tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדארן בתחילת הסדרה היה רסן אורתודנטי ועם הזמן שיניו התיישרו והרסן הוסר, דבר שהעלה את הפופולריות שלו בקרב התלמידים בבית ספרו.
בעונות השנייה והשלישית ישנם אזכורים לאירועים קודמים, דבר שיצר רצף אירועים מובן וברור.
דבר שבולט בסדרה הוא שהדמויות הראשיות החליפו בגדים בכל יום, גם זה דבר שלא אופייני בסדרות מונפשות, וכן חלו שינויים בסגנונות הלבוש והתסרוקות ככל שהדמויות התבגרו.
כמו כן הסדרה מתמודדת גם עם נושאים מורכבים.
לדוגמה בגידה של חברה קרובה ללב, חבר שנפרד לטובת בחורה אחרת, שיר מטריד שגרם לצוות בית הספר ולתלמידים לחשוב שהדמות מדוכאת.
כמו כן הסדרה מתמודדת גם עם נושא המוות, בפרק שבו קארל גורם למורתו, גברת גורדון, לפרוש מתפקידה, ולאחר שמשכנע אותה לשוב, היא מתה.
במציאות, המדבבת של גברת גורדון נפטרה והפרק הוקדש לזכרה.
כמו כן ג'ינג'ר עוברת ניתוח להסרת התוספתן שלה לאחר התמוטטות עצבים רגשית.
שלוש מועמדויות לפרסי האמי עבור סדרת אנימציה יוצאת דופן (פחות משעה) בשנים 2001 עד 2003.
פרס בלימפ (פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון) עבור האנימציה הטובה ביותר לשנת 2005.
סיפורו של האביר (The Knight's Tale) הוא ראשון הסיפורים ביצירה סיפורי קנטרברי של המשורר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
הדמות המגוללת סיפור זה היא האביר, תֵזֵאוּס.
הסיפור מבוסס על דמותו של ג'ון הוקווד, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם.
"סיפורו של האביר" נסוב סביב שני אבירים, רעים בנפש, ארקיטה ופלמון מממלכת תבי, הנכלאים על ידי תזאוס, דוכס אתונה, במגדל-אסורים.
השניים, ראשון פלמון ובעקבותיו ארקיטה, חוזים במלוא הדרה של אחות היפוליטה, אמילי (אמיל), ונופלים שבי בקסמיה.
התחרות על לבה מובילה לשנאה תהומית ביניהם.
לבסוף, השניים משתחררים מבית הסוהר ומנסים לזכות בליבה של אמילי בכל מחיר, ובעשותם כן כמעט והורגים איש את רעהו.
בסופו של דבר, נערך קרב אחרון בטורניר על הזכות לשאתה לאישה, המאורגן על ידי תזאוס.
פלמון מתפלל לאלת האהבה, ונוס, שתעשהו לבעלה של אמילי, אמילי נושאת תפילה כי ינצח זה האוהבה אהבת-אמת, וארקיטה מתפלל לאל המלחמה, מארס, למען הניצחון.
ארקיטה זוכה בקרב, אך האלים מפילים אותו מסוסו בעת סיבוב הניצחון והוא נפצע-פצעים אנושים ונפטר בטרם יוכל לתבוע את אמילי כפרס.
על כן, לאחר מספר שנות אבל ובעצת תזאוס, פלמון הוא זה שנושא את אמילי לאישה.
הסיפור, הכתוב כפואמה, מציג בפני הקורא נדבכים טיפוסיים רבים של מושג האבירות, דוגמת אהבת-אבירים ודילמות מוסריות.
"תסאידה דל נוזה די אמיליה" מאת ג'ובני בוקאצ'ו הוא מקור סיפור זה.
ג'ון דריידן תרגם סיפור זה לאנגלית ולסגנון בני-זמנו.
כותרו של ספרו של דריידן הוא "פאלאמון וארקיט" ואורכו עולה על זה של הסיפור המקורי הודות לנגיעות הפואטיות שדריירן הוסיף לו.
האביר וסיפורו מהווים לכאורה האנשה לרעיונות האבירות, אך "האביר של צ'וסר", ספר מאת טרי ג'ונס, מתאר את דיוקנו של האביר כשכיר חרב הרחוק מהיות אצילי, מוסרי או עדין (הגם שתאוריה זו שנויה במחלוקת בעיני רבים בקהילה האקדמית).
הסיפור הבא לאחריו, "סיפורו של הטוחן", מהווה אנטיתזה ישירה לאביר ונעדר אצילות או מושרת של מיתולוגיה קלאסית כל עיקר, אך במקום זאת מתהולל, גס ומבדח ומטרתו להעלות באביר את חמתו.
"The Two Noble Kinsmen", מחזה שנתחבר במשותף על ידי ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר, מבוסס על סיפור זה.
"סיפורו של אביר", סרט הוליוודי משנת 2001 בכיכובו של הית' לדג'ר, שאל את שמו מסיפור זה, ובו מופיעה אף דמותו הבדיונית של צ'וסר עצמו.
לקראת סופו של הסרט, מסופרת בדיחה קצרה על חשבונו של הסיפור כאשר צ'וסר הבדיוני טוען כי הוא יעבד את האירועים המתרחשים בסרט לסיפור ויעלהו על הכתב, ובעליל מתייחס בכך ל"סיפורו של האביר" שחובר בידי צ'וסר האמיתי.
הסיפור מובא מפיו של טוחן מבוסם על מנת "להפטר" מסיפורו של האביר.
זהו 'פבליאו' (Fabliau - סיפור קצר) גס, המוני וסאטירי העומד בניגוד מוחלט לקורות אהבה הנאצלת הנשקפת מסיפורו של האביר.
הפרולוג של הסיפור נכתב בצורת דו-שיח הנערך בין הארי ביילי (בעלי פונדק הטאבארד בו מתאחרת החבורה) לטוחן, העונה לשם רובין.
בעוד שהפונדקאי מבקש תחילה לשמוע עוד מעללי גבורה נשגבים בעקבות סיפורו של האביר, הוא ניאות לבסוף להתיר לטוחן (ולו כדי לסכור את פיו) לגולל את סיפורו.
הטוחן מתואר כשתוי וצעקני, וקולו מזכיר את זה של פונטיוס פילטוס במחזות מסתורין (שורה 16).
האפסנאי מפציר בטוחן לבל ישים לצחוק את מקצועו; אך האחרון משיב כי אין בכוונתו להעליב נגרים ככלל, או לתארם כבעלים נבגדים, וממשיך בסיפורו.
כך, הסיפור הבא אחריו הוא זה של האפסנאי, המנסה לאזן את סיפורו של הטוחן בטווית-עלילה ובה כמה נערים העושים צחוק מטוחן חמדן ונכלולי.
"סיפורו של הטוחן" עוסק בצעיר בשם ניקולס, המנסה לשדל את אשתו הצעירה (אליסון) של הזקן הקנאי - בעל-הבית בו הוא מתגורר, לבלות עמו את הלילה.
לבסוף, מאמציו נושאים פרי והצמד מתכנן כיצד להרחיק את ג'ון, בעל-הבית.
ניקולס משכנעו כי הוא גילה, בזכות הכרתו את תורת האצטגנינות, כי שיטפון בממדים תנ"כיים עומד להחריב את המקום.
ביטחונם תלוי, כך מתריע בפניו ניקולס, בהעברת לילותיהם בגיגיות אישיות שתתלנה מהתקרה, וכאשר השיטפון יגיע, יהא צורך לנתקן מהחבלים.
הוא מוסיף ומזהיר את בעל-הבית, כי אם יגלה לחבריו את דבר השיטפון הממשמש ובא, הם יחשיבוהו למטורף.
למעשה מטרת הדברים היא, להבטיח שאיש לא יגלה את האמת לבעל-הבית.
תרמית מבדחת זו פותחת בפני אליסון וניקולס את חלון-ההזדמנויות לו ציפו בדריכות, ולאחר שקיעת-החמה, כשבעל-הבית נרדם בגיגיתו, חומקים השניים אל מחוץ לגיגיותיהם ומתפנים לעיסוקם.
בעת שניקולס ואליסון שוכבים זו לצד זה, לבלר הקהילה הגנדרן אבשלום (אבסולון), הנמשך גם הוא לאליסון, מופיע וכורע ברך תחת פתח השפכים של חדר השינה ("shot-wyndowe") ומבקש את אליסון כי תנשקהו.
באפלה, היא מגישה בפניו את ישבנה והוא "kiste hir naked ers ful savorly".
הוא חדל רק כאשר חש בשערות.
הוא תופש כי נפל קורבן למתיחה אכזרית ונוטש את המקום בזעם רב.
הוא שואל מחתה לוהטת מנפח, משכים קום ובשובו לבית אליסון, הוא מבקשה בשנית לנשקו, בכוונתו לגרום לה כוויה.
אך בפעם הזו, ניקולס, שבדיוק קם מהמיטה על מנת להטיל את מימיו ומחליט להצטרף אף הוא למהתלה, תוחב את ישבנו לאשנב ומשחרר נפיחה רמה היישר לפניו של אבשלום.
המחזר הנזעם משלח את המחתה היישר "amidde the ers" וגורם לניקולס לכווייה קשה.
בייסוריו, זועק ניקולס למים על מנת לצנן את הכווייה, וזעקותיו אלו מעירות את בעל-הבית ג'ון ,הסובר כי הנה הגיע השיטפון.
הוא נתפש לפאניקה, חותך את החבל המחזיק את הגיגית באוויר, נשמט לרצפה ושובר את זרועו.
כתוצאה מהמהומה, נעורה כל העיירה משנתה, מתגודדת במקום ומוצאת את ג'ון מוטל בגיגית.
הוא מנסה להסביר את מעשיו, ועד מהרה, כפי שניקולס חזה מראש, הוא נתפס כמטורף וכבעל מקורנן.
סיפורי היער הירוק (ביפנית: 山ねずみロッキーチャック; בתרגום מילולי לעברית: "רוקי צ'אק, עכבר ההרים") היא סדרת אנימה יפנית, המבוססת על סדרת ספרים שפורסמה בעשורים השני והשלישי של המאה ה-20 על ידי ת'ורנטון בורגס (Thornton W.
