tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצידו השני של המטבע, הצלחת ההפצות המסחריות בחדירה לארגונים נסמכה במיוחד על הסכמים והבטחת תאימות נוקשה מול יצרניות החומרה והשרתים הנ"ל וחברות תוכנה כגון אורקל ו-SAP.
בכך נתממש חששם של אנשי המוסד לתוכנה החופשית כי משתמשים רבים שאכן מכירים רק את הגלגול המסחרי של הפצות אלו, מקפידים להצמד רק לתצורת התוכנה והגרעין שמסופקים על ידי החברה היוצרת את ההפצה.
רבים מהמשתמשים אכן לא מודעים לאפשרות של שדרוג ותוספות חופשיות לגרעין ולרכיבי המערכת, או מקבלים ללא ביקורת הגבלות שימוש.
הדוגמה הנפוצה היא דרישת רד האט להגביל את מספר ההתקנות לפי כמות "זכויות ההתקנה" שרכשת.
הגבלות אלו סותרות את רוח המוסד לתוכנה חופשית ולכן מנומקות בנוסחים משפטיים לא שגרתיים.
התכונה הייחודית למערכות הפעלה חופשיות ומערכות הפעלה בקוד פתוח כמו לינוקס היא שיש הפרדה חדה בין הפקת התוכנה לבין ההפצה.
פרויקטים של תוכנה חופשית, אף שפיתוחם נעשה בצורה שיתופית, לעיתים קרובות הפקת הפרויקטים נעשית באופן עצמאי.
בכל אופן, כיוון שרישיון התוכנה מתיר הפצה מחדש, פרויקטים גדולים יותר אוספים את הפרויקטים העצמאיים והופכים אותם לזמינים כהפצת לינוקס.
הפצת לינוקס, או בשם הנפוץ "הפצה" , הוא פרויקט המנהל אוסף מרוחק של תוכנות ועזרים להתקנות למערכות הפעלה מסוג לינוקס.
ההפצות מתוחזקות על ידי אנשים פרטיים, קבוצות מפתחים, מוסדות התנדבותיים ומסחריים.
ההפצות כוללות תוכנות וחבילות יישומים בצורת חבילות, תוכנות המותאמות להפצה שעוזרות בתהליך ההתקנה הראשונית וגם תוכנות עבור התקנת עדכונים וחבילות.
הפצה אחראית להגדרות ברירת המחדל של מערכות לינוקס, אבטחת המערכת ושילוב של אלפי חבילות תוכנה.
הפצת לינוקס טיפוסית כוללת: מנהל אתחול כמו LILO או GRUB, את הגרעין של לינוקס, כלים וספריות מפרויקט גנו, מנהל החלונות X שנלווית אליו סביבת עבודה גרפית כמו GNOME או KDE, יחד עם אלפי חבילות יישומים, מחבילות ישומיים משרדיים עד מהדרים, עורכי טקסט וכלים מדעיים.
מנהלי חבילות המותאמות להפצות כוללים את dpkg, מנהל החבילות RPM ו־Portage.
נוסף על כך ההפצות שנועדו לשימוש כללי יכולות להיות מותאמות לשימושים שונים לדוגמה: תמיכה בארכיטקטורות מחשבים, מערכות משובצות מחשב, אבטחה, יציבות, התאמה לאזורים מסוימים ולשפות, הכוונה לקבוצות משתמשים מסוימות, תמיכה במערכות זמן אמת, או התחייבות לסביבת עבודה גרפית מסוימת.
יתר על כן, חלק מההפצות כוללות במתכוון תוכנה חופשית בלבד.
כיום יש מעל לשלוש מאות הפצות בשלבי פיתוח פעיל, מתוכן כתריסר הפצות הן הפופולריות ביותר לשימוש כללי.
אובונטו, הפצה ששמה דגש על קלות ההפעלה, ובעקבות כך זוכה לפופולריות גבוהה.
מתוחזקת על ידי קנוניקל ומבוססת על דביאן.
לינוקס מינט, הפצת לינוקס המבוססת על ההפצה אובונטו (עם מספר חבילות שנלקחות ישירות מדביאן).
CentOS, הפצה שהיא למעשה שיעתוק של Red Hat Enterprise Linux (דבר שהוא מותר מבחינה חוקית) ללא שימוש בשם המותג Red Hat.
גרסה זאת היא גרסת הלינוקס הנפוצה ביותר (2012) בתחום אירוח שרתי אינטרנט.
סלאקוור, אחת מהפצות הלינוקס הראשונות, נוסדה ב־1993, כרגע מתוחזקת בעקביות על ידי פטריק וולקרדינג.
דביאן, הפצה חופשית המתוחזקת על ידי קהילת מתנדבים עם התחייבות חזקה לעקרונות התוכנה החופשית.
Red Hat, מתוחזקת על ידי חברת תוכנה אמריקאית בעלת אותו שם, המספקת גם גרסה קהילתית בשם פדורה.
סוזה (SuSE), הפצה שבמקורה מבוססת על סלאקוור, עם מערכת ניהול חבילות שהושאלה מ־Red Hat, מתוחזקת על ידי חברת נובל.
ג'נטו, הפצה המיועדת למשתמשים מנוסים, ידועה בזכות מנהל החבילות שלה המאפשר הידור תוכנות מקוד מקור.
Tails, הפצה שמטרתה לספק פרטיות ואנונימיות, פרויקט Tor מספק תמיכה כלכלית למפתחי ההפצה.
קנופיקס, הפצת LiveCD המסוגלת לרוץ על אמצעי אחסון מידע נשלפים ללא צורך בהתקנה.
לינוקס יכולה להיראות כמערכת הפעלה עצמאית, או כחלק ממשפחה של מערכות הפעלה, אחת עבור כל הפצה.
עם זאת, רוב תוכנות הלינוקס יכולות לעבוד על מרבית ההפצות, אפילו ברמה בינארית (כלומר כקבצים מוכנים להפעלה, בלי צורך להדר אותם מחדש).
רק תכונות המיועדות באופן ייחודי להפצה אחת בלבד לא יעבדו על הפצות אחרות.
הדרך הנפוצה ביותר להתקין לינוקס על מחשבים אישיים היא על ידי אתחול
מתקליטור CD-ROM או DVD המכיל את תוכנית ההתקנה של ההפצה ותוכניות נוספות הניתנות להתקנה.
את התקליטורים האלה ניתן לצרוב מקובץ ISO שהורד מהאינטרנט, לרכוש עצמאית במחיר נמוך, להשיג כחלק מארגז חבילות, או בחלק מהמקרים קבלת משלוח בדואר בחינם על פי בקשה.
ארגז חבילות יכול לכלול מדריכי שימוש ותוספת של תוכנות קנייניות.
קובץ Mini CD מאפשר התקנת לינוקס על כוננים של מחשבים בתצורה קטנה.
שרתים, מחשבים אישיים הבאים עם לינוקס מותקן זמינים מספקים כמו היולט-פקארד ודל, על אף שאלו בדרך כלל זמינים רק לשולחנות עבודה ארגוניים.
התקנות חלופיות להתקנות מסורתיות של שולחנות עבודה כוללים "התקנה רזה" שרצה מתוך LiveCD.
ב"התקנה רזה", מערכת ההפעלה נטענת ממחשב ראשי על חיבור לרשת.
בתקליטור "Live CD", מערכת ההפעלה נטענת ישירות מתוך התקליטור ללא צורך בהתקנת המערכת על הכונן הקשיח של המחשב.
חלק מההפצות כוללות תוכנית התקנה ב־Live CD.
במערכות משובצות מחשב, אופייני שלינוקס מותקנת בתוך הקושחה של המערכת ועשויה להינתן גישה למשתמשים ובמקרים מסוימים אף אפשרות זו חסומה.
מחשבים בדרך כלל נמכרים ביחד עם מערכת הפעלה מותקנת.
לא שגרתי שמערכת הפעלה זו תהיה לינוקס, למרות העובדה שהניידות של לינוקס מאפשרת לה לעבוד על רוב המחשבים.
במחשבי IBM מערכת ההפעלה היא בדרך כלל חלונות; במחשבי מקינטוש תמיד תהיה מערכת הפעלה מבית אפל, שמפיצה את Mac OS X; סאן מיקרוסיסטמס מוכרת מחשבי SPARC עם סולאריס; קונסולות משחקים כמו Xbox, פלייסטיישן ונינטנדו סוויץ' יגיעו עם מערכת הפעלה משלהם.
העובדה שלינוקס לא מותקנת כברירת מחדל מגבילה את נתח השוק של לינוקס: בדרך כלל אין מודעות בקרב הצרכנים שיש חלופות, צרכנים נדרשים לעשות מאמץ מכוון כדי להתקין מערכת הפעלה אחרת ועליהם לבצע את תהליך ההתקנה בעצמם.
עם זאת, ישנן חברות המתמקדות בייצור מחשבים שמגיעים עם לינוקס מובנה.
חברת System76, שהוקמה בשנת 2005, מפיצה מחשבים שלינוקס מותקנת עליהם, בעיקר של הפצת Ubuntu.
בשנת 2017 החלה החברה להפיץ הפצת לינוקס עצמאית בשם Pop!_OS, המבוססת על Ubuntu.
היולט-פקארד ודל מוכרים מחשבים ניידים עם לינוקס.
Terra Soft מכרה מחשבי מקינטוש וקונסולת פלייסטיישן 3 עם Yellow Dog Linux מותקן מראש.
ניתן למצוא את לינוקס כמערכת ההפעלה מוטמעת, לדוגמה בנתב NSLU2 של חברת Linksys, מכשירי וידאו של טיבו, טלפונים סלולריים מבוססי לינוקס (כגון PinePhone ו-Librem 5 ), מחשבי כף יד ונגני מוזיקה ניידים.
כמו כן בשלהי 2007 פרצו שלל דגמים של מחשבים ניידים קטנים שהשוק אימץ תחת הסיווגים MID ו־Netbook המריצים בתצורות שונות הפצות לינוקס כדוגמת Xandros או חלונות XP.
אחד הממשקים הנפוצים ללינוקס הוא ממשק שורת פקודה.
הפקודה רצה מול מסוף מחשב מסוג זה או אחר, בסביבה הגרפית: לרוב מדמה מסוף.
אפשר לעבוד מול המחשב המקומי או להתחבר למחשב אחר (לרוב דרך SSH).
