tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג, בסיועו של היינריך לודוויג מאנגר, הופקד על תכנון הארמון החדש, והיה בעל מוניטין מוצלח לאחר שהשלים את בניית הבית הסיני וגלריית התמונות בפארק סנסוסי.
ב-1764 הועבר תכנון הארמון לאדריכל קארל פון גונטארד, בעקבות מחלוקות בנושאים עיצוביים.
החזית התלת-קומתית כמעט והושלמה במקביל לפנים הארמון הלא גמור.
בראש החלק המרכזי של הארמון נבנתה כיפה גדולה, ובראשה הוצבו פסלי שלוש החאריטות התומכות בכתר הפרוסי.
הכיפה לא נבנתה רק כקישוט אדריכלי, והיא שימשה גם עליית גג באזור שמתחת לעמודי העץ שעליהם נשענה.
כמו כן, על גג האגף הצפוני ועל גג האגף הדרומי נבנו כיפות המוקפות בנשרים מוזהבים.
בין הפילסטרים היה קיר צבוע שדמה לקיר לבנים רגיל, כך שרק האגף הדרומי ששימש את המלך היה בנוי מלבנים חשופות.
עלויות הבנייה מחדש בצורה נאה יותר היו גבוהות מדי, ופרידריך הורה לכסות את הלבנים בסטוקו ולצבוע אותן.
מול חצר הכבוד של הארמון ניצבות הקומונות, שתוכננו על ידי פון גונטארד וז'אן-לורן לה ג'יי.
הקומונות הם זוג מבנים בסגנון זהה לארמון, שהכילו את המטבחים המלכותיים, חדרי שירותים, מגורי הגננים, שומרי הארמון ומשרתים.
הבניינים מחוברים באמצעות אכסדרה מעוקלת, המקושטת בפסלים ובאובליסקים.
אכסדרה זו הייתה הכניסה הרשמית לארמון, והסתירה את נוף אדמות הביצה שמאחור.
ב-1896 הורה וילהלם השני לבנות מעבר תת-קרקעי בין הארמון והקומונות, ובכך להימנע מבעיות במקרה שמזג האוויר סוער.
הבניינים משמשים כיום את אוניברסיטת פוטסדאם, ועבודות השיפוצים שהחלו מתעכבות בגלל בעיות מימון.
כיום סגור מתחם הקומונות בפני הציבור.
החלק המרכזי של הארמון כולל גם ארבעה חדרי מדינה (אולמות פסטיבלים) בנוסף למגורי משפחת המלוכה.
בקומת הקרקע נמצא אולם גרוטו (Grotto Hall) שקירותיו מצופים בצדפים, שיש, קוורץ ואבנים יקרות למחצה.
רצפת השיש מתארת בעלי חיים וצמחים ימיים.
על התקרה יש ציור מ-1806 הנקרא "ונוס ואהבה, שלוש החאריטות ופוטי" (פוטו ברבים.
פוטי הוא ציור של תינוק אנושי עירום עם כנפיים).ברחבי החדר פזורות גומחות שבהן פסלים, ונברשות בדולח תלויות מהקשתות.
היא מקושטת בשיש לבן ובאבן ישפה אדומה, והיא אחת הדוגמאות הבולטות ביותר בארמון לקישוטי רוקוקו.
שישה חלונות ניצבים מול גומחות עם מראות, המשקפות את האור שנכנס לחדר.
שלוש נברשות בדולח גדולות תלויות מהתקרה.
הריהוט בגלריה כולל כיסאות מהמאה ה-18, כדים מחיקוי של פורפיר מצרי, וארוניות.
מעל אולם גרוטו נמצא אולם השיש, הגדול ביותר מבין אולמות הפסטיבלים, ששימש כאולם נשפים וכאולם משתים.
האולם מתנשא לגובה של שתי קומות, וניתן להשקיף ממנו על הדרכים המובילות לסנסוסי.
התקרה המעוקלת והמוזהבת מגיעה עד לתוך עליית הגג שבכיפת הנחושת הגדולה.
הציור במרכז התקרה, "הבה מוביל את גנימדס לאולימפוס", נוצר ב-1769 על ידי הצייר הצרפתי שארל-אמדי-פיליפ ואן לו.
קירות האולם מעוטרים בארבעה ציורים גדולים שנוצרו במהלך מלחמת שבע השנים.
בפילסטרים שבאולם יש 12 פסלים, המתארים שמונה נסיכים בוחרים מברנדנבורג וארבעה קיסרים: יוליוס קיסר, קונסטנטינוס, קרל הגדול ורודולף השני.
בקומה השלישית יש מרפסת עם מעקה ברזל מוזהב שממנה נשקף האולם.
התקרה צבועה בגוונים של ורוד, צהוב ולבן, ויש בה קישוטים מוזהבים כבדים.
הפופולריות של הקלאסיציזם באותה תקופה באה לידי ביטוי בעיטורים העגולים שמעל הדלתות.
שישה ציורי בארוק איטלקיים תלויים מול החלונות של הגלריה.
רוב הריהוט המקורי הוסר מהגלריה במשך השנים, וכל מה שנותר הוא שלושה פסיפסי שיש וספות מרופדות.
לאחר מהפכת 1918 התירה ממשלת רפובליקת ויימאר להעביר רהיטים רבים מהארמון לקיסר הגולה.
גם חלק זה של הארמון בנוי בסגנון הרוקוקו, ונעשה בו שימוש רב בצבעי אדום ולבן.
התיאטרון ייחודי בכך שאין לו תיבת צפייה מלכותית, שממנה המלך היה סוקר את ההופעות.
במקום זאת ישב פרידריך בקרב אורחיו, בשורה השלישית מהבמה.
שורות המושבים מעוקלות, ומזכירות אמפיתיאטרון במראה שלהם.
במשך השנים הוכנס לתיאטרון ציוד מודרני, אך הוא מוסווה כך שלא יפגע במראה הרוקוקו.
הארמון הלאומי או ארמון הנשיאות היה משכנו הרשמי של נשיא האיטי.
הארמון מוקם בפורט-או-פרנס, בירת האיטי.
ב-12 בינואר 2010, בעקבות רעידת אדמה עזה בעוצמה 7 בסולם ריכטר שפגעה בבירה, נהרס הארמון.
הארמון הלאומי הראשון באתר זה נבנה כמשכנו של נשיא האיטי, ונהרס במהלך מרד בשנת 1869. ארמון שני באתר נבנה זמן קצר לאחר מכן, ונהרס בפיגוע שאירע בשנת 1912, במהלכו נהרג נשיא האיטי באותה עת סינסינאטוס לקונט, וכמה מאות מחייליו.
הארמון השלישי נבנה באתר בשנת 1918 בתכנונו של האדריכל ג'ורג' בוסן, אדריכל מוביל בהאיטי של ראשית המאה ה-20. המבנה נבנה בסגנון נאו-קלאסי, וכלל שתי קומות, עם אכסדרת עמודים בחזית המבנה, ובה ארבעה עמודים יוניים ובראשה גמלון.
למבנה היו שלוש כיפות - אחת במרכז המבנה, ושתיים נוספות בשני קצוות המבנה.
הארמון הגדול בפטרהוף הוא המבנה המרכזי של מתחם הארמונות והפרקים בפטרהוף, כ-29 ק"מ מסנקט פטרבורג על שפת המפרץ הפיני.
הארמון המקורי נבנה בשנים 1714–1725 והיה צנוע יחסית.
בהנחיית יליזבטה, קיסרית רוסיה נבנה הארמון מחדש בשנים 1745 - 1755 בהתאם לתכנון של ברתולומאו רסטרלי על פי המודל של ורסאי וסגנון הבארוק.
הארמון נבנה על גבעה כמה מאות מטרים מחוף הים.
אורך חזית הבניין 268 מטר, אך המבנה צר ושטחו אינו כה גדול.
המבנה כולל כ-30 חדרים רשמיים שמעוטרים בהתאם לסגנון של תקופת הקמתו.
הכניסה הרשמית נמצאת בצד המערבי של הבניין.
האולם הריבועי כולל מדרגות דו-קומתיות בעיצוב קיסרי מהודר ועשיר.
עיצוב המדרגות כולל ציורי שמן על התקרה, ציורי קיר, פסלי מתכת, פסלי גבס ועץ.
המרכיב העיקרי של העיצוב הוא עץ בציפוי זהב.
העבודות בוצעו בשנת 1751 על ידי אמן גרמני.
החלק התחתון של המדרגות מעוצב על ידי קריאטידות.
בחלק העליון של המדרגות נמצאים פסלי עונות השנה - חורף, אביב, קיץ וסתיו בצורת נשים צעירות.
דלת יציאה מהמדרגות מובילה לאולם הריקודים ובנויה בצורת קשת.
הדלת מעוטרת בשתי דמויות מעץ מגולף - "נאמנות" ו"צדק".
קירות המדרגות מעוצבים בתמונות וכוללים פרחים, נשרים דו-ראשיים וסמלי הקיסרית.
כמו כן צוירו דמויות של אפולו, דיאנה ופלורה.
מתחם המדרגות כולל גם שמונה חלונות ענקיים.
על התקרה נמצאת התמונה "אביב" של הצייר האיטלקי ברטולומו טרסיי.
אולם הריקודים בשטח של 270 מ"ר משתרע על כל החלק המערבי של הבניין.
סימן ההיכר המיוחד של האולם הוא חלונות דמי בקירות הצפוני והמערבי של האולם.
המרווח בין החלונות עוצב על ידי מראות ענקיות.
ריבוי המראות מכפיל את חלל האולם.
העיצוב בוצע על ידי גילוף עץ מצופה זהב.
הציורים מציגים נושאים מהאינאיס והמטמורפוזות צוירו על ידי הצייר האיטלקי דז'וזפה ואלריאני.
עד היום נשמרו 4 תמונות מקוריות ו-12 נוספות הן העתקים שבוצעו במאה ה-20. על הקיר נמצאת התמונה "אפולו על הפרנס" של ברטולומאו טרסי, שצוירה במיוחד לאולם זה.
האולם נקרא על שם קרב צ'סמה לזכר ניצחון של הצי הרוסי על הצי הטורקי בשנת 1770. יקטרינה הגדולה בהיוודע לניצחון הגדול החליטה לבנות אולם לזכר הניצחון.
הצייר הגרמני יעקוב גאקרט קיבל את ההזמנה.
כדי שהצייר יוכל לתת תמונות אמיתיות בהקשר לשרפות ופיצוצים הוא נסע לליבורנו בה חנה הצי הרוסי.
