tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלוני צוטט כאומר, "80 אחוז מהסיפור עדיין נכון ומדויק לחלוטין, וכמעט כל הסצנות התרחשו".
עם זאת, הדיווחים על אירועים מסוימים שונו כדי לשרת את התיאור הדרמטי של הסרט על מציאת האוצרות.
במהלך התקופה הנאצית, מספר עצום של אוצרות אמנות אירופיים הוסתרו על ידי הגרמנים במכרה המלח Altaussee ליד העיירה באד אוזי שבאוסטריה.
בסרט נאמר כי "כורים מקומיים" פוצצו את המכרה כדי למנוע את הרס היצירות.
בשנת 1945 מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, החלה במבצע בשם בונזוס בהובלת אלברכט גייסווינקלר, על שמירת האמנות הבזוזה שנמצאה במכרות המלח האוסטריים.
אלה הוצנחו לאזור אוזיי, שם כוח של כ-300 איש, התחמש בנשק גרמני שהוחרם ובילה את השבועות והחודשים האחרונים של המלחמה בהטרדת כוחות גרמנים מקומיים.
כאשר הגיעו האמריקאים, המידע שלהם עזר להם ללכוד כמה נאצים בולטים.
אלברכט ועמיתיו תפסו את מכרה המלח, מנעו את הרס עבודות האמנות שהוחזקו בו והיו מסוגלים למסור "מספר אוצרות נאציים, כולל עותק טוב של המונה ליזה ותכשיטי הכתר הקיסרי האוסטרי".
יצירות אמנות אחרות שחולצו כללו את תמונת המזבח של ואן אייק.
נייג'ל פולארד מאוניברסיטת סוונסי העניק לסרט שני כוכבים מתוך חמישה על דיוק היסטורי.
פולארד כתב, "יש שם גרעין של היסטוריה, אבל "ציידי האוצרות" מציג אותו במהירות ואינו מבוסס במיוחד, בדרכים שכנראה נחוצות כדי לגרום לסיפור לעבוד כסרט, אבל הצופה בסופו של דבר די מבולבל ממה שהתוכנית למונומנטים, אומנות וארכיונים (MFAA) הייתה ומה שהיא השיגה.
הארגון האמיתי מעולם לא היה גדול (כמה עשרות קצינים לכל היותר), אבל הסרט מצמצם אותו לשבעה גברים בלבד כדי להתאים אישית את המצוד אחר האומנות בזוזה: חמישה אמריקאים, קצין בריטי אחד, הראשון שנהרג וקצין צרפתי, בשולי התפקיד הבריטי בהקמת הארגון.
זה מוצג כמי שהוקם ביוזמתו של קלוני [סטוקס] לאחר הפצצת מונטה קאסינו (אחרי פברואר 1944).
למעשה, התוכנית הוקמה לאחר הקרבות הבריטים בלוב בשנת 1942, וכבר הייתה קיימת (גם אם סבלה מ'חבלי לידה') כאשר בעלות הברית פלשו לסיציליה ביולי 1943."
הנושא המרכזי של הסרט נותר רלוונטי, ונציגים של גופים כמו האו"ם, אונסק"ו ו-Blue Shield International הפועלים בבקשה להגן על מורשת תרבותית באזורי מלחמה או באזורים הסובלים מאסונות טבע מוזכרים לעיתים קרובות בתקשורת כ"אנשי המונומנטים".
צייד ראשים הוא אדם אשר לוכד עבריינים נמלטים תמורת פרס כספי.
בעת המודרנית ציד ראשים מיוחס לרוב לארצות הברית, שם מדובר במקצוע חוקי במדינות רבות.
הצורה המודרנית של ציד ראשים הקיימת כיום בארצות הברית התפתחה במקור במאה ה-19 בתקופה בה שטחיה של ארצות הברית גדלו באופן ניכר ובשל כך רשויות אכיפת החוק התקשו לשמור על הסדר באזורים מרוחקים, ובשל כך נאלצו להסתייע בציידי ראשים פרטיים על מנת לאתר עבריינים נמלטים.
ציידי ראשים הפכו במקור נפוצים במיוחד במערב הישן של אמריקה.
המקצוע טומן בחובו סיכונים משמעותיים, שכן עבריינים נמלטים רבים עלולים להתנגד למעצר, ובמקרים רבים הדבר עלול להוביל לעימותים אלימים.
לרוב ציידי הראשים חייבים לערוך חקירות נרחבות ולהשתמש בטכנולוגיה מודרנית על מנת לאתר את העבריינים הנמלטים.
בעוד שחלק מציידי הראשים בארצות הברית עובדים לבד, אחרים פועלים כחלק מצוות.
בעוד שתחומי שיפוט שונים בארצות הברית מטילים תקנות מחמירות על ציידי הראשים, תחומי שיפוט אחרים מאפשרים לציידי הראשים לפעול תחת פיקוח מינימלי.
החלטת בית המשפט העליון האמריקני בתיק טיילור נגד טיינטור משנת 1872 קבעה שלציידי הראשים בארצות הברית יש סמכויות רחבות, כולל היכולת להיכנס לביתו של עבריין נמלט ללא צו.
במדינות מסוימות בארצות הברית, כמו קליפורניה ונבדה, על מנת לפעול כצייד ראשים חייבים לעבור הכשרה על מנת לקבל רישוי המאפשר לעסוק בכך.
לעומת זאת, במדינות ויסקונסין, אילינוי, קנטקי, ואורגון ישנו איסור מוחלט לעסוק בציד ראשים.
ציד ראשים מחוץ לארצות הברית
בעוד שציד ראשים הוא מקצוע חוקי במדינות שונות בארצות הברית, זהו אינו מקצוע חוקי במרבית מדינות העולם.
במרבית מדינות העולם, ובמיוחד בעולם המערבי, רק גורמי אכיפת החוק רשאים לתפוס פושעים נמלטים.
לאורך השנים נוצרו סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו רבים המתמקדים בציידי ראשים כגון:
בסרט המערבון "הטוב הרע והמכוער" משנת 1966 הדמות הראשית, המגולמת על ידי קלינט איסטווד, עוסקת בציד ראשים.
בסרט הפעולה הקומי "מרדף חצות" משנת 1988 הדמות הראשית, המגולמת על ידי רוברט דה נירו, עוסקת בציד ראשים.
סרט האנימה "קאובוי ביבופ" משנת 1998 מתמקד בקבוצת ציידי ראשים עתידנית.
בסרט המערבון "ג'אנגו ללא מעצורים" משנת 2012 הדמות הראשית, המגולמת על ידי ג'יימי פוקס, היא של עבד משוחרר שהפך לצייד ראשים.
זיכיון מלחמת הכוכבים כולל את ציידי הראשים בובה פט, ג'נגו פט והמנדלוריאן.
בסדרה האמריקנית "The Fall Guy" (1981–1986) הדמות הראשית, המגולמת על ידי לי מייג'ורס, הוא פעלולן בהוליווד שעובד גם כצייד ראשים.
אחד מציידי הראשים האמיתיים הנודעים ביותר הוא דוויין "הכלב" צ'פמן אשר התפרסם בזכות תוכנית המציאות בכיכובו "דוג, צייד הראשים" (2004–2012).
סדרת משחקי Red Dead Redemption מאפשרת לשחקנים לעסוק בציד ראשים.
ציטי זני () הוא הרכב מוזיקלי לטבי המונה שישה מוזיקאים, והם ייצגו את לטביה לאירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה, עם שירם "Eat Your Salad".
הלהקה נוסדה בריגה במרץ 2020.
ב-2021 הוציאה הלהקה לאור את אלבום הבכורה שלה, "Dogs Take it to the Streets".
ב-4 בדצמבר 2024 פורסמה רשימת האמנים המתמודדים בסופרנובה 2025. ציטי זני נכללו בתוכה עם שירם "Ramtai".
ב-1 בפברואר 2025 הם העפילו לגמר התחרות מחצי הגמר, וב-8 בפברואר הם סיימו במקום השלישי בגמר הקדם.
לאחר התחרות פורסמו התוצאות לקדם ומסתבר שהיה תיקו משולש בקדם בינם ובין זוכות הקדם טאוטומייטאס (Tautumeitas) וסגנית הקדם אמיליה (emilija).
כל אחד מהשלושה סיים עם 18 נקודות, כאשר הלהקה זכתה ב-12 נקודות שופטים (מרב הנקודות שאפשר לקבל מהם) אך רק ב-6 נקודות מהקהל הלטבי.
שובר השוויון היה הצבעת הקהל ולכן טאוטומייטאס זכו בקדם.
ציידי האיילים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
בסרט מככבים מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי במסע ציד איילים.
הסרט, שבוים על ידי בן שרפסטין עם מוזיקה מאת פול סמית', כולל את דיבובם של וולט דיסני בתור מיקי, קלרנס נאש בתור דונלד, ופינטו קולביג בתור גופי.
זהו הסרט הקצר ה-93 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והרביעי באותה השנה.
הסרט מתחיל עם נקבת אייל קורא (עם שיער בלונדיני מתולתל ובאופן מוזר גם זוג קרניים) חוצה את האגם.
דברים מוזרים נוספים בה הם בכך שהיא משמיעה את קריאת ההזדווגות שלה באמצעות נשיפה בקרן ומראה רגליה (שכעת חשופות לאחר יציאתה מהאגם) די מוכר.
בעלי הרגליים הם דונלד וגופי, מחופשים בתחפושת מאולתרת של נקבת אייל קורא.
בעקבותיהם מיקי, גם הוא קורא דרך קרן כשהוא מחופש לשיח על כלונסאות.
קריאתו של גופי נענית על ידי אייל אמיתי, מה שגורם לו ולדונלד לצעוק בהתרגשות "זה הוא!".
מיקי אומר להם ללכת אליו בעוד הוא יעשה את השאר, תוך כדי שהוא מציג את רובה הציד שלו.
מיד הצמד יוצא לאתר את האייל.
בחזרה למיקי, שמחפש גם הוא אחר האייל.
הוא נעמד מעל שיח ומשמיע את קריאתו, אשר נענית על ידי אייל אדום וגדול שהסתתר בשיח.
דבר זה מבהיל את מיקי וגורם לו להפיל את רובה הציד שלו, שמעצם הנפילה הוא משמיע ירייה ונשבר, מפחיד לזמן קצר את האייל.