ממשק שורת הפקודה נחשב למינימליסטי: הוא לא צורך משאבים רבים מהמחשב.
הוא גם לא יוצר תעבורה רבה ולכן יכול לעבוד בצורה יעילה גם בחיבורים איטיים.
יתרון נוסף של ממשק שורת הפקודה הוא שקל מאוד לשלב פקודות שונות לפקודות מורכבות ואף לתסריטים פשוטים ובכך ליצור אוטומטיזציה של העבודה.
לינוקס, מעצם תכנונה כמערכת דמוית יוניקס, כוללת ממשק שורת-פקודה יעיל ועשיר.
בדרך כלל משתמשים בחבילות מבית גנו, (לדוגמה: coreutils ובאש).
במערכות משובצות ומערכות קטנות אחרות מחליפים אותם לפעמים ב־BusyBox.
ממשק גרפי מסורתי ללינוקס יהיה מנהל חלונות X כמו Enlightenment, FVWM או Window Maker עם מגוון של תוכנות שרצות תחתיו.
מנהל החלונות מספק שליטה על מיקום ומראה החלונות ביישומים שונים.
דרגה גבוהה של גמישות מאפשרת התאמה אישית נרחבת, וכך דרישות המשאבים מהמעבד, ומהזיכרון וצריכת הזיכרון בכונן הקשיח נמוכים מאשר במערכות הפעלה עצמאיות.
המודל הזה מנוגד לפלטפורמות כמו Mac OS, שפותחה באותה תקופה שבה פותח מנהל החלונות X.
תחת פלטפורמות כאלו, ממשק המשתמש מאוחד בעזרת ערכת כלים אשר מספקת את כל האפשרויות הגרפיות, מכפתורים ועד קישוטים על חלונות כמו פס הכותרת.
השימוש במנהלי חלונות עצמם קטן עם עליית סביבות שולחנות עבודה בלינוקס.
הם משלבים את מנהלי החלונות עם ערכה של יישומים בסיסיים אשר דבקים ב"קווים המנחים לממשק אנושי".
מבין שולחנות העבודה המוקדמים בלט, CDE היה זמין כפתרון קנייני, אך מעולם לא היה פופולרי במערכות לינוקס בעקבות מחירו והגבלות הרישיון.
ב־1996 נוסד פרויקט KDE, ואחריו בשנת 1997 נוסד פרויקט GNOME, שניהם שולחנות עבודה חופשיים.
כמו כן, בשנת 1997 נוסד פרויקט Xfce שהוא פרויקט קטן המתמקד במהירות ובמודולריות.
שולחן עבודה נוסף הוא LXDE שפיתוחו החל בשנת 2006.
תחת לינוקס, יש דרישה גבוהה לתוכנות איכותיות; דרישה זו כוללת תוכנות כמו מעבדי תמלילים, גיליונות נתונים, לקוח דואר ודפדפנים.
חבילת יישומים משרדיים: אופן אופיס וליברה אופיס (אשר מבוססת על אופן אופיס).
אינטרנט: מוזילה פיירפוקס, מוזילה ת'נדרבירד, Evolution, Pidgin, כרומיום.
אף שביישומים בתחום ההוצאה לאור השולחנית ובאודיו מקצועי ייתכן חיסרון ביישומים מסחריים, משתמשים המהגרים מ־Mac OS X ומחלונות יכולים למצוא יישומים שווי ערך לרוב הפעולות.
יתר על כן, כמעט כל פרויקט תוכנה חופשית שעובד תחת חלונות או OS X, מופץ גם במהדורת לינוקס.
תוכנות קנייניות רבות נתמכות בלינוקס, בהן: אדובי אקרובט, אופרה, סקייפ ונרו.
גם יישומים וחבילות תוכנה שאין להם מהדורת לינוקס, כמו מיקרוסופט אופיס ופוטושופ, ניתן להריץ בלינוקס בעזרת תוכנות סימולטור המדמות סביבת חלונות, כמו תוכנת הקוד הפתוח Wine, או הפרויקט המסחרי Crossover Office המבוסס עליה.
לינוס בנדיקט טורבאלדס (בשוודית: ; נולד ב-28 בדצמבר 1969 בהלסינקי שבפינלנד) הוא מתכנת פיני-אמריקאי, מפתח ליבת לינוקס למערכת הפעלה.
בשנת 1991, במהלך לימודיו, טורבאלדס ניסה למצוא אפשרות לעבוד ביוניקס גם מהבית, במחשב האישי שלו.
האפשרות הפופולרית ביותר הייתה מערכת הפעלה בשם מיניקס שפותחה על ידי אנדרו טננבאום, פרופסור באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם שפיתח את מיניקס כחלק מקורס אקדמי בנושא פיתוח מערכות הפעלה.
מאוכזב מכך שקוד המקור של מיניקס לא ניתן תחת רישיון חופשי, טורבאלדס החליט לבנות גרסה משלו.
השכתוב של מיניקס הפך בהדרגה לפרויקט בפני עצמו שכבר לא היה קשור אל מיניקס באופן מיוחד, אלא שאף להיות תואם עם התקן המכונה POSIX של מערכת ההפעלה יוניקס.
טורבאלדס פיתח את הליבה וכשהרגיש כי יש לו מספיק קוד, הוא פנה לרשימת הדיוור של מיניקס והכריז על כך.
זמן קצר לאחר מכן הייתה לינוקס זמינה לכל דורש מספריה פרטית בשרת ה-FTP שהוקצה עבורה.
בשנת 1992 ניהלו טורבאלדס וטננבאום ויכוח בקבוצת הדיון comp.os.minix אודות היתרונות השונים של גישותיהם לפיתוח ליבה: ליבה מונוליתית או מיקרו-ליבה.
כאשר הכריז טורבלדס על זמינות הליבה בגרסה 0.1 הוא התייחס בעיקר למגבלות של לינוקס והביע ספק לגבי האפשרות שהיא תהפוך למשהו רציני אי פעם.
טורבאלדס התייחס במיוחד לעובדה שקוד המקור לא נייד בין סביבות הפעלה (non portable) מאחר שהוא עושה שימוש נרחב בפקודות מכונה במעבדי 386 (המחשב האישי שהיה ברשותו ובאמצעותו פותחה לינוקס).
עם הזמן מפתחים רבים ברחבי העולם התחילו לסייע לו וכך הפכה לינוקס, יחד עם תוכניות המערכת הזמינות כחלק ממערכת ההפעלה גנו, למערכת הפעלה לכל דבר.
במשך תקופה ארוכה הומרו למערכת ההפעלה גנו/לינוקס יישומים נוספים כמו שרת התצוגה X, מנהלי התקן להתקני חומרה שונים והיא אף הוסבה לפלטפורמות חומרה אחרות מלבד אינטל.
טורבאלדס הוא המתחזק הראשי של ליבת לינוקס.
בהמשך עבר טורבאלדס לארצות הברית ועבד בחברת Transmeta, אשר ייצרה מעבדים חלופיים למחשבים אישיים.
טורבאלדס מחזיק בסימן המסחרי הרשום "לינוקס" ומנהל אותו דרך מכון סימן לינוקס.
בשנת 2003 כתב את "sparse", מנתח קוד סטאטי לקוד בשפת C, אשר משמש לבדיקת הליבה.
בשנת 2005 כתב את הגרסה הראשונה של "גיט", מערכת ניהול הגרסאות המבוזרת.
לאחר כמה חודשים, תחזוקת התוכנה עברה לג'וניו המאנו.
טורבאלדס הוא פיני ממוצא שוודי (בן למיעוט השוודי שבפינלנד).
הוריו היו עיתונאים והוא נקרא על שמו של לינוס פולינג.
הוא נשוי לטובה (Tove), אלופת קראטה פינית לשעבר, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2010 קיבל טורבאלדס אזרחות אמריקאית.
גרעין לינוקס הוא גרעין שבו נעשה שימוש במערכות הפעלה ממשפחת לינוקס.
זו אחת הדוגמאות הבולטות והנפוצות ביותר של תוכנות קוד פתוח וחופשי.
הגרעין של לינוקס מופץ תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו מגרסה 2 (בתוספת מספר יוצאי דופן), אשר מפותח על ידי מספר מפתחים מרחבי העולם.
דיונים בנושא הפיתוח מתרחשים באופן יום-יומי ברשימת התפוצה של הגרעין (linux kernel mailing list).
הגרעין של לינוקס נוצר על ידי הסטודנט הפיני לינוס טורבאלדס בשנת 1991 מתוך שאיפה לאפשר שימוש במערכת ההפעלה יוניקס גם על מחשבים אישיים.
לינוקס זכתה לקהל מפתחים ומשתמשים אשר אימצו קוד מקור ממיזמי תוכנה חופשית אחרים לצורך שימוש עם הגרעין החדש.
אלפי מפתחי תוכנה תרמו קוד לגרעין של לינוקס.
גרעין לינוקס נמצאת בבסיסן של הפצות לינוקס.
הגרעין של לינוקס יכול לרוץ על מגוון רחב של מעבדים, הוא תומך במגוון רחב של פלטפורמות והתקנים, ומשתמשים בו במגוון של מערכות, החל מטלפוני אנדרואיד וכלה במחשבי ענק.
באפריל 1991, לינוס טורבאלדס, סטודנט בן 21 באוניברסיטת הלסינקי בפינלנד, החל לעבוד על מספר רעיונות פשוטים למערכת הפעלה.
טורבאלדס רצה לאפשר שימוש ביוניקס גם על מחשבים אישיים, והחל בכתיבת סדרן תוכניות ומדמה מסוף מחשב עבור מעבדי אינטל 386 באסמבלר.
ב-25 באוגוסט טורבאלדס פרסם בקבוצת דיון comp.os.minix הודעה על כך שסיים לפתח גרעין מערכת הפעלה המבוסס על מיניקס.
במקור, פותחה מערכת מיניקס על ידי אנדרו טננבאום, מרצה באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם שפיתח את מיניקס כחלק מקורס אקדמי בנושא פיתוח מערכות הפעלה.
טורבאלדס התאכזב מחוסר הנכונות של טננבאום לפתוח את קוד המקור של מיניקס ולאפשר לבצע בה שינויים ושיפורים נדרשים.
הרכיבים שטורבאלדס פיתח היו חלק מניסיונו לייצר מערכת הפעלה התואמת את תקן POSIX.
