tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום לימודיו בית הספר התיכון, למד סנלינג לזמן קצר באוניברסיטת הוואנה שבקובה, ובאוניברסיטת ליהיי שבבת'להם, פנסילבניה, ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בליהיי הוא שיחק בנבחרות הפוטבול וההאבקות של האוניברסיטה.
בהרווארד הוא היה מצטיין ברשימת הדקאן , שיחק בנבחרת הפוטבול, היה נשיא הליגה השמרנית של הרווארד, ולימד שחייה.
באוקטובר 1944 התגייס סנלינג לכוחות המילואים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
כאשר נפסקה התוכנית בראשית 1945, הוא הועבר לכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
במאי 1945 נכנס סנלינג לשירות פעיל בבסיס ההגנה ניו קמברלנד .
הוא שירת עד תום מלחמת העולם השנייה ובתקופת הכיבוש של גרמניה שלאחר המלחמה, ומילא תפקידים כמו חוקר ועורך עלון מידע.
הוא הגיע לדרגת טכנאי דרגה חמישית ושוחרר בפורט דיקס שבניו ג'רזי באוקטובר 1946. הוא שב להרווארד, שם הוא קיבל ב-1948 תואר בוגר אוניברסיטה בממשל וכלכלה.
במשך כמה שנים לאחר שעבר לוורמונט, הוא היה פעיל בכוחות האזרחים המתנדבים של משמר החופים של ארצות הברית, שם הוא שירת כקצין.
ב-1956 הוא נבחר כסגן המפקד של השייטת ה-802 של ברלינגטון, ומונה כמפקח על המתקנים של השייטת.
לאחר סיום לימודיו, הועסק סנלינג בחברת ג'וזף ברק ובניו, עסק מבוסטון לממכר צורכי מטבח וגינון.
תוך שנה הוא התקדם מעבודה במחסן החברה לתפקיד עוזר לנשיא החברה.
לאחר מכן הוא עבר לפילדלפיה, שם הוא הוביל יוזמה להשתלטות על חברת הנרי א.
דריר, חברה להפצת צמחים וזרעים שפשטה את הרגל.
עד מהרה הוא שיקם את החברה בשיתוף עם הנהלתה ועם עובדיה.
ב-1953 עבר סנלינג לוורמונט כדי לקבל על עצמו תפקיד של עוזר לנשיא חברת ממכר המכוניות קולוניאל מוטורס בברלינגטון.
ב-1955 הוא היה מנהל תאגיד הטלוויזיה גרין מאונטיין, מראשונות חברות הטלוויזיה בכבלים, שהוא היה לנשיאה.
כמי שהתגורר במשך שנים בעיירה שלברן, הקים סנלינג ב-1957 את חברת שלברן תעשיות, יצרנית של כבלים ומוצרי מתכת שמאוחר יותר התמחתה בייצור ציוד סקי.
החברה נחלה הצלחה והפכה את סנלינג למיליונר.
בנוסף לניהול החברה, הוא שימש כחבר במועצות מנהלים של כמה חברות.
ב-1956 התמודד סנלינג על מושב בסנאט של ורמונט ללא הצלחה.
בשנים 1959–1961 הוא היה חבר בבית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1960, 1968 ו-1980 הוא היה נציג לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1963–1966 הוא היה יושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מחוז צ'יטנדן וחבר בוועד המנהל המדינתי הרפובליקני של ורמונט.
ב-1964 התמודד סנלינג ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן מושל ורמונט, וכן בבחירות למשרת מושל ורמונט של 1966. ב-1972 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים, וכיהן בו בשנים 1973–1977, מתוכן בשנתיים האחרונות כמנהיג סיעת המיעוט של הבית.
ב-1976 נבחר סנלינג כמושל ורמונט.
הוא נבחר עוד שלוש פעמים ב-1978, 1980 ו-1982, וכיהן בתפקיד מינואר 1977 ועד ינואר 1985. במהלך תקופת כהונתו הוא פעל להגנת הסביבה כאשר התנגד לתוכנית כריית אורניום בוורמונט ואסר על מכירת חומרי ניקוי המכילים זרחה, על בסיס הטענה שהם מזהמים את המים.
הוא גם זכה לשבחים על השימוש בניסיונו העסקי לקידום הצמיחה הכלכלית על ידי משיכת תעשיות למדינה.
סנלינג תמך בניו-פדרליזם של הנשיא רונלד רייגן, שכן הוא האמין שהממשלה תעבוד בצורה טובה יותר כאשר היא תהיה קרובה יותר לעם.
עם זאת, הוא התנגד כאשר רייגן תכנן את העברת כמה תוכניות פדרליות לידי המדינות כאשר התוכנית לא כללה מימון פדרלי וכפיית קיצוצי תקציב על המדינות.
ב-1984 לא התמודד סנלינג על תפקיד המושל.
ב-1986 הוא היה מועמד הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, ונוצח על ידי הסנאטור המכהן פטריק לייהי.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא לקח חלק פעיל בניהול עסקיו.
הוא נהג להפליג לעיתים קרובות ביאכטה שהוא רכש לאחר תום כהונתו כמושל.
הוא קיים טיולים ארוכים, כולל נסיעה לקניה ב-1989.
ב-1990 התמודד סנלינג שוב על משרת המושל, מתוך כוונה לעשות שימוש בכישוריו העסקיים ובניסיונו הקודם כמושל כדי לטפל בבעיות הכספיות של ורמונט שנגרמו עקב המיתון הכלכלי שלאחר נשיאותו של רייגן.
הוא נבחר לתקופת כהונתו החמישית, והקדיש את רוב מאמציו לאיזון תקציב המדינה ולשיקום מצבה הפיננסי.
כפי שתואר על ידי הדמוקרט רלף ג.
רייט, שכיהן אז כיושב ראש בית הנבחרים של ורמונט, בראשית כהונתו זו כמושל, נקט סנלינג בצעדים חסרי תקדים כשקיים ביקורים ללא הודעה מוקדמת בלשכתו של רייט כדי להיפגש עמו ולדון בקיצוצים בתקציב ובהגדלת המיסים לצורך איזון התקציב.
האספה הכללית של ורמונט הגיבה ליוזמה של סנלינג בניהול משא ומתן ויישום של שש העלאות המיסים הגדולות ביותר בהיסטוריה של ורמונט, בהיקף של יותר מ-90 מיליון דולר, ובמקביל החליטה על קיצוצים רחבים בתוכניות ממשלתיות.
ב-1947, בגיל 20, נשא סנלינג לאישה את ברברה וייל בת ה-19. לשניים נולדו ארבעה ילדים: ג'קלין, מארק, אנדרו ודיאן .
לאחר מותו של סנלינג, כיהנה ברברה כסגנית מושל ורמונט בשנים 1993–1997, וכחברת הסנאט של ורמונט בשנים 1999–2002, מושב שבו היא הוחלפה על ידי בתה דיאן, שכיהנה בסנאט אחרי אמה בשנים 2002–2016, ואז מונתה כראש מועצת משאבי הטבע של ורמונט.
מארק סנלינג התמודד ב-2010 ללא הצלחה על מועמדות הרפובליקנים למשרת סגן מושל ורמונט.
ריצ'רד סנלינג נפטר בביתו בשלברן ב-13 באוגוסט 1991 כתוצאה מהתקף לב, שבעה חודשים לאחר תחילת כהונתו השנייה כמושל.
במקומו הושבע כמושל סגנו, הווארד דין.
מרכז סנלינג לממשל באוניברסיטת ורמונט נקרא על שמם של ריצ'רד וברברה סנלינג.
סר ג'ון ריצ'רד ניקולס סטון (30 באוגוסט 1913 – 6 בדצמבר 1991) היה כלכלן בריטי בולט.
הוא התחנך בגונוויל וקאיוס קולג' ובקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1984 זכה בפרס נובל לכלכלה על פיתוח מודל חשבונאי שניתן ליישמו לצורך מעקב אחר פעילות כלכלית ברמה הלאומית ובהמשך גם הבין-לאומית.
ריצ'רד סטון נולד בלונדון ב־30 באוגוסט 1913. בילדותו התחנך בחינוך אנגלי מהמעמד הבינוני-גבוה, ולמד ב־Cliveden Place ובבית הספר וסטמינסטר.
עם זאת, מתמטיקה ומדעים החל ללמוד רק בגיל התיכון.
בגיל 17 הצטרף לאביו שעבר לכהן כשופט בעיר מדרס שבהודו הבריטית.
בהודו ביקר במדינות נוספות באסיה, בהן מלאיה, סינגפור ואינדונזיה.
כעבור שנה חזר ללונדון, וב־1931 התקבל ללימודים בגונוויל וקאיוס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', שם החל ללמוד משפטים.
בהמשך שינה את מגמתו לכלכלה, מתוך אמונה כי "אם יהיו יותר כלכלנים, העולם יהיה טוב יותר".
באותה תקופה של השפל הגדול בבריטניה, שיעורי האבטלה הגבוהים עוררו בו עניין להבין את מקורותיהם של משברים כלכליים וכיצד ניתן לפתור אותם.
הוריו התנגדו לבחירתו, אך הוא התמיד בלימודיו ונהנה מהם.
בין מוריו היו הכלכלנים ריצ'רד קהן וג'רלד שוב, אך הדמות שהשפיעה עליו במיוחד הייתה קולין קלארק, אשר לימדו סטטיסטיקה בקיימברידג'.
קלארק הציג לו את מחקרו בנושא הכנסה לאומית, נושא שבזכותו זכה סטון לגדולה מדעית.
סטון וקלארק נעשו חברים קרובים מאז.
לאחר שסיים את לימודיו בקיימברידג' בשנת 1935, עבד ב־Lloyd's of London עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שירת כסטטיסטיקאי וכלכלן בממשלת בריטניה, בשיתוף עם ג'יימס מיד.
השניים ניתחו את מצב המשק הבריטי לפי המשאבים הלאומיים הקיימים לשעת חירום.
באותן שנים פיתחו את הגרסאות המוקדמות של מערכת חשבונאות לאומית.
בשנת 1941 פורסמו חשבונותיה הלאומיים הראשונים של בריטניה.