היונק בעל הקרניים, שעכשיו הוא רעב, מחליט לאכול את שיח ההסוואה של מיקי.
העכבר, שאינו מעוניין להסתכן, לוקח כמה צעדים אחורה, אך האייל עוקב אחריו ונוגס בו ביס נוסף, הפעם לוקח את מכנסיו של מיקי יחד איתו.
כמובן, מיקי לוקח את המכנסיים שלו בחזרה.
בינתיים, דונלד וגופי איתרו את מטרתם, אייל שחור וגדול.
הצפייה בזכר אוכל שיח מלא בעלים בביס אחד גורם לדונלד לצהול ולהוסיף קצת איפור ושפתון כדי להפוך את התחפושת לאטרקטיבית יותר.
גופי מוסיף בושם לתחפושת, וגם לעצמו, ומרסס שובל לעבר האייל, נותן לרוח לעשות את כל השאר.
האייל, המוקסם מהריח, עוקב אחריו אל "גברת האייל" הממתינה.
הצצה בלבד היא כל מה שנדרש כדי שהאייל המיוחם יהיה שבוי בקסמה, במיוחד כאשר "היא" מבצעת בפניו הליכה מגרת.
כאשר נקבת האייל קוראת לו באופן עדין, האייל הזכר מגיב בקריאה חזקה, המעיפה את התחפושת מגופם של גופי ודונלד.
לגופי (שעדיין מחזיק בראש האייל המזויף) עולה רעיון ובעזרת עלי שיח סמוך הוא מבצע ריקוד עד שהוא ודונלד מצליחים להחזיר את התחפושת, מה שהופך את הזכר המאוהב למוקסם עוד יותר.
שוב מחופש, הצמד רוקד בפתייניות עם האייל המגורה, ומצליח לגרום לו ללכת בעקבותיהם; למרבה הצער, החצי האחורי בו נמצא דונלד, נופל מצוק ונוחת על דבורה זועמת בחזרתו למעלה.
החרק עוקב אחרי הברווז לתוך התחפושת, גורם לזוג לרקוד לצלילי "La Cucuracha".
האייל, המעוניין בנשיקה, מנשק את גופי, לאחר שדונלד מנסה להכות את הדבורה בעזרת נבוט, פעולה הגורמת לראש האייל שגופי חובש לעוף; למרבה המזל הראש המזויף נוחת על חזרה על גופי רגע לפני שהאייל מסוגל להבחין בתרמית.
הם מפתים את האייל האחוז אקסטזה למיקי כדי שיוכל לעשות את השאר.
עם זאת, הם לא יודעים שהם מובילים את האייל ישר לעבר אייל אחר.
לרוע מזלו של מיקי, ההסוואה שלו נאכלת כליל והאייל ממנו הסתתר אינו מרוצה כלל.
כשהאייל מתכונן להסתער על מיקי, הוא שומע קריאה פלרטטנית שמושכת את תשומת לבו.
מסתובב לאחוריו, האייל מבחין בנקבת אייל מושכת המקפצת לעברו.
האייל מוכה האהבה ב"נקבה", צועד לעברה בזמן ש"היא" נתקלת בו ללא הבחנה.
בזמן שהזכר מלקק את פני התחפושת ומתכרבל "איתה" (למרות שגופי המחופש מנסה לסלק מעליו את החיה), דונלד מנסה להמשיך להתקדם אך מהר מאוד מבין שהוא מתחת לאייל שמנסה לחזר אחר ה"בלונדינית הלוהטת".
לפני שהאייל האדום מנסה עוד מהלכים עם מה שנראה כמו נקבת אייל אטרקטיבית תחתיו, האייל השחור הקנאי מאתגר אותו לדו-קרב עבור ידה של "הגברת".
שני האיילים מתכוננים להילחם כשדונלד וגופי נמלטים ומטפסים על עץ.
האיילים מחדדים את הקרניים שלהם, מתנגשים והיאבקות שלהם מרעידה את פני האדמה, גורמת לגופי ודונלד התלויים על העץ ליפול בין שני האיילים.
צמד בעלי הקרניים שוכחים מכל תקרית התחפושת, ודונלד וגופי נסים על נפשם בזמן שהאיילים הזועמים רודפים אחריהם.
מיקי מצטרף אליהם עד מהרה ויחד שלושתם עולים על סירה וחותרים הרחק משם, ובכך מסיימים את הסרט.
איילים – קלרנס נאש, פינטו קולביג, לי מילר
הסרט משמש כבסיס וככותרת לשלב השלישי במשחק הווידאו "Mickey Mania" משנת 1994, שיצא ל-Super NES, סגה מגה דרייב, Sega CD וגם לפלייסטיישן (תחת הכותרת "Mickey's Wild Adventure").
ציידי הלווייתנים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1938 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
עלילת הסרט, שבוים במשותף על ידי דייוויד הנד ודיק הומר, מציגה את מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי במסע ציד של לווייתנים.
המדבבים הם קלרנס נאש בתור דונלד ופינטו קולביג בתור גופי, מיקי לא מדבר בסרט זה.
מוזיקת הסרט הולחנה על ידי אלברט היי מאלוט, אם כי ללא קרדיט.
זהו הסרט הקצר ה-101 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשלישי באותה השנה.
מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי שטים על אוניית ציד לווייתנים בחיפוש אחר לווייתנים.
דונלד מנסה לאכול כריך לארוחת צהריים, אך לפני שהוא מסוגל לתת ביס להקת שחפים מתנפלים עליו בכדי לקבל את הכריך ובסופו של דבר אוכלים את רובו.
בעוד דונלד עסוק במאבק בשחפים, שקנאי סמוך אוכל את שארית הכריך מידיו של דונלד.
בינתיים, מיקי מנסה לשפוך דלי מים מסיפון האונייה, אבל זה ממשיך לחזור אליו, למורת רוחו.
דונלד מבחין בלווייתן ישן באופק ומאיץ בגופי לירות בו.
אך מאמציו של גופי לירות בצלצל ממשיכים להיכשל עד שבשלב מסוים הוא מבעיר את הישבן שלו עצמו.
לבסוף הוא מצליח לשגר מהתותח את העוגן במקום את הצלצל, אך רגלו נתפסת בחבל הקשור לעוגן וכשזה האחרון פוגע בקרחון, גופי מוצא את עצמו תלוי באוויר כשמתחתיו נם לו הלוויתן.
דונלד ממהר להציל את גופי, אך אינו מספיק להגיע בזמן וגופי נופל מהחבל, דרך פתח הנשימה של הלוויתן, היישר לחלל הפה שלו.
גופי מדליק גפרור כדי שיוכל לראות טוב יותר, בלי משים לב מעיר את הלוויתן שמתחיל להשתעל מהעשן.
גל נכנס דרך פיו הפתוח של הלוויתן ושוטף את גופי פנימה יותר.
הוא נשלף מתוך פתח הנשימה של הלוויתן ונופל בחזרה למטה, כשהפעם ראשו נתקע בפתח הנשימה.
דונלד, שעד עתה נאבק במגף של גופי שנשאר על החבל, נופל למים ונרדף על ידי הלוויתן הזועם בחזרה אל האונייה, שם, לאחר שדונלד כמעט נטרף, הלוויתן מתנגח ומשמיד את האונייה.
מיקי, דונלד וגופי עפים באוויר ונוחתים על רפסודה קטנה עשויה משברי האונייה.
גופי מחזיק בידיו דג קטן, מאמין שזהו הלוויתן בכך שהוא אומר "הנה הוא, הוא בטח התכווץ!".
המגזין Motion Picture Herald הציג חוות דעת במדור שלהם "What the Picture Did For Me" (מה הסרט עשה בשבילי), "איזו אכזבה.
בדיסני בטח עבדו על פרדיננד והכינו את [סרט] זה במהלך ארוחת הערב.
קו העלילה של הסרט הוא פרודיה המבוססת באופן רופף על הרומן "מובי דיק" (1851) מאת הרמן מלוויל.
מיקי לא מדבר בסרט זה כלל, הן בגרסה המקורית והן בדיבוב העברי.
הלוויתן בסרט זה שימש השראה לדמותו של מונסטרו, הלוויתן שבלע את פינוקיו וסבא ג'פטו בסרט "פינוקיו", שהיה בשלבי הפקה באותה תקופה.
זו הפעם האחרונה שפינטו קולביג דיבב את גופי לפני עזיבתו את דיסני בסוף שנות ה-30. הוא חזר באמצע שנות ה-40 ב"איך להיות מלח".
זה היה אחד מסרטים הקצרים שהוצגו כשלבים במשחק הווידאו Epic Mickey.
(בון) ציידי האוצר הוא הקומיקס השמיני בסדרת ספרי "בון".
הספר יצא באנגלית בשנת 2002, ובתרגום לעברית בשנת 2011.
ונדל ואחד מנזירי הוני-ין-קארי מדברים על מה שהם מתכננים לעשות ורבים, ובאותו הזמן לוציוס מדבר עם טד החרק, שמסביר לו איפה יש מעגלי רוחות.
לוציוס, ונדל, כל לוחמי הוני-ין-קארי וכל האנשים שנשארו במערת הזקן מתחילים את דרכם לאת'יה.
באותו הזמן, באת'יה הגדולה, בני בון, סמיילי בון, בלופר בון, ת'ורן, סבתא בן ומלוויל העכבראש מגיעים לאת'יה.
כולם עם תחפושות, מנסים להסתתר בתוך עיר המלוכה הגדולה.
בני בון ות'ורן פוגשים את טאניל, ילדה קטנה מאת'יה, שמעצבת פסלים בתוך העיר, פסלי אבני תפילות.
היא מספרת להם על מימ, מלכת הדרקונים הראשונה, ומביאה לת'ורן אבן תפילות.
בזמן הזה, סמיילי ובלופר נוהגים בעגלת קש גדולה שבתוך הקש מסתתר מלוויל העכבראש.
סבתא בן כועסת על שניהם אך נרגעת.
פתאום נער, שהוא אח של טאניל, מסביר לסבתא בן שמחכים לה מתוך לעיר, וכולם כולל עגלת הקש יוצאים לעבר תוך העיר ובלופר מתכנן למצוא את אוצר את'יה הגדול.
