tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסתבר שככל שהקורא בקיא יותר בכותבינו הבכירים, ובאלו אשר בזמנים המודרניים הצליחו ביותר לצייר רגשות והתנהגויות, כן תהיינה לו פחות תלונות מהסוג הזה.
הספר "בלדות ליריות" נפתח בבלדה המפורסמת "שירת יורד הים הישיש" מאת קולרידג' וכלל עוד שלשה שירים פרי עטו ובהם האידיליה "הזמיר", ונחתם בשיר "שורות שנכתבו במרחק כמה מיילים מעל מנזר טינטרן" מאת וורדסוורת'.
כמה מהשירים הנודעים ביותר של וורדסוורת' כלולים בספר: סימון לי, אנחנו שבעה, שורות נכתבו בראשית האביב, הקוצני, הילד האידיוט, מחאה ותשובה, שולחנות הפוכים, ועוד.
במהדורה של 1800, מה שהתחיל כניסיונות היה לדרך שירית.
השירים שחיבר קולדרידג' סומנו, על מנת שלא יבלבלו ביניהם.
וורדסוורת' הרחיב את הספר וצירף חלק שני המורכב משיריו החדשים, ובהם: האחים, היא התגוררה בדרכים לא כבושות, לוסי גריי, רות, שני בקרים באפריל, המעיין - שיחה, ליקוט אגוזים, הקבצן הזקן מקמברלנד, מייקל, ועוד.
וורדסוורת' צירף גם מבוא נרחב בו הסביר את דרכו השירית.
להלן שני הבתים הראשונים של הבלדה "רות":
אף על פי שבתחילה "בלדות ליריות" משך את תשומת לבם של מבקרים מעטים, ובשנה הראשונה נכתבו עליו שלוש ביקורות קשות וביקורת אוהדת אחת, הרי שבהמשך היה לאבן-דרך חשובה בתולדות השירה האנגלית.
ויליאם הזליט, אולי המבקר האנגלי המשפיע ביותר בתקופה הרומנטית, כשקרא לראשונה את השירים מצא בהם מעט נגיעות של אמת וטבע והשאר מובן מאליו, אולם התחושה של סגנון חדש ורוח חדש כבשה אותו, עד שהרגיש השפעה דומה לזו של אדמה רעננה, של משב-רוח המבשר את בוא האביב.
להלן "האלון ואחירותם החורש", בית ראשון:
איש זקן מתהלך (מתוך "בלדות ליריות")
על ייחודו של הספר "בלדות ליריות", כתב תומאס האצ'ינסון:
ההשקפה של וורדסוורת' ב-"בלדות ליריות" היא שהאמת העמוקה ביותר נמצאת בטבע, מורה טוב יותר מכל החכמים ומכל הספרים, ובלבד שהחושים טהורים, ללא השפעת הגיון מדעי או אמנותי, ושהלב נכון להתבונן ולקבל; ובהתאמה הרגשות הנעלים ביותר יסודם ברגש הטוּב הטבעי התמים, מה שמצא בבריות כפריות, ולא בחברה האנושית העירונית.
(שירים על קריאת שמות למקומות, III, מתוך "בלדות ליריות")
(נחישות ועצמאות, שלשה בתים ראשונים, מתוך "שירים בשני כרכים")
בשנת 1807, כשוורדסוורת' בשיא כוחו השירי, יצא לאור אוסף השירים "שירים בשני כרכים".
אם "בלדות ליריות" חוברו בשפה של אנשים פשוטים, הרי ש-"שירים בשני כרכים" כתובים בלשון של משוררים: בצורות שיר מורכבות ובמשקלים מוקפדים, תוך השפעה סגנונית ניכרת של המשוררים מילטון, ספנסר, וסמואל דניאל.
אם "בלדות ליריות" עוסק בעיקר בסיפורם של בריות כפריות, הרי שבמרכזו של "שירים בשני כרכים" הלכי רוחו של המשורר ומחשבתו.
התמונות עשירות יותר, הנעימות מלאות יותר, והרוחניות המיסטית של המשורר מעמיקה ומצורפת בדגש על מוסר.
בין שיריו הנודעים הכלולים בספר: לחיננית, אודה לחובה, קבצנים, לעפרוני, עליס נפלה, נחישות ועצמאות, הקוצרת הבודדת, הילכתי כענן בודד, קן הציפור, לקוקיה, הירקון, כחה של המוזיקה, ואודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות.
להלן השיר "קן הציפור", הכרת תודה של וורדסוורת' לאחותו דורות'י (המכונה בשיר אמלין):
לסונטות מקום מרכזי בספר "שירים בשני כרכים", ובמיוחד לסונטות לחירות, בהן וורדסוורת' מתהלך בעקבות מילטון כאיש מוסר וכמשורר אמן.
כמבוא לסונטות, הוא חיבר סונטת פתיחה:
יש זיקה בין סונטת הפתיחה לבין האודה לחובה.
מהותי לוורדסוורת' הרעיון שצמצום, הצבת גבולות, חוקים, משמעת, חיוניים לחירות.
וורדסוורת' קנה שליטה מוחלטת בצורת הסונטה והיה לאחד מגדולי מחברי הסונטות.
ככלל השתמש בצורת הסונטה האיטלקית הכוללת שמונה שורות בחריזה של אבבא אבבא, ושש שורות בחריזות שונות, מעדיפה על פני צורת הסונטה האנגלית או השקספירית המורכבת משלוש רביעיות ושתי שורות.
פעמים רבות צורת הסונטה שימשה אותו להבעת השקפה כללית, דעה פוליטית או אמונה דתית.
(מתוך סונטות מוקדשות לחירות, "שירים בשני כרכים")
כתב הנרי טיילור על הסונטות המוקדשות לחירות:
הספר נחתם ב-"אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות", המכונה גם האודה הגדולה.
וורדסוורת' חיברה בשנים 6–1802. זהו שיר המביע השקפה עמוקה, מלא בהדר פיוטי, כתוב בצורה אמנותית נפלאה, אשר חובר לאנשים הרגילים להגות בסוד הויתם.
רבים מחשיבים את השיר לפסגת יצירתו של המשורר.
לדעת אמרסון, זה השיא שאליו הגיע האינטלקט בזמנם.
להלן שני הבתים הראשונים של האודה הגדולה:
על היחס בין האודה הגדולה החותמת את "שירים בשני כרכים" לבין השיר "מנזר טינטרן" החותם את "בלדות ליריות", כתב צ'ארלס הרולד הרפורד:
מצעירותו תכנן וורדסוורת' לחבר שיר פילוסופי גדול, אך הוא לא הצליח להשלים ממנו אלא את חלקו השני ("הטיול"), וקטעים ספורים.
כמבוא ליצירתו הגדולה חיבר וורדסוורת' את האקדמה (הפרלוד), אפוס אוטוביוגרפי בחרוז לבן העוסק בצמיחת שכלו של המשורר מילדותו ועד בחרותו.
וורדסוורת' התבייש להוציא לאור שיר ארוך אודותיו בעודו בחיים.
הוא המשיך לתקן ולהגיה את השיר במהלך חייו, מייעדו להוצאה לאור לאחר פטירתו.
לאקדמה כמה גרסאות, החל מאב-טיפוס בן שני חלקים משנת 1799 ועד לגרסה האחרונה בת 14 ספרים שהוציאה לאור בשנת 1850 אלמנתו של וורדסוורת', שגם נתנה לשיר את שמו.
הגרסה השלמה הראשונה נקראה "שיר לקולרידג'", אותה המשורר השלים בשנת 1805, מקריא את השיר לקולרידג' בינואר 1807. באותו ערב בו שמע את השיר, קולרידג' חיבר לוורדסוורת' כהכרת תודה את השיר "לג'נטלמן", בשבח המשורר ושירו ("שיר נשגב, של מחשבות נעלות נלהבות / שרות לניגון שלהן").
האקדמה של 1850 משקפת את וורדסוורת' הוויקטוריאני המסייג את שירתו בשמרנות דתית, בעוד האקדמה של 1805 את וורדסוורת' הרומנטי המפעים ומפליא במקוריות שירתו.
האקדמה של 1805 יצא לאור על ידי סלינקורט בשנת 1926. מאז האקדמה נחשב ליצירת המופת של וורדסוורת'.
מבט לאחור - אהבת הטבע מובילה לאהבת האנושות
דמיון, איך נפגם ושב לאיתנו
על הסיבה לחיבור האקדמה, כתב אמיל לגווי:
על מקומו של האקדמה בשירתו של וורדסוורת', כתב ג'ון קמפבל שרפ:
"הטיול" הוא אפוס הגותי שוורדסוורת' חיבר בשנים 1795–1814, חלקו השני של שירו הפילוסופי הגדול.
זהו שיר ארוך בן תשעה ספרים, העוסק באופן מקיף נעלה ומעמיק באורח-חיים כפרי, או ברעיון וורדסוורת'י של אורח-חיים כפרי, תוך תשומת לב למעלות ולחסרונות של מעשה ומחשבה, עבודה ומנוחה, בורות ולמדנות; להשפעה ההרמונית של קרבה לטבע ושיחה חופשית עם אנשים ושל מידות טובות ודת, ולהשלכות השליליות של המהפכה התעשייתית.
השיר כתוב בצורה של שיר נרטיבי בחרוז לבן, ובנוי במבנה דרמטי רופף של טיול שבמהלכו משוחחות ארבע דמויות: המשורר (וורדסוורת' - המספר), הנודד (חכם הנודד בדרכים - הדמות המרכזית), המתבודד, ורועה הדת.
הדמויות מבוססות חלקית על אנשים שוורדסוורת' הכיר.
במידת-מה הנודד ורועה הדת הן השתקפויות דמיוניות של וורדסוורת' עצמו לו נסיבות חייו היו אחרות.
המתבודד משקף הסתכלות שגיונית המובילה למיזנתרופיה, והנודד ורועה הדת מנסים לתקן ולטהר את מבטו.
וורדסוורת' צירף לשיר הקדמה ומספר הערות.
השיר יצא לאור לראשונה בשנת 1814. במהלך השנים וורדסוורת' שיכתב מעט את "הטיול" והוציא גרסאות נוספות של השיר.