בהתאם להנחיית הקיסרית אחת מאוניות הצי פוצצה ונשרפה.
זה היה בהסיס לאחד התמונות שהוא צייר.
בסך הכול צוירו 12 תמונות, כאשר מחצית הוקדשה לקרב עצמו והיתר לאירועים אחרים של המערכה.
בשנת 1773 העבודה על הציורים הסתיימה והחלו בהתאמת האולם לתמונות.
בשנת 1779 כל התמונות הוצבו במקומותיהם.
יעוד האולם לא השתנה - הוא היה מיועד להמתנה של הפקידות הגבוהה, אנשי החצר ושגרירים לפני תחילת קבלת הפנים הרשמית.
במהלך מלחמת העולם השנייה רוב התמונות הורדו ממקומותיהם והתמונות נשמרו.
עבודת השיקום הסתיימה רק בשנת 1969.
האולם הגדול (330 מ"ר) והרשמי של הארמון.
המראה הנוכחי של האולם עוצב בשנים 1777 - 1778. מהעיצוב המקורי נשאר רק פרקט.
העיצוב בוצע בסגנון הקלסי עם העדפה לצבע לבן.
החלק העיקרי של העיצוב הוא תמונות קיר.
בקיר המערבי של האולם נמצאות 4 תמונות של קרב צ'סמה המהווים המשך טבעי של האולם הקודם.
התמונות בוצעו של ידי צייר אנגלי ומהווים מתנה של האנגלים לקיסרית.
מעל הדלתות נתלו תמונות רשמיות של פיוטר הגדול, יקטרינה הראשונה, אנה קיסרית רוסיה ויליזבטה, קיסרית רוסיה בין החלונות מוקמו 12 תמונות של עוזרי פיוטר הגדול.
במרכז של הקיר המזרחי נמצאת תמונה גדולה של יקטרינה הגדולה על הסוס.
יקטרינה צוירה במדים של קולונל והתמונה מוקדשת להפיכה שלטונית שהיא ביצעה ב-28 ביוני 1762. תמונה זו הורדה מהקיר לאחר פטירת הקיסרית והוחזרה רק בשנת 1969. לעיצוב האולם מתווספים פסלי גבס רבים.
מתחת לתמונה של יקטרינה הגדולה הוצב כיסא הקיסר.
בהתאם למסורת זה כיסא שהיה בארמון של אלכסנדר מנשיקוב בשביל פיוטר הגדול.
נברשות האולם מהווים תוספת חשובה לעיצוב כולל.
הנברשות מעוטרות בעלים בצבע ירוק.
העיצוב של האולם היה צריך להדגיש את המשכיות של שלטון הקיסרית לאחר שלטון פיוטר הגדול.
האולם שימש לקבלות פנים רשמיות אך במקרים מיוחדים נערכו בו גם הרקדות וארוחות.
חדר אוכל הלבן עוצב בשנים 1774 - 1775. החדר עוצב בסגנון קלסי תוך ניצול הצבע הלבן בלבד.
בחדר אין כלל תמונות וכל העיטור מבוסס על עיצובי גבס על הקירות.
העיצובים כוללים פרחים, פירות, תוצאות צייד מוצלח, ובחלק העליון - כלי מוזיקה.
במרכז חדר הוצבה מערכת כלים אנגלית בצבע קרם עם פרחים בצבע טורקיז.
יקטרינה הגדולה הזמינה את המערכת בשנת 1768 והיא סופקה בשנת 1779 כאשר היא כוללת 1,500 פריטים.
לא כל הכלים הם מקוריים.
במשך השנים הכלים נשברו והושלמו במפעלים רוסים.
המערכת שמוצבת עתה באולם כוללת 196 פריטים המספיקים ל-30 סועדים.
הארוחות הרשמיות בארמון נמשכו מספר שעות וצלחות הוצבו על מערכות מיוחדות שמאפשרות חימום האוכל.
לצורכי שרות נדרש תקן של כ-500 אנשים שכלל עובדי מטבח ומלצרים.
אולם ההמתנה הקטן צמוד לאולם צ'סמה.
הוא נבנה על ידי ברתולומאו רסטרלי במחצית המאה ה-18 כחדר המזכירים: הם היו רושמים פה את הכרוניקה של הארמון, מבקרים חשובים, נשפים, ארוחות וקבלות פנים נרשמו בפנקס מיוחד.
אורחים חשובים תמיד היו נכנסים דרך האולם הזה.
ציור התקרה המרכזי, מצויר על ידי אמן לא ידוע, מציג "מליצת הניצחון".
רצפת פרקט עשויה מעצי אלון, אשכרוע, אדר.
הקירות מפורדים במשי הכחול (הוא מעותק במפעל במוסקבה), אותו המשי שימש גם לריפוד הכורסות ווילונות.
הקירות גם מקושטים במראות עם מסגרות זהב ונופי פטרהוף ("הנוף של הקסקד הגדול" של אייבזובסקיי).
האגרטלים עשויים במפעל הקיסרי הרוסי לפורצלן.
הגלריה לאמנות נמצאת במרכז של הרמה העליונה.
האור נכנס משני הצדדים, החלונות משקיפים לפארקים.
החרד מעוצב על ידי פלטן ב-368 תמונות, שיטת התלייה הזאת (ללא רווחים, כטפטים) נקראת "תלייה שפאלרית".
כל התמונות צייר אמן איטלקי רוטארי.
בגלל הדיוקנאות לחדר יש גם שם נוסף הוא "החדר של אופנה וגרצייות", למרות לגיוון, לצייר שימשו רק 8 דוגמניות.
בפינה אפשר לראות את הדיוקן העצמי של הצייר.
ציור התקרה (אמן טארסי, 1726) מציג מליצה של החכמה, הצדק, החקלאות והמסחר, שנמצאים בפיקוח ועידוד של צאר.
מסביב לתקרה מצוירים 4 אלים של ארבעת היסודות: אש, אדמה, מים, אוויר.
בחדר גם אפשר לראות מראות, פסנתר (עבודת שטומפף), השעון הצרפתי מברונזה, כלי האח מציגים וונוס ובעלה וולקנוס של אמן טאמיר.
רצפת הפרקט התלת-ממדי עשויה מסוגים יקרים של עץ.
הארמון הסקסוני (בפולנית: Pałac Saski) היה מבנה מגורים מפואר בעיר ורשה, בירת פולין.
הוא נהרס על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמת הארמון החלה בשנת 1666 לצורך מגוריה של משפחת מורשטין (Morsztyn).
בהמשך נרכש והורחב על ידי שני המלכים הסקסונים של פולין, אוגוסט השני ואוגוסט השלישי.
הארמון הורחב לפי הסגנון הנאו-קלסי.
בחזית הארמון השתרעה הכיכר הסקסונית (כיום כיכר יוזף פילסודסקי) ובעורפו נבנה הגן הסקסוני.
הוא היווה חלק מהציר הסקסוני בעיר.
בתחילת המאה ה-19 שכן בארמון בית ספר בשפה הגרמנית (Liceum Warszawskie), בו לימד גם אביו של המלחין פרדריק שופן, אשר התגורר עם משפחתו בתחומי הארמון.
בשנת 1842 שופץ המבנה ועוצב מחדש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של פולין העצמאית השתכן בארמון המטה הכללי של צבא פולין.
בין השאר שכן בארמון מטה ההצפנה הפולני (ביורו שיפרוב) (עד 1937), ובשנת 1932 פוצח בו לראשונה צופן מכונת האניגמה הגרמנית.
במרכז הכיכר שמול הארמון שכנה בשנים 1912–1925 קתדרלת אלכסנדר נבסקי, עד להריסתה.
בשנת 1925 מוקם בארמון קבר החייל האלמוני של פולין.
כמקומו נקבעה אכסדרת העמודים אשר חיברה בין שני אגפיו של הארמון.
בעקבות דיכוי מרד ורשה ב-1944 פוצצו הגרמנים במתכוון את הארמון.
שרד ממנו רק חלק מאכסדרת העמודים ובה קבר החייל האלמוני, שאיכשהו לא ניזוק.
שרידי האכסדרה ובהם הקבר ניצבים מאז בשולי כיכר פילסודסקי.
בתחילת שנות האלפיים התגבשה תוכנית להקמתו מחדש של הארמון, והוא יועד לשכן את עיריית ורשה, אך התוכנית הושעתה בשל קשיים תקציביים.
בשנת 2006 נערכו חפירה ארכאולוגית אשר חשפה את מרתפי הארמון שנהרס.
נמצאו בהם כ-20 אלף פריטים.
הארמון המלכותי של אמסטרדם (בהולנדית: Koninklijk Paleis Amsterdam) הוא ארמון השוכן בכיכר דה דאם בלב המרכז ההיסטורי של אמסטרדם ומשמש את משפחת המלוכה ההולנדית.
הארמון המלכותי הוקם תחילה בתור בניין עיריית אמסטרדם שנבנה בשנים 1648–1665 בשיא תור הזהב של הולנד.
בשנת 1808 קבע המלך לואי בונפרטה (אחיו של נפוליאון בונפרטה) את משכן מלכותו בבניין זה בלב אמסטרדם, בתקופה זו גם הוסר בית השקילה שניצב במרכז כיכר דה דאם בקדמת הארמון, מאז ועד היום משמש המבנה כארמון מלכותי.
הארמון המלכותי של אמסטרדם הוא כיום אחד משלושה ארמונות מלכותיים רשמיים של משפחת המלוכה ההולנדית.
בשנת 1648 נחתם שלום וסטפאליה שהעניק להולנד עצמאות מידי האימפריה הספרדית והביא כך לסיום מלחמת שלושים השנים.
הסכם השלום הביא לנקודת שיא תרבותית ומסחרית בתור הזהב של הולנד ולמעשה החל תהליך פריחה ברחבי ממלכת הולנד שנמשך כ-30 שנים, בתקופה זו ספינות הולנדיות קיימו מסחר ברחבי העולם, מושבות הולנדיות התקיימו ביבשת אמריקה, אפריקה ואסיה והייתה פריחה תרבותית וכלכלית רבה ברחבי הולנד.
אמסטרדם הייתה באותה עת כבר עיר נמל חשובה וכללה מעמד בורגני מפותח של סוחרים ואנשי אדמיניסטרציה שניהלו את מפעל המסחר ההולנדי.