הם מגיעים למורה הקודם של סבתא בן של עין החלימה.
הם נכנסים לתוך "ביתו" הקט.
המורה הקודם של סבתא בן מתווכח עם בלופר וסבתא בן מרגיעה את הרוחות, ואז הוא מסביר דברים רבים.
לאחר מכן, הוא מבקש מבני בון להביא לו את מה שת'ורן קיבלה, אבן התפילות מטאניל.
בזמן שבני בון מתקדם להביא לו את אבן התפילות הוא עובר דרך נקודה קרה, ואז ת'ורן צורחת אל בון שיזהר.
היא רואה את שר הארבה, ברייר, מכוסת הראש, מולה, על בני בון.
היא רואה את שר הארבה, ברייר, שהיא אומרת לת'ורן להתקדם אליה.
בני בון רואה צל ברצפה ות'ורן מתקדמת לעבר הצל, מהופנטת.
כולם מנסים לעצור את ת'ורן מלהתקדם לעבר הנקודה הקרה, ועד שהם מצליחים לעצור אותה היא אומרת לברייר (בלי שאף אחד רואה או שומע) שהיא צריכה למצוא את כתר הקרניים.
כולם הולכים מהר חזרה לארמון.
בזמן הזה, ברייר, מכוסת הראש, וכל העכבראשים רואים את ברייר מדברת עם שר הארבה.
מכוסת הראש אמרה לו שהם יהרסו את את'יה וירצחו את ת'ורן.
לאחר שהשיחה נגמרה, ברייר מגיעה למקומות פאווה, שם העכבראשים וכל לוחמי צבא פאווה.
חיילי צבא פאווה רוצים להרוג את מכוסת הראש ברייר אך ברייר יותר חזקה ורוצחת כמה מהחיילים.
צבא פאווה עוברים לצד העכבראשים, ברייר ושר הארבה וברייר אמרה להם שיש לה תוכנית גיבוי אם יקרה משהו ואז רואים את קינגדוק, מחכה במקדש העכבראשים הקדום.
בני בון ובלופר בון מתעוררים בארמון המלוכה, ולא יודעים איפה סמיילי.
הם מתחפשים במהירות ויוצאים לרחובות את'יה לבדם.
סמיילי נכנס לאורווה, לאסם, ומביא ארוחת בוקר למלוויל.
באותו הזמן מישהו זקן מנסה להיכנס לתוך שער נעול על ידי הוני-ין-קארי, וטוען שגנבו לו את עגלת הקש שלו, אך הם מגרשים אותו.
ברחובות את'יה, בני בון ובלופר בון מסתובבים.
בני בון רוצה ללכת לאורוות, לחפש את סמיילי, אך בלופר רוצה ללכת לכיכר השוק כדי למצוא זהב ואת אוצר את'יה.
הם צריכים לברוח מהוני-ין-קארי, חיילי את'יה, אך הם נפגשים בהם ומיד בורחים.
בלופר בון ובני בון מגיעים לכיכר השוק ובלופר הולך כדי לבדוק באיזה כסף הם משתמשים, אך דבור ענקי תוקף את בני בון.
בלופר מתאכזב מזה שמשלמים באת'יה בביצים.
הדבור מתרחב לקבוצת דבורים שתוקפת את בני בון.
בלופר מציל אותו והדבורים בורחים מהמקום.
כאשר אנשי המכירות באת'יה רואים שבלופר הבריח את הדבורים שמביאים אימה למקום, ומביאים לבלופר 20 מטבעות זהב אמיתיים ואומרים לו שכל יום שהוא מבריח את הדבורים הם מביאים לו 20 מטבעות זהב חדשים.
בני בון ובלופר בון בורחים מחיילי את'יה שעוקבים אחריהם ומתחבאים.
באותו הזמן, המורה של סבתא בן מגיע לסבתא בן ולת'ורן ומסביר להם דברים רבים וחשובים, בנוגע לדרקונים, את'יה עצמה ועוד.
לאחר מכן, חיילי את'יה לא מוצאים את בני ובלופר בון כי הם התחבאו, והולכים.
לאחר שהם הולכים, בני בון ובלופר בון בורחים.
בני ובלופר נכנסים שוב לרחובות את'יה וכל אחד מהם מתפצל ומנסה לא לפגוש את חיילי את'יה, אך בני בון פוגש אותם.
בזמן זה, טד החרק מבקר את ת'ורן וסבתא בן ומספר לת'ורן על אמה, לונריה, או בשם החיבה שלה: "סהר בר".
באותו הזמן, לאחר ההסברים, בלופר נכנס לתוך האסם בו סמיילי ומלוויל נמצאים.
בלופר מבקש מסמיילי שיחרוט על מטבעות הזהב שלו את פרצופו (של בלופר).
הוא אומר לו שמתי שייקח את האוצר, הם יחזרו לבונוויל, אך סמיילי עצוב מכיוון שהוא לא יודע אם מלוויל יבוא איתו לבונוויל.
בזמן זה, במגדל את'יה הגדול, לורד טרסיל (שסבתא בן רוצה להרוג אותו ונותנת לו את הכינוי "בוגד") מדבר עם עוזר את'יה.
טרסיל מחפש את הבונים בעיר.
בלילה, סבתא בן, ת'ורן ובלופר הולכים למורה הקודם של סבתא לפגישת המחתרת הגדולה, והם לא יודעים איפה בני בון.
הם מגיעים למורה הכי קסום ובגדול של עין החלימה, הבוס של סבתא בן בעבר.
בפגישות המחתרת הם מדברים על האוצר, בלופר מקשיב לכל מילה אך לא מצליח להוציא דברים גדולים יותר בנוגע לאוצר.
בני בון רץ אליהם מרחוק ואומר להם שהם מוכרחים להסתלק, כי טרסיל מגיע אליהם.
המקום, תוך כמה דקות, נשאר ריק וכולם מתחבאים.
סבתא בן, ת'ורן, בני בון והמורה הקדום והחשוב, ללא בלופר כי נאבד במהלך הבריחה, מתחבאים מחיילי את'יה.
הם מתווכחים עם המורה הגדול ולמורה לא אכפת משום דבר, עד שת'ורן אומרת לו שהיא צריכה למצוא את כתר הקרניים.
באותו הזמן בלופר מצליח להתחמק היישר אל סמיילי ומלוויל.
סמיילי מראה לבלופר את תוצאות המטבעות.
לאחר מכן בלופר וסמיילי יוצאים לרחובות את'יה כדי למצוא את האוצר ראשונים.
בזמן זה, המורה החשוב מדבר על כתר הקרניים.
סבתא בן אומרת שהם מתחילים לצאת למלחמה, שהמורה יודיע את זה, שהיא ות'ורן ילכו אל טרסיל ושבני בון ישמור על בלופר.
הבוקר עולה על את'יה וסמיילי ובלופר מגיעים לבאר המרכזית בעיר, שם ככל הנראה נמצא האוצר, הם מנסים לפתוח את הבאר עד שחיילי את'יה מוצאים אותם.
שנייה לפני שנתפסים, הדבורים הענקים של את'יה מתחילים להילחם בחיילים.
בני בון, סבתא בן ות'ורן הולכים לגגות העיר, שם רואים שהמלחמה מתחילה.
חיילי את'יה לוקחים את טאניל באכזריות.
סבתא בן רצה לעבר השער, שם התחילה המלחמה, ות'ורן ובני בון יורדים אל טאניל, ות'ורן מצילה את טאניל.
סבתא בן מסלקת את הדבורים מהרחובות, ומחפשת את בלופר וסמיילי.
חיילי את'יה לוקחים את ת'ורן ובון אל הצינוק והמלחמה מתחילה לגמרי: ברייר, העכבראשים וכל צבא פאווה נכנסים לאת'יה וסבתא בן מתכוננת.
בני בון - בן דודם של סמיילי ובלופר בון.
מאוהב בת'ורן ומכור לספר מובי דיק.
בלופר בון - בן דודם של בני וסמיילי בון.
מתוחכם וחכם, מחפש את אוצר את'יה.
סמיילי בון - בן דודם של בלופר ובני בון.
ת'ורן הרוואסטאר - בת למשפחת המלוכה ונכדתה של סבתא בן.
רוז הרוואסטר "סבתא בן" - בת למשפחת המלוכה, סבתה של ת'ורן.
נזירי הונו-ין-קארי וחיילי את'יה - אנשים בעלי כיסויי ראש.
ברייר הרוואסטאר 'מכוסת הראש' - מכוסת הראש העובדת עם שר הארבה.
העכבראשים - יצורים גדולים העובדים עם ברייר ועם שר הארבה.
צבא פאווה - לוחמים של עיר המלוכה "פאווה" שליד את'יה.
מורי - המורה הקודם של סבתא בן.
מורנו - המורה הגדול של סבתא בן בעבר.
אמן החלימה הגדול ביותר באת'יה.
חברם של ת'ורן, בני בון, בלופר בון, סמיילי בון וסבתא בן.
יודע איפה נמצאים מעגלי הרוחות.
לוציוס - מנהל פונדק "כף הקלע" בעבר.
נראה רק בתחילת הספר כאשר יצאו לאת'יה.
ונדל - חברו של לוציוס.
צייד התנינים היא תוכנית טבע דוקומנטרית אוסטרלית-אמריקאית ששודרה במקור בין השנים 1996 ל-2007. את התוכנית שודרה בתחילה בערוץ Animal Planet ובהמשך בערוץ דיסקברי.
את הסדרה הנחה מומחה חיות הבר האוסטרלי סטיב ארווין, יחד עם אשתו, טרי ארווין.
הפקת הסדרה הסתיימה לבסוף בעקבות מותו הטראגי של סטיב ארווין בסתיו 2006 במהלך הצילומים של סרט דוקומנטרי תת-ימי כאשר הוא נהרג על ידי טריגון קצר-זנב.
במסגרת התוכנית סטיב ארווין נסע למיקומים שונים וקיים אינטראקציות עם מגוון רחב של חיות בר מסוכנות ואקזוטיות.
התוכנית נועדה לחנך את הצופים על חיות הבר, לקדם את מאמצי השימור, ולהפריך מיתוסים שונים הקשורים לבעלי חיים מסוימים.
