיה חרמשית היא מחלה אוטוזומלית רצסיבית, כלומר נוכחות של אלל אחד תקין ושני מוטנטי תוביל לנשאות אך לא למחלה.
במחלה קיימת מוטציה בגן המוגלובין B (HBB) המקודד את החלבון בטא גלובין.
נשאות המחלה, כלומר הטרוזיגוטיות, גורמת לאנמיה לא משמעותית, אך פוגעת במחזור החיים של טפיל הפלסמודיום וכך מאפשרת עמידות מפניו.
הקשר בין עמידות למלריה ואנמיה חרמשית תואר לראשונה בשנת 1954.
עמיאל (אמיל) נג'אר (6 בספטמבר 1912 – 30 באוגוסט 1994) היה פעיל ציוני במצרים, דיפלומט ישראלי, פילנתרופ ואספן אמנות.
נג'אר היה יליד קהיר, עורך דין בהשכלתו, בוגר בית הספר הצרפתי הגבוה למשפטים בקהיר ומוסמך במשפטים מאוניברסיטת פריז, 1933. שימש כיושב ראש הנוער הציוני במצרים.
נישא לאביבה ויסמן, בתו של יעקב ויסמן, מראשי הפעילים הציונים במצרים.
נג'אר וליאון קסטרו יסדו ב-1943 את ההסתדרות הציונית במצרים ועמדו בראשה, נג'אר היה יושב ראש הוועד הפועל שלה בין 1947-1943. ב-1946 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-22 בבזל.
ב-1947 התמנה מנהל ההסברה של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית באירופה.
עלה לישראל ב-1948 והתקבל לשירות החוץ הישראלי.
בין השנים 1948–1952 שימש כיועץ בשגרירות ישראל בצרפת.
נג'אר היה חבר מפלגת העבודה.
בשנת 1973 הוצע כמועמד למשרת נשיא המדינה.
פרש לגמלאות ב-1977. אף לאחר פרישתו שירת כראש משלחת ישראל לאונסק"ו (1978), מינוי שעורר תרעומת בקרב חוגים במשרד החוץ.
בתקופת שירותו כשגריר הוצג אוסף האמנות בבית השגריר, כמוזיאון אמנות ישראלית.
נג'אר היה מיודד עם אמנים רבים, ביניהם מקס ארנסט והצייר רנה מגריט שהיה ידידו הקרוב.
באוספיו היו מספר עבודות מאת מגריט, בין השאר גם ציור משנת 1965 בשם "Le Discours de la méthode", בו שילב מגריט את דיוקנו של נג'אר.
לאחר מותו של מגריט ב-1967 מכרה משפחת נג'אר את היצירה.
היצירה שנמכרה מספר פעמים במהלך השנים, הוצעה למכירה ב-2016 תמורת 4.8 מיליון אירו.
עמיאל ואביבה נג'אר יזמו פעילויות פילנתרופיה שונות.
בין השאר ב-1987 הוקמה ביוזמתם קהילה טיפולית ראשונה מסוגה בישראל, לנפגעי סמים ואלכוהול, "בית אביבה" באזור התעשייה הר-טוב, בתמיכת משרדי הרווחה והבריאות, אביבה נג'אר כיהנה כנשיאת העמותה.
לאחר פטירתה ב-1988, הוקמה ב-1989 קהילה טיפולית שנייה, "אילנות" ביער אילנות.
הקהילות השונות פועלות במסגרת עמותת "בית אור אביבה" - עמותה לקידום קהילות טיפוליות בישראל.
עמיאל ואביבה נג'אר התגוררו בשיכון משרד החוץ בשכונת קטמון בירושלים.
בשנות השמונים היה חבר בלהקת איזולירבנד.
פרנקל ניגן בין השאר עם אריס סאן, אריק איינשטיין, יוסי בנאי, ובהפקה הישראלית של המחזמר "שיער".
פרנקל היה מזוהה ברווח הגדול בין שיניו ובשפמו הגדול, והיה ידוע בכינויים "השיניים של המדינה" ו"האיש והשפם"..
נודע גם בקול בס ששימש אותו בקטעי שירה קצרים לאורך הקריירה שלו.
פרנקל נולד בתל אביב, להורים ממוצא רוסי.
סבו, דב הופמן, היה ממקימי תל אביב.
הוא החל לנגן בגיטרה בס בגיל 16.
ב-1962 ניגן גיטרה בס באחת מהקלטות הרוק הראשונות בישראל - השיר הגנוז "כשניפגש" של הזמר יוסי דרום.
בתיחלת שנות השישים היה חבר בלהקת "ההדים" שהקים בצלאל יונגרייז, אשר שירם משנת 1963 "הו ילדונת" הוצג בתוכנית "סוף עונת התפוזים" כשיר הרוק העברי הראשון.
פרנקל ניגן גם בלהקת "האורות".
הוא ניגן בהרכב קבוע במסגרת רשות השידור, בשלישיית הנגנים המיתולוגית ביחד עם הגיטריסט יוסי לוי והמתופף יוסי (פפו) לוי, והופיע באינספור תוכניות, כמו שרתי לך ארצי.
בשנות השבעים היה חבר בלהקת "משה נוי והדולפינים", וניגן בהרכב של התכנית עלי כותרת בהנחיית ירון לונדון.
במסגרת התכנית, הקליט ההרכב גרסה עברית לשיר "Mr.
Bass Man" של ג'וני סימבול שנקרא "הו עמי פרנקל".
פרנקל ניגן, בין השאר, בהקלטות אולפן של ג'וזי כץ, שמוליק קראוס, צביקה פיק, יגאל בשן, אריק לביא, מירי אלוני, הגשש החיוור, רבקה מיכאלי, אסנת פז, אבי טולדנו, אילי גורליצקי, אסתר עופרים, הדודאים ואבנר קנר.
הוא השתתף, כנגן, בפסטיבלי הזמר והפזמון, פסטיבלי שירי הילדים, פסטיבלי הזמר החסידיים ופסטיבלי הזמר המזרחיים.
בשנות ה-80 היה חבר בלהקת "איזולירבנד" כנגן בס.
הלהקה השתתפה מספר פעמים בקדם אירוויזיון והוציאה מספר להיטים, בהם פרנקל שימש גם בתפקידי שירת סולו קצרים בקטעי מעבר בין הבתים, בהם הודגש קול הבס שלו.
בשנות ה-90 היגר לארצות הברית, ופתח בפלורידה חברה משפחתית לדברי מאפה.
בפברואר 2010, ביוזמתו של הסוכן והמפיק עובד קראוס, נפגשו חברי להקת "איזולירבנד" והחליטו על מופע איחוד מיוחד, אך באפריל אותה שנה מת פרנקל מהתקף לב, והמופע בוטל.
עמי (עמיחי) שביט (1946–2019) היה אמן ומוזיקאי ישראלי.
