tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל להתאמן בהתעמלות בגיל 6, וכאשר היה בן 12 עלה לישראל עם אמו ואביו החורג.
מדבדב התגורר תחילה בחיפה והתאמן במועדון ההתעמלות "מכבי צפון" שבקיבוץ מעיין צבי תחת הדרכתו של אהרון ליטווין.
בשנת 2012 עבר לתל אביב להתאמן בהדר יוסף בקבוצת מכבי תל אביב.
במאי 2016, הוא זכה במדליית ארד בתחרות גביע העולם בוארנה לאחר שסיים עם ציון של 14.950 בגמר תרגיל הקפיצות.
במאי 2017 מדבדב זכה בשתי מדליות בתחרויות גביע העולם בתרגילי הקפיצות.
תחילה הוא זכה במדליית זהב בגביע העולם בקופר לאחר שקיבל ציון של 14.975 ולאחר מכן זכה במדליית ארד בגביע העולם באוסייק כאשר סיים עם ציון של 14.134. באותה השנה סיים במקום השמיני באליפות אירופה.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בגלאזגו הוא סיים במקום החמישי בגמר תרגיל הקפיצות כאשר סיים עם ציון של 14.266. באותה השנה מדבדב זכה בשתי מדליות בתחרויות מהסבב העולמי.
ב-27 במאי הוא זכה במדליית זהב בתרגיל הקפיצות בגביע העולם באוסייק כאשר קיבל את הציון 14.667. בספטמבר הוא זכה במדליית כסף בתחרות היוקרתית בגביע העולם בפריז כאשר סיים עם תוצאה של 14.775 בגמר תרגיל הקפיצות.
באליפות אירופה 2019 שנערכה בשצ'צ'ין, זכה מדבדב במדליית הכסף בתרגיל הקפיצות עם ציון סופי של 14.699 בגמר.
הוא עלה לגמר מהמקום הרביעי במוקדמות עם ציון של 14.533. באותה השנה הוא גם התחרה במשחקים האירופיים שנערכו במינסק וסיים במקום הרביעי לאחר שקיבל ציון סופי של 14.633 נקודות ופספס את מדליית הארד בהפרש של 16 מאיות בלבד.
ביוני 2021, מדבדב התחרה בגביע העולם בדוחא, התחרות האחרונה בסבב העולמי לפני המשחקים האולימפיים בטוקיו, וזכה במדליית הארד בתרגיל הקפיצות כאשר סיים עם ציון של 14.733 נקודות.
אף על פי כן, מדליה זו לא הספיקה לו עבור השגת הקריטריון לאולימפיאדת טוקיו עקב תוצאותיו מתחרויות קודמות.
באליפות העולם 2021 שנערכה בקיטקיושו שביפן, זכה מדבדב במדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
בשלב המוקדמות מדבדב סיים עם ציון משוקלל של 14.716 נקודות ועלה לראשונה בקריירה לגמר תרגיל הקפיצות מהמקום החמישי.
בגמר הוא סיים במקום השלישי עם ציון משוקלל של 14.649 בתום שתי קפיצותיו, אחרי קרלוס יולו הפיליפיני שסיים ראשון והידנובה יוניקורה היפני שסיים שני.
מדליה זו הייתה החמישית של מתעמל ישראלי באליפות העולם, והראשונה בתרגיל הקפיצות.
באפריל 2025 הודיע על פרישה מהחיים התחרותיים.
אנדריי סרגייביץ' סמיונוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
סמיונוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספרטק מוסקבה, אליה הגיע מזו של טורפדו-ZIL מוסקבה.
בשנת חתם בסוקול סראטוב, בהמשך שיחק באיסטרה, נוסטה נובוטרויטסק וסק"א חברובסק.
ב-6 בספטמבר 2012, סמיונוב חתם באמקאר פרם מליגת העל הרוסית.
ב-26 בנובמבר 2012, סמיונוב ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לאנז'י מחצ'קלה, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-4 בפברואר 2014, סמיונוב חתם באחמט גרוזני תמורת 400 אלף אירו.
בצעירותו, סמיונוב רשם הופעה אחת בנבחרת הנוער של רוסיה.
ב-31 במאי 2014, סמיונוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה במשחק ידידות נגד .
סמיונוב נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2014 ומונדיאל 2018.
אנדריי דימיטרייביץ' מינקוב הוא שחיין רוסי, סגן אלוף עולם (קוואנגג'ו 2019), אלוף עולם לנוער (בודפשט 2019) ושיאן רוסיה במשחה ל-100 מטר פרפר.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה באוקטובר זכה מינקוב ב-7 מדליות, 6 זהב, מהן 3 אישיות ו-1 כסף.
מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.62 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 51.12 שניות.
נוסף לכך, הוא זכה ב-3 מדליות זהב במשחי שליחים ובמדליית כסף במשחה שליחים.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכה מינקוב ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 50.83 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (49.66 שניות) ולפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (51.16 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 50.94 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יבגני רילוב, קיריל פריגודה וולדימיר מורוזוב בשיא לאומי חדש של 3:28.81 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:28.10 דקות וארצות הברית (3:28.45 דקות).
כשחיין שלישי הוא קבע בסגנון פרפר ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.54 שניות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.25 שניות ומדליות כסף במשחי שליחים.
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.82 שניות.
אנדריי אנדרייביץ' מוסטובוי הוא כדורגלן רוסי, המשחק כקשר התקפי בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
בגיל 4 המשפחה עברה למוסקבה ושיחק בקבוצות הנוער המקומיות של צסק"א ולוקומוטיב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה המקצוענית בכדורגל במדי דולגופרודני ממחוז מוסקבה, ב-10 באפריל 2016 במשחק נגד זנמיה טרודה אורוחובו-זויבו וכבש שער בבכורה שלו בניצחון 0:2 של קבוצתו.
הוא עבר בהמשך לחימקי ולבסוף צד את עינם של ציידי הכישרונות של מועדון הפאר זניט וחתם בה, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים שלה, זניט-2 סנקט פטרבורג.
בקיץ 2020 חזר להרכב הקבוצה הבוגרת של זניט סנקט פטרבורג ובמשחק נגד ארסנל טולה במחזור 7, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי זניט.
ב-8 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול .
אנדריי ניקולייביץ' סליבנוב (; 5 באוגוסט 1847 – 15 ביולי 1917) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה ה־11 במלחמת העולם הראשונה.
סליבנוב נולד ב־5 באוגוסט 1847. בשנת 1866 סיים את לימודיו בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי והוצב ברגימנט התותחנים ה־14. בין 1877–1878 הוא לחם במלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית ולאחר מכן למד באקדמיית המטה הכללי ניקולייב.
לאחר סיום לימודיו הוצב במטה בריגדת הפרשים ה־12. מ־20 בנובמבר 1881 עד 25 בנובמבר 1882 פיקד על גדוד ברגימנט ה־131 מטירספול.
משנת 1880 שימש כקצין למטלות מיוחדות במטה הקורפוס ה־12, ובשנת 1884 הועבר למלא את אותו התפקיד במחוז הצבאי קייב, ואז הועבר למטה הכללי.
מאז 1887 היה פקיד במשרדי ועדת הגיוס של המטכ"ל, ומשנת 1889 היה ראש מטה של דיוויזיית הפרשים ה־8. בשנים 1893–1895 היה מפקד רגימנט הרגלים ה־111 דון.
ב־30 ביוני 1895 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי וילנה.
ב־10 במרץ 1899 הועבר למלא את אותו תפקיד במחוז הצבאי אמור.
ב־1900 נשלח לסין והשתתף בדיכוי מרד הבוקסרים.
ב־4 ביולי 1901 מונה למפקד הרגימנט ה־16, ב־24 בדצמבר 1903 הועבר לפקד על הרגימנט ה־13, ב־23 באוקטובר 1904 הועבר לפקד על הרגימנט ה־37 אשר עמו לחם במלחמת רוסיה–יפן.
בסוף שנת 1905 מונה למפקד מבצר ולדיווסטוק, בו התרחשו אז מהומות מהפכניות.
סליבנוב נקט יד קשה כנגד המהפכנים, וב־10 בינואר 1906 הם ירו בניסיון להתנקש בחייו והוא נפצע.
מ־25 באפריל 1906 עד 21 ביולי 1910 הוא שימש כמושל כללי של העיר אירקוטסק, ובתפקיד זה שימש גם כמפקד כוחות הצבא באזור וכמפקד כוחות הקוזאקים של עבר הבייקל.
ב־6 בדצמבר 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב־21 ביולי 1910 הוא הפך לחבר המועצה המדינית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה סליבנוב למפקד הארמייה ה־11 ויחד עמה פלש לגליציה שהייתה בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
משימתה הראשונית של הארמייה הייתה כיבוש עיר המבצר פשמישל.
סליבנוב הטיל מצור על פשמישל אבל במקום להתקיף הוא העדיף להדק את המצור ולהרעיב את הנצורים.
בהמשך קיבל סליבנוב תגבורת ארטילריה והחל להפגיז ולמוטט את ביצורי המבצר.
כיבוש העיר נחשב להישג כה מרהיב, עד שסליבנוב קיבל אוטומטית את אות מסדר גאורגיוס הקדוש דרגה שלישית, אף על פי שהחוק קבע כי לפני כן עליו לקבל את הדרגה הרביעית.
עם זאת, ב־5 באפריל של אותה שנה הוא נאלץ לפרוש מהפיקוד על הארמייה בשל בעיות בריאותיות.
הוא המשיך למלא את תפקידיו במועצת המדינה עד פטירתו ב־15 ביולי 1917.
אנדריי סיגלה הוא מלחין ומפיק רוסי.
אנדריי סיגלה נולד בגורקי למשפחת מהנדס ומורה.
כעבר שנתיים המשפחה עברה ללנינגרד.
בשנת 1986, לאחר סיום בית ספר למוזיקה, אנדריי החל את לימודיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג בה הוא למד פסנתר.