הסדרה שודרה ברשת הטלוויזיה היפנית "Fuji TV" בשנת 1973, החל ב-7 בינואר ועד 30 בדצמבר.
הסדרה כוללת 52 פרקים, ועוסקת בהרפתקאותיהן של חיות היער השונות.
מאוחר יותר שודרה הסדרה במדינות שונות מחוץ ליפן.
בישראל נקלטה הסדרה בשנות השמונים בשידורי ערוץ המזרח התיכון, ומאוחר יותר שודרה בדיבוב לעברית בשידורי הניסיון של ערוץ 2. הסדרה דובבה על-ידי גיורא קנת, שדיבב את כל הדמויות הגבריות, ועל ידי דנה יחזקאלי, שדיבבה את כל הדמויות הנשיות.
בהמשך שודר אף בערוץ הילדים
טלי וגילי - שפני סלעים
סיפורו של המחלן הוא הסיפור הארבעה-עשר בסיפורי קנטרברי, יצירתו של ג'פרי צ'וסר, המשורר האנגלי בן המאה ה-14. הדמות המגוללת סיפור זה היא מוכר כתבי מחילה (אינדולגנציות).
(האינדולגנציות הן מסמכים משפטיים בנצרות הקתולית של ימי הביניים אותם יכול נוצרי מאמין לרכוש כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח).
ככזה, הוא אמון על סיפורים שנועדו להפחיד את קהל שומעיו מפני החטא והמוות וסיפורו אכן עוסק בנושאים אלה.
הסיפור עוסק בשלושה חברים, הוללים.
הימים הם ימי מגפת "המוות השחור" באנגליה וכאשר הם שומעים קול הלוויה מבחוץ, הם נשבעים למגר את המוות.
המוות מתואר כדמות אנושית, שיושב בצל עץ בצד הדרך.
הם מתגרים במוות אך זה דווקא פונה אליהם בדברים.
הוא מסכסך בין החברים כאשר הוא מראה להם אוצר של מטבעות זהב.
החברים שוכחים את נדרם ולבסוף הם רוצחים איש את רעהו בשל תאוות בצע.
הסיפור עוקב אחר תימות אופייניות בדרשות של אנשי דת המזהירים את ציבור השומעים מפני החטא, ובמיוחד חטאים המכוונים כלפי דרכי ההתנהלות של העולם.
ג'יי קיי רולינג סיפרה (בצ'אט מ-30 ביולי 2007) ששאבה את הרעיון לסיפור "מעשה בשלושה אחים", המופיע בספרים "הארי פוטר ואוצרות המוות" ו"מעשיות בידל הפייטן", מ"סיפורו של המחלן".
סיפורו של שׂאנהת (או סינוּחֶה) הוא טקסט מצרי שהתגלה בתחילת המאה ה-20, ונכתב מיד לאחר תקופת שלטונו של סנוסרת הראשון (1875 לפנה"ס בערך).
יש ויכוח מתמשך בקרב אגיפטולוגים על השאלה האם הסיפור מבוסס על אירועים שקרו בפועל בהם היה מעורב אדם בשם שאנהת (שבמצרית עתיקה משמעו: "בן השקמה"), כשהקונצנזוס הוא שסביר להניח שזו יצירה ספרותית ולא תיאור היסטורי.
בשל האופי האוניברסלי של הנושאים שנחקרו בטקסט, כולל השגחה וחסד אלוהי.
מחברו האנונימי תואר כ"שייקספיר המצרי" שרעיונותיו מקבילים לטקסטים המקראיים.
סיפורו של שאנהת היא יצירה שנכתבה בפרוזה וייתכן שהיא גם בוצעה על במה.
על הפופולריות הרבה של היצירה מעידים ההעתקים הרבים ממנה ששרדו.
שאנהת היה פקיד מצרי לענייני סורים (Styw) ששירת בארמון פרעה אמנמחת הראשון בתבי.
תפקידו היה לשרת את הנסיכה נפרו, אחותו ואשתו של סנוסרת הראשון ובתו של אמנמחת ה-1. בסיפורו הוא מציג את עצמו כנציב המינהלתי של המלך פרעה בארצות האסיאתיות.
במהלך מסע צבאי בלוב (Timhi, Tjehenu) שבו הוא נוכח, מגיע שליח לנסיך ומבשר לו שמתהלכת שמועה שהמלך מת.
שאנהת מתמלא חשש ממהומות הירושה או מהאשמות נגדו בקשירת קשר (כפי שהוא מעיד מאוחר יותר בפני שליט רתנו) ובורח.
הוא עובר אזור מחצבות ומגיע ל'חומות השליט', סוג של מחסום שנועד לעצור את הסורים (Styw) ולמחוץ את שוכני החולות.
הוא מתחבא בין השיחים כדי שלא יבחינו בו השומרים על החומה, ואז בלילה הוא יוצא ונודד במדבר.
במדבר, באזור האגמים המרים ("המים השחורים הגדולים"), הוא חשב שהוא עומד למות, אך ניצל על ידי קבוצה של נוודים סורים, שבראשם מנהיג שבעבר ביקר במצרים, שנותן לו מים, חלב, ומבשל בשבילו.
שאנהת הגיע עד גבל ומשם נודד מזרחה למחוז קדם, שם הוא שהה שנה וחצי.
עמו-ננשי, שליט רתנו (כנען) הפנימית שכבר שמע על כישרונו של שאנהת, העסיק אותו.
שאנהת שיבח בפני עמו-ננשי את פרעה הנוכחי, וניסה לשכנע את השליט לפתח קשרים דיפלומטיים עם מלך מצרים.
עמו-ננשי שם את שאנהת בראש ילדיו, משיאו לבתו הבכורה, ומעניק לו ארץ מובחרת שנקראת יאא (Iaa, אולי "יאה" על שום יופיה ופריונה).
זוהי אדמה עם תאנים וענבים, בה היין רב ממים, שמניבה שפע דבש ושמן, על עציה פירות שונים, יש בה שעורה וחיטה, וצאן לאין-מספר מכל הסוגים.
שאנהת הפך לנשיא שבט ב"ארץ-הגבעות" (Xast, ארצם של החיקסוס), והוא סועד איתם בסעודה מפוארת עם אוכל, קנקני יין, בשר מבושל, ברווזים צלויים וכן מוצרי חלב.
באותה ארץ בילה שאנהת שנים רבות, ובניו הכנענים הפכו נשיאי-מטות בשבט אביהם.
הוא מספר שקיים הכנסת אורחים לכל אדם שעבר בארץ, וסיפק מחסה ומים, עזר לתועים לשוב לדרך, ונלחם בכל סורי (Styw) שהפריע לארץ-הגבעות (Xast).
עמו-ננשי הפך את שאנהת למפקד צבאו לשנים רבות, והוא ניצח את אויביו, לקח שלל את הבקר, המשרתים והמזון, והרג בתושבים.
שאנהת מספר על גיבור מארץ רת'נו (כנען) שבא לתקוף אותו באוהלו, להורגו ולהציג את המקנה של שאנהת בפני זקני שבטו של הגיבור.
שאנהת יצא להילחם באותו גיבור, ששלהב את כל רת'נו וכינס את ארצות הגבעות (Xaswt).
שאנהת תיאר בפירוט את תבוסת אותו גיבור, וסיפר שעשה לו מה שהוא תכנן לעשות לו.
כאשר שאנהת הרגיש שהוא מזדקן וימיו קרבים, הוא שלח בקשה למלך מצרים לחזור למצרים ולהיקבר בה, המלך אישר לו לחזור.
שאנהת ביקש מהמלך לקבל משלחת של שליטים ונסיכים מארץ רת'נו.
הוא הגיע עם המשלחת ונעצר בדרכי הורוס.
המפקד של המשמר שלח מסר לבירה על הגעתו, והמלך שלח פקיד בכיר עם ספינות עמוסות מתנות מלכותיות לאסיאתים שליוו אותו.
למרות שלא צוין מה הביאו האסיאתים, כנראה מדובר בסחר שהיה מקובל בעולם העתיק כחילופי מתנות מלכותיות.
שאנהת הפליג מדרכי הורוס לתוך מצרים לעיר יתג'י-תאווי.
נמצאו הקבלות בין הסיפור המקראי של יוסף ל"סיפורו של שאנהת".
במה שנראה כהשגחה אלוהית, שאנהת המצרי בורח לכנען והופך לחבר באליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו המצרית.
ואילו יוסף נלקח למצרים שם הוא הופך לחלק מהאליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו הכנענית.
מקבילות לטקסטים מקראיים אחרים כוללים: יונה הנביא המנסה לברוח לעיר אחרת כדי להתחמק משליחותו ובמהלך מסעו טובע בים ונבלע בלוע דג גדול, מדומה למנוסתו של שאנהת.
הקרב בין דוד וגוליית מושווה למאבקו של שאנהת עם מתמודד אדיר, אותו הוא מפיל במכה אחת, והמשל של הבן האובד נמשל לחזרתו הביתה.
נגיב מחפוז כתב ב-1941 סיפור בשם "אוודאת סינוהי", תורגם כשובו של שאנהת.
מיקה ולטרי הושפע מהעלילה כאשר פרסם ב-1945 את ספרו "שאנהת המצרי" (Sinuhe egyptiläinen).
"סיפורי בית קפה" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של עמית ליאור, אשר יצא לאקרנים בשנת 2003.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-5 קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, שחקנית בתפקיד ראשי, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
בספטמבר 2004 יצא גרסת ה-DVD של הסרט, שכללה סרטון תיעודי בן 25 דקות מספר על הדמויות הראשיות, בהשתתפות השחקנים.
הסרט מספר על בית קפה נידח שבעלת הבית שלו, לאה בראון (אלישבע מיכאלי), מתרפקת על תל אביב הישנה והטובה ועל פלשתינה של פעם.
בבית הקפה הזה מתארחים אמנים מובטלים ומדוכאים שאין באפשרותם לשלם עבור השתייה שלהם בבית הקפה אולם טוב ליבה של בעלת הבית משאיר אותם במקום.
בין האמנים המתארחים בקפה ניתן למנות את מספר הסיפור - "יוץ" המשורר (משה איבגי), "בלגי" הצלם (יוסי טולדו), גיטריסט שבור לב (צחי גראד), צייר ערבי חמום מוח (ג'וני ערביד) ושוטה הכפר (אריה מוסקונה).