1960-1955 פילוסופיה ופסיכולוגיה, ארצות הברית
1960 פילוסופיה ופסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
עמי שביט, ישראזמר, חיפה, 1969 [תווים]
פזמון: יריחו יריחו חומותיך אבני ברזל היו, ישראזמר, חיפה, 1969 [תווים]
עמי שר לילדים [MM 17186], התקליט, חיפה, [חסרה שנה]
עמי שביט: במצב רוח אלפא, Amis Records, ישראל, 1977
עמי שביט: מי שזוכר, התקליט, 1988
עמי שביט, התקליט, פרדסיה, 2013 [הוצאה מחודשת של "הפרח הלבן" ו"יום ועוד יום"]
In Alpha Mood מאת עמי שביט: מוזיקה אלקטרונית מ-1977, מרסל - עמותה לקידום אמנות ותרבות, [ישראל], 2019
עמי שביט: תמיד ישנו מישהו אחר [RR10016], התקליט, חיפה
עמי שביט: דם די דם, התקליט, חיפה, 1969
עמי שביט: תנועה ואור, גלריה גורדון, תל אביב, 1970
עמי שביט: יצירות קינטיות והדפסי משי, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1972
עמי שביט: הדפסי משי, מבט גלריה לאמנות, תל אביב, 1972
עמי שביט: מהאובייקט להדפס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1972
עמי שביט: נופי מחשב - עין הוד, תוראיתנו, תל אביב, 1995
עמיד מחאג'נה הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל דרכון פלסטיני המשחק בעמדת הבלם בא-ריאן.
מחאג'נה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בעיר הולדתו אום אל-פחם ובגיל 17 הצטרף לבית"ר טוברוק.
ב-15 באוגוסט רשם את הופעתו היחידה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
ב-3 בספטמבר 2017 הושאל להפועל ירושלים מליגה א' צפון.
ב-4 בינואר 2018 הצטרף להפועל עכו מליגת העל.
ב-27 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 להפועל חיפה.
ב-5 בנובמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד הפועל פתח תקווה.
בסיום העונה, חתם בהפועל תל אביב אך שוחרר ממנה כעבור זמן קצר.
בקיץ חתם בהפועל אום אל-פחם.
ב-11 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בהפסד 0–2 ל.
ב-2 בדצמבר 2023 קיבל זימון נוסף להופיע בנבחרת פלסטין אך לא קיבל אישור מיושב ראש הפועל אום אל פחם, אחמד אבו אלעם, בשל החשש לביקורת ציבורית בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
עמיד סוואפטה הוא כדורגלן פלסטיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מרכז שבאב בלאטה מליגת העל הפלסטינית ובנבחרת פלסטין.
סוואפטה החל את הקריירה המקצוענית שלו בטובאס, עמה שיחק בין היתר בליגת העל הפלסטינית.
ב-25 ביולי 2022 חתם על חוזה לשנה אחת בנפט מיסאן מליגת העל העיראקית.
ב-1 ביוני 2023 חתם במרכז שבאב בלאטה מליגת העל הפלסטינית.
ב-25 במרץ 2023 ערך סוואפטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 2-1 על נבחרת בחריין במשחק ידידות.
עמידות נרכשת מערכתית היא תגובת עמידות של צמח שלם המתרחשת בעקבות חשיפה מקומית מוקדמת יותר לפתוגן.
SAR מקביל למערכת החיסונית המולדת שנמצאת בבעלי חיים, ואף על פי שיש היבטים משותפים רבים בין שתי המערכות, נראה שמנגנון זה הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת.
תגובת העמידות הנרכשת המערכתית תלויה בהורמון הצמח, חומצה סליצילית.
מאז שנות ה-30 היה ידוע שלצמחים יש חסינות מושרית מפני פתוגנים, אך המחקר המודרני של עמידות נרכשת מערכתית החל בשנות ה-80, כאשר המצאת כלים חדשים אפשרה למדענים לחקור את המנגנונים המולקולריים של SAR.
מספר גנים סמנים אופיינו בשנות ה-80 וה-90 וקושרו לחלק מתגובת ה-SAR.
חלבונים הקשורים לפתוגנזה (PR) שייכים למשפחות חלבונים שונות.
יש חפיפה משמעותית, אך עדיין יש ספקטרום משתנה של חלבוני PR המתבטאים בזני צמחים מסוימים.
בתחילת שנות ה-90 התגלה שרמות החומצה הסליצילית (SA) עלו בטבק ובמלפפון לאחר הדבקה.
דפוס זה שוכפל במינים רבים אחרים.
מחקרים הראו שניתן לגרום ל-SAR גם ביישום אקסוגני של SA ושצמחי ארבידופסיס (Arabidopsis) מהונדסים שמבטאים גן חיידקי סליצילט הידרוקסילאז אינם מסוגלים לצבור SA או ליצור תגובה הגנה מתאימה למגוון פתוגנים.
קולטני צמחים ראשונים של חתימות חיידקיות שמורות זוהו באורז (XA21, 1995) ובארבידופסיס (FLS2, 2000).
לצמחים יש מספר מנגנוני חסינות להתמודדות עם זיהומים ועקה.
כאשר הם נגועים בפתוגנים, המערכת החיסונית מזהה דפוסים מולקולריים הקשורים לפתוגן (PAMPs) באמצעות קולטני זיהוי דפוסים (PRR).
הדבר מעורר PAMP (PTI) להפעיל חסינות.
פתוגנים מסוימים נושאים אפקטורים המדכאים PTI בצמח ומעוררים רגישות מופעלת (ETS).
בתגובה, צמחים מפתחים גנים של עמידות (R) המקודדים לחלבונים המסוגלים לזהות את משפיעני הפתוגן החדשים שפותחו, וכתוצאה מכך חסינות מופעלת באמצעות אפקטור (ETI).
ETI גורם לעיתים לצורה של מוות תאי מתוכנת (PCD), הנקראת תגובת רגישות יתר (Hypersensitive response – HR) .
פתוגנים יכולים להתפתח ולפתח אפקטורים חדשים להתגברות על ETI, שאליהם יכולים צמחים להגיב על ידי פיתוח גני R חדשים המסוגלים לזהות את אפקטור הפתוגן, ובכך לספק ETI חדש.
כאשר PTI ו-ETI מופעלים ברקמות הצמח הנגועות המקומיות, יש מפל איתות הגורם לתגובה חיסונית בכל הצמח.
התגובה החיסונית בכל הצמח נקראת עמידות נרכשת מערכתית והיא מאופיינת בהצטברות של מטבוליטים צמחיים ותכנות מחדש גנטי, הן מקומית והן מערכתית (רקמות מסביב שלא נגועות).
חומצה סליצילית (SA) וחומצה N-הידרוקסיפיפכולית (N-hydroxypipecolic – NHP) הן שני מטבוליטים שמצטברים במהלך יצירת SAR.
צמחים עם ייצור מופחת או ללא ייצור של SA ו-Pip (מבשר ל-NHP) מפגינים תגובת SAR לאחר זיהום.
באופן יוצא דופן, קוטל הפטריות הסינתטי אציבנזולאר-S מתיל (acibenzolar-S-methyl) אינו רעיל ישירות לפתוגנים, אלא פועל על ידי גרימת SAR בצמחי הגידול שעליהם שמים אותו.