מבחינה סגנונית, ניכרת ההשפעה של "גן העדן האבוד" מאת מילטון.
מבחינה מתודית, יש קוי דמיון בין "הטיול" לבין ה"גאורגיקה" של ורגיליוס - יצירה מרכזית לשירה האנגלית של סוף המאה ה-17 ושל המאה ה-18. כן ניכרת השפעה של חלק מהמאמרים של אברהם קאולי.
למרות הקשר ההדוק בין היצירה לבין השירה האנגלית הדידיקטית של המאה ה-18, ובין וורדסוורת' לבין קודמיו הגדולים - ורגיליוס ומילטון; "הטיול", כמו כל יצירותיו של וורדסוורת', מתאפיין במחשבה ובהתבוננות ובמבע מקוריים.
בתקופה הרומנטית "הטיול" היה שנוי במחלוקת.
פרנסיס ג'פרי ביקרו בחריפות וכתב עליו: "זה לא ילך".
ויליאם הזליט ביקרו על היעדר צורה שירית ועל תיאורים מעורפלים חסרי גבולות, משווה את השיר לרפסודה של רובינזון קרוזו.
קולרידג' התפעל משני הספרים הראשונים והחשיבם לאחד מהשירים היפים ביותר של השירה האנגלית, אך התאכזב משאר הספרים וסבר שאינם משתווים לשירו "האקדמה".
לעומת זאת, צ'ארלס לם כתב ש"הטיול" שיר השיחה האצילי ביותר שקרא מעודו - יום בשמיים.
קיטס כתב שה"טיול" אחד משלשה דברים שיש לשמוח בהם בתקופתם (כלומר נקודת אור בתקופתם החשוכה).
רוברט סאות'י צפה ש"הטיול" עתיד להיחשב לאחת משתי יצירות השיר הגדולות ביותר של השירה האנגלית, לצד "גן העדן האבוד" של מילטון.
בתקופה הוויקטוריאנית וורדסוורת' נחשב לנביא ואיש-רוח אמיתי, מגדלור מוסרי בעולם לא יציב; קוראים רבים הזדהו עם "הטיול", והחשיבוהו ליצירת המופת של וורדסוורת'.
"הטיול" השפיע על יצירתם של כותבים ויקטוריאנים חשובים, כגון ג'ורג' אליוט וג'ון ראסקין.
הערכת השיר השתנתה משנת 1879 ואילך, לאחר שמת'יו ארנולד שם דגש על האיכויות הליריות של מיטב השירים הקצרים של וורדסוורת' בהעדיפו אותם על פני שיריו הפילוסופיים הארוכים, כך קבע את הקנון הוורדסוורת'י ורוב המבקרים הסכימו עמו.
במאה ה-20, ככל שפחתה סבלנותם של קוראים לקרוא שירים דידקטים ארוכים, כן העיסוק ב-"טיול" הוזנח, והיצירה הלכה ונשתכחה, אם כי יש התעניינות מחודשת ב-"טיול" אצל חוקרים באנגליה ובארצות הברית, שהגיעו להכרה של"טיול" חשיבות מרכזית להבנת יצירתו של וורדסוורת' (כמו ל"אקדמה").
כתב הנרי קראב רובינסון: "אולי, בסופו של דבר, "הטיול" ישאיר את חסידיו את ובוזיו של וורדסוורת' כפי שהיו.
כל אחד מהם יספק דוגמאות למצוינות או לאי-שלמות לחיזוק טענותיו...
אולם עם המסקנות האלו, אינני מהסס להציב את השיר בקרב היצירות האציליות ביותר של האינטלקט האנושי, ועבורי אחת מהמהנות ביותר.
מה שטוב, הוא מהסוג הטוב ביותר של טוּב, ויש פסקאות לא מעטות בהן המחבר משתווה למילטון.
אמנם, וורדסוורת' איננו משורר אפי...
וורדסוורת' הוא אך ורק משורר לירי, במובן הטהור והרחב ביותר של המושג".
(שורות מתוך "לבי מקפץ בי")
בילדותו וורדסוורת' היה מתבונן בטבע בהתפעלות עצומה; משוחח עם הרים, נחלים, עצים וסלעים כמו היו חבריו; מרגיש כאילו כוח טמיר כללי משוחח עמו.
הוא התגורר באזורים כפריים בקרב רועי-צאן ובעלי אדמות אשר רוח אחוה ורעות שררה ביניהם.
בהדרגה, ככל שהתבגר, כן העולם הטבעי והעולם האנושי הלכו והתמזגו במחשבתו.
היה מתבונן באנשים כבעצים מהלכים, פונה לפרחים ולצפורים כאל בריות אנושיות.
שירתו נכתבה בלשון הפשוטה של האנשים שהכיר, שואפת להתחקות אחר השורשים הטבעיים האמתיים של האנושות.
וורדסוורת' הביע בשיריו פליאה מהטבע ואת הרגשות והמחשבות של ילד, ילדה, נערה, נער, זקן, אשה, וכל אותם אנשי-כפר פשוטים, נושאים אשר קודם לכן בדרך כלל תפסו מקום שולי בשירה המערבית.
הוא השתדל שלא יהיה בשירתו לא מיתולוגיה ולא פנטזיה, לא אלגוריה ולא מלאכותיות אמנותית, אלא שתעסוק בחיי האדם בעולם הזה על כל היבטי המציאות, אף הקשים ביותר, מתוך רוח נמוכה, התפעמות אמיתית, ומחשבה רפלקטיבית להתבונן בדברים כהויתם.
הפנייתו עורף למסורת הקלאסית והחדשנות של שירתו גררו ביקורות חריפות על שירתו.
במשך שנים רבות ספרי השירה של וורדסוורת' לא היו פופולרים.
אמנם המשוררים הרומנטיים האנגלים החשיבוהו כבכיר שבחבורה, אך הציבור הרחב לא הכירו כמשורר.
הדבר השתנה כשהשפעתו של קולרידג', ושל משוררים אחרים כגון וולטר סקוט, בעד שירת וורדסוורת' צברה תנופה.
בהדרגה שירת וורדסוורת' הלכה ונעשתה פופולרית, והגיעה לשיא הפופולריות שלה בקיימברידג' בשנים 1830–1840, עד שעיירת מגוריו של וורדסוורת' נהפכה למקום עלייה לרגל, וכל מקום שהוזכר בשיריו היה לאתר תיירות.
אלא שוורדסוורת' היה יותר מאשר משורר הנערץ על קבוצה קטנה של חסידים ועל קבוצה גדולה יותר של חסידים שוטים.
ואם רוב המבקרים הרומנטיים, להבדיל מקולרידג', הסתייגו משירת וורדסוורת'; הרי שרוב רובם של המבקרים הוויקטוריאנים היו תמימי דעים שוורדסוורת' המשורר האנגלי הגדול ביותר מאז מילטון, ומקומה של שירתו, כאחת מהפסגות המפוארות של השירה האנגלית, הובטח.
שירים רבים, ממיטב שירתו של וורדסוורת', זכו במהלך הדורות לפירושים של מבקרי שירה שלמדו בכובד ראש ובחיבה מיוחדת ובעיון את שירתו; ביניהם ג'ון קמפבל שרפ, ויליאם אנגוס נייט, אדוארד דאודן, פרנסיס טרנר פלגרייב, תומאס האצ'ינסון, ארנסט סלינקורט, הלן דארבישייר, ג'ון דאנבי, ג'ונתן וורדסוורת', סטיבן גיל, ואחרים.
קולרידג' עצמו היה המבקר המפורסם ביותר של שירת וורדסוורת', על מעלותיה וחסרונותיה, ביקורת שהיא הלב של "ביוגרפיה ליטרריה", ספרו הביקורתי הגדול על השירה.
להלן מעלות שירתו של וורדסוורת' לפי קולרידג':
מה מייחד את שירת וורדסוורת'?
כתב ויליאם אנגוס נייט: "אתה מוצא אצל וורדסוורת' כנות וישירות, והיעדר דרכים עוקפות או מלאכותיות של התייחסות לדברים ותיאורם.
הוא כתב מה שהרגיש; וכפי שהרגיש, לפיכך בבהירות, ברעננות, באופן הולם.
הוא לא תיאר מה שכל האנשים ראו, אלא מה שרובם לא הצליחו לראות רק כי "העין הפנימית" שלהם לא הייתה מאומנת לראות זאת.
שכלם מעולם לא התעורר לתפוס, גם לבם לא להרגיש, את החשיבות של הדברים הפשוטים ביותר; וכך, בקריאת וורדסוורת', רבים נהיו מודעים לראשונה שיש להם יכולות שמעולם לא השתמשו בהן; שמחשבה הייתה עמם בילדות.
הם הרגישו כאילו חוש חדש ניתן להם, או כח, הנעלה מהחושים, לפתע צץ מקרן זווית מעורפלת וחשוכה".
פרופסור ברדלי, בהרצאתו על וורדסוורת', אמר: "היו משוררים גדולים יותר מוורדסוורת', אבל אף אחד מהם לא היה מקורי יותר ממנו.
הוא ראה דברים חדשים, או ראה דברים בדרך חדשה.
הייתה בזה תועלת מעטה עבורנו לו דבריו החדשים היו שגיונות פרטיים, או אם השגתו החדשה הייתה שטחית.
אולם לא כך היו הדברים.
לו כך היו, וורדסוורת' אולי היה זוכה להכרה מוקדם יותר, אלא שלא היה זוכה להשפעתו האיתנה על שכלים פיוטיים.
כמות שהוא, אלו בהם הוא יוצר טעם עליו מתענגים, אלו הלמדים לאהוב אותו (ובכל דור יש לא מעט כאלה), לעולם אינם מרפים ממנו.
אהבתם אליו היא מהסוג שהוא עצמו שיבח, תשוקה מיושבת-דעת, אולי 'לאט מתחילה', אך 'לעולם לא פוסקת', מושתתת על שרשי הווייתם.
וזאת מהסיבה שהם מוצאים את דרך ראייתו את העולם, את חוויותו השירית, מה שארנולד כינה 'ביקורת החיים', דבר עמוק, ולפיכך עומד וקיים.
זה ממשיך להביא להם שמחה, שלום, כח, והתעלות.