לאחר סיום הלימודים אנדריי סיגלה הוזמן גוטנבורג והמשך התמחות כמלחין מוזיקה לסרטים.
עוד במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 סיגלה התעניין בכלי נגינה אלקטרוניים.
הוא השתתף בהקלטות של להקות שפעלו בעיר כפסנתרן ומהנדס קול.
בשנת 1990 הוא לראשונה כתב מוזיקה לסרט.
מאז הוא התרכז בעיקר בתחום זה.
בשנת 1997 הוא כתב מוזיקה לסדרת טלוויזיה פופולרית רחובות הפנסים השבורים ולסדרות נוספות.
בשנת 2002 אנדריי סיגלה הקים חברה שמפיקה פרויקטים מוזיקליים וערוצי טלוויזיה רוסים.
בשנת 2004 הוא הקים חברה Proline Film להפקת סרטים.
בחברה זו הוא פועל כמפיק ומלחין מוזיקה לסרטים.
סרט של החברה הוצג בפסטיבל ברלין בשנת 2005. סרט פאוסט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2019 הוא הפיק וכתב מוזיקה לסרט תדמור.
אַנדרֵיי פַּבלוביץ' סוּבּוֹטין היה כלכלן באימפריה הרוסית.
בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
הוא לימד מדעי מסחר וכלכלה במוסדות חינוך שונים בסנקט פטרבורג.
לאחר שעזב את תחום ההוראה, עסק במחקרים כלכליים ברוסיה ומחוצה לה בשיתוף שרי הממשלה של ממשלת הצאר.
בשנים 1885–1894 ערך את "כתב העת הכלכלי" (Экономический журнал).
במאמריו הכלכליים הוא כתב את דעתו בנוגע להרחבת הפעילות הכלכלית, חיזוק המיסוי העקיף והצורך במס הכנסה.
ב־14 במאי 1906 הוא נפטר בסימאיז (Симеи́з) סמוך ליאלטה שבשטח אוקראינה של ימינו.
סובוטין ערך בשנת 1887 מחקר מקיף על כלכלת היהודים בתחום המושב ולמעשה היה הראשון שערך מחקר מקיף שכזה ובו סקר את הפעילות הכלכלית של היהודים.
הוא לא הסתפק בנתונים כלכליים בלבד אלא שאף להכיר את מנהגי הדת והתרבות של היהודים ואת כל זה תיאר בספרו המקיף שיצא בשנת 1888 ושמו "בתחום מושבם של היהודים".
בספרו זה הוא ניפץ כמה מהנחות היסוד לגבי היהודים.
הוא מצא שהיהודים ובעיקר היהודיות חלשים מאוד בחישובים, וזאת עקב ההיקפים המצומצמים של המסחר בהם עסקו, כך שרובם לא הסתדרו בפעולות חשבוניות מעל המספר מאה.
כן הוא תיאר יהודים העוסקים בהצלחה בעבודות חקלאיות.
הוא תיאר את היהודים הנתונים בתוך מסגרות של עזרה הדדית וגמילות חסדים, אך במסחר הם היו נכונים לשלוף ציפורניים אחד מול השני.
בוילנא הוא תיאר חיים בדלות נוראה של היהודים המתגוררים במאורות תת-קרקעיות במרתפים.
באותן שנים של פוגרומים ניסה סובוטין לפעול למען היהודים בחוגי השלטון.
לאחר מותו נכתב עליו כי היה מהנציגים המעטים של העם הרוסי שניסה להשיג ליהודים תנאי מחיה הוגנים באימפריה הרוסית, במעשים ולא רק במילים.
סובוטין חיבר ספרים ומאמרים רבים.
ספרו "בתחום מושבם של היהודים" תורגם לעברית על ידי יונה גונופולסקי, ויצא בהוצאת "קדימה" (2020-21) המתמחה בתרגום ספרים מהרפורטואר הרוסי.
את המבוא לספר, המבהיר את חשיבותו הרבה למחקר ההיסטורי, כתב פרופ' גור אלרואי.
אנדריי איגורייביץ' מליוקוב היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק סובייטי-רוסי; אמן העם של הפדרציה הרוסית (2004) וחתן פרס המדינה של רוסיה הסובייטית על שם האחים ואסילייב (1980).
אנדריי מליוקוב נולד ב-6 בינואר 1948 בעיר נובוסיבירסק במשפחתה של נינה מקרובה; אחיינה של השחקנית אינה מקארובה.
בשנים 1961—1966 היה שחקן ובמאי בתיאטרון הלאומי יונוסט בנובוסיבירסק.
בשנת 1971 סיים את לימודיו במחלקת הבימוי של VGIK.
לאחר סיום לימודיו עבד כעוזר במאי של יורי אוזרוב בצילומי האפוס "השחרור", הוא גם היה הבמאי השני בסרט הסובייטי-צ'כוסלובקי "סולו לפיל עם תזמורת".
מאז 1974 שימש כבמאי באולפן הסרטים מוספילם.
סרט הביכורים העלילתי שלו "באזור של תשומת לב מיוחדת" בשנת 1977 זכה במדליית הכסף על שם דובז'נקו ובפרס המדינה של האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית.
בשנת 1981, צילם את אחד מסרטי האסונות הסובייטיים הראשונים, "34 מהיר".
מאז סוף שנות ה-90, לקח חלק בהפקות טלוויזיה, צילם את סדרות הטלוויזיה אימפריה במתקפה, ספצנאז, החתרן, שערי רעם, נמלטים ואחרים.
יועץ לסצנות קרב בסרטיו של מאליוקוב היה חברו הקרוב, אלוף בדימוס של מינהל המודיעין הצבאי הרוסי אנטולי משצ'ריאקוב.
בשנת 2008, אנדריי מליוקוב צילם את הסרט "אנחנו מהעתיד", שעורר מחלוקת רבה אך צפו בו 1.25 מיליון צופים.
היה נשוי פעמיים ולו בן בשם קיריל.
הוא מת מהשפעות הקורונה בדצמבר 2021.
אנדריי סקוץ' הוא איש עסקים רוסי, וחבר בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הדומה השלישית, הרביעית, החמישית, השישית).
חבר סיעת רוסיה המאוחדת, בדומה השביעית, חבר הוועדה לעניינים בינלאומיים.
כיום משפחת סקוץ' מחזיקה ב-30% באחזקה מ-USM אחזקות ו-61.5% מנמל התעופה הבין-לאומי ונוקובו.
הונה של משפחתו של אנדריי סקוץ' ב-2021 מוערך ב-8.8 מיליארד דולר.
מדורג במקום ה-21 ברשימת פורבס הרוסי.
בתחילת שנות ה-90, אנדריי סקוץ' היה אחד ממנהיגי ארגון הפשע סולנצבסקאיה והיה ידועה בכינוי סקוטץ'.
אנדריי איגורביץ' מלניצ'נקו הוא תעשיין ופילנתרופ מיליארדר רוסי.
מלניצ'נקו הוא המחזיק העיקרי ביצרנית הדשנים יורוכם ובחברת אנרגיית הפחם SUEK (ראשי תיבות של "חברת אנרגיית הפחם של סיביר" ).
הוא חבר בדירקטוריון של שתי החברות אך לא מנהל אותן.
נכון ל-11 במאי 2021, העריך מדד המיליארדרים של בלומברג את הונו האישי של מלניצ'נקו ב-17.7 מיליארד דולר, מקום 121 בעולם כולו, ועשירי ברוסיה.
בדירוג פורבס, המתחשב בנכסי המשפחה כולה, מדורג מלניצ'נקו במקום השביעי בקרב המיליארדרים הרוסים (ו-95 בעולם כולו) והונו מוערך, נכון ל-12 ביוני 2021, ב-19.8 מיליארד דולר.
מלניצ'נקו נמנה עם הדור הצעיר של בעלי הון ברוסיה ולא עשה את הונו בהפרטות של החברות הממשלתיות של ברית המועצות, לאחר התפרקותה בראשית שנות ה-90, כפי שעשו אוליגרכים רוסים אחרים.
לאחר נפילת ברית המועצות הוא החל לסחור במטבעות עם שני חברים בעודו סטודנט לפיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, ואף רשם בנק, בנק MDM.
הוא התעניין בשוק הסחורות והחל לקנות נכסים - מפעלים ומכרות בתחום הפחם והדשנים, שרבים מהם נקלעו למצוקה ונמכרו במחירים נמוכים.
הוא חיסל את אחזקותיו בתחום הבנקאות ב-2007, לפני פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 2008, ועובדה זו אפשרה לו להגדיל את הונו בהשקעה בתעשייה, ברכישת מפעלים ואיחודם.
לפי בלומברג, פעל מלניצ'נקו בתעשיות שלא נחשבו אסטרטגיות לכלכלה הרוסית ולפיכך גם לא היו נתונות להשפעה פוליטית משמעותית כבמגזרים אחרים של הכלכלה הרוסית, כמו כריית יהלומים וזהב והפקת גז ונפט.
סדרת השקעותיו אלו של מלניצ'נקו הובילו בסופו של תהליך ליצירת שתי חברות הענק שבאמצעותן הוא שולט באימפריית הדשנים והפחם שלו.
מלניצ'נקו הוא מגדולי הפילנתרופיים החברתיים ברוסיה.
הוא מפעיל תוכניות צדקה והשקעות חברתיות, וקרן הנושאת את שמו ומפעילה פרויקטים בתחום המדע והחינוך ותומכת בילדים מחוננים באזורים שבהם פועלות חברות התעשייה שלו, כדי ליצור ולאפשר ניעות חברתית ברוסיה.
ב-2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים בהם מלינצ'קו.
ב-11 במרץ דווח כי הרשויות באיטליה עיקלו יאכטה בשווי 580 מיליון דולר בבעלותו.