זהו חומר הדברה שהומר in vivo, כלומר בשטח, לחומצה 1,2,3-בנזותיאדיאזול-7-קרבוקסילית על ידי מתיל סליצילט אסטראז.
ניסויי שדה מצאו כי אסיבנזולאר-S-מתיל יעיל בשליטה על מחלות צמחים מסוימות, אך עשוי להשפיע רק מעט על אחרות, במיוחד פתוגנים פטרייתיים שאולי אינם רגישים מאוד ל-SAR.
עמי פרידמן הוא עיתונאי ישראלי, כתב ומבקר המוזיקה והתרבות של ישראל היום.
פרידמן החל את דרכו העיתונאית בשנת 2006, ככתב צעיר בעיתוני נוער בהם ראש 1, העיר ועכבר אונליין ועבד בהם עד לסגירתם.
הוא כתב גם לעיתונות הכתובה בהם לעיתון ידיעות אחרונות בו עבד במשך 3 שנים כמבקר מוזיקה בתוך הקבוצה ככתב לאתר ynet, ושבועוני פנאי פלוס ובלייזר השייכים לידיעות.
בתקופה זו עבד גם ככתב רשת ידיעות תל אביב.
בשנת 2011 אחרי סיום העבודה בידיעות, עבד כשנה וחצי ככתב ב־nrg עד שמונה לעורך מדור התרבות בתחילת 2013. במקביל סיקר ותרם כתבות בנושא המוזיקה לעיתון מעריב ולמוסף התרבות "ז'ורנל" מיום הקמתו, תוך כדי השתלבות התכנים עם מוספי מקור ראשון ועד לסגירתו.
בסוף 2013 חזר ל-ynet והחליף את אור ברנע ככתב התרבות והמוזיקה של האתר.
הוא החזיק בתפקיד במשך 5 שנים.
פרידמן מסקר את תחום התרבות ועולם המוזיקה, ועוסק בהופעות בימתיות, ראיונות עומק עם כוכבי סדרות טלוויזיה, פזמונאים ומוזיקאים מישראל ובעולם.
הוא עוסק גם בפרשיות והטיות פוליטיות בהם גילוי אנטישמיות, הסברה ופרשות פלילים לאישים בתחומים אלו.
כותב ב"ישראל היום" משנת 2019, במגזין סוף השבוע "שישבת", באתר ובמדור התרבות היומי.
עמיאל ירחי (נולד ב-14 בדצמבר 1996) הוא עיתונאי ישראלי, כתב הכנסת של חדשות I24NEWS.
ירחי נולד לאסף ולצורית בנצרים שבגוש קטיף.
בגיל שמונה פונה עם משפחתו מנצרים במסגרת תוכנית ההתנתקות, והם התיישבו ביישוב בני נצרים שבעוטף עזה.
למד בבית ספר יסודי נעם נצרים ובישיבה תיכונית מצפה רמון.
בהמשך למד בישיבות מעלה אליהו בתל אביב ושיח יצחק באפרת.
בשנת 2018 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית.
נלחם במלחמת חרבות ברזל כמפקד דחפור די-9 בשירות צה"ל וכתב מספר מאמרים על כך.
אחר שחרורו מהצבא ב-2020 החל לפרסם טורים קצרים במקור ראשון.
בהמשך עבד ככתב באתר אייס, וב-2021 החל לשמש כתב פוליטי באתר כיפה.
בינואר 2023 חשף ירחי הצעת חוק של חברי כנסת מש"ס שנועדה להסדיר את התנהלות המבקרים ברחבת הכותל המערבי, ואשר כללה בין היתר סעיף לפיו מי שיעבור על אחד מתוך שורה של סעיפים בה עלול להישלח לחצי שנת מאסר או לשלם קנס בסך 10,000 ש"ח.
בעקבות הפרסום והביקורת הציבורית שעוררה החשיפה, הודיעה סיעת ש"ס כי תסיר מההצעה את הסעיף העוסק במאסר או קנס על לבוש בלתי הולם, וראש הממשלה בנימין נתניהו הצהיר כי החוק לא יקודם.
במאי 2023 פרסם ירחי הקלטה של השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, מתוך דיון שהתקיים בכנסת עם בכירי המשטרה לקראת חודש רמדאן, ובה טען בן גביר כי המשטרה נכנעת לטרור.
בעקבות הפרסום נפתחה בדיקה משטרתית נגדו.
בתגובה, פרסמו ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל ועיתונאים נוספים גילויי תמיכה בירחי ובעבודתו.
באפריל 2024 שב לעבוד במקור ראשון ככתב פוליטי.
במקביל, שימש כפאנליסט בתוכנית לייט נייט "אברי ושרקי" בערוץ 12.
בפברואר 2025 עזב את מקור ראשון והצטרף לערוץ החדשות i24NEWS ככתב הכנסת של הערוץ.
ירחי הוא סטודנט לתואר ראשון במשפטים בהקריה האקדמית אונו.
עמיחי פאגלין, "גידי" (1 בדצמבר 1922 – 25 בפברואר 1978) היה קצין המבצעים של ארגון האצ"ל, מפקד התקפת האצ"ל על יפו במלחמת העצמאות, ויועץ ראש הממשלה לענייני טרור בעת כהונתו של מנחם בגין כראש ממשלת ישראל.
עמיחי פאגלין נולד בתל אביב, להוריו סימה וגרשון.
אחיו, , שהיה מבוגר ממנו בשנתיים, היה בין כ"ג יורדי הסירה.
פאגלין התחנך בבית הספר היסודי "תל נורדוי", ובהמשך בבית הספר התיכון "בלפור", בו ספג את החינוך הלאומי יחד עם חבריו למחזור אליהו בית צורי (לימים לוחם לח"י ועולה גרדום), דוד דנון, צבי צור (אז צ'רטנקו, לימים הרמטכ"ל) ועוד.
בגיל צעיר הצטרף לארגון "ההגנה" ומונה כקשרו של אפרים דקל, מפקד בש"י.
הוא השתתף בקורס מפקדי כיתות וציפה להשתתף במהרה בפעולה ממשית ראשונה נגד הבריטים.
תחת זאת, לאכזבתו, נצטווה לגרד כרוזים מהקירות ולבצע פעולות פשוטות.
פאגלין, שכל בני משפחתו נמנו עם תנועת העבודה, התאכזב ממחדלי "ההגנה" ומגישתה הפייסנית והרופסת להגדרתו, פרש ממנה והצטרף לאצ"ל.
הוא צורף לחטיבת הקרב (הח"ק) של הארגון ונכנס מיד לפעילות כלוחם פשוט.
הוא השתתף באחת מהפעולות הראשונות, פיצוץ משרדי מחלקת העלייה המנדטורית בחיפה; לאחר מכן השתתף בפעולה נגד משרדי מס הכנסה הבריטים וכן בהתקפה על בניין הבולשת הבריטית (ה-CID) בתל אביב.