באותה שנה בה נחתם הסכם השלום ב-1648, הוחלט להקים בניין עירייה חדש בעיר אמסטרדם, כדי לשקף את חשיבות העיר ואת השגשוג הרב של התקופה.
יעקוב ואן קמפן נבחר לתכנן את המבנה החדש, הוא בחר בסגנון הקלאסיציסטי שהיה נהוג בתקופה, כאשר הרעיון העיצובי התבסס על מבני שלטון של האימפריה הרומית שכן ההולנדים ראו עצמם בתור ממשיכים של הרומאים בצפון אירופה.
את המבנה החדש הוחלט להקים במרכז העיר, כחלק מרחבה שישבה על סכר נהר האמסטל, כיכר שנקראת כיום דה דאם.
בתקופה זאת הכיכר השקיפה על תעלות המים ורציפי המסחר העיקריים שפרקו סחורה מאוניות המסחר ההולנדיות.
בניית המבנה ארכה שבע שנים בעלות של 8.3 מיליון גילדן הולנדי, הוא נבנה מאבן חול בעלת גוון צהבהב שהגיעה ממערב סקסוניה התחתונה שבצפון-מערב גרמניה, פנים המבנה נבנה בעיקר משיש.
בשנים שלאחר פתיחת בית העירייה, היה זה המבנה האדמיניסטרטיבי הגדול ביותר באירופה, בתקופה זו היה גם אחד מהטוענים לכתר הפלא השמיני של העולם.
בשנת 1795 נכנסה הולנד לתקופת הרפובליקה הבטאווית כתוצאה ממהפכה דומה לזו שהתרחשה בצרפת בתקופה.
במהלך שנות הרפובליקה מלך הולנד נותר בגלות באנגליה, בשנת 1806 הולנד נכנעה לשליטה צרפתית ולואי בונפרטה הוכתר כמלך הולנד בתור 'לואי הראשון'.
לאחר שניהל את חצר המלוכה מהאג ואוטרכט, החליט להעביר את מרכז השלטון לעיר אמסטרדם שהייתה אז מוקד כוח חשוב.
לשם כך הוא בחר את בניין העירייה כארמון מלכותי, בתקופתו גם שופצה הכיכר מול הארמון (דאם) ונהרס בית המשקולות שניצב במרכזה כדי לשפר את הנוף מהארמון.
לאחר שנתיים בלבד במעונו החדש, ויתר לואי על כס המלכות ובנו לואי השני הומלך במקומו, אך עשרה ימים בלבד לאחר מכן ב-12 ביולי 1810 סופחה הולנד באופן רשמי לצרפת.
בבניין הארמון שכן בתקופה זו מעונו של המושל הצרפתי שארל פרנסואה לברון.
בשנת 1813 לאחר שהובסה צרפת על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, חזר הנסיך וילם מבית אורנג' להולנד והוכתר בתור וילם הראשון, מלך הולנד.
הארמון המלכותי באמסטרדם חזר להיות מעון מלכותי ומעתה ישכון בו מונרך מבית המלוכה ההולנדית, וילם גם הפך את אמסטרדם להיות עיר הבירה הרשמית של ממלכת הולנד.
בשנת 1936 הארמון המלכותי הפך לנכס של הכתר ההולנדי.
כיום הוא משמש את משפחת המלוכה בעיקר לאירועים מיוחדים ואירוח מבקרים ממדינות אחרות.
בשנים 2005–2009 הארמון עבר שיפוץ נרחב, חלקים רבים בארמון פתוחים כיום לציבור הרחב כמוזיאון וכאטרקציית תיירות.
הארמון המלכותי של מדריד (בספרדית: Palacio Real de Madrid) הוא מעונה הרשמי של משפחת המלוכה של ספרד בעיר הבירה מדריד, אך הוא משמש כיום בעיקר לטקסים לאומיים.
מלך ספרד פליפה השישי ובני משפחתו בחרו להתגורר בארמון צנוע יותר בפרברי מדריד, ארמון סרסואלה.
הארמון הוא בבעלות המדינה, ומנוהל על ידי סוכנות ציבורית של משרד הנשיאות.
הוא ממוקם ברחוב בלן, במערב המרכז העסקים הראשי של מדריד, ממזרח לנהר מנסנרס.
מספר חדרים בארמון פתוחים בקביעות לקהל הרחב, מלבד במהלך פעילות ממשלתית.
בשנת 2023 ליד הארמון נפתחה גלריית האוסף המלכותי.
הארמון הוקם באתר שבו ניצב במאה ה-9 אלקזאר (מצודה גדולה), ליד העיירה מג'ריט; המצודה נבנתה על ידי מוחמד הראשון מקורדובה.
בשנת 1036 ירשה אותה הטאיפה המורית העצמאית של טולדו.
לאחר נפילת מדריד לידי אלפונסו השישי מממלכת קסטיליה, מלכי קסטיליה כמעט לא השתמשו במצודה.
ב-1329 כינס שם לראשונה המלך אלפונסו האחד עשר את ה"קורטס" של מדריד.
פליפה השני העביר את חצר המלוכה שלו למדריד ב-1561.
במאה ה-16 נבנה באתר אלקזאר אחר ("המצודה הישנה"), אך הוא נשרף ב-24 בדצמבר 1734. פליפה החמישי הורה לבנות ארמון חדש באותו מיקום, והבנייה נמשכה בין השנים 1738–1755. המבנה עוצב בסגנון ברניני על ידי האדריכלים פיליפו יוברה וג'ובאני בטיסטה סצ'טי.
המלך קרלוס השלישי היה הראשון שהתגורר בארמון זה לאחר סיום בנייתו.
המלך האחרון שהתגורר בארמון באופן רציף היה אלפונסו השלושה עשר, שמלך עד 1931. שליט נוסף שהתגורר לאחר מכן בארמון היה מנואל אסאניה, נשיא הרפובליקה הספרדית השנייה, שפעל עד 1939; בתקופה זו נודע הארמון בשם "הארמון הלאומי".
שטח רצפות הארמון הוא 135,000 מטר מרובע, והוא כולל 3,418 חדרים.
הוא נחשב לארמון הגדול ביותר באירופה על פי שטח הרצפה.
הבנייה ועיצוב החדרים כוללים שימוש בחומרים יוקרתיים, ובארמון מוצגות יצירות אמנות רבות של אמנים נודעים (כגון קראווג'ו, ולסקס, פרנסיסקו דה גויה).
אוספים נוספים בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית השמורים בארמון הם אוסף כלי נשק, פורצלן, שעונים, רהיטים וכלי כסף.
כן מוצג בו האוסף השלם היחיד בעולם של כלי קשת מסוג סטרדיוואריוס.
הארמון הנשיאותי אוע'וזחאן (בטורקמנית: Oguz han köşk, Огуз хан көшк) הוא מעונו הרשמי של נשיא טורקמניסטן הממוקם בבירת טורקמניסטן, אשגבאט.
מבנה זה משמש ביתו של נשיא טורקמניסטן החל מיום הקמתו ועד היום.
הארמון הנשיאותי הראשון של טורקמניסטן נבנה כבר בשנת 1997, אך הוא הוצא משימוש לאחר שנחשב למבנה ראוותני.
בשנת 2008 בנתה חברת הבנייה הצרפתית Bouygues את הארמון הנשיאותי וסיימה לבנות אותו בשנת 2011. ב-18 במאי 2011 נחנך הארמון, ועבר להתגורר בו נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב.
עלות הוצאות הארמון נאמדות על 250 מיליון דולר בשנה.
האולם המרכזי – החלק המרכזי בארמון.
באולם המרכזי מתקיימות קבלות הפנים למנהיגים ואנשים חשובים המגיעים לביקורים רשמיים בטורקמניסטן.
האולם המוזהב – האולם המוזהב הוא אולם גדול שקירותיו עשויים זהב.
באולם זה מתקיימות שיחות דיפלומטיות.
אולם "גורגוט אתא" – באולם זה מתקיימות שיחות העוסקות בסוגיות ביטחוניות בין טורקמניסטן למדינות אחרות.
אולם "סג'וק ח'אן" – באולם זה נחתמים הסכמים מדיניים והסכמי כלכלה, מסחר ומס בין טורקמניסטן למדינות אחרות.
אולם "בַּיירם ח'אן" – באולם זה מתקיימות מסיבות עיתונאים, תדרוכים לתקשורת והצהרות רשמיות של נשיא טורקמניסטן.
אולם "מאגתים-גולי" – אולם זה מיועד לאירועים תרבותיים והצגות במימון ממשלת טורקמניסטן.
ה"ארמון" הוא מבנה היסטורי בכניסה לקיבוץ ניצנים אשר שופץ בחסות קק"ל והמועצה לשימור מבנים ואתרים.
הוא משמש כמרכז מבקרים בבית הספר שקמים, העוסק בפעילויות חינוכיות בנושאי סביבה, אקולוגיה ומורשת.
מבנה ה"ארמון" הוקם בשנת 1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כבית פרדס מפואר לאפנדי ערבי מוסלמי מביירות.
בשנת 1943 נרכש המבנה על ידי הקרן הקיימת לישראל, ושימש כמשכנו הראשון של קיבוץ ניצנים ביוני 1948 במהלך הקרב על ניצנים, הפך ה"ארמון" מקום מבצרם האחרון של הלוחמים.
הקרב נמשך שעות והסתיים בכניעתם של הלוחמים, בהרוגים, פצועים ושבויים.
בתקופת קיומו של כפר הנוער ניצנים היה המבנה חלק ממנו עד תחילת שנות השמונים, וכונה בשם "המצודה".
במתחם ה"ארמון" השוכן בבית הספר שקמים, מוצבות מאז סוף שנות התשעים עמדות משוחזרות מימי ה'תש"ח, ולצדן אנדרטאות ללוחמים ואנדרטה המוקדשת לנופלות בקרב ניצנים ולכלל הנשים הלוחמות במערכות הביטחון בישראל.
ה"ארמון" נבנה בשנת 1917 כבית דו-קומתי בשטח שהיה מאוכלס כולו ערבים.
בקומה התחתונה כלל המבנה: באר, אורווה ובית אריזה עם מחסנים.
בקומה העליונה נמצאו חדרי מגורים וארבע מרפסות הפונות לארבעת הכיוונים.
את המבנה סבבו פרדסים וכרמים.
רכישת הארמון על ידי קק"ל והקמת הקיבוץ
בשנת 1942 רכשה הקרן הקיימת לישראל את ה"ארמון" והאדמות סביבו מידי בעל הבית העשיר, ותוך חודשים ספורים התיישבה במקום קבוצת ניצנים - קבוצה מתנועת "הנוער הציוני" מפולין, רומניה ודרום אמריקה.