אנדריי אלכסנדרוביץ' סוחובצקי היה גנרל רוסי שנהרג בקרב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
סוחובצקי השלים את לימודיו בבית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן בשנת 1995. הוא לחם באבחזיה בעת מלחמת גאורגיה–רוסיה (2008), מילא תפקידים בסוריה במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים במדינה, וזכה לעיטור על חלקו בסיפוח חצי האי קרים (2014).
בין 2019 ל-2021 פיקד על דיוויזיית התקיפה האווירית ההררית השביעית ובאוקטובר 2021 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לסגן מפקד הארמייה ה-41.
עם ראשית הפלישה הרוסית לאוקראינה הוביל חיילי ספצנאז למבצעים מיוחדים באוקראינה, ונהרג מירי צלף אוקראיני.
גאורגה אנדריי מירון (ברומנית: George Andrei Miron; נולד ב-28 במאי 1994 בגאלאץ שברומניה) הוא כדורגלן רומני, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בוטושאן מליגת העל הרומנית.
מירון גדל במחלקת הנוער של אוצלול גאלאץ.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הרומנית, במדיה ערך 22 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2015 חתם בבוטושאן מליגת העל הרומנית.
הוא ערך 150 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-17 בפברואר 2020 חתם בסטיאווה בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-1 ביוני 2022 חתם בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
ב-29 בספטמבר שוחרר מהמועדון בצורה הדדית לאחר חתימתו של חאתם אלחמיד ובשל רצונו לשהות ליד אשתו בעת הריונה המתקדם.
אנדריי מובסיסיאן (בארמנית: Անդրեյ Մովսիսյան; נולד ב-27 באוקטובר 1975 במוסקבה שבברית המועצות) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת החלוץ.
אנדריי מובסיסיאן שיחק במועדונים צסק"א מוסקבה, לוקומוטיב ניז'ני נובגורוד, ספורטאקדמקלוב, סאטורן, מוסקבה, לוץ' ולדיווסטוק, טרק גרוזני ואוונגרד פודולסק.
ב-3 ביוני 2000 ערך מובסיסיאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בניצחון 2-1 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
בסך הכל ערך 18 הופעות במדי נבחרת ארמניה, בהן הבקיע שני שערים.
אנדריי נסימנטו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Andrey Nascimento dos Santos; נולד ב-3 במאי 2004 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג.
סנטוס גדל במחלקת הנוער של ואסקו דה גאמה.
הוא ערך 37 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הברזילאית, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-6 בינואר 2023 חתם סנטוס בצ'לסי מהפרמייר ליג.
ב-2 במרץ 2023 הושאל בחזרה לואשקו דה גמה עד ליוני 2023.
ב-25 באוגוסט 2023 הושאל סנטוס לנוטינגהאם פורסט לעונה אחת.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת .
נבחרת ברזיל זכתה בטורניר, וסנטוס סיים כמלך השערים של הטורניר עם ששה שערים, בצוותא עם חברו לנבחרת ויטור רוקה.
אנדריי פופוב היה צייר ז'אנר רוסי בסגנון ריאליסטי.
את שיעורי האמנות הראשונים שלו קיבל מאביו, שהיה צייר אייקונים מקומי.
בשנת 1846, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם למד אצל מקסים וורובייב ובוגדן וילוולדה.
בשנת 1849 הוענק לו מענק מטעם החברה לעידוד אמנים.
לתערוכה שם ב-1857, הוא זכה להצלחה ביקורתית ראשונה עם "מרק הדגים של דמיאן", המבוסס על אגדה מאת איוואן קרילוב.
מ-1858 עד 1859, הוא עבד באקדמיה כעוזר לאיוון ויסטליוס (1802–1872), שהיה מורה של ג'יימס מקניל ויסלר הצעיר במהלך שהותו בסנט פטרסבורג.
בשנת 1860, עבודתו, "מחסן התה ביריד ניז'ני נובגורוד" זיכתה אותו במדליית זהב ובתואר "אמן", מדרגה ראשונה.
הוא גם קיבל מענק שאיפשר לו להמשיך את לימודיו בפריז (1863–65) וברומא (1865–67).
הוא חזר לרוסיה ב-1867, בתחילה התיישב בקלוגה אך בסופו של דבר עבר לניז'ני נובגורוד.
בשנות השבעים של המאה ה-19, בריאותו החלה להתדרדר - אולי סוג של שחפת, ולעיתים קרובות הוא היה חלש מכדי לעבוד.
כתוצאה מכך, הוא צייר מעט והתייאש לחלוטין מציור בתחילת שנות ה-80.
התערוכה הידועה האחרונה שלו הייתה הפאן-רוסית לאמנות ותעשייה במוסקבה בשנת 1882.
אנדריי איגורביץ' סווצ'ניקוב הוא שחקן הוקי קרח רוסי בעמדת חלוץ אגף המשחק בקבוצת קרוליינה הוריקנס מה-NHL.
סווצ'ניקוב החל את הקריירה הצעירה שלו בצפון אמריקה עם מוסקגון לאמברג'אקס מליגת ההוקי של ארצות הברית (USHL).
הוא חתם על מכרז עם הלאמברג'קס במאי 2016, בין השאר בשל הקרבה לקבוצת AHL של אחיו בגראנד ראפידס, מישיגן.
בעונת 2016/17 הוביל את הקבוצה בניקוד וסיים במקום השישי הכללי בליגה.
נבחר לנבחרת ה-USHL והוכרז בתור רוקי השנה של הליגה.
סווצ'ניקוב נבחר ראשון בדראפט היבוא של ליגת ההוקי הקנדית (CHL) 2017 על ידי בארי קולטס מליגת ההוקי של אונטריו (OHL).
במהלך עונתו הראשונה במועדון, כבש 40 שערים, 32 אסיסטים ו-72 נקודות ב-44 משחקים.
זכה בפרס משפחת אמס בתור טירון השנה.
בסוף העונה, דורג ראשון בקרב המחליקים בצפון אמריקה על ידי לשכת הצופים המרכזית של ה-NHL עבור דראפט הכניסה הקרובה ל-NHL.
בדראפט, קרוליינה הוריקנס בחרו בסווצ'ניקוב במקום השני הכללי.
ב-30 ביוני, חתם סווצ'ניקוב על חוזה של שלוש שנים עם הקבוצה.
סווצ'ניקוב ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL ב-4 באוקטובר 2018, ללא צבירת נקודות בהפסד 2:1 לניו יורק איילנדרס.
למחרת צבר את נקודת ה-NHL הראשונה שלו (אסיסט) בניצחון 3:1 על קולומבוס בלו ג'אקטס.
ב-7 באוקטובר, כבש סווצ'ניקוב את שערו הראשון בקריירה במהלך ניצחון 8:5 מול ניו יורק ריינג'רס.
בכך הפך לשחקן הראשון שנולד בשנות ה-2000 שכבש שער ב-NHL.
סווצ'ניקוב סיים את עונת הטירונות עם 20 שערים ו-17 בישולים וביחד 37 נקודות.
כן צבר 5 נקודות ב-9 משחקי פלייאוף.
ב-29 באוקטובר 2019, הפך סווצ'ניקוב לשחקן ה-NHL הראשון שכובש "שער מישיגן" נגד השוער דייוויד ריטיץ' בניצחון 2:1 על קלגרי פליימס.
הוא כבש שער דומה ב-17 בדצמבר נגד ויניפג ג'טס.
הוא השתפר מאוד בהשוואה לעונתו הקודמת, כאשר כבש 24 שערים, 37 בישולים וביחד 61 נקודות.
ההוריקנס התמודדו מול הריינג'רס בסיבוב המוקדמות של פלייאוף 2020. במשחק השני בסדרה, כבש סווצ'ניקוב שלושער במהלך ניצחון 4:1. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריית הזכיינית הרטפורד ויילרס/הוריקנס ששחקן כובש שלושער בפלייאוף.
ב-26 באוגוסט 2021, הסכים סווצ'ניקוב לחתום על חוזה של שמונה שנים תמורת 62 מיליון דולר עם ההוריקנס.
ב-11 במרץ 2023, עונת 2022/23 של סווצ'ניקוב הסתיימה עקב פציעה בברכו עם סיום העונה, במהלך הפסד 4:0 מול וגאס גולדן נייטס.
הופיע ב-64 משחקים וצבר 23 שערים ו-32 אסיסטים עבור 55 נקודות במהלך העונה.
אחיו הגדול יבגני, נבחר בדראפט על ידי דטרויט רד וינגס בסיבוב הראשון של דראפט 2015.
אביו איגור, עבד כרופא ילדים באי סחלין, אך לאחר רעידת האדמה בנפטגורסק ב-1995, ויתר על עבודתו - עבר עם משפחתו לברנאול שבסיביר ומכר עוגות באזור.
אמו אלנה, עבדה בשתי עבודות: קבלה במגרש הוקי במהלך היום וניקוי רצפות בלילה.
בעקבות הקשר של אלנה למשטח ההוקי, שני בניה גילו עניין בהוקי מגיל מוקדם וסווצ'ניקוב החל להחליק כשהיה בן 3.
על מנת לעזור לשני בניהם להתפתח בהוקי, איגור ואלנה עברו למוסקבה, אם כי לאחר שנה גויס אחיו על ידי אק בארס קאזאן ולכן המשפחה עברה לקאזאן.
כאשר סווצ'ניקוב עבר למישיגן כדי לשחק ב-USHL, אלנה הצטרפה אליו ועם יבגני ששיחק בקרבת מקום, כולם היו מבלים לעיתים קרובות יחד.
פרס שנה NHL משחק אול-סטאר ב-NHL 2023 קריירה בינלאומית אתגר A לאליפות צעירים - השחקן הכי ערכי 2016 USHL קבוצה ראשונה באול-סטאר 2017 טירון השנה 2017 OHL פרס משפחת אמס 2017/18
אנדריי ניקולייביץ' מורדביצ'ב הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל-קולונל, מפקד כוחות היבשה הרוסיים מ-15 במאי 2025. שימש כמפקד פיקוד המרכז הצבאי מ-16 בפברואר 2023 עד מאי 2025. ב-2024 קיבל את אות גיבור הפדרציה הרוסית
החל מאפריל 2023, מפקד קבוצת הכוחות "מרכז" של הקבוצה המשותפת של הכוחות הרוסיים באוקראינה.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוביל יחידות צבא בקרבות על מריופול ובקרבות על אבדייבקה.