לאחר פיצול המשרד שבו עבדו, נפרדו דרכיהם: מיד עמד בראש המדור הכלכלי, וסטון היה אחראי להכנסה הלאומית.
במשרתו החדשה במשרד המרכזי לסטטיסטיקה, שימש כעוזרו של ג'ון מיינרד קיינס.
עם תום המלחמה, פרש מן השירות הציבורי.
בשנת 1945 פנה לקריירה אקדמית, עת מונה לראש המחלקה החדשה לכלכלה יישומית בקיימברידג' (1945–1955).
תחת הנהגתו, התמקד המחקר במחלקה בשילוב של תיאוריה כלכלית עם מתודולוגיה סטטיסטית, ובזכות זאת הפכה המחלקה למוקד חשוב למחקר כלכלי כמותי.
בין המחקרים הבולטים: מבחני אוטוקורלציה של דרבין ו-ווטסון, וניתוח ביקוש מאת אלן פרסט ודרק רואו.
בין תחומי עיסוקו היו חשבונאות לאומית – שם העסיק את הסטטיסטיקאית הקנדית אגתה צ'פמן כעמיתת מחקר – וכן ניתוח ביקושים ומערכת חשבונות סוציו-דמוגרפיים.
בשנת 1955 מונה לפרופסור למימון וחשבונאות בקיימברידג' (תפקיד ממנו פרש לגמלאות ב־1980).
בראון ייסד את מיזם הצמיחה של קיימברידג', אשר פיתח את מודל MDM – מודל דינמי רב-ענפי של הכלכלה הבריטית.
לשם כך נעשה שימוש במטריצות חשבונאיות חברתיות (Social Accounting Matrices) שפיתחו גם מודלים של שיווי משקל חישובי ששימשו מאוחר יותר את הבנק העולמי.
בשנת 1970 מונה לראש הפקולטה לכלכלה ופוליטיקה בקיימברידג'.
בשנת 1978 הוקמה חברת קיימברידג' אקונומטריקס, אשר סטון שימש כנשיא הכבוד הראשון שלה.
החברה ממשיכה עד היום לפתח את מודל MDM לשם תחזיות כלכליות.
בשנת 1978 ועד פרישתו ב־1980, כיהן גם כנשיא האגודה המלכותית לכלכלה.
בשנת 1984 זכה סטון בפרס נובל לכלכלה על פיתוח מודל חשבונאי המאפשר לעקוב אחר פעילות כלכלית ברמה הלאומית ובהמשך גם הבין-לאומית.
למרות שלא היה הכלכלן הראשון שעסק בתחום זה, היה הראשון שעשה זאת תוך שימוש בשיטת חשבונאות כפולה, שלפיה כל הכנסה בצד אחד של המאזן חייבת להירשם כהוצאה בצידו השני – ובכך נשמרת האיזון הכללי של המערכת.
שיטה זו מהווה את הבסיס לרוב שיטות החשבונאות המודרניות.
בזכותה, התאפשר מעקב מהימן אחר סחר עולמי והעברת עושר בין מדינות.
סטון נחשב לעיתים כ"אבי חשבונאות ההכנסה הלאומית", ופרסם מחקרים בולטים על ביקוש צרכני, מודלים של צמיחה כלכלית ומודל תשומות-תפוקות.
בנאום קבלת הפרס הזכיר את הכלכלן הצרפתי פרנסואה קנה ואת חיבורו המפורסם Tableau économique, אותו תיאר כאחת היצירות הראשונות שבחנו את הקשרים בין מגזרים שונים של הכלכלה ברמה מערכתית עולמית.
בשנת 1936 נשא את ויניפרד מרי ג'נקינס, גם היא מקיימברידג'.
השניים חלקו תשוקה לכלכלה וייסדו יחד כתב עת חודשי בשם Trends – מוסף לכתב העת Industry Illustrated – שעסק במצב הכלכלי בבריטניה.
זמן קצר לאחר מכן, ב־1939, גויס סטון לשירות במשרד הלוחמה הכלכלית, ובשנת 1940 נישואיהם התפרקו.
בשנת 1941 נישא בשנית לפיודורה ליאונטינוף, אשר הלכה לעולמה בשנת 1956.
בשנת 1960 נישא בשלישית לג'ובאנה סאפי (1919–2009), נינתו של הפטריוט האיטלקי אורליו סאפי.
סאפי שימשה לו כשותפה מקצועית במספר מחקריו, ובשנת 1961 שיתפה עמו פעולה במהדורה מחודשת לספרו "National Income and Expenditure".
סטון הלך לעולמו ב־6 בדצמבר 1991 בקיימברידג', בגיל 78. הותיר אחריו את רעייתו השלישית ג'ובאנה ובתו קרולין.
ריצ'רד סטון הוא צייר בריטי, המתמחה בדיוקנאות.
בשנת 1973, בגיל 22, הוא טוען שהיה צייר הדיוקנאות המלכותי הצעיר ביותר שהוזמן מזה כמעט 200 שנה מאז סר תומאס לורנס שצייר את המלכה שארלוט בשנת 1790 בגיל 21. סטון טוען שהשיג את ההזמנה על ידי שיחת טלפון לקלרנס האוס (Clarence House) ואמר "אני יכול להיות רמברנדט של ימינו".
הוא השלים דיוקנאות שהוזמנו של המלכה אליזבת השנייה, אליזבת המלכה האם, המלך צ'ארלס השלישי, הנסיכות מרגרט ואליס, הנסיכים פיליפ, אנדרו ומייקל, סופי-דוכסית אדינבורו, בירגיטה-דוכסית גלוסטר, והנסיכה מייקל מקנט.
הוא גם צייר את הדיוקן הרשמי של מרגרט תאצ'ר, אשר לאחר שבחנה את עבודתו, ביקשה ממנו להוסיף את תיק היד שלה לדיוקן.
הדיוקן הוזמן עבור רחוב דאונינג 10 (מעונו הרשמי של ראש ממשלת בריטניה), על ידי ראש הממשלה גורדון בראון, ונחשב לדיוקן הראשון של ראש ממשלה שנועד לתצוגה קבועה בבניין.
דיוקנאותיו תלויים בארמון בקינגהאם, בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון) ובגלריית הדיוקנאות הלאומית (קנברה).
דיוקנה של המלכה אליזבת השנייה שצויר בשנת 1992 שימש את ה־BBC במהלך ההודעה על מותה ובשידורי מודעות האבל שלאחר מכן.
ריצ'רד סטוקטון היה עורך דין אמריקאי שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית, ובהמשך כיהן גם בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא היה עורך הדין הראשון שמונה לתובע הפדרלי של מחוז ניו ג'רזי וכיהן בו בין השנים 1789–1791. בשנת 1820 התמודד ללא הצלחה על משרת סגן הנשיא מטעם המפלגה הפדרליסטית, שבבחירות אלו כלל לא הציגה מועמד לנשיאות.
סטוקטון נולד ב-17 באפריל 1764 בעיר פרינסטון שבניו ג'רזי, והיה בנו של ריצ'רד סטוקטון האב – אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא התחנך בלימודים פרטיים, ובשנת 1779 השלים את לימודיו במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1784, והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו פרינסטון.
סטוקטון היה אלקטור נשיאותי בבחירות לנשיאות של 1792 ו־1800.
בשנת 1796 נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של פרדריק פרילינגהייזן שהתפטר, וכיהן בין 12 בנובמבר 1796 ל־4 במרץ 1799. לאחר מכן החליט שלא להתמודד שוב.
הוא התמודד ללא הצלחה למשרת מושל ניו ג'רזי בשנים 1801, 1803 ו־1804. בשנת 1813 נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס ה־13 מטעם המפלגה הפדרליסטית, וכיהן בו עד 3 במרץ 1815 — אך בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת.
לאחר שסיים את כהונתו בקונגרס, שב לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1815 נבחר כחבר באגודה ההיסטורית האמריקאית American Antiquarian Society.
סטוקטון נפטר ב-7 במרץ 1828 באחוזתו "מורבן" שבקרבת פרינסטון, ונקבר בבית העלמין של פרינסטון.
אחיו, לושיוס הוריישו סטוקטון, כיהן גם הוא כתובע הפדרלי של מחוז ניו ג'רזי.
בנו, קומודור רוברט סטוקטון, היה מושל צבאי של קליפורניה לאחר כיבושה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1846, ובהמשך נבחר גם הוא לסנאט של ארצות הברית, כמו אביו לפניו.
בתו, אניס סטוקטון, נישאה לסנאטור ג'ון רנשו תומסון.
ריצ'רד אליוט פארקר היה עורך דין, חייל, שופט ופוליטיקאי בווירג'יניה.
פארקר כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה ובסנאט של ארצות הברית, ובהמשך כיהן כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה.
פארקר נולד ב-27 בדצמבר 1783 בחוות "Rock Spring" שבמחוז וסטמורלנד, וירג'יניה, והיה בנם של הקפטן ויליאם הרוור פארקר ומרי (סטורמן) פארקר, ונכדם של השופט ריצ'רד פארקר ואליזבת (ביל) פארקר.
הוא למד משפטים אצל סבו בביתו "Lawfield" שבמחוז וסטמורלנד.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, עסק פארקר במקצועו במחוז וסטמורלנד, שבו ייצג את המחוז פעמיים בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בבחירתו השנייה הוגש ערעור על התוצאה, והמועמד שהפסיד בהפרש קטן ירש את מושבו של פארקר בבחירות שלאחר מכן.
במלחמת 1812 שירת פארקר בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט המיליציה ה־35 של וירג'יניה.
במסגרת זו היה אחראי על הגנת אזור Northern Neck מפני חדירות של הצבא הבריטי.
ב־16 בספטמבר 1814 נפצע בעת ההתקפה הבריטית שבמהלכה נשרפה וושינגטון.
לאחר המלחמה חזר פארקר לעיסוק פרטי במשפטים.
ב־26 ביולי 1817 בחרה בו האספה הכללית של וירג'יניה לכהונת שופט בית המשפט הכללי.
ב־12 בדצמבר 1836 בחרו בו שוב המחוקקים, הפעם לכהונה בסנאט של ארצות הברית כנציג וירג'יניה.