פאגלין התבלט בתעוזתו, בידיעותיו הטכניות, בדמיונו הפורה ובתוכניותיו הנועזות והמקוריות לפגוע באויב.
לימים אמר עליו מנחם בגין, מפקד האצ"ל:
ב-1946, לאחר מאסרו של איתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל, צורף "גידי" למפקדת הארגון תחתיו.
בתפקידו זה תכנן כ-200 מבצעים: תחילה נגד הבריטים ובמלחמת העצמאות - נגד ערביי ארץ ישראל.
בחלק מהם השתתף באופן פעיל.
בין המבצעים שתכנן פאגלין היו פיצוץ המפקדה הבריטית במלון המלך דוד, פיצוץ מועדון הקצינים "בית גולדשמידט" בירושלים והפריצה לכלא עכו לשחרור אסירי המחתרות שהיו כלואים בו.
הוא נמנה עם הצוות המצומצם שהוציא להורג (כביצוע גזר דין מוות של ביה"ד של המחתרת) את שני הסמלים הבריטים בנתניה, כתגובה על תליית חברי אצ"ל על ידי הבריטים.
כמו כן עמד בראש התכנון של התקפת האצ"ל על יפו ופיקד עליו בפועל, וגם על הניסיון לכיבוש רמלה.
לאחר התמזגות אצ"ל בשורות צה"ל בשפלה עבר לירושלים, בה המשיך האצ"ל את קיומו הנפרד, והיה שותף למבצע קדם, ניסיון הפריצה ל (על ידי ההגנה, האצ"ל והלח"י).
עם פירוק המסגרות הללו וגיוס הלוחמים לצה"ל לא גויס "גידי", כנראה על פי הוראה של ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בעקבות פרשת אלטלנה נעצר יחד עם יעקב מרידור ואליהו לנקין.
הוא הצליח להימלט וברח מן הארץ.
פאגלין נשא לאישה את חברתו מימי המחתרת, ציפורה לבית פרל מצפת- האישה הראשונה שפיקדה על סניף אצ"ל.
(בתו של זאב פרל, בעלי בית המלון "פרל" בצפת).
פאגלין הקים עם אביו בית חרושת לתנורים, שהתפרסם בשנות ה-60 בכך שבנה את התנור שבו נשרפה גופת הפושע הנאצי אדולף אייכמן, לאחר שנידון למוות על ידי בית משפט ישראלי.
פאגלין לא היה פעיל בחיים הפוליטיים, והתעניין בעיקר בתחום הצבאי-ביטחוני.
ידוע היה ביכולת ההמצאה שלו של מנגנונים וחומרי חבלה בשיטות פשוטות להפליא.
הרשעתו בגין סיוע לניסיון הברחת נשק
בספטמבר 1972 קשר פאגלין קשר עם הרב מאיר כהנא, אברהם הרשקוביץ ויוסי שניידר, אנשי הליגה להגנה יהודית, להבריח נשק לרומא ולהשתלט שם על שגרירות לוב.
התכנון היה לטבוח חצי מהנוכחים שם ולהימלט, כנקמה על רצח אחד-עשר הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לפאגלין היו מאגרי נשק פרטיים, שלל ממבצע קדש וממלחמת ששת הימים.
הוא מסר להרשקוביץ שני תת-מקלעים מסוג קרל גוסטב, שני אקדחי ברטה 9 מ"מ, שלושה רימוני יד, וכדורים לרובים ולאקדחים.
הארגז, שהגיע למחלקת המטען של "אל על" במסווה של חלקי ציוד לאפיית ביסקוויטים ב-13 בספטמבר, עורר חשד ובבדיקה התגלה תוכנו.
הרשקוביץ נעצר ב-15 בספטמבר; לטענתו, כהנא הסגיר את המעורבים לשלטונות.
פאגלין נעצר ב-19 בספטמבר ועו"ד שמואל תמיר נשכר להגן עליו.
פאגלין הודה בפני תמיר כי התפתה ונתפש לחולשה חד-פעמית, והעביר מסר דרך דודתו בבה אידלסון, לראש הממשלה גולדה מאיר כי הוא מוכן להיפגש עימה ולהסביר כי אין כל מחתרת נגד השלטון.
במהלך המשפט רמז תמיר כי הרב כהנא (שלא נעצר) הוא משתף פעולה עם השלטונות ותהה בפני אנשי המשטרה שחקרו את הפרשה, בין השאר בעת חקירתו של רב פקד משה כץ, מדוע לא הוחרם דרכונו של כהנא.
במהלך המשפט זכה פאגלין ליחס מועדף ושהה בתחנת המשטרה בנס ציונה ובמלון "בזל" בתל אביב.
בסופו של דבר גזרה השופטת הדסה בן-עתו עונשים קלים יחסית על המעורבים, ופאגלין נידון לשנת מאסר על תנאי.
ח"כ בנימין הלוי, שהיה שופט בית המשפט העליון לשעבר, סיכם את הפרשה במילים: "כאיש האצ"ל לשעבר ובעל עבר מחתרתי רציני נלכד פאגלין ברשת של אנשים פחות רציניים".
בספטמבר 1977 מינה אותו ראש הממשלה בגין ליועץ ראש הממשלה למלחמה בטרור.
מינויו של פאגלין, אשר לא נהנה מאמונם של שירותי המודיעין, עורר ביקורת.
בשבת, 28 בינואר 1978, נסעו פאגלין, משפחתו וחברתו של בנו, לבקר את בתו, גליה, בחיפה.
בדרכם חזרה עצרו בעוספייה, שם הכירו מסעדה.
לאחר הארוחה, כאשר בנו, נרי, נוהג, הרכב שמולם סטה ממסלולו.
נרי ניסה להסיט את ההגה שמאלה, אך איחר.
הנפגעים הועברו לבית החולים הלל יפה.
עמיחי פאגלין נפגע בעין וביד, וסבל גם מפציעות פנימיות.
הוא נאבק על חייו במשך 30 יום ולבסוף נפטר בליל שבת, 24-25 בפברואר 1978, חודש בדיוק לאחר התאונה כתוצאה מקריש דם.
"התכוננו לעשות לו מסיבה, מסיבת שחרור," קונן חברו דוד דנון.
"חשבנו, כשיגיע הביתה מבית החולים, אזי כולנו נשיר יחדיו.
משהו מימי המחתרת - איפה הנוסטלגיה?!
ואז, תוך כדי נהיגה, שמעתי ברדיו צליל מוכר, שהעביר בי רטט: "חי לנצח עמיחי", של ירון לונדון.
החלטתי אפוא - את זה אני לומד לנגן על גיטרה, וכשעמיחי ייכנס, נפצח בזמר: "חי לנצח עמיחי", ולא זכינו".
בני הזוג נטמנו בבית העלמין קריית שאול והותירו אחריהם את הבן נריאל, הבת גליה ובן נוסף, תא"ל במיל' גיא פאגלין, לשעבר ראש מנהלת המרכבה והרק"מ במשרד הביטחון.