העניינים מסתבכים עת מאיימים לסגור את בית הקפה ואמנים מדוכאים אלה מחליטים לעשות מעשה על מנת להצילו.
טוכטרמן הבן (סער בן יוסף)
אלה (דאנה איבגי) ביתו של יוץ.
"סיפורי אבו נימר" (בהרחבה: "סיפורי אבו נימר: לאנשים שלא מפינים ערבית ולא מכירים טוף אל-ערבים") הוא ספר סיפורים עממיים, פתגמים ומשלים מאת דן בן אמוץ.
הסיפורים התפרסמו בתחילה כטור במעריב ויצאו בספר לראשונה בשנת 1982, בהוצאת זמורה ביתן מודן.
לפי דבריו של בן אמוץ בראיון פיקטיבי עם עצמו שפרסם בסוף הספר, מקורם של הסיפורים בשיחות שערך עם מספר סיפורים ערבי זקן מיפו, שאותו הכיר במהלך חתונה ובהמשך רשם את הסיפורים מפיו, בלשונו.
בן אמוץ סירב לגלות מיהו "אבו נימר" המקורי והיכן בדיוק הוא מתגורר, ולפיכך הסברה היא שבן אמוץ כתב את הסיפורים מדמיונו לשונם של הסיפורים ציורית, מערבת עברית וערבית ושזורה ניבים והמצאות לשוניות.
בין גיבורי הסיפורים אבו נוואס המחוכם, השופט קרקאש האוויל, "שעושה משפט כמו שכתוב בספר" בלי להתחשב בטיעונים המובאים בפניו, הארמני הקמצן קרוטיאן ועוד גלריה של דמויות שסיפוריהן נטועים בימי האימפריה העות'מאנית ועד ימי ראשית מדינת ישראל.
כמו כן משובצים בספר פתגמים עממיים ומשלי חיות.
הספר מעוטר בדמויות כרכוֹז וחג'יוואת, שני גיבורים עממיים מתוך תיאטרון צלליות שהיה נפוץ באימפריה העות'מאנית.
הסיפורים הועלו על הבמה פעמיים, פעם בהפקת תיאטרון צוותא, עם בסאם זועמוט כמספר, ופעם כמופע יחיד של דודו אלהרר.
סיפורי איש היער הוא אסופה של מעשיות צמחים ארצישראליים מאת הסופר והתסריטאי ינץ לוי ובאיורה של ליאורה גרוסמן.
באסופה, שהתפרסמה בשנת 2010, תשעה סיפורים שסופרו מחדש בידי לוי.
כל אחד מהסיפורים עוסק בצמח אחד או שניים הנפוצים בישראל כמו כלנית הדס ועוד כמה.
באסופה סיפורים שמקורם במיתולוגיה היוונית, במקרא, בסיפורי מדריכים ואף סיפור בהשראת סב סביון מאת לוין קיפניס.
בכתיבת האסופה לקח לעצמו לוי יד חופשית בעיבודם של הסיפורים תוך נאמנות לערכים הסיפוריים היסודיים המצויים בגרסאות הקודמות.
בסוף כל סיפור מופיע דף מידע בוטאני על הצמח שבו עסק הסיפור.
בספר מעשיות על הצמחים הבאים: רקפת וכלנית, הדס, זית, אלון, סרפד, קנה, חיטה, נרקיס וסביון.
הספר מלווה באתר אינטרנט שכולל מערך שיעור המציע פעילות יצירתית לתלמידי בתי הספר היסודיים.
בשנת 2013 התפרסמה מהדורת טיולים של הספר "סיפורי איש היער" בשם "סיפורי איש היער - אגדות לטיולים".
בשונה מהספר בצורתו המקורית, מהודרת הטיולים קטנה יותר ובכריכה רכה והיא נועדה למטיילים בישראל.
סיפורו של הנזיר הוא אחד מסיפורי קנטרברי שכתב ג'פרי צ'וסר בשלהי המאה ה-14.
הסיפור מגיע מיד לאחר הסיפור על מליבאוס, סמוך לסוף המסע, קרוב לעיר רוצ'סטר.
למעשה אין זה סיפור אלא סדרת דרשות היסטוריות קצרות על דמויות היסטוריות שהמוטו המשותף להם הוא:
הנזיר מקדים עוד ומתנצל שהאירועים אינם מסודרים על פי סדרם ההיסטורי אלא על פי הסדר בו עלו ברוחו.
הסיפורים הם אודות הדמויות הבאות:
הילל בן שחר הוא לוציפר המלאך שנפל
בלשצר, המלך האחרון של בבל
זנוביה, מלכת תדמור שנפלה בשבי הקיסר אורליאנוס (270 לספירה)
פדרו, מלך קסטיליה (1350–1369), נרצח על ידי אחיו דון אנריקו
פייר, מלך קפריסין הוא פייר דה לוסיניאן, מלך בממלכת קפריסין ומלך ירושלים בשנים 1358–1369, נרצח על ידי אציליו
ברנבאו ויסקונטי, שליט מילאנו (1354-1385), נכלא ונרצח על ידי בן-אחיו (וחתנו) ג'אן גלאצו ויסקונטי
הואשם בבגידה, נכלא והורעב עד מוות עם שלושת ילדיו.
הולופרנס, מצביא אשור בספר יהודית
קרויסוס, מלך לידיה שבאסיה הקטנה בשנים 560 לפנה"ס-546 לפנה"ס.
יצא למלחמה בעצת האורקל מדלפי והפסיד את ממלכתו.
סיפורו של ויל האנטינג הוא סרט קולנוע אמריקאי מאת הבמאי גאס ואן סנט, שיצא ב-1997. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, מתוכם זכה בשניים: פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (לרובין ויליאמס) ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לתסריטאים בן אפלק ומאט דיימון, שגם מככבים בסרט.
ויל האנטינג, צעיר בן 20 הגר בבוסטון הוא גאון אנוכי ששוחרר מהכלא לאחרונה.
הוא עובד כשרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובזמנו החופשי שותה עם חבריו צ'אקי בילי ומורגן.
פרופסור למתמטיקה בשם גארלד למבאו, תולה בעיה מתמטית קשה על לוח המודעות כאתגר לתלמידיו.
ויל פותר את הבעיה באופן אנונימי, ומכה בתדהמה את למבאו ואת תלמידיו.
על מנת לאתגר את הגאון האנונימי, למבאו תולה על הלוח בעיה קשה יותר.
הוא תופס את ויל פותר את הבעיה, אך הוא חושב שויל משחית את הלוח ורודף אחריו.
ויל פוגש בפאב את סקיילר, אנגליה הלומדת בהרווארד ומתכוונת להמשיך ללימודי רפואה בסטנפורד.
למבאו מבין שויל לא ניסה להשחית את הלוח, אלא פתר את הבעיה.
לאחר ניסיונות רבים הוא מצליח להגיע לקצין השחרור של ויל.
ויל וחבריו מתחילים קטטה עם כנופיה שאחד מחבריה נהג להתעלל בויל כאשר היה ילד.
ויל נעצר לאחר שתקף שוטר שניסה לעצור את הקטטה.
למבאו יושב במשפט ומסתכל את ויל שמייצג את עצמו.
הוא מצליח לגרום לעסקה במסגרתה ויל לא ייכנס לכלא אם ילמד מתמטיקה בפיקוחו של למבאו וישתתף בטיפול פסיכולוגי.
ויל מסכים אך מתנהג למטפליו בצורה מזלזלת ובלעג.
בייאושו, למבאו מבקש עזרה משותפו לחדר בקולג', ד"ר שון מגוויר, שמלמד פסיכולוגיה בקולג' הקהילתי באנקר היל.
במהלך הטיפול הראשון, ויל מעליב את אשתו המתה של שון, ושון מאיים עליו, אך במהלך הטיפולים ויל מתחיל להיפתח.
למבאו מארגן לויל מספר ראיונות עבודה, אך ויל מזלזל בהם ושולח את צ'אקי בבמקומו.
סקיילר מבקשת מויל לעבור יחד איתה לקליפורניה, אך הוא מסרב.
הוא מספר לה שהוא ייתום ושאביו המאמץ התעלל בו.
ויל נפרד מסקלייר, נכנס בסערה למשרדו של למבאו ומזלזל במחקרו.
שון אומר לויל שהוא כל כך רגיל לכישלונות במערכות היחסים שלו שהוא מחבל בהם בכוונה כדי למנוע מעצמו כאב.
צ'אקי מוכיח את ויל על התנגדותו ללקיחת המשרות שהוצעו לו, ואומר לו שהוא חייב את זה לחבריו מכיוון שהם אף פעם לא זכו להזדמנויות האלה.
הוא אומר לו שהחלק הכי טוב ביום שלו זה הרגע בו הוא מחכה לויל מחוץ לדלתו, וחושב שאולי הפעם לא יגיע מכיוון שעבר הלאה לדברים גדולים יותר.
שון וויל מבינים יחד ששניהם קורבנות של התעללות בילדים.
שון עוזר לו להבין שהוא לא צריך להרגיש אשמה בעקבות שההתעללות שהוא עבר, בעזרת חזרה על המנטרה "זו לא אשמתך".
ויל מתפרק בבכי בידיו של שון.
ויל מקבל הצעת עבודה שהוצעה לו ע"י למבאו.
החברים של ויל נותנים לו מכונית משומשת כמתנה ליום הולדתו ה21. מאוחר יותר, צ'אקי הולך כרגיל לויל על מנת לאסוף אותו, אך הוא מגלה לשמחתו שהוא לא שם.
ויל משאיר לשון פתק וחושף שהוא ויתר על הצעת העבודה ונסע לקליפורניה להתאחד עם סקיילר.
מאט דיימון – בתפקיד ויל האנטינג, השרת המחונן.
רובין ויליאמס – בתפקיד שון מגווייר, הפסיכולוג.
בן אפלק – בתפקיד צאק'י סאליבן, חברו של ויל.
מיני דרייבר – בתפקיד סקיילר, חברתו של ויל.
סטלאן סקארסגארד – בתפקיד פרופסור ג'רלד למבו, הפרופסור שמגלה את כישוריו של ויל.