לא מתמעט ולא מתמוגג גם בהיותם מבוגרים ונבונים יותר; גם לא מאכזבם, כל שכן לא דוחה אותם, בשעת צער או אפילו במצוקה כואבת.
ובכל זאת, ממשיך להרשימם במקוריותו, ויותר מכך.
הלן דארבישייר כתבה: "אין שירה שקשה יותר לבקר מאשר זו של וורדסוורת'.
אולי הדרך הטובה ביותר להבינה: ללכת ללב אזור האגמים בתחילת האביב או בשלהי הסתיו.
יש משהו באוויר ההרים הבלתי רגיל, בקולות הרוח והמים, במתאר הגבעות החגיגי, בעומקים המתחלפים של גוון וצבע, אשר מפיח חיים להפליא בחושים וברוח.
לטבע כאן פשטות יסודית, יופי קורן גם בסיסי; ולנגד רקע עוצמתי של שמים והרים, ערפל וענן, דמות אדם בולטת משום מה נוגעת ללב.
כל זה עבר לשירה של וורדסוורת', והוא נשימתה והויתה".
אברהם רגלסון כתב על כוח הפשטות של שירתו: "ספּור בלשים ועיתון הבוקר – אתה קורא בהם פּעם אחת, ושוב אין אתה רוצה לחזור עליהם.
לא כן פּסוקי התנ"ך, או שיר מאת וורדסוורת.
יותר שאתה מכירם, יותר הם חביבים עליך.
אם יש בהם חידוש, הריהו חידוש לעומק.
כלומר, עם כל קריאה אתה מגלה בהם צד שהיה נסתר ממך.
השיר, כמו העולם, מוכן לתת לך כפי עשרך, בגרותך, כוח הבנתך."
מה המאפיינים את גאונותו של וורדסוורת'?
כתב אדוארד דאודן: "אצל הרבה גאונים כוחותיהם הנעלים סותרים זה את זה, או פועלים לבדם ונכשלים בעזרה הדדית.
אין דבר המאפיין יותר את וורדסוורת' מאשר ההרמוניה שבין תכונות טבעו; מגוון כוחותיו לא רק פועלים באחדות, אלא נראים מתמזגים זה בזה, כל אחד חי ומתנועע ברעהו.
הגאונות של ביירון מרשימה אותנו כתוהו מפואר אך נאבק; דחפיו האצילים נפגשים ומתבלבלים מתשוקותיו הנמוכות; והתוצאה הציניות של "דון ג'ואן".
אצל קיטס התחושה לפעמים רודה במחשבה.
הרצון של קולרידג' נכשל בלהחזיק דמיון ומחשבה, כך שיצירותיו נעשות מקוטעות.
היה צד מעשי לשכלו של שלי, אלא שהיה שמור לפרוזה שלו; בשירה, אם לא איש חזון, הרי הוא כמעט אידיאליסט טהור.
זה אכן נדיר שהשלמה אינטלקטואלית ומוסרית שלמה מושגת אצל כל אחד מאיתנו.
בטבעו של וורדסוורת' וביצירתו מושגת הרמוניה בין יכולות ומצבי-רוח, אשר אצל רוב האנשים מתחרים זה בזה על שליטה עליונה או בלעדית.
המאפיין המיוחד, של מה שהשיג, הוגדר באופן קולע על ידי מר אוברי דה ויר, ככולל: "ראשית, מספר גדול ויוצא-דופן של איכויות, לא רק שונות מאד זו מזו, אלא ככל הנראה מתנגדות זו לזו, המיוצגות בשירתו הנעלה; שנית, האחדות המוחלטת בה מתמזגות איכויות אלו; ושלישית, החוזק המוסרי המופתי הנולד ממבע אחדותן....
במיטב שירתו היסודות השונים של האינטלקט ושל הלב האנושי מצויים, לא רק במגוון גדול יותר, אלא באחדות הדוקה ורוחניות יותר מאשר בכל שירה אחרת בת זמנו".
מה ייחד את וורדסוורת' מעמיתיו?
כתב אמיל לגווי: "באותה שעה בה משוררים התגאו בדיכאונם, ואפילו עשוהו כתנאי לאמנותם, וורדסוורת' קבע את העיקרון שמשוררים הם "בני האדם השמחים ביותר".
הוא טען שיתרונם נובע בעיקר מיכולתם הגדולה יותר לשמוח.
על ידי "כח עמוק של שמחה" - "אנו רואים לתוך חיי הדברים".
הוא אישר שהמושא הישיר של שירה הוא עונג...
והוא החזיק בדעה שכשם שכל אדם אחר מרגיש את החובה להיות טוב, כן עליו, כאדם וכמשורר, להיות שמח; חובה שלעיתים תכופות היא הקשה ביותר מכולן, ולפעמים אפילו, בהתחשב במאמץ ובמרץ שדורשת, הכואבת ביותר...
וורדסוורת' החזיק, אפילו עד לסוף,על אף הצער שהובא לידיעתו או שהיה מנת חלקו, אמונה בריבונות השמחה.
הוא השקיף על השמחה כאות להתאמת האדם לעולם בו הוא חי, ולהרמוניה בין מעשיו לבין חוקי העולם."
מהם שיריו הטובים ביותר של וורדסוורת'?
כתב מת'יו ארנולד: ""הטיול" ו"האקדמה", שיריו הגדולים ביותר בהיקפם, אינם בשום פנים ואופן יצירותיו הטובות ביותר.
מיטב יצירתו נמצא ביצירותיו הקצרות, רבות מהן מהמעלה הראשונה...
כשאנו פוגשים אצל וורדסוורת' באיזון מוצלח בין אמת עמוקה של הנושא לבין אמת עמוקה של ביצוע, הוא ייחודי.
שיריו הטובים ביותר הם אלו המציגים באופן המושלם ביותר את האיזון הזה.
יש בי התפעלות והתרגשות מ-"לאודמיה" ומ-ה"אודה" הגדולה; אולם באמת אני מוצא את לאודמיה לא משוחררת לגמרי ממלאכותיות, ואת ה"אודה" הגדולה לא לגמרי משוחררת ממליציות.
אם היה עלי לבחור שירים המציגים באופן המושלם ביותר את כחו הייחודי של וורדסוורת', הייתי מעדיף לבחור בשירים כגון מייקל, המעיין, הקוצרת הבודדת.
ושירים המתאפיינים ביופי מיוחד ויוצא דופן, כאלה וורדסוורת' חיבר בכמות ניכרת; לצד שירים רבים אחרים שיש להם ערך רב, אפילו שאינם כה נדירים."
היטיב לסכם את ייחודיות שירתו פרופסור ראלי: "יש איזו השפלה והלבנת-פנים המעיקות על הנפש בקרב 'היחסים הדואבים של חיי היום-יום', הלהט הנוצר מהבדלים קטנים, הרעל הנרקם מחשדות קטנים, המשא הנכפה מדאגות קטנות.
לברוח מהדברים האלו לעולם של רומנסה זה להימלט מהם ולהיות מובס על ידם.
שפיות משתמרת על ידי עובדות, בידיעה שלהתרחק מהן זה להיות רך-לבב.
כאן היה משורר שהתייצב פנים אל פנים לנוכח העובדות, ואשר העובדות לא הצליחו לגבור עליו.
להכירו זה ללמוד אומץ מהו; להתהלך עמו זה להרגיש את הביקור של אוויר רחב יותר וטהור יותר, את השלום של רקיע לא-ישוער".
וורדסוורת' מוכר לרבים בעיקר בעבור השראתו המיוחדת.
כתב פרופסור ראלי: "החפץ לקרוא את וורדסוורת' כראוי, אל לו לחפש אחר פתגמים, או אמרות, או משפטים מצומצמים וכלליים שבאמצעותם האנושות מבקשת לשמר ניסיון בצורה המתאימה ליישום מעשי.
המשורר איש חזון אמיתי, ולא עוסק לא באלגוריות ולא בחלומות...
זהו סימן היכר של המיסטיקן: הוא אינו בז לחושים; לעולם לא משתמש בהם כאמצעי למטרה, כמדרגה שיבעט בה לאחר שיתעלה גבוה יותר.
הוא לא מביט מעבר לעולם, אלא נועץ מבטו בתשומת-לב במה שלפניו, ואם חיפושו נכשל, עדיין מביט במה שקרוב ביותר וסמוך ביותר אליו.
בארץ שתחת סוליות מגפיו, בלבושים הנצמדים קרוב ביותר אליו, בפעימות לבו, הוא מנסה למצוא את הסוד.
עבורו השמים אינם מקום רחוק, והנצח אינו זמן ארוך.
כאן או בשום מקום, עכשיו או אימתי, נשמת הדברים תימצא".
פחות ידוע, שבאותה מידה שהייתה לוורדסוורת' השראה מיוחדת, כן היה לו כח שיפוט מעולה; כשם שהוא איש חזון, כן פרפקציוניסט, ששם לב לפרטים הקטנים ביותר של אמנותו.
הוא היה ממשיך להגיה את שיריו במהלך כל חייו, מוציא לאור גרסאות חדשות ומהדורות חדשות של שיריו.
הבעיה בהגהה של שיר, שככל שמתרחקים מהרגע המכונן, מן הרגשות והמחשבות שבזמן משיכת הקולמוס הראשונה, כן ההגהות עלולות להיות מאולצות או מלאכותיות, ולפגום בשיר.
וורדסוורת' היה מודע לכך, הגיה את שיריו בזהירות יתירה, וגם כאשר לפעמים קלקל יותר מאשר תיקן, בדרך כלל במהדורה הבאה התעשת והחזיר את הגרסה הטובה יותר, גם אם הייתה ישנה יותר.
סה"כ וורדסוורת' הצליח בהגהותיו לשפר את שיריו (למעט אפוס "האקדמה" בו שמרנות ימי זקנותנו מיעטה את ההשראה הנפלאה והשטף שהיו בגרסה שכתב בצעירותו).
וורדסוורת' חיבר הרבה מאד שירים, שאינם שווים זה לזה באיכותם.
