tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוזיקה האפרקאית נעה שימוש במגוון תופים ולהם חשיבות חברתית.
תופים בהם משתמשים במוזיקה המסורתית האפריקאית כוללים תופים מדברים, דג'מבה ובוגרבו במערב, תופי מים במרכז ומערב אפריקה, בסוגי תופי אנוגמה שונים במרכז ודרום אפריקה.
התוף, בין אם מנגנים בו על ידי מקלות או על ידי הקשה בעזרת הידיים, הוא כלי חשוב בתרבות האפריקאית.
התופים שימשו בעבר ועד היום כאמצעי תקשורת.
בגאנה למשל, חשיבותם של הצ'יפים בין אנשי האקאן (קבוצה אתנית), נקבעת על ידי גודל התוף שלהם.
מעבר לכך, לצ'יף בדרגה נמוכה לא יכולה להיות תוף גדול מזה של הממונה עליו.
בין בני היורובה בניגריה, לכל חצר מלוכה היה ריקוד קצבי שבוצע למקצב של התופים המלכותיים.
התופים נתפסים כמקור לכוח פוליטי וגם לכוח רוחני.
התופים בדרך כלל מגולפים מבול עץ יחיד, אך יכולים להיות מורכבים גם מחישוקי עץ.
התופים עשויים לעיתים גם מקרמיקה, דלעת ואפילו מקופסאות פח.
קיימים תופים בעלי ראש יחיד או כפול ובצורות שונות (שעון חול, חרוט, גליל, קערה ועוד).
לעיתים מחברים לתופים רעשני ברזל, צדפות או זרעים כלשהם על מנת ליצור רשרושים.
חלק מהתופים הם בעלי צליל קבוע ולחלק יש מנעד צלילים.
אחד המקומות באפריקה שמדרום לסהרה הידועים ביותר בתיפוף הוא החוף המערב אפריקני, ובו ה-Ewe של טוגו והחוף של גאנה, בהם תיפוף ריקודי הוא סוג המוזיקה החשוב ביותר.
אנסמבלי תופים של ה-Ewe כוללים מגנקוגי, מעין פעמון כפול, אשר משמש כנקודת ההתייחסות המארגנת את שאר הכלים וסדרה של ארבעה או יותר תופים דמויי חבית בגדלים שונים עשויים מעץ.
בתופים הגדולים (אצימבו וגבובה) משתמשים מנהיגי המתופפים על מנת ליצור מוזיקה מתבניות מוכרות או מאולתרות.
התופי הבינוניים (סוגו וקידי) מנגנים מגוון מוגבל יותר של תבניות בסגנון קריאה ותגובה עם המתופף הראשי ומבצעים מעין פזמון.
התוף הקטן (קגנו) מנגן אוסטינטו יחיד אשר בשילוב עם הפעמון והרעשנים מייצרים את בסיס הארגון המקצבי.
למלופוניים (אמבירה, קארימבה, קיסאנז', ליקמבה ואחרים) וקסילופונים הם שניים מסוגי הכלים הנפוצים והחשובים באפריקה שמדרום לסהרה.
רעשנים, פעמונים, כלי שקשוק כמו קוסיקה, מקלות קצב, מצילות, מגרדים וצינורות הקשה (צינורות חלולים עם קצה פתוח אשר נועדו להשמיע צליל כאשר הם מוכים על הקרקע), כל אלו גם הם כלים נפוצים מאוד.
האמבירה: נקראת גם "פסנתר אגודל" ומשתייכת למשפחה של כלים הנקראת למלופוניים.
על אף השימוש בלמלופוניים בכל רחבי היבשת, באמבירה משתמשים בעיקר בזימבבוואה (אנשי השונה) וקבוצות נוספות באפריקה הדרומית.
היצירות הפשוטות ביותר באמבירה משלבות בתוכנן פיסות מלודיות פנימיות.
בחלק מהמקומות בהם נערכים טקסים לכבד את האבות הקדומים, מערבים לעיתים קרובות נגינה באמבירה (על אף שבמקומות מסוימים התופים מחליפים את האמבירה).
נגני האמבירה הם מקצוענים המוזמנים להופיע בטקס.
בחלק מהחברות כלי נשיפה ובעיקר קרנות, שימשו לאיתות.
חצוצרות למיניהן, עשויות מתכת או קרני חיות ולעיתים ננשפות צידית.
חלילי צד וחלילים אנכיים נפוצים בכל רחבי אפריקה.
חליל פאן, סוג של חליל בעל עשרה צינורות המחוברים זה לזה באופן אנכי, גם מצוי בחלקים מסוימים באפריקה.
הניגון בחלילי פאן בדרך כלל מתבצע בקבוצות ובאופן משותף.
על אף שנדמה שהבנג'ו הוא כלי אמריקאי, הוא למעשה הובא על ידי עבדים בתקופות שליטה קולוניאליות.
הבנג'ו עוצב בהשראת הלאוטה ממערב אפריקה.
קופסת הצליל עשויה דלעת או עץ מגולף, כאשר מחובר אליה צוואר ועליו בין שניים עד חמישה מיתרים, כתלות באזור הגאוגרפי.
מגוון רחב של נבלים קיים בחברות האפריקאיות (למשל הקורה).
בנוסף, ניתן למצוא כינורות בעלי מיתר אחד או מספר מיתרים עם קופסת צליל עגולה.
הקורה: כלי בעל עשרים ואחת מיתרים ובעל טווח של שלוש אוקטבות.
נעשה בו שימוש בעיקר בטקסים של המנדה ג'אלי.
המוזיקה של המנדה שמנוגנת על הקורה מורכבת ממספר מרכיבים.
לכל יצירה יש מלודיה ווקלית בסיסית הנקראת דונקילו וסגנון שירה מאולתר הנקרא סטארו.
כלים נוספים אותם ניתן למצוא למשל בטקסים של המנדה ג'אלי לליווי שירה הם הביילו- סוג של קסילופון והקונטינגו – כלי דמוי בנג'ו בעל חמישה מיתרים המחוברים למעין צינור עץ מגולף.
אחד מכלי המיתר העתיקים והנפוצים באפריקה הוא הקשת המוזיקלית.
בדומה לקשתות ששימשו לירי חיצים, קיים גוף עץ בצורת קשת אליו מחובר מיתר עליו פורטים או מנגנים בעזרת מקל כלשהו.
הכלי החדש ביותר הוא הגיטרה אשר היא נפוצה מאוד.
טכניקת שירה שניכרת במוזיקה האפריקאית הווקלית היא קריאה ותגובה.
בטכניקה זו אדם אחד מנהיג את השירה על ידי שירת שורה או משפט ונענה בתגובה על ידי קבוצת זמרים.
הטכניקה הזו קיימת גם במוזיקה עכשווית, למשל מוזיקת הגוספל.
בנוסף, יש שימוש בטכניקות שונות כמו מליסמה קשה ומסובכת ויודל.
השפעות מהן צמחה המוזיקה של אפריקה
היסטורית, מספר גורמים השפיעו על המוזיקה השבטית של אפריקה.
המוזיקה הושפעה מהשפה, מהסביבה, ממגוון תרבויות, פוליטיקה ותזוזה של אוכלוסיות.
כל שבט אפריקאי התפתח באזור שונה של היבשת, כלומר הם אכלו מאכלים שונים והתמודדו עם תנאי מזג אוויר שונים, כאשר כל חברה באה במגע עם שבטים מסוימים.
כל שבט נדד בתכיפות שונה ולמקומות שונים ולכן הושפעו מאנשים ונסיבות שונות.
מעבר לכך, כל חברה לא בהכרח פעלה תחת אותה ממשלה דבר המשפיע באופן משמעותי על סגנונות מוזיקליים.
השפעת המוזיקה האפריקאית על המוזיקה בעולם
אף על פי שמוזיקה אפרו אמריקאית מוכרת ואהובה, ומוזיקה אמריקאית רבה צמחה ממנה, גם מוזיקה אמריקאית לבנה היא בעלת שורשים אפריקאים רבים.
המסורות המוזיקליות של האירים והסקוטיים שהתיישבו באמריקה התמזגו עם אלמנטים מוזיקליים אפריקאים ויחד יצרו סגנונות כמו ה-Old time והבלוגראס בנוסף לז'אנרים נוספים.
המוזיקה האפריקאית הייתה גורם חשוב בעיצוב הבלוז והג'אז.
כל הסגנונות הללו נשאבו ממקצבים וצלילים אפריקאיים שהביאו עמם העבדים.
עבדים לא היו בעלי גישה לכלי נגינה ולכן הייתה משמעות בעיקר למוזיקה ווקלית.
דרך מזמורים ושירי עבודה, שימרו אנשים בעלי מורשת אפריקאית אלמנטים ממורשתם ובעודם עושים זאת פיתחו סגנונות מוזיקה חדשים ביניהם הגוספל וההיפ הופ.
בהמשך סגנונות אלו תרמו לפיתוח הרוק והR&B.
המוזיקה במדינות שמדרום לסהרה היא ברובה פוליריתמית ושמחה, בעוד שהבלוז צריך להתפס כפיתוח אסתטי של מאפיינים אלו שנגרם עקב תנאי העבדות בעולם החדש.
קובה: השורשים של רוב סוגי המוזיקה הקובנית הם בקאבילדוס, מועדון חברתי בקרב עבדים אפריקאים שהובאו לאי.
הסגנונות האפרו-קובניים המסורתיים כוללים: סון, בטה אנדיוקה ורומבה.
הקונטרה-דנזה הקובנית שהיא המוזיקה הכתובה הראשונה שהתבססה מבחינה קצבית על התבניות האפריקאיות, צברה הכרה בינלאומית במאה ה-19. אחת מהיצירות מסוג זה פותחה להיות אריה מפורסמת מהאופרה "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
הרפובליקה הדומיניקנית: הבאכטה היא מוזיקה פופולרית לגיטרה שמקורה ברפובליקה הדומיניקנית.
היא בעלת השפעות אפריקאיות וספרדיות חזקות ונחשבת למוזיקה של אמריקה הלטינית.
בברזיל מוזיקת המרקטו מנוגנת בעיקר בקרנבל באזורים מסוימים.
המוזיקה מהווה רקע בקבוצות חוגגות שהתפתחו מטקסי כבוד לכבוד מלכי קונגו בתקופות קולוניאיות.
המוזיקה מנוגנת באמצעות תופי אלפאייה גדולים, פעמוני גונג גדולים, תופי סנר ורעשנים.