דיימון כתב את התסריט כשלמד בהרווארד, כמטלה בקורס מחזאות, בו נדרש לכתוב הצגה של מערכה אחת.
הוא כתב על דמויות המבוססות על עצמו ועל חבריו, ואף הכניס את דמותה של חברתו, סקיילר, שנותרה עד לסרט המוגמר.
המטלה התארכה והוא הגיש לבסוף 40 עמודים.
כשהסתיימו לימודיו, דיימון נסע באחד הימים ללוס אנג'לס כדי לשחק בסרט "ג'רונימו", אז לן אצל חברו בן אפלק, והביא עמו את הדפים.
אפלק התעניין בתסריט, והשניים התלבטו איך לפתח אותו.
במקור, התסריט עקב אחר מתמטיקאי גאון שהממשלה רודפת אחריו כדי לגייס אותו אליה, אך בכל פעם הוא וחבריו מבוסטון מצליחים לחמוק.
דיימון ואפלק נהגו לשתות אלכוהול בערבים ולאחר מכן לאלתר ולהקליט בלילות את התסריט, כולל חיקוי של הדמויות והשחקנים שהתכוונו שיגלמו אותן.
מהתסריט המקורי לא נשאר כמעט דבר, מלבד הסצנה בה פוגש האנטינג את הפסיכולוג.
העבודה על פיתוח התסריט נמשכה חודשים, כאשר במקביל השניים ניסו לקבל עבודות כשחקנים.
כשכתיבת התסריט הושלמה, השניים פנו לחבר ילדות שלהם, המפיק כריס מור, והוא הסכים לקרוא את התסריט.
הוא התרשם והחליט להצטרף אליהם.
גם פטריק ויטסל, הסוכן של מאט דיימון באותה תקופה, התרשם מהתסריט, אך טען כי יהיה קשה לצלם סרט שנכתב על ידי שני שחקנים לא מספיק מוכרים שגם דורשים לככב בו (דבר שלא קרה כמעט בהוליווד, מאז שסילבסטר סטאלון כתב את "רוקי").
למרות זאת, בתוך ימים נודע בהוליווד על התסריט, ומספר אולפנים נלחמו עליו, עד שלבסוף חברת "Castle Rock" רכשה את הזכויות עליו, תמורת 600 אלף דולר.
בתקופה זו עדיין נדרשה עבודה רבה על התסריט.
הבמאי רוב ריינר שעבד בחברה באותו זמן, טען שצריך יהיה להחליט איזה משני הסיפורים יהפוך לסיפור היחיד – הסיפור על צעירים מבוסטון שבורחים מהממשלה, או הסיפור על הגאון והפסיכולוג.
דיימון ואפלק החליטו להותיר את התסריט של הגאון, ובחברת ההפקה היו מרוצים, אך כעסו כשדיימון ואפלק דרשו בנוסף גם לביים בעצמם את הסרט.
בחברה דרשו שליטה מלאה על הסרט ועוד שכתובים של התסריט, אלא אם דיימון ואפלק ימצאו קונה אחר לתסריט.
לפי סיפור ידוע בהוליווד, דיימון ואפלק ערכו מבחן קטן כדי לבדוק אם מישהו בחברה בכלל קורא את השכתובים, והכניסו סצנה של מין אוראלי בין הדמויות הראשיות, ואכן נראה היה שאיש לא קרא והתייחס לסצנה זו.
לבסוף פנה אפלק לבמאי קווין סמית', שליהק אותו בעבר לסרטו "Mallrats", ובהמשך את השניים לסרט לרדוף אחרי איימי"; סמית' התרשם מהתסריט; הוא לא הסכים לביים אותו, אך שכנע את הארווי ויינסטיין מחברת "מירמקס" לקנות את התסריט במיליון דולר.
ויינסטיין הסכים לקנות אותו בתנאי שיוסרו החלקים העוסקים במין אוראלי; דיימון ואפלק שוכנעו כך שהוא אכן קרא את התסריט, והסירו את הקטע.
תחילה הציעה החברה את הבימוי למל גיבסון, שזכה באותה תקופה בפרס אוסקר על סרטו "לב אמיץ".
אך גיבסון לא קידם דבר במשך חודשים, ולבסוף פרש מהבימוי.
לאחר מכן, כך היה גם מול הבמאי גאס ואן סנט.
לבסוף החל ויינסטיין לקדם במהירות רבה יותר את ההפקה, רק כאשר דיימון זכה בתפקיד הראשי בסרט "מוריד הגשם" של פרנסיס פורד קופולה, ועמד להפוך לכוכב גדול.
עלות ההפקה הייתה רק 10 מיליון דולר.
הסרט הפך ללהיט כשיצא בשנת 1997, והכניס למעלה מ-225 מיליון דולר ברחבי העולם.
אפלק ודיימון זכו על עבודתם בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בתקופה זו אף נפוצו בהוליווד שמועות על כך שהשניים, שנתפסו כצעירים מאוד (בני 25 ו-27) לא כתבו בעצמם את התסריט, אלא שטד טלי, התסריטאי של "שתיקת הכבשים", הוא התסריטאי המקורי; אך בריאיון ל"וראייטי" הזם טלי את השמועה.
המשך הקריירה הקולנועית של אפלק ודיימון
בעקבות הסרט והזכייה, הפך אפלק לאחד השחקנים המצליחים בעיר, ובהמשך עבר גם לכיסא הבמאי.
הסרט "ארגו", בבימויו ובכיכובו, זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
אפלק עצמו קיבל את הפרס על התסריט הטוב ביותר.
גם דיימון הפך לאחד השחקנים המבוקשים ביותר בעיר, וכיכב בסדרת סרטי "ג'ייסון בורן".
עם זאת, בראיונות שניהם מתארים את "סיפורו של ויל האנטינג" כחלק המשמעותי בחייהם.
סיפורי ברלין הוא ספר שפורסם בשנת 1945, הכולל שתי נובלות מאת כריסטופר אישרווד, והם:
מר נוריס מחליף רכבת (באנגלית Mr Norris Changes Trains)
הספר נבחר לאחד ממאה ספרי הנובלות הטובים של המאה ה-20 על ידי הטיימס.
סיפורי ברלין היו נקודת המפתח בכתיבת המחזה "אני מצלמה" של ג'והן ואן דרוטן כשבתורו היה ההשראה לסרט "אני מצלמה" ולמחזה והסרט "קברט".
דמותה של סאלי באלס (Sally Bowles) היא ככל הנראה הדמות הבולטת ביותר מסיפורי ברלין עקב התפקיד המרכזי לה היא זוכה במחזה והסרט קברט, אולם בסיפורי ברלין היא מופיעה כדמות מרכזית רק באחד הסיפורים הקצרים בתוך הפרידה מברלין.
הספר "פרידה מברלין" יצא לאור בעברית בתרגום אמציה פורת במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד בשנת תשל"ו.
כמו כן יצא לאור בשנית בתרגום נוסף של שאול לוין במסגרת מחברות לספרות של זמורה-ביתן בשנת 2007.
שתי הנובלות מתרחשות בברלין של שנת 1931 כאשר אדולף היטלר מתחיל לצבור כוח.
אישרווד מצייר את ברלין של אותה תקופת מעבר דרך בתי הקפה, הדרכים הציוריות, חיי הלילה המגוחכים בקיצוניותם, עוצמת ההמון והמליונרים.
סיפורי אמא אווזה הוא אוסף מעשיות שנכתב על ידי שארל פרו ויצא לאור בפריז ב- 1697. הספר התפרסם משום שהוא נכתב בתקופה שבה קריאת מעשיות הייתה אופנה מקובלת בסלונים ספרותיים.
פרו התפרנס כמזכירו של השר רב ההשפעה ז'אן-בטיסט קולבר בחצרו של לואי הארבעה עשר.
אחרי מותו של קולבר נאלץ פרו לפרוש ופנה לכתיבה.
סיפוריו היו מעשיות מקוריות שעיבד מסיפורים ידועים, או שהתבססו על סופרים קודמים לו כמו ג'מבטיסטה בזילה.
בתקופה שהחצר הצרפתית העריכה קישוט וליטוש התאים פרו עלילות פשוטות, ייפה את הלשון, וקהל היעד שלו היה האצולה והאריסטוקרטיה.
מבחינת נושאים תומכים הסיפורים באמונתו של פרו שהאצולה עליונה על מעמד האיכרים.
רבים מהסיפורים מראים על דבקות באמונות קתוליות כמו זה שאישה חייבת לעבור טיהור מחטא ולהתחרט לפני שהיא חוזרת לחברה.
פרו נולד למשפחה בורגנית גדולה, ידועה ומכובדת (אביו היה עורך דין וחבר בפרלמנט).
הוא התחיל לכתוב בהיותו גבר צעיר וב- 1660 קיבל תשומת לב מלכותית בשל שירי תהילה שכתב ללואי הארבעה עשר.
יכול להיות שזה היה הזרז למשרה בה החזיק עשרים שנה כעוזרו של ז'אן בטיסט קולבר.
במהלך שנים אלה עם קולבר למד פרו באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (Académie royale de peinture et de sculpture) וכן מוזיקה וכן באקדמיה המלכותית לארכיטקטורה (Académie royale d'architecture).
בזמן שהיה בתפקיד ציבורי בשירותו של קולבר הוא נעשה מתקדם בדעותיו וסבר שצרפת והכנסייה צריכות לעבור מודרניזציה.
יתר על כך, יכול להיות שהסיפורים נכתבו כאמצעי עבור פרו לזכות בחזרה במקומו בחברה, במיוחד בסלונים הספרותיים.
סיפוריו של פרו נכתבו בתקופת ה-préciosité כאשר סיפורים כאלה היו אופנתיים בחוגי האריסטוקרטיה, במיוחד בחצר המלוכה.
גנדרנות בספרות הוגדרה בסלונים הספרותיים המאוד אופנתיים כקריאה בסיפורי מעשיות.
הגנדרנות הייתה מגמה שבה רוממו אופנות, שיחות, אמנות וספרות ונהגו בה בקישוטיות רבה מתוך מטרה לגרם לזוהר כדי להבחין בין הרמות הגבוהות של החברה מן ההמוניות והגסות של הבורגנות.