מכיוון שהקוד שכתב טורבאלדס היה זמין לכל דורש, קבוצה גדולה של מפתחי תוכנה החלה לתרום פיסות קוד ורעיונות לפרויקט, ובמיוחד אנשי קהילת המיניקס.
באותה עת, פרויקט גנו כבר ייצר אוסף תוכנות ורכיבי תוכנה חופשים אשר דרושים למערכת הפעלה חופשית, אך הגרעין החופשי Hurd טרם הבשיל לידי שימוש.
כמו כן, מערכת ההפעלה BSD טרם הבהירה את מצבה החוקי.
מכיוון שלא הייתה חלופה אחרת, למרות היכולות המעטות בימיה הראשונים, זכתה לינוקס למספר רב של מפתחים ומשתמשים.
בספטמבר 1991, גרסה 0.01 של הגרעין פורסמה בשרת ה-FTP של אוניברסיטת הלסינקי.
באוקטובר 1991, יצאה גרסה 0.02. מספר גרסאות נוספות יצאו עד שגרסה 0.11 יצאה בדצמבר 1991. גרסה זו הייתה הגרסה הבשלה-דיה הראשונה שאפשרה להדר אותה על מערכת שבעצמה מריצה לינוקס.
בעת יציאת גרסה 0.12 בפברואר 1992, בחר טורבאלדס ברישיון GPL על פני הרישיון הקודם שבו השתמש (אשר אסר על שימושים מסחריים בקוד).
קבוצת הדיון alt.os.linux הוקמה, וב-19 בינואר 1992 נשלחה אליה ההודעה
ב-31 במרץ, הוחלף שם קבוצת הדיון ל-comp.os.linux (מעין אישור שמדובר במערכת הפעלה "אמיתית" ולא "תחביב").
מערכת החלונות X הותאמה ללינוקס, והגרעין בגרסת 0.95 ממרץ 1992 היה הראשון שיכל להריץ את מערכת החלונות X.
הקפיצה מגרסה 0.1x לגרסה 0.9x (אך לא סדרת 1.0) נבעה מהתחושה שלינוקס מתייצבת לכיוון מערכת יציבה ומוגמרת יחסית, אך טרם הגיעה לנקודה שבה היא עומדת ברשות עצמה.
למרות האופטימיות הרבה, עד תחילת 1994, המשיכו להתפרסם גרסאות גרעין מ"סדרת" 0.99.
העבודה על סדרת הגרסאות 2 החלה ב-9 ביוני 1996. נקודות ציון עיקריות:
18 בדצמבר 1999 - גרסה 2.2.13 יצאה עם תמיכה בגרסאות מחשב מרכזי של IBM.
גרסה זו מסמנת את הנקודה בה לינוקס הגיעה לבשלות לשימוש כמערכת ארגונית.
ב-21 ביולי 2011, הודיע טורבאלדס על מעבר לסדרת גרסאות הגרעין מספר 3. המעבר לא לווה בקפיצת דרך טכנולוגית אלא היווה נקודת ציון לנוכח 20 שנות פיתוח.
גרסאות הגרעין הנתמכות כיום על ידי קבוצת המפתחים של לינוקס הן:
גרסה 4.9, שעליה מבוססת גרסה 9 של דביאן.
גרסה 4.19, שעליה מבוססת גרסה 10 של דביאן.
זוהי הגרסה הראשונה התומכת במעבדי ARM64.
גרסה 5.4, שעליה מבוססת גרסה 20.04 של אובונטו.
גרסה 5.10, שעליה מבוססת גרסה 11 של דביאן.
גרסה 5.15, שעליה מבוססות גרסה 22.04 של אובונטו, גרסה 15 של סלאקוור, וגרסה 7 של UEK.
גרסה 6.14, שהיא כיום הגרסה העדכנית ביותר.
עם זאת, קיימות הסתעפויות רבות של לינוקס שפותחו על ידי גורמים אחרים, תוך התבססות על מגוון גרסאות גרעין אחרות של לינוקס.
במקור הופץ הגרעין של לינוקס תחת רישיון שימוש שאסר כל שימוש מסחרי בקוד.
המצב השתנה במהרה, כאשר בגרסה 0.12, שונה רישיון השימוש לרישיון GPL מגרסה 2. רישיון זה מאפשר הפצה מחדש, ואפילו מכירה, של גרסאות לינוקס (בין אם הקוד הרשמי של לינוקס ובין אם גרסאות מותאמות), כל עוד הקוד מופץ תחת רישיון דומה, ולקונה יש גישה לקוד המקור.
טורבאלדס צוטט כי המעבר לשימוש ברישיון ה-GPL, היה המעשה הטוב ביותר שביצע אי פעם.
נכון להיום, לינוקס זמינה תחת רישיון GPL מגרסה 2, כאשר (בשונה ממרבית התוכנה ברישיון זה) אין הרשאה לפתיחת קוד המקור תחת רישיון זה מגרסה חדשה יותר.
החלטה (יוצאת דופן) זו היא בבסיסו של דיון מתמשך בנוגע לקלות המעבר לגרסאות מתקדמות יותר של GPL (דוגמת רישיון 3), והאם בכלל יש טעם במעבר שכזה.
טורבאלדס בעצמו ציין ביציאת גרסה 2.4.0 של הגרעין שהקוד שלו יוצא רק תחת רישיון GPL 2. עם זאת, רישיון GPL מציין כי אם לא מצוינת במפורש גרסת הרישיון, כל גרסה שהיא יכול להיות בשימוש, ו-אלאן קוקס ציין כי רק מעטים ממפתחי הגרעין ציינו את מספר הגרסה המדויק.
בספטמבר 2006, סקר שנערך בקרב 29 ממפתחי הגרעין העיקריים, הראה כי 28 מעדיפים את גרסה 2 של רישיון ה-GPL על פני ההצעה של רישיון 3 (שהיה בתהליך כתיבה באותה העת).
טורבאלדס התייחס לסוגיה וציין שלדעת מספר הדיוטות, דווקא הוא היה היוצא דופן כמתנגד לרישיון 3.
קיים דיון עקרוני האם מודולי הגרעין הנטענים נחשבים כיצירות נגזרות בהתאם לחוקי זכויות יוצרים, ולפיכך הם בעצמם נמצאים תחת רישיון ה-GPL.
טורבאלדס בעצמו טוען כי ישנם מודולי גרעין אשר משתמשים בממשקי הגרעין, אבל הם בעצמם אינן נגזרות של הגרעין, מה שמאפשר לדעתו את השימוש במודולים שכאלה אשר אינם נמצאים תחת רישיון ה-GPL (מרבית המודולים הללו הם מודולים סגורים אשר מופצים רק בגרסה הבינארית של הקובץ).
יש רבים החולקים על דעה זו, ואפילו טורבאלדס מסכים כי רבים ממודולי הגרעין הנטענים הם יצירות נגזרות, ואף מציין כי ברירת המחדל היא שמודולים אלה הם יצירה נגזרת.
עם זאת, טורבאלדס מציין כי קיים תחום אפור בהקשר להתקני תוכנה אשר נכתבו במקור עבור מערכות הפעלה אחרות (ולכן בהכרח אינם יצירה נגזרת).
אחד הגורמים העיקריים לדיון זה הם מנהלי התקנים של כרטיסים גרפיים.
בסופו של דבר, נראה כי הפתרון לסוגיה יקבע על ידי בית משפט.
נושא נוסף אשר מצוי בליבת הדיון בכללי הרישיון בלינוקס הוא הנושא של שימוש ברכיבי קוד סגור הקשורים לרכיב קושחה מסוים מתוך מטרה לתמוך בו.
קבצים אלה נמצאים תחת מספר רב של רישיונות תוכנה, וחלקם הגדול מופצים תחת רישיון קוד נוקשים, וקוד המקור שלהם לרוב סגור.
ריצ'רד סטולמן טוען כי שימוש ברכיבי קוד שכאלה הופכים את לינוקס למערכת קוד סגור; וייתכן שאפילו גורמים ללינוקס להיות בסתירה עם רישיון ה-GPL (הדורש גישה מלאה לקוד המקור).
כתגובה לכך, החל ארגון ה-FSFLA (קבוצת ה-FSF של אמריקה הלטינית) את פרויקט ה-Linux-libre, כדי להפוך את הגרעין של לינוקס לגרעין ללא רכיבי תוכנה סגורים, כדי שתוכל להיות בשימוש של הפצות לינוקס חופשיות לחלוטין.
הדבר הביא לכך שפרויקט דביאן הודיע שגרסה 6.0 של ההפצה מבוססת על גרעין "חופשי מכל רכיב שאיננו חופשי".
לינוקס היא סימן מסחרי רשום של לינוס טורבאלדס בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות.
הדבר נובע מתקרית עם ויליאם דלה קורס ג'וניור, אשר אף על פי שלא היה מעורב בפיתוח לינוקס, רשם סימן מסחרי על לינוקס ולאחר מכן דרש זכויות שימוש בלינוקס
לאחר מכן, מספר תומכי לינוקס פנו לרשויות המשפטיות הרלוונטיות ותבעו את דלה קרוס.
העניין יושב באוגוסט 1997, כאשר הסימן הרשום הועבר לרשות לינוס
במרץ 2003 חברת SCO הגישה תביעה כנגד חברת IBM בטענה כי IBM הפרה את זכויות היוצרים של SCO בנוגע לקוד המקור של מערכת Unix על ידי תרומה של חלק מקטעי הקוד של מערכת Unix המקורית לגרעין של לינוקס.
בנוסף, שלחה SCO מכתבים למספר חברות המזהירים אותן משימוש בלינוקס ללא בקשת רישיון מ-SCO עקב הפרת זכויות היוצרים, ובמקביל אף הודיעה לעיתונות על כוונתה לתבוע משתמשי לינוקס.
IBM התחייבה להגן על לקוחות מערכות הלינוקס שלה על חשבונה.
הפרשה הביאה למספר תביעות של חברת SCO כנגד חברות כגון נובל, דיימר-קרייזלר (אשר בוטלה בחלקה ביולי 2004) ו-Autozone, וכן לתביעות נגדיות של חברות כגון Red Hat כנגד SCO.
בתחילת 2007, SCO הגישה לבית המשפט את התביעה המדויקת בנוגע להפרת זכויות היוצרים.