גם המוזיקה האפריקאית הפופולרית היא מגוונת ונרחבת.
רוב הסגנונות המודרניים מושפעים מהמוזיקה המערבית.
גם שיטות ההקלטה והכלים מושפעים מהמערב.
הראיי האלג'יראי הוא סגנון שמערב סולמות ומקצבים ערביים עם אפקטים מודרניים של דיסקו.
התכנים של המילים נוגעים לפקפק בשלטון הממשלה ולאתגר את התרבות הקונסרבטיבית.
סגנון נוסף הוא הגנאווה (Gnawa), שנמצא תחילה במרוקו.
גנאווה הוא שילוב תשוקתי של המוזיקה הסופית, ברברית והמוזיקה הדרומית לסהרה.
בסוגי מוזיקה אלו המוזיקאים, שלעיתים נמצאים במצבי טראנס, מעורבים בתיאור אינטנסיבי וארוך של הרוחות.
ניתן דרך סגנון זה ללמוד על השילוב של המוזיקה האפריקאית-איסלאמית והרוחניות.
היילייף זהו סגנון מוזיקלי חגיגתי שצמח בערי החוף של גאנה בשנות ה-40 וה-50. הסגנון משלב את המקצבים המקומיים עם מקצבי ה־Big Band המערביים.
אפרוביט הוא הסגנון המודרני של מוזיקה ממערב אפריקה שמשלבת אלמנטים של מוזיקת יורובה מסורתית ומוזיקה מגאנה עם השפעות של ג'אז, פאנק וסול.
להקות אפרוביט נוטות להיות בעלות חברים רבים (בסביבות 10 חברים) וכוללת בין השאר גם גיטרות מערביות וכלי נשיפה ומקצב אפריקאים.
הקצב הוא פוליריתמי והקולו נעים מהקריאה ותגובה המסורתי ומזמורים, תוך מלודיות בעלות מקצב פאנקי (כמו שניתן לראות למשל במוזיקה של ג'יימס בראון).
השירים הם בדרך כלל ארוכים ומערבים חלקים אינסטרומנטליים ואלמנטים ווקליים.
מורנה נחשבת למוזיקה הלאומית של כף ורדה.
מדובר בסגנון מוזיקלי ובסגנון ריקוד.
המילים בדרך כלל הן בקראולית של כף ורדה והכלים כוללים קלרינט, אקורדיון, כינור, פסנתר, גיטרה וקווקיניו (סוג של כלי מיתר).
המוזיקה במרכז אפריקה נותרה גם בתקופות קשות מקור לגאווה ושמחה וסיפקה תקווה בשעות משבר.
סוקוס (Soukous) הוא הסגנון המוזיקלי המוכר ביותר באזור זה.
מדובר במוזיקה הפופולרית וסגנון הריקוד הנפוצים ביותר באפריקה שמדרום לסהרה.
מקור השם מהמילה "Shake" בצרפתית.
המוזיקה מערבת גיטרות והרמוניות קוליות.
הסגנון צמח לראשונה בשנות ה-50 והוצג כ-רומבה של קונגו כאשר התפרסמו להקות רומבה קובניות.
קיזומבה (Kizomba) וסמבה (Semba) הם סגנונות שהתפתחו באנגולה.
הקיזומבה התפתחה בשנות ה-80 מהשפעות של אמנים צרפתים.
המוזיקה היא מודרנית עם אפיונים חושניים שמעורבים בקצב אפריקני.
לעומת הסמבה, הקיזומבה איטית יותר ובעלת מקצב רומנטי ולרוב שרים אותה בפורטוגזית.
הסמבה, מקורה במילה Masemba שמשמעותה "מגע של הבטן" וזהו מאפיין הריקוד של סגנון זה.
הזמר בונגה (Bonga) מאנגולה הוא המוכר ביותר בסגנון זה.
למוזיקה הפופולרית בדרום אפריקה היה תפקיד גם במלחמה באפרטהייד.
אסיקאת'מיה (Isicathamiya) היא סגנון מוזיקלי שהתפתח בדרום אפריקאים השחורים במאה ה-19 שעבדו במכרות ושרו על הקשיים בחייהם בהרמוניות של א-קפלה.
מהמוזיקה הזו אנו למדים על התנגדותם של תושבי דרום אפריקה שפיתחו את סוג המוזיקה על מנת ששומרי המכרות לא ישמעו אותם.
אמבאקנגה (Mbaqanga) הוא סגנון שצמח בשנות ה-60 כאשר כלים מערביים וסגנונות מוזיקליים כמו Doo Wap עורבבו עם מלודיות הזולו המקומיות והשילוב נהיה פופולרי בקרב דרום אפריקאים שחורים ולבנים כאחד.
זוהי נחשבת כמוזיקת המאבק לשחרור.
אמנים חשובים במוזיקה של אפריקה
בין הזמרים האפריקאים המפורסמים של המאה ה-20 ניתן למצוא את:
אום כולתום זמרת ומוזיקאית מצרייה, אחת הזמרות הידועות והאהובות בעולם הערבי.
נולדה בשם פאטמה איבראהים אל-בלתאגי.
היא התפרסמה בקולה העשיר וכונתה "כוכב המזרח".
היא נפטרה בשנת 1975 ממחלה חשוכת מרפא.
היא מהווה השראה חשובה למוזיקאים ערבים ומערבים כאחד.
מרים מקבה זמרת דרום אפריקאית אשר משכה בשנות ה-60 קהל עולמי לכוון המוזיקה האפריקאית ומשמעותה.
מקבה גלתה שנים רבות מארצה בשל פעילותה בנושא זכויות האדם והייתה ידועה הן במולדתה והן ברחבי העולם, ובשל פעילותה הפוליטית יש שכינו אותה "מאמא אפריקה." היא זכתה בפרס הגראמי בשנת 1966 עבור הקלטת שיר העם או השיר האתני הטוב ביותר בשנה זו.
בפרס זכתה בשיתוף עם הזמר הארי בלאפונטה על התקליט "ערב עם בלאפונטה ומקבה".
שירי התקליט התייחסו לסבלם של השחורים בדרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד.
סזאריה אבורה הייתה זמרת מפורסמת מכף ורדה וכונתה גם "הדיווה היחפה" על שהופיע ללא נעליים.
היא ביצעה מוזיקה בסגנון מורנה ונודעה גם כ"מלכת המורנה".
ההצלחה הבינלאומית שלה הגיעה בשנת 1988 עם אלבומה המסחרי הראשון.
בשנת 1995 הייתה מועמדת לפרס גראמי וב-1997 זכתה בפרס KORA למוזיקה אפריקאית.
היא נפטרה בשנת 2011 ונחשבת עד היום להשפעה עצומה ולאחת הזמרות המוכרות ביותר באפריקה.
סאליף קייטה זמר אפרו-פופ וכותב ממאלי הוא מוכר ביותר כ"קול המוזהב של אפריקה" וגם בהיותו לבקן.
המוזיקה שלו משלבת מוזיקה מערב אפריקנית מסורתית עם השפעות אירופאיות ואמריקאיות.
בשיריו נעשה שימוש בדג'מבה, קורה, אורגן, גיטרות, סקסופונים וסינתיסייזרים.
הוא הופיע במחווה ליום ההולדת ה-70 של נלסון מנדלה בו קראו לשחרורו של מנדלה מהכלא.
פלה קוטי מלחין, מוזיקאי ויוצר ניגרי, ידע לנגן על כלים רבים והיה החלוץ בתחום האפרוביט.
בנוסף היה פעיל לזכויות האדם.
בנו Femi Kuti הוא מוזיקאי חשוב בפני עצמו.
תחילה היה חלק מלהקתו של אביו ולאחר מכן החל להקה משלו.
הוא הוציא אלבומים מוצלחים וביצע שיתופי פעולה עם אמנים שונים בהם גם להקת Jane's addiction.
יוסו נ'דור זמר סנגלי, מנגן בכלי הקשה, מלחין וכותב שירים, שחקן ופוליטיקאי.
אחד הזמרים המפורסמים ביותר בסנגל ובאפריקה כולה.
עזר לפתח סגנון פופולרי של המוזיקה הסנגלית שנודע כאמבלקס (Mbalax).
שיתף פעולה עם מגוון אמנים מערביים ביניהם ננה צ'רי, פול סיימון, טרייסי צ'פמן, פיטר גבריאל וסטינג.
בשנת 2005 זכה בגראמי על אלבומו Egypt.
צבר פופולריות רבה באתיופיה בשנות ה-70 ולאחר מכן התפרסם בעולם כולו.
אנג'ליק קיג'ו (Angélique Kidjo) זמרת אמריקאית ילידת בנין שזכתה בפרסים רבים.
השפעותיה המוזיקליות כוללות את האפרופופ, הזוק הקריבי, הרומבה של קונגו, ג'אז, גוספל ועוד.
מולטו אסטטקה מוזיקאי אתיופי ומעבד מוזיקלי שידוע כאבי הג'אז האתיופי (אתיו-ג'אז).
נולד בשנת 1943 בעיר ג'ימה (Jimma) שבמערב אתיופיה.
אסטטקה עומד בראש להקה והוא מנגן בוויברפון ובתופי קונגה - כלים שהוא הכניס למוזיקה האתיופית הפופולרית - כמו גם כלי הקשה אחרים, כלי מקלדת ועוגב.
אלבומיו מתמקדים בעיקר במוזיקה כלית והוא מופיע בשלושה אלבומים ידועים של מוזיקה כלית שראו אור בתור הזהב של המוזיקה האתיופית בשנות השבעים.
המוזיקה שלו השפיעה על הרכבים שונים באזור הקרן של אפריקה ובעולם המערבי.
טינאריוון הרכב זוכה גראמי אשר מורכב ממוזיקאי טוארג ממדבר סהרה באזור שבצפון מאלי.
ההרכב יוסד בשנת 1979 באלג'יריה, אך חזר למאלי אחרי הפסקת האש ב-1990. משמעות השם מהמונח ténéré, מדבר (desert) ברבים.
עם השחרור של The Radio Tisdas Sessions בשנת 2001, ועם הופעתה בפסטיבל המדבר של מאלי ופסטיבל Rosklide בדנמרק, החל ההרכב לצבור הכרה מחוץ לאזור הסהרה.
עם שחרור אלבומם Aman Iman בשנת 2007 גדלה הפופולריות הבינלאומית שלהם.