מוזיאון האצ"ל בתש"ח על חוף ימה של יפו נקרא על שמו, "בית גידי".
כמו כן, נקראו בערים ירושלים, תל אביב, רמת־גן ופתח תקווה רחובות על שמו.
עמיחי היתה הוצאת ספרים ישראלית.
הוצאת עמיחי נוסדה בשנת 1949 על ידי יהודה אורלינסקי לזכר בנו , שנהרג בקרב שהתחולל על הקסטל ב-25 בינואר 1948, כחלק מהמלחמה לפריצת הדרך לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות.
בראשית דרכה ראו אור בהוצאה אנתולוגיות בנושאי התגוננותו של עם ישראל לאורך ההיסטוריה.
כך לדוגמה בשנת תשי"ב-1952 הופיע בהוצאת עמיחי הספר "ישראל במערכה: פרקים ממלחמת העצמאות, תש"ח–תש"ט", בעריכת אפרים תלמי (אשר הוקדש לעמיחי אורלינסקי).
בשיחה שנערכה עם המו"ל אורלינסקי מטעם עיתון "דבר" ב-1960 סיפר כי "היות שההוצאה שלי נוסדה לזכר בני המנוח, הריני שואל את עצמי תדיר, קודם שאוציא לאור ספר – מה היה רוצה בני לקרוא?
ורק כשאני מדמה בלבי כי ניתן לי האישור שלו, אני מוכן להוציא את הספר לאור".
במשך יותר מ-60 שנות פעילותה של ההוצאה היא הוציאה לאור אלפי כותרים בתחומים שונים.
כעבור שנים ספורות עברה ההוצאה להוציא לאור אנציקלופדיות, ספרי לימוד וספרי עזר לתלמידים.
בשנות ה-50 הופיע בהוצאה המילון הלועזי עברי מאת דן פינס שעודכן על ידי קפאי פינס (בנו של דן פינס) בשנות ה-80. בשנת תשי"ח-1958 הופיעה בהוצאה ה"אנציקלופדיה לעם" ("אוצר ערכים יהודיים וכלליים מתחומי התרבות, החברה, המדע, והטכניקה והחיים" בעריכת דן פינס.
בשנות ה-50 וה-60 ראתה אור האנציקלופדיה לילדים "מרגליות" שבעריכת ידידיה ספרא.
בשלהי 1954 החליט המו"ל אורלינסקי להוציא לאור את הרומן הראשון שנכתב על רקע השרות בצה"ל בידי הסופר עמוס אריכא, אז בן עשרים ואחת.
בעת הכנת הספר בדפוס "ישראל" באזור התעשייה של נמל תל אביב, הוקף לפתע הבניין באנשי המשטרה הצבאית שנשלחו מטעם הצנזורה להחרים כל יריעה וכל פיסת ניר הקשורה ברומן.
הייתה זו היצירה הספרותית הראשונה שנכתבה במדינה הצעירה שהוחרמה על ידי הצנזורה.
כשהובא הדבר לידיעתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, מיד לאחר שקיים בירור עם עמנואל הרוסי ראש האגף ליחסי ציבור במשרד הביטחון בדבר אמיתות העובדות העוסקות בטרטורים בצה"ל, הורה בן-גוריון להתיר מיד את פרסום הרומן שנקרא בשם "הכומתות השחורות" והפך אז לרב-מכר.
בהוצאת עמיחי ראו אור גם שורה של ספרי קריאה: ספריה הראשונים של דבורה עומר, ובהם סדרת "דפי תמר", סדרת "הרפתקאות עמרי" וסדרת "הכלב נו-נו-נו".
הוצאת עמיחי היא הוצאת הבית של אסתר שטרייט-וורצל, שספריה "אליפים" ו"אורי" זכו במקומות הראשונים במצעד הספרים הישראלים שנערך לרגל 60 שנה למדינה.
כמו כן הופיעו בהוצאה ספריהם של תמר פיש נחשון, אליעזר שמאלי, שרגא גפני ויצחק לבנון ("על כל שאלה תשובה").
"עמיחי" הוציאה לאור גם ספרים מתורגמים רבים ובהם ספריהם של ז'ול ורן, הרוזנת דה-סגיר וקורנל מקושינסקי.
הוצאת עמיחי הוציאה מאות רבות של חוברות לעבודה עצמית בכיתה ובחופשה לילדים בתחומי הלימוד השונים.
בשנים האחרונות יצאו לאור ספרי לימוד אקדמיים בסטטיסטיקה ובכלכלה, והם משמשים כספרי הקורסים במרבית המוסדות האקדמיים בישראל.
כמו כן הוציאה ההוצאה ספרים העוסקים בנושא הבורסה, שוק ההון והתמודדות עם בעיות פיננסיות המיועדות לציבור הרחב.
ע"פ אתר ביזנס ריפורט החברה מחוסלת מרצון משנת 2000.
עמיה ליבליך (נולדה ב-24 בנובמבר 1939) היא חוקרת פסיכולוגיה וחברה ישראלית.
פרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולשעבר נשיאת המכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה.
ליבליך קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1967, הדוקטורט שלה, בהדרכת אברהם מינקוביץ, עסק ב"השפעת לחץ פסיכולוגי על נטילת סיכון".
ליבליך פעלה שנים רבות כפרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה, בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה; וכיהנה בתפקידים רבים, בהם כדיקן, וכחברת "הוועדה לבדיקת המרקם המגדרי" באוניברסיטה.
לאחר פרישתה מהאוניברסיטה העברית עברה ללמד במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ב-2012 מונתה לנשיאת המכללה האקדמית לחברה ואמנויות שהוקמה בנתניה.
כיום חברת סגל בפקולטה למדעי החברה והרוח ב.
תחומי המחקר שלה הם ההבדלים במגדר, וסוגיות עיקריות שעל סדר יומה של החברה הישראלית.
ליבליך היא בין החוקרים הבולטים בעולם העוסקים במחקר איכותני.
בשנת 2013 היא ארגנה "קפה מוות" ראשון בישראל.
ליבליך מפרסמת ספרים העוסקים בתחומי המחקר שלה, ומופנים גם לקהל הרחב.
בין היתר, ספריה עוסקים בחוויית השירות הצבאי בישראל, הקיבוץ, סיפור חייהן של נשים ושל המשפחה החדשה בישראל.
ספרה קיבוץ מקום (יצא ב-1984) מביא שיחות עם 3 דורות של חברי קיבוץ בעמק יזרעאל.
השיחות עוסקות בשלוש תקופות: הקמת הקיבוץ, הפילוג בשנת 1952, וההווה.
הקיבוץ, שאינו מוזכר בשמו בספר, הוא בית השיטה.
ספרה ילדי כפר עציון (יצא ב-2007) עוסק בסיפורם של יתומי כפר עציון, יתומים אשר שימרו קשר רב שנים וחלקם שבו לשקם את מקום נפילת אבותיהם; זהו סיפור המשלב היסטוריה עם תופעה חברתית-פסיכולוגית ייחודית.