ה"ארמון" שימש כמשכנו הראשון של הקיבוץ, שעלה על הקרקע בסוף שנת 1943. באוגוסט 1945 הפכה הקבוצה ליישוב קבע בלב אזור ערבי עוין.
אולם בכ"ט בנובמבר 1947, בעקבות החלטת החלוקה באו"ם, נותר קיבוץ ניצנים מחוץ לשטח המדינה היהודית
ה"ארמון" כמבצר בקרב על ניצנים
לאחר הכרזת העצמאות ועם פרוץ מלחמת השחרור, פונו ילדים ונשים מקיבוץ ניצנים במסגרת "מבצע תינוק" והובלו למושב באר טוביה – פינוי שהתרחש ברגל, בחשכה ובדרך לא ראויה.
עשר נשים בחרו להישאר עם הכוחות הלוחמים ולא להתפנות.
בשבעה ביוני 1948 יצאו המצרים במתקפה על קיבוץ ניצנים בהפצצת מטוסים, בתותחים ומרגמות.
בשיא הקרב, לאחר קריסת עמדות ולאחר שכשלו ניסיונות ליצור קשר עם מפקד חטיבת גבעתי לצורך תגבור כוחות, נתן מפקד הלוחמים פקודת נסיגה לעבר חדר האוכל ב"ארמון" – ממנו החלו להיערך להגנה בקו שני.
לאחר קרב קשה, שנמשך כ-10 שעות, נפל גם ה"ארמון" בידי המצרים.33 לוחמים נהרגו, בהן שלוש נשים, 26 נפצעו, והשאר הובלו בתהלוכת ניצחון למחנה שבויים ליד קהיר למשך תשעה חודשים.
לקראת סיום מלחמת העצמאות, בסוף שנת 1948, כבש צה"ל את האזור מחדש.
בשנת 1983 הוקם במתחם ה"ארמון" בי"ס שדה שקמים של החברה להגנת הטבע.
אנדרטת "יד לאישה הלוחמת" - אנדרטת ברונזה פרי יצירתה של הפסלת שוש חפץ - נחנכה במקום בשנת 1998, ונועדה להנציח את הנשים שהיו חלק מהמערך הלוחם עד לנפילת היישוב.
באנדרטה זו מפוסלות תשע דמויות נשים לוחמות המגלמות את הרב-גוניות של דמות האישה: לוחמת אמיצה, אם, רחומה, אבלה וכואבת.
בהמשך מסלול ההנצחה מוצבת אנדרטה לזכרה של הלוחמת העשירית, מירה בן ארי, שהתבצרה עם הלוחמים האחרונים ב"ארמון".
האנדרטה ממוקמת במקום נפילתה של בן-ארי מירי המצרים, בסמוך למבנה.
"אתר ניצנים הישנה" שוקם על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שפעלה לשחזר את ה"ארמון" ולתפעל אותו על ידי צוות הדרכה קבוע במקום.
"הארמון" ניצב בראש גבעת כורכר, סביבו אקליפטוסים, ומתוכו פועל בית הספר המקיים הדרכות בנושא מורשת תש"ח ומרכז סמינריוני לפועלה של האישה במלחמה ובחברה.
באישור צה"ל נקבע אתר ניצנים הישנה כאתר שבו יפעל מרכז האישה הלוחמת בחברה הישראלית לדורותיה
סדרת הטלוויזיה שישו ושמחו, שבמרכזה מקהלת הרבנות הצבאית צולמה בארמון בניצנים ובסביבתו.
הארמון המלכותי של אאכן היה מכלול של בניינים מפוארים לצורך מגורים במיוחד בימי החורף ולצרכים מנהליים ודתיים, שנבנה על ידי קרל הגדול כמרכז השלטון הקיסרי הקרולינגי.
הארמון שכן במקום שבו נמצאת בימינו ככר קאצ'הוף של העיר אאכן, במערב גרמניה, במדינת נורדריין-וסטפאליה של היום.
ידוע כי מרבית עבודות בנייתו היו גמורות בשנת 798 ושכנסיית הארמון שהייתה חלק ממנו נחנכה בשנת 805, אך הבנייה המשיכה עד למותו של קרל הגדול ב-814. תכנון הארמון נערך על ידי אודו ממס ברוח תוכנית ההתחדשות של הממלכה של הקיסר.
מרבית הארמון נהרס מאוחר יותר, אך, בין השאר, שרדה עד ימינו כנסיית הארמון בתוך הקתדרלה של אאכן, והיא נחשבת לאחת הפנינים של האדריכלות הקרולינגית.
בעת העתיקה בחרו הרומאים באתר של אאכן משום מעיינותיו החמים ומיקומו הקדמי מול גרמניה.
היישוב החדש קיבל את השם אקווה גראני (Acquae Granni, בתרגום מלטינית - מי האל גראנוס) וצויד במתקני מרחצאות על שטח של 200 דונם ושהיו בשימוש בין המאה הראשונה למאה הרביעית לספירה.
אחרי תכנון כמחנה סגור מסוג קסטרום, בעקבות המרחצאות העיר הרומית צמחה לפי תוכנית היפודאמית קלאסית.
נבנה בה ארמון שנועד לארח את המושל הרומי של הפרובינקיה או את הקיסר הרומי.
כשבחר המלך הפרנקי כלוביס הראשון בפריז כעיר הבירה של הממלכה הפרנקית, הארמון באאכן נזנח עד לעלייה לשלטון של השושלת הקרולינגית.
המאיורדומי של הארמון בימי המלך פפין ערכו בו כמה שיפוצים אך עדיין נשאר הארמון אכסניה אחת מני רבות ברחבי הממלכה.
החצר הפרנקית הייתה ניידת והמלכים ישבו ביישוב אחד או אחר לפי הנסיבות.
בסביבות 765 החל פפין הגוץ לבנות ארמון חדש על שרידי הבניין הרומי העתיק.
הוא שיפץ את המרחצאות והסיר מהם את הסממנים האליליים.
אחרי עלייתו על כס המלכות ב-768 שהה קרל הגדול באאכן וגם באחוזות (villa) אחרות באוסטרזיה.
בשנות ה-790 הוא החליט לבנות לעצמו מקום מושב קבוע על מנת לנהל את ממלכתו ואחר כך את האימפריה שלו בצורה יעילה.
בחירתו של קרל הגדול באאכן הייתה מעשה מחושב היטב והתרחשה בשעת מפתח של שלטונו.
מן הרגע שעלה על כס המלכות, ניהל קרל הגדול מסעות צבאיים מרובים שאפשרו להעשיר את אוצרו וגם להרחיב את שטחי הממלכה הפרנקית מזרחה.
בשנים 770–772 הוא כבש את סקסוניה ההיסטורית הפגנית אולם התנגדות התושבים הסקסונים המשיכה והמלחמות בהם ארכו כשלושים שנה.
בסופו של דבר ויתר קרל הגדול על המנהג הגרמאני של חצר מלכותית ניידת העוברת מאחוזה לאחוזה.
בזמן שהתארח כל כמה חדשים בתריסר ארמונות שונים, החל משנת 790 התחיל לתת עדיפות לארמון באאכן והפך את העיר הזאת ל"בירת ממלכתו".
עם הזדקנותו הפחית את קצב מסעותיו הצבאיים ואחרי 807 לא עזב שוב את אאכן.
מיקומה הגאוגרפי של אאכן מילא תפקיד מכריע בבחירתה: היא נמצאה באמצע השטחים הקרולינגיים, באוסטרזיה, ערש משפחתו, ממזרח לנהר המז, על צומת דרכי יבשה ועל גדות נהר וורם, יובל של הריין.
אחר כך השאיר קרל הגדול את ניהול האזורים הדרומיים של האימפריה שלו לבנו לואי החסיד, שקיבל את התואר "מלך האקוויטנים".
באותו זמן ההתיישבות באאכן אפשרה לקרל להיות קרוב לסקסוניה המרדנית.
היערות מסביב היו עשויים לשמש לו במסעות ציד.
גם המרחצאות בעיר התאימו לצרכיו בגיל זקנה כאמצעי טיפולי לבעיות הפרקים.
בהוראתו נחפרה בריכה שיכלה לארח בבת אחת מאה אנשים.
אנשי הרוח בני התקופה הציגו את קרל הגדול כ"קונסטנטינוס החדש", תוך כדי השוואתו לקיסר הרומי קונטסנטינוס הגדול: מבחינה זו וגם לאור יריבותו עם האימפריה הביזנטית הוא נזקק לעיר בירה ולארמונות ראויים.
הדליקה בארמונו בוורמס תרמה גם היא לדחיפות המיזם.
לא ידוע הרבה על האדריכל של הארמון, אודו ממס (Odo von Metz או Eudes de Metz).
שמו הוזכר על ידי הכרוניקן איינהרד (כ-775–840) בביוגרפיה של קרל הגדול שכתב.
משערים כי הוא היה איש כמורה משכיל, בקיא ב"אמנויות החופשיות", במיוחד ב"קוואדריוויום".
הוא קרא ללא ספק את ספרי הלימוד לאדריכלות של ויטרוביוס.
ההחלטה לבנות את הארמון נפלה בסוף שנות ה-780 או בתחילת שנות ה-790, כשקרל עוד לא היה קיסר.
העבודות התחילו ב-794 והמשיכו למשך כמה שנים.
אאכן הפכה מהר למושבו המועדף של המלך.
אחרי 807 הוא נשאר בו כמעט כל הזמן.
בהיעדר נתונים מספיקים לא ניתן לדעת כמה עובדים הועסקו בפרויקט.
לפי ממדי המתחם אפשר לשער כי היו רבים.
תכנון הארמון התאפיין בפשטות גאומטרית ניכרת: אודו ממס החליט לשמור את קווי הרחובות הרומיים ולבנות את הארמון בתוך ריבוע של 360 רגל.
שטח הריבוע היה 200 דונמים, מחולק לארבע על ידי ציר צפון-דרום (שתאם גלריה) ועל ידי ציר מזרח-מערב (שתאם דרך רומית עתיקה), הדקומנוס.
בצפון הריבוע נמצא האולם המלכותי או אולם האספות ובדרום - כנסיית הארמון (הקפלה).
האדריכל עיצב משולש בכיוון מזרח כדי לחבר את קומפלקס הארמון עם המרחצאות.