הקבוצה מתוארת כ-"המרדנים האמיתיים של המוזיקה".
אלפא בלונדי זמר רגאיי מחוף השנהב, ואחד הזמרים המצליחים ביותר במוזיקה האפריקאית.
בלונדי שר בשפות רבות כמו צרפתית, אנגלית, דיולה, ואף ערבית ועברית.
שיריו בעלי אופי פוליטי חזק מאוד, בהם הוא מביע תמיכה בפאן-אפריקניות, התנגדות למשטר האפרטהייד שאותו השווה לנאציזם, אהדה ליצחק רבין, אהבה לירושלים, התנגדות לאלימות משטרתית, אך גם התנגדות להפלות.
בלונדי שיתף פעולה בעבר עם להקת The Wailers, שהיא להקתו של בוב מארלי.
בלונדי ידוע באהבתו לישראל וליהדות, והופיע בישראל מספר פעמים.
בברית המועצות היו ז'אנרים רבים של מוזיקה, והמוזיקה הוקלטה בתקופות שונות.
רוב המוזיקה נחשבה לחלק מהתרבות הרוסית, אבל תרבויות מעמים אחרים של רפובליקות ברית המועצות תרמו רבות גם כן.
המדינה הסובייטית תמכה במוסדות מוזיקה, אבל צינזרה את המוזיקה.
לפי לנין, "לכל אמן, לכל מי שמחשיב את עצמו כאמן, יש הזכות ליצור לפי האידיאל שלו, עצמאי מכל דבר.
למרות זאת, אנחנו קומוניסטים ואסור לנו לשבת בחיבוק ידיים ולתת לכאוס להתפתח לפי מבוקשו.
אנחנו צריכים להנחות את התהליך הזה וליצור את תוצאתו."
מוזיקה קלאסית של ברית המועצות
המוזיקה הקלאסית של ברית המועצות התפתחה מהמוזיקה של האימפריה הרוסית.
המוזיקה התפתחה לאורך זמן מניסויים של תקופת המהפכה, עד לקלאסיציזם שהיה המועדף אצל סטלין.
רבים מהאמנים הקלאסיים בתקופה הסובייטית נהיו מהאמנים המובילים בעולם, כגון סטרוויסקי, פרוקופייב, שוסטקוביץ', חצ'טוריאן ועוד.
פסקולי סרטים היו חלק גדול מהמוזיקה הסובייטית הפופולרית, וגם מהמוזיקה הניסיונית.
בתקופות המוקדמות של ברית המועצות, המוזיקה הפופולרית הייתה בעצם מוזיקה רוסית.
אחד השירים הפופולרים ביותר, "קטיושה" (שבין היתר תורגם לעברית), קרוב מאוד למלודיה, הרמוניה והקיצביות של המוזיקה הרוסית במאה ה-19.
מוזיקת ג'אז הונהגה בברית המועצות בשנות העשרים של המאה העשרים, אך בשנות הארבעים סווגה המוזיקה כ"מוזיקת בורגנות".
בשנות השישים הז'אנר נהיה מעט פופולרי.
1960-1970: מוזיקת משוררים בודדים ולהקות וקאליות ואינסטרומנטליות
בשנות השישים התחילו להופיע בברית המועצות להקות ווקאליות ואינסטרומנטליות רשמיות.
הלהקות נוצרו על ידי המדינה ולרוב ביצעו שירים שהלחינו אותם מנצחים של ברית המועצות.
תנועת הזמר-יוצר בברית המועצות, או המשורר הבודד, הייתה פופולרית מאוד ונחשבה לתחלופה למוזיקת הלהקות הוקאליות ואינסטרומנטליות.
לא כמו הלהקות הווקאליות ואינסטרומנטליות בשנות השישים והשמונים, להקות רוק לא הורשו לפרסם את יצירותיהם ונשארו לא במיינסטרים.
בשנות השמונים, הצנזורה פחתה, מועדוני רוק נפתחו במוסקבה ולנינגראד, ורוק נכנס במהרה למיינסטרים.
המוזיקה הברזילאית נוצרה כתוצאה מהמפגש בין התרבויות השונות הקיימות בברזיל, כאשר בבסיסה היא היא תוצר של השילוב הייחודי בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, עם הגעתם של העבדים האפריקאים לברזיל בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
בעלת סגנונות וזרמים רבים, כגון סמבה, בוסה נובה, MPB, שורו, טרופיקליה, רוק ברזילאי, ראפ ברזילאי ועוד, המוזיקה הברזילאית מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות ומסימני ההיכר של ברזיל ברחבי העולם.
בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, הועברו אפריקאים למדינות אמריקה, ביניהן ברזיל, לצורך כוח-עבודה זול.
ב-1436 הובאו תריסר העבדים האפריקאים הראשונים לליסבון, וב-1466 מנו כבר כאלף עבדים, וב-1535 ומספרם הגיע לעשרת אלפים.
בזמן שהאירופים ראו את עצמם כמייצגים את הציוויליזציה, הטכנולוגיה והמדע – כלומר את בעלי הדת האמיתית והמפותחים, אפריקה נתפשה כמקום חסר תרבות, בו האנשים מחזיקים בדתות שקריות, במנהגים נחותים, ובמעשים ברברים ופראיים.
המוזיקה והשירה של האפריקאים נתפשו כנחותים בהשוואה למה שהיה מקובל באירופה.
כלי הנגינה של האפריקאים כללו בעיקר כלי הקשה וכלי נשיפה טבעיים, כגון קרני בעלי חיים, והאירופאים ראו בכך ביטוי לרמתם הנמוכה של האפריקאים, כאלו שחסרה בהם היכולת להבין וליצור כלי נגינה משוכללים, שמסוגלים להפיק צלילים נעימים, עדינים ומורכבים.
מקצבי התופים ותרועות הקרנות, שהיוו את כלי הנגינה העיקריים בריקודים ובטקסים באפריקה, נשמעו בקרב האירופאים כרעש מונוטוני חסר הרמוניה.
בנוסף, השירה באפריקה, המלווה את המוזיקה, המאופיינת בעיקר בקריאה של סולן ותשובה של הקהל, נשמעה לאירופאים כשירה חסרת מלודיה וגיוון.
במהלך השנים, המפגש בין התרבויות השונות, בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, ההיטמעות החברתית והמיזוג הגזעי, החלו לטשטש את ההבחנות בין שחורים ולבנים, עבדים ואדונים, פראות ותרבות.
אפריקה איננה יחידה מוזיקלית הומוגנית.
כפי שלא ניתן לדבר על שפה או תרבות "אפריקאית" אחת, לא ניתן לדבר על מוזיקה "אפריקאית".
ישנם אזורים רבים באפריקה שבכל אזור יש מאפיינים מוזיקליים ייחודיים.
בדרך כלל ניתן לומר כי חלקה הצפוני של אפריקה מאופיין בהשפעות אסלאמיות, והחוף המערבי מובחן מהחוף המזרחי על ידי הדגש החזק יותר על כלי ההקשה.
בשנת 1680 התאחדו עבדים בחוות ובערים בבאהיה (Bahia), והקימו תחת הגנת הכנסייה מסדרים.
מסדרים אלו דאגו לשיפור תנאי חייהם של העבדים ולימים נאסף כסף שבו נקנתה חירותם.
בחגים נוצרים ובימי ראשון (כ-80 ימים בשנה ויותר) ניתנה הזדמנות לאפריקאים לצעוד בתהלוכות קתוליות, לשיר שירי תהילה לישו במקצבים ובכלי נגינה מהמולדת שלהם.
בכל מצעד כזה, העבדים הפגינו את הקשר שלהם עם התרבות האפריקאית באמצעות תלבושות, שירים והצגות תוך כדי התהלוכה הדתית הנוצרית.
כמו כן, הסמבה העירונית התפתחה בשכונות העוני של המאה ה-16 של ריו דה ז'ניירו.
בהתחלה מוזיקת הסמבה החלה בתופים קצביים שאליהם התלוו טקסים דתיים אפריקאים שהובאו לברזיל בידי העבדים האפריקאים.
היחסים בין מוזיקה אירופאית לאפריקאית
האינטראקציה בין המוזיקה האירופאית למוזיקה האפריקאית החלה במאה ה-18 בשנים אלה החלה להתפתח ה"מוזיקה הקלאסית" הברזילאית.
שירת הטרובדורים, זמרים נודדים לבנים ששרו על פי המסורת האירופית, נפגשה עם שירים של אפריקאים ויצרו את מה שנחשב למקצב המשותף הראשון, הלונדו, שהוא תערובת של מחולות אפריקאים והפנדגנו הפורטוגזי.
עם הזמן, המפגש בין התרבויות השונות הוביל למגוון רחב ומרתק של השפעות הדדיות, ולעיתים האנשים הלבנים קבלו את תפישות המרחב והזמן של ההופעות האפריקאיות.
לאור המדורות, היו נאספים אנשים לבנים ושחורים, עבדים ואדונים, נשים וגברים ורוקדים יחדיו.
השפעות הדדיות אלו חלחלו אל המוזיקה ואל כלי הנגינה והריקודים.
כך למשל, הלבנים החלו לרקוד בשילוב תנועות גלויות וחושניות, לצלילי שירים מאולתרים המבוצעים על ידי סולן המקבל את תשובת הקהל ומחיאות כפיים – מאפיינים המזוהים עם המסורות האפריקאיות.
כלי הנגינה היו גיטרה וכינור, כלים שהובאו מאירופה.
בשנת 1822 בוטל השלטון הפורטוגלי, ובעידודם של הקיסרים הברזילאים פדרו הראשון ופדרו השני, גדל החופש התרבותי בברזיל.
בשנת 1888 הוחלט על ביטול העבדות בברזיל, דבר שהגביר את השפעת המוזיקה האפריקאית, והביא להתפתחות המוזיקה בברזיל.
בין אלפי העבדים שהגיעו אל העיר הגדולה, ריו דה ז'ניירו, והתיישבו ברובעי העוני, היו רבים שעסקו בנגינה ובשירה.
התפתחות התעשייה בדרום ברזיל, משכה לאזור מאות אלפי עבדים משוחררים, ובהם אנשים בעלי כישרונות מוזיקליים, שהפכו להיות תוך זמן קצר המרכז התרבותי של ברזיל.