יש שירים שחוברו בכובד-ראש ומתוך השראה עילאית (כגון רוב השירים שוורדסוורת' כינה "שירים של דמיון"), ויש הרבה שירים שחוברו ממקום פחות פנימי ונוטים לדידקטיות ולפרוזאיות.
וורדסוורת' במיטבו הוא המשורר האנגלי הגדול ביותר של שירים לירים קצרים.
אזי, אין מילה מיותרת בשיר.
כל מילה במקומה, היא ולא אחרת, במקום כזה ולא אחר, חקוקה בכוונת מכוון.
אם יש חריזה, היא טבעית ולא מלאכותית.
והשיר בכללו מצטרף לאחדות תוכנית סגנונית וצורנית (מה שפחות מצוי בשיריו הארוכים).
מלבד ערכם השירי, שירים כאלה, יחד עם הגהותיהם, מהווים בית ספר ללימוד מלאכת השיר.
לדמיון מקום מרכזי אצל הרומנטיקאים.
לפיכך, לחושבים ולמבקרים רומנטיים ופרה-רומנטיים, ובהם ז'וזף ז'ובר, סמואל קולרידג', ולי האנט, היה חשוב להגדיר מה זה דמיון (imagination) ולהבחין בינו לבין שגיון (fancy).
כך, לדוגמה, כתב ז'וזף ז'ובר:
וורדסוורת' מנה דמיון ושגיון עם הבחנה ותיאור, רגישות, הרהור, המצאה, שיקול-דעת ושיפוט; כיכולות הדרושות ליצירת שירה.
בהוצאות הכוללות של שיריו, הוא אף חילק את שיריו לפי קטגוריות, בהן קבוצת שירים של שגיון (כגון האלון ואחירותם החורש, לחיננית, המשורר והתור הכלוא, אשליות כפריות) וקבוצת שירים של דמיון (כגון עצי טקסוס, הילכתי כענן בודד, רות, נחישות ועצמאות, פיטר בל).
וורדסוורת' עסק באריכות בדמיון ובשגיון במבוא לאוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1815, שם כתב: על הדמיון והשגיון של וורדסוורת', כתב קולרידג':
בין הדוגמאות המובהקות לכח הדמיון של וורדסוורת' שקולרידג' הביא, הבית הבא מתוך השיר "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות":
המבט של וורדסוורת' איננו המבט הכביכול אובייקטיבי של פילוסוף או של מדען, גם אם לפעמים דומה לו, ולא המבט הנבואי של נביא, אלא מבט אישי שהמשורר יוצר במעמקי נפשו, כזה המוליך את החושים אל הרוחני ומאמת את הרוחני בעזרת החושים.
פשטותו נובעת מהתבוננות בלתי אמצעית בדברים כפי שמופיעים לפניו; מסתוריותו מהכרה פנימית בשרשרת הקושרת את הדברים הפחותים ביותר לדברים הגדולים ביותר, מגלה כללים נשגבים בפרטים הפשוטים ביותר.
(מתוך "רקפת הסלע", שירים של דמיון)
באפריל 1802 וורדסוורת' ואחותו טיילו ביערות שמעבר לפארק גובארו.
דורות'י כתבה בעיתון היומי של גרסמיר:
וורדסוורת' חיבר את השיר בשנת 1804, והוא יצא לאור בשנת 1807 בספר "שירים בשני כרכים" בפרק שכותרתו "הלכי-רוח של שכלי".
לכאורה השיר של וורדסוורת' אינו אלא תיאור התרשמות, כמו זו של דורות'י, בלשון שיר.
אלא שכמובן במציאות וורדסוורת' לא התהלך בודד כענן, אלא טייל עם אחותו; לא הבחין בבת-אחת ברבבת נרקיסים, אלא ראה בהדרגה אגודות אגודות.
וורדסוורת' היה משחזר בזיכרונו סצנה, מתבונן בה ולומד אותה ממרחק רפלקטיבי, אזי היה נסוג לעולמו הפנימי למצות את משמעותה.
וורדסוורת' כתב: "נושא השורות האלו זה רגש יסודי ורושם פשוט על הכח המדמה, ולא אימוצו".
כלומר, תהליך היצירה של וורדסוורת' או של משוררים אחרים לחוד ותוכן השיר לחוד.
קודם לימיו של וורדסוורת', "רגשות יסודיים ורשמים פשוטים" כאלה לא נחשבו כראויים לשירה, אלא אם שימשו כמשל מוסרי על עולמו של האדם.
עבור וורדסוורת', עולם הטבע אינו דבר סתמי הדומה לעולם האדם, אלא הכל הויה אחת, ולפיכך מראות הטבע אינם דברים חיצוניים, אלא עליהם להיות מאוחדים עם לבו ומחשבתו של המשורר.
השורות "הם יבזיקו בעיני בבתי / המאשרת את הבדידות" נתרמו לשיר על ידי אשתו של וורסוורת'.
בגרסה הראשונה של השיר, במקום "חברה נעימה", נכתב "חברה צוחקת".
השיר כלל רק שלשה בתים (למעט הבית המתחיל בשורה "כהבזק כוכבים מתנוצץ"), והבית הראשון נכתב כך:
וורדסוורת' הוציא לאור את גרסתו הסופית של השיר (המופיעה למעלה) בשנת 1815. מבחינה טכנית, השינויים שנעשו בבית הראשון נחוצים בעבור הבית השני, ומבחינה פיוטית משפרים את הבית הראשון.
הבית החדש, שוורדסוורת' צירף לשיר, מעמיקו משמעותית.
בלעדיו, אפשר לפרש את השיר כהתנחמות של המשורר הבודד במראות טבע המשמחים אותו.
בבית החדש וורדסוורת' משווה בין המראה הנשגב של כוכבים נוצצים בשביל החלב לבין המראה היפה של רבבת נרקיסים רוקדים ברוח.
קודם לוורדסוורת', השוואה בין הנשגב ליפה נחשבה לחסרת-טעם.
אלא שכאמור וורדסוורת' מתייחס לאדם כחלק מהויה אחת, לשמים וארץ כבריאה אחת, ולכל הבריות כיצורים חיים השייכים לעולמו של בוראן.
לפיכך, אם בתחילת השיר וורדסוורת' שט על פני גאיות ורכסים כענן, הרי שבסופו הוא שמח לרקוד ברוחו הנמוכה עם נרקיסים.
ההתגלות הפתאומית של רבבת נרקיסים מדגישה את הגדלות ורוממות הרוח שהטבע יכול לעורר באדם.
וורדסוורת' כשלעצמו היה מתפעל אפילו למראה פרח אחד.
(שורות מתוך שיר שוורדסוורת' הוציא לאור בשנת 1842)
וורדסוורת' כתב: "כל משורר גדול הוא מורה, אני חפץ שיחשיבוני למורה או לשום דבר".
בוויכוח הישן האם תכלית השירה להורות ולהנעים או רק להנעים, וורדסוורת' סבר כמילטון וכחכמים הקדמונים, שתכלית השירה להורות ולהנעים.
אך מה שירת וורדסוורת' מלמדת?
בשעה ששירי וורדסוורת' לא היו פופולרים, הוא כתב לליידי בומונט: "אל תדאגי על היחס הנוכחי לשיריי, כי מה הרגע הזה ביחס לעתיד שבטוחני כי נכון להם?
ולאחיינו כתב: "על כל משורר לפזר בריאות ואור, עליו להתנבא לדורו, עליו ללמד את תקופתו את עצת העתיד, עליו להעתיר בעבור הדורות הבאים".
שיריו של וורדסוורת' נכתבו מתוך הלך-רוח מיוחד, אותו תיאר בשיר "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מינזר טינטרן":
לראות ללב הדברים, זה המאפיין העיקרי של שירת וורדסוורת'.
הוא התבונן בנחלים ובנהרות, בהרים ובגבעות, בעננים ובערפילים, באגמים ובמעיינות, בחורשים ובשדות, בעצים ובצפורים ובפרחים; מתפעל מיופיים, משוחח אתם, ולומד מהם כללים מוסריים.
הוא השגיח בילדי ובילדות טבע פלאיים שנפטרו בילדותם והותירו עקבות הגלויות רק לעינו של המשורר.
הוא התבונן בגילויי אהבה ורחמים ונאמנות: באם הדואגת היוצאת באמצע הלילה לחפש את בנה ברחבי הכפר; בנער המחפש בעת סערה טלה תועה ומוצא אותו על אי בלב נחל שוטף, ובאביו, רועה-צאן, שברגע האחרון מגיע ומציל את בנו; בכלב שבמשך ימים רבים לא מש מגופת בעליו.
הוא סקר את התרומה המבורכת של קבצנים לחברה שמדינאיה בזים להם.
הוא הקשיב לדבריהם עתירי הניסיון של רועי-צאן והלכים זקנים, המתהלכים ממקום למקום, ומיושבים להפליא בדעתם.
כל הדמיויות הללו, ועוד רבות אחרות, גם אם התבססו על בריות ממשיות, היו ילדי רוחו, יצירות של עולמו הפנימי.
הוא התבונן בשכלו ובלבו, מנסה להבין היאך צמח להיות משורר, ומה כל אדם יוכל ללמוד מזה.
הפשטות של שירת וורדסוורת' אין משמעה ששיריו פשטניים.
הוא לא היה בן כפר צר-מוחין, כפי שטען בזמנו איזה מבקר, שוכח שוורדסוורת' ידע בעל-פה ולמד בעיון את היצירות של מילטון, ספנסר, שייקספיר, וצ'וסר; הכיר לפרטי פרטים את השירה האנגלית של המאה ה-18, כן היה בקיא, פחות או יותר, בתנ"ך, בשירה הקלאסית, ובשירה האיטלקית.
אלא שלוורדסוורת הייתה דרכו שלו המקורית לחשוב על האדם, על לב האדם, ועל החיים האנושיים.
וורדסוורת' ידע היטב שהאדם, כל אדם, הוא בר חלוף בעולם הזה, ושבכל זאת המעשים הטובים ורגעי החסד והמחשבות הטובות והמילים הטובות נשארים.
כחכם הוא הפיק לקחים למען דורו והדורות הבאים, וייעד את שיריו "להנאה הצרופה של מעט לבבות טבעיים, ובחיבה גדולה יותר בעבור משוררים צעירים שבקרב אותן גבעות יהיו האני השני שלי לאחר לכתי".