למרות טענותיה המקוריות של שימוש לא חוקי במעל מיליון שורות קוד, החברה הציגה לבית המשפט 326 שורות קוד, מרביתן בלתי ניתנות להגנת זכויות יוצרים.
באוגוסט 2007 קבע בית המשפט בתביעה של SCO כנגד נובל כי SCO לא הייתה בעלת זכויות הקניין על UNIX אם כי בית המשפט לערעורים קבע באוגוסט 2009 כי שאלת בעלות זכויות היוצרים תקבע על ידי חבר מושבעים
ואכן ב-30 במרץ 2010 קבע חבר המושבעים לטובת חברת נובל.
התקני תוכנה Hyper-V של מיקרוסופט
ביולי 2009 חברת מיקרוסופט הגישה את התקני התוכנה של Hyper-V (רכיב תוכנה שמיועד לשיפור יכולת ההרצה של מערכות לינוקס וירטואליות במערכות חלונות) לפרויקט הגרעין של לינוקס.
מיקרוסופט נאלצה לבצע צעד זה לאחר שהסתבר ש-Hyper-V הכיל בתוכו התקן תוכנה לרשתות אשר מופץ ברישיון ה-GPL
השם לינוקס מתייחס אל הגרעין של מערכת ההפעלה, על אף שמקובל כיום להשתמש בשם כדי להתייחס למשפחה שלמה של מערכות הפעלה תואמות יוניקס, המוכרות גם בשם גנו/לינוקס, אשר נוצרו על ידי שילוב גרעין לינוקס עם ספריות וכלים מפרויקט גנו.
המושג "לינוקס" מתייחס גם להפצות לינוקס שלמות, אשר מספקות בדרך כלל כמויות גדולות של תוכנה החל משרתי אינטרנט כדוגמת Apache ועד לסביבות עבודה גרפיות כמו GNOME וחבילות יישומים משרדיים כמו OpenOffice.org בנוסף לבסיס של מערכת ההפעלה עצמה.
טורבאלדס לא תכנן להתחיל מהפכה כאשר הכריז לראשונה על זמינות הגרעין בגרסה 0.1. ההכרזה המאוד צנועה שלו התייחסה למעשה למגבלות של לינוקס והביעה ספק לגבי האפשרות שהיא תהפוך למשהו רציני אי פעם.
טורבאלדס התייחס במיוחד לעובדה שקוד המקור לא נייד בין פלטפורמות חומרה (non portable) מאחר שהוא עושה שימוש נרחב הוראות מכונה במעבדי 386 (המחשב האישי שהיה ברשותו ובאמצעותו פותחה לינוקס).
עבור טורבאלדס, לינוקס הייתה תחביב לכל היותר.
מפתחים רבים ברחבי העולם התחילו לסייע לו ולאט לאט הפכה לינוקס, יחד עם תוכניות המערכת הזמינות כחלק מפרויקט גנו, למערכת הפעלה לכל דבר.
במשך תקופה ארוכה נוספו למערכת ההפעלה גנו/לינוקס יישומים נוספים כמו שרת התצוגה X, מנהלי התקן להתקני חומרה שונים והיא אף הוסבה לפלטפורמות חומרה רבות מלבד אינטל.
לינוס היה לפי אירנאיוס המנהיג השני של הכנסייה הקתולית ברומא (לפי מקורות אחרים, קלמנס הראשון היה האפיפיור השני).
הכנסייה הקתולית מזהה כיום את לינוס כבישוף רומא השני.
לפי המקורות נעשה לינוס לאפיפיור בשנת 67, אך יש מסורות הגורסות אחרת.
הכנסייה האפוסטולית טענה שהאפיפיור לינוס הוא זה המוזכר בברית החדשה, באיגרתו השנייה של פאולוס אל טימותיוס (ד:21), שם מתואר בין-היתר כי שהה ברומא לצידו של פאולוס לקראת סוף חייו.
כמעט דבר לא ידוע על חייו.
לפי זדלר אמו הייתה קלאודיה ואביו – הרקלינוס.
לפי הרשימות המוקדמות ביותר של רשימת בישופים של רומא, שהועברה על ידי אירנאיוס והגסיפוס ואושרה על ידי אוסיביוס, לינוס מונה לבישוף על ידי פטרוס ופאולוס לאחר הקמת הכנסייה הנוצרית ברומא.
לפי תפיסה זו, מוגדר לינוס כאפיפיור הראשון, אך מסוף המאה השנייה או תחילת המאה השלישית מוגדר פטרוס כאפיפיור הראשון.
לפי ה"ליבר פונטיפיקליס" (ספר האפיפיורים), לינוס קבע כי נשים צריכות לכסות את ראשן בכנסייה, מינה את 15 הבישופים הראשונים ולאחר מכן מת כמרטיר עקב רדיפות מצד הרומאים, כאשר יום חגו הוא 23 בספטמבר.
רוב המקורות מעריכים כי מת בשנת 79, ואילו ה"ליבר פונטיפיקליס" נוקב בשנת 67. הידיעות לגבי אמינותו של ה"ליבר פונטיפיקליס" הן חלוקות, ומכאן גם הדעות לגבי המידע אודות לינוס.
החוקר יוהאן פיטר קירש מציין בספרו "האנציקלופדיה הקתולית" את הבעייתיות בתיאורים אודות לינוס, כאשר בין-היתר טוען (כמו גם מקורות אחרים) שאי אפשר להוכיח שלינוס מת מות קדושים מאחר שבתקופתו לא מתוארים רדיפות נוצרים ברומא.
כל הכתבים שיוחסו ללינוס התגלו כזיופים פסאודואפיגרפיים או שלא ניתן היה להוכיח שנכתבו על ידו.
הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס לא נכתבו על ידי לינוס, אלא במאה השישית.
בשנת 1615 נמצא קבר מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש שעליו היו חרוטות האותיות LINVS, דבר שהביא להנחה כי מדובר בקברו של לינוס.
אולם, ממחקר שנעשה באותה תקופה, הוערך כי חמש האותיות שהתגלו הן חלקו האחרון של שם ארוך יותר, כגון "Aquilinus" או "Anullinus".
הכתבים על מותם של פטרוס ופאולוס יוחסו ללינוס, אך לא נכתבו על-ידו אלא במאה השישית.
למרות החוסר בעדויות נוספות, ישנה הערכה כי טענת "ליבר פונטיפיקלס" בדבר קבורתו של לינוס נכונה, והוא אכן קבור בגבעת הוותיקן סמוך לקברו של פטרוס, במה שמכונה כיום ה"נקרופוליס של הוותיקן" מתחת לבזיליקת פטרוס הקדוש.
לינה מדינה (Lina Vanessa Medina Vásquez ; נולדה ב-27 בספטמבר 1933) היא פרואנית שילדה בגיל חמש שנים, שבעה חודשים ו-17 ימים לפני הלידה ובכך הייתה ליולדת הצעירה ביותר הידועה בהיסטוריה.
מדינה התחילה לקבל את המחזור החודשי בגיל שמונה חודשים.
היו לה שחלות של אישה בוגרת, כנראה כתוצאה ממחלה הורמונלית.
בגיל ארבע היו לה שדיים מפותחים ושער ערווה.
עם התנפחות הבטן בשלבים המוקדמים של הריונה החשש היה לגידול בבטנה, והיא הובאה לבית-החולים על ידי הוריה כשהייתה בת 5. אך בבית החולים קבעו שמדובר בהריון וכי מדינה אוחזת כבר בחודש השביעי להריונה.
ד"ר חררדו לוזדה גם לקח את מדינה ללימה, בירת פרו, כדי שמומחים אחרים יוודאו שהיא אכן בהריון.
ב-14 במאי 1939, חודש וחצי לאחר האבחון הראשוני, היא ילדה בן בניתוח קיסרי שבוצע על ידי המנתחים ד"ר חראדו לוסאדה (Lozada) וד"ר בוסלו (Busalleu) והמרדים ד"ר קולרטה (Colareta).
בתחילה, הואשם אביה בכך שהוא אבי התינוק ונכלא בעוון גילוי עריות; הוא שוחרר לאחר מכן מחוסר ראיות.
זהות אבי התינוק אינה ידועה.
הבן, חררדו (שנקרא על שם הרופא שלה), שקל בלידה 2.7 קילוגרם.
בשנות ילדותו המוקדמות גדל הילד באשליה שמדינה היא אחותו, אך בגיל 10 נודע לו שהיא למעשה אמו.
הוא גדל והיה בריא, ומת ב-1979 בגיל 40 כתוצאה ממחלת עצמות.
אין קשר מוכח בין מחלתו לבין הגיל הצעיר של אמו כשילדה אותו.
לכשבגרה נישאה מדינה לראול חוראדו והביאה איתו ילד ב-1972. השניים מתגוררים במחוז עני בלימה שנקרא "שיקגו הקטנה".
מדינה איננה מדברת על הנושא בפומבי וסירבה לריאיון עם רויטרס בשנת 2002.
השם לינוס משותף לשלוש דמויות שונות במיתולוגיה היוונית.
כל השלושה הם בניו של אפולו:
בנו של אפולו ושל פְּסַמָתֵה, בתו של מלך ארגוס.
מכיוון שפסמתה יראה את זעמו של אביה, היא נטשה את תינוקה ונתנה אותו לרועים על מנת שיגדלוהו.
בהגיע לינוס לבגרות הוא נטרף למוות על ידי כלבים, וכאשר גילה זאת אביה של פסמתה, מלך ארגוס, הוא רצחה.
כעונש על כך שלח אפולו מגפה אל העיר, אשר הרגה בעיקר את הילדים.
המגפה סרה רק לאחר שתושבי העיר ומלכם התחרטו על מעשיהם אלו, וביקשו מחילה.
בנו של אפולו ושל המוזה קאליופה, על פי מסורות מסוימות.
מסורות אחרות מייחסות את לידתו של לינוס זה למוזה אוראניה או, לחלופין, למוזה טרפסיכורה.
לינוס היה מוזיקאי מוכשר, אשר לימד נגינה הן את אורפאוס והן את הרקולס.
אולם, באחד משיעוריו להרקולס, לאחר שנזף בו על טעויותיו, הרגו הרקולס הזועם.
בנו של אפולו ושל המוזה אוראניה, שלאחר מכן נהרג על ידי אביו בתחרות.