על ספרה זה קיבלה ליבליך את פרס בהט.
ספרה חוץ מציפורים, שיצא לאור בשנת 1989, מספר את סיפורם של עשרה חיילים אשר נפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה והוחזרו לישראל.
החל מדצמבר 2009, ליבליך כותבת טור קבוע (בלוג), "על אנשים, ספרים ואירועי חיים" באתר פסיכולוגיה עברית.
באמצעות הבלוג מבקשת ליבליך לשתף בהרהוריה ולשוחח עם אחרים ובעיקר עם הצעירים, שיעצבו את העתיד, על עניינים שונים.
עמיה ליבליך היא בתו של הרב ד"ר אריה משה קורץ שהיה מנכ"ל משרד הסעד.
לה שתי אחיות - אלישבע מאי ושלומית רובין (שהייתה מבקרת עיריית ירושלים ואלמנתו של עו"ד יעקב רובין שהיה ראש לשכת עורכי הדין).
עמיה ליבליך היא אלמנתו של ישראל ליבליך (1937–1986), שהיה גם הוא מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ולזוג נולדו שני בנים ובת.
הבכור הוא המוזיקאי והסופר יובל ליבליך, חבר בלהקת "גן חיות".
האמצעית היא מתי ליבליך, מטפלת ומרצה בנושא מיינדפולנס (קשיבות).
הבן הצעיר הוא פרופ' אליאב ליבליך, חבר סגל הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
בן-דודה הוא אלדד שידלובסקי, לשעבר הכלכלן הראשי וראש אגף כלכלה ומחקר במשרד האוצר.
חיילי בדיל על חוף ירושלים, תל אביב: הוצאת שוקן, 1979. קיבלה עליו את פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה.
קיבוץ מקום, תל אביב: הוצאת שוקן, 1984.
אביב שנות, תל אביב: הוצאת שוקן, 1987.
חוץ מציפורים, תל אביב: הוצאת שוקן, 1989. קיבלה עליו את פרס יצחק שדה לספרות צבאית.
רקמות, תל אביב: הוצאת שוקן, 1991.
אל לאה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995; מהדורה חדשה ומורחבת - 2011.
דודה למחצה, תל אביב: הוצאת שוקן, 1997.
גלגולו של מקום, תל אביב: הוצאת שוקן, 2000.
סדר נשים, תל אביב: הוצאת שוקן, 2003.
ילדי כפר עציון, ירושלים: הוצאת כתר, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 2007. קיבלה עליו את פרס בהט.
ערק לארוחת בוקר, תל אביב: הוצאת שוקן, 2007. (תורגם גם לאנגלית)
תראו אותי!, תל אביב: הוצאת שוקן, 2010.
למרות הכול: סיפורו של ישוב דו-לאומי, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן דביר, תשע"ב 2012.
קולות: עוני חדש בישראל, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2017. עליו זכתה בפרס בהט
המשכילים החדשים, הוצאת פרדס, 2022.
רבות וטובות - הפמיניזם פוגש את היהדות, הוצאת דביר, 2023.
עמיחי (עמי) מזר (נולד ב-19 בנובמבר 1942) הוא ארכאולוג ישראלי.
חתן פרס ישראל לחקר הארכאולוגיה.
עמיחי מזר נולד ב-1942 בחיפה.
אביו חנוך היה אחיו של הארכאולוג בנימין מזר.
בנעוריו השתתף בחפירות ארכאולוגיות בבית שערים, ברמת רחל ובעין גדי.
בתום שירותו הצבאי, בשנת 1963, החל בלימודי ארכאולוגיה והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים לימודי תואר ראשון ב-1966, לימודי תואר שני ב-1972 וקיבל תואר דוקטור ב-1977.
במהלך לימודיו נטל מזר חלק בחפירות ארכאולוגיות באכזיב, בתל זרור ובתל שקמונה, ולאחר מלחמת ששת הימים נטל חלק בחפירות ברובע היהודי בירושלים.
בשנת 1968 הוא הוביל לראשונה פרויקט חפירה וערך סקר של אמות המים בירושלים.
ממצאיו בתל קסילה היוו בסיס לעבודת הדוקטורט שלו, בנושא מקדשי תל קסילה ותרבות הפולחן בארץ ישראל במאות ה-12 עד העשירית לפני הספירה (בהנחיית יגאל ידין וטרודה דותן).
מזר החל בעבודה אקדמית בשנת 1977, במסגרת האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1982 הוא היה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ובה הוא משמש משנת 1994 כפרופסור מן המניין ומחזיק הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל על שם אליעזר סוקניק.
כן הוא שימש במהלך השנים ראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, חבר המועצה הארכאולוגית של ישראל וחבר מועצת רשות העתיקות.
בשנת 2006 הוענק לו מטעם מוזיאון ישראל פרס פרשיה שימל על מחקריו בארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא.
בשנת 2009 הוענק למזר פרס ישראל לחקר הארכאולוגיה.
מזר נשוי לאורה ואב לשלושה.
ספר ירושלים: תקופת המקרא (עורך עם שמואל אחיטוב), יד יצחק בן-צבי, 2000
הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא (עם ישראל לוין ), יד יצחק בן-צבי, 2001
עמיחי גרוס (Grosz, נולד ב-1979 בירושלים) הוא ויולן ישראלי, המשמש כוויולן הראשי של הפילהרמונית של ברלין.
בילדותו למד גרוס נגינה בכינור ובגיל 11 עבר לויולה.
הוא למד אצל דוד חן וחיים טאוב והשתלם אצל טביאה צימרמן בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר בברלין.
גרוס הוא בוגר יחידת הנגנים הצעירים של המרכז למוזיקה ירושלים.
את שירותו הצבאי עשה כמוזיקאי מצטיין.
בשנת 1996 זכה בתחרות בראון־רוג'ר זיגל לוויולנים.
בשנת 2007 זכה בפרס גוטסמן לוויולנים בתחרויות האביב במוזיאון תל אביב לאמנות.
גרוס היה חבר מייסד בהרכב הקאמרי הרביעייה הירושלמית, שזכה להכרה בינלאומית.
לרביעייה הירושלמית ניתן מראשית דרכה חוזה הקלטות אקסקלוסיבי עם חברת ההקלטות "הרמוניה מונדי" והקלטותיהן זכו לפרסים שונים, ביניהם פרס הקאמרי של המגזין המוזיקלי של ה-BBC וכן פרס מטעם ECHO לשנת 2009.
בפברואר 2009 התמודד גרוס על משרת הוויולן הראשי של הפילהרמונית של ברלין והתקבל כוויולן הראשי של התזמורת בשנת 2010. יחד עם נגן הבסון מור בירון והכנר גיא בראונשטיין, גרוס הוא הנגן הישראלי השלישי שצורף לתזמורת של ברלין.
לאחר תקופת מבחן משרה זו הוענקה לו באורח קבע, כמינוי ללא הגבלת זמן.
גרוס מופיע כסולן עם תזמורות רבות ברחבי העולם, וכן מנגן בהרכבים קאמריים שונים.