על מנת לקרוא כראוי את שירת וורדסוורת', ללמוד מה שחפץ להורות, נדרש להאזין לשיריו ממש כפי שהאזין לשירת תור:
"האיילה הלבנה של ריילסטון" (1815)
"שירים, בעיקר משנים מוקדמות ואחרונות" (1842)
תלמידים וחסידים מובהקים של וורדסוורת'
תומאס דה קווינסי - סופר, מסאי ומבקר
מת'יו ארנולד - מבקר ומשורר
צ'ארלס לם - מסאי ומשורר
ג'ון וילסון - מבקר ופרופסור לפילוסופיה של המוסר
הנרי קראב רובינסון - עורך-דין וסופר
ויליאם רואן המילטון - מתמטיקאי ואסטרונום אוברי דה ויר - משורר ומבקר
פרדריק פאבר - תאולוג ומחבר פזמונים
ויליאם הייל וויט - סופר
ריצ'רד צ'נביקס טרנץ' - משורר
בנג'מין ג'ווט - מלמד, תאולוג, מתרגם אפלטון
ג'ון סטיוארט מיל - פילוסוף ג'ורג' אליוט - סופרת ומשוררת
ויליאם אנגוס נייט - סופר ופרופסור לפילוסופיה של המוסר
ויליאם ג'יימס - פילוסוף ופסיכולוג
הנרי ריד - מחנך ופרופסור לפילוסופיה של המוסר ולספרות אנגלית
ויליאם טרנר וולטון היה מלחין בריטי.
בגיל עשר התקבל לתפקיד נער מקהלה בקתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד וקבל שיעורי מוזיקה מאורגניסט הקתדרלה.
בגיל שש-עשרה נתקבל כתלמיד בקוליג' כרייסט צ'רץ' באוקספורד והחל בלימודי התואר הראשון במוזיקה.
ב-1920 עזב את אוקספורד ללא תואר.
הוא עבר ללונדון והתחבר למשפחת סיטוול, משפחה אריסוקרטית עשירה ומשכילה.
וולטון הלחין מוזיקה לשיריה של אדית סיטוול והתוצאה הייתה הסוויטה פאסאד.
בסוף שנות ה-20 החל להתפרסם בעיקר בגלל הקונצ'רטו לויולה (1929), האורטוריה משתה בלשאצר (1931), הסימפוניה מס' 1 (1935) והקונצ'רטו לכינור (1939).
משנת 1930 החל לחבר מוזיקה לסרטים.
במלחמת העולם השנייה קיבל שחרור משירות צבאי כדי שיחבר מוזיקה לסרטים פטריוטים כמו הראשון בין המעטים (1942) ו-הנרי החמישי (סרט, 1944) (1944).
ב-1951 קיבל תואר סר וב-1968 קיבל את אות מסדר ההוקרה.
במשך שבע שנים עבד על האופרה טרואילוס וקרסידה שהועלתה ב-1954. ב-1956 כתב קונצ'רטו לצ'לו ובשנת 1960 כתב סימפוניה שנייה.
בשנת 1949 קנה בית באי איסקיה ושם בילה את שארית חייו.
וולטון כתב מוזיקה קאמרית, מוזיקה לתזמורת, מוזיקה ווקלית ומוזיקה לסרטים.
הסוויטה פאסאד (1923) - נכתבה במקור כמוזיקת ליווי לשיריה של המשוררת אדית סיטוול.
קריין מדקלם את השירים המפולפלים והסוריאליסטים על רקע מוזיקה לאנסמבל קטן.
לאחר מכן עיבד וולטון את היצירה לתזמורת מלאה.
הקטעים הם פארודיסטים באופיים ונכתבו בקצב של ריקודים מודרניים.
קונצ'רטו לויולה - בוצע לראשונה על ידי המלחין פאול הינדמית שהיה ידידו של וולטון.
לכבודו חיבר ב-1963 את היצירה "וריאציות על נושא של הינדמית".
סימפוניה מס' 1 - וולטון עבד עליה במשך 4 שנים.
ב-1934 בוצעה לראשונה בשלושה פרקים ורק ב-1935 בוצעה בשלמותה.
ביצירה ניכרת השפעתם של סיבליוס ואלגר.
האורטוריה משתה בלשאצר - יצירת מופת של וולטון לתזמורת גדולה, מקהלה ובריטון המתארת את סבל היהודים בבבל, את נפילת בלשאצר לאחר המשתה המפורסם והכתובת על הקיר שבשרה את נפילתו.
קונצ'רטו לכינור - הוקדש ליאשה חפץ.
קונצ'רטו לצ'לו - הוקדש לגרגור פיאטיגורסקי.
חמש באגאטלות לגיטרה (1972) - הוקדש לג'וליאן ברים.
מוזיקה לסרטים - עיקר הצלחתו הייתה בפסקולים לשלושה סרטים שייקספיריים של לורנס אוליבייה - הנרי החמישי (1944), המלט (1948) ו-ריצ'רד השלישי (1955).
וולטון הלחין גם את המוזיקה לסרט "הראשון בין המעטים" (ספיטפייר), שהיה הסרט האחרון בכיכובו של לסלי האווארד.
ויליאם ווקר היה רופא, עורך דין, עיתונאי, הרפתקן ושכיר חרב אמריקאי, אשר ניסה לכבוש מספר מדינות באמריקה הלטינית במאה ה-19. ווקר היה נשיא ניקרגואה בשנים 1856–1857 והוצא להורג על ידי ממשלת הונדורס ב-1860.
ויליאם ווקר נולד בנאשוויל שבטנסי להורים ממוצא סקוטי.
אמו, מארי נורוול, הייתה בתו של ליפסקומב נורוול, קצין במהפכה האמריקאית ואחותו של הסנאטור ג'ון נורוול.
ווקר סיים את לימודיו באוניברסיטת נאשוויל בהצטיינות יתרה בגיל 14. אז נסע ללמוד רפואה באירופה, באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת היידלברג.
בגיל 19 קיבל תואר דוקטור ברפואה מאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר מכן, עבר לניו אורלינס לשם לימוד משפטים.
לאחר תקופה קצרה כעורך דין, הפך ווקר לשותף בבעלות ולעורכו של העיתון המקומי "ניו אורלינס קרסנט".
ב-1849 עבר לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, שם עבד כעיתונאי.
באותה תקופה גיבש ווקר מיזם פרטי במסגרתו יכבוש לבד אזורים באמריקה הלטינית ויקים בהם מדינות הנשלטות על ידי לבנים דוברי אנגלית.
משלחת לחצי האי קליפורניה וסונורה
ב-15 באוקטובר 1853 יצאה תוכניתו לדרך.
עם משלחת של 45 אנשים, תכנן ווקר לכבוש את הטריטוריות המקסיקניות חצי האי קליפורניה וסונורה.
הוא הצליח לכבוש את לה פאס, בירת חצי האי קליפורניה, עליה הכריז כבירת "רפובליקת קליפורניה התחתונה" ועל עצמו כנשיאה.
על אף שמעולם לא הצליח להשתלט על סונורה, פחות משלושה חודשים לאחר מכן הכריז כי חצי האי הוא חלק מ"רפובליקת סונורה" הגדולה יותר.
חוסר משאבים והתנגדות חזקה מצד הממשל המקסיקני אילצו את ווקר לסגת.
כשחזר לקליפורניה, נשפט בעוון הנהגת מלחמה בלתי חוקית.
באותה תקופה היו רעיונותיו פופולריים בדרום ארצות הברית ובמערבה, וחבר המושבעים זיכה אותו במהרה.
באותה עת התחוללה מלחמת אזרחים בניקרגואה שבאמריקה המרכזית, והכוחות המורדים שכרו את שירותיו של ווקר כשכיר חרב.
ב-4 במאי 1855 הפליג ווקר מסן פרנסיסקו לניקרגואה עם כוח של 57 אנשים, שתוגבר ב-170 מקומיים וב-100 אמריקאים.
ב-1 בספטמבר הביס כוחו של ווקר את הצבא הניקרגואי ב"לה וירחן", וכחודש לאחר מכן כבש את הבירה גרנדה והשתלט על המדינה.
כמפקד העליון של הצבא שלט ווקר בניקרגואה דרך נשיא הבובה פטריסיו ריבאס.
ב-20 במאי 1856 הכיר נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס בשלטונו של ווקר, על אף אי-חוקיותו של הכיבוש.
הוא גייס אנשים באמריקה ובאירופה, שהגיעו למדינה במטרה להילחם ולכבוש את ארבע הפרובינציות האחרות של מרכז אמריקה: גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס וקוסטה ריקה.
נתיב המסחר המרכזי בין ניו יורק וסן פרנסיסקו עבר באותם ימים דרך ניקרגואה.
ספינות מניו יורק היו צריכות להפליג מהאוקיינוס האטלנטי לנהר סן חואן ואז לחצות את אגם ניקרגואה.
משם היו מעבירים אנשים וסחורות בכרכרות לאורך רצועת יבשה צרה עד חוף האוקיינוס השקט, ממנו הפליגו לסן פרנסיסקו.
מסי המעבר בנתיב זה ניתנו על ידי הממשל הניקרגואי הקודם לחברת "ואנדרבילט" (Vanderbilt's Accessory Transit Company) של איל הספנות קורנליוס ואנדרבילט, שתמכה בכיבושי ווקר בתקווה ששלטונו ייצב את מצבה הפוליטי של ניקרגואה ויסייע בהקמת מסילת רכבת שתחצה את המדינה ותחבר בין האוקיינוסים.
אך כשליט ניקרגואה, ביטל ווקר את המנדט שניתן לוואנדרבילט, בטענה שהחברה הפרה את ההסכם, והעניק את הזכויות על מסי הנתיב לחברה מתחרה בבעלות קורנליוס גאריסון וצ'ארלס מורגן, שהציעו לווקר סכום כסף גדול ותמיכה במאבקו הצבאי בתמורה לזכויות על הנתיב.
בתגובה לביטול המנדט שלה, הפעילה חברת ואנדרבילט לחצים כבדים על הממשל האמריקני, שחזר בו מההכרה בשלטונו של ווקר.