בכל פרק ארווין נהג לקיים אינטראקציות עם בעלי חיים שונים כמו תנינים, נחשים, לטאות וזוחלים שונים, ולעיתים רבות תועדו מקרים בהם הוא לכד בעלי חיים מסוימים והעביר אותם לסביבות בטוחות יותר.
ארווין נהג לספק הסברים מעמיקים על התנהגותם של בעלי חיים מסוימים, בתי הגידול שלהם, האיומים אשר עימם הם מתמודדים כתוצאה מהמפגש עם בני אדם, הרס בתי הגידול שלהם, וצייד של מינים מסוימים של בעלי חיים.
הצלחתו התוכנית הובילה להפקת שתי סדרות ספין-אוף וסרט ספין-אוף:
Croc Files (שודרה במקור בשנים 1999–2001) – תוכנית טבע חינוכית לילדים.
The Crocodile Hunter Diaries (שודרה במקור בשנים 2002–2004) - סדרת טבע דוקומנטרית.
התוכנית זכתה לפופולריות עצומה ברחבי העולם ובעקבות כך סטיב ארווין הפך לדמות מוכרת ברחבי העולם אשר מזוהה עם מאמצי שימור חיות הבר בעולם.
גישתו חסרת הפחד באינטראקציות שלו עם בעלי חיים מסוכנים ומסירותו לחינוך הציבור זיכו אותו בהערכה רבה.
התוכנית תרמה באופן משמעותי להעלאת המודעות העולמית לשימור חיות בר ולחשיבות ההגנה על מיני בעלי חיים בסכנת הכחדה.
גם לאחר מותו של סטיב ארווין משפחתו, כולל אשתו טרי, בתו בינדי ובנו רוברט, המשיכו לקדם את שימור חיות הבר באמצעות הופעות בתקשורת ומעורבותם ביוזמות שונות.
ציידות השדים של הקיי פופ הוא סרט הנפשה אמריקאי מוזיקלי מסוגת פנטזיה-פעולה עם אלמנטים קומיים, בבימויים של מגי קאנג וכריס אפלהאנס, על פי תסריט שכתבו יחד עם האנה מקמקן ודניה חימנס, המבוסס על רעיון מקורי של קאנג.
הסרט מופק על ידי "סרטי סוני הנפשה" עבור נטפליקס, ואויר על ידי Sony Pictures Imageworks.
צוות המדבבים כולל את ארדן צ'ו, אן יו-סאופ, מיי הונג, ג'י-יאונג יו, קים יונג'ין, דניאל דיי קים, קן ג'ונג ולי ביונג-הון.
הסרט עוקב אחר חברות להקת בנות קיי-פופ בדיונית בשם "Huntr/x (בעברית: האנטריקס), שמנהלות חיים כפולים – ככוכבות פופ ביום וציידות שדים בלילה.
הן נאלצות להתעמת מול להקת בנים יריבה בשם "Saja Boys" (בעברית: סאג'ה בויז), שחבריה הם למעשה שדים במסווה.
עלילת הסרט שואבת השראה התרבות הקוריאנית, תוך שילוב אלמנטים של מיתולוגיה, שדים וקיי-פופ, והוא מתאפיין בסגנון חזותי שמושפע מתאורת מופעים, צילום מוזיקלי, וידאו קליפים, אנימה ודרמות קוריאניות.
הפסקול המקורי כולל שירים בביצוע כוכבי הסרט ופסקול מקורי מאת מרסלו זרבוס.
הסרט עלה לשירות "נטפליקס" ב-20 ביוני 2025, וגרסת "שירה בציבור" (Sing-Along) הוקרנה בהפצה קולנועית מוגבלת בת יומיים מ-23 עד 24 באוגוסט 2025. הסרט זכה לשבחי ביקורת על האנימציה, העיצוב, המשחק הקולי, התסריט והמוזיקה שלו, והוגדר כתופעה תרבותית.
הוא הפך לסרט המקורי הנצפה ביותר בהיסטוריה של נטפליקס, עם מעל ל-325 מיליון צפיות, וגרסתו הקולנועית הייתה להפצה הרחבה ביותר לסרט מבית נטפליקס – ולראשונה אף הגיעה לראש טבלת שוברי הקופות בארצות הברית, תוך שהיא עקפה את "רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית" (2022).
גם הפסקול זכה להצלחה רבה, טיפס לראש המצעדים ברחבי העולם, ונכנס להיסטוריה כפסקול הקולנועי הראשון ש-4 שירים מתוכו נכנסו לעשירייה הפותחת של בילבורד הוט 100. סרט המשך נמצא בפיתוח וצפוי לצאת לנטפליקס בשנת 2029.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-83, הסרט זכה בשני פרסים: סרט האנימציה הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר ("Golden")
בעבר הרחוק, שדים טרפו בני אדם והאכילו את נשמותיהם לשליטם, גי-מה.
שלוש נשים הצליחו להילחם בהם באמצעות שירה וליצור מחסום קסום בשם "הון-מון" (Honmoon).
במהלך הדורות, שלישיות חדשות של לוחמות שדים הוכשרו לתחזק את המחסום ולחזקו ל"הון-מון הזהוב", חותם סופי שיגרש את השדים מהעולם האנושי לצמיתות.
בהווה, להקת הקיי-פופ הנשית "האנטריקס" ("Huntr/x") – המורכבת מרומי, מירה וזואי – היא השלישייה החדשה, הפועלת תחת הנחייתה של סלין, ציידת שדים לשעבר שאימצה את רומי כילדה.
לאחר סיום סיבוב ההופעות העולמי שלהן, הלהקה משחררת את הסינגל החדש "Golden", אותו הן מתכננות לבצע בפני מעריציהן בשידור חי.
רומי מתחילה לאבד את קולה בשל מוצאה השדי – סוד הידוע רק לסלין, שהבטיחה לה כי הפיכת ההון-מון לזהוב תסיר את סימני השדה שלה.
בעולם השדים, גי-מה זועם על כישלונות משרתיו.
חמישה שדים, בראשותו של ג'ינו – אדם לשעבר – יוצרים להקת בנים בשם הסאג'ה בויז ("Saja Boys") שמטרתה לגזול את קהל המעריצים של האנטריקס ולערער את המחסום הקסום.
בתמורה, גי-מה מבטיח למחוק את זיכרונותיו האנושיים של ג'ינו.
במהלך הופעת הבכורה של הלהקה, חברות האנטריקס מגלות את זהותם האמיתית של חברי הסאג'ה בויז.
במהלך עימות עם רומי, ג'ינו מבחין בסימניה אך שומר על סודה.
בשיחה פרטית, הוא משתף אותה בכך שהוענק לו קול יפה על ידי גי-מה לפני כ-400 שנה, דבר שהוציא את משפחתו מעוני אך הוביל אותו לעולם השדים.
מאז הוא נושא באשמה על כך.
לקראת טקס פרסי הפופ, האנטריקס שואפות לחשוף את האמת ויוצרות שיר חדש בשם "Takedown".
עם זאת, מירה מתחילה לחשוד ברומי, שמציעה לוותר על השיר בשל השנאה שבו כלפי שדים.
רומי, הקרועה בין זהויותיה, מציעה לג'ינו הסכם: אם יסייע להן לנצח בטקס ולחזק את ההון-מון, הוא יוכל להישאר בעולמם.
היא מגלה לו שהבושה במוצאה החלישה את קולה, אך הדיאלוג איתו ריפא אותו.
ג'ינו, שכבר אינו שומע את קולות גי-מה בזכותה, מסכים לבגוד בלהקתו.
אך גי-מה מזמן אותו, מזכיר לו שוויתר על משפחתו למען תהילה, ומאיים עליו בשובם של הקולות המייסרים.
בטקס הפרסים הסאג'ה בויז נעדרים, והאנטריקס עולות לבמה עם השיר "Golden" לאחר שבחרו לגנוז את "Takedown".
אך שדים מתחזים מפרידים בין רומי לחברותיה, מתחזים אליהן וגורמים לה לבצע את "Takedown" ולחשוף את סימני השדים שלה.
רומי נמלטת ופוגשת במירה וזואי האמיתיות, שחשו נבגדות.
ג'ינו מודה שרימה אותה, בעוד גי-מה מטיל כישוף על הקהל ומוביל אותם להופעת שיא שתשבור את ההון-מון ותשחרר אותו.
רומי פונה לסלין ומתחננת שתסיים את חייה, אך סלין מסרבת ורומי עוזבת בזעם.
לבסוף, היא מופיעה שוב עם שיר חדש על קבלה עצמית, משחררת את הקהל מהכישוף.
הלהקה מתאחדת, נלחמת בשדים, וג'ינו מקריב את עצמו כדי להציל את רומי, מוסר לה את נשמתו המחודשת.
הכוח המחודש מאפשר להאנטריקס להביס את גי-מה וליצור הון-מון חדש.
בסיום הסרט, רומי משלימה עם זהותה, מתפייסת עם חברותיה, ושלושתן יוצאות לפגוש את מעריציהן באור יום.
במרץ 2021 הכריזה "סרטי סוני הנפשה" כי כריס אפלהאנס ומגי קאנג יביימו את הסרט.
כתיבת התסריט הופקדה בידיהן של האנה מקמקן ודניה חימנס, בעוד שארון וורנר ומישל ל.
על העיצוב האמנותי והוויזואלי של הסרט הופקדו המעצבות מינג-ג'ו הלן צ'ן ואמי תומפסון.
באפריל 2025 פורסם כי ג'י-יאונג יו לוהקה לתפקיד מרכזי בסרט.
שאר חברי צוות המדבבים נחשפו בשלהי החודש.
כמו במרבית סרטי "סרטי סוני הנפשה", הנפשת הסרט בוצעה על ידי חברת ההנפשה "Sony Pictures Imageworks".
העבודה על הנפשת הסרט הושלמה באפריל 2025.
את השירים המקוריים עבור פסקול הסרט כתבו דני צ'ונג, IDO, וינס, KUSH, EJAE, ג'נה אנדרוז, סטיבן קירק, לינדגרן, מארק סוננבליק ודניאל רוחאס.
ההפקה המוזיקלית בוצעה על ידי אדי פארק, 24, IDO, DOMINSUK, אנדרוז, קירק, לינדגרן ואיאן אייזנדרת.
המלחין מרסלו זרבוס הלחין את הפסקול המקורי.
