tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלודיס בומבארנאק (1893) — קורות עיתונאי, שנשלח לדווח על מסע מאסיה הקטנה לסין ברכבת הטרנס־אסיאנית (הבדיונית), שזה אך נחנכה.
בן־חנה בשם הנער מאירלנד, 1950) — תלאותיו של יתום אירי, שאומץ על ידי איכרים נדיבים.
הרפתקאותיו המופלאות של החובל אנטיפר (1894. תרגום ג.
בן־חנה בשם האוצר הגנוז, 1956) — ימאי צרפתי יוצא לאתר את מקומו של מטמון פיראטים, שהוא אחד מיורשיו.
אי המדחף (1895) — קבוצת מוזיקאים שנחטפה מוצאת עצמה אורחת רצויה באי סינתטי גדול, המונע על ידי מדחף ענק ושמתגוררים בו מיליונרים אמריקניים.
למען הדגל (1896. תרגום צבי שולינדר בשם ההמצאה השטנית, 1959; שלמה סקולסקי בשם דגל המולדת, 1961) — מדען צרפתי, שהמציא "ברק־נפץ" רב־עצמה, מאושפז במוסד לאחר שהמצאתו נדחתה, עד שלבסוף נמצא מי שמנצל אותה למטרות פירטיות.
קלוביס דארדנטור (1896. תרגום יוסף רביקוב, 1968) — עשיר חשוך־ילדים מבקש לאמץ לעצמו יורש ומתנה שהלה חייב תחילה להציל את חייו.
ספינקס הקרח (1897) — צעיר אמריקני מארגן משלחת־חיפוש ויוצא איתה אל אנטארקטיקה, למצוא את אחיו האובד.
האורינוקו המופלא (1898. תרגום יוסף רביקוב בשם על גדות האורינוקו, 1964) — הרפתקאות משלחת שיצאה לחקור את נתיב הנהר הדרום־אמריקני.
צוואתו של תמהוני (1899) — הון־עתק מובטח לזה שיצליח להגיע במהירות הגדולה ביותר למספר נקודות ברחבי ארצות־הברית.
מולדת שנייה (1900. תרגום יוסף רביקוב, 1964) — הרובינזונים השווייצרים הופכים את האי שלהם ליישוב מתועש ומשוכלל.
כפר באוויר (1901. תרגום יוסף רביקוב בשם ביערות אפריקה, 1966) — ציידי פילים מגלים יצור דמוי קוף מדבר, והם נחטפים אל כפרו, הבנוי על צמרות העצים.
זמירי, 1964) — ספן צרפתי שב להפליג בים ונפגש עם מפלצת־מעמקים.
ערב, 1953) — אחים הולנדים, שספינתם טבעה, מועמדים לדין בטסמניה על רצח מצילם.
מלגה למסע (1903. תרגום יוסף רביקוב בשם פרסים למסעות, 1968) — סטודנטים צרפתיים מסיירים באיים האנטילים הודות למלגה.
בן־לוי, 1951) — רובור הכובש ממציא כלי־רכב רב־תכליתי ומקווה ליהפך בעזרתו לשליט תבל.
דרמה בליבוני (1904. תרגום רונית איתן בשם מסתורין בליבוניה, 1964) — תעלומת שוד ורצח נפתרת על רקע מאבק העמים הבלטיים.
פלישת הים (1905. תרגום אברהם סלמן, 1953; שלמה סקולסקי בשם ים בסהרה, 1953) — מהנדס צרפתי עורך תוכנית נועזת להקוות בסהרה ים שיפריח את המדבר.
מגדלור בקצה העולם (1905. תרגום שמואל יזרעאלי, 1964) — כנופיית פיראטים פושטת על מגדלור שהוקם בחוד ארץ האש.
וולקן הזהב (1906. תרגום יוסף רביקוב בשם געש הזהב, 1963) — שני דודנים יוצאים אל קלונדייק, לחקור את ערכה של ארץ הזהב.