ברחובות נשמעו קבוצות קרנבל עם בטוקדות (צוותי מקישנים), קבוצות נגני חליל, קאוואקיניו (גיטרת סופרן זעירה) וגיטרה, תזמורות צבאיות עם נשפים רבים ונגני בית קפה.
כך הושפעה המוזיקה הברזילאית מכל קבוצות האוכלוסייה שלה: הלבנים, השחורים והמולאטים (בני תערובת).
לאורך השנים התנהל מפגש בין שתי התרבויות של האירופאים והאפריקאים, אשר לכול אחת מהן הייתה תרבות אחרת, מנהגים ומסורות עתיקות שונות.
רבים מהעובדים האפריקאים שהיגרו לברזיל, נתקלו בשוני רב מטעם הרשויות הפועלות, אשר טענו כי התרבות האפריקאית בכלל והמוזיקה בפרט נחשבת למיושנת ונחותה.
בעיני האירופאים, המוזיקה שלהם נחשבה לחדשה ועדכנית יותר מזו האפריקאית, והם סירבו להקשיב לה.
לטענתם, המוזיקה האפריקאית היא מוזיקה ללא תרבות וללא קהל.
עם השנים נוצר שיח ציבורי על ההבדלים בין כלי הנגינה האפריקאים לאירופאיים – כלי הנגינה של האפריקאים, אשר כללו בעיקר כלי נשיפה ונקישה, היו פחות מוכרים באירופה החדשה והיו עשויים מעור ומקרניים של בעלי חיים.
זאת לעומת האירופאים אשר השתמשו לרוב בכלים משוכללים ויקרים, אשר טענו כי כליהם המשוכללים משמעים קול ורחש צלול ומובן יותר מאשר כל הנגינה הישנים של האפריקאים.
רוב האפריקאיים שהגיעו לברזיל הרגישו תחושת ניכור ודחייה אך השתדלו לשמור על המסורת, התרבות, המורשת והמנהגים שלהם, כמו גם מסורת הריקודים והמוזיקה שהייתה מושרשת בהם כבר מלידה.
האפריקאים בעיקר רקדו ושרו, דבר שאהבו וידעו לעשות גם כשהיו במדינה זרה להם.
הם רקדו במעגלים ענקיים ושיתפו את הקהל הרחב שהסתכל ועמד סביב תוך ניסיון לקיים מיזוג של תרבויות.
הריקוד והנגינה, לטענתם, היו למטרות כגון הנאה, שמחה ובילוי.
בכך ניכר הבדל לעומת האירופאים, אשר ניגנו הרחק מהרקדנים, וכן הייתה חלוקת תפקידים והבדלי מעמדות.
העבדים האפריקאים שהובאו לברזיל נשאו את המורשת והמסורת שלהם; ריקודים, טקסים, כלי נגינה ואמונות, והשלטונות ניסו לאסור ולמנוע ביטוי של אמונותיהם ומנהגיהם של האפריקאים.
מאחר שנאסר עליהם לרקוד ריקודים שבטיים, הם הכניסו מאפיינים משלהם למחולות ה"לבנים", כמו הפנדאנגו (Fandango) והסרבאנד (Sarabande).
ההתנגדות והרתיעה של הרשויות, האנשים הלבנים, נבעה מההבדלים שבין התרבויות השונות.
בתרבויות האירופאיות כל שיר עמד בזכות עצמו, כאשר קיימת הפרדה בין שיר לשיר.
הנגנים ישבו בדרך כלל בצד באזור קבוע שמופרד מקהל הרוקדים, כאשר חלוקת התפקידים ברורה ומוגדרת בין אלו שמנגנים לאלו שרוקדים.
לעומת זאת, בתרבויות האפריקאיות השונות, תפישת הזמן והמרחב בהופעה שונה לחלוטין, שכן יש מיזוג של הרקדנים והקהל.
בנוסף, השלטונות חילקו את הריקודים לריקודים "רעים", שכללו בעיקר ריקודים פולחניים דתיים, ולריקודים "טובים" כביכול, שמטרתם בילוי והנאה.
הריקודים הדתיים נתפשו כ"רעים" ככאלו שמחללים את הקודם מעצם טיבם
בשנים האחרונות, בחברה בעלת שסעים וביקורות רבות, דווקא ניכר מיזוג של התרבות האפריקאית בתרבות המערבית הלבנה.
הדבר בא לידי ביטוי בין היתר בריקודים מסביב למדורה או בשיתופי פעולה אליהם אנו מתוודעים בתעשיית המוזיקה.
בנוסף, המוזיקה האפריקאית מושמעת במועדוני ריקודים ובמסיבות חוף וקיבלה אהדה רבה בקרב קהל המוזיקה הברזילאית.
מוזיקה זו הפכה למוזיקה עממית עם התפתחות הטכנולוגיה בעידן המודרני במיוחד, ונראה כי הסגנון האפריקאי מתרחב דווקא בשנים האחרונות.
התרבות הברזילאית מהווה מכלול רחב של אלמנטים אנושיים, חברתיים ואמנותיים שמאפיינים את ברזיל וייחודים רק לה.
התרבות הברזילאית היא סינתזה בין עמים וקבוצות אתניות רבות שהגיעו ממקומות שונים בעולם קיימו את תרבותם ולבסוף יצרו תרבות מבודלת מהמקור שיצרה את התרבות הברזילאית.
תרבות ברזיל היא פסיפס תרבותי אתני ייחודי המורכב מהשפעות רבות ושנות כמו השפעות פורטוגליות, אירופאיות, אפריקאיות, ילידיות, אסייתיות ועוד.
הריבוי האתני הביא לגיוון רב מאוד ולמעשה התרבות הברזילאית היא אחת התרבויות העשירות בעולם.
המוזיקה היא אחד המרכיבים המשמעותיים והייחודיים בתרבות הברזילאית.
המוזיקה הברזילאית מביאה לידי ביטוי את השילוב בין התרבויות השונות והמעמדות השונים המרכיבים את האוכלוסייה הברזילאית.
הזהות בין המוזיקה לתודעה תרבותית ומעמדית היא שנתנה לה את כוחה ואפשרה לה להשתמר עד ימינו ולהתערב במסורות מוזיקליות אירופיות ואינדיאניות.
הכנסייה ובעלי החוות והמטעים ראו כבר קודם את המוזיקה כגשר בינם לבין העבדים השחורים.
בדרך זו ניצלו העבדים את המוזיקה כדי להציג עצמם כחלק מהתרבות הברזילאית החדשה, וכשכבה חברתית (גם אם נמוכה ביותר) שלמשתייכים אליה יש סיכוי לטפס מעלה.
אגוגו הוא כלי הקשה מוזיקלי העשוי מברזל.
זהו כלי נגינה אפריקאי המשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות.
אגוגו - מילה מהשפות הכושיות (כינוי לשפות על שמו של כוש בן חם, בנו של נח).
כיום משמש האגוגו ככלי נגינה גם במסיבות, אירועים ובקרנבל, ובעולם הקפוארה.
הבירימבאו הוא כלי הקשה, וכלי הנגינה הראשי מבין כלי הנגינה בקפוארה (Berimbau de barriga).
כלי נגינה אפריקאי ושם באפריקה ומשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות.
בברזיל בסוף המאה ה-20, הצטרף הוא לעולם הקפוארה.
כיום הבירימבאו כמו באפריקה, הוא כלי נגינה שמשמש ללהקות וקבוצות שונות (Berimbau de boca).
הבירימבאו הוא זה שקובע את הקצב במעגל של הקפוארה ושל כלי הנגינה האחרים.
באפריקה ואף בברזיל, הבירימבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות.
האטאבקי הוא כלי נגינה/תוף אוריינטלי מאוד עתיק אצל הפרסים והערבים.
בעבר השתמשו בו ככלי נגינה פואטי והוא שימש ככלי נגינה מועדף בו השתמשו במסיבות ובמפגשים מוזיקליים.
היה גם לכלי נגינה אפריקאי הרבה זמן.
הפַּאנְדֵירוֹ הוא כלי נגינה ברזילאי עממי, אשר משמש ככלי מלווה לקפוארה.
הפאנדירו שייך למשפחה של תופי מרים.
משתייך לכלי הקשה ודומה במקצבו לכלי האטאבקי, אך מאפשר אלתורים רבים יותר.
המוזיקה הברזילאית הצליחה לחלחל אל תרבויות וסגנונות מוזיקה רבים והתקיימה הפריה הדדית ביניה לבין סגנונות אחרים.
ישנן מדינות רבות בהן המוזיקה הברזילאית נגעה בסגנונות המוזיקה המקומית, והדבר נכון גם לאמניה של המוזיקה הברזילאית.
רבים מזמריה זכו להצלחה בינלאומית, ביניהם כרמן מירנדה, ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו, גל קוסטה, ז'וֹאַאוֹ ז'ילברטו, ז'ורז'י בן ז'ור, אנטוניו קרלוס ז'ובים, באדן פאוול, מריה בתניה, שיקו בוארקי ועוד.
על אף שלא ניתן לומר במדויק מיהם האנשים האמונים על ההצלחה והתפרשותה של המוזיקה הברזילאית בעולם, כן ניתן לציין כמה שהתבלטו בתחומים שונים והגיעו להצלחה משמעותית; הראשונה שבהם היא גל קוסטה- זמרת ברזילאית אשר משלבת בין כמה סגנונות מוזיקה, ביניהם מוזיקה שחורה ומקצב סמבה ברזילאית.
קוסטה התפרסמה גם בזכות שיתופי פעולה שעשתה עם זמרים מפורסמים במוזיקה הברזילאית כדוגמת קאיטנו ולוזו, אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ילברטו ז'יל.
אישיות מרכזית ומוכרת במוזיקה הברזילאית, המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים (מוכר גם כטוֹם ז'ובים) נחשב בעיני רבים לאבי הבוסה נובה.
ז'ובים היה מעבד, פסנתרן, משורר, יוצר וזמר והתפרסם בזכות שיריו הרומנטיים ושילובם הנועז עם מוזיקת הג'אז.
המוזיקה של ז'ובים הושפעה ממוזיקה עממית מקומית מילדותו בריו דה ז'ניירו וכן מהמלחין הברזילאי הייטור וילה לובוס.
מוזיקת הבוסה נובה היא שילוב של סגנונות הג'אז ומוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית.