ביוני 2023, בשל תמיכה בפעולות המערערות ומאיימות על שלמותה הטריטוריאלית, הריבונות והעצמאות של אוקראינה, הוטלו על אנדריי מורדביצ'ב סנקציות מצד האיחוד האירופי ושווייץ.
יצוין כי תחת פיקודו, כוחות מזוינים רוסים, כולל כוחות פיקוד המרכז הצבאי, משתתפים במתקפה על אוקראינה.
ב-23 בנובמבר 2023 נכלל ברשימת הסנקציות של אוקראינה.
במאי 2025 מונה לשמש כמפקד זרוע היבשה ב.
אנדריי מוּנטְיאָן (ברומנית: Andrei Muntean; נולד ב-1993) הוא מתעמל רומני.
מונטיאן נולד בסיביו, ב-2006 הצטרף לנבחרת הנוער הלאומית של רומניה, בשנה זו ביצע את הופעתו הראשונה בתחרויות בינלאומיות באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים לגברים והוא תרם להגעתה של הנבחרת למקום החמישי, ב-2009 התחרה בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שם זכה במדליית כסף.
ב-2010 ייצג את רומניה באולימפיאדת הנוער.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו נפצע בכתף אך החליט בכל זאת להשתתף, לאחר מכן גם עבר ניתוח בכתף.
ב-2017 קיבל מדליית ארד באוניברסיאדה בקטגוריית הקפיצות.
ב-13 בפברואר 2017, מונה בצו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לממלא מקום מושל מחוז נובגורוד.
ב-10 בספטמבר 2017, לאחר שקיבל 67.99% מהקולות בבחירות לראשות המחוז, הוא נבחר למושל מחוז נובגורוד וב-14 באוקטובר 2017 הוא נכנס רשמית לתפקידו כמושל מחוז נובגורוד.
בתקופתו עודד פיתוח אזורי תעשייה ופארק פיתוח לתעשיות הייטק.
מ-22 בנובמבר 2017 עד 18 ביולי 2018 ומ-21 בדצמבר 2020 היה חבר בנשיאות מועצת המדינה של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2018 הוא יזם רפורמת בריאות שבמרכזה הפחתה משמעותית בעלויות, סגירת מחלקות בבתי חולים מחוזיים והכנסת רפואה ניידת (מתחמי רפואה שהורכבו על כלי רכב).
כתוצאה מכך, נערכו מחאות במחוז שימסקי ובעיר אוקולובקה, כשרופאים פתחו בשביתה איטלקית.
עם זאת הרפורמות לא בוטלו ויושמו במלואן.
ב-7 בפברואר 2025, פוטין קיבל את התפטרותו של ניקיטין לקראת מינויו לתפקיד בממשל הפדרלי, תחת ראש ממשלת רוסיה, מיכאיל מישוסטין.
ב-7 בפברואר 2025, הוא מונה לשמש כמשנה לשר התחבורה של הפדרציה הרוסית.
בתפקידו, הוא פיקח על הטרנספורמציה הדיגיטלית, פעילויות למידע ואוטומציה של מערך התחבורה, פיתוח ויישום אסטרטגיית הפיתוח, כמו גם על גיבוש המדיניות בנושא.
בעבר, משימות אלה טופלו במשרד התחבורה על ידי דמיטרי בקאנוב, שמונה למנכ"ל רוסקוסמוס ב-6 בפברואר 2025.
ב-7 ביולי 2025, הוא מונה לשמש כממלא מקום שר התחבורה של הפדרציה הרוסית לאחר התפטרותו של רומן סטארובויט, שבהמשך התאבד בירייה ברכבו.
אנדריי וולודימירוביץ' פארובי (באוקראינית: Андрій Володимирович Парубій; 31 בינואר 1971 – 30 באוגוסט 2025) היה פוליטיקאי אוקראיני, חבר הפרלמנט האוקראיני משנת 2007 ועד להירצחו, ואף כיהן כיושב ראש הפרלמנט בין השנים 2016 ל-2019.
פארובי נולד באזור לבוב למשפחה עם מסורת ארוכה של לאומיות אוקראינית.
בסוף שנות ה-80 הוא עסק בפעילות פוליטית פרו-אוקראינית ונבחר למועצה האזורית של לבוב ב-1990. שנה לאחר מכן, הוא ייסד את .
פארובי הרחיק את עצמו מארגוני ימין קיצוני ב-2004 והשתתף באופן פעיל במהפכה הכתומה.
ב-2007 הוא נבחר לפרלמנט האוקראיני מטעם מפלגת .
במהלך יברומאידאן הוא היה אחראי על ההגנה העצמית של מאידאן, ופיקד על יותר מעשרת אלפים איש עד פברואר 2014.
לאחר ניצחון המהפכה, הוא מונה למזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה, תפקיד ממנו פיקח על השלבים הראשונים של הסכסוך האוקראיני-רוסי.
באוגוסט 2014 התפטר מתפקידו ומאוחר יותר נבחר לפרלמנט מטעם החזית העממית.
הוא נבחר תחילה כסגן יו"ר הפרלמנט ומאוחר יותר, ב-2016, כיושב הראש.
במהלך כהונתו, הוא תמך בשילוב אוקראינה בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
פארובי תואר על ידי ה-BBC כפוליטיקאי המייצג את המחנה הלאומי-דמוקרטי.
הוא נרצח בלבוב ב-30 באוגוסט 2025 על ידי חמוש שנמלט על אופניים חשמליים.
אנדריי פארובי נולד בשפטיצקי, מחוז לבוב, ב-31 בינואר 1971. אבותיו שירתו בצבא האוסטרו-הונגרי ולאחר התמוטטותו ב שלחם במלחמת פולין-אוקראינה בין השנים 1918 ל-1919. דודיו לחמו עבור צבא ההתקוממות האוקראיני, ולאחר מלחמת העולם השנייה נשלחה כל המשפחה לסיביר לעשר שנים.
אביו היה פעיל בתנועת העצמאות האוקראינית ועשה קריירה פוליטית לאחר 1991, במסגרתה הגיע לתפקיד סגן ראש עיריית לבוב.
מצד אמו, משפחתו היא מאזור חרקיב.
בשנת 1994 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת לבוב וקיבל דיפלומה עם התמחות כהיסטוריון.
בשנת 2001 סיים תוכנית במדעי המדינה וסוציולוגיה בבית הספר לתארים מתקדמים של האוניברסיטה הממלכתית של .
אנדריי פארובי השתייך לשורות .
הוא היה נשוי ואב לבת אחת.
פארובי החל את הקריירה שלו ב-1987 כטכנאי מעבדה במשלחת הארכאולוגית של המכון למדעי החברה, ב-1988 הוא ייסד את ארגון "Heritage", שטיפל בקברי חיילי צבא המורדים האוקראיני והגן על מפגינים אנטי-סובייטיים.
ב-1989 פארובי נעצר על ידי שלטונות הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בשל ארגון הפגנה ללא אישור.
בשנת 1990 השתתף בבחירות למועצה המקומית.
יום לפני ההצבעה הוא נעצר, ובעודו במעצר, נודע לו על בחירתו למועצה האזורית לבוב.
ב-1991 הוא ייסד את המפלגה הסוציאל-לאומית של אוקראינה (SNPU) יחד עם .
המפלגה שילבה לאומנות רדיקלית עם מאפיינים וסמלים נאו-נאציים, כולל שמה ושלט דמוי .
על פי ג'ואיש כרוניקל, המפלגה הגבילה את החברות לאוקראינים אתניים, והתבססה על האידאולוגיה הפשיסטית של היטלר.
המפלגה ראתה ב"מדינה הרוסית את הגורם לכל הצרות באוקראינה".
בין השנים 1998 ל-2004 הוביל פארובי את הארגון הצבאי למחצה של SNPU, , שמטרתו לסייע לצבא ולצי האוקראיני.
פארובי עזב את הארגונים הללו בשנת 2004. בין השנים 1994 ל-1998 היה נציג במועצת העיר לבוב ובשנת 2002 נבחר שוב למועצה האזורית לבוב - שם התקדם לתפקיד מזכיר המועצה.
פארובי השתתף במהפכה הכתומה ב-2004. לאחר ניצחונה, הוא הצטרף למפלגה החדשה אוקראינה שלנו, ממנה נבחר למועצה האזורית של לבוב ב-2006 ולפרלמנט ב-2007. לאחר מכן הוא הפך לחבר בקבוצה שלימים תהפוך ל.
פארובי נשאר באוקראינה שלנו והפך לחבר במועצה הפוליטית שלה.
בתחילת פברואר 2012 עזב פארובי את אוקראינה שלנו.
מאוחר יותר, הוא הצטרף לזמן קצר למפלגה הפוליטית וב-2012 הוא נבחר מחדש לפרלמנט ברשימת מפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת".
ב-2011 הוא השתתף בהפגנות בולוטניה במוסקבה.
מדצמבר 2013 עד פברואר 2014, פארובי היה מפקד יברומאידאן.
בדצמבר, קבוצות ההגנה העצמית הללו כללו 5,000 איש, ומספרם עלה ל-12,000 בפברואר.
במהלך ההפגנות נפצע פארובי פעמיים.
ב-18 בפברואר הוא קרא למפגינים לחסום את בניין הפרלמנט.
לאחר מכן הוא מונה למזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה.
מינוי זה אושר על ידי נשיא אוקראינה החדש דאז, פטרו פורושנקו, ב-16 ביוני 2014.
כמזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה, תמך פארובי במבצע נגד בדלנים פרו-רוסים במזרח אוקראינה.