ייתכן ולינוס היה האנשה של קינה או הספד, שכן ביוון הקלאסית התקיימה סוגה של שירה שנקראה linos, שנתפסה לעיתים כמקוננת על לינוס.
ב-2001 גילו אסטרונומים שלאסטרואיד 22, המכונה "קאליופה", על שם אמו, יש ירח הסובב אותו, והם כינו אותו "לינוס".
לינו ספיטרי (מלטית: Lino Spiteri; 23 בספטמבר 1938 – 14 בנובמבר 2014) היה סופר, משורר, פוליטיקאי ועיתונאי מלטזי.
ספירטי נולד בכפר קורמי (Qormi) שבמלטה.
עם סיום לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שב למולדתו ונבחר לפרלמנט המלטזי.
ספיטרי פרסם את קובצי הסיפורים "בשר ודם" "נעורים מבוזבזים", "אנטומיה", "שני החברים", "הגנב" ו"באודם התלתן", את הרומן "מהפכה בדו מינור" ואת ספרי השירה "התוודות" ו"אני הולך לבדי".
הוא שימש כשר האוצר המלטזי בין השנים 1981–1983 ופעם נוספת ב-1996–1997 כאשר החליף את ג'ון דלי.
הוא היה ממנהיגי מפלגת העבודה של מלטה.
לינוי בר-גפן (נולדה ב-10 באוגוסט 1979 ברמת גן) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
לינוי בר-גפן נולדה ב-1979, בת לאב שמוצאו מפולין ואם שמוצאה מתוניסיה.
לאחר לימודיה בתיכון תלמה ילין במגמת התיאטרון, שירתה בגלי צה"ל ככתבת וכן כעורכת מהדורות חדשות, עד שהודחה בשל עבירת משמעת.
לאחר שירותה הצבאי הייתה כתבת במהדורת החדשות של חברת הטלוויזיה בכבלים "תבל", "תחנה מרכזית", וכן כתבת פוליטית באתר ynet.
בשנת 2002 הצטרפה לחברת החדשות של ערוץ ישראל 10, שם הייתה כתבת, עורכת ומגישת מבזקים.
בסוף שנת 2003 החלה להגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 "כל בוקר" יחד עם אברי גלעד.
התוכנית זכתה לפופולריות גדולה, מגישיה היו מועמדים לפרס מסך הזהב בשנת 2004, והתוכנית עצמה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ב-2005. במהלך 2005 הגישה תוכנית סאטירית ברדיו תל אביב, והחלה ללמוד תקשורת במכללה למנהל.
בשנת 2006, לאחר שנתיים של הגשת "כל בוקר", עזב גלעד את התוכנית לשם הגשת "העולם הבוקר", תוכנית הבוקר של "רשת" ב-ערוץ 2 יחד עם עינב גלילי, ובר-גפן החלה להגיש את התוכנית עם קובי מידן ופעם בשבוע עם תמר איש-שלום.
במרץ 2007 דווח כי בר-גפן תצטרף כעורכת לצוות התוכנית "לונדון את קירשנבאום".
באוגוסט באותה שנה הגישה בר-גפן סדרה בת שלושה פרקים בנושא איכות מי השתייה בישראל, בשם "זהירות מים", והגישה סרט דוקומנטרי על יהדות ארצות הברית.
החל מנובמבר 2007 שידרה ברדיו 99 את תוכנית הבוקר "כאן ועכשיו" יחד עם גל גבאי למשך כשנה.
בסוף יוני 2008 החלה להגיש את התוכנית "מה קורה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, בה היא סוקרת את אירועי היום לפי עריכתם של גולשי האינטרנט.
ב-2009 הגישה את תוכנית הבוקר "יום חדש" ב"קשת", עם אורן וייגנפלד למשך כשנה.
בספטמבר 2010 התפטרה מ"קשת" ועברה לתפקיד כתבת ותחקירנית בתוכנית התחקירים "360" של "רשת".
בשנת 2013 עלתה בערוץ 2 התוכנית "מועדון המבקרים", בה השתתפה בר-גפן כחברת פאנל לצידם של רן שריג, ג'ודי שלום ניר מוזס ולוסי אהריש.
משנת 2014 מגישה בימי רביעי את התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל יחד עם אביב לביא.
ביולי 2014 החלה להגיש תוכנית אקטואליה יומית בערוץ 20.
במאי 2015 החלה להגיש בערוץ 10, כחלק מצמד, את תוכנית התחקירים "עושות חשבון".
החל מאוקטובר 2017 הגישה את מגזין התחקירים "על המשמר" בערוץ כאן 11.
ביולי 2018 החלה להגיש תוכנית רשת לילדים בשם "דבר לילדים" המשודרת באתר האינטרנט "דבר ראשון".
ב-22 בדצמבר 2020 החלה להשתתף כפאנליסטית בתוכנית "חדשות הבוקר" בערוץ קשת 12.
בר-גפן היא צאצאית (דור שישי) של החוזה מלובלין.
ב-27 ביולי 2007 נישאה לדני אנגלברג, וכעבור כארבע שנים הם נפרדו.
משנת 2012 היא בזוגיות עם העיתונאי בן זילכה.
בראיונות לתקשורת סיפרה בר-גפן על הקשיים בטיפול בבן זוגה, שהפך לסיעודי עקב אירוע מוחי.
בעקבות אירוע זה, מציעה בר גפן שירות ניהול משבר רפואי הנמכר ככיסוי ביטוחי.
בשנת 2019 הגישה תביעה בסך 300 אלף ש"ח נגד חברת "טוויטר", על שזו סירבה להסיר ציוץ פוגעני כלפיה.
בר-גפן מעידה על עצמה כאתאיסטית אך רואה ערך בשמירה על המסורת.
לינה משותפת הייתה שיטת חינוך וגידול ילדים, שהייתה נהוגה ברוב הקיבוצים בארץ ישראל עד שנות ה-80. בלינה המשותפת, ילדי הקיבוץ היו לנים בלילות יחדיו במבנים ייעודיים, שנקראו בתי ילדים, במנותק מהוריהם.
בתי הילדים היוו מעון קבע לילדים, בו גם אכלו, התרחצו ולמדו בשנות בית הספר היסודי.
ברוב הקיבוצים המשיכו ללון במשותף עד ההתגייסות לצבא.
הלינה המשותפת התבססה על עקרון החינוך המשותף שהיה נהוג בקיבוצים.
על פי עיקרון זה, האחריות לחינוך הילדים, לרווחתם ולהכשרתם הרעיונית והמעשית לחיי הקיבוץ הייתה מוטלת על כלל החברה.
המסגרת השיתופית אפשרה את תרגול הרעיונות השיתופיים באופן שוויוני בכל תחומי חיי הקיבוץ.
מעבר ללימודים ולמילוי צורכיהם הבסיסים, על הילדים הוטלו מטלות נוספות, על פי גילם, כגון ניקיון בית הילדים ועבודה בענפי המשק השונים.
הילדים נפגשו עם הוריהם בשעות אחר הצהריים למספר שעות, וחזרו לבית הילדים בשעות הערב לקראת השינה.
את ארגון הילדים לשינה ביצעו המטפלות או המחנכת, שדאגו להשכיב את הילדים במיטות ולכיבוי האורות.
במהלך הלילה, האחריות עברה לשומרת הלילה התורנית, שהייתה אחראית על מספר בתי ילדים.
בשלב מסוים הוכנס לשימוש מכשיר אינטרקום ('שמרטף אלקטרוני'), שאפשר לשומרת לשמוע את הקולות בבתי הילדים ולהשגיח מרחוק.
הלינה המשותפת החלה מגיל ינקות ועד לתיכון, בו עברו בני הנוער לחדרים של שניים או שלושה.
ניתוח היסטורי של התהליך שהביא לבניית האידאולוגיה של לינה משותפת בקיבוצים טוען, כי הרקע לסידור הזה היו תנאי חיים קשים וצורך של הורים למצוא פתרונות מעשיים ללילה בעבור ילדיהם, כדי שיוכלו להתפנות לפעולות חלוציות.
שיטה זו השפיעה גם על גודל הבתים והדירות בקיבוץ שהותאמו לחיים של זוגות או יחידים, היו בשל כך קטנים יחסית, ולא אפשרו בם לינה של ילדים.
בקיבוץ הארצי, תינוקות החלו ללון בלינה המשותפת בגילאי 4–6 חודשים.
כבר לאחר הקמת המדינה עלו בקיבוצים ערעורים על הלינה המשותפת.
כבר בשנת 1962 עברו ארבעה קיבוצים, צרעה, יזרעאל (קיבוץ), אורים ובית העמק למודל של לינה משפחתית.
במהלך שנות ה-70 וה-80 עברו רוב הקיבוצים ללינה משפחתית.
בשנת 1997 עבר אחרון הקיבוצים - ברעם - מהלינה המשותפת ללינה משפחתית.
המעבר ללינה המשפחתית הצריך ביצוע של שינויים במוסדות החינוך והשירותים בקיבוץ ובהרחבת דירות החברים.
הסיבות למעבר ללינה המשפחתית קשורות לתהליך הכללי של התרופפות הקיבוצים, שנבע מחילופי הדורות, אך בעיקר עם ההבנה שהחלה לתפוס מקום נרחב בשנות השבעים שהדבר הוביל לקשיים פסיכולוגיים הן אצל ההורים והן אצל הילדים.
גם לאחר המעבר ללינה משפחתית, עברו הילדים בגיל מסוים, לרוב בין כיתות ו'-ט', ללינה משותפת.
בשנות ה-50 הייתה נהוגה לינה משותפת בכמעט כל הקיבוצים, אך היו מספר יוצאים מן הכלל, כמו קריית ענבים, עין חרוד ודגניה א' בהם נהגה לינה משפחתית עד גיל 11. קבוצת כנרת עברה אז מלינה משפחתית ללינה משותפת.קיבוץ גשר הזיו עבר ללינה משפחתית בראשית דרכו בשנת 1952.
בשנת 1963 ביקשו בכפר הנשיא להתאים את יחידות הדיור ללינה משפחתית והקיבוץ עבר ללינה משפחתית בשנת 1966. בשנת 1966 היו 12–13 קיבוצים של האיחוד שהיה נהוג בהם לינה משפחתית.