סוכנות תומפסון ושות' (1907) — תלאות תיירים שהפליגו אל האיים האנטילים.
ציד המטאור (1908. תרגום שלמה סקולסקי בשם ציידי המטאורים, 1958) — מדען מודיע שהוריד ארצה מטאור־זהב באמצעות קרן מגנטית.
ספן הדנובה (1908. תרגום י"ד תנעזר בשם איש המסתורין, 1953; ג.
בן־חנה בשם הספן המסתורי, 1955) — זוכה מסתורי בתחרות־דיג מתגלה כמנהיג תנועת־מחתרת הלוחמת בטורקים.
ניצולי הספינה "יונתן" (1909) — אנרכיסט שואף להקים בפטגוניה חברה שוויונית בלא חוק וממשלה.
סודו של וילהלם סטוריץ (1910. תרגום ז.
זמירי בשם סודו של מדען גרמני, 1965) — מדען ירש מאביו האלכימאי סוד המעניק לו עצמה קסומה.
היום ומחר (1910) — סיפורים קצרים, רובם על נושאים עתידניים.
הרפתקאותיה המתמיהות של משלחת ברסאק (1920. תרגום שלמה סקולסקי בשם עיר בלב מדבר, 1961) — משלחת שיצאה לאפריקה נחטפת ומובאת לעיר מסתורית, הנשלטת בידי עריץ המצויד באבזרים משוכללים.
אדם הנצחי, מצרפתית: אביבה ברק־הומי.
דיסטופיה, סוף העולם, כל הערים, העיירות, הכפרים, הארצות והיבשות היו לעיי חורבות.
הציוויליזציה המערבית נכחדה והייתה לזיכרון עמום.
ספר נוסף מיוחס לז'ול ורן אך מעולם לא נמצאה גרסה בצרפתית — הקצין והרוזן (1867. תרגום ג.בן חנה, יוסף שמעוני, תל אביב, 1958).
1910 - הפסל ז'ורז בארו עיצב פסל של ורן בעיר הולדתו, נאנט.
1948 - הר באנטארקטיקה נקרא על שמו
על שמו נקראת אוניברסיטת פיקרדיה.
בשנת 1961 נא"סא קראה למכתש גדול בצידו האפל של הירח על שמו של ורן.
בשנת 1978 נפתח מוזיאון ז'ול ורן על שמו של ז'ול ורן ובו מוצגים חייו, כתביו ושאר מידע על הסופר הידוע.
המוזיאון נמצא בעיר נאנט שבצרפת.
בשנת 2008 שוגרה חללית מטען (ATV) רובוטית ראשונה עם אספקה לתחנת החלל הבינלאומית (ISS), ונקראה על שמו.
שלוש צוללות של צי ארצות הברית נקראו "נאוטילוס".
השלישית - ב-1954 - הייתה צוללת הגרעינית הראשונה.
1999 - נבחר ורן אחרי מותו בהיכל התהילה של המדע הבדיוני
2000 - הוקם מועדון הספרותי "ז'ול ורן" בגרמניה המוקדש לקליטת יצירותיו של ורן בגרמנית
איגוד צרפתי בשם "Jules Verne Aventures" ("ז'ול ורן הרפתקאות") הוקדש לחקר כדור הארץ ועוררות דעת הקהל בנוגע לצורך בשימור מיני בעלי חיים בסיכון הכחדה.
2005 - במלאת מאה שנה למותו שנת 2005 הוכרזה בצרפת "שנת ז'ול ורן".
2012 - מטבעת פריז הנפיקה מטבע כסף של 10 אירו עם דיוקנו, כחלק מהאוסף "אירו לפי אזורים".
המטבע מייצג את חבל פיקרדיה שבו חי הסופר את שנותיו האחרונות.
הפרס ז'ול ורן - Trophée Jules Verne - תחרות סירת המפרשים המהירה ביותר הנדרשות לבצע מסע סביב כדור הארץ בפחות מ-80 יום ללא תחנת ביניים וללא סיוע.