זייפס מסביר שהסיפורים שפרו פרסם נועדו לחבריו בסלונים הספרותיים
ב- 1694 כתב פרו בחרוזים שלושה סיפורים "גריזלדה" (Griselidis), "המשאלות המגוחכות" (Les Souhaits ridicules) ו"עור חמור" (Peau d'âne) שפורסמו בכרך אחד ונדפסו מחדש בשנה שלאחר מכן בתוספת הקדמה.
שלושה מהסיפורים פורסמו קודם לכן בכתב העת הספרותי היוקרתי מרקור גאלאנט – גריזלדה ומשאלות ב-1693 והיפהפייה הנרדמת ב- 1696.
נמסר שמחבר הספר הוא פייר פרו דארמנקור (Pierre Perrault Darmancour), בנו בן ה-19 של שארל פרו.
זייפס טוען שהמחקר המודרני לא מצא שום הוכחה לכך שהבן כתב את הסיפורים ולא שהספר היה פרי שיתוף פעולה בין האב והבן.
יש להניח, כמעט בוודאות שפרו האב כתב את הסיפורים.
יכול להיות שהכנסת שם הבן וההקדשה לאחייניתו של המלך אליזבת שארלוט ד'אורליאן שימשו כאמצעי להציג את הבן בחברה.
ה- contes מכילים סיפורים ידועים למדי והם שמרו על הפופולריות שלהם מאז פרסומם ועובדו מחדש, שוב ושוב, מסוף המאה ה-17. הספר זכה להצלחה רבה עם שמונה הדפסות בחייו של פרו.
עם מותו של לואי XIV בתחילת המאה ה-18 התעמעמה הפופולריות של הסלונים הספרותיים וסיפורי המעשיות עם התחלת עידן הנאורות.
עם זאת סיפוריו של פרו המשיכו להיות מבוקשים ועוד ארבע מהדורות יצאו לאור באותה מאה.
על פי חוקרת ספרות הילדים רות בוטיגהיימר (Ruth Bottigheimer) הידיעה שפרו חזר על סיפורים אותם שמע מהאומנת שלו היא מיתוס מקובל.
הסיפורים שלו לא נכתבו במיוחד עבור ילדים משום שספרות ילדים לא הייתה קיימת בסוף המאה ה-17. למרות שלכמה מסיפוריו של פרו יש מקורות פולקלוריים הוא שינה אותם בפרטים רבים וכתב אותם בלשון גבוהה עבור קהל של מבוגרים מתוחכמים שציפו לקישוטים.
סיפורים אחדים כמו "היפהפייה הנרדמת" היו סיפורים מקוריים ללא שורשים פולקלוריים.
"גריזלדה" הייתה נובלה מודרנית והתבססה על סיפור עממי בן זמנו.
יש מהדורה מוקדמת יותר של גריזלדה בספרו של בוקאצ'ו דקאמרון מן המאה ה-14 שתורגם מאוחר יותר ללטינית על ידי פטרארקה.
גרסת הסיפור העממי או bibliotheque bleue של "היפהפייה הנרדמת" נכתבה בלשון פשוטה עבור קהל לא משכיל.
פרו קישט את הסיפור כדי שימצא חן בעיני הקהלים המתוחכמים שביקרו בסלונים הספרותיים.
סיפורים אחרים בספר מראים יסודות מחיבורים קודמים, לעיתים קרובות מעורפלים, בטקסטים מימי הביניים או קדומים יותר.
כך למשל, ב"עור חמור" יש פרטים שנמצאים ביצירתו של אפוליוס "קופידון ופסיכה" שבו פסיכה הלבושה בעור חמור נעזבת על צלע הר.
לסיפור היפהפייה הנרדמת, שנכתב כסיפור מקורי יש קווי דמיון עם שלושה סיפורים קודמים: "הנסיכה הקנאית" (La Princesse jalouse) מאת ז'אן-פייר קאמי (Jean-Pierre Camus), "שמש, ירח ותאליה" מאת ג'מבטיסטה באזילה וסיפור שנכתב על ידי סטרפרולה "המשאלות המגוחכות".
אבל פרו כתב את הסיפור בצורה מבדרת יותר עבור קהל הסלונים בכך שהוסיף קומדיה מחוספסת.
זייפס טוען שסיפוריו של פרו "עמדו במבחן הזמן" משום שהוא היה המסגנן הגדול מכולם ומשום שהביא ל"סיפורים" "גישה מודרנית שמצאה חן בעיני האליטה הספרותית והתנשאה מעל המעמדות הנמוכים.
בוטיגהיימר סבורה שסגנונו של פרו הוא בעל דמיון ושובה לב.
סיפוריו של פרו הם בראש ובראשונה מורליסטיים ודידקטיים עם יסודות של הדרכה נוצרית.
למשל, גריזלדה משיגה טוב לב על ידי ברכתו של האל אף על פי שאיננה אצילה מלידה.
מוסר ההשכל בסיפור הוא שעל ידי הניסיונות שעברה היא הוכיחה עצמה ראויה להיות רעיתו של אציל.
מצד שני ב"משאלות" שנכתב, כנראה כדי לזעזע את הרגישויות של קהלו האריסטוקרטי, הוא סיפור על חוטב עצים שאינו יודע מה לעשות במתנת שלוש המשאלות ואינו ראוי למתנה השמימית.
בשל מוצאו הנמוך וטיפשותו הוא מבזבז את המשאלות.
לידיה ג'ין (Lydia Jean) כותבת על פרו שסיפוריו "עזרו לחזק את האבסולוטיזם המלכותי.
הוא הגן על עליונותה של האמונה הקתולית.
פרו הושפע ממחברים כנסייתיים כמו קאמי וטרטוליאנוס ונפילת האדם הוא נושא המצוי ברוב סיפוריו.
אן דגאן (Anne Duggan) כותבת שאצל פרו מותר לגברים להיות מלאי תשוקה בעוד שנשים נענשות בשל תשוקתן.
גם גריזלדה וגם עור חמור מקבלות על עצמן את החטא הקדמון של כל הנשים וכמו מרים המגדלית עוברות ניסיונות של חזרה בתשובה וחרטה בשל חטאיהן ובכך משחררות את הגיבורים הגברים.
דגאן כותבת שבדרך כלל הנשים מתחילות ממצב של חטא: הניסיונות שלהן והקשיים שהן עוברות מטהרות וגואלות אותן ובאותה עת גורמות להן לאבד את כוחותיהן.
דגאן סוברת שהיפהפייה הנרדמת, למשל, נולדה אשמה ובשל חטא הסקרנות שלה נענשה במאה שנים של שינה כעונש לפני שתחזור לחיות בעולם שבו היא כפופה לרצונו של הנסיך שמעיר אותה.
נשים שסובלות מחטא הגאווה נענשות; נשים אחרות, כמו אמה של היפהפייה הנרדמת, מתוארות כמרושעות.
חמותה של היפהפייה הנרדמת מתוארת כמפלצת ומקנאת באשתו של בנה ובילדים ומצווה לבשל אותם ולהגיש אותם לארוחה.
בסופו של דבר ניצלת היפהפייה הנרדמת בעוד שהחמות סובלת מהגורל שתכננה לכלתה ונכדיה ומתה בסיר הבישול.
נוסף על קווי המעמד מסתדר מוסר ההשכל על פי קווי המגדר.
כך למשל מלמדת "כיפה אדומה" את הילדים את הסכנות שבחוסר ציות ו"החתול במגפיים" מלמד את הבנים להיות נועזים ופיקחים למרות מעמד חברתי נמוך וקומה נמוכה.
על פי זייפס בנות ונשים צריכות להיות פסיביות ועם זאת להראות תכונות רצויות של אשת איש – סבלנות, חן, צדקה.
חוקרים אחרים, כמו הנסיורג הוהר (Hansjorg Hohr) חולקים על זייפס.
יורג סבור שפרו מראה את סינדרלה כאישה צעירה עליזה, בעלת ידע באופנה, פיקחית וחכמה, נדיבה ומעל הכול מיומנת.
פרו כתב את סיפוריו כדי לשקף אירועים בני הזמן כמו התיאור של רוצח הילדים הסדרתי בן המאה ה-15 ז'יל דה רה כ"כחול הזקן".
מקורו של "כחול הזקן" אינו ידוע אבל ז'יל דה רה, שהוצא להורג בשל רציחות סדרתיות היה אציל ידוע וחבר לנשק של ז'אן ד'ארק.
בסיפור כחול הזקן הוא אלמן מנשים רבות, אחרי שרצח את כל נשותיו הקודמות.
פרו מתאר בפרטי פרטים מקומות כמו ורסאי, אופנות והמטבח בני הזמן כאמצעי לתיאור של החברה המודרנית.
הוא מפתח סיפורים פשוטים על ידי ייחודן של הדמויות והוספת נושאים ומוסר השכל המתאימים לתקופתו: כתיבה על נשים אלמנות עם בעיות של בנות בלי נדוניה, או על חיי האיכרים בתקופת רעב.
כך, למשל, ב"כחול הזקן" משתמשת האישה בעושרו של הבעל כדי לתת נדוניות לאחיותיה.
במאה ה-19 חלה התעניינות מחודשת בסיפורי מעשיות, בחלקו בשל עליית הרומנטיקה.
בגרמניה האמינו האחים גרים שהמסורת, פולקלור והעם הפשוט חיוניים לזהות לאומית.
לכן הם אספו ופרסו סיפורי מעשיות שפורסו ב- 1812 כמעשיות האחים גרים.
הם הגדירו אותן, באופן מסורתי כגרמניות למרות שהן כללו סיפורים של פרו.
באותה תקופה נוצר מיתוס שהמעשיות של פרו היו "השתקפות מדויקת של הפולקלור" כפי שמתארת זאת ג'ין ,, למרות שלרבות מהמעשיות שלו לא היה בסיס בפולקלור המסורתי.
בכל זאת העריכו במאה ה-19 את המעשיות של פרו מחדש והחשיבו אותן כמושפעות מן האדם הפשוט ומבוססות על מסורת פולקלורית.
באותו זמן נעשו מעשיות פופולריות כדוגמאות המראות את הערכים הפולקלוריים.
במאה ה-20 גילו חוקרים שמקורן של המעשיות הוא בטקסטים מימי הביניים.