בסוף 1967 היו שמונה קיבוצים של איחוד הקבוצות והקיבוצים שעברו ללינה משפחתית.
בסקר שנעשה בנושא נמצא שרוב החברים בקיבוצים תומכים בלינה משפחתית ושהתמיכה של נשים בלינה משפחתית היא כמעט כפולה מזאת של גברים.
בסקר נמצא גם שקיבוצים שעברו ללינה משפחתית סבלו מכך שחברי הקיבוץ, ובעיקר חברות הקיבוץ, השקיעו פחות בעבודה הקיבוצית.
עד שנת 1971 עברו כרבע מקיבוצי איחוד הקיבוצים ללינה משפחתית.
ביזרעאל היה המעבר ללינה משפחתית גורם משיכה של זוגות שהגיעו אליה מקיבוצים אחרים.
בסוף 1975 הייתה נהוגה לינה משפחתית בכמחצית הקיבוצים של איחוד הקיבוצים.
בשנת 1976 הוחלט באיחוד הקבוצות והקיבוצים לאפשר החלטה על מעבר ללינה משפחתית ברוב של שני שלישים מהמשתתפים באספה, בתנאי שמדובר במעל 51% מחברי הקיבוץ.
עז אז נדרשו שני שלישים מחברי הקיבוץ להחלטה כזאת.
בשנת 1975 התקבלה החלטה במוסדות הקיבוץ המאוחד שאפשר גם לקיבוציו לבחור בלינה משפחתית.
בשנת 1980 קיימה תנועת הקיבוץ הארצי דיון בשאלה האם להתיר לינה משפחתית בקיבוצים, והוחלט שאין להתירה ושהנוהל של לינה משותפת יימשך בכל קיבוצי התנועה.
ההחלטה הביאה את קיבוץ שניר להכריז על פרישה מהקיבוץ הארצי ומעבר למעמד של קיבוץ נלווה לתנועה.
בשנת 1983 היו בקיבוץ הארצי שני קיבוצים שעברו ללינה משפחתית, שניר ומרחביה.
בשנת 1984 התירה התנועה לקיבוציה להחליט על מעבר ללינה משפחתית.
בשנת 1990 נהגה לינה משפחתית ב-20 מתוך 86 קיבוצי הקיבוץ הארצי, ועוד 20 קיבוצים היו בתהליכי בירור.
עד שנת 1983 החליטו כל הקיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי על מעבר ללינה משפחתית.
אחרון הקיבוצים שקיבל את ההחלטה היה קבוצת יבנה שעבר ללינה משפחתית בקיץ 1986.
בבתי הילדים לנערים, קרי בתי הנעורים, שבהם ישנו ילדי הקיבוץ בגילאי 12 ומעלה, הייתה תופעה של יחסי מין.
בספרה של ד"ר אלה קנר, "דלתות לא נעולות", קנר משתפת לגבי התופעה הזו מהלינה המשותפת בקיבוץ.
קנר מציינת בראיון חוויה של מרואיינת בספרה לגבי תופעת המיניות בבתי הנעורים:
קנר אף שיתפה בספרה גם את החוויות האישיות של מרואיינת אחרת על רקע תופעת המיניות:
על הלינה המשותפת נמתחה לעיתים ביקורת, בעיקר על ידי חלק מבוגריה, שחשו נפגעים.
חלקם אף כינו את עצמם בכינוי בעל הקונוטציות הקשות, "שורדי קיבוץ", או "נפגעי הלינה המשותפת".
בימיו הראשונים של הקיבוץ, האמינו חבריו כי המשפחה מעבירה פתולוגיות, שייעלמו על ידי ניתוק הילד מהתא המשפחתי.
ברם, הורים רבים חשו תסכול רב מהניתוק הכפוי מילדיהם.
נורית לשם, בספרה "שירת הדשא", מספרת על כעסים של נשים על אמהותיהן שבחרו בעבורן לינה משותפת ומתארות תחושות של נטישה וחוסר אונים שחשו בגללה.
בנושא טיפלו אמנים שונים, יוצאי קיבוץ, לדוגמת האוצרת טלי תמיר, שפרסמה תערוכה בנושא בביתן הלנה רובינשטיין, הבמאי רן טל והתסריטאי רון גולדמן בסרטם התיעודי "ילדי השמש" והבמאי דרור שאול בסרטו "אדמה משוגעת".
גם הסופרת בתיה גור ביססה מותחן בשם "לינה משותפת", על רקע העימות בתוך הקיבוץ על הנושא.
לעומת זאת, סקר בין בוגרי קיבוצים מצא ש-75% מהגברים, ו-63% מהנשים, ציינו את הלינה המשותפת כחוויה חיובית, בעוד רק 18% מהנשים ו-7% מהגברים ציינו אותה כחוויה שלילית.
מחקרים רבים נערכו בנושא והעלו ממצאים הקשורים לחסך אימהי, להשפעה השלילית על טיב הקשר בין אחים ועוד.
נושא הלינה המשפחתית והרגשות שהוא עורר זכו לביטויים שונים בתרבות ובשירה הישראלית.
קיימת טענה כי שירה הפופולרי של לאה גולדברג, "ערב מול הגלעד", כולל ביקורת מרומזת על הלינה המשותפת שהייתה נהוגה בקיבוצים באותה עת.
גם השיר "לילה" של שלום חנוך עוסק במישרין בנושא הלינה המשותפת - .
מרבית הספרים שפורסמו בנושא כוללים ביקורת על התופעה, כך למשל הספר "לינה משותפת" של בתיה גור, "ארבע אחרי הצהריים" של נועה זית ו"היינו העתיד" של יעל נאמן., "ההתחלה - נומה עמק" של רות נצר.
אולם, ספרה של יונה טפר, "כאן היה הבית", דווקא מציג את התופעה מנקודת מבט חיובית יותר.
גם סרטי הקיבוצים כמו "ילדי השמש", "רכבת העמק" ו"אדמה משוגעת" עוסקים בנושא זה.
בשנת 2005 אצרה טלי תמיר בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו במוזיאון תל אביב את התערוכה "לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית" שעסקה במתח שבין היחיד והקבוצה בחברה הישראלית ובאופן מיוחד בחברה הקיבוצית.
בשנת 2020 יצא הספר ארבע שעות ביום שכתבה אוריין צ'פלין שראיינה נשים על חווית האימהות בלינה המשותפת ובעקבותיו סרט תיעודי ששודר בכאן 11 המביא את סיפורן של שמונה אימהות שילדיהן גדלו בבתי הילדים בקיבוץ.
לינה ורטמילר (Lina Wertmüller; 14 באוגוסט 1928 – 9 בדצמבר 2021) הייתה תסריטאית ובמאית קולנוע איטלקייה ממוצא שווייצרי.
היא האישה הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על סרטה "שבע היפהפיות", ואחת מתשע נשים שהיו מועמדות לפרס זה בכל תולדותיו.
בשנת 2019 הוענק לה פרס אוסקר לשם כבוד.
ורטמילר ידועה בשערה הקצר ובמשקפיים בעלי מסגרת לבנה, מראה שסיגלה לעצמה מאמצע שנות ה-60.
ורטמילר נולדה ברומא למשפחה קתולית אדוקה ממוצא שווייצרי.
בילדותה הייתה מרדנית מאוד, סולקה מיותר מ-12 בתי ספר קתוליים שונים, ונרשמה ללימודי תיאטרון חרף רצונו של אביה שתהיה עורכת דין.
לאחר שסיימה את לימודיה תיירה באירופה במסגרת עבודתה כמפעילה בתיאטרון בובות.
בעשר השנים הבאות היא עבדה בתיאטרון כשחקנית, במאית ומחזאית.
במהלך תקופה זו פגשה בג'אנקרלו ג'אניני, שבהמשך כיכב בכל סרטיה הגדולים.
באמצעות היכרותה עם מרצ'לו מסטרויאני פגשה בפדריקו פליני ושימשה ב-1962 עוזרת במאי בסרטו "שמונה וחצי".
בהמשך השנה ביימה ורטמילר את סרט הבכורה שלה "The Lizards", סרט שהרעיון המרכזי בו (חיי העוני של האיטלקים הדרומיים) היווה מוטיב חוזר בעבודות מאוחרות יותר.
לאחר מכן זכו סרטיה להצלחה בינונית, אך ב-1972 השיגה ורטמילר הצלחה בינלאומית מתמשכת עם סדרה של ארבעה סרטים בכיכובו של ג'נקארלו ג'אניני.
האחרון שבהם, "שבע היפהפיות" משנת 1975, קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר, והיה שובר קופות עולמי.
ורטמילר היא האישה הראשונה שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
סרטיה ידועים בשמות הארוכים שהיא נותנת להם, כגון סרטה "סחף חושים", שלפי השם המקורי באיטלקית אמור להיות: "נסחפים על ידי גורל לא רגיל בים אוגוסט הכחול".
שמות אלו קוצרו בקביעות כששוחררו להפצה עולמית.
(סרט משנת 1979 עם 179 דמויות, ידוע בשם המקוצר "Blood Feud").
סרטיה המאוחרים זכו להצלחה פחותה מאשר סרטיה מאמצע שנות ה-70.
ורטמילר הייתה נשואה לאנריקו ג'וב (נפטר ב-4 במרץ 2008), מעצב אמנותי שעבד איתה על כמה מסרטיה.
לינה (רחל לאה) הופנקו (א' בחשוון תרמ"ח; 19 באוקטובר 1887 - ז' בכסלו תש"ד; 14 בדצמבר 1943) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה.
הייתה רעייתו של משה הופנקו, מנהל קונסרבטוריון שולמית.
נולדה בפולטבה בשם רחל לאה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי.
היא נקראה על שם סבתה רחל לאה קרישבסקי, שנפטרה ברוסיה בשנת תרמ"ג (1883).
סבה חיים יעקב קרישבסקי, חסיד חב"ד, עלה לבדו לארץ ישראל בשנת 1886 והתיישב בראשון לציון.
בשנת 1897 עלתה לינה עם הוריה לארץ ישראל, ובתקופתם הראשונה התיישבו בירושלים.
לינה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
לאחר לימודיה הצטרפה ל"במת החובבים" ביפו, בראשותו של מנחם גנסין, והייתה השחקנית הראשית של אגודה זו.