מוזיקה זו, שהתפרסמה בעולם בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומוכרת כמוזיקה ברזילאית, תרמה לפרסומו של ז'ובים כאחד מהמוזיקאים החשובים ביותר של המאה ה-20. ז'ובים זכה להכרה עולמית בזכות שיתופי פעולה וביצועים לשיריו מאת אומני ג'אז בינלאומיים מוכרים כגון פרנק סינטרה, סטן גץ, אלה פיצג'רלד, הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה ואחרים.
משפחת ולוזו ו-MPB - מוזיקה ברזילאית פופולרית
משפחה של מוזיקאים ממקימי זרם הטרופיקלי, קאיטנו ולוזו ומריה בתניה שלחו ידם גם בסגנון המוזיקה Musica Popular Brasileira) MPB – בעברית: מוזיקה ברזילאית פופולרית).
ה-MPB משלב בין סגנונות מוזיקליים עירוניים כמו סמבה ושורו לבין מוזיקה מערבית כמו מוזיקת פופ ורוק.
סגנון זה התבסס במהלך תקופת הדיקטטורה הברזילאית מתוך מטרה לייצר מוזיקה לאומית שקוראת לשינוי חברתי ומשטרי, בעיקר בידי סטודנטים וחוגים אינטלקטואלים.
גל קוסטה גדלה בסביבת מוזיקה; אביה היה בעל חנות תקליטים, ולכן אין זה מפתיע שהחלה לנגן ולהופיע כבר בילדות.
קוסטה הושפעה באופן רב ממוזיקת הסמבה והייתה אחת ממובילות ומפתחות הזרם הטרופיקלי שהתפתח בברזיל בשנות ה-60. הזרם, שהחל כתחילה כסגנון מוזיקה ורק לאחר מכן הוגדר כזרם, שילב בין מוזיקה מסורתית ולבין מוזיקה חדשנית.
מלבד הצלילים החדשניים, המוזיקה כללה קולות פוליטיים שלא פעם יצאו נגד הממשל, המשטר הצבאי וחוסר ההתייחסות לשכבות חלשות באוכלוסייה.
למרות צנזורים מצד הממשל, הזרם היה פופולרי.
קייטנו ולוזו, ז'ילברטו ז'יל ומריה בתניה ייצגו את הזרם גם הם, ומתוך כך נוצרו שיתופי פעולה יחד עם קוסטה.
דוגמה לצנזור שחוותה קוסטה היה בתקליטה Índia שיצא ב-1973 אשר בעטיפתו הציג את קוסטה בביקיני חושפני, ונאסר בסופו של דבר לפרסום למרות מחאותיה.
ובכל זאת, למרות הצנזור, ואולי בגללו, היא הוציאה בשנות ה-80 את אלבומה Fantasia, שזיכה אותה בשלושה אלבומי פלטינה והצלחה בינלאומית.
המוזיקה הברזילאית לא פסחה על מדינת ישראל, ומוזיקאים רבים הושפעו ממנה ומזרמיה המגוונים.
המפורסם שבהם הוא האלבום "ארץ טרופית יפה" שהוקלט ב-1977. האלבום כלל תרגומים של אהוד מנור ואורי ארפז לשירים של יוצרים ברזילאיים כגון ז'ורז'י בן ז'ור, ויניסיוס דה מוראיס, אנטוניו קרלוס ז'ובים ואומנים נוספים.
זמרים וזמרות ישראליים רבים השתתפו באלבום: מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, יוריק בן דוד וצילה דגן, והכניסו לחלק מיצירותיהם המאוחרות יותר את הכלים והסגנונות השונים שהכירו במסגרת האלבום.
מלבד היותה נעימה לאוזן, המוזיקה הברזילאית טומנת בחובה גם מסרים חברתיים, רומנטיים ובעלי משמעות.
האומנים זכו להצלחה בינלאומית בזכות יכולתה של המוזיקה הברזילאית להיטמע בסגנונות אחרים ובזכות קצבה הנעים, וייתכן גם בזכות אותם מסרים חברתיים שרבים ראו בהם השתקפות של קולם.
המוזיקה של אינדונזיה מדגימה את הגיוון תרבותי, היצירתיות המוזיקלית המקומית, כמו גם את ההשפעות המוזיקליות הזרות אשר עיצבו את המוזיקה העכשווית באינדונזיה.
אלפי האיים של הארכיפלג האינדונזי בעלי תרבות ייחודית, כתוצאה מהיסטוריה אומנותית ותרבותית.
כל אלו מובילים ליצירת סוגים שונים של מוזיקה, שלעיתים מלווים בריקוד ותיאטרון.
סוגי המוזיקה הרבים ממחישים את הגוונים של הרבים של האיים ובאמצעות כמה מאפיינים מרכזיים ניתן לתאר את אופייה של המוזיקה האינדונזית.
המוזיקה על סוגיה השונים, היא באופן מובהק מוזיקה הנקשרת עם מזרח אסיה.
זאת, למרות השפעת התרבות ההודית בארכיפלג, שרישומיה ניכרים עד היום.
השפעה חזקה של מוזיקה הודית ומלאית, ניתן לראות זאת דרך הז'אנר המוזיקלי הפופולרי של דנגדוט (מפורט בהמשך).
המוזיקה באינדונזיה, שסולמותיה פנטטוניים (חמישה צלילים באוקטבה) ומשקליותה לרוב זוגית, קרובה יותר למוזיקה ביפן או בסין.
למעשה, גיבוש הזהות המוזיקלית של אינדונזיה החלה עם התרבות של תקופת הברונזה שהגיעה לארכיפלג האינדונזי במאה השנייה לספירה.
סוגי מוזיקה מסורתיים של שבטים שונים לעיתים השתמשו בכלי נגינה כמו תופים וגונגים.
חלק מהם פיתחו כלי נגינה משוכללים וייחודיים, כגון כלי מיתר הקרוי ססנדו (Sasando) של האי רוטה, כלי האנגקלונג (Angklung) של הסונדאנזים, ותזמורת גמלאן של ג'אווה (Java) ובאלי, המורכבת מכלים מתוחכמים ומורכבים.
הסוג הפופולרי והמפורסם ביותר של מוזיקת אינדונזיה הוא הגמלאן, שהוא הרכב של כלי הקשה הכוללים תופים, מטלופון, וגונגים יחד עם חלילי במבוק.
הרכבים דומים נפוצים לאורך אינדונזיה ומלזיה, אך מקורו של גמלאן באיים ג'אווה, באלי ולומבוק.
המנגינה המרכזית מתנגנת על כלי בשם מטלופון במרכז התזמורת, כאשר מאחורה גונגים מלווים את המוזיקה.
כל גמלאן מכוון את עצמו, ואת המרווחים בין התווים שעל הסולם עליו משתנים ההרכבים.
המטלופונים מונים ארבע אוקטבות, בעלות שמות שונים היוצרים צלילים שונים.
האמונה היא כי הנשמה של הגמלאן שוכנת בגונג גדול, בשמו השני: גונג אגנג (ageng).
גונגים אחרים מכוונים לכל תו של הסקאלה וכוללים צלילים בשמות שונים (קטוק [ketuk], קנונג [kenong] וקמפול [kempul]).
החלק הקדמי של התזמורת מגוון, כולל כלי נגינה שונים בעלי צלילים עמוקים כגון, בונאנג (boning), סיטר (siter) וריבאב (Rebab).
עם בואם של ההולנדים, פותחה מערכת בשם קפאטיהאן (kepatihan) כדי להקליט את המוזיקה.
מוזיקה וריקוד באותה עת חולקו למספר סגנונות המאפיינים אזורים שונים, כאשר כל אזור התאפיין במיומנויות נגינה וריקוד משלו.
השום הכולל של מוזיקת הגמלאן הוא "כראויתאן" (karawitan).
בסוראקארתה ישנו קונסרבטוריום ה"כראויתאן" האינדונזי, (Konservatori Karawitan Indonesia) הקים מאז שנת 1953. אין "נצוח" ותזמור במוזיקת הגמלאן, התאום בנגינה הוא עניין של אימונים.
סגנון גמלאן במזרח ג'אווה פחות ידוע מאשר בחלקים המרכזיים או המערביים של האי.
הכלי הייחודי ביותר של האזור הוא תוף גאמיאק (gamyak) גדול מאוד.
ישנו מיעוט של בני הג'אווה מהמזרח הידועים ביצירת מוזיקה חברתית לחתונות וחגיגות אחרות הנקראות גנדרונג, כמו גם אנגקלונג, שמנגנים בהם צעירים הלומדים לנגן על כלי הנגינה כבר מגיל צעיר במסגרות החינוך.
אחד המקומות שמוזיקת גמלאן מנוגנת בהם הוא חצר ארמון סולטאן יוגיאקרטה.
בירושלים פעיל הרכב מוזיקלי אינדונזי בשם "הגמלאן הירושלמי".
הקצ'אפי הוא סוג של מוזיקה אינסטרומנטלית, מאוד פופולרי בחלקים של ג'אווה המערבית.
מוזיקה זו כוללת שני כלים: זיטר (zither) וסולינג (Suling) אשר אלו מזכירים חלילי צד עשויים מבמבוק ומשמיעים צליל המזכיר שריקה צורמת.
האנגקלונג הוא כלי מוזיקלי מבמבוק שהומצא על ידי הסונדאנזים של מערב ג'אווה.
הכלי עשוי צינורות במבוק ומחובר במסגרת.
הצינורות מגולפים, כך שיש להם צליל מהדהד ייחודי המבטא רטט.
כל אנגקלונג משמיע צליל יחיד, והמנגינה מתקבלת משילוב הצלילים של הנגנים השונים.
הקולינטנג הוא כלי הקשה מברונזה ומעץ אשר הומצאה על ידי ילידי מזרח אינדונזיה וגם הפיליפינים.
באינדונזיה הוא נקשר במיוחד עם אנשי המינאהסה ((Minahasa של צפון סולאווסי, אבל הכלי גם פופולרי באזורים אחרים כגון, מאלוקו ((Maluku וטימור (Timur).
ססנדו הוא כלי מיתר שמקורו בילידי האי רוטה ((Rote של מזרח האי נוסה תנגארה ((Nusa Tenggara.
החלקים המרכיבים את הססנדו הם גליל במבוק מוקף במספר חוטים שבהם המיתרים נמתחים, מוקפים במאוורר דמוי שקית של פפירוס (סוג קדום של נייר שיוצר מצמח הגומא) מיובש או עלים של עצי דקל, המשמשים ליצור את האלמנט המהדהד של הכלי.