רכבת הרים קטנה בצפון האי פוססיון שבאיי קרוזה באוקיינוס ההודי כונה על שמו
בטרילוגיית סרטי הקולנוע בחזרה לעתיד קיימת התייחסות לדמותו של ז'ול ורן.
בסיום הטרילוגיה, מציג הגיבור הראשי ד"ר אמט ברואן את שני בניו, להם בחר לקרוא ז'ול וורן, בשל האהדה הרבה שרוחשים הוא ואשתו לסופר.
ספריו עובדו לעיתים קרובות לקולנוע ולטלוויזיה, חלקם בהוליווד.
גיבוריו הפכו לדמויות איקוניות בדמיון המוני בני אדם, למשל - פיליאס פוג, הקפטן נמו או מיכאל סטרוגוב.
ז'ול מישלה (צרפתית: Jules Michelet; 21 באוגוסט 1798 – 9 בפברואר 1874 ) היה היסטוריון, פילוסוף וסופר צרפתי.
מישלה נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של המאה ה-19. בשלהי המאה ה-20 היו היסטוריונים ואנשי רוח שביקרו אותו על חלקו ביצירת הנרטיב ההיסטורי הצרפתי, שהוא לדעתם לאומני, רפובליקני ומגויס.
מישלה כתב גם מסות וספרי מוסר שונים, מהם כאלה שעימתו אותו עם הכנסייה ועם השלטון הפוליטי.
עם ספריו הידועים ביותר נמנים "ההיסטוריה של צרפת" ו"ההיסטוריה של המהפיכה".
מישלה נולד ב-1798 בפריז, בן למשפחה בעלת מסורת הוגונוטית.
אביו היה מדפיס אמן, לא עשיר במיוחד, וז'ול עזר לו בעבודות הדפוס.
הוצעה לו משרה במשרדי ההדפסה המלכותיים, אך אביו הצליח לשלוח אותו לתיכון שרלמאן המפורסם, שם הוא התבלט.
עבר את הבחינות האוניברסיטאיות ב-1821, וקיבל משרת מרצה להיסטוריה במכללת רולן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-1824, הוא התחתן.
תקופה זו הייתה מהטובות בתולדות צרפת עבור מלומדים ואנשי ספר, ולמישלה היו פטרונים בעלי עוצמה – בין השאר אבל-פרנסואה וילמן וויקטור קוזן.
אף על פי שהתחום הפוליטי הלהיב אותו (מילדותו אימץ רפובליקאניזם והשקפה רומנטית יוצאת דופן), היה קודם כל איש ספר והיסטוריון.
חיבוריו המוקדמים ביותר היו ספרי לימוד.
בין 1825 ל-1827 הוציא לאור לוחות כרונולוגיים וסיכומים שונים בהיסטוריה מודרנית.
ב-1827 פרסם סיכום של מחקריו בתחום זה ().
באותה שנה הוא מונה למרצה בכיר להיסטוריה עתיקה ב"אקול נורמל סופרייר".
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1831, ב"הקדמה להיסטוריה העולמית" (Introduction à l'histoire universelle) הוא משתמש בסגנון שונה מאוד, ומציג את ייחודו וכוחו הספרותי.
אירועי שנת 1830 הביאו אותו לעמדה טובה יותר למחקר בכך שקיבל משרה במשרדי גנזך המדינה, וכפרופסור זוטר תחת פרנסואה גיזו בפקולטה לספרות באוניברסיטה.
זמן קצר אחר כך התחיל לעבוד על חיבורו המרכזי והמונומנטלי, "ההיסטוריה של צרפת", שאותו כתב במשך שלושים שנה.
אך הוא ליווה ספר זה ברבים אחרים, בעיקר למדניים, כמו "הבחירה של ויקו", "הזכרונות שלותר רשם לעצמו" (Mémoires de Luther écrits par lui-même), "מקורות החוק הצרפתי" (Origines du droit français), ו"משפט הטמפלרים" (le Procès des Templiers).
שנת 1838 הייתה שנה חשובה בחייו של מישלה.