הפסקול יכלול גם את קולותיהם של אודרי נונה, ריי אמי, אנדרו צ'וי, קווין וו, samUIL לי, Neckwav וליאה סלונגה.
הסינגל המוביל מתוך הפסקול, "Takedown", צפוי לצאת ביוני 2025 ומבוצע על ידי ג'ונגיון, ג'יהיו וצ'ייאונג מלהקת "טווייס".
הפסקול של הסרט נכנס למקום השמיני במצעד בילבורד 200. זהו הפסקול עם המיקום הגבוה ביותר מאז פסקול הסרט "מרשעת", שבינואר 2025 הגיע למקום השני.
באפריל 2022 דווח כי "נטפליקס" רשמה את הסרט ברישומי ההפצה שלה.
בפברואר 2023 אישר מנכ"ל "סרטי סוני", טום רוטמן, בריאיון ל-"Business Insider" כי הסרט יופץ בשירות הזרמת המדיה.
ביוני 2024 פורסם כי הסרט עתיד לעלות לשירות במהלך 2025, ובאפריל 2025, נחשפה תאריך ההפצה המדויק – 20 ביוני 2025.
ב-"הארץ" כתב אורון שמיר כי הסרט הוא חוויה צבעונית ממסטלת שקל להתמסר אליה.
בעין הדג כתב יצחק בארי שהסרט מהווה משל לתרבות הפופ בכללותה, "זה שזה קליט, קופצני וצבעוני לא אומר שזה חסר ערך".
ב-וואלה תרבות כתבה נעמה רק שהסרט איננו ניסיון זול לנצל את הז'אנר, כפי שניתן לחשוב, אלא סרט מלא רגש ומושקע למדי.
באתר Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות על הסרט שניתנו בידי המבקרים הוא 94%.
באתר IMDb הדירוג הממוצע שניתן לסרט הוא 7.5/10.
ב-Metacritic דירוג המבקרים בסרט עומד על 77%.
צייד מתלבש לאחר הרחצה הוא ציור שמן על לוח עץ מאת חבריאל מטסו, המתוארך לשנים 1654–1656. מידות הציור הן 51.7 × 63.8 ס"מ, והוא חתום בצבע כהה על קת הרובה, במרכז התחתון: "GMetsù" (בכתיב ליגטורה).
הציור מתאר את חבריאל מטסו כשהוא יושב עירום לאחר רחצה, בשעה שהוא לובש את בגדיו.
הוא לובש חולצה לבנה ונראה מחייך ישירות אל הצופה, כמופיע על במה.
תנוחתו הנינוחה, מבטו המחויך והעובדה שהוא פונה ישירות אל הצופה מעניקים לו נופך תיאטרלי, המזכיר שחקן הפונה אל הקהל.
לצידו מונחים רובה וקרן אבק שריפה, ובענף עץ שמעליו תלוי ארנב שצד קודם לכן.
בצמוד אליו עומד כלבו הנאמן, דרוך אך רגוע.
מאחור נראים דמויות נוספות בקנה מידה מוקטן: רוחץ עירום נוסף בתוך המים, זוג הצועד בשביל סמוך, וגבר המתבונן מהגשר החוצה את תעלת המים.
בהקשר רחב יותר של נופי הולנד, מדובר בתיאור נדיר יחסית של רחצה בנהר – נושא שאינו נפוץ באמנות ההולנדית, בין היתר בשל זיהום המים באזורים העירוניים ובשל פחד רפואי נפוץ מחשיפת הגוף למים.
כאשר הופיעו דמויות רוחצים בנוף, הן תוארו לרוב בקנה מידה זעיר ובאופן סכמטי.
מטסו חרג ממוסכמה זו, ובחר להציג את עצמו כדמות עיקרית, גדולה ומעורטלת, בהבעה אינטימית ובלתי מרוחקת.
הרקע משלב נוף פתוח עם גשר, מים ועננים, והוא נצבע בטכניקה רכה וזורמת.
הקומפוזיציה מאוזנת היטב בין האזור הקדמי, העמוס בפרטים, ובין האופק שבו מצוירים נוף, גשר ודמויות משניות.
הבדל ברור מתקיים גם ברמת העיבוד: חלקי הציור הקרובים – גוף הצייד, כלבו ובגדיו – צוירו בפירוט רב, ואילו הרקע נצבע במשיחות חופשיות יותר.
בחלק התחתון השמאלי של התמונה ניכרות עקבות של רישום מקדים.
המשטח החום של לוח העץ משמש בסיס צבעוני לאדריכלות ולנוף, ומוסיף להם חיות וגוון טבעי.
ביצירה זו העניק חבריאל מטסו חשיבות רבה במיוחד לרקע הנופי, בשונה מרוב ציוריו.
מבין כלל יצירתו, רק בשלוש עבודות מוכר נוף בעל נוכחות כל־כך בולטת: הציור הנוכחי, צייד מציג את שללו, ושתי יצירות מוקדמות המתארות סצנות מהתנ"ך, שנבנו בנוף אידיאלי בסגנון איטליאני המזכיר את ציורי אסכולת אוטרכט.
גם אם נוף הציור הנוכחי עשוי להיראות כתיאור של אזור כפרי ליד ליידן, ככל הנראה מדובר בנוף מדומיין, פרי דמיונו של האמן.
המרחב כולו משדר תחושת פתיחות טבעית: קו האופק פתוח, הגשר והמים חוצים את הקומפוזיציה, ודמויות משניות משובצות באופק, תורמות לאווירה רגועה אך חיה.
ההבדל בין האזורים המעובדים בפרטי־פרטים לבין אלה הצבועים ברישול מבוקר תורם לעומק החלל.
משיכות המכחול החופשיות בעננים, בגשר ובנוף הרחוק נבדלות מהעיבוד המדוקדק של גוף הדמות והקדמה.
בכך הצליח מטסו ליצור איזון בין תחושת טבעיות נינוחה לבין נוכחות קומפוזיציונית חזקה של הדמות העירומה.
זיהוי הדמות העירומה כדמותו של חבריאל מטסו מבוסס על השוואה בין תווי פניו לבין דיוקנו העצמי המוכר, דיוקן עצמי כצייר (1655–1658), שנמצא באוסף המלוכה הבריטית.
אף שדיוקנאות עצמיים נפוצים בציורי ז'אנר הולנדיים, תיאור עצמי בעירום מלא הוא ייחודי.
בחירה יוצאת דופן זו עשויה להיות קשורה לדמות הצייד שאותה מגלם האמן.
בתקופה זו בהולנד, רשות לצוד חיות בינוניות וגדולות הייתה שמורה לבני האצולה ולבעלי משרות בכירות בלבד, ומטסו, שהיה צעיר וחסר מעמד, לא היה זכאי להשתתף בציד מסוג זה.
עם זאת, ייתכן שהורשה לצוד ארנבות, כפי שמרמזת הנוכחות של ארנב שצד.
ציידים הוצגו לעיתים קרובות באמנות ההולנדית של המאה ה־17 כדמויות תאוותניות, ולעיתים אף ליוו את דמותם סמלים מיניים גלויים למחצה.
בציור זה, מיקומו הבולט של הרובה בעל הקנה הארוך – שעליו אף חתום האמן – עשוי להיחשב לרמז פאלי על אוניות וביטחון גברי.
אמנים בני התקופה נהגו להשתמש במשחקי מילים ויזואליים ומילוליים סביב מושגי ציד ומיניות.
כך לדוגמה, הפועל ההולנדי vogelen ("לצוד ציפורים") שימש בלשון הדיבור ככינוי למגע מיני, וציורים בני התקופה תיארו גברים המציעים ציפורים לנשים כחלק ממחוות חיזור.
גם ארנבות, אף כי הופיעו בתדירות פחותה מציפורים, נכללו ביצירות רומזות מסוג זה.
בהתאם לכך, ייתכן שהציור נועד להציג את הצייד – ומכוח הזיהוי גם את מטסו עצמו – כדמות לוהטת ותשוקתית.
תנוחת הגוף העירומה, החיוך המהוסה, המבט הישיר, ואביזרי הציד המשולבים בקומפוזיציה, כולם מדגישים את מראהו החזק והבטוח.
קו רעיוני זה נמשך גם בציור נוסף של מטסו מאותה תקופה, צייד מציג את שללו, שבו נראה גבר גאה מציג את הציפור שצד.
גם שם הוצג הצייד בגאווה ובמרכז תשומת הלב, כייצוג של גבריות ויכולת מינית.
היצירה מאופיינת בשילוב בין משיחות מכחול רכות לבין אזורים מעובדים בפירוט רב, בהתאם לתפקודו של כל אזור בקומפוזיציה.
גופו העירום של הצייד, הבגדים שעל ברכיו, הכלב והאלמנטים הקדמיים צוירו בקפידה ובדיוק, בעוד שהנוף, הגשר והעננים ברקע בוצעו במשיכות מכחול חופשיות ורחבות יותר.
טכניקה זו נועדה להדגיש את נוכחות הדמות המרכזית ולהוביל אליה את מבט הצופה.
מבחינה צורנית, מטסו השתמש בקרקע חומה חשופה כלשהי – שכבת בסיס בגוון אדמדם־חום – אשר נראית מבעד לצבעים באזורי הנוף והאדריכלות, וכך העניק לתמונה חמימות כללית ועומק חזותי.
יתרה מזו, בחלקים התחתונים, ובעיקר בצמחייה שבשמאל התחתון, ניתן להבחין בקווי הרישום הראשוניים של הקומפוזיציה, דבר המעיד על אופן העבודה המדורג של האמן.
לעומת זאת, אזור הדמות והכלב עובד במידה רבה של גימור.
שוני נוסף מורגש באופן שבו קו המתאר עוצב: מטסו שרטט קווי מתאר כהים כדי ליצור תחושת צל ולהבליט עצמים מתוך הרקע.
הדבר ניכר במיוחד בגבולות בין בגדי הצייד לבין סביבתו, או בין אברי הגוף לבין הצמחייה.
טכניקה זו – של קווי הצללה כהים סביב הצורות – הייתה אופיינית ליצירותיו מאמצע שנות ה־50 של המאה ה־17.
בהיבט כללי, הטיפול האמנותי בציור זה מקביל לטכניקה שבה השתמש מטסו ביצירתו פרש מבקר בסדנת נפח, מאותה תקופה, שם ניכרת אף היא השארה חלקית של שכבת הקרקע וציור משולב של אזורים מעובדים לעומת אזורים חופשיים.