באותה תקופה עברו המעשיות עיבודים ושינויים תכופים.
לעיתים קרובות נשמר המבנה המקורי והיה קשה, לעיתים, להבחין בין הגרסאות המעובדות והמעשיות המקוריות.
בכל מקרה המעשיות הפכו כבר לחלק מן המסורת הפולקלורית.
המהדורה של גוסטב דורה לסיפורים שיצאה לאור עם 36 תחריטים ב- 1864 עוררה עניין מחודש בפרו.
כיום מתפרסמות מאות מהדורות בשפות רבות
בשנת 1986 יצא לאור תרגומו לעברית של הסופר והמתרגם הישראלי אורי סלע לספר.
כמה ממילות הטקסט על פי תרגומו נכללו בשיר "שמתי לי פודרה" של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
"סיפורי גוגי" הוא ספר מאת אורי פינק המאגד מספר סיפורי קומיקס שפרסם פינק במעריב לנוער ובעיתון זבנג!.
הספר יצא בהוצאת כתר ספרים בשנת 2005 ומכיל 108 עמודים.
הסיפורים, המתארים את חייהם של היוצר ומשפחתו מבוססים, ע"פ רוב, על דברים שקרו באמת.
"גוגי" היא למעשה ענבר, בתו הבכורה של אורי ומלבדה מופיעה גם יעל, הבת הצעירה.
השתיים הופיעו בסיפור החל מגילאים צעירים ועודן מופיעות, לאחר שגדלו.
במקור הקומיקס הופיע כספין אוף של הקומיקס של זבנגלה, כשענבר הוצגה כבת הזקונים של המשפחה של גל.
סיפורו של דולפין הוא סרט דרמה לכל המשפחה בבימויו של צ'ארלס מרטין סמית' שיצא לאקרנים בשנת 2011, ועוסק בסיפור הצלתה האמיתי של דולפינה בעלת הכינוי "ווינטר", שנפלטה לחוף בפלורידה בדצמבר 2005, ואיבדה את זנבה.
הסרט עוסק במאבק להצלת חייה בשל השלכות משנה של הכריתה, והמרוץ להתקנת זנב תותב.
סרט המשך, "סיפורו של דולפין 2", יצא לאקרנים ב-12 בספטמבר 2014.
הסרט מגולל במקביל את סיפורו של סוויר נלסון (ניית'ן גמבל), ילד שאביו נעדר והוא סובל מקשיי תקשורת בקרב החברה הרגילה בה הוא חי ולומד, ומתמודד גם עם עזיבתו של בן דודו האהוב, קייל קונלן (אוסטין סטוול) שהתגייס לצבא האמריקאי.
סוויר משוטט על החוף במקום ללכת לבית הספר, ביחד עם דייג שהיה על החוף הוא מגלה את הדולפינן שנפלטה אליו, ומנסה לשחרר אותה מכבליה.
הדולפינן מפונה למרכז השיקומי של קלירווטר וסוויר עוקב אחרי התקדמות הטיפול בה ומתוודע להייזל (קוזי צוהלסדורף) בתו של ד"ר קליי האסקט (הארי קוניק ג'וניור) האחראי על הטיפול בבעלי החיים במכון.
הפעילות במכון משפיעה עליו לטובה מבחינה התנהגותית ואמו, לוריין נלסון (אשלי ג'אד), מסייעת לו מול המורה, מיסטר דויל (ריי מק'קינון) ובית הספר כדי לאפשר לו להמשיך לבקר את ווינטר ולסייע בשיקומה.
בן הדוד שהתגייס לצבא ארצות הברית נפצע קשה, ומועבר למרכז שיקומי של הצבא, הילד בא לבקרו ופוגש שם את המומחה לתותבים ד"ר קמרון מק'קארתי (מורגן פרימן, שמתנדב למצוא זנב תותב שיאפשר לווינטר להמשיך לחיות.
הסרט צולם בעיקר באזור בו ממוקם האקווריום הימי קלירווטר, במחוז פינאלאס שבאזור מפרץ טמפה בפלורידה.
וגם באקדמיה הצבאית "Admiral Farragut Academy", באולפני ערוץ הטלוויזיה "Bay News 9", בפארק הלאומי הונימון איילנד , ובעיר טרפון ספרינגס .
סיפורו של השגריר מורגנטאו (1918; אנגלית: Ambassador Morgenthau's Story) הוא ספר זיכרונותיו של הנרי מורגנטאו, שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית בין השנים 1916-1913, עד יום התפטרותו מהתפקיד.
הספר הוקדש לנשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, והוא נכתב במשך יותר משנתיים.
סופר הצללים של מורגנטאו היה בורטון ג'.
הנדריק ; אולם השוואה עם מסמכים רשמיים שהוגשו על ידי מורגנטאו בתפקידו כשגריר מראה כי הספר גובש ונכתב באופן נרחב על ידי מורגנטאו עצמו.
הספר הוא מקור ראשוני בנוגע לרצח העם הארמני ורצח העם היווני-פונטי שהתרחשו בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית.
כשיצא לאור, היה הספר נתון תחת ביקורת של שני היסטוריונים אמריקנים בולטים לגבי עיסוקו באימפריה הגרמנית בשבועות שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שגריר ארצות הברית לשעבר באימפריה העות'מאנית, מורגנטאו, מתייחס לניסיונו ביחסים הגרמנים-עות'מאנים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הוא התייחס למועצת האיחוד והקידמה כ"שיטת הבוס" (boss system) בתוך האימפריה העות'מאנית, והתייחס לכך שהיא עזרה לאימפריה הגרמנית להביא את העות'מאנים לצדם.
הוא גם מתאר את השפעת גרמניה במניעת מכירת אניות מלחמה אמריקניות ליוון, תוכניותיהם לטריטוריות חדשות, תחנות פחם, פיצויים וסגירת הדרדנלים כדי להפריד את האימפריה הרוסית ממדינות ההסכמה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הספר גם מכיל מידע על ביטול הקפיטולציות על ידי האימפריה העות'מאנית.
מורגנטאו דיווח מהערים העות'מאניות חלב וואן.
הוא ציטט את עדויותיהם של פקידי הקונסוליה, שהצדיקו את הגירושים כהכרחיים וטענו גם על שיתוף פעולה של האוכלוסייה הארמנית של ואן עם הכוחות הרוסים המתקדמים שכבשו את העיר, תירוץ בו השתמשו כהצדקה לרדיפת כל הארמנים.
בזיכרונותיו, כתב מורגנטאו מאוחר יותר:
לקח קצת זמן עד שסיפור הזוועות של הארמנים הגיע לשגרירות על כל פרטיו.
השגריר מורגנטאו העלה לאחר מכן את הנושא באופן אישי בפני טלעת פאשה ואנוור פאשה.
כאשר שאל מורגנטאו את שניהם אם המידע שמגיע אל השגרירות הוא אמין, הם התייחסו אליו רק כביטוי של הפרות הסדר שהיו רווחות בתוך המחוזות הארמנים במשך שנים רבות.
כאשר הגיעו הדיווחים הקונסולריים מואן ואורפה, ביטלו אותם אנוור וטלעת כהגזמות פרועות.
השגריר ביקש ממשלת ארצות הברית להתערב, אבל ארצות הברית לא הייתה משתתפת במלחמת העולם הראשונה באותו הזמן ויכולה הייתה רק להביע מחאות בכתב או בעל פה בפני השלטונות העות'מאנים.
זה לא נעשה ומורגנטאו נותר ללא תנופה מעבר ליחסיו האישיים עם אנשים בשלטון; כאשר גם זה נכשל, הוא משך את תשומת לבה של התקשורת העולמית לרצח העם הארמני המתמשך, ארגן מבצעי סעד פרטיים ועזר להקים את הוועדה האמריקנית לעזרת ארמניה וסוריה (ACASR).
מורגנטאו כתב בספרו על רצח העם הארמני: "אני משוכנע כי בכל ההיסטוריה של המין האנושי לא התרחש מאורע נורא כזה".
הוא תיאר אותו כ"פשע הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית" וטען כי "בין הדפים השחורים ביותר בהיסטוריה המודרנית זהו הדף השחור מכולם".
כמה מהצילומים הכלולים בספר הזיכרונות (תרגום כיתובי התמונות המקוריים בספר נמצאים בתוך מירכאות):
ב-1990 יצא הספר "הסיפור שמאחורי סיפורו של השגריר מורגנטאו" מאת החוקר הית' לורי .
לורי טען שספרו של מורגנטאו הוא תיעוד של "חצאי אמיתות גסות ושקרים בוטים".
בספר נטען שחמשת מכתביו של מורגנטאו עברו שינויים לפני פרסומם והוא מתיימר להציג את מכתביו "האמתיים".
לטענת מינה רוזן, פרופסור לתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, "בדיקה של יומניו שבכתב יד, מכתביו האישיים ודיווחיו לממשלת ארצות הברית...מוכיחים למעלה מכל צל של ספק שהיומנים הנדפסים שוכתבו כדי להצדיק את כניסתו של וודרו וילסון למלחמה".
לדברי החוקר יאיר אורון, "לורי ידוע כמקור העיקרי לניסיונות לפסול את מורגנטאו, ובכך לחזק את המאמץ הטורקי להכחשת רצח העם הארמני".
בשנת 2001 מסר שגריר טורקיה בתל אביב את הספר הזה לשר ישראלי.
הנרי מורגנטאו, סיפורו של השגריר מורגנטאו: דין וחשבון אישי על רצח העם הארמני, הוצאת פרדס, 2018
סיפורו של פרדיננד הוא ספר ילדים קלאסי מאת סופר הילדים האמריקאי מונרו ליף, עם רישומיו של רוברט לוסון.
הספר ראה אור לראשונה באנגלית בשנת 1936 ופורסם בעברית ב-1969 בתרגומה של תתי כדורי, בהוצאת עם עובד.
מאז פרסומו תורגם הספר לעשרות שפות, זכה לביקורות משבחות, היה לרב-מכר ונהפך לקלאסיקה של ספרות ילדים, שאף עובדה לסרטים ולתיאטרון.
פרדיננד הוא פר קטן בספרד, שגדל להיות פר גדול ומפואר.