הוא היה בשיא כוחותיו, מחקריו הזינו את הדחיה הטבעית שלו מעקרונות של סמכות ממוסדת וכנסייה, ובתקופה שבה הפעולה המחודשת של הישועים הביאה לדאגה בציבור הוא מונה לקתדרה להיסטוריה בקולז' דה פראנס.
הוא החל בפולמוס אלים כנגד המסדר הלא פופולרי והעקרונות שהוא ייצג, בעזרת חברו אדגר קינה.
פולמוס זה גרם לכך שההרצאות שלהם היו אחד מהבילויים הפופולריים ביותר באותה תקופה.
הוא פרסם ב-1839 את ספרו "ההיסטוריה הרומאית", שהיה בסגנון הרציני והמוקדם יותר שלו.
תוכן הרצאות אלו הופיע בכרכים "על הכומר, האשה והמשפחה" (Du prêtre, de la femme et de la famille), ו"העם" (Le peuple).
ספרים אלה אינם מציגים את הסגנון האפוקליפטי שניתן לראות בכתביו המאוחרים, אך הם הכילו כמעט את כל האמונות האתיות והפוליטיות שלו – תערובת מגוונת של סנטימנטליזם, קומוניזם, ואנטי-כנסייתיות, נתמכים בידי הטענות האקסצנטריות ביותר.
המהפכה של 1848 כבר הייתה באוויר, ומישלה היה אחד מאלה שפיתח את עקרונותיה: ההרצאות המקוריות שלו היו כה מסיתות, שהפסיקו את הקורס שלו.
אך כאשר המהפכה אכן פרצה, מישלה, בניגוד לאנשי ספר רבים אחרים, לא ניסה להיכנס לפוליטיקה, ופשוט הקדיש עצמו במרץ רב יותר לעבודתו הספרותית.
חוץ מכתיבת ההיסטוריה הגדולה שלו, הוא כתב בשנים אלה את ה"היסטוריה של המהפכה הצרפתית".
כישלון המהפכה עלה לו במשרתו בגנזך, שכן הוא סירב להשבע אמונים לאימפריה.
אך השלטון החדש רק הצית את הלהט הרפובליקאי שלו, וגם נישואיו השניים (לאדל מלרה, אישה בעלת כישרון ספרותי ועם דעות רפובליקאיות) המריצו אותו.
אף שההיסטוריה הגדולה שלו עדיין הייתה העיסוק העיקרי, כמות גדולה של ספרים קטנים ליוו וגיוונו את היצירה הגדולה יותר.
לפעמים הם היו גרסאות מורחבות של פרקים מהספר הגדול, ולפעמים פירושים שלו או נספחים.
הראשון מבין אלה הוא "נשות המהפכה" (Les Femmes de la revolution), שבו כישרון הכתיבה הטבעי של מישלה מפנה את מקומו לארגומנטציה והטפה.
בספר הבא, "הציפור" (L'Oiseau), הוא עבר לנושא שונה לגמרי.
כעת הנושא היה טבע, לא מנקודת המבט של המדע, או של הסנטימנטליות, אלא מהפאנתאיזם הדמוקרטי המיוחד של המחבר.
אחריו בא "החרק" (L'Insecte), אחריו "האהבה" (L'Amour), אחד מספריו הפופולריים ביותר.
ספרים אלה יצאו פעם בשנה בערך במשך 5 או 6 שנים.
לאחר "האהבה" בא "האשה" (La Femme), ספר שבו ניתן למצוא ביקורת כללית על הספרות והאופי הצרפתי.
אחריו בא "הים" (La Mer), ובשנה שלאחר מכן "המכשפה" (La Sorcière).
ספר זה, שפותח מתוך פרק מההיסטוריה, מכיל את כל מוזריותיו של מחברו.
הספרים הבאים בסדרה זו הם: "התנ"ך של האנושות" (Bible de l'humanité), סיכום היסטורי של הדתות; "ההר" (''La Montagne''), האחרון בסדרת הטבע; ו"בנינו" (Nos Fils), חיבור על חינוך.