הכרזותיו של ווקר בדבר מסעי כיבוש נוספים באמריקה הלטינית גרמו לחשש מצד המדינות השכנות לניקרגואה.
חברת ואנדרבילט עזרה לכלכל ולאמן קואליציה צבאית של המדינות, בראשות קוסטה ריקה, ובנוסף ניסתה למנוע מעבר של אנשים ואספקה לווקר.
ואנדרבילט אף העניקה לעריקים מצבאו של ווקר מעבר חופשי בחזרה לארצות הברית.
ביולי 1856 הכריז ווקר על עצמו נשיא ניקרגואה, לאחר שערך בחירות בהן היה המועמד היחידי.
משהבין שמעמדו אינו יציב, חיפש את תמיכתן של מדינות הדרום, והציג את פעולותיו כמאבק להפצת העבדות, בו ראו רבים מאנשי העסקים בדרום ארצות הברית כבסיס לייצוא המשגשג של טבק, סוכר וכותנה.
ברוח זו ביטל ווקר את חוק שוויון הזכויות מ-1824, על-פיו העבדות אינה חוקית.
מהלך זה הגביר את האהדה לווקר בדרום, ומשך את תשומת לבו של פייר סולה, פוליטיקאי משפיע מניו אורלינס, שניהל קמפיין לתמיכה במלחמתו של ווקר.
כשפרצה המלחמה, לא היווה צבאו של ווקר, שקטן משמעותית עקב מגפת כולרה ועריקות המוניות, יריב שווה ערך לקואליציה המרכז-אמריקנית, וב-1 במאי 1857 נכנע ווקר לצ'ארלס הנרי דייוויס, ממפקדי הצי האמריקני, ונלקח בחזרה לארצות הברית.
כשהגיע לניו אורלינס התקבל ווקר כגיבור, אך איבד את התמיכה הציבורית בו כשהאשים את הצי האמריקני בתבוסתו.
שישה חודשים לאחר מכן התכונן לצאת למסע נוסף, אך נעצר על ידי רשויות החוק.
לאחר שכתב ספר על מסעו במרכז אמריקה (התפרסם ב-1960 בשם "מלחמה בניקרגואה" - War in Nicaragua), חזר ווקר לאזור פעם נוספת.
הוא עגן בנמל העיר טרוחיו שבהונדורס, ונלכד תוך זמן קצר על ידי קפטן סלמון מהצי המלכותי הבריטי.
לבריטים, ששלטו במחוזות השכנים להונדורס (כיום בליז) ובחוף מוסקיטו (כיום חלק מניקרגואה), היה אינטרס אסטרטגי וכלכלי בבניית תעלה שתקשר בין האוקיינוסים לרוחבה של אמריקה המרכזית, ולכן הזהירו את ווקר לגבי ערעור היציבות באזור.
במקום להחזירו לארצות הברית, החליט קפטן סלמון להסגיר את ווקר לרשויות החוק בהונדורס, שהוציאו אותו להורג ב-12 בספטמבר 1860, בגיל 36. הוא נקבר בבית הקברות "וייחו" שבטרוחיו.
סר ויליאם וולוורת' היה הלורד ראש העיר של לונדון, בירת אנגליה.
במהלך כהונתו הרג את ווט טיילר, מנהיג מרד האיכרים וכך הצליח במו ידיו לסיים את המרד.
וולוורת' היה בן למשפחה שהתגוררה בדורהאם.
הוא התמחה אצל ג'ון לאבקין (John Lovekyn) חבר החברה המאמינה של מוכרי הדגים (גילדת הדייגים של לונדון).
וולוורת' ירש את מקומו של מורו כאלדרמן של רובע ברידג' (Bridge ward) במועצת הסיטי בשנת 1368, נבחר לתפקיד שריף בשנת 1370 ולתפקיד הלורד ראש העיר בשנת 1374.
במהלך כהונתו הוא נהג להלוות כספים רבים לריצ'רד השני, מלך אנגליה ותמך בדודו של המלך ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
וולוורת' עבד זמן קצר בבית המכס של לונדון תחת ג'פרי צ'וסר ונחשב באותה עת לאחד הסוחרים העשירים בלונדון.
וולוורת' ידוע בכך שהרג את ווט טיילר במהלך הפגישה שנערכה בין המלך לבין טיילר, ובכך הביא במו ידיו לסיום מרד האיכרים.
טיילר חצה את גשר לונדון בלא התנגדות, נכנס אל מצודת לונדון וכלא את סיימון סדברי, ארכיבישוף קנטרברי הלא פופולרי, וכרת את ראשו.
טיילר נפגש עם המלך בנוכחותו של וולוורת'.
לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף את חרבו ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש.
ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו.
בשל ההגנה על המלך קיבל וולוורת' את תואר האבירות "סר" וכן קיבל משכורת חודשית לשארית חייו מאוצר המלך.
וולוורת' התמנה לשתי ועדות מלכותיות שנועדו להחזיר את השלום למחוז קנט.
וולוורת' נפטר בשנת 1385 ונקבר בכנסיית סנט מייקל שבקרוקד ליין (כנסייה בה התפלל במהלך חייו, ותרם לה כספים רבים).
בשל מעשיו נחשב וולוורת' לגיבור עממי, והוא מוזכר בספרו של ריצ'רד ג'ונסון משנת 1592 "תשעת הגיבורים של לונדון".
ויליאם וולאס "וו.וו." דנסלו היה מאייר וקריקטוריסט אמריקאי שידוע בשל שיתוף הפעולה שלו עם ליימן פרנק באום, ובמיוחד בשל ציוריו לסיפורי "הקוסם מארץ עוץ".
דנסלו היה מאייר עיתונות עם זיקה רבה לעניינים פוליטיים, עובדה שעודדה פרשנויות פוליטיות של "הקוסם מארץ עוץ".
דנסלו נולד בפילדלפיה, ולמד לתקופות קצרות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובקופר יוניון בניו יורק.
את מרבית כישוריו והשכלתו רכש בעצמו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסע ברחבי ארצות הברית כאמן וככתב עיתונות; הוא נסע לשיקגו ב-1893 לרגל התערוכה העולמית שנערכה בעיר, והחליט להשתקע בה.
דנסלו רכש לראשונה מוניטין כמעצב כרזות; כמו כן עיצב ספרים וחותמות ספרים, והיה האמן הראשון שהוזמן לעבוד בבית הדפוס "רויקרופט" (Roycroft).
ייתכן כי הפגישה הראשונה בין דנסלו לבאום התקיימה במועדון הדפוס של שיקגו (Chicago Press Club), שבו שניהם היו חברים.
מלבד "הקוסם מארץ עוץ", דנסלו אף אייר ספרים נוספים מאת באום: "לאור הפמוט" (By the Candelabra's Glare), "אבא אווז: ספרו" (Father Goose: His Book) ו"דוט וטוט מארץ האושר" (Dot and Tot of Merryland).
במרבית יצירות אלו החזיקו באום ודנסלו בזכויות היוצרים במשותף.
לאחר שדנסלו התעמת עם באום בעניין תמלוגים שיקבלו מהמחזה "הקוסם מארץ עוץ" שעלה על הבימות ב-1902, שבו כתב באום את התסריט ודנסלו עיצב את התפאורה והתלבושות, החליט באום להפסיק לשתף פעולה עם דנסלו.
כמו כן השתמש בזכויות היוצרים שלו לאיורים בספריו של באום כדי ליצור, בעשור הראשון של המאה ה-20, רצועת קומיקס בעיתון שכללה את דמויותיהם של אבא אווז וכן הדחליל ואיש הפח מ"ארץ עוץ".
כמו כן יצר את רצועת הקומיקס Billy Bounce, שידועה כאחת מרצועות הקומיקס הראשונות שבהם לגיבור היה סוג של כוחות-על.
התמלוגים שקיבל דנסלו מהספרים ומהפקת התיאטרון של "הקוסם מארץ עוץ", עשוהו אדם אמיד, והספיקו לו כדי לרכוש את האי בלאק (Bluck's Island) בברמודה, ולהכתיר את עצמו בתואר "המלך דנסלו הראשון".
דנסלו נישא שלוש פעמים והתגרש שלוש פעמים במהלך חייו.
אשתו הראשונה, אנני מקארתי (במקור אנה מ.
עם זאת, הזוג כבר היה פרוד בעת לידת הבן, ודנסלו מעולם לא פגש את בנו.
לבסוף הם התגרשו ב-1896, ובכך יכולה הייתה להתחתן עם הגבר שעמו חיה במשך חמישה חודשים.
באותו יום, ב-20 בפברואר 1896, דנסלו נישא לאן הולדן דנסלו.
גם נישואים אלו היו קצרי ימים.
אן הגישה טופסי גירושין בספטמבר 1903, בהם טענה כי דנסלו אמר לה ביוני 1901 כי הוא לא אוהב אותה ועל כן סירב לחיות עמה.
בתוך פחות מחודש היא התחתנה עם אמן צעיר, חברם המשותף, לורנס מזנוביץ', ונסעה עמו לפריז.
לאחר מכן התחתן דנסלו עם אשתו השלישית, פרנסס ג'.
פרנסס עזבה אותו ב-1906 והזוג התגרש לבסוף ב-1911. ב-1914 שכתב את צוואתו והוריש את נכסיו לאישה רביעית.
ויליאם ואן פריור (בדנית: William Wain Prior; 18 ביולי 1876 קופנהגן - 9 במרץ 1946 קופנהגן) היה גנרל דני.
ב-1939 מונה למפקד הצבא המלכותי הדני.
למרות הסכם אי-התוקפנות שנחתם בין דנמרק לגרמניה, התריע פריור, שלא בטח בהסכם, מפני פלישה גרמנית קרובה וניסה לשכנע את המלך ומפקדי הצבא, שיש להגדיל את הצבא.
חששו גבר כאשר באותה שנה הותקפה פולין בידי גרמניה הנאצית וברית המועצות.
אולם בצמרת הדנית חששו, שצעד כזה יכעיס את גרמניה.
שאר מפקדי הצבא ראו את דעתו על הפלישה הקרבה כפסימיות חסרת טעם, אולם ב-9 באפריל 1940 תקף הוורמאכט את נורווגיה ודנמרק בטענה, שבריטניה מנסה למקש את שתי המדינות.