במאי 2014, בקבוצת עבודה של אוקראינה-נאט"ו בבריסל, ביקש פארובי שמומחי נאט"ו יגיעו לאוקראינה כדי לעזור לתכנן את הרפורמה במגזר הביטחון וההגנה של אוקראינה.
פארובי התפטר מתפקידו כמזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה ב-7 באוגוסט 2014. הוא סירב לומר מדוע, ואמר כי "אני מאמין שזה לא מקובל להגיב על התפטרותי בזמן מלחמה", והודיע כי "ימשיך לסייע לחזית, בעיקר לגדודי מתנדבים".
הנשיא פורושנקו חתם על צו המאשר את פיטוריו באותו יום.
מאוחר יותר, הודה פארובי כי הפיטורים התרחשו בשל דעות שונות על פתרון המלחמה בדונבאס.
פארובי התנגד למשא ומתן על פרוטוקול מינסק והאמין שיש לפתור את הסכסוך בכוח.
בספטמבר 2014 הפך פארובי לחבר מייסד של מפלגתו החדשה, החזית העממית.
בבחירות באוקטובר 2014 הוא נבחר מחדש לפרלמנט.
ב-4 בדצמבר הוא נבחר לתפקיד סגן יושב ראש הפרלמנט.
לאחר מכן, הוא עזב את סיעת המפלגה בפרלמנט.
באותו חודש הוא היה יעד לניסיון התנקשות, כאשר רימון נזרק לעברו ליד מלון קייב.
לאחר התפטרותו של וולודימיר גרויסמן, ב-14 באפריל 2016, הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט.
לאחר שוולודימיר זלנסקי נבחר לכהן כנשיא אוקראינה, הוא קרא לבחירות מוקדמות לפרלמנט.
פארובי כינה פעולה כזו מנוגדת לחוקה ומאוחר יותר האשים את זלנסקי בחוסר ידע על החקיקה האוקראינית.
בבחירות לפרלמנט האוקראיני ביולי 2019 הוצב פארובי במקום השני ברשימת מפלגת הסולידריות האירופית.
המפלגה זכתה ב-23 מושבים ופארובי נבחר מחדש לפרלמנט.
לאחר שרוסיה פלשה לאוקראינה ופתחה במלחמת אוקראינה–רוסיה ב-2022, הוא הצטרף לכוחות ההגנה הטריטוריאלית, וכמה חודשים לאחר מכן עזב כדי להתרכז בעבודתו בפרלמנט.
ב-30 באוגוסט 2025 נורה אנדריי פארובי למוות בלבוב, אוקראינה.
הרצח התרחש בסביבות השעה 10:35 בבוקר שעון החוף המזרחי ברחוב יפרמוב.
חשוד נעצר במחוז חמלניצקי ב-1 בספטמבר.
הלווייתו של פארובי נערכה ב-2 בספטמבר 2025 בקתדרלת סוויאטי האורהי (גאורגיוס הקדוש) בלביב.
לאחר מכן הוא נקבר בבית הקברות ליצ'אקיב.
פארובי הביא פצצת עשן לפרלמנט במחאה על החתימה על , שהמשיכו את חכירת הבסיסים של צי הים השחור הרוסי בחצי האי קרים בין השנים 2017 ל-2042. לאחר מכן הוא הגיש הצעת חוק לגינוי ההסכמים.
לאחר שנפגש עם נציגי נאט"ו בטביליסי, הציג פארובי תיקון לחקיקה הקובע את יעד מדיניות החוץ של אוקראינה כחברות בנאט"ו, ולא רק השגת הקריטריונים לכך.
לדבריו, החוק לביטחון הלאומי של אוקראינה לוקח בחשבון את עמדתם של מומחי נאט"ו.
מאוחר יותר, הוא תמך בהצעתו של הנשיא פטרו פורושנקו להכניס את המטרה של הצטרפות לנאט"ו לחוקת אוקראינה.
פארובי התנגד לקיום שיחות ישירות עם נציגי הרפובליקה העממית של דונייצק והרפובליקה העממית של לוגנסק, וכינה אותם טרוריסטים.
הוא ציין, כי לא תמך בהסכמי מינסק מלכתחילה, וטען כי ניתן לעצור את פוטין רק באמצעות כוח צבאי וסנקציות.
מאוחר יותר, הוא תמך בהצעת חוק לשילוב מחדש של דונבאס.
לפני פסגת נורמנדי, הוא השתתף בהפגנות שדחקו בזלנסקי לא להתפשר על היותה של אוקראינה מדינה מאוחדת, על חברותה באיחוד האירופי ובנאט"ו, ועל קיום בחירות בדונבאס לפני שלאוקראינה תהיה שליטה מלאה בגבול.
ב-2022, לאחר הפלישה הרוסית, הוא התנגד למשא ומתן בתנאים רוסיים, וטען שזו הזדמנות עבור אוקראינה להרוס את ה"אימפריה" הזו.
פארובי תמך בחוק שיאפשר לרשויות אכיפת החוק האוקראיניות לחסום אתרים ללא החלטת בית משפט למשך 48 שעות.
לאחר שהערוץ האוקראיני הפרו-רוסי NewsOne תכנן לקיים שיחת ועידה טלפונית עם ערוץ טלוויזיה רוסי, קרא פארובי לחוקק חוק שיהפוך את זה לבלתי אפשרי בעתיד.
בניגוד לעצתה של ועדת ונציה, פארובי אמר כי לא יהיו תיקונים לסעיפי השפה של חוק החינוך.
הוא תמך בחוק להגנה על האוקראינית כשפת מדינה.
מאוחר יותר, הוא כינה את הניסיונות לבטל את החוק באמצעות בית המשפט "נקמה רוסית".
פארובי ביקש מהפרלמנט האירופי לשקול מחדש את תגובתו השלילית להחלטתו של נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור יושצ'נקו להעניק לסטפן בנדרה, מנהיג , את התואר גיבור אוקראינה.
לדבריו, הדה-קומוניזציה חשובה לא פחות מרפורמה משפטית או סוגיות של ביטחון לאומי.
לאחר שבית משפט אוקראיני ביטל את שינוי השם של שתי השדרות בקייב, הצהיר פארובי כי "בקייב יהיו שדרות בנדרה ושדרת שוחוביץ', כפי שנקבע בחוק הדה-קומוניזציה".
אנדריי קודרסקו (ברומנית: Andrei Codrescu; באלפבית פונטי בינלאומי: (anˈdrej koˈdresku), נולד ב-20 בדצמבר 1946) הוא סופר ומשורר יהודי אמריקאי, ממוצא רומני.
הוא כיהן כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
נולד בשנת 1946 בשם אנדריי פרלמוטר בעיר סיביו שברומניה.
אמו וסבתו נמלטו אל השטח הרומני של טרנסילבניה בשנת 1940, ביום שבו הוכרז אזור מגוריהן בטרנסילבניה כשטח הונגרי.
משפחתה של האם שנותרה בצד ההונגרי הושמדה כליל בשואה.
במהלך סדנה לכתיבה בעיר הולדתו, שוכנע קודרסקו הצעיר לשנות את שם משפחתו ל-Steiu ("סטֶיוּ"), שם רומני.
קודרסקו מציין ששינוי השם היה מקובל בקרב משוררים, אך ביטא גם אנטישמיות סמויה, שכן פרסום תחת שם יהודי היה קשה עד בלתי אפשרי ברומניה של אותה התקופה.
בשנת 1966, היגר קודרסקו יחד עם אמו לישראל ומשם לארצות הברית.
הוא המשיך לפרסם מיצירותיו בכתבי עת רומניים, תחת שם חדש, Codrescu, משום קרבתו של Steiu ל-Stein והחשש שיפגע בפרסומיו.
רק מאוחר יותר הבחין בקרבה שבין השם שאימץ לבין שמו של קורנליו זליה קודריאנו, שהיה מנהיג רומני אנטישמי ומייסדו של משמר הברזל.
"וכך באופן מצחיק, מוזר ובלתי מודע, כיניתי את עצמי על שמו של שונא יהודים...
למרות זאת החלטתי לשמור על השם.
רציתי ששמי יהפוך למפורסם משלו והייתה בכך מעין שאיפת נקם".
בתוך זמן קצר השתלב בסצנה הספרותית בניו יורק, לצד אלן גינסברג ואן ולדמן.
ב-1970 פרסם את ספר שיריו הראשון באנגלית, "license to carry a gun", עבורו זכה בפרס ספרותי.
במהלך השנים נדד ברחבי ארצות הברית, הוציא לאור ספרים רבים ופרסם שירים, סיפורים, מאמרים וביקורות, בעיתונים בולטים, ביניהם "הניו יורק טיימס", ה"שיקגו טריביון" וה"לוס אנג'לס טיימס", ובמגזינים ספרותיים כמו ה-Paris Review.
הניו יורק טיימס כינה אותו "אחד מסופרינו הקסומים ביותר".
בשנת 1981 הפך לאזרח אמריקאי.
ב-1989 שב לרומניה כדי לדווח בזמן אמת אודות המהפכה הרומנית עבור תוכנית החדשות Nightline של רשת ABC.
שובו לרומניה עורר אצלו עניין מחודש בשפה הרומנית ובעקבותיו כתב כמה ספרים ברומנית.
את התנסויותיו מתקופת המהפכה הרומנית תיאר בספר "החור בדגל" ("The Hole in the Flag"), שתואר על ידי המוסף הספרותי של הניו יורק טיימס כספר הראוי לציון של השנה.
הרומן הראשון שכתב, "רוזנת הדמים" (The Blood Countess), הפך לרב-מכר בצפון אמריקה וכך גם הרומן השני "משיח" (Messiah).
משנת 1984 ועד לפרישתו ב-2009 שימש כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת לואיזיאנה.
על הזוכים הקודמים בפרס נמנים עמוס עוז, מריו ורגס יוסה ואורחן פאמוק.
קודרסקו עורך את כתב העת האוונגרדי Exquisite Corpse: A Journal of Letters and Life ומשמש כפרשן ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית.