מישלה חי בצרפת ובאיטליה, והיה רגיל לעבוד בחורף בריביירה, בעיקר באייר (Hyeres).
לבסוף, ב-1867, הוא סיים את חיבורו הגדול, "ההיסטוריה של צרפת".
המהדורה הרגילה היא בת 19 כרכים.
הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה עד זמנו של קרל הגדול, השני בתקופת הפריחה של צרפת הפיאודלית, השלישי במאה ה-13, הרביעי עד השישי במלחמת מאה השנים, השביעי והשמיני בהתבססות הכוח הכפרי תחת שארל השביעי ולואי האחד עשר.
למאות ה-16 וה-17 הוקדשו ארבעה כרכים לכל אחת, שהרבה מהם לא קשורים כל כך להיסטוריה הצרפתית ממש, בעיקר בכרכים שכותרתם "רנסאנס" ו"רפורמציה".
שלושת הכרכים האחרונים ממשיכים את ההיסטוריה מהמאה ה-18 ועד לפרוץ המהפכה.
מישלה היה אולי ההיסטוריון הראשון שניסה לכתוב היסטוריה ציורית של ימי הביניים, והתיאור שלו הוא עדיין החי ביותר שקיים.
המחקר שלו בכתבי יד ובספרים מודפסים היה מפרך ביותר, אך דמיונו הערני, והנטיות הדתיות והפוליטיות הברורות שלו, גרמו לכך שהוא ראה כל דבר מנקודת מבט מסוימת ביותר, ולא כל האירועים ההיסטוריים נבחנים באופן שווה.
הנפילה של האימפריה השנייה והאסונות שזו הביאה לצרפת עוררה אותו שוב לכתיבה.
הוא כתב מכתבים ופמפלטים, וכן התכוון להשלים את ההיסטוריה שלו עד למאה ה-19. אך הוא הצליח להשלים אותה רק עד לקרב ווטרלו.
הרפובליקה החדשה לא הייתה שיקום של ממש עבור מישלה, ומשרת הפרופסור שלו בקולז' דה פראנס מעולם לא הוחזרה לו.
לאחר מותו ב-יר ב-1874, נקבר מישלה בבית הקברות פר לשז בפריז.
רנאר נולד בכפר שלון די מן בצפון צרפת, שבסביבתו אביו פיקח על הנחת קווי מסילת הברזל.
ב-1868 עברה משפחתו להתגורר בכפר שיטרי לה מין בחבל בורגון.
ב-1875–1881 למד בבית ספר תיכון בעיר נוור שבמרכז צרפת.
סבל מרגשי נחיתות משום שהיה הבן הצעיר במשפחתו, ורצה להוכיח את יכולתו בכתיבה ובלימודי ספרות.
עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה, אך משלא התקבל לבית ספר יוקרתי, כתב שירים, נובלות ומחזות קצרים.
נעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז שנפגשו בבתי הקפה שבעיר, והחל לפרסם מאמרים בעיתונים.
ב-1885–1886 שירת בצבא הצרפתי בעיר בורז' בחבל ברי.
ב-1888 נשא לאישה את מארי מורנו.
הזוג התגורר בפריז, אך נהג לבלות מספר חודשים בשנה בכפר ילדותו של רנאר, שיטרי לה מין.
ז'ול רנאר קיבל את השראתו בכתיבה מחיי הכפר.
הוא התפרסם בשל הנובלה "ראש גזר", המשקפת את זיכרונות ילדותו בכפר.
ב-1896 פרסם "סיפורים עממיים" שבהם עשה האנשה של חיות, ולהפך: תיאר אנשים המדברים ומתנהגים כחיות.
במשך שלוש עשרה השנים האחרונות לחייו כתב "יומן", מקור עשיר על החיים הספרותיים בפריז של תקופתו, ותיאור חודר של סופרים ומדינאים צרפתיים, המעיד על סגנונו האירוני ועל שליטתו המעולה ברזי השפה הצרפתית.