האזכור המוקדם ביותר לציור צייד מתלבש לאחר הרחצה מופיע ברשימת עיזבונו של הסוחר האנגלי תומאס מידן, שהתגורר ברחוב פלווולן בורגוואל באמסטרדם ונפטר בשנת 1692. בין חפציו נמנה ציור המתואר כ"צייד מתרחץ מאת מטסו", שככל הנראה מתייחס ליצירה זו.
ברשותו נמצאה גם יצירה נוספת מאת מטסו המתוארת כ"נפח", אשר עשויה להיות פרש מבקר בסדנת נפח, יצירה שאף היא צוירה בסמוך לזמן יצירת הציור הנוכחי.
במהלך המאה ה־18, עבר הציור לידי לוקאס מרנס, קפטן בחברת הודו המזרחית ההולנדית וראש עיריית העיר הורן.
לאחר מותו של מרנס נמכר הציור במכירה פומבית באמסטרדם בשנת 1778, ונרכש על ידי סוחר האמנות ההולנדי יאן ספן.
ככל הנראה נמכר מיד לאחר הרכישה לסוחר זר, שכן בשנת 1780 כבר הופיע ברשימת האוסף של המדינאי והסופר השווייצרי פרנסואה טרונשן, אשר היה הראשון לזהות את הדמות המרכזית בציור כפורטרט עצמי של מטסו.
הציור עבר בירושה בשושלת טרונשן במשך שישה דורות, עד שנמכר בראשית המאה ה־20 עם יתר אוסף המשפחה.
במהלך המאה ה־20 עבר הציור לבעלותו של ז'אווייה ז'יבודאן באחוזת בסאנג', ומשם עבר בירושה לבנו אנדרה ז'יבודאן.
לאחר מכן נמכר במספר מכירות פומביות בין השנים 1980–1991, ובשנת 2007 נרכש בידי הבעלים הנוכחי באמצעות גלריית Otto Naumann בניו יורק.
מאז נמסר הציור להשאלה והוצג במספר תערוכות בין-לאומיות מרכזיות.
התרכובת האורגנית ציטרולין היא חומצת אמינו α.
השם ציטרוזין נגזר מציטרולוס (Citrullus), המילה הלטינית לאבטיח.
למרות שמו והעובדה שתואר על ידי גסטרואנטרולוגים מאז סוף המאה ה-19, הוא בודד לראשונה מאבטיח בשנת 1914 על ידי החוקרים היפניים Yatarō Koga (古賀彌太郎) ו-Ryō Ōtake (大嶽了) באוניברסיטה האימפריאלית של טוקיו בשנת 1930. הנוסחה H2NC(O)NH(CH2)3 (NH2)CO2H.
זהו תוצר ביניים מרכזי במחזור האוריאה, המסלול שבו יונקים מפרישים אמוניה על ידי הפיכתה לאוריאה.
ציטרולין מיוצר גם כתוצר לוואי של ייצור אנזימטי של תחמוצת החנקן מחומצת האמינו ארגינין, בנוכחות האנזים סינתאז תחמוצת החנקן (nitric oxide synthase).
מארגינין דרך סינתאז תחמוצת החנקן, כתוצר לוואי של ייצור תחמוצת החנקן למטרות איתות.
מאורניתין דרך פירוק פרולין או גלוטמין / גלוטמט.
ציטרולין עשוי מאורניתין וקרבמויל פוספט באחת התגובות המרכזיות במחזור האוריאה.
הוא מופק גם מארגינין כתוצר לוואי של התגובה המזוזת על ידי משפחת NOS (NOS; EC 1.14.13.39).
הוא נפוץ גם בטריכוהיאלין במעטפת השורש הפנימית ובמדולה של זקיקי השיער, שם הוא מסונתז מארגינין.
ארגינין מחומצן תחילה ל-N - hydroxyl-arginine, אשר לאחר מכן מחומצן עוד יותר לציטרולין במקביל לשחרור תחמוצת החנקן.
ציטרולין נוצר גם על ידי אנטרוציטים של המעי הדק.
ציטרולין הוא תוצר ביניים מטבולי בתוך מחזור האוריאה, שהוא המסלול שבו יונקים מפרישים אמוניה על ידי הפיכתה לאוריאה.
הוא מיוצר גם כתוצר לוואי של ייצור אנזימטי של תחמוצת החנקן מחומצת האמינו ארגינין, המזוזת על ידי סינתאז תחמוצת החנקן.
במיני השמרים Saccharomyces cerevisiae, ציטרולין הוא תוצר ביניים מטבולי בחצי הציטוסול האחרון של מסלול הביוסינתזה של ארגינין.
מספר חלבונים מכילים ציטרולין כתוצאה משינוי שלאחר התרגום.
שאריות ציטרולין אלו נוצרות על ידי משפחת אנזימים הנקראים פפטידילארגינין דימינאזים (PADs), אשר הופכים ארגינין לציטרולין בתהליך הנקרא ציטרולינאציה או דימינציה בעזרת יוני סידן.
חלבונים המכילים בדרך כלל שאריות ציטרולין כוללים חלבון מיאלין בסיסי (MBP), filaggrin ומספר חלבוני היסטון, בעוד שחלבונים אחרים, כגון פיברין ווימנטין, רגישים לציטרולין במהלך מוות תאי ודלקת רקמות.
ריכוז ציטרולין במחזור הוא סמן ביולוגי לפונקציונליות המעיים.
L-ציטרולין נמכר כתוסף תזונה, בדרך כלל בצורת אבקה.
תומכים טוענים כי מכיוון ש-L-ציטרולין מגביר את ייצור תחמוצת החנקן, מסייע לתפקוד העורקים וכך לזרימת הדם בגוף, הדבר עשוי להיות מועיל בטיפול או במניעה של מחלות שונות.
הורדת לחץ דם אצל אנשים עם לחץ דם גבוה.
הקלה על תסמינים של הפרעות זקפה קלות עד בינוניות, עם פחות סיכונים מאשר ויאגרה.
שיפור בעיות במחזור הדם כגון ריפוי איטי של פצעים עקב סוכרת.
העלאת רמות חלבון השריר, מניעת תת-תזונה בקרב קשישים ואולי שיפור ביצועים ספורטיביים.
טיפול בבעיות מעיים, כולל תסמונת המעי הקצר, מחלת צליאק ונזק למעי הדק הנגרם מקרינה
הפרעות גנטיות שונות ומצבים בריאותיים כגון מחלת כבד, מחלת פרקינסון וסוגי דמנציה מסוימים.
חלק מהטענות הללו מבוססות על מחקרים בבעלי חיים, וכמו רוב הטענות לגבי תוספי תזונה, הן לא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
L-ציטרולין מוסף למשקאות אנרגיה מסוימים.
צַיָּר הוא אדם העוסק בציור, כמקצוע או כתחביב.
על אף שהעיסוק במלאכת הציור הוא עתיק יומין, ההבחנה בו כעיסוק נפרד היא מאוחרת יותר.
במצרים העתיקה, לדוגמה, היווה הציור פן אחד מתוך מכלול של עשייה אמנותית שאי אפשר לנתקה ממלאכות כגון הקליגרפיה או הפיסול.
עבודה בצוות של אמנים הייתה נפוצה גם בימי הביניים באירופה והציירים, כמו שאר האמנים, עברו ממקום למקום.
מעמדם של אמנות הציור ושל יוצרה – הצייר, קשורים זה לזה.
לעיתים הושווה הצייר לקוף המחקה את המציאות.
אולם לעיתים, אותה יכולת חיקוי של המציאות מועלית על נס.
סיפור מיתולוגי יווני מציג תחרות בין שני ציירים זאוקסיס ופרהסיוס אשר ערכו תחרות ביניהם על יצירת הציור המושלם.
זאוקסיס צייר ענבים שהטעו ציפורים באמיתותם ופרהיסוס צייר וילון ממשי כל כך, עד שזאוקסיס ביקש לראות את הציור המסתתר מאחוריו ובכך זכה פרהיסוס בתחרות הציור.
אפלטון מוצא את הציור, כמו את האמנויות אחרות, כאשליה המטעה את האדם וחסרת תועלת לחייו של האדם, הן במישור הפיזי והן בניסיונו של האדם להתקרב אל עולם האידאות.
את כישרונו של הצייר מוצא אפלטון כמסוכן והציע לגרשם מן המדינה האידיאלית באשמת דלוזיה (חיקוי המוליך שולל).
לעומתו, טען אריסטו כי פעולת החיקוי היא פעולה טבעית ורצויה – "החיקוי מוטבע באדם מילדותו...
והוא רוכש את ידיעותיו הראשונות דרך חיקוי, וכולם נהנים ממעשי החיקוי".
בתקופת ימי הביניים והרנסאנס שויכו הציירים לגילדת הרוקחים, כיוון שסוד מקצועי מרכזי של אמנותם היה הכנת הצבעים על ידי כתישה של פיגמנטי צביעה שונים מהחי, הצומח והמינרלים עם שמנים שונים.
הקדוש הפטרון של הציירים היה לוקאס.
הראשון שהעניק מעמד של ממש לציירים ולאמנים בכלל היה ההיסטוריון האיטלקי הרנסאנסי ג'ורג'ו ואזארי אשר חיבר ספר בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
ובו תיאר את חייהם של ציירים בני תקופתו.
הספר פורסם בשנת 1550, ומהדורה שנייה שלו יצאה בשנת 1568. ספר נוסף מאת ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים" הופיע ברומא בשנת 1672.
הצייר לאונרדו דה וינצ'י השווה ב'ספר הציור' שכתב את הציור לפעולת הפילוסוף וטען כי הציור "הוא המחקה היחיד של כל פועלי הטבע הנראים לעין".
הצייר, לפי שיטתו, הוא בעל יכולת ליצירה בהתאם לרצונותיו ומאוויו – "למעשה, כל שיש בנמצא בעולם, בממש או בדמיון, יש לו, ראשית ברוחו ואחר-כך בידיו...
עד שבמבט אחד, כהרף עין, הן יוצרות הרמוניה מתואמת, כשם שעושים זאת הדברים [שבטבע]".