הבניינים הידועים ביותר של הארמון היו אולם האספות (בימינו אינו קיים יותר) וכנסיית הארמון, ששולבה בתוך הקתדרלה של אאכן.
הם היו מחופים בעץ ובלבנים ונהרסו.
מסביב מוקף מתחם הארמון בחומה.
בשלהי המאה ה-8 ובתחילת המאה ה-9 ,בעקבות התיישבות חצר הקיסר באאכן ועבודות הבנייה העיר התרחבה.
בעיר ליד החצר התיישבו בעלי מלאכה, סוחרים ותגרנים.
כמה אצילים בחרו גם הם לגור בעיר.
לחברי האקדמיה הפלטינית ויועצי הקיסר כמו איינהרד ואנגלברט (אנז'ילבר) היו בתים בקרבת הארמון.
אולם האספות, המכונה "אולם הארמון" , ששכן בצפון מתחם הארמון, נועד לארח פעם בשנה
את האספות הכלליות הקרויות "פלד" (Plaid).
אלו היו אספות אצילי הממלכה ובהמשך, של האימפריה הקרולינגית.
השתתפו בהן רוזנים, נאמנים ובני חסות של המלך, בישופים וראשי מנזרים.
האספה הכללית התכנסה בדרך כלל בחודש מאי ודנו בה בסוגיות מדיניות ומשפטיות חשובות.
ההחלטות שנלקחו נערכו על ידי כתבני הקנצלריה של אאכן וכונסו ב"קפיטולרים".
באולם האספות התקיימו גם טקסים רשמיים וקבלת פני השגרירים.
בתיאורו את הכתרת לואי החסיד, כתב ארמולד השחור שקרל נאם "מרום כס הזהב שלו"
ממדי האולם - 1,000 מ"ר - תאמו את הצורך לארח כמה מאות אנשים בו זמנית.
תכנונו דמה לזה של בזיליקת קונסטנטינוס בעיר טריר (בגרמניה של ימינו) או ה-aula palatina הרומית בטריר.
המבנה היה עשוי לבנים וצורתו הייתה אופיינית לבזיליקה ציבורית עם שלושה אפסידים: הגדול ביניהם, של 17.2 מ', שנמצא בזמנו במערב, נועד לקבל את פני המלך ופמלייתו.
שני האפסידים האחרים, בצפון ובדרום, היו קטנים יותר.
האור חדר דרך שתי שורות חלונות.
בפנים קושט הבניין, כנראה, בציורים שתיארו מראות מחיי הגיבורים העתיקים ובני התקופה.
גלריה מעץ הקיפה את כל הבניין בין שתי השורות של חלונות.
מן הגלריה ניתן היה להשקיף אל השוק שהתקיים מצפון לארמון.
הכניסה לאולם נעשתה בדרומו דרך גלריה עם פורטיצ'י .
האפסיס הקטן (אבסידיולה) הדרומי חילק את הכניסה לשניים
כנסיית הארמון או הקפלה הפלטינית התמקמה בקצה השני הדרומי של מתחם הארמון.
היא הייתה מחוברת לאולם האספות על ידי גלריה.
היא ייצגה את הפן הדתי של השלטון של קרול הגדול.
הכנסייה הוקדשה בשנת 805 על ידי האפיפיור לאו השלישי לכבוד הבתולה מרים אם ישו.
ביחד עם כמה בתים צמודים שבהם שהו עובדי הכנסייה היה לה מתאר בצורת צלב: ממזרח שכנה הקוריה.
מצפון ומדרום - לשכות וממערב -בניין קדמי - שער מוקף בשני צריחי מדרגות ואטריום עם אכסדרות.
החלק המרכזי היה הקפלה, המכוסה בכיפה מתומנת שקוטרה 16.54 מ' וגובהה 31 מ'.
על שמונה עמודים מוצקים נשענו ארקדות גדולות.
בקומת קרקע ספינה צדדית שנועדה למשרתי הארמון הקיפה את הספינה שנמצאה מתחת לכיפה.
שתי קומות - הטריבונות - נפתחו אל המרחב המרכזי בפתחים הנשענים על עמודים.
השוליים הפנימיות יצרו מתומן בעוד שמבחוץ הבניין לקח צורת פוליגון בעל שש-עשרה צלעות.
לקפלה שני בתי מקהלה ממזרח וממערב.
המלך היה מתיישב בצד המערבי בקומה הראשונה, על כס מלכות עשוי לוחות שיש לבן.
הוא הוקף מאנשי החצר המקורבים לו.
ממקומו הוא היה יכול לצפות בשלושת המזבחים: של ישו ממול, של הבתולה מרים בקומת הקרקע ושל פטרוס הקדוש בחלק האחורי של בית המקהלה במזרח.
קרל הגדול ביקש לקשט את הקפלה שלו בהידור רב.
הוא פנה לשם כך לבית יציקה בקרבת העיר, שייצר עבורו שערים בברונזה מסיבית.
הקירות כוסו בשיש ובאבנים פוליכרומיות.
העמודים הנראים עדיין כיום הובאו, באישור האפיפיור, מבניינים בראוונה וברומא,
הקירות והכיפה כוסו בפסיפסים שהובלטו על ידי התאורה ועל ידי האור החיצוני שחדר דרך החלונות.
איינהרד, מחבר "חיי קרל הגדול" (בסביבות 826-825), תיאר כך את פנים הבניין:
יחד עם מנזר צנטולה, בסן ריקייה של ימינו, הקפלה באאכן נחשבת להישג הראשון והגדול ביותר של ה"רנסרנס" האמנותי הקרולינגי.
אודו ממס התחשב במשמעות הסמלית של הספרות והמספרים בנוצרות.
הבניין נבנה כייצוג של ירושלים השמימית (כלומר ממלכתו של אלהים), כפי שתוארה בחזון יוחנן (כ"א, י"ז).
המתאר החיצוני של הכיפה מנה 144 רגלים קרולינגיות לעומת 144 האמות של ירושלים השמימית, העיר האידיאלית שצוירה על ידי המלאכים.
הפסיפס של הכיפה, בימינו מוסווה על ידי רסטורציה מן המאה ה-19, תיאר את ישו בהדרו, מלווה ב-24 זקני האפוקליפסה.
גם פסיפסים אחרים, שעל קמרון הספינה הצדדית, חזרו על נושא ירושלים השמימית.
סוף סוף, הכס של קרל הגדול, בקומה הראשונה ממערב, ישב על המדרגתה השביעית של במה.
האוצר והארכיונים של הארמון נמצאו במגדל הצמוד לאולם הגדול, בצפון המתחום.
החדרן הראשי היה הפקיד הבכיר האחראי על האוצר ועל מלתחת המלכים.
ניהול הכספים נעשה על ידי הארכיקפלן, ושנעזר בגזבר.
האוצר ליקט את כל תרומות שהובאו על ידי השועים (ה"גראנדים") באת האספות הכלליות, מתנות השגרירים, כלומר היה אוסף מעורבב של חפצים שכלל ספרים יקרי ערך, כלי נשק ותלבושות.
המלך קנה גם ממוצרי הסוחרים שפקדו את אאכן.
הקנצלריה העסיקה מספר סופרים ונוטריונים שהעלו על הכתב את הדיפלומות, הקפיטולרים את ההתכתבות המלכותית.
כמרים מן הקפלה שימשו תכופות כפקידים במשרדי המלך.
אורך הגלריה המקורה היה כמאה מטרים.
היא חיברה את אולם האספה עם הקפלה.
הכניסה הראשית הייתה אכסדרה מונומנטלית עם שער בצורת קשת ניצחון שחיכה את ה"תורהאלה" של המנזר לורש.
בקומה נמצא אולם לדיונים משפטיים.
שם נהג המלך להכריע בסוגיות משפטיות.
פרשות מסוימות שבהן היו מעורבים שועי הממלכה - "גראנדים" - נידונו ב"אאולה רגיה".
בהיעדר המלך, עסק בכך הרוזן הפלטיני.
הבניין אחסן גם חיל מצב.
המתחם התרמלי - המרחצאות החמות - שכן מדרום-מזרח על שטח של 200 דונם וכלל כמה בניינים שנבנו בסמוך לשלושה מעיינות הידועים מזמנים קדומים:"מעיין הקיסר", עוד מעיין משני והמעיין של קווירינוס הקדוש.
איינהרד ציין את קיומה של בריכה תחת כיפת השמיים שיכלה לארח כמאה שוחים באותו זמן.
בניינים אחרים עם תפקידים נוספים
הבניינים האחרים במתחם לא זוהו היטב, בהיעדר מקורות כתובים מפורטים דיים.
נראה כי מגורי קרל הגדול ומשפחתו נמצאו בחלק הצפון-מזרחי של מתחם הארמון; ייתכן כי חדרו שכן בקומה הראשונה.
חלק מההפקידים והשרתים התגוררו אולי בחלק המערבי.
חלק אחר התגוררו אולי בעיר.
ידוע כי לקיסר הייתה גם ספרייה, שעליה סיפר איינהרד בכרוניקה שלו, אולם קשה לאתר את מיקומה המדויק.
הארמון אחסן גם סדנאות לייצור אמנותי" לרבות "סקריפטוריום" שבו נכתבו כתבי יד יקרי-ערך כמו הסקרמנטריום של דרוגון, האוונגליאריום של גודסקלק, ובית מלאכה לייצור חפצי זהב ושנהב.
כמו כן הייתה במקום מטבעה שפעלה עדיין במאה ה-13.
בארמון פעל גם חוג אנשי ספרות מלומדים של "האקדמיה הפלטינית".
הוא לא התכנס בהכרח בבניין אחד בלבד.
קרל הגדול אהב לשמוע שירה גם בבריכה וגם בחדר האוכל.
פעל גם בית ספר לילדי הקיסר ול"נוטריטי" (nutriti), בני אצילים שנועדו לשרת את המלכות.
מחוץ למתחם הארמון נמצאו גינקאום, קסרקטין ובית מחסה, פארק לציד וגן חיות שבו חי הפיל אבו אל-עבאס, מתנת הח'ליפה הארון א-רשיד.
הוא תואר על ידי ארמולד השחור בקטע משירי על לואי החסיד (במחצית הראשונה של המאה ה-9):
פקדו את הארמון המון אורחים: אנשי חצר, אקדמאים, אצילים, סוחרים, אבל גם קבצנים ודלת העם שבאו לבקש נדבות.