בעוד הפרים האחרים עסוקים במלחמות וקרבות, הוא מעדיף לשבת תחת עץ השעם ולהריח פרחים להנאתו.
אלא שכשבאים לבחור פרים למלחמת השוורים ופרדיננד אינו מנסה להיבחר וניגש לשבת תחת עץ השעם, הוא מתיישב בטעות על דבורה, נעקץ ומשתולל מכאב.
לכן דווקא הוא נבחר להשתתף במלחמת שוורים בבירה מדריד, מתוך מחשבה שהוא פר חזק ופראי במיוחד.
עם כניסתו לזירה, הוא מריח פרחים, מתיישב לשאוף את הריח ומסרב להילחם, עד שהוא מוחזר הביתה, אל עץ השעם שלו.
הספר נחשב לטקסט פציפיסטי הדוגל באי-לחימה, כמו גם בחיבור לטבע.
דמותו של פרדיננד חריגה על רקע הקרבות המתחוללים סביבו.
יש בטקסט גם מחאה נגד מסורת מלחמות השוורים.
כמו כן הוא מדגיש היטב את העובדה שבחירה במה שנכון לכל אחד, בלי להיכנע לתכתיבים חברתיים, היא חשובה ויכולה להבטיח אושר.
בשנת 1938 יצא הסרט הקצר "פרדיננד השור" בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני שבבעלות חברת וולט דיסני.
בטקס פרסי אוסקר ה-11 הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2017 יצא סרט קולנוע באורך מלא בשם "פרדיננד" שמבוסס על הספר בהפקת Blue Sky Studios.
הסרט היה מועמד למספר פרסים, ביניהם פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90.
סיפורי הבעש"ט הוא קובץ של סיפורים מאת ש"י עגנון, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1987, הספר עוסק בסיפורי הבעש"ט בשלושה שערים: תולדותיו, מעשיו ומשנתו תלמידיו ומתנגדיו; וסיפורי נפלאותיו.
עגנון כינס סיפורים חסידים מאז ימי ישיבתו בבאד הומבורג בגרמניה.
הסיפורים נאספו על ידו ועל ידי מרטין בובר..
ותוכניתם הייתה להוציא לאור ספר משותף.
אך רובו של כתב היד עלה באש, בשריפה שהתחוללה בביתו של עגנון ב-1924, והשנים לא שבו לעסוק בתוכנית זו במשותף.
לימים, בובר פרסם את ספר הסיפורים החסידיים הקלסי "אור הגנוז" (שוקן) ועגנון פרסם סיפורים חסידיים מעת לעת.
לאחר מותו נאספו מעיזבונו סיפורים העוסקים בבעש"ט, והוצא לאור קובץ הסיפורים סיפורי הבעש"ט.
סיפורו של חייל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 המבוסס על המחזה זוכה פרס פוליצר A Soldier's Play מאת ריצ'רד פולר, שכתב גם את התסריט.
הסיפור הוא על גזענות והפרדה גזעית במחנה אימונים של צבא ארצות הברית בו הקצינים והמפקדים הם לבנים והחיילים הטירונים הם שחורים וסובלים מחוקי ג'ים קרואו הגזענים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (אדולף סיזר).
הסרט זכה בפרס NAACP Image לסרט הטוב ביותר בשנת 1985 ובאותה שנה זכה גם בפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
את המוזיקה חיבר הרבי הנקוק ויש בו קטעי שירה ונגינה עם הזמרת פטי לאבל והשחקן לארי ריליי.
נורמן ג'ואיסון הציע את התסריט להאחים וורנר, סרטי יוניברסל, יונייטד ארטיסטס ומטרו גולדווין מאייר אבל אף אחד מהם לא התעניין בנושא הגזענות בצבא במלחמת העולם השנייה.
לבסוף הסכימו בסרטי קולומביה למרות החששות מכישלון כלכלי של הסרט, שהתבדו.
השנה היא 1944. במחנה "פורט ניל" בלואיזיאנה מתאמנים חיילים שחורים לקראת שליחתם למלחמה באירופה במלחמת העולם השנייה.
קפטן דבנפורט (הווארד רולינס) נשלח ממחלקת המשפטים של הצבא בוושינגטון לחקור את הרצח של סרג'נט ווטרס (אדולף סיזר) שנרצח ביריות אקדח מחוץ למחנה.
הוא מתקבל בקרירות על ידי מפקד המחנה קולונל ניבנס (טריי וילסון) שמקציב לו 3 ימים לחקירה וכועס ששלחו דווקא קצין שחור לחקור את הרצח שלדעתו בוצע על ידי הקו קלוקס קלאן.
דבנפורט מגיע למחלקה של ווטרס ומתחיל בחקירה.
בהתחלה מתברר לו שאת הרצח לא ביצעו הקו קלוקס קלאן, היות שהם מורידים את הדרגות מהקרבן כדי להשפילו לפני שהם רוצחים אותו, מה שלא קרה כאן.
דבנפורט חקר שני קצינים לבנים שהתעמתו עם ווטרס בליל הרצח והכו אותו אך שחרר אותם כשהתברר לו שסוג הנשק שהיה להם לא התאים לקליעים בגופו של ווטרס.
הוא מגיע לצריף במחלקה ומתחיל לחקור כל אחד לחוד.
טר"ש פיטרסון (דנזל וושינגטון) מספר על מקרה בו ווטרס כפה עליו קרב אגרופים בו ניצח.
אחרים מספרים על קשיחותו של ווטרס.
המחלקה הייתה למעשה קבוצת בייסבול מצליחה.
ממפיס (לארי ריליי) ובזכותו משחקו עמדה הקבוצה להתמודד בפעם הראשונה בהיסטוריה נגד היאנקיז.
ווטרס לא היה יכול לסבול את התשבחות שמקבל ממפיס מהלבנים.
הוא תיעב את ה"ניגרוס" שמשפילים את עצמם לפני הלבנים וסבר שאם יחסלו אותם זה ימעיט את השנאה לשחורים, לכן החליט לחסל את ממפיס.
באחר המקרים היו יריות במחנה ושני שחורים נרצחו.
ווטרס דאג לשתול אקדח מתחת למיטתו של ממפיס ועצר אותו באשמת רצח למרות שכל חבריו העידו שהוא היה באותו זמן בצריף.
דבנפורט היה משוכנע שהרוצחים הם מהמחלקה.
פיטרסון וחברו טוראי סמול (דייוויד האריס) הרגישו בכך, ברחו מעמדת השמירה ונתפסו.
דבנפורט חקר את סמול וזה נשבר ושחזר את מה שקרה.
הוא ופיטרסון היו במשמרת ומצאו את ווטרס שיכור ופצוע, הוא זיהה אותם ואמר כי הוא אחראי למות ממפיס וכי למרות זאת השנאה לכושים לא פחתה.
באתו זמן ירה פיטרסון לעברו ורצח אותו.
לאחר זה חוקר דבנפורט את פיטרסון שאומר "לא הרגתי אדם חשוב, יש אנשים שמגיע להם למות".
דבנפורט שואל אותו "מי נתן לו את הרשות לשפוט?"
הסרט מסתיים בצעידת החיילים לקראת שליחתם למלחמה באירופה.
דייוויד אלן גריר בתור CPL.
וויליאם אלן יאנג בתור PVT.
פאטי לבל בתור מרי הגדולה
בוב סוונסון בתור ילד על רפסודה
ג'ויסון וחברי הקאסט עבדו תחת תקציב מצומצם עם סרטי קולומביה, לאחר שהאולפנים הגדולים דחו את הפרויקט בשל נושאיו הלא-פופולריים.
למרות היסוסי קולומביה, ג'ויסון הציע להפיק את הסרט ב-5 מיליון דולר וללא משכורת, ולבסוף קיבל את השכר המינימלי הנדרש.
הסרט, שזכה להצלחה, הרוויח 22.1 מיליון דולר.
רולינס ג'וניור קיבל זה עתה מועמדות לאוסקר על תפקידו ברגטיים (1981) ולוהק לתפקיד הראשי.
רוב צוות השחקנים הגיעו מהבמות בברודוויי, אבל רק אדולף קיסר, דנזל וושינגטון, לארי ריילי וויליאם אלן יאנג הופיעו הן בסרט והן במחזה המקורי מחוץ לברודוויי עם חברת Negro Ensemble בגרסה של העיר ניו יורק.
בראיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1985, הצהיר קיסר, בעודו מעצב את דמותו של ווטרס, כי הוא שאב את חוויותיו המתסכלות עם גזענות ובורות כאחד בתיאטרון הקלאסי, "למדתי את שייקספיר עד מוות.
ידעתי יותר על שייקספיר מאשר שייקספיר ידע על עצמו אחרי שעשיתי עונה אחת בחברה רפרטוארית שייקספירית, דירקטור אמר לי, 'יש לך יופי.
אתה יודע היטב את האנגלית של המלך.
ווטרס ניסה כמיטב יכולתו, אבל לא משנה מה תעשה, הם עדיין שונאים אותך".
סיפורו של חייל צולם כולו בארקנסו.
הסצנות החיצוניות של "טינין" צולמו תוך שלושה ימים בקלרנדון .
רצף הבייסבול צולם בליטל רוק בשדה לאמאר פורטר ההיסטורי.
ביל קלינטון שהיה אז מושל ארקנסו ביקר בזירת הצילום וגייס את חיילי המשמר הלאומי של ארקנסו לסצנה הגדולה בסוף הסרט כשהחיילים צועדים לקראת שליחתם למלחמה באירופה, מכיוון שג'ויסון לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לצבא של ניצבים.
פולר אמר שהנובלה של הרמן מלוויל בילי באד שימשה השראה למחזה.
הסרט מחזיק בדירוג של 91% ב- Rotten Tomatoes ממדגם של 22 מבקרים.
מבקרי האתר אומרים, "תעלומת רצח מעוצבת בקפידה עם תצפיות נוקבות על גזע באמריקה, סיפורו של חייל נהנה מהרכב מצוין לחלוטין ומהתסריט הדחוף מבחינה פוליטית של צ'ארלס פולר".
סיפורי הנביאים הם כל אוסף סיפורים אשר מבוסס על הקוראן, על חדית', או על ספרות אסלאמית אחרת אשר קשורה בקשר הדוק לקוראן ולחדית', ואשר מתארים את קורותיהם של הנביאים, מנקודת מבט אסלאמית.