בין השאר, היא שיחקה את "יהודית" בהצגה "אוריאל אקוסטה" לקרל גוצקוב, הכלה ב"נישואין" לניקולאי גוגול, והנערה ב"מזל טוב" לשלום עליכם.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל משה הופנקו כדי לשמש מורה בבית הספר למוזיקה שהקימה שולמית רופין.
בבואו לתל אביב התגורר הופנקו בבית המורה מרדכי אזרחי (אז: קרישבסקי), ושם ערך את הקונצרט הראשון שלו.
בתו של אזרחי, לינה, הייתה תלמידתו הראשונה, וכעבור זמן קצר נישאה לו.
בשנת 1912 נפטרה שולמית רופין, והופנקו נקרא לנהל את בית הספר, ששמו הוסב ל"שולמית" על שם המייסדת.
באותה שנה גם נולד בנם הבכור של משה ולינה, יובל-חיים הופנקו (עמידרור), שלאחר פטירת אביו ניהל את "שולמית".
לינה נסעה לווינה להשתלם בהוראת מוזיקה, וכשחזרה החלה ללמד ב"שולמית".
ביתם של בני הזוג הופנקו היה מוקד לקונצרטים, כשבני תל אביב הקטנה היו מתגודדים סביבו ומאזינים לצלילי המוזיקה שבקעו ממנו.
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נהגו משה ולינה הופנקו לערוך קונצרטים לחיילי הצבא הבריטי ולחיילי הגדודים העבריים.
לינה נפטרה בשנת 1943, בהיותה בת 56. נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, לצד אמה בתיה אזרחי.
אחיה הוא הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, שניהל את קונסרבטוריון רון.
לינה סולומונובנה שטרן הייתה ביוכימאית, נוירופיזיולוגית והומניסטית סובייטית-יהודייה ידועה אשר גילוייה הרפואיים הצילו אלפים בחזית מלחמת העולם השנייה.
הייתה היחידה מבין חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות ששרדה את מסע הרדיפות של סטלין אחרי ראשי הארגון.
שטרן נולדה בלייפאיה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) בשנת 1878 למשפחה יהודית, והתחנכה בז'נבה שבשווייץ, שם פיתחה קריירה אקדמית מרשימה בתחומי הביוכימיה ומדעי העצב.
בתקופה זו החלה את מחקריה על הנשימה התאית (1910) ועל מחסום דם-מוח (1921).
בשנת 1918 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1925 היגרה לברית המועצות מתוך מניעים אידאולוגיים.
בין השנים 1925–1948 הייתה פרופסורית באוניברסיטה הרוסית הלאומית לרפואה ע"ש פירוגוב.
בשנת 1929 הקימה את המכון לפיזיולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, ועמדה בראשו עד שנת 1948, עת נסגר.
בשנים אלו המשיכה לחקור את מחסום דם-מוח וערכה מחקרים גם בתחומי אריכות הימים והשינה.
תוצאות חלק ממחקריה זכו ליישום רפואי ונטען כי הצילו חיי אלפים בעת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 הייתה לאישה הראשונה שהתמנתה כחברה מלאה באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1943 זכתה בפרס סטלין.
שטרן הייתה חברה בוועד הנשים האנטי-פשיסטי וכן בוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
מבין 15 האנשים שנעצרו כאשר הוועד נרדף בינואר 1949, הייתה שטרן היחידה שנותרה בחיים.
חברי הוועד האחרים שנעצרו הוצאו להורג ביריה, וידועים כהרוגי המלכות בברית המועצות.
כשאר חבריה נידונה בתחילה למוות, אולם אחר כך הומר גזר דינה לשלוש וחצי שנות מאסר וחמש שנות גלות.
שטרן, שהייתה אז בת 73, נשלחה לגלות בג'מבול (כיום טראז) שבקזחסטן, ולאחר מותו של סטלין בשנת 1953 הורשתה לחזור למוסקבה.
עם זאת, שמה טוהר רשמית רק בפברואר 1958, וחברותה באקדמיה הרוסית למדעים הוחזרה לה רטרואקטיבית משנת 1953. מ-1954 ועד מותה כיהנה כראש המחלקה לפיזיולוגיה במכון לביופיזיקה של האקדמיה הרוסית למדעים.
לינוס קארל פאולינג (בתעתיק מדויק יותר: ליינוס פולינג, באנגלית: Linus Carl Pauling; 28 בפברואר 1901 - 19 באוגוסט 1994) היה כימאי-פיזיקאי, זוכה שני פרסי נובל, פעיל שלום וסופר אמריקאי.
פאולינג הוא אחד הכימאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה ונמנה עם המדענים החשובים של המאה ה-20.
פאולינג קיבל את פרס נובל לכימיה לשנת 1954 על מחקריו בעניין טבעו של הקשר הכימי, ואת פרס נובל לשלום לשנת 1962 על המערכה שהוביל נגד ניסויים גרעיניים מעל פני הקרקע.
על פועלו זה הוענק לו גם פרס לנין לשלום לשנים 1968–1969.
הוא אחד מחמישה בלבד שזכו יותר מפעם אחת בפרס נובל
(מארי קירי, ג'ון ברדין, פרדריק סנגר וקרל בארי שארפלס הם האחרים),
אחד מהשניים שקיבלו פרסי נובל בתחומים שונים (השנייה היא מארי קירי – לכימיה ולפיזיקה),
והיחיד שקיבל שני פרסים בלי שותפים.
פאולינג נולד בפורטלנד, אורגון, והיה בנם הבכור של הרמן הנרי ויליאם פאולינג (1876–1910) ולוסי איזבל "בל" דרלינג (1881–1926).
הוא נקרא ליינוס קארל על שמם של סבו מצד אמו, ליינוס, וסבו מצד אביו, קארל.
מצד אביו היה פאולינג צאצא של חקלאים מפרוסיה שהיגרו למושבות הגרמניות במיזורי.
קארל פאולינג, סבו של ליינוס, עבר עם משפחתו לקליפורניה, ולבסוף השתקע באוסוויגו, אורגון, ועבד שם בבית יציקה.
לאחר שאביו של ליינוס, הרמן פאולינג, סיים את בית הספר היסודי, הוא שימש כשוליית רוקחים עד שהיה לרוקח בזכות עצמו.
מוצאה של אמו של פאולינג, לוסי, היה אנגלי-סקוטי.
אביה, ליינוס וילסון דרלינג, התייתם בגיל 11 והיה במשך חייו שוליית אופים, מורה, חקלאי, מודד, מנהל סניף דואר ועורך דין.
לו ולאליס, אשתו, נולדו ארבע בנות, ולוסי ביניהן.
ב-17 ביולי 1888 ילדה אליס את ילדם החמישי, אבל התינוק נולד מת.
כעבור פחות מחודש גם היא מתה, ודרלינג נשאר לטפל לבדו בארבע בנותיהם הצעירות.
כשהרמן היה בן 23 ולוסי הייתה בת 18, הם נפגשו בארוחת ערב.
כעבור חצי שנה הם נישאו.
בשנה הראשונה לחייו של ליינוס פאולינג גרו הוריו בדירת חדר בפורטלנד.
בשנת 1902, אחרי שנולדה אחותו פאולינה, החליטו הוריו של פאולינג לעזוב את העיר על מנת לעבור לבית מרווח יותר.
הרמן מצא עבודה בסיילם, כסוכן נוסע של חברת תרופות, והמשפחה עברה לגור שם.
שנה אחרי הולדת אחותו השנייה של ליינוס, לוסיל, בשנת 1904, חזרה המשפחה לאוסוויגו, והרמן פאולינג פתח בה בית מרקחת משלו.
העסקים באוסוויגו היו חלשים, ובשנת 1905 המשפחה עברה לקונדון.
בגיל תשע היה ליינוס תולעת ספרים.
אביו כתב מכתב לעיתון ב-12 במאי 1910, וביקש המלצות לספרים שיעסיקו אותו.
חברו של פאולינג, לויד א' ג'פרס, ערך ניסויים בערכת כימיה קטנה.
פאולינג הוקסם והחליט שהוא רוצה להיות כימאי.
בבית הספר התיכון המשיך פאולינג לערוך ניסויים בכימיה.
חלק גדול מהציוד והחומרים שהשתמש בהם, היו שיירים שלקח ממפעל פלדה נטוש.
עם חבר מבוגר יותר, לויד סיימון, הוא הקים במרתף ביתו של סיימון את Palmon Laboratories, מעבדה שהציעה שירותי דגימה ובדיקה למחלבות המקומיות.
אבל המחלבות לא מיהרו לסמוך על שני הנערים, והעסק נכשל ונסגר.
בסתיו של 1916 היה פאולינג בן ה-15 תלמיד השנה האחרונה בתיכון, וציוניו אפשרו לו להיכנס לקולג' החקלאי של אורגון.
חסרו לו שני קורסי חובה בהיסטוריה אמריקאית כדי לקבל תעודת בגרות.
הוא ביקש ממנהל בית הספר ללמוד את שניהם במקביל בסמסטר האביב, אבל המנהל דחה את בקשתו וביוני החליט פאולינג לעזוב את בית הספר בלי תעודה.
כעבור 45 שנים, אחרי שזכה בשני פרסי נובל, העניק לו בית הספר התיכון - תיכון וושינגטון בפורטלנד - את תעודת הבגרות.
בקיץ עבד פאולינג תמורת שמונה דולר לשבוע במשרה חלקית בחנות מכולת, ואחר כך קיבל משרת מכונאי מתלמד במשכורת של 40 דולר בחודש.
הוא הצטיין בעבודתו ומשכורתו עלתה תוך זמן קצר ל-50 דולר בחודש.
בזמנו הפנוי הוא הקים מעבדת צילום עם שני חברים, וקיבל עבודות מחברת צילום מקומית.
הוא קיווה שהעסק יתבסס, והוא יוכל למשוך ממנו סכום קבוע שיעזור למימון לימודיו הגבוהים בעתיד.
כשקיבל בספטמבר 1917 מכתב המאשר את קבלתו לקולג' החקלאי של אורגון, התפטר מיד.
באוקטובר 1917 גר פאולינג במעונות הקמפוס בקורווליס, אורגון, עם בן דודו מרווין ועם אדם נוסף.
מאתיים הדולרים שחסך בעבודות מזדמנות, עזרו לו לממן את לימודיו.