העולם המגוון של הז'אנרים במוזיקה אינדונזית הוא תוצאה של היצירה המוזיקלית של העם האינדונזי, וגם תוצאה של המפגשים התרבותיים המביאים איתם גם השפעות מוזיקליות זרות לתוך הארכיפלג.
לצד הצורה הייחודית של הפקת מוזיקה, ז'אנרים שונים יכולים לבטא את המקור להשפעות הזרות; כגון ז'אנר הגמבוס (Gambus) והקצידה (Qasidah) שהושפעו ממוזיקה אסלאמית מזרח תיכונית, ז'אנר הקרונצ'ונג שהושפע מהשפעות פורטוגליות.
בנוסף, ניתן לראות את ההשפעה הניכרת של המוזיקה ההינדית.
מוזיקת פופ פולק אינדונזית אזורית, משקפת את המגוון של התרבות האתניות האינדונזית, בעיקר דרך השימוש בשפות מקומיות ובשילוב של מוזיקה בסגנון מערבי עם כלי נגינה מערביים.
המוזיקה העממית האינדונזית די מגוונת, והיום כוללת פופ, רוק, האוס, היפ הופ וז'אנרים אחרים, בהתאם לסוגי תרבויות אינדונזיות שונות.
ישנם כמה סוגים של מוזיקת פופ "אתנית", שבדרך כלל מקובצים יחד כמו ה-Pop-Daerah (פופ אזורי).
אלה כוללים לפחות שבעה תתי סוגי מוזיקה תחת הקטגוריה "פופ".
פרט לשימוש במורשת של Lagu Daerah (שירים מסורתיים אזוריים) של כל תרבויות אזוריות, המוזיקאים עשויים גם ליצור כמה יצירות חדשות בשפת האם שלהם.
מוזיקה בשפה הסונדנזית נפוצה ביותר.
אחת האמניות המפורסמות בתחום זה היא נינינג מאידא.
שיר מסורתי מפורסם Es Lilin שמשמעות שמו במאלאית "קרח שעוה", ומקורו סונדנזי, זכה לבצועים מאוחרים, גם של נינינג מאידא, בסונדנזית, וסיתי נורהאליזא חברה גרסה במאלאית, לשיר זה.
בין השירים בסונדנזית ישנם גם שירי מחאה, 3 מהם נכתבו בזמן המחאות על מיזם מאגר המים שהציף את ג'אתיגדה באי ג'אווה.
טמבנג סונדה (Tembang sunda) המכונה גם צ'יאנג'ורן (Cianjuran) היא צורה של שירה שהחלה בעידן הקולוניאלי של אינדונזיה.
היא נודעה לראשונה כאומנות אריסטוקרטית גבוהה.
אחד המלחינים הידועים בה היה R.A.A, שליט Cianjur בשנים 1834–1862. הכלים של מוזיקת הצ'יאנג'ורן הם הקצ'אפי וחליל במבוק.
המילים בדרך כלל נאמרות באופן חופשי ללא הכנה מוקדמת, אבל גרסה מודרנית יותר ששמה פנמבין (Panambin), מתבססת בעיקר על תופים.
מדובר בסוג מסוים של ביצועים מוזיקליים מאזור טפאנולי של בטאק בצפון סומטרה.
הטפנולי אוגונג הוא סוג של מוזיקה שמנגנים אותה באמצעות כלים שונים, ביניהם סוג של לאוטה (lute), חצוצרה וחליל.
ג'יפונגאן הוא סוג של מוזיקת ריקודים מורכבת מאוד, שמקורו בעם הסונדאנסי שבמערב ג'אווה.
הקצב של מוזיקה זו עשוי להשתנות באופן אקראי, מה שהופך הריקוד קשה עבור רוב המאזינים.
הכלים במוזיקה זו הם סונדאנזים בלבד, ללא כלים נוספים ממקומות אחרים.
מוזיקה זו הומצאה על ידי אמנים כמו Gugum Gumbria לאחר שנאסרה ההאזנה של מוזיקת רוקנרול וז'אנרים מערביים אחרים בשנת 1960 בטענה כי הם הורסים את תמימות הילדים ואת החינוך המקומי.
הגמבוס, שהוא למעשה כלי שנקרא "עוד", מבטא סוג של גיטרה בצורת אגס.
הגמבוס מבטא את המוזיקה של המזרח התיכון הנגזרת מהמוזיקה האסלאמית הווקאלית והאינסטרומנטלית.
מוזיקה זו החלה להיות משולבת באזורים רבים של אינדונזיה במאה ה-16.
קצידה قصيدة היא מילה ערבית עתיקה שפירושה שירה דתית המתבצעת על ידי זמרים וכלי הקשה.
הקסידה המודרנית כוללת אלמנטים אלו עבור מאזיני הפופ.
הקסידה משמשת לציון סוג של מוזיקה מסוימת המיוצגת על ידי מתנחלים מוסלמים מתימן.
היא נגזרת מהפופ האסלאמי, תוך כדי הוספה של דיאלקטים ומילים מקומיות העוסקות בסוגיות עכשוויות באינדונזיה.
למרות הפופולריות של מוזיקה זו בקרב האוכלוסייה המוסלמית באינדונזיה, היא זכתה לפופולריות מועטה במקומות אחרים.
הקרונצ'ונג החל להתפתח מאז הגעתם של הפורטוגזים, שהביאו עמם כלי נגינה אירופאים.
בשנות ה-1900 לערך, מוזיקה זו נחשבה למוזיקה עירונית אך ברמה נמוכה, כיוון שהפורטוגזים המזוהים עימה נתפסו כבני מעמד נמוך.
מצב זה השתנה בשנות 1930, כאשר תעשיית הקולנוע האינדונזי המתפתחת החלה לשלב בתוכה את מוזיקת הקרונצ'ונג.
יתרה מכך, באמצע שנות 1940, נקשרה המוזיקה למאבק על עצמאותה של אינדונזיה, מה ששדרג את מעמדה.
השיר המפורסם ביותר בסגנון קרונצ'ונג הוא Bengawan solo שנכתב בשנת 1940 על ידי Gesang Martohartono.
השיר נכתב בשנה שקדמה לראשית הכיבוש היפני הקיסרי של הארכיפלג במלחמת העולם השנייה.
השיר מדבר על נהר הסולו, הנהר הארוך ביותר של ג'אווה, וגם החשוב ביותר.
השיר הפך לפופולרי מאוד בקרב אנשי הג'אווה, ולאחר מכן הפך לפופולרי מבחינה ארצית, כאשר שודר בתחנות הרדיו המקומיות.
השיר גם הפך לפופולרי מאוד בקרב החיילים היפנים, וכשאלו חזרו ליפן בסוף המלחמה, ההקלטות החוזרות של השיר על ידי אמנים יפנים הפכו אותו לרב-מכר.
במהלך השנים השיר בוצע מחדש פעמים רבות על ידי אומנים בולטים, בעיקר בתוך אסיה אבל גם מעבר לה.
Gesang עצמו נשאר המעריץ הידוע ביותר של הסגנון, שעדיין נשאר פופולרי בקרב חלקים גדולים של האוכלוסייה, בעיקר בקרב הדור המבוגר.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הלאומית של אינדונזיה (1945–1949) וגם לאחר מכן, הקרונצ'ונג היה קשור לפטריוטיזם, שכן משוררים אינדונזים רבים ומשוררים פטריוטים השתמשו בקרונצ'ונג כז'אנר מרכזי של יצירותיהם.
מי שהזכירה את הקרונצ'ונג באחד משיריה היא סיתי נורהליזא, זמרת מלזית מפורסמת.
דנגדוט הוא ז'אנר של מוזיקה פופולרית מסורתית של אינדונזיה, אשר נגזר ממוזיקה הודית, ערבית ומלאית.
הוא מורכב ממוזיקה מלודית והרמונית עם קצב עיקרי, בדומה לקצב של גרסאות הדנגדוט הקלאסיות.
ז'אנר זה היה במקור מוזיקת ריקודים אינדונזית, שהתפשטה ברחבי דרום מזרח אסיה, והפך לסגנון הפופ הדומיננטי ביותר באמצע שנות ה-1970. הדנגדוט מפורסם בזכות הקצב הפועם שלו, והמילים המוסריות הפונות לנוער.
כך החלו כוכבי הדנגדוט להשתלט על סצנת הפופ המודרנית.
הדנגדוט מבוצע במיוחד על ידי נשים, שלעיתים קרובות מבצעות גם ריקוד סמלי ומילים שובבות כדי לסחוף קהל גדול יותר.
הדנגדוט מבוסס על הזמרים שמבצעים אותו, והכוכבים שביניהם מונים בין היתר את Rhoma Irama ואת Elvy Sukaesih, שהם למעשה המלך והמלכה של ז'אנר הדנגדוט.
הצ'אמפורסארי, שמקור שמו במאלאית: Campur : "תערובת", Sari : "גלעין", סגנון פיוז'ן מוזיקלי המבוסס על מוזיקת ג'אווה מסורתית ועל ז'אנר הדנגדוט, שנפוץ בתרבות ג'אווה (בעיקר במרכז ומזרח ג'אווה).
בנוסף, קיימת גם גרסה סונדנזית של צ'אמפורסארי, הנפוצה באזור Bandung שבמערב ג'אווה.
האמן הגדול ביותר שלה הוא דידי קמפוט (Didi Kempot).
המוזיקה העכשווית של אינדונזיה מגוונת ותוססת על כל סוגיה.
המוזיקאים האינדונזים היו פתוחים להשפעות זרות של ז'אנרים שונים לעולם, וניתן לראות זאת בשילובי המוזיקה השונים.
הג'אז האמריקאי היה פופולרי מאוד באסיה.
בנוסף, סגנונות כמו טנגו, רומבאס, בלוז וסגנונות של מוזיקת גיטרה מהוואי, הם סגנונות אותם חיקו האינדונזים.
כתוצאה מכך, ז'אנרים שונים פותחו במסגרת המוזיקה האינדונזית: פופ אינדונזי, רוק, ג'אז, היפ-הופ.
כיום תעשיית המוזיקה האינדונזית ניחנת בפופולריות הארצית שלה.
בזכות תרבות משותפת ושפות מובנות בין אינדונזית למלאית, המוזיקה האינדונזית הפכה לפופולרית גם במדינות שכנות כמו מלזיה, סינגפור וברוניי.
עם זאת, הפופולריות הרבה של מוזיקה אינדונזית במלזיה, איימה על תעשיית המוזיקה המלזית.