כג'קסוניאני, מילא את מקומו של בנג'מין ווטקינס לי שהתפטר.
פארקר התפטר מן הסנאט ב־13 במרץ 1837 כדי לקבל מינוי לבית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה, גם הוא באמצעות בחירת המחוקקים.
הוא סירב להתמנות לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית שהוצע לו בידי הנשיא מרטין ואן ביורן.
פארקר נפטר באחוזתו "Soldier's Retreat", סמוך לסניקרסוויל (כיום בלומונט, מחוז קלארק), וירג'יניה, ב־10 בספטמבר 1840. הוא נטמן לצד אשתו, אליזבת פושי פארקר, בכנסיית גרייס האפיסקופלית שבברייוויל, מחוז קלארק.
ריצ'רד סטוקטון פילד היה התובע הכללי של ניו ג'רזי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי, ושופט מחוזי בבית המשפט הפדרלי למחוז ניו ג'רזי.
פילד נולד ב־31 בדצמבר 1803 באחוזת וייט היל שבמחוז ברלינגטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1810 עבר עם אמו לפרינסטון.
בשנת 1821 השלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), בשנת 1825 למד משפטים.
באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין פרטית בסיילם, ניו ג'רזי, שם פעל בשנים 1825–1832.
בשנים 1833–1834 וכן בשנת 1837 כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי.
במקביל חידש את עיסוקו בעריכת דין פרטית בפרינסטון בשנים 1834–1838. בין השנים 1838–1841 כיהן כתובע הכללי של ניו ג'רזי.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בפרינסטון בשנים 1842–1847.
בשנת 1844 היה חבר בוועידה החוקתית של ניו ג'רזי.
בשנים 1847–1855 כיהן כפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן חזר לעיסוק בעריכת דין פרטית בפרינסטון בשנים 1855–1862.
פילד מונה מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של הסנאטור ג'ון רנשו תומסון.
הוא כיהן בסנאט מ־21 בנובמבר 1862 ועד 14 בינואר 1863, אז נבחר לו מחליף.
הוא לא היה מועמד לבחירה בשנת 1863.
ב־14 בינואר 1863 מינה הנשיא אברהם לינקולן את פילד לשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז ניו ג'רזי, במקומו של השופט .
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית באותו יום, והוא קיבל את כתב המינוי בו ביום.
כהונתו הסתיימה ב־25 באפריל 1870 עקב התפטרותו.
פילד נפטר ב־25 במאי 1870 בפרינסטון שבניו ג'רזי, ונטמן בבית העלמין של פרינסטון.
פילד היה נינו של ריצ'רד סטוקטון , נציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי, ונכדו של ריצ'רד סטוקטון שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
בשנת 1831 נישא למרי ריצ'י.
ילדיהם כללו את הלן פילד קונובר, רעייתו של פרנסיס סטיבנס קונובר ואם לריצ'רד פילד קונובר; הקולונל אדוארד פילד, ותיק מלחמת האזרחים האמריקאית וקצין קריירה בצבא ארצות הברית; ואניס תומסון, רעייתו של פרופ' צ'ארלס מקמילן.
פילד היה ממייסדי החברה ההיסטורית של ניו ג'רזי ושימש כנשיאה.
הוא היה גם ממייסדי בית הספר הציבורי המדינתי, המוכר כיום בשם "המכללה של ניו ג'רזי", וכיהן כיושב ראש חבר הנאמנים שלו.
נוסף על כך היה ממייסדי בית הספר פרנהאם בעיר בוורלי, ניו ג'רזי, אשר שימש כבית ספר מכין לתלמידים שהתעתדו ללמוד בבית הספר הציבורי המדינתי.
בשנת 1859 העניקה אוניברסיטת פרינסטון לפילד תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד.
סר ריצ'רד סטרייצ'י היה איש צבא בריטי ואיש ממשל בהודו הבריטית.
סטרייצ'י נולד ב-1817, בסטואי שבמחוז סומרסט, בנו השלישי של אדוארד סטרייצ'י, ונכדו של סר הנרי סטרייצ'י, שהיה חבר פרלמנט במשך 39 שנים.
סטרייצ'י למד בסמינר הצבאי באדיסקומב ולאחר סיום לימודיו הצטרף ב-1836 הוא עבר לגדוד ההנדסה בבנגל, ובמשך מספר שנים עסק בהקמת מערכות השקיה בפרובינציות הצפון-מערביות.
רבים מבני משפחתו היו חלק מהממשל בהודו עד שזכו לכינוי הסרקסטי "ממשלת משפחת סטרייצ'י".
סטרייצ'י השתתף בשנים 1845–1846 במלחמה האנגלו-סיקית הראשונה בקרבות אליוואל וסובראון.
לאחר ששמו הוזכר בדיווחים מהקרבות הוא קיבל דרגת מייג'ור כהוקרה על פועלו.
וינטרבוטום, כדי לחקור את האגמים מנאסארובר ורקשסטאל, שאחיו הנרי סטרייצ'י ביקר בהם שנתיים קודם לכן.
שני האחים שבו לטיבט פעם נוספת ב-1849 בהליכה במעבר ניטי.
בשנים 1858–1865 שימש מזכיר בפועל ומזכיר הראג' הבריטי, ובשנים 1867–1871 נוצר עבורו תפקיד מיוחד של מנכ"ל תחום ההשקיה, מתוך ציפייה כי לאחר מכן יתמנה לתפקיד שר החקלאות בממשל בהודו.
תקוותו התבדתה כאשר אלן אוקטביאן יום מונה לתפקיד ב-1870. במסגרת תפקידו היה סטרייצ'י אחראי בין היתר ליצירת תוכנית מפורטת לביזור הניהול הפיננסי של הודו - מדיניות שאחיו סר ג'ון סטרייצ'י יישם בהמשך תחת ממשלם של לורד מאיו ולורד ליטון.
סטרייצ'י עזב את הודו בשנת 1871, אך חזר אליה שוב ב-1877 להתייעצויות בנוגע לרכישת חברת הרכבת המזרחית של הודו, ואחר כך כנשיא ועדת החקירה בנושא הרעב בהודו.
ב-1878 מונה לכהן במשך שישה חודשים כחבר במועצת המושל הכללי, במסגרתה העלה הצעות להתמודדות עם ירידת ערך הרופי.
הצעותיו נדחו, אך הוא המשיך לקדם אותן במסגרות שונות עד שאומצו בשנת 1892 על ידי ועדה בראשותו של הלורד הרשל.
באותה שנה ייצג סטרייצ'י את הודו הבריטית בוועידת המטבע הבינלאומית בבריסל.
ב-1889 התפטר מכל תפקידיו בממשל כדי להיכנס לתפקיד יו"ר חברת הרכבות של הודו המזרחית.
במקביל לעבודתו בממשל הקדיש סטרייצ'י זמן רב לחקר הגאולוגיה, בוטניקה וטופוגרפיה של הרי ההימלאיה.
בזכות מחקריו בתחום המטאורולוגיה הוא מונה ב-1883 ליו"ר מועצת המטאורולוגיה של החברה המלכותית, ובשנים 1888–1890 שימש נשיא החברה הגיאוגרפית המלכותית.
ב-1897 הוענקה לו המדליה המלכותית של החברה המלכותית, וכן מסדר כוכב הודו.
סטרייצ'י היה בן כ-37 כשנישא לקרוליין בולס, שמתה בשנת 1855, כשנה לאחר חתונתם.
הוא נישא מחדש לאחר כארבע שנים לג'יין מריה גרנט בת ה-18, שקיבלה את התואר ליידי סטרייצ'י.
ליידי ג'יין הפכה לסופרת מוכרת וסופרג'יסטית, וב-1907 הובילה בלונדון את מצעד הבוץ בקריאה למתן זכות בחירה לנשים.
סר ריצ'רד וליידי סטרייצ'י היו הורים לשלושה עשר ילדים, מהם עשרה שרדו עד בגרות, וביניהם:
דורותי בוסי (1865–1960) - אשתו של הצייר הצרפתי סימון בוסי, מחברת הרומן הלסבי "אוליביה".
פיפה סטרייצ'י (1872–1968) - סופרג'יסטית ופעילה פמיניסטית.
אוליבר סטרייצ'י (1874–1960) - סופר ומפצח צפנים שעבד בבלצ'לי פארק במהלך מלחמת העולם השנייה.
היה נשוי לרובי מאיירס ולפעילה הפמיניסטית ריי קוסטלו סטרייצ'י (1887–1940).
פרנל סטרייצ'י (1876–1951) - מנהלת מכללת הנשים ניונהאם בקיימברידג'.
ליטון סטרייצ'י (1880–1932) - סופר והוגה דעות; בין יצירותיו הבולטות נמנות "ויקטוריאנים בולטים" וביוגרפיה של המלכה ויקטוריה.
מרג'ורי סטרייצ'י (1882–1964) - בוגרת ניונהאם וסופרת
ג'יימס סטרייצ'י (1887–1967) - פסיכואנליטיקאי וביוגרף של זיגמונד פרויד; היה נשוי לפסיכואנליטיקאית אליקס סטרייצ'י (1892–1973)
ריצ'רד קונדון היה סופר אמריקאי.
ריצ'רד קונדון נולד בניו יורק.
בצעירותו שירת בצי הסוחר האמריקאי.
לאחר מכן עבד בתחום הפרסום, ובמשך שנים רבות שימש כאיש יחסי ציבור בתעשיית הקולנוע.
הספר הראשון מפרי עטו הופיע בשנת 1958. משנות החמישים התגורר קונדון מחוץ לארצות הברית, בספרד, אירלנד ושווייץ.
קונדון נפטר בדאלאס, טקסס בשנת 1996.
ספרו המפורסם ביותר של ריצ'רד קונדון הוא "השליח ממנצ'וריה" משנת 1959. הספר הוא מותחן המתאר קנוניה לביצוע רצח פוליטי, בה אמור היה חייל משוחרר אמריקאי, שעבר שטיפת מוח בשבי הצפוניים במלחמת קוריאה, להתנקש בחייו של מועמד לנשיאות ארצות הברית.