הפלישה לדנמרק התקיימה בשעה 4:15 בבוקר.
כוחות גרמניים חצו לשלזוויג בכלי רכב לא מוגנים, מפני שלא חששו מהתנגדות.
ספינות גרמניות הנחיתו כוחות בקופנהגן ובאיים נוספים ומטוסי הלופטוואפה פיזרו כרוזים ברחבי המדינה הקוראים להיכנע.
המשמר המלכותי בקופנהגן ויחידות קטנות ביוטלנד ניסו להשיב מלחמה, אולם כעבור שעתיים נכנעה דנמרק.
פריור המשיך לכהן כמפקדו של מה שנותר מהצבא הדני במשך שנה ואז התפטר, שנתיים לפני שהצבא הדני פורק בהוראה גרמנית.
הוא חי את שארית חייו בממשלת הבובות שהקימו הגרמנים ועוד הספיק לראות את ארצו נגאלת בידי מונטגומרי.
הוא נפטר בקופנהגן ב-9 במרץ 1946.
ויליאם המבל וורד, ארל דדלי השני היה מדינאי שמרן בריטי.
הוא היה הלורד לוטננט של אירלנד בין השנים 1902–1905 והמושל הכללי הרביעי של אוסטרליה בין השנים 1908–1911.
דדלי נולד בלונדון כבנם של ויליאם וורד, ארל דדלי הראשון ושל ג'ורג'ינה, בתו של סר תומאס מונקריף.
אביו מת ב-1885 והוריש לו שטח אדמת מחצבים של 30,000 אקר (120 קמ"ר) בסטאפורדשייר ובווסטרשייר, מאתיים מכרות פחם וברזל, כמה מפעלי ברזל, הון עצום ותואר אצולה.
הוא ביקר באוסטרליה ב-1886–1887 כחלק משיט יאכטות.
הוא היה חלק מהחוג החברתי של הנסיך מוויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), שנכח בחתונתו של דדלי עם רייצ'ל גרני ב-1891. בין השנים 1895–1896 הוא היה ראש עיריית דדלי.
ב-1885 קיבל דדלי דרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים המלכותי של ווסטרשייר.
בראשית שנת 1900, עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא סופח כעוזר השליש הראשי של רגימנט הפרשים האימפריאלי ונסע לדרום אפריקה בסוף חודש ינואר אותה השנה.
הוא לקח חלק בקרבות במדינת אורנג' החופשית בחודשים פברואר–מאי 1900. בחודשים מאי–יוני אותה שנה הוא לקח חלק בקרבות בטרנסוואל.
לאחר מכן הוא שב לבריטניה ובין החודשים יולי–נובמבר 1900 הוא לקח חלק בפעולות הדיכוי של המרידות האיריות בבלפסט.
ב-1913 השתכנע לורד דדלי, שקיבל את הפיקוד על רגימנט הפרשים בנובמבר אותה שנה, כי צפויה מלחמה באירופה והקים סגל קבוע לאימון חיילי הרגימנט ברובאות.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, סופח הרגימנט לבריגדת הפרשים הראשונה של דרום מידלנד בפיקודו של בריגדיר וויגין.
הבריגדה נשלחה למצרים ובאפריל 1915 הוצבה ליד אלכסנדריה.
הבריגדה לא השתתפה בקרבות עד שהיא הצטוותה להתכונן ללחימה כחיל רגלים באוגוסט.
באותה תקופה נשלחו חיילי הבריגדה לקחת חלק במערכת גליפולי.
הרגימנט היה כוח סיוע לכוחות אנזא"ק בניסיונם להבקיע את ההגנה הטורקית.
התקפה זו נכשלה ובינואר 1916 הכוח פונה משם.
לורד דדלי כבר עזב את האזור ב-1915 ונשלח לפקד על כוח באי למנוס.
ב-1916 הא סופח למפקדת הדיוויזיה ה-40. עם סיום שירותו הצבאי באותה שנה הוא נשא דרגת לוטננט קולונל.
בין השנים 1895–1902 היה הלורד דדלי חבר בית הלורדים מטעם המפלגה השמרנית ובמסגרת ממשלתו של הלורד סולסברי הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי למועצת הסחר.
מיד לאחר מכן הוא הצטרף למועצה המלכותית ומונה להיות הלורד לוטננט של אירלנד, תפקיד בו הוא הפגין פזרנות, אך גם יכולת מנהלית ופוליטית.
הוא הונצח בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס.
כחבר המפלגה השמרנית, לא יכול היה דדלי לצפות למינוי מטעם ממשלת המפלגה הליברלית שעלתה לשלטון ב-1905, אך המלך אדוארד השביעי הפעיל לחץ על ראש הממשלה, סר הנרי קמפבל-באנרמן, להציע לדדלי את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה.
קמפבל-באנרמן הסכים, מאחר שלא היה כל מועמד מתאים משורות הליברלים.
דדלי הגיע לסידני ב-9 בספטמבר 1908 ועד מהרה רכש תדמית זוהרת ופזרנית שלא התקבלה בברכה על ידי אוסטרלים רבים, במיוחד חברי מפלגת הלייבור האוסטרלית והעיתונות הרדיקלית דוגמת העיתון The Bulletin.
זמן קצר לאחר הגעתו, הוא מצא עצמו משביע את ממשלת הלייבור בראשותו של אנדרו פישר.
עד מהרה מצא עצמו דדלי במרכזה של מחלוקת נוספת.
חלק מהמדיניות של ממשלת הלייבור הייתה הקמתו של צי אוסטרלי עצמאי.
האופוזיציה של המפלגה הליברלית, מאידך, תמכה במסע ההתרמה למימון בניית הספינות לצי החדש.
כאשר נשא דדלי נאום תמיכה במסע ההתרמה, הוא מצא עצמו מעורב בפוליטיקה מפלגתית וגרם למתיחות ביחסיו עם פישר.
ב-1909 התפטרה ממשלת המיעוט של פישר ודדלי סירב לבקשתו להקדים את הבחירות.
הליברלים שבו לשלטון בראשותו של דיקין, ובכך נפתרו התלבטויותיו של דדלי.
אך למרות שפישר נזהר שלא למתוח ביקורת בפומבי על דדלי, זכה המושל הכללי במוניטין של מתנגד ללייבור, ובכך זכה לחוסר פופולריות בקרב מחצית ציבור הבוחרים האוסטרלי.
באפריל 1910 נחלה מפלגת הלייבור ניצחון סוחף בבחירות ופישר שב לראשות הממשלה.
היחסים בין המושל הכללי לבין ראש שממשלה שבו עד מהרה להיות צוננים.
התעקשותו של דדלי להחזיק שני בתי מושל בעלות כספית גבוהה, בסידני ובמלבורן, לקיים מסעות ראוותניים ברחבי הארץ ולהחזיק יאכטה להקפת אוסטרליה, הרתיחו את פישר, שהיה סוציאליסט סקוטי חסכן.
באוקטובר 1910, הכיר דדלי בכך שהמשך כהונתו בלתי אפשרי וביקש להשתחרר מתפקידו.
ב-31 ביולי 1911 הוא עזב את אוסטרליה מבלי שהתקיים שום טקס פרידה רשמי לכבודו.
דיקין כתב עליו: "שאיפתו הייתה גבוהה אך האינטרסים שלו היו קצרי ימים...
הוא לא עשה דבר חשוב ממש, שום דבר יסודי, שום דבר עקבי...
בלתי משפיע לחלוטין ודמות בלתי אהודה לחלוטין".
ויליאם הדג'קוק ובסטר היה איש ממשל אמריקאי שכיהן כראש ה-FBI בין השנים 1978–1987 וכראש ה-CIA בין השנים 1987–1991, תחת נשיאי ארצות הברית רונלד רייגן, ג'ימי קרטר וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ובסטר נולד וגדל בסנט לואיס.
במלחמת העולם השנייה לחם ובסטר כקצין בצי האמריקני.
בשנת 1947 השלים תואר ראשון מטעם מכללת אמהרסט ובשנת 1949 השלים תואר נוסף במשפטים מטעם אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
לאחר מכן עבד תקופת מה כעורך דין.
בין השנים 1960–1961 שימש ובסטר כתובע המחוזי במחוז מזרח מיזורי.
בשנת 1970 מינה אותו הנשיא ריצ'רד ניקסון לתפקיד שופט פדרלי והוא שימש כשופט עד לשנת 1978. אז מינה אותו הנשיא ג'ימי קרטר לתפקיד ראש לשכת החקירות הפדרלית.
בתפקיד זה הוביל את החקירה נגד יונתן פולארד.
במרץ 1987, לאחר מות ראש סוכנות הביון המרכזית ויליאם קייסי, מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לראש הסוכנות.
בשנת 1991 סיים את תפקידו.
בשנת 2002 מונה ובסטר ליושב הראש הראשון של המועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות, גוף אמריקאי ללא מטרות רווח שהוקם מכוח חוק סרבנס-אוקסלי.
עם זאת, מינויו היה שנוי במחלוקת, ומחלוקת נוספת פרצה כאשר עיתונים דיווחו כי ובסטר עמד בראש ועדת ביקורת הדירקטוריון של חברת היי-טק שנחקרה על אי-סדרים חשבונאיים והואשמה בהונאה.
ובסטר התפטר פחות משלושה שבועות לאחר הקמת המועצה.
בשנים 2020-2005 שימש כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
הוא היה נשוי במשך 34 שנים לדרוסילה ליין ובסטר ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1990 הוא התחתן עם לינדה קלוגסטון.
ויליאם וורד היה חרט אנגלי.
הוא היה בנם של ג'יימס וריישל וורד, ואח הבכור של ג'יימס וורד.
ויליאם וורד מונה לחרט של הדוכס מיורק, הנסיך מוויילס, ולהתקבל כעמית חרט באקדמיה המלכותית לאמנויות.
אחיו של ויליאם וורד, ג'יימס, היה אחד האמנים המצטיינים של אותה תקופה, סגנונו הייחודי ומיומנותו הרבה הציבו אותו מעל רוב בני דורו, והשפיעו באופן ניכר על התפתחות האמנות הבריטית.