הוא מתגורר בניו אורלינס, נשוי ואב לשני ילדים.
אנדריי פבלוביץ' קירילנקו (רוסית: Андрей Павлович Кириленко; 8 בספטמבר 1906 - 12 במאי 1990), מדינאי סובייטי, חבר המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1931 הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1936 סיים את לימודי הנדסה במכון לתעשיית תעופה בעיר ריבינסק.
הוא שימש בתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית בדנייפרופטרובסק, ולאחר מכן ביקטרינבורג (לשעבר סוורדלובסק).
בתקופת חרושצ'וב הצטרף לוועד המרכזי ובתקופת ברז'נייב גם לפוליטבירו ולמזכירות.
בהיותו חבר הוועד המרכזי על המפלגה היה אחראי על התעשייה.
בשנות השישים היה סגן יו"ר הלשכה של הוועד המרכזי של הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית.
לאחר התפטרותו הכפויה של ניקיטה חרושצ'וב, הוא הפך לסגן הראשי של ליאוניד ברז'נייב בתוך הוועד המרכזי.
מטרתו העיקרית הייתה להבטיח את בסיס הכוח של ברז'נייב, ואם אפשר, לחזק את עמדתו של ברז'נייב במפלגה.
אנדריי קירילנקו היה המזכיר הארגוני הראשון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מההדחה של חרושצ'וב עד למותו של ליאוניד ברז'נייב.
קירילנקו היה חלק מהמשמרת הוותיקה והיה בין המעטים שכיהנו במקביל במזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ובפוליטביורו.
זמן מה סומן כיורש פוטנציאלי של ברז'נייב, אולם לאחר שברז'נייב מת, בן חסותו צ'רניינקו, צבר מספיק חשיבות.
בשנת 1982 חלה בשיטיון ועקב ניסיונו של בנו לערוק לבריטניה הוא אולץ לפרוש.
על פעילותו הוענק לו עיטור לנין (6 פעמים) ועיטור גיבור העמל הסוציאליסטי פעמיים.
אנדריי ניקולייביץ' קולמוגורוב (25 באפריל 1903 – 20 באוקטובר 1987) היה מתמטיקאי רוסי שקידם רבות את תורת ההסתברות ואת ענף הטופולוגיה.
קולמוגורוב הוא מן המתמטיקאים הבולטים של המאה ה-20.
אמו מתה בלידתו ולאחר שאביו נטש אותו, הוא גודל על ידי אחות אימו.
קולמוגורוב קיבל את השכלתו המוקדמת בבית, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מוסקבה, שם למד מתמטיקה ופיזיקה.
הוא פיתח במהירות תשוקה עזה למתמטיקה, והפך לאחד התלמידים המובילים בכיתתו.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה ב-1925, המשיך קולמוגורוב ללימודי תואר שני במתמטיקה והיה תלמידו של ניקולאי לוזין באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
במהלך לימודיו לתואר שני, תרם קולמוגורוב מספר תרומות חשובות לתחום תורת ההסתברות.
הוא פיתח תורת הסתברות שהשתמשה בתורת המידה כבסיס, שאפשרה הגדרה קפדנית של הסתברות במרחבים כלליים.
תיאוריה זו, המכונה האקסיומות של קולמוגורוב, נמצאת בשימוש נרחב גם היום בחקר הסתברות וסטטיסטיקה.
הוא קיבל תואר דוקטור ב-1929.
בנוסף לעבודתו בתורת ההסתברות, תרם קולמוגורוב תרומות משמעותיות לתחומי הטופולוגיה והניתוח המתמטי.
הוא פיתח משפטים ומושגים חשובים המשמשים עד היום בתחומים אלה, כמו התיאוריה של מרחבי וקטורים טופולוגיים אינסופיים ממדיים ומושג המורכבות החישובית.
קולמוגורוב זכה לשבחים רבים על פועלו, ביניהם מסדר לנין ומסדר הדגל האדום.
הוא גם נבחר לאקדמיה הרוסית למדעים ולאקדמיה הסובייטית למדעים, וקיבל כמה תוארי כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם.
מלבד מתמטיקה, הוא למד גם היסטוריה של רוסיה ומטלורגיה.
בשנת 1930 הוא נסע לצרפת וגרמניה, במהלך הנסיעה הוא נפגש עם מספר מתמטיקאים נודעים באוניברסיטת גטינגן.
ב-1931 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטה.
ב-1939 התקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ב-1942 התחתן עם אנה דימטירייבנה יגורובה.
בתחילת שנות ה-60 הוא היה שותף לרפורמה של לימודי מתמטיקה בבתי הספר התיכוניים בברית המועצות.
פעילות זו שלו זכתה לשבחים אך גם לביקורת רבה.
ב-1964 התקבל לחברה המלכותית הבריטית וב-1968 לאקדמיה הצרפתית.
לאורך הקריירה שלו, קולמוגורוב נשאר מחויב לקדם את תחום המתמטיקה ולהעניק השראה לדורות הבאים של מתמטיקאים.
הוא שימש כמנטור לסטודנטים ועמיתים רבים, ונודע במוסר העבודה החזק שלו ובמסירותו למחקריו.
הוא נפטר ב-20 באוקטובר 1987, אך תרומותיו למתמטיקה ממשיכות להיות מוכרות ונחגגות ברחבי העולם.
בראשית הקריירה שלו עסק קולמוגורוב בתורת הקבוצות ובטורי פורייה.
כמו כן שלח את ידו במכניקה קלאסית ובתורת האינפורמציה.
הוא פיתח את המושג סיבוכיות קולמוגורוב הנקרא על שמו, ועוסק באפיון של סיבוכיות של מידע, ואת המושג תנאי קולמוגורוב הנקרא גם כן על שמו.
בנוסף, נקרא על שמו גם חוק האפס-אחד של קולמוגורוב.
עיקר תהילתו של קולמוגורוב על שהעמיד את תורת ההסתברות על בסיס מוצק ואכסיומטי.
הוא טען שאת תורת ההסתברות יש לפתח באופן מדויק, ממש כמו גאומטריה או אלגברה.
ב-1933 יצא לאור ספרו על תורת ההסתברות, שהניח במידה רבה את יסודותיה.
עבודתו של קולמוגורוב התפרשה על פני תחומים רבים.
נוסף על אקסיומות ההסתברות המוזכרות לעיל, הוא אף היה מי שהכניס לתורת ההסתברות את מושג האנטרופיה.
קולמוגורוב זכה במספר רב של פרסים וכיבודים ברחבי העולם.
בין השאר הוענק לו פרס לנין בשנת 1965 ופרס וולף במתמטיקה, ב-1980, יחד עם אנרי קרטן.
אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו היה הרוצח הסדרתי, הקניבל והפדופיל המפורסם ביותר בתולדות ברית המועצות.
צ'יקטילו הודה ב-56 מעשי רצח, נשפט בגין 53 רציחות וזוכה רק מרצח אחד.
הרציחות בוצעו בין השנים 1978–1990. הוא נודע בכינויים "הקצב מרוסטוב" ו"המרטש האדום".
ב-14 בפברואר 1994 הוצא להורג ברוסיה.
אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו נולד בכפר יבלוצ'נויה שבאוקראינה, ב-16 באוקטובר 1936, זמן קצר לאחר תקופת ההולודומור - תקופת הרעב ההמוני באוקראינה.
אמו סיפרה לו שאחיו הגדול, סטפן, נחטף ונאכל בתקופת הרעב.
אולם לא נמצאו רישומים לגבי הולדתו או קיומו של סטפן.
ב-1941, עם פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות, גויס אביו של צ'יקטילו.
האב נפל בשבי הגרמני, אך בניגוד להוראתו של סטלין לשבויים סובייטיים, האב לא התאבד.
כשחזר האב מהשבי, הוא הוכרז כ"אויב העם".
ב-1946 החלה תקופת הרעב הגדול באוקראינה, ואנדריי סירב לצאת מביתו מחשש שייאכל, כשם שכביכול נאכל אחיו בתקופת ההולודומור.
בבית הספר היה תלמיד מופנם והתבייש בקוצר הראייה שלו (את זוג משקפיו הראשון הרכיב רק בגיל 30).
צ'יקטילו הושפל על ידי חבריו ללימודים והיווה עבורם מושא ללעג, ונהג לא להגיב להתגרויות ובמקום זאת לשתוק ולהתאפק.
ב-1954 סיים את לימודיו התיכוניים וניסה להתקבל לאוניברסיטת מוסקבה, אך לא עבר את מבחני הקבלה אשר נערכו במסגרתה.
בין השנים 1957–1960 שירת בצבא הסובייטי.
גם במהלך שירותו הצבאי עבר צ'יקטילו השפלות, אשר חלקן בוצעו על רקע מיני.
לאחר תום תקופת שירותו הצבאי עבר לרוסטוב על הדון, שם עבד כמהנדס.
אחותו של צ'יקטילו, טטיאנה, שריחמה על אחיה הבודד, הכירה לו ב-1962 את חברתה פאינה, לה נישא ב-1964. לאחר חתונתו, התקבל צ'יקטילו לפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת רוסטוב.
ב-1964 ילדה פאינה בן שנפטר לאחר שמונה חודשים בלבד.
ב-1965 ילדה בת בשם לודמילה, וב-1969 נולד לזוג הבן יורי, שלימים הפך לפושע.
ב-1970 סיים צ'יקטילו את לימודיו במכון הפדגוגי ברוסטוב על הדון במקצוע של מורה לשפה וספרות רוסית.
באותה השנה החל לעבוד כמורה לשפה הרוסית ולספרות בבית ספר-פנימייה בעיר נובושכטינסק, הממוקמת בדרום רוסיה.
תלמידי בית הספר בו לימד לעגו לו וקראו לו "אווז", בשל האופן החריג בו הניע את ראשו.