מטרת הרצח הייתה לגרום לכך שהמועמד לתפקיד סגן הנשיא, שהיה למעשה סוכן סובייטי, ייבחר לנשיא בשירות שולחיו במקום המועמד שנרצח.
הספר זכה להצלחה רבה והפך לסרט קולנוע מפורסם בשנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהימר ובהשתתפותם של לורנס הארווי, פרנק סינטרה ואנג'לה לנסבורי.
בשנה שלאחר מכן, כשנרצח הנשיא ג'ון קנדי, נמצא דמיון רב בין פרטים בעלילה הדמיונית של הסרט לבין מספר עובדות מפרשת רצח קנדי.
ב-2004 זכה הספר לעיבוד קולנועי נוסף ומותאם להווה, שהופץ בישראל תחת השם המועמד ממנצ'וריה.
לאחר רצח הנשיא פרסם קונדון ספר בשם "חורף קטלני", שהיה רומן מפתח סאטירי על שושלת קנדי ועל רצח הנשיא.
גם ספר זה הפך לסרט קולנוע בהשתתפות ג'ף ברידג'ס, אנטוני פרקינס וסטרלינג הידן והשתתף בו כשחקן הבמאי ג'ון יוסטון.
ספרו של קונדון "הכבוד של פריצי" משנת 1982, שנושאו הוא רוצחים בשירות המאפיה, זכה אף הוא, כדוגמת "השליח ממנצ'וריה", לפרסום רב.
קונדון עיבד את הספר לתסריט לסרט הקולנוע "הכבוד של פריצי" שיצא בשנת 1985 בהשתתפות קתלין טרנר וג'ק ניקולסון.
קונדון זכה בפרס באפט"א לקולנוע לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנים שלאחר מכן הוציא קונדון שני ספרי המשך ל"כבוד של פריצי".
תרגומי ספריו של ריצ'רד קונדון לעברית הם:
הופיע בעברית בשנת 1964 בהוצאת "מרחב".
הופיע בעברית בשנת 1978 בהוצאת זמורה ביתן.
הופיע בשנת 2004 ב"הוצאה עברית".
סר ריצ'רד פרנסיס ברטון היה איש צבא, קונסול בריטי, חוקר ארצות, גאוגרף, מזרחן, בלשן, סופר ומתרגם.
ברטון, מחופש לסוחר אפגני מוסלמי, הסתכן וביקר בעיר מכה.
קדמו לו במאה ה-19 בורקהרדט ב-1815 וגאורג אוגוסט ואלין ב-1846. ברטון תרגם את לילות ערב ואת הקאמה סוטרה לאנגלית.
ברטון נודע במסעו בלוויית ג'ון הנינג ספיק לגילוי מקורות הנילוס שבמהלכו הגיעו אל האגמים הגדולים של אפריקה, מסע שתועד בספרות ואף בסרט "אל הרי הירח" (Mountains of the Moon) משנת 1990.
ברטון סייר וחקר בארצות שונות וכתב רבות.
מאוחר יותר שירת בתפקיד קונסול בפרננדו פו (אי בחוף המערבי של אפריקה), בסנטוס שבברזיל, בדמשק ולבסוף בטריאסטה, שם נפטר.
ברטון היה עמית החברה הגאוגרפית המלכותית שתמכה במסעותיו.
בשנת 1866 העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר אבירות במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ריצ'רד פרנקלין לנוקס תומאס פּרַיוֹר השלישי היה קומיקאי, שחקן ותסריטאי אפרו-אמריקני, הנחשב לאחד הסטנדאפיסטים הגדולים ביותר שצמחו בארצות הברית של המאה ה-20.
פריור נחשב לבדרן, סטנדאפיסט ומספר סיפורים מוכשר.
הוא הרבה לשלב בהופעתו ובסיפוריו סאטירה חברתית, הכרוכה בשפה בוטה ובכינויים לא תקינים פוליטית כלפי לבנים ושחורים כאחד, תוך שהוא מנתח את קשיי האדם הפשוט בחברה המודרנית.
הוא הצליח לצבור לעצמו קהל נרחב, תוך שבירת מחסומי הגזע שבדרנים אפרו-אמריקאים אחרים סבלו מהם באופן מסורתי.
פריור זכה בעשרות פרסים שונים, ביניהם פרס אמי ופרס גראמי, ובערוב ימיו אף נבחר על ידי ערוץ קומדי סנטרל כסטנדאפיסט הטוב בהיסטוריה.
סגנון ההופעה הבוטה והפרוע שהציג לא עמד בסתירה, ואף שאב את השראתו מחייו ההפכפכים, רצופי האלימות והסמים.
גם נישואיו המרובים והמספר הגדול של צאצאיו, יחד עם חיי המין הפרועים שלו, השתלבו והשפיעו על הופעתו.
פריור נולד ב-1 בדצמבר 1940 בפאוריה שבאילינוי וגדל ברשת בתי הבושת של סבתו (מצד אביו).
אמו, גרטרוד, עבדה באותו בית בושת כזונה.
אביו, אפרו אמריקני בשם לירוי "באק" פריור, היה ברמן, מתאגרף ויוצא מלחמת העולם השנייה.
פריור נולד מחוץ למסגרת הנישואים, אף שהוריו התחתנו כשהיה בן שלוש.
הנישואים לוו באלימות ולא החזיקו מעמד זמן רב.
כשהיה בן עשר, הזוג נפרד; אמו עברה לספרינגפילד ופריור נשאר בבית הבושת.
את פריור גידלה בעיקר סבתו, מריה קרטר, שלדבריו "הייתה מאמינה גדולה בחינוך פיזי".
ילדותו עמדה בצל הניגודיות בין החיים בבית בושת, עם פרוצות, רמאים, עוני ומין בכל מקום, ובין הלקוחות הרבים שהגיעו, שברובם היו לבנים מהמעמד הבורגני, שחיו בפרוורים ופקדו את הכנסייה המקומית מדי יום ראשון.
על פריור הצעיר הוטלה המלאכה לשעשע את הלקוחות בזמן שהם מחכים לתורם.
המציאות האבסורדית שבה חי בילדותו השפיעה רבות על פריור והוא שאב ממנה השראה בהופעותיו.
בבית הספר סבל פריור הצעיר מבעיות משמעת רבות ולא התחבר חברתית עם שאר התלמידים.
למרות כישרונו בתחומי הדרמה והתיאטרון, הכה פריור בגיל 14 מורה והושעה מבית הספר לצמיתות.
עם זאת, הייתה חוויה חיובית אחת במהלך לימודיו: מורתו לתיאטרון, ג'ולייט ווטיקר, עודדה אותו להתחיל להופיע בתיאטרון הקהילתי כקומיקאי.
שנים לאחר מכן, כשזכה בפרס אמי, העניק פריור את הפרס לווטיקר.
למרות סביבת ילדותו הבעייתית, פריור מעולם לא האשים את הוריו וסבתו בהתעללות נפשית או פיזית ואף הרבה להתבדח על תקופה זו בחייו.
עם זאת, לאחר מותו טען שומר ראשו האישי וחברו הקרוב, רשון קאהן, שפריור היה חשוף בילדותו להתעללות מינית מצד אחד הנערים בשכונה ומצד הכומר המקומי, זאת בנוסף למראות מיניים חריגים ביותר שנחשף אליהם בבית בושת.
חשיפה זו, לדעת קאהן, הניחה את היסודות לאישיותו המעורערת של פריור ולשימוש הרב בסמים ובאלכוהול.
לאחר סילוקו מבית הספר החל פריור לעבוד במספר רב של עבודות מזדמנות; שרת, מצחצח נעליים, נהג משאית ופועל במפעל אריזה, תוך שהוא צובר חוויות רבות מעולמם של עובדי הצווארון הכחול.
ב-1958 התגייס לצבא ארצות הברית והוצב במערב גרמניה.
גם בצבא סבל פריור מבעיות משמעת קשות; במקרה אחד התעצבן מחייל שהיה משועשע יתר על המידה מסצנה גזענית בסרט "חיקוי לחיים" של דאגלס סירק, ולכן פריור וחיילים שחורים אחרים הכו את החייל ואף דקרו אותו.
בעקבות תקרית זו ריצה פריור מאסר בכלא צבאי ושוחרר מהצבא ב-1960.
מיד לאחר שחרורו חזר פריור להתגורר בבית הבושת של סבתו והחל להופיע במועדוני לילה קטנים במחוז פאוריה.
סגנון ההומור שלו בתקופה זו היה הומור נקי על פוליטיקה בין-גושית ובדיחות סטנדרטיות נטולות גסויות, זאת בהשראת הקומיקאים האפרו-אמריקנים החביבים עליו, דיק גרגורי ורד פוקס.
אט-אט החל פריור צובר מוניטין בסצנת הבידור המקומית.
באותה שנה גם התחתן ונולדה לו ילדה.
פריור רצה לפתח את קריירת הבידור שלו וב-1961 עזב את פאוריה, תוך שהוא מתגרש מאשתו ועוזב אותה ואת ילדתו; לדבריו, "עשיתי זאת כי יכולתי".
עד מהרה החל לעבוד במועדונים מחוץ לאילינוי, בסנט לואיס, בבאפלו וביאנגטאון.
ב-1963 עבר לניו יורק והחל להופיע במועדוני הבידור שם.
תוך שנים ספורות בנה לעצמו שם מכובד בקרב קהילת הבדרנים והופיע במספר רב של תוכניות אירוח טלוויזיוניות, בהן התוכניות של אד סליבן, מרב גריפין וג'וני קרסון.
גם בתוכניות אלו המשיך פריור בסגנון בידורי רך, נטול גסויות וחף מהתייחסות לגזע.
שנים מאוחר יותר, בראיונות שנתן, אמר שבתוכניות האלה החל לצוץ זרע הפורענות שלו - למרות שהיו באמתחתו חומרים נפיצים בידורית, תסריטאי התוכניות לא נתנו לו לספרם, בטענה כי הקהל אינו מעוניין בסאטירה חברתית ובגסויות.
בד בבד עם בניית הקריירה הקומית שלו, החל פריור להשתמש באופן קבוע באלכוהול ובסמים שונים.