ג'יימס נחשב לאחד מציירי החיות הגדולים בתקופתו.
ג'יימס ייצר ציורי היסטוריה, דיוקנאות, נופים וז'אנר.
הוא התחיל בתור כחרט שהוכשר על ידי ויליאם.
ויליאם היה חרט מוכשר מאוד והיה האמן שחרט את רב העבודות של ג'יימס.
השותפות של ויליאם וג'יימס וורד הניבה את התוצאה הטובה ביותר באמנות האנגלית, כשהמיומנות הטכנית הגדולה שלהם והאמנות הובילו לתמונות המשקפות את החן והקסם של התקופה.
הוא היה נשוי למריה מורלנד, אחותו של הצייר ג'ורג' מורלנד, ונולדו להם שני ילדים - מרטין תיאודור וורד, נפטר ב־1874 ויליאם ג'יימס וורד, נפטר ב־1840.
סר ויליאם פלוד ווב, חבר מסדר האימפריה הבריטית היה שופט בבית המשפט העליון של קווינסלנד ובבית המשפט העליון של אוסטרליה.
שימש כנשיא בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק לאחר תום מלחמת העולם השנייה וחקר פשעי מלחמה יפניים משנת 1943.
ויליאם ווב נולד בבריסביין ב-21 בינואר 1887. הוא התחנך בבית הספר סנט מרי בוורוויק, שבקווינסלנד ולמד באוניברסיטת קווינסלנד, ממנה קיבל תואר ראשון במשפטים.
ב-4 ביוני 1913 התקבל ווב ללשכת עורכי הדין של קווינסלנד, לאחר שזכה בציון 71.5% גבוה מאוד בבחינות הלשכה ב-20 במאי.
ב-17 במרץ 1917 התחתן עם ביאטריס אגניו בכנסיית הלב הקדוש בסנדגייט, קווינסלנד.
הוא מת בבריסביין ב-11 באוגוסט 1972 והוא בן 85.
בשנת 1915 היה ווב הסנגור הציבורי הממלכתי של קווינסלנד, ובשנים 1917–1922 היה עורך דין.
הוא הועלה לתפקיד עורך דין כללי של קווינסלנד בשנת 1922, תפקיד אותו מילא עד 1925.
ווב היה גם שופט של בית הדין לבוררות של חבר העמים, בשנים 1922 ל-1927, ובשנים 1925 עד 1945 היה נשיא בית הדין לבוררות בקווינסלנד.
ווב מונה לשופט ב-24 באפריל 1925 לבית המשפט העליון בקווינסלנד.
הוא מילא תפקיד זה עד שב-17 במאי 1940 הפך לשופט בכיר באותו בית משפט.
ב-27 ביוני 1940 הועלה לכהונת שופט ראשי של בית המשפט העליון, תפקיד אותו מילא עד 15 במאי 1946, אז עזב כדי להתמנות לבית המשפט העליון של אוסטרליה.
בשנת 1943, במהלך כהונתו בבית המשפט, מונה ווב על ידי ממשלת אוסטרליה לחקור טענות על פשעי מלחמה יפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1943–1945 הוא הפיק שלושה דו"חות, המכונים דו"חות ווב, על פשעים נגד שבויי מלחמה אוסטרלים בפפואה גינאה החדשה.
הוא ביקר גם בלונדון בשנת 1944 כדי לייעץ על דו"חותיו לוועדת פשעי המלחמה של האו"ם.
בית המשפט העליון של אוסטרליה
עם זאת, לאחר לחץ מצד השופט אוון דיקסון, השופט הראשי ג'ון לת'אם יצר קשר עם ווב ועודד אותו שלא לעזוב את יפן.
ב-12 בנובמבר 1948, לאחר יותר משנתיים של דיונים משפטיים, ווב, כנשיא בית הדין, גזר את העונשים על כל האנשים שבית הדין מצא אשם.
ווב אמר כי סדרת המשפטים שהתנהלה בטוקיו היו "המשפטים הפליליים החשובים ביותר בהיסטוריה כולה." ווב פרש מבית המשפט העליון ב-16 במאי 1958 לאחר שכיהן 12 שנים בדיוק.
ווב התחתן עם אשתו, ביאטריס אגניו בשנת 1917 ויחד נולדו להם ארבע בנות ושני בנים.
ווב מת בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין נודג'י.
בשנת 1954 הועלה ווב למפקד אביר של מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1967 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת קווינסלנד.
הכביש ויליאם ווב דרייב ברובע בלקונן, שבקנברה נקרא על שמו.
את דמותו בסדרה משפט טוקיו, גילם ג'ונתן הייד.
ויליאם ווסט היה אסטרונום וצייר שמן וצבעי מים אנגלי, שהיה חבר באסכולת בריסטול.
הוא גם בנה את מצפה הכוכבים בקליפטון דאון, בריסטול.
ווסט הגיע לבריסטול בסביבות 1823 והחל להציג שם באותה שנה.
משנת 1824 השתתף בפעילות האמנותית של בית הספר בבריסטול והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי.
עם זאת, לאחר 1826 הוא לא הציג שוב בשני המוסדות האלה עד 1845.
משנת 1847 התרכז בנושאים נורווגיים.
ווסט פיתח עניין רב באופטיקה והנדסה.
בשנת 1828 השכיר טחנת רוח שאינה בשימוש בקליפטון דאון והתקין טלסקופ גדול במגדל שלה כדי להפוך אותו למצפה כוכבים.
בשנת 1829 החליף את הטלסקופ במצלמת אובסקורה.
בשנת 1835 הוא הרחיב את טחנת הרוח ליצירת מצפה כוכבים חדש, ובנה כיפה גדולה שתאכלס טלסקופ מסתובב.
הוא מילא את המצפה במכלול מפות, גלובוסים ומכשירים אופטיים.
בשנת 1837 פתח מנהרה באורך של 61 מ', אותה חפר מהמצפה ועד למערת סנט וינסנט על מצוק ערוץ נחל אבון.
בשנת 1834 הציג את הציור "ערוץ אבון מפסגת המצפה", ציור שמן מנקודת התצפית שבנה.
ויליאם ברנהאם וודס היה משפטן, עורך דין, פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי מאוהיו, שכיהן כשופט סבב פדרלי וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ויליאם וודס נולד בניוארק, אוהיו.
הוא היה אחיו הגדול של צ'ארלס וודס, שכמוהו שירת כגנרל במלחמת האזרחים.
הוא למד באוניברסיטת וסטרן ריזרב (כיום אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב), שבהדסון, אוהיו ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל ב-1845 תואר בוגר אוניברסיטה בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו הוא שב לניוארק ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת ס.ד קינג, עורך דין מקומי בולט, שאצלו הוא עבד כפקיד.
ב-1847 התקבל וודס ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות במשרדו של קינג, שנמשכה עד 1862.
וודס היה חבר נאמן במפלגה הדמוקרטית.
ב-1856 הוא נבחר כראש עיריית ניוארק.
ב-1858 הוא נבחר לבית המחוקקים של אוהיו וזמן קצר לאחר מכן הוא נבחר כיושב ראש הבית.
הוא גם שימש כמנהיג המיעוט בבית המחוקקים.
וודס היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואח בלשכת ניוארק מס' 69 בניו ארק, אוהיו.
אף על פי שוודס התנגד למלחמת האזרחים, הוא התנגד לעבדות וראה בניצחון האיחוד כדבר הכרחי.
ב-1862 הוא עזב את בית המחוקקים של אוהיו והתגייס לצבא האיחוד.
הוא הוצב כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-76 של אוהיו, שלחם בזירה המערבית.
וודס השתתף בקרב שילה ובמצור על ויקסבורג וקיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
וודס פיקד על הרגימנט שלו תחת פיקדו של ויליאם שרמן במהלך והצעדה אל הים.
במהלך המערכה על הקרוליינות הוא לחם בהצטיינות ב, בו הוא פיקד על בריגדה.
הוא קודם לדרגת ייצוג של מייג'ור גנרל ובראשית 1865 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בפברואר אותה שנה הוא השתחרר מן השירות.
לאחר המלחמה החליט וודס להתיישב בדרום והוא חי במשך שנה במוביל, אלבמה, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
הוא עבר לבירת המדינה מונטגומרי, שם הוא המשיך את עיסוקו המשפטי.
במונטגומרי הוא רכש שטח אדמה וגידל כותנה.
הוא העסיק עבדים משוחררים אפרו-אמריקאים, ככל הנראה במעמד של אריסים.
בבית המשפט של הסבב החמישי
ב-8 בדצמבר 1869 מונה וודס על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי של הסבב החמישי.
ב-22 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
וודס כיהן על כס השיפוט עד 23 בדצמבר 1880, עת מונה לבית המשפט העליון.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד הול" (United States v.
Hall) מ-1871 פסק וודס שחוק האכיפה של 1870 תאם את חוקת ארצות הברית על פי התיקון ה-14 לחוקה.
הוא קבע שהקונגרס יכול לחוקק חוקים לאכיפת "הזכויות היסודיות" של מגילת הזכויות נגד מעשים או מחדלים של המדינות.
משמעות הדבר הייתה שהקונגרס היה יכול לחוקק חוקים להפללת הפרות זכויות אלו על ידי אנשים פרטיים, לכל הפחות במקרים בהם המדינות לא פועלות בנדון.
פסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" , שבחן את סוגיית היקף יישומו של התיקון ה-14, היה התיק החשוב ביותר בו שפט וודס בערכאות נמוכות.
הוא מצא שחוק המדינה, שיצר מונופול בעסקי בתי המטבחיים, הפר את סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14, ולפיכך בטל.
שלוש שנים מאוחר יותר הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסק דין זה על פניו בתיקי בתי המטבחיים.
כבר באותה עת, בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו, יצר וודס פירוש רחב לסעיפי התיקון ה-14.
ב-15 בדצמבר 1880 מונה וודס על ידי הנשיא רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ויליאם סטרונג שפרש מכהונתו.
ב-21 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי ברוב של 39 מול 8 וב-5 בינואר 1881 הוא הושבע לתפקידו.