את משק הארמון ניהלו פקידים כמו ה-bouteiller האחראי על האספקה, ה"סנשל", החדרן הגדול ואחרים.
פרטים על ארגון הארמון ניתן לקבל מהתיאור של הינקמר , הארכיבישוף של ריימס.
אף על פי שקרל הגדול לא ביקש לשחזר את האימפריה הרומית, אלא להקים אימפריה נוצרית ופרנקית, הארמון שאל עם זאת, יסודות שונים מהציוויליזציה הרומית: ה-aula palatina השתמשה בתכנון הבזיליקלי; הבזיליקה האזרחית שהייתה בניין ציבורי שבו דנו על ענייני העיר בימי רומי העתיקה.
הקפלה קיבלה השראה מדגם אחר מרומא העתיקה: רשתותיה היוו תפאורה בסגנון עתיק בצורת עלי קוציץ ומעל עמודיה היו כותרות קורינתיות.
הקיסר נקבר בקפלה הפלטינית בתוך סרקופג שיש עתיק מן המאה שנייה שעליו הוצגה סצנת חטיפתה של פרוסרפינה.
קרל הגדול רצה להתחרות עם הקיסר השני של התקופה, זה של קונסטנטינופול.
לכיפה ולפסיפסים של הקפלה היו יסודות ביזנטיים.
התכנון עצמו לקח השראה ללא ספק מבזיליקת סן ויטלה בראוונה, אותה בנה יוסטיניאנוס הראשון במאה השישית.
ישנם מומחים המשווים אותה גם לכנסיית הקדושים סרגיוס ובכחוס ולכריסוטריקלינוס (אולם הקבלות של הארמון הגדול בקונטנטינופול).
בעת המיסה ישב קרל הגדול בקומה הראשונה בטריבונה, בדומה לקיסר הביזנטי.
כמו כן סביר מאוד להניח שאודו ממס קיבל השראה מהארמון הלומברדי של פאביה מן המאה השמינית שהיה מצויד בקפלה פלטינית מקושטת בפסיפסים וציורים.
ייתכן כי נסע פעם לשם, אולם לא נראה סביר שנסע לקונסטנטינופול.
אין צל של ספק כי הארמון של אאכן מתקשר בהיבטים רבים עם הדגמים הרומי והביזנטי.
עם זאת אודו ממס הפרנקי ביטא גם את כישרונו המקורי והכניס בו גם יסודות שונים לגמרי.
הארמון נבדל בהיבטים שונים מהאדריכלות המרובינגית ברוח גדולתו ובהרחבת הנפחים.
הקימורים של הקפלה מאפיינים ידע קרולינגי מקורי, בייחוד ב"דאמבולטוריום" המקורה בקמרון צולב.
בעוד שבזמן המיסה ישב הקיסר הביזנטי בצד המזרחי, קרל הגדול ישב בצד המערבי.
בנוסף חלקי העץ ומסגרות קורות העץ הם חמרים אופייניים לצפון אירופה.
מכאן המסקנה שהארמון של קרל הגדול היה יותר מחיקוי של דגמים עתיקים וביזנטים אלא יותר סינתזה של השפעות שונות, בדומה לאימפריה הקרולינגית עצמה.
בדומה לרנסאנס הקרולינגי הארמון הוא תוצר שילובן של מספר תרבויות ומסורות.
תוכניתה של מתחם הארמון שיקפה בצורה מושלמת את הברית בין שתי צורות השלטון: השלטון הרוחני, המיוצג על ידי הקפלה בדרום והשלטון "הזמני" המיוצג על ידי אולם האספה בצפון.
מאז פפין הגוץ, אביו של קרל הגדול, המלך הקרולינגי נחשב מקודש, שקיבל את כוחו מאלוהם.
קרל הגדול עצמו רצה להשפיע על חיי הדת באמצעות רפורמות וסינודים (קונקיליה) שהתכנסו באאכן.
בקובעו את מושב שלטונו וחצרו באאכן, הוא ידע שזה יקל על יכולתו להשגיח יותר בנקל על מקורביו.
בארמון, בלב הבירה, התרכזו בעלי התפקידים המרכזיים של האימפריה הקרולינגית.
השפעת הדגם של הארמון מאאכן
קשה לקבוע באם חיקו ארמונות קרולינגים אחרים את הארמון של אאכן, מכיוון שרבים מהם נהרסו.
בכל מקרה, אתר הבנייה באאכן לא היה היחיד בתקופתו של קרל הגדול: בשנים 768–814 נבנו 16 קתדרלות, 232 מנזרים ו-65 ארמונות מלכותיים.
נראה כי הקפלה הפלטינית היוותה דגם חיקוי לעוד בניינים מאותו הסוג.
ה"קטלוג של האבות המנזר בפלרי" (Catalogue des Abbés de Fleury') מהמאה ה-9 או תחילת המאה ה-10 העיד על קשר עם בניין האורטוריום (בית התפילה) בעל "תוכנית ריכוזית" (לא בזיליקלית) בז'רמיני-דה-פרה, שנבנה בתחילת המאה ה-9 עבור תאודולף מאורליאן.
ניתן לחלוק על קביעה זו בגלל העיתוי המאוחר יותר של הקטלוג.
הכנסייה הקולגיאלית סן ז'אן בעיר ליאז' בבלגיה של ימינו נבנתה לפי תוכנית הקפלה במאה ה-10. הכנסייה באוטמרסהיים באלזס היא גם בעלת תכנון מרוכז אל נבנתה יותר מאוחר, במאה ה-11. ניתן לראות את השפעת הקפלה הפלטינית של אאכן גם בעיר קומפיין ובכנסיות גרמניות כגון כנסיית מנזר השילוש הקדוש באסן.
תולדות הארמון של אאכן אחרי קרל הגדול
קרל הגדול נקבר בשנת 814 בקפלה באאכן.
בנו ויורשו, הקיסר לואי החסיד התגורר בארמון באאכן אך לא ראה בו מושבו היחיד.
הוא השתמש בו בעיקר בחורף, עד לחג הפסחא.
מספר סינודים (קונציליום) התקיימו באאכן בתחילת המאה ה-9. בשנת 817 ובשנת 836 התקיימו שני בניינים הצמודים לקפלה.
ב-817 הכתיר לואי את בנו הבכור לותאר הראשון בפני העם.
בעקבות הסכם ורדן משנת 843 התפרקה האימפריה הקרולינגית לשלוש ממלכות.
אאכן נכנסה לתחום הממלכה הפרנקית האמצעית.
אולם אחרי מותו של האחרון איבד הארמון של אאכן את השפעתו המדינית והתרבותית.
חבל לורן (לותרינגיה) הפך לסלע מחלוקת בין מלכי הפרנקיה המערבית והפרנקיה המזרחית.
הוא חולק פעמים חוזרות ועבר בסופו של דבר לשליטת גרמניה בהנהגת היינריך הראשון מסקסוניה (936-976)
עם זאת זיכרון האימפריה של קרל הגדול נשאר למשך דורות והפך לסמל השלטון הגרמני.
במאה העשירית אוטו הראשון (973-912) הכתיר עצמו באאכן למלך גרמניה.
הטקס התקיים שלוש פעמים במקומות שונים של הארמון: קודם בחצר (הבחירה על ידי הדוכסים), אחר כך בקפלה (קבלת סמלי המלוכה) ואחר כך בארמון (הנשף).
בעת הטקס התיישב אוטו על כסאו של קרל הגדול.
מאז ועד למאה ה-16 כל הקיסרים הגרמנים הכתירו את עצמם באאכן ואחר כך ברומא, כעדות לרצונם להמשיך במורשת הפוליטית של קרל הגדול.
בולת הזהב משנת 1356 אישרה כי טקס קידוש המלך וההכתרה צריכים להתקיים בקפלה הפלטינית.
אוטו השני (983-955) התגורר באאכן עם אשתו תאופאנו סקלרנה.
בקיץ 978 לותר מצרפת ארגן פשיטה על אאכן אך משפחת הקיסר ניצלה משבי.
בספרו על כך הצביע רישה מריימס על עיט מברונזה שמיקומו אינו ידוע בימינו:
ב-881 פגעה פשיטה ויקינגית בארמון ובקפלה.
בשנת 1000, בהוראת אוטו השלישי, נפתח קברו של קרל הגדול.
לפי שני כרוניקנים מן המאה ה-11, שלד הקיסר נראה יושב על כס מלכות, ועליו כתר ושרביט המלוכה.
אולם איינהרד אינו מזכיר זאת בביוגרפיה שלו על הקיסר.
באותה תקופה החל פולחנו של קרל הגדול למשוך תנועה של עליית רגל אל הקפלה.
במאה ה-12 פרידריך ברברוסה הניח את השלד ברליקוואריום ופנה לאפיפיור עם בקשה להכריזו לקדוש.
שרידי קודש של קרל הגדול פוזרו בכלרחבי האימפריה הרומית הקדושה.
בעקבות זאת התעשר האוצר שבארמון של אאכן על ידי תרומות רבות מהמלכים והנסיכים הגרמנים והצרפתים.
בין השנים 1414-1355 נוסף אפסיס מזרחי לקפלה.
החל משנת 1267 בניין עריית אאכן הוקם במקום אולם האספה.
בימי המהפכה הצרפתית כבשו הצרפתים את אאכן ושדדו את אוצר הארמון.
בשנת 1804 חשב נפוליאון תחילה לקיים את טקס ההכתרה שלו לקיסר בקתדרלת אאכן אבל בסופו של דבר הטקס התקיים בנוטרדאם בפריז.
הקפלה שוחזרה בשנת 1884. ב-1978 נרשמו הקתדרלה והקפלה הפלטינית באאכן כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הארמון הגדול של קונסטנטינופול הידוע גם כ"ארמון הקדוש" היה קומפלקס מבנים שמוקם בחלק הדרום מזרחי של חצי האי הידוע כיום כאיסטנבול העתיקה (לשעבר קונסטנטינופול).
הארמון שימש כמשכנם של קיסרי האימפריה עד לשנת 1081 וכמרכז המנהלי של האימפריה הביזנטית במשך קרוב ל-700 שנים.
רק שרידים מעטים ומקטעים מיסודות הארמון שרדו עד לימינו.
כאשר קונסטנטינוס ייסד מחדש את העיר קונסטנטינופול כרומא החדשה, בשנת 330 לספירה, הקים ארמון בין ההיפודרום לאגיה סופיה על מנת שישמש כמשכן לעצמו וליורשיו.