לקראת אמצע שנות ה-60 צרך פריור קוקאין במחיר מאה דולרים מדי יום, נהג להשתכר באופן קבוע והשתמש בסמי הזיות.
הרגלים אלו, בתוספת אישיותו הלא-יציבה, תרמו תרומה מכרעת לשינויים העתידים לבוא בסגנון הופעתו.
פריור הופיע באולם ענק בלאס וגאס, ובעודו מחכה לסימן לעלות לבמה, חווה, לדבריו, "הארה".
פריור עלה לבמה, הסתכל על הקהל הרב, שאף כלל בתוכו את השחקן-זמר דין מרטין, אמר משפט בודד: "מה לעזאזל אני עושה כאן?!" וירד מהבמה.
מאותו רגע חלה תפנית חדה בסגנון הופעתו של פריור.
מאוחר יותר הסביר שעשה זאת מכיוון ש"במשך 23 שנים הייתי הכושי-מחמד שלהם.
נמאס לי, אי אפשר להתקדם יותר במשבצת הזאת."
ב-1968 הוציא פריור את אלבום הקומדיה הראשון שלו "Richard Pryor".
באלבום היו התייחסויות רבות לגלגולו הקודם כ"כושי-מחמד", לדבריו, וביקורת סאטירית רבה על תעשיית הבידור האמריקאית.
ב-1970 חבר פריור לקומיקאי אפרו-אמריקני נוסף בשם פול מוני.
מוני לקח את פריור איתו למקום מגוריו, ברקלי, קליפורניה.
עיר חוף שטופת שמש וליברלית זו היוותה כר פורה לכתיבה והחלפת רעיונות.
פריור ומוני שהו שם במשך שנה תוך שהם נהנים מחברתם של אמנים אפרו-אמריקאים אחרים כגון איסמעיל ריד, סיסל בראון ודייוויד הנדרסון.
פריור נחשף לראשונה לכתביו של מלקולם אקס ולאלבומיו של מרווין גיי אשר קידמו גאווה שחורה, ומנגד, נחשף גם לסטנד-אפ הגס והבוטה של לני ברוס.
מרכיבים אלו ואחרים היוו את ההשראה לסגנונו המתהווה.
פריור החל לבנות את עצמו מחדש כקומיקאי מספר סיפורים.
רוב סיפוריו התבססו באופן חופשי על חייו בכלל ועל ילדותו בפרט; אחרים היו פיקטיביים לחלוטין וכללו שימוש בדמויות מגוונות, מזקן אפרו-אמריקאי דרומי בשם מאד-בון ועד ילדים בני המעמד הבורגני הלבן.
פריור גם הרבה לשלב במופעו גסויות וקשת רחבה של קולות וחיקויים.
שנות ה-70 הביאו עמן פופולריות גוברת של התרבות השחורה בארצות הברית.
התעצמות זו כללה את סרטי העצמת השחורים ("בלאקספלויטיישן"), מוזיקת דיסקו ומוזיקת נשמה, והופעות תכופות וגוברות של שחורים בקולנוע ובטלוויזיה.
מקומו של פריור לא נפקד מגל זה, וב-1970 הוא הקליט את אלבומו השני, "(Craps (After Hours" ("זבל - אחרי שעות העבודה"), וכשנה מאוחר יותר השתתף בסרטו הראשון, "וטסטקס", סרט תיעודי על .
פריור הביע בסרט את דעתו על יחסי הגזעים בארצות הברית באופן טרגי-קומי, תוך שהוא מנתח בהומור את הסיבות לפריצת המהומות.
זמן קצר לאחר יציאת הסרט לאקרנים, חתם פריור על חוזה בחברת התקליטים הגדולה "סטקס רקורדס".
ב-1972 הפופולריות של פריור כסטנדאפיסט הרקיעה שחקים, והוא הפך לגורם שאין להתעלם ממנו בתעשיית הבידור.
הוא הופיע באופן קבוע במועדונו של הבדרן רד פוקס במרכז לוס אנג'לס מול קהל אפרו-אמריקני ברובו, ובמועדון "האימפרוב" בשדרות סנסט בהוליווד מול קהל לבן ואמיד שהכיל מפיקים הוליוודיים רבים.
פריור צד את עינו של הבמאי מל ברוקס, וזה שכר אותו כתסריטאי לסרט "אוכפים לוהטים" ואף ליהק אותו לתפקיד הראשי בסרט.
התפקיד ניתן לבסוף לשחקן קלבון ליטל, בין השאר עקב הרגלי השתייה והסמים הבלתי נסבלים של פריור.
לא הייתה זו הפעם האחרונה שפריור הפסיד תפקיד עקב אורח חייו; ב-1980 הוא נבחר לשחק בסרט נוסף של ברוקס, "ההיסטוריה המטורפת של העולם", אך לאחר תקרית ההצתה העצמית שלו ניתן התפקיד לשחקן גרגורי היינס.
ב-1974 הוציא פריור את אלבום ההופעה השלישי והמצליח ביותר שלו - "That Nigger's Crazy" ("הכושי הזה מטורף") וזכה עמו בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הקומדיה הטוב ביותר".
יציאת האלבום לוותה במאבק משפטי על זכויות יוצרים, שכן חברת התקליטים הקודמת של פריור, "לף רקורדס", טענה שהחומרים המופיעים באלבום שייכים לה.
אחרי מאבק משפטי קצר התפשרו הצדדים אך (ללא קשר) חברת "סטקס רקורדס" נסגרה ופריור הפיץ את אלבומו מחדש אצל "האחים וורנר".
הסכם הפשרה שהתהווה בין הצדדים העניק את כל הזכויות על חומריו המוקדמים של פריור ל"לף רקורדס".
וכך, בכל פעם שפריור הוציא אלבום חדש אצל האחים וורנר, לף רקורדס עשו לעצמם מנהג להפיץ במקביל הקלטות ישנות שלו בתקווה להרוויח מהמומנטום הכללי, מנהג שהמשיך עד 1983. שני אלבומי הקומדיה הבאים שהוציא פריור אצל וורנר בשנתיים הבאות זכו אף הם בגראמי.
פריור הרבה להופיע בטלוויזיה ובקולנוע באותן שנים.
בין התוכניות הבולטות שהופיע בהן ניתן למנות את "סנפורד ובנו", "סאטרדיי נייט לייב" ומשדר מיוחד של הבדרנית לילי טומלין, עליו חלק פריור את פרס אמי עם טומלין.
פריור אף קיבל ב-1977 תוכנית טלוויזיה משלו ברשת NBC, אך זו נפסקה לאחר חמש תוכניות בלבד, עקב התכנים הבוטים וההומור המופרע שהציגה, שלא התאים לקו של הרשת באותם ימים.
בקולנוע, פריור הופיע בתפקידים רבים בסרטי בלאקספלויטיישן וקומדיות.
הוא הרבה לשתף פעולה עם השחקן ג'ין ויילדר והשניים כיכבו יחדיו בארבעה סרטים, זאת למרות שלפי האחרון, השניים מעולם לא היו קרובים מחוץ למרקע.
ב-1983 כיכב פריור בסרט סופרמן 3, עליו קיבל ארבעה מיליון דולרים, סכום שיא לשחקן אפרו-אמריקאי דאז ומיליון דולר יותר מהכוכב הראשי של הסרט, כריסטופר ריב.
ב-1978 החל אורח חייו של פריור להראות את אותותיו והוא קיבל התקף לב.
עם זאת, תמרור אזהרה זה לא הניא אותו מהרגליו הישנים והוא המשיך להופיע, לשתות ולצרוך סמים בקצב מוגבר, מיד לאחר החלמתו.
ב-1 ביוני 1980, פריור הצית את עצמו בזמן ביצוע הליך "בישול" קוקאין.
בתחילה פורסמה הידיעה שזאת הייתה תאונה, אך בריאיון לברברה וולטרס, בזמן הליך השיקום, אמר פריור שהוא ניסה להתאבד ושסוכנו שיקר על מנת להגן על הקריירה שלו.
באוטוביוגרפיה שלו כתב, שבמהלך התקף פסיכוטי ביקש את נפשו למות, שפך על עצמו בקבוק רום והצית את עצמו.
כשחזר לבימות הרבה להתבדח על הנושא והקהל לא נשאר חייב: צופים במופעו היו מדליקים מציתים וצועקים "מי זה רץ כך ברחוב?
למרות התקרית, שב פריור להופיע על הבמות במהרה, ובשלוש השנים הבאות פרסם שני אלבומי קומדיה, עליהם זכה בשני פרסי גראמי נוספים.
ב-1986 אובחן פריור כחולה בטרשת נפוצה.
עם זאת, הוא הביא זאת לידיעת הציבור הרחב רק ב-1991, בראיון שבו דיווח כי בעקבות מחלתו נגמל לחלוטין מסמים ואלכוהול - "אלוהים נתן לי טרשת נפוצה כדי שאוכל להיגמל מכל החרא של חיי".
ב-1992 הופיע פריור על הבמות בפעם האחרונה וב-1997 הופיע בפעם האחרונה בקולנוע, בסרטו של דייוויד לינץ' "כביש אבוד".
בתפקיד זה כבר היה מרותק לכיסא גלגלים.
בשנת 1999 ביצע את הופעתו האחרונה בטלוויזיה, בסיטקום "המופע של נורם" ששודרה ברשת ABC ובכיכובו של נורם מקדונלד.
לאחר סיום הקריירה שלו התחתן פריור בפעם השביעית עם אשתו לשעבר, ג'ניפר לי.
מ-1998 ואילך היה עסוק בעיקר בהוצאת אוספים של הופעותיו ופעילות בתנועות נגד ניסויים בבעלי חיים.
ב-2003 צולם עליו הסרט התיעודי "!!#*%$#@ ,Richard Pryor: I Ain't Dead Yet" ("אני עדיין לא מת, בני-@#$%!!) ובו ראיונות איתו ועם קומיקאים אחרים שהושפעו רבות ממנו, כמו דייב שאפל ודניס לירי.
ב-2004 נבחר פריור על ידי ערוץ קומדי סנטרל האמריקאי כסטנדאפיסט הטוב בהיסטוריה.