גרוס מנגן בוויולה שבנה גספארו דה סאלו במאה ה־16. כלי נדיר זה ניתן לו בהשאלה לכל חייו מאוסף פרטי.
משנת 2013 הוא בזוגיות עם זמרת האופרה אלמה מושונוב, ולהם בן שנולד ב-2015 ובת שנולדה ב-2016.
עמיחי שי (נולד ב-1952) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף משאבי אנוש.
שי שירת בצה"ל בחיל השריון, לאחר שחרורו ב-1973, גויס לשב"כ וביצע תפקידי אבטחה ומבצעים.
בהמשך עבד כמבקר פנים בבנק דיסקונט.
ב-1984 התגייס למשטרה ובמהלך הקריירה ביצע שורה של תפקידים באגפים השונים, ביניהם ראש משרד חקירות, מפקד תחנת רחובות, מפקד תחנת כפר סבא, עוזר המפכ"ל ומפקד מרחב לכיש, ב-2002 מונה למפקד מרחב השרון בדרגת תת-ניצב.
באוקטובר 2004 התמנה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית.
ב-2007 קודם לדרגת ניצב ומונה לראש אגף משאבי אנוש.
הוא סיים את שירותו במשטרה ב-2011. לאחר שחרורו הועסק כסמנכ"ל תפעול בחברה פרטית בתחום תחזוק מערכות בבניינים רבי קומות ובספטמבר 2012 מונה ליועץ לתפקידים מיוחדים במשרד מבקר המדינה, האחראי על המאבק בשחיתות.
ב-2019 עם החלפת המבקר, סיים את תפקידו במשרד.
שי בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס פיקוד ומטה וקורס בכירים של המשטרה, נשוי, אב לשניים.
עמידת דום היא עמידה טקסית, הנפוצה בצבא, ונהוגה גם בטקסים אזרחיים.
מאפייניה הנפוצים של עמידה זו:
עמידה זקופה, בגב מתוח, הידיים צמודות לגוף והרגליים צמודות זו לזו.
המבט מופנה קדימה, פנים אטומות.
ללא תנועה של הגוף, אלא אם זו נדרשת כחלק מתרגילי סדר.
כללים נוספים עוסקים בעמידת דום חמושה, שבה החייל מחזיק רובה בעת עמידת דום.
בצבאות שונים נהוגים ניואנסים של תיאור זה.
בצבא פינלנד למשל, בעמידת דום נשמר מרחק של שני אגרופים בין כפות הרגליים.
מעבר לשימוש הצבאי, עמידת דום נפוצה גם בטקסים אזרחיים, במיוחד בטקסי זיכרון.
בישראל, במהלך צפירת יום הזיכרון, נהוג לעמוד דום כאות כבוד לנופלים.
טקסים אלה מנוהלים לעיתים כמסדר צבאי, וההתנהגות בהם ברורה: שתיקה, עמידה, ראש מורכן.
עמידת דום מסמלת כבוד, משמעת ואחדות.
היא משמשת ככלי לחינוך והטמעת ערכים בקרב חיילים ואזרחים כאחד.
העמידה המשותפת, ללא תנועה או דיבור, מדגישה את ההזדהות הקולקטיבית ואת החשיבות של הטקס או האירוע.
עמידת דום חמושה: במצבים בהם החייל מחזיק נשק, קיימים כללים נוספים הנוגעים לאופן החזקת הנשק במהלך עמידת הדום.
עמידת דום בטקסים אזרחיים: מעבר לשימוש הצבאי, עמידת דום נפוצה גם בטקסים אזרחיים, במיוחד בטקסי זיכרון.
בישראל, במהלך צפירת יום הזיכרון ויום הזיכרון לשואה ולגבורה, נהוג לעמוד דום כאות כבוד לנופלים.
עמיהוד גלעד (נולד בינואר 1947) הוא פילוסוף ישראלי, פרוספור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
נולד לברכה לבית קרסני ולמרדכי סיגלר (לימים גלעד) וגדל בשכונת קריית משה בירושלים.
למד בבית הספר העממי בית הכרם ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמה הביולוגית.
שירת בצבא כספרן במכללה לביטחון לאומי.
החל ללמוד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך בלימודי פילוסופיה והיה לתלמידו של נתן רוטנשטרייך.
את התואר הראשון והשני סיים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים וגם את הדוקטורט, אותו סיים בשנת 1980 בנושא תורת שפינוזה.
בין השנים 1988 ל-1993 כיהן כראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין.
בתחילת דרכו האקדמית חקר את הפילוסופיה החדשה המוקדמת ופרסם מחקרים על תורותיהם של אפלטון, שפינוזה וקאנט (באנגלית ובעברית).
ולאחר מכן המשיך לחקור את הדיאלוגים של אפלטון ופרסם ספר באנגלית על משמעותה הפילוסופית של כתיבתו הספרותית של אפלטון.
באמצע שנות התשעים החל לגבש תורה פילוסופית מטאפיזית עצמאית הקרויה פאננמנטאליזם.
שמה מורכב משתי מילים יווניות: פאן - כל, אן - בתוך, ומנטליזם - רוחניות.
תורה זו עוסקת בקיומן של אפשרויות טהורות ויש לה השלכות בעיקר בתחומי פילוסופיה אלו:
מטפיזיקה (תוך פיתוח גישה חדשה לבעיה הפסיכופיזית)
פסיכולוגיה פילוסופית (בעיקר של הפסיכואנליזה)
פילוסופיה של המדע (בעיקר פיזיקה, כימיה וביולוגיה)
את התורה הציג ופיתח בכמה ספרים ומאמרים שפרסם באנגלית, וכן מבוא עברי לפאננמנטליזם שנקרא "אהבה ואפשרויות טהורות אחרות" (בהוצאת נהר ספרים).
פרסם שתי נובלות וסיפורים קצרים אחדים.
היה נשוי לרות לבית בנדל במשך שלושים ושש שנים (נפטרה ביום 24 במאי 2018), ומנשואיו הקודמים - אב לבן ולבת וסב לארבע נכדות ושני נכדים.
דרכה של תורת-שפינוזה לשיטה פילוסופית, מוסד ביאליק, 1986
אהבה ואפשרויות טהורות אחרות : מבוא עברי לפאננמנטליזם, נהר ספרים, 2005, עורך: ראובן מירן
עמיהוד אמיר (נולד ב-1956) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור למדעי המחשב, לשעבר דיקן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו עוסקים בניתוח אלגוריתמים, זיהוי תבניות וביולוגיה חישובית.
אמיר סיים תואר שני במתמטיקה ותואר שלישי במדעי המחשב ב-1981, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן ואחר כך עשה השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת MIT.
הוא לימד באוניברסיטת טאפטס, באוניברסיטת מרילנד קולג' פארק, במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, ובשנת 1994 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן הוא משמש פרופסור מחקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אמיר משמש חבר במועצה האקדמית של מכללת נתניה, עמד בראש פרויקט השו"ת המקוון של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן היה חבר בהנהלת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושימש דובר התנועה ומאז 2023 הוא היו"ר שלה.