תפיסת הצייר כאינדיבידואל המבטא את אישיותו היא תפיסה שקיבלה את ביטוייה המובהק מתוך התנועה הרומנטית, הרואה בעיסוק באמנות כביטוי לנפשו של האדם.
הפילוסוף ישעיה ברלין מוצא ביטוי לתפיסה זו בסיפורו של אונורה דה בלזק – "יצירת המופת העלומה".
הצייר, גיבור היצירה, מכסה את בדיו בדימויים וצורות חסרי משמעות מתוך טרוף.
טירוף שמקורו בהקרבה העצמית של האמן ובניסיונו להשיג אידיאל נעלה.
דוגמה בולטת לתפיסת האמן כמטורף היא דמותו של הצייר וינסנט ואן גוך, תפיסה אשר בוטאה בספרו הביוגרפי של אירווינג סטון אודות ואן גוך – "התאווה לחיים".
לבד מדימוי האמן כגאון-מטורף, מכילה תפיסה זו את ההנחה כי אין אמת אבסולוטית שהצייר מנסה ליצור מחדש בעבודתו.
הפילוסוף הצרפתי מוריס מרלו-פונטי שב אל הגישה הרומנטית של האמנות ומרחיב אותה מתוך הפילוסופיה הפנומנולוגית ולפיה הצייר "נותן קיום נראה למה שראיית החולין סבורה שהוא בלתי נראה".
אולם אין זו התפיסה היחידה של הצייר והאמן.
התאורטיקן האמריקאי קלמנט גרינברג, סבר כי תפקידו של הצייר הוא להתעסק בבעיות המדיום של הציור ובכך להרחיב את גבולות אפשרויות הביטוי של אותו מדיה.
במאמר "לקראת לאוקואון חדש יותר" (1940), טען גרינברג כי על האמן להתמקד באופן שבו מצויר אובייקט על גבי משטח הציור ולא במשמעותו הספרותית אשר יוצרת בלבול בין המדיה השונות.
הרחבת אפשרויות ואמצעי הביטוי האמנותיים היוו עבור גרינברג גם אישור כי תפקידו של האמן, ובכללו הצייר, הוא בהובלתו של אוונגרד אמנותי אשר עתיד לשנות בעתיד את מוסכמות החברה.
לטענה זו היו מתנגדים אשר טענו כי על הצייר האוונגרד להתעסק לא רק בגבולות המדיום אלא גם בבעיות החברה ולשמש לה כמודל מהפכני.
ציור נלמד בין השאר בבתי ספר המתמחים בכך, כאשר הבולטים בישראל למטרה זו הם בצלאל, המדרשה לאמנות ומכון אבני.
חברת ציידים-לַקָּטִים היא קבוצה אנושית, בדרך כלל ניידת, שהמערכת הכלכלית שלה מבוססת על ליקוט צמחי בר, וכן ציד של בעלי חיים, ואינה עוסקת בייצור מזון על ידי חקלאות או גידול בעלי חיים מבויתים.
בחברת הציידים-לקטים, חלוקת העבודה על פי רוב מתחלקת בצורה מגדרית: הנשים עוסקות בליקוט של קטניות, פירות, ירקות ועוד (מאחר שזו פעולה שלא דרושה לה תשומת לב מלאה, וניתן להפסיקה ולחדשה בנקל, ולהתפנות לטיפול בילדים ולעיסוקים אחרים) ואילו הגברים עוסקים לרוב בציד בעלי חיים גדולים, ונעדרים לעיתים מהמחנה.
חלוקת עבודה זו אינה קשיחה בכל המקרים, שכן בחלק מחברות הציידים-לקטים שתועדו אתנוגרפית, נשים השתתפו בציד של בעלי חיים גדולים.
ציידים-לקטים חיים בדרך כלל בקבוצות חברתיות קטנות ומבודדות יחסית, המונות לא יותר מכמה עשרות בני אדם.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שעד לפני 12,000 שנה, כל בני האדם היו ציידים-לקטים.
המהפכה הנאוליתית ("המהפכה החקלאית"), שהתרחשה בדרום-מערב אסיה בין האלף ה-8 ל-7 לפנה"ס, מסמלת את המעבר מחברות ציידים-לקטים לחברות חקלאיות נייחות יצרניות בתקופת האבן החדשה.
הצעד המכריע במעבר לחיי קבע היה ביות צמחים ובעלי החיים.
התפתחות זו הייתה איטית, והמעבר מתלות גמורה בצמחי בר לייצור ועיבוד מזון נמשך אלפי שנים.
התפשטות החברות החקלאיות גרמה לדחיקה של חברות ציידים לקטים, לכיבוש או השמדה שלהן.
במשך שנים רבות חשבו חוקרים כי ציידים לקטים שמחו לעבור לחקלאות בגלל שנראה שיש בחברות חקלאיות יתרונות ברורים כמו שפע של מזון או יכולת לבנות בתים.
בשנים האחרונות יש ערעור על תזה זאת ונראה כי במקרים רבים היו יתרונות מבחינות רבות דווקא לחברות של ציידים לקטים בהיבטים כמו ביטחון תזונתי, בריאות וחופש.
עם זאת חברות חקלאיות הובילו לגידול אוכלוסין הן יכלו לתמוך בסדר חברתי מורכב יותר והיררכי יותר, ופיתחו התמחות גדולה יותר בלחימה וכלי נשק דבר שאפשר להן יתרון צבאי משמעותי מול חברות ציידים לקטים.
יתרון זה התחזק עם השנים וגרם לדחיקה או השמדה עקבית של ציידים לקטים.
עם הזמן נדחקו ציידים לקטים מרוב המקומות הנוחים לקיום חקלאות או מרעה, למקומות כמו ספר-מדבר, מדבר, אזור הקוטב הצפוני (אינואיטים), יערות גשם, אוסטרליה (בעלת מזג אוויר הפכפך ומדברי).
שבטים המקיימים אורח חיים של ציידים-לקטים ממשיכים להתקיים, נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, בעיקר באזורים מבודדים באפריקה, יער האמזונאס ואוסטרליה.
על פי המחקרים בתחום, הציד והלקט היו, קרוב לוודאי, אסטרטגיית הקיום העיקרית של חברות אנושיות, החל מלפני כ-1.8 מיליון שנה בימיו של ההומו ארקטוס, וכן החל מהופעתו של ההומו ספייאנס לפני כ-200 אלף שנים.
היא נותרה צורת הקיום העיקרית, ואולי אף היחידה, עד סוף התקופה המזוליתית לפני כ-10,000 שנה, ולאחר מכן נעלמה בהדרגה עם התפשטות המהפכה הנאוליתית.
החל מהמעבר בין התקופה הפלאוליתית התיכונה לעליונה, לפני כ-80,000 עד 70,000 שנה, החלו כמה תרבויות של ציידים-לקטים להתמחות ולהתרכז בציד של מבחר קטן יותר של בעלי חיים (לעיתים קרובות גדולים יותר) ולאסוף מבחר קטן יותר של מזון.
התמחות זו באה לידי ביטוי גם ביצירת כלים מיוחדים כגון רשתות דיג, ווים, וצלצלי עצם.
המעבר לתקופה הנאוליתית שלאחר מכן באה לידי ביטוי בעיקר על ידי התפתחות חסרת תקדים של שיטות החקלאיות המתהווה.
החקלאות הלכה והתפשטה במקביל בכמה אזורים גאוגרפים שונים, כולל המזרח התיכון, אסיה, מסו-אמריקה, והאנדים החל מלפני כ-12,000 שנה.
באותה התקופה של תחילת המהפכה הנאוליתית, גינון יערות היה אף הוא בשימוש כשיטה לייצור מזון בחלקים שונים של העולם.
השיטה ככל הנראה התפתחה בתקופות פרהיסטוריות באזורים טרופיים ובעלי מונסון.
בתהליך הדרגתי של משפחות המשפרות את סביבתן המידית, זוהו מינים שימושיים של עצים וצמחים שימושיים, ששודרגו וגודלו בסביבה מוגנת יותר, ואילו מינים בלתי רצויים נדחקו החוצה מהשיטה.
בסופו של דבר נבחרו המינים המתאימים ביותר ושולבו בגידולים חקלאיים.
קבוצות רבות המשיכו את דרך החיים של ציד ולקט, אם כי מספרם ירד בהתמדה, בין היתר כתוצאה מהשפעות של התפשטות החקלאות והתגברות התלות בהתיישבות במקום קבוע.
בהדרגה, החברה האנושית הלכה והתפתחה מסביב לקבוצות הללו.
שטחים שעמדו בעבר לרשות ציידים-לקטים הפכו בהדרגה לנחלתם הקבועה של החקלאים.
בתחרות על השימוש בקרקע, חברות של ציידים-לקטים לרוב נאלצו לבחור בין אימוץ שיטות חקלאיות לבין נדידה לאזורים אחרים.
החוקר ג'ארד דיימונד האשים במעבר החברה האנושית לחקלאות את הירידה בזמינות של מזון בר, בעיקר בעלי חיים המתאימים לאכילה; באמריקה הצפונית והדרומית, למשל, רוב המינים הגדולים של היונקים נכחדו בסוף הפּלֶיסטוֹקֵן, על פי ההיפותזה של דיימונד, בגלל ניצול יתר של בני אדם.
ישנן מספר היפותזות נוספות לגורם להכחדה של היונקים הגדולים, כמו שינויי אקלים, התפשטות מחלות, או שילוב מספר גורמים יחד, אך כך או אחרת נראה שהיעלמותם של מיני היונקים הללו הייתה אחד הגורמים שיצרו את ההכרח של הציידים-לקטים לעבור בהדרגה להתיישבות חקלאית.
ככל שעלו מספרן וגודלן של החברות החקלאיות, הן התפשטו אל אדמות ששימשו עד אז ציידים-לקטים.
תהליך זה של התרחבות משיקולי חקלאות הוביל לפיתוח צורות הממשל הראשונות במרכזים של התיישבות חקלאית, כמו הסהר הפורה, הודו העתיקה, סין העתיקה, אולמק, אפריקה שמדרום לסהרה ותרבות הצ'יקה הצפונית.
כתוצאה מההסתמכות האנושית הגלובלית על החקלאות, מעט התרבויות של הציידים-לקטים שעדיין קיימות בימינו מתגוררות בדרך כלל באזורים שאינם מתאימים לשימוש חקלאי.