כתוצאה מכך, בשנת 2008 תעשיית המוזיקה המלזית דרשה את ההגבלה של שירים באינדונזית בלבד על ידי הרדיו המלזי, זאת על מנת ליצור הטמעה חזקה יותר של המוזיקה המקומית וניתוק של המוזיקה האמריקאית.
זמרת מלזית ידועה בשם זכתה לפופולריות עצומה באינדונזיה לפחות מאז שהופיעה בה לראשונה בשנת 1997, והדבר נכון גם מאז ועד היום.
המוזיקה הקלאסית המערבית הגיעה לאינדונזיה בעידן של הודו המזרחית ההולנדית כבר במאה ה-18, אך היא בוצעה רק בקרב קומץ אנשים, ביניהם בעלי מטעים הולנדים עשירים, וקצינים במועדונים חברתיים.
רק במאה ה-19, תוכנן ונבנה אולם De Vchowwbury Van Batavia כאולם קונצרטים בעיר המרכזית ג'קרטה.
המוזיקה הקלאסית הוגבלה לאזרחים מהמעמד הגבוה, העשיר והמשכיל, ומעולם לא חדרה לשאר האוכלוסייה בעידן הקולוניאלי של הודו המזרחית.
סוג המוזיקה המערבית שחצתה את המכשול החברתי באותה תקופה הייתה מוזיקת הקרונצ'ונג, שהייתה מזוהה עם הפורטוגזים כמוזיקה ברמה נמוכה.
קבוצת חובבים שנקראה "תזמורת הפילהרמונית של בטאביאשה" הוקמה בתקופה הקולוניאלית ההולנדית.
היא הפכה לתזמורת ידועה כאשר תחנת שידור הרדיו "Nederlandsch" הוקמה בשנת 1912. כיום, התזמורת ידועה בתור התזמורת הסימפונית של ג'קרטה, אשר קיימת בעולם המוזיקלי של המדינה במשך יותר מ-100 שנים, באמצעות הפורמטים המשתנים שלה, המתאימים את עצמם לצרכים ולטרנדים העכשוויים.
בשנות ה-1960 עד 1980 המוזיקה הקלאסית באינדונזיה שודרה בעיקר על ידי שירות הרדיו הלאומי של אינדונזיה (RRI) ועל ידי תחנת הטלוויזיה הלאומית של אינדונזיה TVRI דרך התוכניות שלהם.
בעשור זה, התזמורת הקלאסית התפתחה בעיקר באוניברסיטאות כפעילות חוץ עבור סטודנטים, הכללה גם את המקהלה.
בשנות ה-90 החלה התזמורת הסימפונית המקצועית להיבנות, בעיקר תזמורת טווילייט (Twilite) בהובלתו של אדי מ.ס.
התזמורת נוסדה בשנת 1991, תחילה כהרכב שמנה 20 נגנים.
ההרכב התפתח מאז עד לתזמורת סימפונית מלאה עם 70 נגנים ורפרטואר שנע בין בטהובן לביטלס.
התזמורת מילאה תפקיד בקידום המוזיקה האינדונזית, במיוחד בשימור שירים לאומיים של מלחינים אינדונזים ושירים מסורתיים.
התזמורת הפילהרמונית הוויקטוריאנית בשילוב עם התזמורת הפילהרמונית של טוויילייט, הקליטו את ההמנון הלאומי האינדונזי, Indonesia Raya, על ידי WR Supratman בהרכב התזמורת המקורית שלו על ידי ג'וס קלבר, בנוסף לשירים אינדים פופולריים אחרים באלבום.
המלחינה האינדונזית הנחשבת לבולטת ומוכרת ביותר ברחבי העולם בז'אנר של המוזיקה הקלאסית העכשווית, היא אננדה סוקרלאן, ילידת 1968, עם יצירות תזמורתיות רבות קאמריות ואינסטרומנטליות.
היצירות המפורסמות ביותר שלה הן סדרה של קטעים לפסנתר סולו, עם מוטיבים מוזיקליים המבוססים על מוזיקה עממית אינדונזית.
בנוסף, אננדה כתבה יצירות עבור מוזיקאים רבים, בין היתר עבור מוזיקאים מהתזמורת הסימפונית של בוסטון, ועבודותיה מבוצעות היום ברחבי העולם.
כיום, מוזיקה תזמורתית כבר אינה זרה לערים גדולות כמו ג'קרטה, בנדונג, יוגיאקרטה, סורבאיה, ומדאן, ואף יש להן קבוצות סימפוניה משלהן.
בג'קרטה, למשל, יש תזמורת ששמה Nusantara, תזמורת טווילייט ותזמורת קאמרית.
מוזיקת הפופ האינדונזית כיום, הידועה בשם "פופ אינדונזיה", מושפעת במידה רבה ממגמות וסוגי מוזיקה מאמריקה, בריטניה, יפן וקוריאה.
למרות השפעות הרבות, החל מפופ אמריקאי, פופ בריטי, וגם פופ אסיאתי, תופעת הפופ האינדונזי אינו נגזר מהם לחלוטין; ניתן לראות שהוא בנוסף לאלו, גם מבטא את הרגשות וסגנונות החיים האינדונזיים העכשוויים.
להקה בשם Koes Bersaudara שהוקמה בשלב מאוחר יותר, נחשבה לחלוצה של הפופ והרוקנרול האינדונזי בשנות ה-1960 וה-1970. השפעות המוזיקה האמריקנית והבריטית היו בולטות במוזיקה של Koes Bersaudara, כאשר הביטלס היו ידועים כבעלי ההשפעה העיקרית על הלהקה.
בנוסף, ניתן למנות זמרי פופ ובלדה אינדונזית שונים ששרדו במשך עשרות שנים והפכו לאגדות מוזיקליות אינדונזיות, כמו איוואן פאלס וכריסי.
אחד הזמרים האינדונזים המשפיעים ביותר בסצנת המוזיקה פופ, במיוחד במהלך תחילת 2000, היא אגנס מוניקה, אשר מאוחר יותר הפכה לידועה בשמה: Agnez Mo.
כיום, להקות הפופ הפופולריות כוללות את פטרפאן, ראדג'ה, ג'יג'י, פאדי, דיווה 19, שילה ב-7, ד'אסיב ונידג'י, שכולן מטיילות בקביעות באינדונזיה, סינגפור ומלזיה ומופיעות ב-MTV Asia.
ההשפעות הזרות האחרונות על מוזיקת הפופ האינדונזית הן הסגנון והז'אנר של J-Pop ו-K-pop.
ישנן כמה להקות כמו J-Rocks אשר מחקות את סגנות ותרבות הפופ של יפן וקוריאה.
דמות נוספת בין הזמרות ששרו "פופ אינדונזיה" היא ליליס סוריאני, שפעלה בשנים 1963 עד 2003. לפחות 500 שירים שלה נפוצו מאז 1982.
בדיוק כמו מוזיקת הפופ, גם סצנת הרוק האינדונזית הושפעה רבות מהפיתוח של מוזיקת רוק באמריקה.
להקות הרוק האינדונזי המשפיעות ביותר היו בשיאן בשנות ה-70 וה-80. בסוף שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90, זמרות רוק רומנטיות ידועות בשם "ליידי רוקרס" הפכו מפורסמות מאוד באינדונזיה.
ביניהן היו ניקי אסטריה ואנגון שהתחילו את הקריירה שלהן כזמרות פופ-רוק באינדונזיה ואז עברו לצרפת ורדפו אחרי קריירה בינלאומית.
חלק נכבד מהמוזיקאים והלהקות האינדונזיות חקרו את מוזיקת הג'אז.
בין מוזיקאי הג'אז האינדונזים בולטים מאלייק וד'אסנטיאלס.
קבוצות שונות באינדונזיה משלבות מוזיקה עכשווית בשילוב עם ג'אז פיוז'ן המבטא את מסורת המוזיקה האתנית המסורתית של עיר הולדתם.
ניתן לראות כיצד הג'אז מתבטא גם במקרה של קרקטו ו-SambaSunda, להקות ממערב ג'אווה.
הנגינה שלהן מתבצעת על ידי כלים שונים כמו הקצ'אפי המסורתי, ותזמורת גמלאן המבוצעת עם כלים כמו תוף, מקלדת וגיטרות.
בנוסף, בג'קארטה ישנו פסטיבל ג'אז בינלאומי המתקיים מדי שנה.
מוזיקה אזרית או המוזיקה של אזרבייג'ן (סאזרית: Azərbaycan musiqisi) היא המוזיקה העממית של האזרים ומדינת אזרבייג'ן.
מקורה של המוזיקה היא מצפון איראן ומדינת אזרבייג'ן.
עדויות ראשונות אודותיה מגיעות מסוף האלף הראשון לספירה.
במשך מאות שנים, התפתחה המוזיקה האזרית כווריאציות שונות של מוזיקה מונודית, הכוללת מקצבים שונים ומגוונים.
בדומה למוזיקה של עמים טורקיים אחרים, במוזיקה האזרית נפוצה מודאליות וכרומטיות.
מוזיקת העם האזרית משלבת מסורות שהתגבשו במשך מאות שנים באזרבייג'ן והמחוז ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית.
רוב השירים של מוזיקת העם האזרית קשורים באופן ישיר לפולקלור האזרי ולאפוסים של מגוון יוצרים מקומיים ידועים.
הדמויות שעליהם מתבסס הפולקלור האזרי נע בין דמויות היסטוריות אמיתיות ומומצאות, יצורים על אנושיים ואלמנטים שנלקחו ממיתולוגיות של אזור המזרח התיכון, כמו המיתולוגיה הפרסית והמיתולוגיה הטורקית .
בין הכלים הנפוצים במוזיקה האזרית ניתן לכלול כלי מיתר דמויי לירה, ביניהם הסאז, צנג (נבל טורקי) , קומוז, טאר , עוד, קאנון וקמנצ'ה.
האשיקים (Ashiqs) הם משוררים נודדים וטרובדורים אשר מנגנים על הטאר תוך כדי אלתור על שירים מוכרים.
האשיקים נחשבים להסמלים המובהקים של התרבות האזרית ושל השפה האזרית.
עם הקמתן של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן ושל האקדמיה למוזיקה של באקו בשנת 1920, חלה עלייה בפופולריות של מוזיקה קלאסית, ובוצעו שילובים בין מוזיקה קלאסית ומוזיקה עם.