צ'יקטילו חשש מתלמידיו, שאף היו נוהגים להכותו ולגרשו מהכיתה בבעיטות.
בעקבות הפחד הגובר, החל להגיע לבית הספר כאשר הוא חמוש בסכין.
ב-1978 עבר עם משפחתו לעיר שכטי, הממוקמת בדרום רוסיה, שגם בה עבד כמחנך.
בחודש דצמבר של שנה זו ביצע צ'יקטילו את הרצח הראשון שלו, אשר אותת על העתיד לבוא.
ב-22 בדצמבר 1978 רצח צ'יקטילו את קורבנו הראשון - ילדה בת 9 בשם ילנה זקוטונובה.
הוא פיתה את הילדה במסטיק אמריקאי ושכנע אותה ללכת עמו לביתו הסודי ששימש לו לפגישות עם זונות.
כשהגיעו לבית ניסה צ'יקטילו להפשיט את הילדה, אך היא התחילה לצעוק.
מחשש שהשכנים ישמעו את צעקותיה החל צ'יקטילו לחנוק אותה.
הסבל שנגרם לקורבן הביא את צ'יקטילו להתעוררות מינית חריפה ולאורגזמה, והוא המשיך לחנוק את הילדה עד שמתה.
הוא השליך את גופתה לנהר, והיא נמצאה אחרי יומיים.
צ'יקטילו עוכב לחקירה בחשד למעורבות ברצח, אך שוחרר משום שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במקומו נעצר חשוד אחר, אלכסנדר קרבצ'נקו, שריצה בעברו 10 שנות מעצר על אונס ורצח שביצע בהיותו קטין.
קרבצ'נקו הודה ברצח זקוטונובה, בעקבות הלחץ שהופעל עליו בחקירות, והוצא להורג ב-5 ביולי 1983.
אחרי רצח זקוטונובה לא ביצע צ'יקטילו מעשי רצח נוספים במשך 3 שנים.
ב-3 בספטמבר 1981 ביצע את הרצח השני.
באותו יום ניסה לקיים יחסי מין ביער עם לריסה טקצ'נקו, זונה בת 17, אך לא הצליח להגיע לזקפה.
טקצ'נקו לעגה לו ואז דקר אותה צ'יקטילו מספר פעמים בסכין, סתם את פיה בבוץ, חנק אותה וחתך את פטמותיה.
שני מעשי הרצח הראשונים היו ספונטניים ולא מתוכננים מראש, אך לאחר רצח טקצ'נקו ידע צ'יקטילו שיחזור לרצוח.
כשנה לאחר מכן, ב-12 ביוני 1982 רצח צ'יקטילו את ליובוב ביריוק בת ה-12. הוא חטף אותה ליער ודקר אותה כ-40 פעמים.
באותה שנה רצח צ'יקטילו עוד 3 אנשים, ובהם הקורבן הזכר הראשון - אולג פודז'יבאייב בן ה-9.
אופן הפעולה של צ'יקטילו היה דומה בכל מעשי הרצח.
הוא היה פוגש את קורבנותיו בתחנות רכבת ואוטובוס והיה משכנע אותם, בתירוצים שונים ומגוונים, לבוא עמו דרך רצועת יער.
הוא היה מוביל את הקורבן, שהלך מאחוריו; בשלב מסוים, כאשר היו נכנסים לעומק היער היה צ'יקטילו עוצר, מסתובב ותוקף את קורבנו.
קורבנותיו היו בדרך כלל ילדים, ילדות ונשים צעירות.
לא מעטים היו מחוסרי בית (או כאלה שנמלטו מהבית), נשים שיכורות או עם פיגור שכלי.
על גופותיהם התגלו עשרות סימני דקירה, ובמקרים רבים נעקרו מן הגופות איברים, בעיקר אף, אוזניים, לשון, פטמות ואיברי מין; צ'יקטילו היה חותך איברים אלו בסכין או בשיניו, ואוכל אותם.
הוא היה מנקר את עיניהם של רבים מקורבנותיו, כי לא היה מסוגל לשאת את מבטם.
רק לעיתים נדירות היה מסוגל לקיים יחסי מין עם הקורבן, ובדרך כלל היה מגיע לאורגזמה לאחר ביצוע הרצח.
ב-1984 החל צ'יקטילו לעבוד במחלקת האספקה של בית חרושת ברוסטוב על הדון.
במסגרת עבודתו נסע רבות ברחבי ברית המועצות, וכך יכול היה לבצע את פשעיו במקומות שונים במדינה.
ב-8 באוגוסט נסע לטשקנט, בה רצח אישה וילדה בת 12. ב-14 בספטמבר של אותה שנה נעצר צ'יקטילו בשוק מרכזי ברוסטוב בשל התנהגות חשודה: הוא הטריד בחורות בתחבורה הציבורית וקיים מין אוראלי עם זונה בתחנת רכבת.
לאחר המעצר התגלו בתיקו סכין, צנצנת וזלין וחבל; נלקחו ממנו דגימות דם, אך סוג הדם שלו וה-DNA מהזרע שהתגלה על אחת הגופות היו שונים (כנראה בשל תוצאה שגויה של בדיקות הזרע).
תוצאה זו שימשה לו כאליבי.
צ'יקטילו שוחרר, אך בשל התנהגות מגונה נשללה ממנו החברות במפלגה הקומוניסטית והוא נידון לשנה של עבודות שירות, אך שוחרר כבר ב-12 בדצמבר 1984. בינואר 1985 עבר עם משפחתו לעיר נובוצ'רקסק, שם התקבל לתפקיד מנהל במפעל אלקטרוניקה, בו עבד עד למעצרו הסופי.
לאחר המעצר ב-1984 צ'יקטילו רצח 21 בני אדם.
בדצמבר 1985 החלו כוחות הביטחון הסובייטים, בפיקוח המפלגה, במבצע בשם "חורשה" (Лесополоса) שמטרתו הייתה לתפוס את הרוצח הסדרתי.
היה זה המבצע הרחב ביותר בתולדות כוחות הביטחון האזרחיים של ברית המועצות ורוסיה.
במהלך המבצע נבדקו יותר מ-200 אלף איש, פוענחו 1,062 עברות אחרות, נאסף מידע על 48,000 אנשים בעלי סטיות מיניות (רובם הומוסקסואלים, שכן הומוסקסואליות הייתה אסורה בברית המועצות ואסורה ברוסיה), 5,845 אנשים הושמו במעקב, ונבדקו 163,000 נהגי תחבורה ציבורית.
כמו כן גויסו מסוקים צבאיים על מנת לפקח על מסילות רכבת ועל רצועות יער הסמוכות להן.
צ'יקטילו הצטרף למבצע כמתנדב, ושמר בתחנות רכבת.
הוא נקט צעדי זהירות, ובשנת 1986 לא ביצע אף מעשה רצח.
ויקטור בורקוב, שפיקד על יחידה מבצעית מיוחדת שעסקה בחיפושים אחרי הרוצח הסדרתי, פנה לד"ר אלכסנדר בוכנובסקי, פסיכיאטר פלילי, מומחה ברוצחים סדרתיים, וביקש ממנו להגדיר פרופיל של המבוקש.
בוכנובסקי דחה מיד את הסברה שהרוצח הוא חולה נפש, מפגר שכלית או נרקומן.
הוא חיווה את דעתו שהרוצח הוא אזרח סובייטי מן השורה, בעל משפחה ופרנסה יציבה.
כמו כן דחה את הטענה שהרוצח הוא הומוסקסואל ושהילדים ונערים שהוא רוצח מסמלים עבורו אובייקט לנקמה על התעללויות והשפלות שסבל בילדותו ובהתבגרותו.
בוכנובסקי תיאר את הרוצח כנקרוסאדיסט, כלומר כזה שמגיע לסיפוק מיני בכך שהוא ממית את קרבנו ומתעלל בגופתו.
הוא סבר שהרוצח הוא אימפוטנט ושאת האקט המיני הוא "מבצע" באמצעות סכין; הוא מנקר את עיניהם של קרבנותיו מכיוון שאינו יכול לשאת את מבטם.
בוכנובסקי טען עוד, שהרוצח שומר את חלקי הגוף החסרים או אוכל אותם; ייתכן שהוא כורת את איברי המין של קורבנותיו הזכריים בשל הכעס על אין האונות (אימפוטנציה) שלו.
בוכנוסבקי העריך שגילו של הרוצח הוא בין 45 ל-50, גיל שבו מתפתחות סטיות מיניות.
עוד הוערך, שיש ברשות הרוצח רכב פרטי או שעבודתו קשורה בנסיעות ברחבי המדינה; ההערכה קבעה שהרוצח מסוגל לשלוט בעצמו ולא לרצוח כשיש סכנה שייתפס, אך הוא יחזור לרצוח עד שייתפס או עד שימות.
לאחר כשנה וחצי של הפוגה, חזר צ'יקטילו במאי 1987 לפעול.
הוא רצח את אולג מקרנקו בן ה-13, שגופתו התגלתה רק ב-1990, לאחר מעצרו של צ'יקטילו.
גל הרציחות התחדש, גופות של ילדים נמצאו אפילו בפארקים המרכזיים של העיר רוסטוב על הדון, וכן בערים אחרות של ברית המועצות: זפוריז'יה, לנינגרד ומוסקבה.
את הפיקוד על החקירה לקח על עצמו איסא קוסטוייב, שכיהן בתפקיד כסגן מנהל מחלקת החקירות של פרקליטות הרפובליקה הסובייטית הרוסית.
בספטמבר 1989 ביקר קוסטוייב רוצח סדרתי בשם אנטולי סליבקו שהיה כלוא בשל רצח של לפחות 7 ילדים ונערים; הוא ביקש ממנו להגדיר פרופיל של הרוצח הסדרתי.
סליבקו חזר על הפרופיל השגוי שהיה קיים בקרב החוקרים, וטען שאת מעשי הרצח ברצועות היער מבצעים שני אנשים: אחד מהם מתמקד בבנים והשני מתמקד בבנות ובנשים.