בהמשך נערכו בו שינויים ושיפוצים רבים על ידי יורשיו של קונסטנטינוס, קיסרי האימפריה הרומית שהייתה לאימפריה הרומית המזרחית.
במהלך מהומות ניקה נגרם לו הרס רב, והקיסר יוסטיניאנוס הראשון שיפץ אותו בהרחבה.
בניה נוספת התרחשה תחת שלטונם של יוסטיניאנוס השני ובאסיליוס הראשון.
החל מהמאה ה-11 העדיפו קיסרי האימפריה להתגורר בארמון בלכרנאה.
עם זאת, הארמון המשיך לשמש כמרכז המנהלי והטקסי של האימפריה.
במהלך מסע הצלב הרביעי נבזז הארמון על ידי חייליו של בוניפאציו הראשון.
עם זאת קיסרי האיפריה הלטינית הוסיפו להשתמש בו, אך לא היה להם את המשאבים הדרושים לתחזוקתו.
בולדווין השני, אחרון קיסרי האימפריה הלטינית, אפילו נאלץ להסיר חלק מגגות המתכת של הארמון ולמכרם.
כאשר קונסטנטינופול חזרה לשליטת האימפריה הביזנטית, בשנת 1261, הארמון היה במצב תחזוקה ירוד.
קיסרי האימפריה נטשו אותו לטובת ארמון הבלכרנאה, שהיה בטוח יותר ונוח יותר להגנה.
הארמון הוזנח עד כדי כך, עד כי נאמר כי לאחר כיבוש העיר על ידי מהמט השני שוטט הסולטן באולמות השוממים וציטט את מילותיו של המשורר הפרסי פירדוסי:
עכביש טווה את קוריו בארמונו של כורש
כוס חרבות נושף על מגדל אפרסיאב
מרבית הארמון פורק בתחילת השלטון העותמאני.
כחלק מגל הבניה שפקד את העיר.
באזור נבנו בתי מגורים ומספר מסגדים קטנים, לפני שהסולטאן אחמד הראשון הרס את שארית ארמון דפנה כדי להקים באזור את המסגד הכחול ואת המבנים הנלוים אליו.
הארמון ממוקם בקצה הדרום המזרחי של חצי האי, על צלע גבעה היורדת מההיפודרום אל הים.
על פי החוקרים, נראה שהוא הורכב, בדומה לארמון טופקאפי שהחליף אותו, מסדרה של ביתנים.
בסך הכל, כיסה שטח כולל של כ-20,000 מטרים רבועים, בשישה מפלסים נפרדים, כולל קסרקטינים, גנים, מבני שלטון, מגורים מלכותיים, כנסיות וקפלות.
הכניסה הראשית לארמון, מרחבת האוגוסטיון, הייתה דרך שער הארד (הח'לקה), השער המפואר קיבל את שמו מכיסוי דלתותיו במתכת.
ועד לתקופת האיקונוקלאזם עוטר בתממונתו המוזהבת של ישוע.
ארמון דפנה, ששנקרא כך על שם פסל הנמפה דפנה, אשר הובא מרומא והוצב בחצרו, שימש למגורים ולתפקידים מנהליים וטקסיים.
הארמון היה צמוד להיפודרום, וקושר אליו בגרם מדרגות, דבר שאפשר לקיסר לצפות במרוצים ולהראות עצמו לנתיניו, כאשר הוא נמצא בתא צפייה מיוחד- הקאטיסמה.
ארמון דפנה כלל גם את קפלת סטפן הקדוש.
מבני שלטון נוספים כללו גם את טרקלין קבלת 19 האיקוביטה, את מושב הסנאט- המאיורנה, ואת הכריסטוקלינו- אולם קבלת הפנים הטקסי.
ארמון הבוקולאון קיבל את שמו, כפי הנראה, בתקופת יוסטיניאנוס הראשון, כאשר הוקם בו נמל קטן, אשר עוטר בפסלי שור ואריה.
נבנה ככל הנראה בתקופת שלטונו של תיאודוסיוס השני במאה החמישית.
הקיסר תיאופילוס בנה מחדש את הארמון והוסיף חזית גדולה על גבי חומות הים ובשנת 969 הקים הקיסר ניקפרוס השני חומת מעגלים.
ארמון זה שימש למגורי הקיסר עד המעבר לארמון בלכרינאה.
בקאפלת הארמון, קאפלת הבתולה הקדושה של המגדלור, נמצא אחד מאוספי השרידים החשובים של העולם הנוצרי.
חפירות החלו על ידי ארכאולוגים צרפתים בשנים 1921–1923, משלחת נוספת פעלה בארמון בשנים 1935–1938, ב-1952–1954, חשפו חפירות במקור סדרת פסיפסים מרהיבים, אשר מוצגים כיום במוזיאון הפסיפס של הארמון הגדול.
החפירות נמשכות עד ימינו אלו, אך רק רבע משטח הארמון נחפר.
מרבית שטחי הארמון אינם ניתנים לחפירה, מכיוון שהם נמצאים תחת בניינים קיימים ובמיוחד תחת הארמון הכחול.
הארמון הגדול מופיעים במשחקי מחשב:
בורות המים של הארמון מופיעים גם ברומן התופת ובסרט התופת אשר עובד ממנו.
הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין הם קבוצה של מתחמי ארמונות וגני נוף מורחבים הממוקמים באזור סביב פוטסדאם וברלין, בירת גרמניה.
במונח נעשה שימוש כאשר המכלול התרבותי הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
הוא זכה להכרה זו בזכות האחדות ההיסטורית של נופיו - דוגמה ייחודית לעיצוב נוף על רקע רעיונות מונרכיים של המדינה הפרוסית.
בתחילה, הקיף אתר המורשת העולמית 5,000 דונם, וכלל 150 מיזמי בנייה, שנמשכו בין השנים 1730–1916. עד המהפכה השלווה בשנת 1989, הופרדו אזורים אלה על ידי חומת ברלין, שנמשכה בין פוטסדאם לברלין המערבית, וכמה אתרים היסטוריים נחרבו על ידי ביצורי גבול המכונים "רצועת המוות".
שני שלבי הרחבה לאתר המורשת העולמית, בשנים 1992 ו-1999 הובילו לשילוב שטח גדול יותר.
לטענת , המנהלת את אתר המורשת העולמית, עומד גודל השטח של אתר המורשת העולמית המורחב על 20,640 דונם.
ארמון סנסוסי ופארק סנסוסי בפוטסדאם
הגן החדש, ארמון השיש וארמון צציליינהוף, צפונית-מזרחית לסנסוסי, פוטסדאם
פארק בבלסברג, וארמון בבלסברג, פוטסדאם
ארמון גליניקה ופארק קליין-גליניקה, ברלין
שדרת עצי הטיליה (Lindenallee), פוטסדאם
המכללה המלכותית לגינון ותחנת הרכבת של הקייזר, פוטסדאם
ארמון לינדשטדט והפארק הצמוד, פוטסדאם
הכפר בורנשטדט, הכנסייה, בית הקברות והנופים צפונית לפארק סנסוסי, פוטסדאם
זקופל (Seekoppel) – הנוף המעוצב בין אגם בורנשטדט לרואיננברג
וולטרווג (Voltaireweg, "דרך וולטר") – רצועה ירוקה ודרך בין פארק סנסוסי והגן החדש בפוטסדאם
השדרה לפני פארק סנסוסי (Allee nach Sans Souci) – שדרת בתים מהמאה ה-19 בפוטסדאם
אלכסנדרובקה – בתי העץ של "המושבה הרוסית", פוטסדאם
פפינגסטברג (Pfingstberg, "הר הפנטקוסט"), מקדש פומונה והבלוודרה על פפינגסטברג, פוטסדאם
השטח בין פפינגסטברג לגן החדש, פוטסדאם
החוף הדרומי של יונגפרנזה, פוטסדאם
יער המלך – היערות המקיפים את ארמון ופארק זאקרו, פוטסדאם
דרכי הגישה לפארק בבלסברג (Vorgelände des Babelsberger Parks) – פארק בבלסברג הוא יצירת מופת של אדריכל הנוף פטר יוזף לנה שהורחב משנת 1842 ואילך על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו.
דרכי הגישה, כולל השטחים לאורך נהר נותה, מהווים חלק מהנוף הכללי.
הארמון הלאומי (בספרדית: Palacio Nacional) הוא מקום מושבה של הממשלה הפדרלית במקסיקו.
הוא ממוקם בכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי, פלאסה דה לה קונסטיטוסיון.
אתר זה היה ארמון עבור המעמד השליט במקסיקו מאז האימפריה האצטקית וחלק ניכר מחומרי הבנייה של הארמון הנוכחי הם מהמקור שהיה שייך למנהיג מוקטסומה השני מהמאה ה-16.
הבניין משמש ומסווג כבניין ממשלתי, הארמון הלאומי, עם חזית הטיזונטל האדומה שלו, ממלאת את כל צדו המזרחי, לאורך של למעלה מ-.
זהו ביתם של כמה משרדי ממשל כמו האוצר הפדרלי וגם הארכיון הלאומי.
משמש כמעונו הרשמי של נשיא מקסיקו.
הארמון הנשיאותי של כף ורדה (בפורטוגזית: Palacio da Presidência da República) הוא מבנה ציבורי במרכז העיר פראיה.
הוא ממוקם ב-Rua Serpa Pinto, בקצה הדרומי של הרמה, הרובע ההיסטורי של פראיה.
המבנה נבנה בסביבות 1894 בסגנון נאו-קלאסי כמעונו של המושל הפורטוגלי.
לאחר שכף ורדה קיבלה עצמאות בשנת 1975, המבנה הפך לארמון הנשיאותי.
הארמון המלכותי בלואנג פרבאנג, לאוס, היה בעבר בית המלוכה ומשמש כיום כמוזיאון.
הארמון המשלב מוטיבים של בנייה לאית ובנייה צרפתית-קולוניאלית נבנה בשנת 1904 במהלך התקופה הקולוניאלית בשלטון צרפת.
הארמון נבנה עבור המלך סיסבאנג וונג ומשפחתו ופסל דמותו מוצג משמאל לכניסה הראשית.
מיקומו של הארמון נבחר כך שמבקרים רשמיים בלואנג פראבנג יוכלו לרדת מהמסע שלהם בנהר ישירות לאזור שמתחת לארמון ולהתקבל שם.
לאחר מותו של המלך סיסבאנג וונג, יורש העצר סיסבאנג ואתאנה ומשפחתו היו האחרונים שכבשו את השטח.