באותה שנה צצו שמועות הנוגעות לאיבוד קולו עקב מחלתו, אותן הוא מיהר להפריך באתר האינטרנט שלו.
ב-10 בדצמבר 2005 נפטר פריור מדום לב.
הוא הובא לבית החולים מביתו באנסינו, קליפורניה, לאחר ניסיונות החייאה מצד אשתו, אך ללא הועיל.
אשתו צוטטה זמן קצר לאחר ההודעה על מותו כאומרת: "לפחות הוא מת עם חיוך ענק על הפנים".
פריור היה נשוי שבע פעמים לחמש נשים שונות והיה אביהם של שבעה צאצאים.
פרט לנישואיו האחרונים, כל הנישואים היו קצרים (בין שנה אחת לשלוש שנים) וכללו האשמות מצד נשותיו על התעללות נפשית וגופנית, בדרך כלל תחת השפעת סמים.
במהלך יחסיו עם שחקנית הקולנוע פאם גריר הציע פריור נישואים לדברה מק'גווייר - היא הסכימה והפכה לאשתו השלישית.
מאוחר יותר הגישה מק'גווייר נגדו תלונה במשטרה על שירה באקדח מגנום על מכוניתה, אך חזרה בה.
אשתו הרביעית, ג'ניפר לי, טענה בראיונות שבמהלך נישואיהם הראשונים ניסה פריור לחנוק אותה בהתקף פסיכוטי תחת השפעת סמים.
בערוב ימיו חזרו השניים זה לזה, ולי הפכה לאשתו השביעית והאחרונה.
נישואיו האחרונים התנהלו על מי מנוחות, בין השאר עקב גמילתו מחומרים ממכרים, מחלתו והעובדה שהשניים התגוררו בדירות נפרדות.
לפריור נולדו שבעה צאצאים משבע נשים שונות, חלקם אף המשיכו את דרכו והפכו לבדרנים בעצמם, אם כי בהצלחה פחותה בהרבה מזו של אביהם.
במובנים רבים, פריור הוא החוליה האחרונה בהתפתחות הסטנד-אפ האפרו-אמריקני.
שורשיו של הבידור האפרו-אמריקני נטועים עמוק בתקופת העבדות, שם, מצד אחד, היו העבדים מעלים הופעות מול אדוניהם הלבנים, ומצד השני פיתחו הומור פנימי בינם לבין עצמם.
עם שחרור השחורים מהעבדות בארצות הברית, שרדו מופעי הבידור והפכו לאטרקציה פופולרית בירידים.
מופעים אלו הציגו תמיד את האדם השחור באופן נלעג, ופנו לרגשות הגזעניים של צופיהם.
בד בבד עם קבלת זכויות האזרח והתפתחות רבדים נוספים בתרבות האפרו-אמריקנית בארצות הברית, העלו השחורים מופעים נועזים יותר בתוכנם.
המחצית השנייה של המאה ה-20 והתפתחות אמצעי השידור ההמוניים הביאו עמם בדרני-על שחורים, כמו דיק גרגורי, ביל קוסבי ורד פוקס.
בדרנים אלה פנו לרגשות הליברליים של הקהל הלבן שלהם, וטוו במופעם מסרים אנטי-גזעניים אך מרוככים הן בשפה והן בתוכן, זאת על מנת שלא לאבד חלק מקהלם הבורגני.
פריור, לעומתם, היה הסטנדאפיסט האפרו-אמריקני הראשון שלא הושפע מקהלו הלבן.
אחרי תקרית "ההארה" שלו, פנה לסגנון בידורי נטול צנזורה עצמית והציג בפני הקהל את האמת העירומה שלו: עולם של עוני, רווי באלימות, במין ובחומרים נרקוטיים.
פריור כלל לא פנה אל רגשות האשם של הלבנים הליברלים או אל רגשות הזעם של קהלו השחור; הוא פשוט סיפר את סיפורו - סיפור של גבר שחור ההולך לאיבוד בתוך חברה אורבנית מנוכרת.
בכך הכריח פריור את קהלו להסתגל אליו ולהתמודד עם המציאות שאותה תיאר.
גם השפה שבה השתמש פריור לא הייתה זרה לבדרנים שקדמו לו; הם פשוט העדיפו שלא להשתמש בה במלואה מחשש לרתיעה ואף חוסר הבנה מצד קהלם הבורגני.
דרך אחרת לבחון את תרומתו של פריור היא מבעד לכתב העת הניו יורקר:
השפה שבה השתמש פריור במופע היא סוציולקט של אנגלית אמריקאית - האנגלית השחורה (האנגלית האפרו-אמריקאית, או "אבוניק"), ששורשיה נטועים בדרום ארצות הברית, יחד עם כמות גדולה של סלנג שהתפתח בשכונות השחורות.
פריור היה מהסטנדאפיסטים הראשונים שהטיח בקהלו הלבן את מלוא עוצמת הסוציולקט הזה.
ביטויים בוטים ואף גזעניים, כמו: "ניגר" ("כושי"), "זורק חניתות", "ארנב-ג'ונגל" ו"תינוק זפת" על שחורים, ו"הונקי", "קראקר", "רד נק" ו"וייט טראש" ("זבל לבן") על לבנים, נטוו בסיפוריו של פריור, יחד עם קללות סטנדרטיות כמו "בן זונה", קללה שבה נהג להשתמש כמעט בכל משפט וכתחליף שגור לגוף שלישי.
עם זאת, מופעו של פריור מעולם לא היה נמוך או רדוד, בין השאר עקב חנו הרב ויכולת סיפור הסיפורים שלו.
עם זאת, גם פריור לא היה חף לחלוטין מצנזורה עצמית; ב-1979 הוא ביקר באפריקה.
הביקור ביבשת השחורה השפיע עליו עמוקות, והוא הכריז על הפסקת השימוש במילה "ניגר" (כושי), שאותה ראה לאחר הביקור כמפחיתה בערכם ובכבודם של שחורים בכל העולם.
מעבר לשפה העשירה, חלק נכבד ממופעו של פריור היה שפת גופו ויכולת החיקוי שלו.
פניו האלסטיים התעוותו תדיר במהלך המופעים וגופו הגבוה והצנום התעקל כנחש בזמן מערכון.
בתוך דקות היה מסוגל לבטא באמצעות גופו ובפניו איש שחור זקן, כבשה התועה בגטו העירוני, לבו של פריור עצמו במהלך התקפת הלב שעבר, זוג הורים בורגנים עם ילדה מכורה לקראק, או חיקוי של המכונית של אשתו כשפריור יורה עליה מאקדחו.
כפועל יוצא של חוסר ההפרדה המוחלט שעשה בין הבמה למציאות, חלק ניכר מהנושאים שבהם התמקד היו קשורים לפריור עצמו: ילדותו, חייו ההפכפכים, השימוש הנרחב שלו באלכוהול ובסמים, חבריו למקצוע, יחסיו עם נשותיו הרבות והקשיים שבהם נתקל במהלך חייו.
עם זאת, לעיתים קרובות עסק פריור בנושאים רחבים יותר: מעמדו של הגבר השחור בארצות הברית והגזענות בחברה האמריקאית, מדיניות הסמים בארצות הברית, אפריקה, איידס, פוליטיקה, ויחסי גברים-נשים.
פריור הטיח בקהלו את האמת כפי שראה אותה ללא כחל ושרק, ומתח תדיר את הגבול בין צחוק לפגיעה ברגשות.
כך לדוגמה, ב-1977 הופיע לבקשת חברתו לילי טומלין באירוע של קהילת הלהט"ב בהוליווד, אירוע שמטרתו הייתה מחאה כלפי הצעה 6 של מדינת קליפורניה.
המופע החל בצורה טובה ופריור שעשע את המתכנסים בהתבדחויות על חוויות הומוסקסואליות שעבר בעצמו יחד עם תיאורים גרפיים מפורטים, אך עד מהרה נשמעו בקהל קריאות בוז כלפי השימוש התדיר של פריור במילה "Faggot" ("מתרומם").
הוא הפסיק את המופע והטיח בקהל: "לעזאזל, זה ממש מוזר.
זהו ערב על זכויות אדם ואני בן-אדם שבא ועושה מופע בהתנדבות.
כשהכושים אכלו חרא במהומות ווטס [Watts; 1965], אתם ישבתם קילומטר משם, בהוליווד, ולא עשיתם כלום ולא אמרתם כלום.
אתם, מתרוממי הוליווד, יכולים לנשק את ישבני השחור והעשיר".
פריור נחשב לאביהם הרוחני של רבים מהסטנדאפיסטים המודרניים בכלל ושל הסטנדאפיסטים האפרו-אמריקנים בפרט.
חלקם אף העידו על כך שהוא היווה את ההשפעה הגדולה ביותר על מופעם.
במהלך שנות ה-70 וה-80 נדמה היה שמתקיימת תחרות סמויה על סגנונו של הבידור האפרו-אמריקני בין שני הקומיקאים הגדולים של התקופה: פריור וביל קוסבי.
השניים היוו, כל אחד בדרכו, מודל לכוכב-על אפרו-אמריקני.
היטיב לתאר זאת אדי מרפי במופעו מ-1987:
בסופו של דבר במאבק על הסגנון, גבר סגנונו של פריור על סגנונו של קוסבי, עם ממשיכי דרך בולטים כמו אדי מרפי, כריס רוק, האחים ווין ודייב שאפל.
גם סטנדאפיסטים לבנים רבים הושפעו מפריור, בהם: ריצ'רד בלזר, רובין ויליאמס, ואף ג'רי סיינפלד (שסגנונו רחוק מאוד מסגנונו של פריור) שכינה אותו "הפיקאסו של התחום".
כשנה לפני מותו הכתיר פריור את דייב שאפל כיורשו, הכרזה בעלת משמעות גדולה בקרב הסטנדאפיסטים האפרו-אמריקנים, שרבים מהם הימרו דווקא על אדי מרפי.