עמיחי שפיגלר (נולד ב-26 בספטמבר 1971) הוא שדרן כדורגל, מנחה מהדורת הערב של חדשות הספורט בערוץ הספורט, שדרן משחקי ליגת העל בערוץ הספורט (לצד הפרשן עמרי אפק), ושדרן משחקי נבחרת ישראל בליגת האומות של אופ"א בערוץ הספורט (לצד הפרשן עמרי אפק).
עמיחי הוא בנו של כדורגלן העבר מרדכי שפיגלר.
החל את דרכו המקצועית בערוץ הספורט ב-1998.
ב-1 בספטמבר 2014 מונה לשדר הכדורגל הבכיר של הערוץ הראשון במסגרתו הוביל מדי שבוע את המשחק המרכזי בליגת העל.
כמו כן, שידר עד יוני 2017 את משחקי נבחרת ישראל.
בנוסף לאלה משמש כשדר ליגת העל הצרפתית בכדורגל בערוץ הספורט וכן כשדרן בליגת האלופות וכמנחה מחליף בתוכנית יציע העיתונות.
שפיגלר היה שליח ערוץ הספורט באולימפיאדת ריו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020).
שפיגלר משדר את משחקי נבחרת ישראל בקמפיין שלה בליגת האומות 2022/2023 של אופ"א בערוץ הספורט, לצד הפרשן וכדורגלן העבר עמרי אפק.
שניהם משדרים גם את משחקי הידידות של הנבחרת בערוץ הספורט.
בשנת 2022, שידר את משחקי המונדיאל בקטר בערוץ כאן 11.
עמיחי שלו (נולד ב-17 באפריל 1973) הוא סופר, עורך, משורר, מתרגם, מבקר ספרותי ומרצה ישראלי.
זוכה פרס ברנר לספרות (פרוזה) לשנת 2025, פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת 2012, פרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם לשנת 2019, פרס אקו"ם לשנת 2024 ליצירה בעילום שם ופרס אקו"ם לשנת 2025 לעידוד יצירה ספרותית.
ספריו היו מועמדים שלוש פעמים ברשימה הארוכה של פרס ספיר.
שלו נולד בחולון, גדל בראשון לציון ובהרצליה.
אביו היה יליד הארץ, אימו עלתה בגיל 18 מליברפול, אנגליה, והוא הצעיר מבין שלושה אחים.
מתגורר בהרצליה עם אשתו שרית ושני בניהם.
עמיחי שלו הוא בעל תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב, וכן בוגר בית הספר לתסריטאות של קמרה אובסקורה.
הוא לימד שנים במכללת ספיר, במסגרת התוכנית "תרבות, הפקה, יצירה".
בבית ספר למדעי ההתנהגות ובית הספר לתקשורת במכללה למינהל, בבית ספר מנשר לאמנות, ב"מקום לשירה" ובסדנה לאמני הקיבוץ.
שלו עורך ספרי מקור, עיון, ביוגרפיות, פנאי ושירה.
עמד יחד עם ד"ר שגיא אלבז בראש הוצאת הבית החילוני.
ערך בעבר את סדרת "טרמינל" לספרות מתורגמת בהוצאת עם עובד (בין היתר פרסמה את מקסים בילר וסיביל ברג), את מדור הספרים של אתר ynet, כתב שנים מאמרים וביקורות במעריב והארץ.
בעשור האחרון כותב ביקורות ספרותיות בשבועון מקור ראשון.
בנעוריו ניגן על גיטרה חשמלית בלהקת OverDrive, שהפכה ל-Metal Detonator, מלהקות הדת' מטאל הראשונות בישראל ולאחר מכן בלהקת הג'וניס.
ספרו הראשון, "ימי הפופ", יצא לאור ב-2004. הספר בנוי מארבע נובלות הקשורות אחת לשנייה, ומתארות את עולמו וחוויותיו של נער שאיבד את אמו בצורה טרגית ומסתורית, תוך כדי שהוא מגלה את מוזיקת הפופ של האייטיז המשמשת לו כמשען וכפורקן.
ב-2009 יצא הספר במהדורה נוספת עם עטיפה חדשה.
ספרו השני, "הנפשיים", ראה אור ב-2010, ומספר על בחור הנקלע לטירונות במחנה דותן, טירונות של חיילים בעלי פרופיל נפשי.
גיבור הספר אורי קרביץ נאחז בהערצתו ללהקת נושאי המגבעת, ונאלץ להתמודד עם תקריות אלימות, ועם המטען הביוגרפי-רגשי שהוא נושא איתו מקודם.
בחלקו השני של הספר מנגנון ההישרדות שלו נשחק, בעת מסעו לאזור הדמדומים של באר שבע.
הספר היה מועמד לרשימה הארוכה של פרס ספיר ב-2011.
ספרו השלישי "ילדה גדולה" ראה אור ב-2012. הוא מספר את סיפורן של צמד חברות שלא גויסו לצבא, וכשהחיים במדינת ישראל של שנות התשעים סוגרים עליהן, הן מחליטות לנסוע ללונדון ואמסטרדם, למסע רווי סמים, אלימות והכרה בערך האמיתי של הקשר שלהן, ובכלל מקומן על פני כדור הארץ.
הספר מרמז בצורה לא שגרתית על סיפורה של דבורה בארון "שברירים".
בפרק השלישי המספרת רויטל יוצאת למעין פלאשבק טריפי המשלב ציטוטים מתוך הצגה בה גילמה את הדמות הראשית בסיפור, חיה פרומה, וכן שברי הזיות וסיוטים מתוך ההווה שלה.
ב-2014 יצא ספרו "על החתרנות" (הוצאת אפיק).
הספר כולל שתי נובלות, הראשונה "חדר בלי דלת (קעקעתי את מוחי בשרשרת של אסקימוסים)", היא מסה ובעצם מסע של דמות בין תנועות חתרניות של המאה ה-20, כמו הדאדא, הסוריאליזם, דור הביט וכדומה, תוך כדי שיטוטים מבעיתים בתל אביב הדחוסה והפוסט מודרניסטית להבחיל.
נקודת המוצא היא שבמציאות הנוכחית, החתרנות - אם היא קיימת - באה כשהיא כבר מבויתת וממורכזת וחסרת נשמה.
המסה כתובה בצורה חדשנית מבחינה פואטית, כשגם הסיפור, גם ההגות וגם השפה הנועזת נשזרים יחד לכדי סוגה חדשה ובועטת (חתרנית) כשלעצמה.
הנובלה השנייה, "הסרטנים של סטלין" היא פרוזה אפלה וסוריאליסטית המציבה חייל עולה מברית המועצות בבסיס נטוש, כשהוא אמור לשמור שם על "החבילה", מעין סוד צבאי, ולא ברור עד הרגע האחרון האם הבסיס מאויש בעוד חיילים, או שמא הוא לבד, וגם היה לבד מלכתחילה.