בתקופה זו (של העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-20) נכתבו אופרות מוגאם (Mugham) רבות ששילבו אלמנטים עממיים אזרים ורוסים, עם שילוב מתוחכם של מודוסים שונים.
לאחר נפילת ברית המועצות, החלה אזרבייג'ן בתהליכי התמערבות ומודרניזציה.
אם עד נפילת ברית המועצות, רוב ההשפעות הגיעו מרוסיה או טורקיה, הרי שהיום הגלובליזציה יצרה שילוב מרתק בין אלמנטים מקומיים ובינלאומיים.
אזרבייג'ן משתתפת בתחרות האירוויזיון החל משנת 2008, והגיעה להישג השיא שלה בשנת 2011, בה הצמד אל וניקי זכו במקום הראשון והעניקו לבאקו עיר הבירה את האירוח בשנה שלאחר מכן.
תחום הג'אז נפוץ ופופולרי באזרבייג'ן, ובמיוחד הפיוז'ן שמשלב אלמנטים מקומיים.
בין האמנים הבולטים בתחום: עזיזה מוסטפא זאדה, איספר סאראבסקי , סלמן גאמבארוב וראין סולטנוב .
מוזיקה ושקט הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי עומר אדם.
האלבום יצא לאור ב-8 באוגוסט 2013, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
בדצמבר 2013 הוכרז כי האלבום זכה במעמד "אלבום זהב".
הערך מוזיקה בדת הבהאית מתייחס לרפרטואר שירים אשר תוכנו הטקסטואלי מבוסס או נלקח ישירות מפרי עיטם של הבאב, מייסדה, בהאא אללה וממשיך דרכו עבד אל-בהאא'.
כתביהם נחשבים בעיני הבהאים לכתבי קודש ולדברי אלוהים חיים.
אף על פי שניתנה עדיפות מצד מנהיגי הקהילה הבהאית לשירת פסוקים מכתבי הקודש כחלק מפרקטיקה רוחנית (למשל מאל-כתאב אל-אקדס).
נראה, שכבר בתקופתו של בהאא אללה ועבד אל-בהאא', נכתבו טקסטים ולחנים חדשים לשימוש באסיפות שהתקיימו בבתי התפילה הבהאים השונים.
בתחילת דרכה של הדת הבהאית רפרטואר השירים היה מורכב מטקסטים פרסיים וערביים בלבד שהושרו באסיפות ללא ליווי כלי.
אולם עם הפצתה וקליטתה של האמונה הבהאית ברחבי העולם, שולבו טקסטים בהאים מקוריים בשפה הגרמנית, אנגלית, אספרנטו, יפנית ואחרות עם הסוגות המוזיקליות הרווחות בקרב אותן קהילות בהתאמה.
הקהילה הבהאית במזרח התיכון בסוף המאה ה-19 פיתחה פרקטיקת תפילה שהייתה משולבת יחד עם שירת פסוקים מכתבי קודש בהאים או שירת מזמורים שנכתבו בשפה הפרסית או הערבית.
מזמורים אלה נקראים על ידי הקהילה המערבית בשם chants באנגלית.
המזמורים המושרים בפרקטיקת התפילה הבהאית המזרחית או המערבית אינן מסורות שירה חדשות.
כלומר, הלחן המצוות לטקסט המושר מבוסס בעיקרו על התשתית המלודית וחוקי ההירמון הרווחים באותה סביבת מחיה חברתית-תרבותית בה הלחן נוצר.
לדוגמה, מזמורים בהאים בקרב קהילה דוברת פרסית או ערבית ישמרו על יחסי טקסט ומוזיקה כשל קנטילצית הקוראן, דהיינו, שירת פסוקים במקאם ללא ליווי כלי (לדוגמאות ראה קישורים חיצוניים).
או במקרה אחר, תושתת על הסוגה הנקראת תסניף (בפרסית تصنيف בתרגום לעברית: שיר) השייכת למסורת המוזיקה הפרסית-קלאסית אשר מבוצעת על ידי זמר סולן בלווית קמנצ'ה, נאי, טאר, סנטור ו-זארב.
המרקמים המוזיקליים של השירה הבהאית בסביבתם הטבעית לא הציגו חוקיות מלודית חדשה.
נבחין זאת מתוך תיעוד אתנוגרפי של האג'י מירזה הידאר-עלי (Háji Mírzá Haydar-'Alí).
מירזה, אשר נאסר בשל אמונתו ונשלח לתא המעצר יחד עם שמונה מאמינים בהאים נוספים במצרים, מתאר כיצד זוהתה שירתם כשיר סוּפי באוזניי הסוהרים:
לחנים אלה, שניכסה העדה הבהאית לצרכיה הדתיים, הם ממכלול של מסורות מוזיקליות מקומיות ומהגרות, שהביאו להיווצרותם של היברידים מוזיקליים.
שירת המאמינים שזוהתה בשוגג על ידי הסוהרים כשירה סופית, מציגה, מחד, את הזהות התרבותית של אותם מאמינים ממוצע פרסי, ומאידך, מגלה גם פרקטיקה השרדותית.
דהיינו, שירת טקסטים דתיים ושמירה על טקסטורות מוזיקליות רווחות אפשרה לקהילה הבהאית להשתלב בנוף הצלילי המקומי מבלי לבלוט יתר על המידה, ובכך, להיטמע בחברה שהייתה עוינת אותם.
שוגי אפנדי שהנהיג את הקהילה הבהאית מאז מות סבו עבד אל-בהאא' ב-29 בנובמבר 1921 ועד מותו שלו ב-1957, התייחס בכתביו לתופעה הרחבה של לחנים ומזמורים חדשים שנתחברו בתקופתו.
אפנדי ציין כי ישנו ערך רב לשירים החדשים שיוצאים מהקהילות השונות, אולם אין לחייב את הקהילות הבהאיות בשימוש ברפרטואר כזה או אחר.
לפי דבריו עולה, כי על כל קהילה להחליט על הסגנון המוזיקלי שתורם לבנייתה הרוחנית, אך אין דרישה לתרבות אחת לאמץ סגנון שירה של תרבות אחרת.
בית התפילה הבהאי נקרא בשפה הפרסית מַשְרִק אל-אד'כאר (Mashriqu'l-adhkar, פרסית וערבית مشرق الاذکار; אנגלית Bahá'í House of Worship) הוא בית התפילה או המקדש בדת הבהאית.
שם זה מתייחס למבנה, המשמש באופן אינקלוסיבי לזמני תפילה ושמיעת פסוקים מכתבי קודש בהאים.
תיעוד אחת מאסיפות הקהילה באיראן בסוף המאה ה-19 מתאר קריאה מספר Bajan Akdas (כנראה מתייחס לכתאב אל-אקדס), ודרשה שבסופה ניתן זמן לשאלות ותשובות.
האספה התחילה והסתיימה בשירת מזמורים של משוררים באבים או בהאים.
לפי שיעור 19 בספר קיטאב-א אקדס, להיכל אד'כאר נכנסים בזמן עפעפי השחר אשר לפי הגישה הבהאית הוא הזמן הנכון ביותר לזמן תפילה ודבקות.
אולם גם בשעות הערב וחצות מומלץ להיפגש לבקשת סליחה על חטאים וקבלת מחילה.
לאחר הכניסה למבנה, יש להתיישב בשקט, בנמיכות רוח ויראת כבוד, בפניית הלב לאלוהים, ולהאזין בקשב רב לפסוקים הנקראים.
שיעור 25 מתאר את שירת הפסוקים כך:
היום הקהילה הבהאית מציגה קשת רחבה של אופני ביצוע של שירת הלל ושירת פסוקים באספותיהם.
בניגוד לאסיפות בתחילת דרכה של הדת הבהאית בהם נהגו לבצע סוגות ווקליות בלבד, היום ישנו שימוש ענף בכלי נגינה שונים כמו גיטרה אקוסטית, פסנתר, כלי נגינה מזרחיים, או האזנה לקטעי שירה מוקלטים בז'נרים מוזיקליים מגוונים.
לואיס רובינסון וואיט הייתה משוררת ומלחינה בהאית.
נולדה בשנת 1866 בעיר לה קרוס במדינת ויסקונסין.
הוריה של וואיט השתייכו לכנסייה האפיסקופלית באמריקה.
אימה של וואיט אהבה במיוחד שירת המנונים ועודדה את וואיט להקפיד על זמני תפילה בשעות הבוקר והערב יחד עם שירת המנונים.
היא נישאה בגיל צעיר לספנסר ונולדה להם ילדה אחת.
אולם טרגדיה פקדה את המשפחה של וואיט והיא איבדה את אימה, אחיה, בעלה וביתה הקטנה.
לאחר האובדן הקשה של בני משפחתה היא עברה להתגורר בשיקגו.
בשנת 1902 וואיט שמעה לראשונה אודות האמונה הבהאית ממכרה שהתגוררה באותה השכונה.
באספה ביתית אליה הוזמנה וואיט, היא החלה לאלתר מעט בנגינה בפסנתר שהיה בבית חבריה.
לאחר שמכר מוזיקאי עזר לה ביום למחורת לכתוב טרנסקריפציה למנגינה נולד השיר הבהאי "If Ye Seek Me".
על דף התווים הקדישה וואיט את השיר לעבד אל-בהאא'.
השיר הבהאי השני שהלחינה הוא "The Greatest Name".
וואיט, שהחליפה מכתבים עם עבדל אל-בהאא', שלחה לו העתק של השיר.
תשובתו לוואיט הייתה מרובת שבחים, ואף הכריז כי השיר יושר לנצח באסיפות של הקהילה.
השיר הופץ בקרב הקהילה הבהאית המזרחית (ככל הנראה תורגם לפרסית).
בשנת 1903 היא נישאה בשנית לאדגר וואיט , סוכן מכירות של חברת הפסנתרים Baldwin Piano והמשיכה את שרותה בקהילה הבהאית.
שנה לאחר מכן החברה להדפסת כתבים בהאים הדפיסה את ספר ההמנונים הראשון של וואיט "Bahai Hymns and Poems".
ספר זה הכיל את מילות השירים של וואיט ללא תווי הלחן.
בנוסף לשירי הלל שכתבה הלחינה וואיט שירים בהאים לשיעורי הילדים ביניהם "Softly His Voice is Callin" ו- "Tell the Wondrous Story".
מכל שיריה השיר Benediction זכה לתפוצה רחבה במיוחד ולגרסאות בשפות שונות.