חוקרים שונים מצביעים על הבדלים בין תרבויות הציידים-לקטים של היום לבין אלו שחיו בתקופה הפלאוליתית.
למרות שאורח החיים שלהם מקביל לשל אבותיהם במאפיינים רבים, הרי שכבר היו להם קשרים שונים עם הציוויליזציה המודרנית והם אינם חיים בתנאים ה"טהורים" שהיו מנת חלקם של תרבויות שחיו בניתוק מוחלט.
הציידים-לקטים מאופיינים בעיקר על סמך הכלכלה שלהם, המבוססת, על פי הדעה הרווחת, על ציד ולקט, אולם מספר חוקרים הצביעו על אפשרות שציידים-לקטים הזינו עצמם גם בדרכים נוספות.
בשנות ה-70 העלה לואיס בינפורד את ההשערה כי בני אדם קדומים ניזונו מאכילת נבלות ולא מציד.
על פי השערה זו, בני האדם הקדומים ב חיו באזורים מיוערים, שאפשרו להם לאסוף מאכלי ים, ביצים, אגוזים ופירות, מלבד אכילת הנבלות.
במקום להרוג בעלי חיים גדולים עבור בשר, לפי השקפה זו, ניזונו בני האדם הקדומים מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טורפים או שמתו מסיבות טבעיות.
נתונים ארכאולוגיים וגנטיים מצביעים על כך שאוכלוסיות של ציידים-לקטים פלאוליתיים שרדו ושגשגו בעיקר באזורים מיוערים בדלילות, תוך הימנעות מכסות יער צפופה.
על פי השערת סיבולת הריצה, הצורך להתמחות בריצה למרחקים ארוכים כמו בציד בהתשה – שיטה שעדיין מיושמת על ידי קבוצות ציידים-לקטים בעת המודרנית – היה ככל הנראה הכוח האבולוציוני המניע המוביל להתפתחות של מאפיינים אנושיים מסוימים.
השערה זו אינה בהכרח סותרת את השערת אכילת הנבלות: שתי אסטרטגיות הקיום היו יכולות להיות בשימוש – ברצף, לסירוגין או אפילו בעת ובעונה אחת.
חוקרים בראשית המאה ה-21 הצביעו על מצבי ביניים בין כלכלה של ציד ולקט, לבין כלכלה חקלאית.
החוקרים הציגו מקרים שונים בהיסטוריה שבהם התרחשה ההתפתחות התרבותית של מה שמכונה "כלכלות מעורבות" או "כלכלות כפולות", שמשמעותן שילוב של השגת מזון (לקט וציד) וייצור מזון, או מקרים בהם ציידים-לקטים מקיימים קשרי מסחר עם תרבות חקלאית.
ניסיון לאפיין את תרבותם של כלל הציידים-הלקטים עלול ליפול בקלות להכללות גסות, מאחר שמדובר באינספור תרבויות מקומיות על פני אזורים רבים ושונים.
עם זאת, חוקרים אנתרופולוגים שונים מציעים שישנם מאפיינים הנפוצים בכל התרבויות האנושיות, הנמצאים יחד תחת מטרייה אחת המכונה תרבות אוניברסלית .
פסיכולוגים אבולוציוניים סבורים כי התנהגויות או תכונות המשותפות לכלל התרבויות עשויות להצביע על היותן חיוניות מבחינה אבולוציוניות.
אנתרופולוגים וסוציולוגים שונים טוענים בניגוד לכך, שאותם מאפיינים משותפים עשויים להיות גם תוצאה של חינוך ש"עבר בירושה" מדור לדור.
האנתרופולוג דונלד בראון פרסם ספר בנושא ובו כלל רשימה אפשרית של אותם המאפיינים של התרבות האוניברסלית, אשר ככל הנראה רלוונטיים לרוב מוחץ של התרבויות האנושיות בתקופתם של הציידים-לקטים.
דוגמאות למאפייני התרבות האוניברסלית מתוך רשימתו של דונלד בראון:
אנתרופולוגים רבים מעריכים שלציידים-לקטים לרוב אין מנהיגים קבועים; במקום זאת, הפרטים נוטלים את היוזמה בכל עת בהתאם למשימה המתבצעת.
בנוסף לשוויון היחסי במבנה החברתי והכלכלי בחברות ציידים-לקטים, התקיים לעיתים קרובות, גם אם לא תמיד, שוויון מגדרי.
בעבר, הייתה לציידים-לקטים תדמית שחייהם "בודדים, עניים, מגעילים, אכזריים וקצרים", אשר מזוהה עם תומאס הובס.
בכנס "האדם הצייד" ב-1966 חלה תפנית בתדמית זו, כאשר האנתרופולוג מרשל סהלינס העלה נתונים אתנוגרפיים שהצביעו על כך שציידים-לקטים עבדו הרבה פחות שעות ונהנו מזמן פנאי רב יותר מאנשים החיים בחברה התעשייתית, ובמקביל הצליחו במקרים רבים לאכול תפריט מגוון ואיכותי למדי.
סהלינס טען שניתן להגדיר את חייהם של הציידים-לקטים כ"חיי שפע", כאשר השפע שלהם בא מתוך כך שהם יכלו להיות שבעי רצון כאשר ברשותם מעט מאוד מבחינה חומרית.
ב-1996, רוס סאקט ביצע שתי מטא-אנליזות שונות כדי לבחון באופן אמפירי את טענותיו של סהלינס, ובחן לשם כך למעלה מ-300 מחקרים.
סאקט מצא כי בגירים בחברות שוחרות מזון והורטיקולטוריות עובדים בממוצע כ-6.5 שעות ביום, כאשר בגירים בחברות חקלאיות ותעשייתיות עובדים בממוצע 8.8 שעות ביום.
תחלופה הדדית ושיתוף של משאבים (למשל, בשר שנצבר מציד) היו חשובים במערכת הכלכלית של חברות הציידים-לקטים.
לכן, ניתן לתאר את הכלכלה של חברות אלו כ"כלכלת מתנה".
רוב הציידים-לקטים היו נוודים או נוודים-למחצה וחיים בהתנחלויות זמניות.
קהילות ניידות לרוב דאגו לעצמם למחסה זמני באמצעות חומרי בנייה ארעיים, או השתמשו במחסים טבעיים אם אלו היו זמינים.
חלק מתרבויות הציידים-לקטים, כמו העמים הילידים של החוף הצפוני של האוקיינוס השקט, התגוררו בסביבה עשירה במיוחד במשאבים, שאפשרה להן לנהל חיי קבע, או קבע-למחצה.
ציידים-לקטים לרוב נחלקו לקבוצות חברתיות בהתבסס על קשרי חברות או שייכות לאותו 'שבט' או 'להקה'.
כשזוג מתוך החברה מקיים יחסי זוגיות ומביא יחד ילדים, נראה שנטו בחברות הציידים-הלקטים למגורים משותפים בקרבת סבתם של הילדים, לפחות בהתחלה.
אמהות צעירות יכלו ליהנות כך מסיוע של אימהותיהן בגידול הילדים, ונטו להתגורר בסמוך באותו המחנה.
שיטת השייכות החברתית לקבוצות או למשפחות שונות בקרב ציידים-לקטים אנושיים השתנתה בין קהילות שונות, אך יש ראיות לכך שהשייכות המשפחתית נוטה להיות תלוית-אם, כלומר, תפקידים שונים בחברה, רכוש או סמיכות-מגורים, נטו לעבור מאם לבתה בהמשכיות, להבדיל, למשל, משמות המשפחה בחברה המערבית שעוברים מאב לבן ונשארים איתו.
לציידים-לקטים לרוב היה אתוס של שוויון חברתי, אף על פי שהציידים-לקטים שהיו תושבי קבע למחצה (למשל, אלו שהתגוררו בחוף הצפוני-מערבי של צפון אמריקה) היו יוצאי דופן לכלל זה.
כמעט כל הציידים-לקטים האפריקאים חיו בשוויון חברתי יחסי, כשמעמדתן והשפעתן של הנשים הייתה שקולה לזו של הגברים.
קרל מרקס הגדיר את המערכת החברתית-כלכלית הזאת כקומוניזם פרימיטיבי.
השוויוניות האופיינית לציידים-לקטים האנושיים לעולם אינה מוחלטת, אך בולטת כאשר היא נתפסת בהקשר אבולוציוני.
השימפנזים – אחד ממיני ההומיניניים הקרובים ביותר אל האנושות מבחינה אבולוציונית – הם בעלי חברה שאינה שוויונית בעליל, וחיים בהיררכיה שבה לרוב נשלטים רוב הפרטים על ידי זכר אלפא.
כה גדול הוא הניגוד בין תרבות הציידים-לקטים האנושיים לבין תרבות השימפנזים, עד שפלאואנתרופולוגים רבים טוענים שההתנגדות האנושית לשליטה היא גורם מפתח שניתב את ההתפתחות האבולוציונית של האנושות לפיתוח התודעה האנושית, השפה, שארות והמבנה החברתי האנושי הקיים.
אנתרופולוגים שונים העלו טענה שאחת הסיבות המרכזיות למבנה החברתי השוויוני של חברות הציידים-לקטים היא עצם היותם נוודים, שכן הניידות דורשת מזעור של נכסים חומריים בכל אוכלוסייה, ולכן, פרט בודד לא יכול לצבור עודף של משאבים, ולא יכול לנכס לעצמו שליטה קבועה בטריטוריה מסוימת.
ממצאים של חוקרים מאוניברסיטת הרווארד ששהו במשך שנים בקרב הציידים-לקטים הבושמנים העלו שאין בקרב קהילות הבושמנים היררכיה ברורה, אך כן ישנם פרטים ספציפיים אשר הופכים באופן טבעי להיות המנהיגים של החבורה, ואלו הם האנשים האינטליגנטים יותר, ולא, כמו שציפו החוקרים בתחילה, החזקים ביותר או המוכשרים יותר בצייד.
מאפיין נפוץ נוסף של אורח חייהם של הציידים-לקטים הוא חלוקת העבודה בהתאם למגדר, כאשר נשים עושות את רוב הליקוט, בעוד הגברים מתרכזים בצייד בניסיון להשיג שלל גדול בתוך זמן קצר יחסית.