בסמסטר הראשון נרשם לשני קורסים בכימיה, לשניים במתמטיקה, לשרטוט מכני, למבוא למכרות ושימוש בחומרי נפץ, לפרוזה אנגלית מודרנית, להתעמלות ולתרגילי סדר.
פאולינג היה פעיל בחיי הקמפוס וייסד את הסניף המקומי של אחוות דלתא אפסילון.
בתחילת שנת הלימודים התאהב פאולינג בתלמידת שנה ראשונה בשם איירין.
הוא לקח אותה למופעים ולמשחקים, ועד סוף אוקטובר כבר בזבז מאה וחמישים דולר מחסכונותיו.
עד מהרה קיבל עבודה במעונות של הבנות, ועבד מאה שעות בחודש בביקוע עצים להסקה, בחיתוך בשר ובניקיון המטבח תמורת 25 סנט לשעה.
כדי לצמצם בהוצאות, הוא התחיל לאכול ארוחה חמה אחת ביום במסעדה מחוץ לקמפוס.
בסוף השנה השנייה הוא חשב לעבוד בפורטלנד כדי לתמוך באמו כספית, אבל הקולג' הציע לו ללמד את הקורס בניתוח כמותי – קורס שהוא עצמו אך זה למד.
הוא עבד ארבעים שעות בשבוע במעבדה ובכיתות והרוויח מאה דולר לחודש.
כך הצליח להמשיך את לימודיו בקולג'.
בשנתיים האחרונות בבית הספר התוודע פאולינג לעבודתם של גילברט ניוטון לואיס ואירווינג לאנגמיור על המבנה האלקטרוני של האטומים ועל שיתוף אלקטרונים היוצר מהם מולקולות.
הוא החליט למקד את המחקר שלו בקשרים שבין תכונותיו הפיזיקליות והכימיות של החומר לבין מבנה האטומים שמהם הוא מורכב, והיה לאחד מחלוצי תחום המחקר החדש - הכימיה הקוונטית.
פאולינג החל להזניח את לימודי מדעי הרוח ומדעי החברה.
הוא גם מיצה את כל הקורסים שניתנו במחלקות לפיזיקה ולמתמטיקה.
פרופ' סמואל גרף בחר בפאולינג להיות עוזר ההוראה שלו באחד מהקורסים המתקדמים במתמטיקה.
בחורף של שנת הלימודים האחרונה התבקש פאולינג ללמד קורס כימיה לתלמידות כלכלת בית.
באחד השיעורים האלה פגש פאולינג את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר.
בשנת 1922 קיבל פאולינג תואר ראשון בהנדסה כימית מהקולג' החקלאי של אורגון, והמשיך ללימודי מוסמכים במכון הטכנולוגי של קליפורניה (הידוע גם בכינוי קלטק) בפסדינה.
במחקר שלו לתואר הוא נעזר בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן כדי לגלות את מבנה הגבישים.
בזמן שהיה בקלטק הוא פרסם שבעה מאמרים על המבנה הגבישי של מינרלים.
בשנת 1925 הוענק לו דוקטורט בהצטיינות יתרה בכימיה פיזיקלית ובפיזיקה מתמטית.
כשפאולינג לימד בקולג' את הקורס "כימיה לתלמידות כלכלת בית"
הוא פגש את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר.
הם נישאו ב-17 ביוני 1923 ונשארו נשואים עד מותה של אווה ב-1981. נולדו להם שלושה בנים – ליינוס ג'וניור, פיטר ואדוארד קרלין, ובת אחת – לינדה.
בניו של פאולינג גדלו להיות מדענים וחוקרים: ליינוס היה פסיכיאטר, פטר – קריסטלוגרף, ואדוארד קרלין – ביולוג.
בנעוריו היה פאולינג חבר בכנסייה הלותרנית, אך מאוחר יותר הצטרף לכנסייה האוניטרית האוניברסלית.
כשנתיים לפני מותו הצהיר שהוא אתאיסט, והוסיף: "אני איני לוחמני באתאיזם שלי.
הפיזיקאי התאורטי הדגול פול דיראק הוא אתאיסט לוחמני.
כנראה חשוב לו לדון בקיומו של אלוהים.
פעם מישהו אמר בצחוק שאין אלוהים ודיראק הוא נביאו".
פאולינג פגש לראשונה במושגי מכניקת הקוונטים, כשלמד באוניברסיטת המדינה של אורגון.
אחר כך הוא נסע לאירופה על מלגת גוגנהיים כדי ללמוד אצל הפיזיקאי הגרמני ארנולד זומרפלד במינכן, אצל הפיזיקאי הדני נילס בוהר בקופנהגן ואצל הפיזיקאי האוסטרי ארווין שרדינגר בציריך.
כל השלושה היו מומחים בתחום החדש של מכניקת הקוונטים ובענפים נוספים של הפיזיקה.
פאולינג ביקש לבדוק אם ניתן ליישם את מכניקת הקוונטים בתחום העניין שלו – המבנה האלקטרוני של האטומים והמולקולות.
בציריך הכיר פאולינג גם את אחד הניתוחים הראשונים של הקשרים במולקולת המימן על פי מכניקת הקוונטים, שעשו ולטר הייטלר ופריץ לונדון.
פאולינג הקדיש את שתי שנות שהותו באירופה למחקר זה, והחליט להתמקד בו גם בהמשך.
הוא היה לאחד המדענים הראשונים בתחום הכימיה הקוונטית ולחלוץ בהחלת חוקי מכניקת הקוונטים על מבנה המולקולות.
בשנת 1927 קיבל פאולינג על עצמו תפקיד חדש כמרצה זוטר לכימיה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
חמש השנים הראשונות של הקריירה האקדמית שלו היו פוריות מאוד, והוא המשיך לעסוק במחקריו על גבישים באמצעות קרני רנטגן וגם בחישובים על אטומים ומולקולות על פי מכניקת הקוונטים.
הוא פרסם כחמישים מאמרים בחמש שנים אלו, וניסח חמישה כללים הידועים היום בשם חוקי פאולינג.
ב-1929 כבר קודם למעמד פרופסור חבר, וב-1930 – לפרופסור מן המניין.
בשנת 1931 העניקה האגודה האמריקנית לכימיה לפאולינג את פרס אירווינג לאנגמיור למחקר המשמעותי ביותר במדע טהור על ידי אדם בן 30 או פחות.
ב-1932 פרסם פאולינג את המאמר שנחשב בעיניו המאמר החשוב ביותר שלו, ובו ניסח לראשונה את רעיון הכלאת האורביטלים האטומיים וניתח את הערכיות המרובעת של אטום הפחמן.
בקלטק התיידד פאולינג עם הפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שמדי שנה נהג לחקור וללמד גם בקלטק.
השניים תכננו לחקור יחד את נושא טבעו של הקשר הכימי: אופנהיימר היה אמור לספק, ככל הנראה, את המתמטיקה, ופאולינג היה אמור לפרש את התוצאות.
היחסים ביניהם השתבשו כשפאולינג התחיל לחשוד שאופנהיימר מתקרב מדי לאשתו, אווה הלן.
פעם, כאשר פאולינג היה בעבודה, בא אופנהיימר לביתם והפתיע את אווה הלן בהזמנה לנסיעה רומנטית למקסיקו.
בקיץ 1930 נסע פאולינג שוב לאירופה ושם שמע על שימוש באלקטרונים במחקרי עקיפה הדומים למחקרים שהוא עצמו ערך בעזרת קרני רנטגן.
כשחזר, הוא בנה בקלטק, ביחד עם סטודנט שלו, ל' א' ברוקוויי, מכשיר עקיפה באמצעות אלקטרונים, והשתמש בו כדי לחקור את המבנה המולקולרי של חומרים כימיים רבים.
פאולינג הציג את המושג אלקטרושליליות בשנת 1932. הוא הגדיר את סולם האלקטרושליליות הקרוי על שמו על סמך המאפיינים השונים של המולקולות, כגון האנרגיה הנדרשת לניתוק קשרים בין האטומים שבהן או מומנטי הדיפול שלהן, וקבע לרוב היסודות ערך מספרי העוזר לנבא את טבעם של הקשרים בין האטומים שבמולקולות.
פאולינג היה א-פוליטי עד מלחמת העולם השנייה, אך בעקבות המלחמה ובעקבות הפציפיזם של אשתו השתנו חייו מן הקצה אל הקצה, והוא נעשה פעיל שלום.
בתחילת פרויקט מנהטן, הזמין אותו רוברט אופנהיימר להיות אחראי על חטיבת הכימיה של הפרויקט, אך הוא סירב משום שלא רצה לעקור את משפחתו.
הוא עבד על פרויקטים אחרים שהיו להם יישומים צבאיים, כגון חומרי נפץ, הנעת טילים, מד חמצן עבור צוללות ופטנט הפגז חודר השריון, וזכה במדליית הצטיינות נשיאותית.
ב-1946 הצטרף לוועדת החירום של מדעני האטום בראשות אלברט איינשטיין.
משימתה הייתה להזהיר את הציבור מפני הסכנות הכרוכות בפיתוח נשק גרעיני.
בגלל האקטיביזם הפוליטי שלו סירבה מחלקת המדינה של ארצות הברית לתת לו דרכון בשנת 1952, כאשר הוזמן להרצות בכנס מדעי בלונדון.
דרכונו הוחזר לו ב-1954, זמן קצר לפני הטקס בסטוקהולם שבו קיבל את פרס נובל הראשון שלו.
ב-1955 הוא הצטרף לאיינשטיין, לברטרנד ראסל ולעוד שמונה מדענים ואנשי רוח מובילים אחרים, וחתם על מניפסט ראסל-איינשטיין.
בשנת 1958 התגייס פאולינג לקידום עצומה בשיתוף עם מייסדי הוועדה האזרחית של סנט לואיס למען מידע גרעיני (CNI).
קבוצה זו, בראשות פרופסורים מאוניברסיטת וושינגטון, ארגנה מחקר על הסטרונציום-90 הרדיואקטיבי בשיני חלב של ילדים ברחבי צפון אמריקה.
"סקר שיני החלב", בראשות ד"ר לואיז רייס, הוכיח סופית בשנת 1961 כי ניסויים גרעיניים על-קרקעיים מעמידים את בריאות הציבור בסיכון משמעותי בגלל נשורת גרעינית המתפשטת בעיקר דרך חלב של פרות שאכלו עשב מזוהם.