בעוד שחלק מסיפורי הנביאים באים לתאר מאורעות היסטוריים, רובם באים על מנת ללמד מוסר ודרך ארץ.
באופן מסורתי, סיפורי הנביאים מתחילים בסיפור בריאת העולם, בריאת המלאכים, ובריאת אדם וחווה.
לאחר מכן מופיעים סיפורים על משפחתו של אדם, קין והבל, אדריס, נוח, שם, הוד, סאלח, אברהם, ישמעאל, הגר, לוט, יצחק, יעקב, עשו, יוסף, שועייב, משה ואהרון, אל-ח'ידר, יהושע בן נון, אלישע, שמואל, דוד, שלמה, יונה, יחזקאל, ד'ו אל-קרניין (סורה 18: 86-83), יוחנן, ישו, מוחמד, ואחרים.
ספרו של מוחמד בן עבד אללה אלכסאאי תורגם לעברית על ידי אביבה שוסמן.
סיפורי המסתורין של רות רנדל היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת דרמת פשע, שהופקה על ידי רשת TVS, ובהמשך על ידי Meridian Broadcasting בשיתוף חברת Blue Heaven עבור רשת ITV.
הסופרת רות רנדל יצרה את הסדרה, ושש העונות הראשונות התמקדו בדמות הספרותית שלה, פקד רג' וקספורד, בגילומו של ג'ורג' בייקר.
שידורים חוזרים של עונות אלה שודרו בשם "סיפורי המסתורין של המפקח וקספורד".
העונות המאוחרות יותר התמקדו בסיפורים קצרים שכתבה רנדל, כשווקספורד הופיע בשלושה סיפורים נוספים בלבד.
במקרים אחדים הורחב המקור הספרותי של רנדל, או רכיבים אחדים מסיפורים שונים שולבו יחד בפרק אחד.
מספר קטן של פרקים התבססו על הרומנים של רנדל, בהם "The Strawberry Tree" בכיכובו של סיימון וורד, "Going Wrong" בכיכובו של ג'יימס קליס, "A Case of Coincidence" בכיכובם של קית' בארון ורונלד פיקאפ, "Front Seat" בכיכובה של ג'נט סוזמן, ו-"The Lake of Darkness" בכיכובו של ג'רום פלין.
המפקח וקספורד הופיע בסך הכל ב-55 פרקים, לצדם של רעייתו דורה (לואי רמזי), ושל סגנו מפקח בילוש מייק ברדן (כריסטופר רייבנסקרופט).
29 פרקים התמקדו בדמויות אחרת.
שש העונות הראשונות יצאו בפורמט VHS, אבל לא הופצו על גבי DVD בגלל זכויות של Television South.
שאר העונות יצאו על גבי DVD במארז Best Of.
כריסטופר רייבנסקרופט – מפקח בילוש מייק ברדן (עונות 1–6, 9, 11–12)
אן פנפולד – ג'ין ברדן (עונות 1–4)
נואה האנטלי ־ ג'ון ברדן (עונות 1–4)
קן קיטסון – סמל בילוש טומי מרטין (עונות 1–6)
איזובל מידלטון – סמלת בילוש קארן מאלהייד (עונות 2–6, 9, 11–12)
קולין קמפבל – סמל וילובי (עונות 2–6)
דייב היל – DCC פריבורן (עונות 3–6)
סיפורו של גלן מילר הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1954 בבימויו של אנתוני מאן, עם ג'יימס סטיוארט וג'ון אליסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מתאר את חייו של מנצח תזמורות הביג באנד, גלן מילר שנספה כשהמטוס בו טס, נפל למימי תעלת למאנש בדרכו לפריז.
הפסקול כולל כמה מיצירותיו המפורסמות של מילר כמלחין ובעיקר כמעבד:
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - הנרי מנציני
בסרט מופיעים אמני ג'אז כמו לואי ארמסטרונג, ריי קוניף, ג'ין קרופה, בן פולק, פרנסיס לנגפורד, ג'וני בסט ועוד.
לוס אנג'לס 1929, גלן מילר (ג'יימס סטיוארט) מוצא בקושי פרנסה כנגן טרומבון.
מדי פעם הוא נאלץ להשאיר את הטרומבון אצל המשכונאי פרנץ (סיג רומן) כדי לקבל הלוואה קטנה.
אין לו כסף כדי לקנות מחרוזת פנינים מלאכותיות לחברתו הלן (ג'ון אליסון).
בעזרת ידידו, פסנתרן הג'אז צ'אמי מקגרגור (הארי מורגן) הוא מתקבל כנגן טרומבון ומעבד בביג באנד של בן פולק .
לאחר שנתיים הוא מחליט להקים ביג באנד בעזרתו של המפיק דון היינס (צ'ארלס דרייק) והם עוברים לניו יורק משם מתקשר גלן להלן שנמצאת בבולדר קולורדו ומציע לה נישואים והיא מסכימה אף על פי שהיא מאורסת לאחר.
הוא עונד לה מחרוזת פנינים.
הלהקה לא מצליחה ובאחת ההופעות שלהם בבוסטון נתקעת המכונית שלהם והלן חשה ברע ומאושפזת והרופא מודיע להם שלא תוכל ללדת.
מתוך השפל הזה מגיע סי שריבמן שמנהל אולם הופעות ואוהב את ביצועיו של גלן.
הוא תומך בלהקה ומאפשר להם הופעות באולם שלו.
תוך זמן קצר מתפרסם גלן בכל ארצות הברית תקליטיו נמצאים בראש הרשימה.
הוא רוכש וילה מהודרת ובני הזוג מאמצים בן ובת.
ב-1942 הוא מתנדב לצבא ארצות הברית ומקים תזמורת שמשמיעה בעיקר שירי לכת לחיילים הצועדים בסך.
באחת הפעמים הוא מחליף את שיר הלכת במנגינה של ביג באד וננזף על ידי מפקדו הקולונל אך לפתע מגיע מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית גנרל הנרי ארנולד (ברטון מקלין), משבח אותו ומסייע בידיו להקים את "תזמורת חיל האוויר של גלן מילר".
לאחר זמן הם מועברים לבריטניה וממשיכים בהופעות לפני החיילים כשבהופעה אחת הם מופצצים על ידי טיל V-1 גרמני.
לאחר הפלישה לנורמנדיה וכיבוש פריז, מתוכננת הופעה בפריז שתשודר ב-BBC לקראת חג המולד.
גלן טס לפריז במטוס נורסמן כדי להכין את ההופעה לפני בוא הלהקה אך מטוסו אובד במימי תעלת למאנש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס סטיוארטגלן מילרג'ון אליסוןהלן ברגר מילראשתו של גלן מילרהארי מורגןצ'אמי מקגרגורפסנתרןצ'ארלס דרייקדון הייסמפיקמריון רוספולי הייסאשתו של דון הייסג'ו טוביאססי שריבמןמפיקסיג רומןמר קרנץמשכונאיברטון מקלייןגנרל הנרי ארנולדמפקד חיל האוויר
בתפקיד אחד הנגנים - בארני ביגארד
"סיפורי אימה אמריקאים" היא סדרת אימה אנתולוגית אמריקאית, שנוצרה והופקה על ידי ראיין מרפי ובראד פלצ'ק.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-15 ביולי 2021, ומשמשת כספין אוף לסדרה "אימה אמריקאית".
בין השחקנים מהסדרה המקורית נמנים: מאט בומר, סיליה פינקלשטיין, ג'ון קרול לינץ', נעמי גרוסמן, צ'ארלס מלטון, צ'אד ג'יימס ביוקנן, בילי לורד, קודי פרן, דילן מקדרמוט וג'יימי ברואר.
באוגוסט 2021, חודשה הסדרה לעונה שנייה.
ב-11 במאי 2020, מרפי חשף כי מפותחת סדרת ספין אוף בשם "סיפורי אימה אמריקאים".
כל פרק יכלול סיפור אימה בפני עצמו, במקום שכל עונה תגולל סיפור חדש כמו בסדרה המקורית ב"אימה אמריקאית".
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס אמי לבידור בפריים טייםהאיפור העכשווי הטוב ביותר (ללא פרוסטטות)טייסון פאונטיין, רון פייפס, גייג' האברד, הת'ר קאמינגס, נטשה מרסלינה ומייקל ג'ונסטון2025התלבושות העכשוויות הטובות ביותר בסדרה מוגבלת/אנתולוגיה או סרטשרה או'דונל, לורה מקארתי, אליסה ברקן ואשלי הולוויק
סיפורי אולי ויולי הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בשנת 2000 בערוץ הילדים.
את התוכנית הנחה דליק ווליניץ שגילם את אולי ואת יולי גילם יגאל נאור.
הסדרה עוסקת בשני יצורים משעשעים בשם אולי ויולי שהגיעו מאי רחוק, ומגלים כל יום דבר חדש על העולם הסובב אותם, בנוסף ישנה שיחת אולפן של דליק ווליניץ עם קבוצת ילדים אשר מדברים על נושא הסיפור, מדי פעם הצטרף לשיחה "חיים לא עכשיו" (חיים אוסדון).
את דמויותיהם של אולי ויולי עיצבה ובנתה יהודית גרינשפן, את התסריטים כתבה מיכל חזון, את הסדרה ביים עופר ויצמן ואת שירי הסדרה כתבה מיכל חזון והלחינה נורית הירש.
זו הייתה אחת משתי התוכניות האחרונות לפעוטות ששודרו בערוץ הילדים יחד עם "עץ הפיטפוזים" בעקבות עלייתו של ערוץ הופ!
רוב שירי התכנית הופיעו בעיבוד מחודש בקלטת ובסדרה "דיג דיג דוג: שלוש, ארבע לעבודה" שהופקו על ידי ערוץ הופ!
סיפורו של ד"ר וואסל הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 1944 בבימויו של ססיל ב.
דה-מיל, עם גרי קופר בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ג'יימס הילטון .
התסריט והסרט מבוססים על סיפורו האמיתי של ד"ר קורידון וואסל ששירת כרופא בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, הצליח לפנות פצועים מג'אווה לאוסטרליה ועוטר על כך בצלב הצי.