בשנת 1975, המלוכה הופלה על ידי הקומוניסטים ומשפחת המלוכה של לאוס נלקחה ל"מחנות חינוך מחדש".
לאחר עליית הפתט-לאו לשלטון ובריחת המלוכנים, הוסב הארמון למוזיאון לאומי המציג בעיקר חפצי אומנות שהיו שייכים למלכיה הקדומים של לאנג-קסאנג.
כיום מוצג שם פסל הפה-באנג ששכן בעבר בוואט ווינסולאט.
בשטח הארמון, ישנם מבנים נוספים המקיפים את הארמון הכוללים:
יש בריכת לוטוס ושני תותחים בכניסה לארמון.
פסל של המלך סיסבאנג וונג נמצא מחוץ לאולם הכנסים.
בארכיטקטורה של הארמון יש שילוב של מוטיבים לאויים מסורתיים וסגנונות צרפתיים המזוהים עם אדריכלות האמנויות היפות.
הארמון עוצב בצורת צלב כפול באחת הכניסות התחתונות.
מעל הכניסה יש פסל של פיל בעל שלושה ראשים המוגן בשמשיה לבנה, שהיא סמל של ממלכת לאוס.
המדרגות לכניסה עשויות שיש איטלקי.
באולם הכניסה הגדול מוצגים חפצי דת מלכותיים שונים.
מימין לכניסה נמצא חדר קבלת הפנים של המלך, בו מוצגים פסלים של מלכי לואנג פרבנג ושני משטחים גדולים מוזהבים המצופים בלק ומציגים את הראמאיאנה, אפוס המגולל את סיפור עלילותיו של, שנוצרו על ידי האומן המקומי טיט טאהן.
הקירות מכוסים בציורי קיר המתארים סצנות מאורחות החיים המסורתיים של לאו, שצוירו ב-1930 על ידי אמן צרפתי, אליקס דה פאונטרו.
כל אחד מהקירות מיועד לצפייה בשעה שונה ביום, בהתאם לאור הנכנס לחלונות בצד אחד של החדר, התואם את השעה המתוארת ביום.
בחדר שנמצא בפינה הימנית הקדמית של הארמון, הנפתח כלפי חוץ, נמצא אוסף ובו חפצי האמנות היקרים ביותר בארמון, כולל פסל בודהה הפרה באנג (Phra Bang) היצוק מסגסוגת של זהב, כסף וברונזה.
גובהו של פסל הבודהא הזה הוא 83 ס"מ ומשקלו כ-50 ק"ג.
האגדה מספרת שהפסל נוצר בסביבות המאה ה-1 בסרי לנקה ולאחר מכן הוענק במתנה על ידי מלך החמר לחתנו המלך פא נגום בשנת 1359. יש שמועות הטוענות כי הפסל הוא זיוף מתוחכם, והפסל המקורי שמור במקום אחר.
הסיאמיים לקחו את הפסל פעמיים לתאילנד ב-1779 וב-1827, אך הוא הושב ללאוס על ידי ראמה הרביעי, מלך תאילנד ב-1867. יש שמועות שהמוצג הוא עותק והמקור מאוחסן בבירת לאוס, ווינטיאן או במוסקבה.
אומרים שבפסל המקורי היה עלה זהב על העיניים וחור שנקדח באחד מקרסוליו.
בחדר יש גם פסל נוסף בצלמו של בודהה עם חריטות של חטי פילים גדולים, ושלוש רקמות משי עם דימויים דתיים שנוצרו בעבודת יד על ידי המלכה.
משמאל לאולם הכניסה, ממוקם חדר קבלת הפנים המלא בציורים, כלי כסף וחרסינה שהוגשו ללאוס כמתנות דיפלומטיות ממדינות שונות, בין היתר: מיאנמר, קמבודיה, תאילנד, פולין, הונגריה, רוסיה, יפן, וייטנאם, הרפובליקה העממית של סין, נפאל, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
חפצים אלו מקובצים לפי מדינות "סוציאליסטיות" ו"קפיטליסטיות".
אחד המוצגים שנמצאים בתערוכות ונתרמו על יד ארצות הברית הוא פיסת סלע ירח שהושגה במשימת אפולו.
החדר הסמוך משמאל היה בעבר חדר הקבלה של המלכה.
על הקירות תלויים דיוקנאות מלכותיים גדולים של מלכים ונסיכי הכתר שצוירו על ידי האמן הרוסי איליה גלזונוב ב-1967. כמו כן במקום יש דגלי ידידות מסין ווייטנאם והעתקים של פיסול מהמוזיאון הלאומי בניו דלהי.
בחדרים הרחוקים נמצאים חדרי השינה והמגורים של משפחת המלוכה.
חדרי השינה נשמרו כפי שהיו בשנת 1975 כאשר המלך סולק מהארמון.
יש חדר אוכל וחדר המכיל חותמות מלכותיות ומדליות.
חדר הכס מכיל את תכשיטי הכתר של לאוס.
הארמון הפדרלי הוא מקום מושבה של הרשות המחוקקת והמבצעת של שווייץ הממוקם בבירה הפדרלית ברן.
הארמון מאכלס את המועצה הפדרלית ומושבם שני הבתים הפדרליים - המועצה הלאומית ומועצת המדינות (הקנטונים) המהווים את הפרלמנט השווייצרי.
המבנה מורכב משלושה חלקים אשר הוקמו במועדים שונים - האגף המערבי בין השנים 1852-1857; האגף המזרחי בשנים 1888–1892, ואילו האגף המרכזי המכונה "בניין הפרלמנט" (Parlamentsgebäude) נחנך ב-1 באפריל 1902. באגף זה נמצאים אולמות המליאה של שני הבתים ואולם קבלות הפנים הרשמי.
לראשונה בתולדותיו שופץ הבניין באופן מקיף בין השנים 2006-2008.
סביב הפסיפס נראים ויטראז'ים של סמלי 22 הקנטונים שהיו חברים בפדרציה ב-1902. חזית המבנה פונה אל ה"בונדספלאץ" (Bundesplaz - "כיכר הפדרציה") ועליה מופיע הכיתוב הלטיני "Curia Confoederationis Helveticae" ("מועצת הפדרציה ההלווטית").
הארמון הנשיאותי של וייטנאם (בווייטנאמית: Phủ Chủ tịch), השוכן בעיר האנוי, משמש כמעונו הרשמי של נשיא וייטנאם.
עד לשנת 1954 היה שמו "ארמון המושל הכללי של הודו-סין".
הארמון נבנה בין השנים 1900–1906 כדי לשמש את המושל הכללי הצרפתי של הודו-סין.
הוא תוכנן על ידי האדריכל שארל ליכטנפלדר (Charles Lichtenfelder) בסגנון הארכיטקטורה הקולוניאלית הצרפתית .
הארמון ניצב מאחורי שערים של ברזל מחושל שביתני זקיפים ממוקמים משני צידיהם.
הוא כולל מרכיבים בסגנון הרנסאנס האיטלקי, לרבות אדיקולה , פיאנו נובילה רשמית שאליה מוביל גרם מדרגות גדול, גמלונים, עמודים קלאסיים ועיטורים קישוטיים במפגשי הקירות .
נטען כי לאחר שווייטנאם קיבלה את עצמאותה ב-1954 סירב הנשיא הו צ'י מין לגור בארמון מטעמים סמליים, אם כי הוא השתמש בו לשם קבלת אורחים רשמיים.
במקום זאת הוא בנה לשימושו בית כלונסאות וייטנאמי מסורתי בחצרי הארמון כמו גם בריכת דגים.
בית הכלונסאות הוכרז כאתר היסטורי ב-1975.
הארמון איננו פתוח לביקור הציבור, אך ניתן לבקר בגניו.
מאוזוליאום הו צ'י מין ממוקם בקרבת הארמון.
הארמון הלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית הוא בניין בסנטו דומינגו, המאכלס את משרדי הרשות המבצעת (נשיאות וסגנית הנשיא) של הרפובליקה הדומיניקנית.
למרות שמשרד הנשיא ממוקם בתוך הארמון, הארמון הלאומי אינו מעון רשמי מכיוון שהנשיא אינו מתגורר בו.
הבניין עוצב בסגנון נאו-קלאסי מאופק על ידי האדריכל האיטלקי גידו ד'אלסנדרו בהוראתו של השליט רפאל טרוחיו.
הבנייה החלה ב-27 בפברואר 1944 – לרגל מאה שנה לעצמאות הדומיניקנית – ונחנכה ב-16 באוגוסט 1947. הבניין המפואר בנוי על שטח של 18,000 מ"ר.
הארמון הלאומי נחשב לאחד המבנים היפים ביותר שנבנו ברפובליקה הדומיניקנית.
הקומה הראשית כוללת את המתחם הטקסי, את משרדי הנשיא וסגן הנשיא, ואת חדר הישיבות של הקבינט.
הקומה השלישית מכילה את חדרי הקבלה העיקריים: אולם השגרירים, אולם הקריאטידים, החדר הירוק, חדר המאהוגני, ומגורי הנשיא הפרטיים.
הכיפה, בנויה על מבנה בצורת תוף עם חלונות, גובהה 34 מטרים והיקפה 18 מטרים.
18 עמודים מחזיקים את הכיפה.
רוב השיש בבנין הוא דומיניקני, והוא הובא במיוחד ממחצבות בסמאן ובקבלרו.
המתחם כולל גם את הקפלה הנשיאותית של סן רפאל ארקנג'ל, שתוכננה באותו סגנון אדריכלי כמו הארמון.
הארמון ובעיקר היכל הקריאטידים שימשו לסצנה של השנה החדשה ב"הסנדק חלק ב" שבו מייקל מתעמת עם פרדו בנוגע לבגידתו.
הארמון המלכותי של יוגיאקרטה (באינדונזית: Keraton Ngayogyakarta Hadiningrat, בשפת ג'אווה: ꦏꦿꦠꦺꦴꦤ꧀ꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠꦲꦢꦶꦤꦶꦔꦿꦠ꧀), בקיצור קראטון, הוא מתחם ארמון בעיר יוגיאקרטה, מחוז מיוחד יוגיאקרטה באי ג'אווה באינדונזיה.
זהו מקום מושבו של ובני משפחתו.
המתחם הוא מרכז של , ומכיל מוזיאון המציג חפצים מלכותיים.
המתחם נבנה בשנים 1755–1756 עבור , הסולטאן הראשון של יוגיאקרטה.