Blue Collar (1978) אנשי הצווארון הכחול
Stir Crazy (1980) שיגעון על תנאי
Another You (1991) המיליונר הזה הוא עני
קארפ נולד בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר בוגר ב-1955, השלים את עבודת המאסטר ב-1956 ואת עבודת הדוקטורט במתמטיקה שימושית ב-1959. לאחר לימודיו עבר לעבוד במעבדות IBM על שם תומאס ג'.
ב-1968 התמנה לפרופסור למדעי המחשב, מתמטיקה וחקר ביצועים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מכהן עד היום, פרט לתקופה של ארבע שנים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
ב-1971 פיתח קארפ יחד עם ג'ק אדמונדס את אלגוריתם אדמונדס קארפ למציאת זרימה מקסימלית ברשת זרימה.
ב-1987 פיתח קארפ יחד עם מיכאל רבין את אלגוריתם רבין קארפ לחיפוש מחרוזות.
בשנת 2000 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים.
ב-2004 קיבל את מדליית בנג'מין פרנקלין וב-2008 קיבל את פרס קיוטו.
כיום עיקר העניין המחקרי של ריצ'רד קארפ הוא בתחום הביואינפורמטיקה.
הוא פרסם השערה בתחום המחקר של פונקציה בוליאנית חמקנית שנקראת על שמו.
ריצ'רד ויליאם פרנסוורת' היה שחקן קולנוע ופעלולן אמריקני.
הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר ולשלושה פרסי גלובוס הזהב.
ב-6 באוקטובר 2000 ירה בעצמו בחוותו שבניו מקסיקו.
הוא נקבר לצידה של אשתו מרגרט בבית קברות בלוס אנג'לס.
פרסוורת' החל את דרכו בעולם הקולנוע לקראת סוף שנות ה-30. תחילה הופיע בתפקידים קטנים בהם בדרמת המלחמה הרומנטית זוכת 8 פרסי אוסקר "חלף עם הרוח".
את תפקידו המרכזי הראשון הגדול גילם פרנסוורת' בשנת 1972 במערבון "השופט רוי בין".
בשנת 1978 היה פרנסוורת' מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמת המערבונים הרומנטית "בא פרש פראי וחופשי"
בשנות ה-80 הופיע ב"התחיה", בדרמת הספורט מועמדת 4 פרסי אוסקר של בארי לוינסון "הטוב מכולם" ו"השועל האפור" שעל הופעתו בסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
היה מועמד לפרס גלובוס הזהב גם ב-1985 על משחקו בסדרה "מרדף".
ב-1990 שיחק במותחן "מיזרי" שמבוסס על ספר אימה של סטיבן קינג בדמותו של שריף העיירה באסטר.
ב-1999 שיחק בתפקיד ראשי בדמות אלווין סטרייט בסרט הדרמה הביוגרפי "סיפור פשוט".
על תפקיד זה הועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והפך בגיל 79 לשחקן המבוגר ביותר שהועמד לפרס זה, וכן הועמד בשלישית לפרס גלובוס הזהב.
בא פרש פראי וחופשי (1978)
האגדה על הריינג'ר הבודד (1981)
ריצ'רד דוסון קיל היה שחקן אמריקאי, הידוע במיוחד בשל תפקיד כמלתעות בעל שיני הברזל בסרטי ג'יימס בונד "המרגלת שאהבה אותי" (1977), ו"מונרייקר" (1979).
כמו גם במשחק הווידאו "Everything or Nothing" ומר לרסון ב"גילמור המאושר".
קיל התנשא לגובה של 218 סנטימטרים.
לפני שהפך להיות שחקן הוא עבד בעבודות רבות בכללן שומר במועדון לילה ומוכר חלקות בבית קברות.
הופעתו הראשונה על המרקע כשחקן הייתה בפרק "Street of Hate" מהסדרה "Laramie" בשנת 1960. הוא גם שיחק בפיילוט הטלוויזיה שלא הוקרן שמציג את גיבור העל "The Phantom" של Lee Falk, שם שיחק קיל רוצח ששמו "ביג מייק", שנשכר כדי להרוג את הגיבור.
קיל פרץ לקולנוע בראשית שנות השישים בסרט B-movie "Eegah" (1962), שהוצג אחרי כן בתוכנית הטלוויזיה "Mystery Science Theater 3000".
הוא גם היה תסריטאי-שותף, הפיק וכיכב בסרט המשפחתי "The Giant of Thunder Mountain".
קיל גם שיחק כוולטר, העוזר הרוצח הגבוה והקטלני של Dr.
מאוחר יותר הוא הופיע בתפקיד אחר, בפרק "The Night of the Simian Terror", כבנה המנודה של משפחה עשירה, המוחרם מכיוון שנולד עם פגמי לידה שעיוותו את גופו וככל הנראה השפיעו על מוחו.
פרק זה משמעותי מכיוון שהוא העניק לקיל הזדמנות לשחק באמת, במקום רק להיראות מפחיד.
הוא וארנולד שוורצנגר היו הבחירות המקוריות לשחק את הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "הענק הירוק" משנת 1977. שוורצנגר נפסל בשל גובהו.
קיל השתתף בצילומי שני פרקים, בכללם לפיילוט לסרט טלוויזיה.
במהלך הצילום, המפיקים החליטו שהענק הירוק צריך להיות יותר שרירי מאשר סתם גבוה, וקיל פוטר בגלל שהיה לו יותר שומן גוף מאשר המפיקים חשבו שנחוץ.
לפי ריאיון ל"Den of Geek",
קיל, שרואה היטב רק בעין אחת, גם הגיב רע למגע עדשות בהן השתמש בתפקיד, והבין שהיה קשה להסיר את האיפור הירוק, אז לא היה אכפת לו להפסיד את התפקיד.
כל הצילומים בהם ניתן להבחין בקיל הוסרו, והסצנות צולמו מחדש עם לו פריגנו.
הוא ידוע מאוד בבריטניה בשל הופעתו בפרסומת ל-Shredded Wheat (1980).
הוא חזר על תפקידו כמלתעות במשחק "James Bond 007: Everything or Nothing" משנת 2004, לו העניק את קולו ודמותו.
גובהו ותווי פניו יוצאי הדופן הם תוצאה של מצב הורמונלי הנודע כאקרומגליה.
קיל מתנשא לגובה שבע רגל ו-1.5 אינץ' (217 סנטימטרים) בדומה לג'ון אוסן.
הוא מציין באוטוביוגרפיה שלו משנת 2002 "Making It Big in the Movies" (), שהוא נהג להצהיר שגובהו הוא 7 רגל ו-2 אינץ (218.44 סנטימטרים) מכיוון שקל יותר לזכור זאת.
הוא סובל מפחד גבהים ובמהלך צילומי סצנת הרכבל במונרייקר, השתמשו בכפיל פעלולן בגלל שקיל סירב להצטלם על גג הרכבל ובגובה של 2000 רגל.
ב-1992 קיל סבל מפגיעת ראש קשה בשל תאונת דרכים, שהשפיעה על שיווי משקלו.
מאז הוא נאלץ ללכת עם מקל על מנת לתמוך בעצמו (כפי שנראה בהופעתו בסרט Happy Gilmore, שם הוא נשען על אדם או על מקל).
הוא גם נראה משתמש בקטנוע או כיסא-גלגלים ב"Welcome to Sweden".
הוא פרש בעיקרון מתעשיית הקולנוע.
היה כותב-שותף של הביוגרפיה "Cassius Marcellus Clay", שהיה מראשי התנועה לביטול העבדות של ה-"Welcome to Sweden" הקרויה Kentucky Lion.
באתר שלו הוא הצהיר שהמרת דתו סייעה לו להתגבר על אלכוהוליזם.
קיל הותיר אחריו בן ששמו בנט קיל ונכד שגם שמו בנט קיל.
ריצ'רד קטלינג (22 באוגוסט 1912 – 22 במרץ 2006) היה קצין משטרה קולוניאלי בריטי כסגן מפקד הבולשת הבריטית בארץ ישראל בשנותיו האחרונות של המנדט הבריטי, כראש המטה של מפקד המשטרה במלאיה וכמפקד משטרת קניה בשנים 1954-1964.
ריצ'רד קטלינג נולד בסאפוק בבריטניה למשפחה של חקלאים וקצבים.
הוא למד בבית ספר בבונגוי והחל לעבוד בתעשיית הטקסטיל.
בינואר 1935 הוא נענה ביחד עם חבר למודעה שקראה להתנדב למשטרת המנדט.
בשנת 1936 הוא הצטרף לענף הפוליטי במחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (הבולשת) והתמודד בעיקר עם המרד הערבי הגדול.
הוא התחיל את עבודתו בירושלים ובשנת 1938 עבר ליפו.
ביולי 1939 הוא התמנה לקצין ובתחילת מלחמת העולם השנייה פיקד על משמרות החופים באזור חיפה.
הוא שב במהרה לירושלים לתפקיד סגן מפקד המחלקה המיוחדת של הבולשת.
בשנים 1945-1948 הוא היה סגן מפקד הבולשת.
בשנת 1944 הוא נשלח בשליחות הבולשת לארצות הברית ובשנת 1946 יצא בשליחותה לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא על ידי אנשי האצ"ל.
פעמיים הוא שהה בבניינים שהותקפו על ידי המחתרות, מרכז הבולשת בירושלים במרץ 1944 ומלון המלך דוד ביולי 1946, ובשתי הפעמים הוא לא נפגע.
בתום המנדט הבריטי בארץ ישראל עבר קטלינג יחד עם מפקדו ויליאם ניקול גריי ומאות שוטרים של משטרת המנדט למאלאיה שנאבקה אז נגד ניסיון הפיכה של המפלגה הקומוניסטית המאלאית.
הוא היה עוזר של מפקד המשטרה גריי ולאחר מכן ניתן לו פיקוד על אזור כפרי.
בשנת 1952 קטלינג מונה למפקד המשטרה בסלנגור.
על התקופה במאלאיה הוא כתב שהקושי העיקרי שלהם היה העדר ידע בשפות מלאית וסינית.
בשנת 1952 הוא חזר לאנגליה כדי להנשא.
ב-1 ביולי 1954 הוא מונה לסגן שני למפקד משטרת קניה ועם התפטרותו של המפקד בסוף שנת 1954 הוא זכה לתפקיד.