מספר שעות לאחר הריאיון עם קוסטוייב, הוצא סליבקו להורג בירייה.
בשנת 1990 רצח צ'יקטילו 8 אנשים נוספים.
את מעשה הרצח האחרון ביצע ב-6 בנובמבר, כאשר רצח את סבטלנה קורוסטיק, זונה בת 22. לאחר שרצח אותה יצא מהיער לכיוון תחנת הרכבת, שם עצר אותו שוטר בשם איגור ריבקוב וביקש ממנו להזדהות.
צ'יקטילו הציג בפניו את תעודת הזהות שלו וריבקוב רשם את שם המשפחה.
לאחר מספר ימים נמצאה גופתה של קורוסטיק.
הנתיחה שלאחר המוות הצביעה על תאריך הרצח, ולאחר בדיקת דוחות של שוטרים מאותו זמן, שם קוסטוייב לב לשמו של צ'יקטילו (שם משפחה לא נפוץ), שכבר נעצר ב-1984 בחשד למעורבות במעשי הרצח אך שוחרר.
ב-17 בנובמבר הושם צ'יקטילו במעקב.
התנהגותו הייתה חשודה - הוא הרבה להתחיל בשיחה עם בנים צעירים ובחורות, ונהג להסתובב בסביבת זירות מעשי הרצח.
ב-20 בנובמבר פנה צ'יקטילו למרפאה על מנת לבצע צילום רנטגן של אצבע שננשכה על ידי אחת הקרבנות; באצבע התגלה שבר.
לאחר מכן חזר לביתו, ואז יצא שוב לקיוסק כדי לקנות בירה, ואז נעצר.
בחיפוש בביתו נתגלו 23 סכיני מטבח, ונעליים שהתאימו לסימנים שנמצאו ליד אחד הקורבנות.
בזמן מעצרו הטיח בשוטרים: "אתם לא מתביישים?
צ'יקטילו נחקר במשך 10 ימים ולא הודה באף אחד ממעשי הרצח המיוחסים לו.
לא היו ראיות ישירות נגדו וכבר לא ניתן היה להאריך את מעצרו.
אז פנה קוסטוייב שוב לד"ר בוכנובסקי וזה הסכים לשוחח עם העצור.
אחרי השיחה עם הפסיכיאטר ב-30 בנובמבר הודה צ'יקטילו במעשי הרצח והחל לשתף פעולה עם החקירה.
הוא הואשם בתחילה ב-36 מעשי רצח, ובהמשך הודה ב-56 כאלה.
הוא הוביל את החוקרים למקום קבורתו של אחד הנערים שרצח וכן שיחזר את מעשי הרצח האחרים בפרטי פרטים.
באוקטובר 1991 אבחנו פסיכיאטרים משפטיים את אנדריי צ'יקטילו ככשיר לעמוד לדין, ומשפטו החל ברוסטוב על הדון ב-14 באפריל 1992. במהלך המשפט ניסה להעמיד פני משוגע: צעק, העליב שופטים, דיבר בצורה דמגוגית והטיח האשמות על פשעים במשטר הקומוניסטי, בסטלין, בהולודומור ואפילו בסוג הדם שלו.
הוא אף טען שהועיל לחברה בכך ש"טיהר" אותה מאנשים חסרי תועלת (הכוונה היא לזונות, מפגרים בשכלם, ונערים בעיתיים שנמלטו מביתם).
הוא הביע רצון להיות שפן ניסויים למחקרים פסיכיאטריים.
באולם בית המשפט חשף את איבר המין שלו ותהה: "מה אתם חושבים שהייתי אמור לעשות עם הדבר העלוב הזה?".
הפסיכיאטריה המשפטית קבעה שלוש פעמים שצ'יקטילו אינו פסיכוטי, וכי הוא כשיר לעמוד לדין.
פסק הדין הארוך הוקרא במשך יומיים (15-16 באוקטובר).
אנדריי צ'יקטילו נידון לעונש מוות באשמת 53 מעשי רצח, מתוך 56 שבהם הודה (את שלושת הנותרים לא הצליחה התביעה להוכיח).
כמו כן הורשע במעשים מגונים בקטינים (שלא רצח).
בזמן שהייתו בתא הכלא הרבה צ'יקטילו להתלונן על השוטרים, שמר על בריאותו, אכל, והתעמל.
הוא היה מסתובב בתאו כשהוא ממלמל: "אכלו את אח שלי...
אכלו את אח שלי...", ככל הנראה במסגרת הניסיון להתחזות לחולה נפש.
ב-4 בינואר 1994 דחה נשיא רוסיה, בוריס ילצין, את בקשתו לחנינה.
ב-14 בפברואר הוצא אנדריי צ'יקטילו להורג בירייה בודדת בעורפו בחצר כלא נובוצ'רקסק בו נכלא.
דמותו של צ'יקטילו בתודעה הקולקטיבית
משפטו של אנדריי צ'יקטילו זכה להתעניינות רבה ברוסיה של שנות ה-90, שנים ראשונות וקשות לאחר התפרקות ברית המועצות.
לאחר הוצאתו להורג נפוצו שמועות רבות לגבי גורלו.
כך למשל הופצה שמועה שמוחו נמכר לחוקרים יפניים, ושמועה אחרת אמרה שצ'יקטילו עצמו נמכר בחשאי לחוקרים זרים בעודו חי.
במקרי רצח רבים שהתרחשו ברוסיה התעוררו חשדות שצ'יקטילו חי וחזר לפעולה.
השם "צ'יקטילו" הפך למילה נרדפת בסלנג ברוסית לרוצח סדרתי ואפילו לסוטה מין.
צ'יקטילו היווה נושא לבדיחות רבות ואף לשירים ברוסית ואף בשפות אחרות, דוגמת השיר: "Ripper von Rostow" של להקת המטאל הגרמנית "Eisregen" (בתרגום לעברית: "גשם קרחוני").
לפי עדותו של הרוצח הסדרתי אלכסנדר פיצ'ושקין, משפט צ'יקטילו נתן לו השראה לרציחות.
פיצ'ושקין עצמו היווה השראה לשני סטודנטים מהעיר אירקוטסק, שביצעו רציחות דומות בשנים 2010–2011. השניים הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה בה צפו ב-2007, שעסקה במשפטו של פיצ'ושקין.
גם במערב זכתה הפרשה להתעניינות רבה, וכמה סרטים וספרים נכתבו בהתבסס על הפשעים, כמפורט להלן.
סיפורו של צ'יקטילו מובא גם בסרטים תיעודיים וחומרי לימוד בנושא רוצחים סדרתיים.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו של רוברט קאלן – "The Killer Department", המתאר בפירוט את הרציחות שביצע אנדריי צ'יקטילו והמאמץ לתפיסתו.
בשנת 1995 הוקרן סרט הטלוויזיה "האזרח X", המבוסס על הספר, ונאמן לפרטים במידה רבה.
מככבים בו ג'פרי דמאן בתפקיד צ'יקטילו, סטיבן ריאה בתפקיד הבלש ויקטור בוראקוב, דונלד סאת'רלנד בתפקיד קולונל מיכאל פטיסוב, מקס פון סידוב וג'וס אקלנד.
בשנת 2004 יצא לאקרנים הסרט "Evilenko", המבוסס באופן רופף על סיפורו של צ'יקטילו, בכיכובו של מלקולם מקדואל.
קטעים גדולים מהתסריט לקוחים מספרו של במאי הסרט, דייוויד גרייקו, "הקומוניסט שאכל ילדים".
את פסקול הסרט הלחין אנג'לו בדלמנטי.
בשנת 2008 יצא לאור המותחן הבדיוני "ילד 44" של הסופר הבריטי טום רוב סמית, אשר עוסק במצוד אחר רוצח סדרתי שסיפור חייו וטכניקת הרצח שלו זהים לאלו של צ'יקטילו.
הספר היה מועמד ל-17 פרסים בינלאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט קולנוע בעל אותו השם, המבוסס על עלילת הספר, ומככבים בו טום הארדי וגארי אולדמן.
בשנת 2021 שודרה מיני-סדרה בשם "צ'יקטילו" על הפרשה ברשת Okko הרוסית.
ב-1991 בהמלצתו של חוקר, כל בני משפחתו של אנדריי צ'יקטילו החליפו את שם משפחתם ועברו לגור מנובוצ'רקסק לחרקיב.
ב-21 באוגוסט 2025, פורסם שבנו יורי נהרג במלחמת אוקראינה–רוסיה, במחוז חרקיב, כשהוא נלחם בשורות צבא אוקראינה.
ב-23 באוגוסט, פורסם סרטון שבו יורי מאשר שהוא חי, וטוען שאף פעם לא שירת בצבא אוקראינה.
אנדריי גנאדביץ' קירילנקו הוא מנהל ספורטיבי רוסי המכהן כנשיא איגוד הכדורסל הרוסי מאז ספטמבר 2015.
בעברו היה כדורסלן מוכר, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
קירילנקו זכור בעיקר מתקופותיו כשחקן יוטה ג'אז וצסק"א מוסקבה, ובמהלך הקריירה שיחק גם בספרטק סנקט פטרבורג, במינסוטה טימברוולבס ובברוקלין נטס.
הוא שיחק גם בנבחרת הלאומית של רוסיה, עמה השתתף באליפות עולם אחת, בארבע אליפויות אירופה ובשתי אולימפיאדות.
הוא מכונה "AK-47", נקרא כך על שם ראשי התיבות של שמו ומספר חולצתו, שהם גם ראשי-התיבות של הנשק הרוסי הנ"ל (בצירוף מקרים משעשע, קירילנקו נולד בעיר איז'בסק, שבה מיוצר הקלשניקוב).
קירילנקו נולד בעיר איז'בסק בברית המועצות (בעבר נקראה העיר על שמו של דמיטרי אוסטינוב והיא חזרה לשם זה), אך גדל בעיר סנקט פטרבורג שם התחיל את קריירת הכדורסל שלו.