ב-1959 הועלו נגדו האשמות, אותן הכחיש, שהוא הורה להפסיק חקירה של פרשה, בה נרצחו במכות 11 אסירים מתנועת מאו מאו על ידי שוטרים.
האשמות אלו לא מנעו ממנו להמשיך בתפקידו.
לאחר שקניה קבלה עצמאות הוא המשיך במשך זמן מה לכהן כמפקד המשטרה הקנייתית.
לאחר שובו לאנגליה הוא כיהן כיועץ בטיחות לחברת גותרי בשנים 1965-1988 והיה יועץ לממלכת ירדן בשנים 1971-1975.
ריצ'רד פנקהרסט היה פרופסור ממוצא בריטי, שהתמחה בחקר תולדות אתיופיה.
פנקהרסט נולד בלונדון לסילביה פנקהרסט, שהייתה מראשי תנועת הסופרג'יזם בבריטניה, ולאנרכיסט סילביו רוסריו.
פנקהרסט סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה כלכלית בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מילדותו נחשף פנקהרסט לענייני אתיופיה היות שאימו, סילביה, הייתה תומכת פעילה של התרבות האתיופית ומהפעילות המובילות בבריטניה כנגד הכיבוש האיטלקי של אתיופיה.
אימו, אשר הייתה ידידתו האישית של קיסר אתיופיה היילה סלאסי, פרסמה בשנת 1955 את ספרה "אתיופיה: היסטוריה תרבותית".
ב-1956 עברו ריצ'רד ואימו להתגורר באדיס אבבה בירת אתיופיה.
ריצ'רד החל ללמד בקולג' האוניברסיטאי באדיס אבבה, שם ייסד ב-1963 את המכון ללימודי אתיופיה.
כמו כן ערך מספר עיתונים הקשורים לתרבות האתיופית וכתב ספרים רבים אודות אתיופיה ומורשתה.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האתיופית הודח הקיסר היילה סלאסי על ידי מנגיסטו היילה מרים וריצ'רד נאלץ לשוב לבריטניה.
בבריטניה היה פנקהרסט לעמית מחקר בבית הספר ללימודי אפריקה והמזרח ובבית הספר לכלכלה של לונדון, לפני שהועסק כספרן בחברה המלכותית האסייתית (Royal Asiatic Society).
ב-1986 שב פנקהרסט להתגורר באתיופיה עם משפחתו, וחידש את עבודתו במכון ובאוניברסיטה.
פנקהרסט היה ממובילי המאבק להשבת האובליסק של אקסום מרומא בחזרה לאתיופיה, מאבק שהסתיים בהצלחה עם הקמתו מחדש של האובליסק באקסום בשנת 2008. על חלקו במאבק הוענק לפנקהרסט תואר אצולה אתיופי על ידי ארגון "האיחוד הטיגראי של צפון אמריקה".
פנקהרסט אף זכה בתואר אצולה במסגרת השרות הדיפלומטי שמעבר לים ב-2004 ממלכת בריטניה על תרומתו הייחודית ללימודי אתיופיה.
בנוסף לספרים ולמחקרים הרבים אודות ההיסטוריה והתרבות האתיופית כתב פנקהרסט גם ביוגרפיה מקיפה אודות אימו.
ריצ'רד פנקהרסט מת בביתו שבאדיס אבבה ב-16 בפברואר 2017, בגיל 89. פקידי ממשל, אקדמאים ואזרחים ספדו לפנקהרסט וקראו לקיים לוויה ממלכתית לכבודו.
שר החוץ של אתיופיה, וורקנה גבייהו (Workneh Gebeyehu), תיאר את פנקהרסט כ"אחד מידידיה הגדולים של אתיופיה".
ג'ורג' ריצ'רד צ'מברלין היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון וזמר אמריקאי.
הוא זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידיו בסדרת הדרמה "ד"ר קילדר" (1961–1966) ובמיני-סדרות שוגון" (1980) ו"ציפורים מתות בסתר" (1983).
צ'מברלין נולד בבוורלי הילס לאלסה ווינפרד ולצ'ארלס אקסיום צ'מברלין.
למד ב"תיכון בוורלי הילס" וב"מכללת פומונה" ולאחר מכן שירת במשך 16 חודשים כפקיד בצבא ארצות הברית והוצב בקוריאה הדרומית.
צ'מברלין זכה למעמד של אליל נוער בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כשהופיע בסדרת הטלוויזיה "ד"ר קילדר" בתפקיד הרופא הצעיר ד"ר ג'יימס קילדר.
זכה על התפקיד בפרס גלובוס הזהב לכוכב הטלוויזיה הטוב ביותר בשנת 1963.
באותה הקטגוריה היה מועמד לפרס גם על תפקידו בסדרת הדרמה "יובל המאה" בתור הצייד הסקוטי אלכסנדר מקאיג.
בשנת 1975 הופיע בתפקיד כמלח אדמונד דנטס בעיבוד הטלוויזיוני לספר המפורסם "הרוזן ממונטה כריסטו", על הופעתו היה מועמד לפרס אמי.
ב-1977 שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "האיש במסכת הברזל".
צ'מברלין זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1981 על תפקידו בתור הנווט ג'ון בלאקת'ורן במיני סדרה המבוססת על הרומן "שוגון".
צ'מברלין זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בשנת 1984, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במיני סדרה על הופעתו בתפקיד הכומר הקתולי ראלף דה-בריקאסאר בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "ציפורים מתות בסתר".
הסדרה בכיכובו זכתה בארבעה פרסי גלובוס הזהב ובשישה פרסי אמי והייתה לנצפית ביותר בהיסטוריה בארצות הברית אחרי הסדרה "שורשים".
בשנת 1986 היה צ'מברלין מועמד לפרס גלובוס הזהב ובפעם הרביעית לפרס אמי על הופעתו בסרט השואה "ולנברג: סיפורו של גיבור" בתפקיד חסיד אומות העולם השוודי ראול ולנברג.
בשנת 1988 צ'מברלין היה הראשון לגלם את הסוכן החשאי הנרדף ג'ייסון בורן בעיבוד הראשון למותחן הריגול "זהות כפולה".
הועמד על הופעתו בסרט בפעם השישית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2010 שיחק צ'מברלין בעונה החמישית של סדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד ג'ונתן ביירולד, האקס של מנהל הכספים סול הולדן (רון ריפקין).
צ'מברלין קיבל את תפקידו הגדול הראשון בשנת 1963 בסרט הדרמה "דמדומים של כבוד".
בשנת 1970 פרץ צ'מברלין לתודעה בהוליווד בזכות תפקיד המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי שגילם בדרמה המוזיקלית של קן ראסל "צ'ייקובסקי".
ב-1972 הופיע בתפקיד הלורד ביירון בדרמה הבריטית "ליידי קרוליין לאמב".
ב-1973 שיחק בתור המוסקטר ארמיס בעיבודו המצליח של הבמאי ריצ'רד לסטר לרומן ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים", צ'מברלין חזר על התפקיד גם בשני סרטי ההמשך "ארבעת המוסקטרים" ו"שובם של המוסקטרים".
ב-1974 השתתף בסרט האסונות "המגדל הלוהט" בתפקיד רוג'ר סימונס מהנדס החשמל של בניין הזכוכית רב הקומות.
ב-1976 שיחק צ'מברלין בפנטזיה המוזיקלית "סנדל הזכוכית והורד" המבוססת על האגדה "סינדרלה" בתפקיד הנסיך אדווארד.
בסרט ביטא צ'מברלין גם יכולת השירה שלו כאשר שר שישה שירים מתוך הסרט לצידה של השחקנית האירית ג'מה קרייבן.
בסרט זה שחקה גם אווה ראובר שטיינר.
ב-1977 היה צ'מברלין מועמד לפרס שחקן השנה באוסטרליה על תפקידו בסרטו השלישי של פיטר ויר "הגל האחרון", בו שיחק בתור עורך הדין דייוויד ברטון.
ב-1978 הופיע בסרט האסונות "הנחיל".
בשנות ה-80 שיחק בהפקתם המוצלחת של מנחם גולן ויורם גלובוס "מכרות המלך שלמה" בתפקיד צייד האוצרות אלן קווטרמן ובסרט ההמשך שבא בעקבות "אלן קווטרמן ועיר הזהב האבודה".
בשנת 2007 שיחק בקומדיה "אני מכריז עליכם צ'אק ולארי" ובדרמת האגרוף האירית "כוח וכבוד".
בשנת 2018 השתתף בסרט האימה האנתולוגי "Nightmare Cinema"; אשר בוים על ידי מספר במאים.
צ'מברלין הוצא מהארון בשנת 1989 בגיל 55, אך רק בשנת 2003 הצהיר על היותו הומו.
ניהל מערכות יחסים קצרה עם השחקן וסלי איור וארוכה יותר עם השחקן-תסריטאי מרטין ראבט, אותו הכיר על סט הסרט "אלן קווטרמן ועיר הזהב האבודה".
אלן קווטרמן ועיר הזהב האבודה (1987)
ליגת הצדק: אלים ומפלצות (2015) – דיבוב
ציפורים מתות בסתר: השנים החסרות (1996)
ריצ'רד קידסטון לו, ברון קולריין היה פוליטיקאי שמרן אנגלי.
היה חבר בבית הנבחרים הבריטי בין השנים 1931–1954 והחל משנת 1954 בבית הלורדים.
כיהן בין השאר כשר מדינה בשנים 1943–1945 וכשר החינוך לתקופה קצרה ב-1945.
ריצ'רד לו היה בנו של הפוליטיקאי השמרן אנדרו בונאר לו, לימים ראש ממשלת בריטניה, ושל אשתו אני לבית פיטקרן רובלי.
המשפחה הייתה בעלת שורשים סקוטיים ואירייים.
הוא למד בבית הספר שרוסברי ובסנט ג'ון קולג' באוקספורד, בו סיים תואר ראשון ב-1923. משנת 1929 היה נשוי למרי וירג'יניה, בתו של אברהם פוקס נליס מרוצ'סטר שבניו יורק, בעל שורשים גרמניים מפפאלץ.