ז'ול רנאר הכיר באופן אישי את מנהיגי הסוציאליזם הצרפתי, לאון בלום וז'ן ז'ורס, ופרסם מאמרים בעיתונות הסוציאליסטית של פריז.
הוא היה לוחם שלום והתנגד להשתלטותם של אנשי צבא ושל אנשי דת על המדינה.
הוא אמר: "יש לי נפש אנטי דתית ולב של נזיר." ב-1907 נבחר לחבר "אקדמיית גונקור" בעזרתו של אוקטב מירבו.
ז'ול רנאר נפטר ב-1910 כתוצאה מהסתיידות עורקים, ונקבר בכפר ילדותו, שיטרי לה מין.
על טווסים ובני אדם; סיפורי טבע, תרגם אבנר בהט, ציורים טולוז לוטרק, תל אביב: גוונים, 2003.
פראנסוא ראש גזר, מצרפתית: רפאל אליעז, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון-מופת'), 1950.
ראש גזר: הסיפור והמחזה, תרגמה: נורית פלד-אלחנן; אחרית דבר: יהושע ישועה, ירושלים: כרמל, 2000.
צַיָּד התמונות: (סִפּוּרים מן הטבע); בלוית ס"ח רשומים בשחור מאת בונר; מצרפתית: חיים אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ד.
ז'ול ורן ATV או ATV-1, הייתה משימתה הראשונה של חללית המטען הרובוטית ATV, שפותחה ושוגרה על ידי סוכנות החלל האירופאית.
החללית נקראה על שמו של סופר המדע הבדיוני הצרפתי המפורסם ז'ול ורן.
היא שוגרה ב-9 במרץ 2008 למשימת אספקה לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS), כשבתוכה דלק, מים, חמצן ועוד.
מפני היותה חללית ה-ATV הראשונה, "ז'ול ורן" שהתה בחלל שלושה שבועות, במהלכם נבדקו כל מערכותיה, לפני שנפגשה ועגנה ב-ISS.
החללית עגנה בתחנה ב-3 באפריל 2008. ב-25 באפריל 2008 הופעלו מנועי החללית כדי להגביה את מסלול תחנת החלל.
לאחר כ-5 חודשים בתחנה, ב-5 בספטמבר 2008, נפרדה החללית מתחנת החלל ונכנסה למסלול חדירה לאטמוספירה, בו נשרפה ב-29 בספטמבר.
חללית ה-ATV הראשונה נקראה רשמית "ז'ול ורן" ב-9 באפריל 2002. לקראת סוף 2003 הורכבו כבר רוב חלקי החללית.
רכיבי החללית נבנו על ידי חברות תעופה שונות; מערכות העגינה והתדלוק נבנו על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה ברוסיה, החלק המדוחס של החללית נבנה על ידי חברת Thales Alenia Space האיטלקית, ומערכות ההנעה נבנו על ידי EADS Astrium בברמן, גרמניה.
החללית הורכבה בברמן, גרמניה, אז הועברה למרכז המחקר וטכנולוגיית החלל האירופי (ESTEC) שבנורדווק, הולנד, ב-15 ביולי 2004, לבחינות ובדיקות.
"ז'ול ורן" שוגרה למסלול לווייני נמוך על גבי משגר אריאן 5ES.
השיגור בוצע מ-ELA-3 שבמרכז החלל הגיאני, גינאה הצרפתית, ב-9 במרץ 2008, 04:03:04 UTC.
החללית נפרדה מהמשגר שעה, שש דקות ו-41 שניות לאחר השיגור, ומערכות הניווט של החללית הופעלו.
יומיים לאחר מכן, ב-11 במרץ, הופעלו 4 מנועי החללית בפעם הראשונה.
במסלול ועגינה בתחנת החלל הבין-לאומית
מפני ש"ז'ול ורן" הייתה חללית ה-ATV הראשונה, מספר סימולציות בוצעו במסלול כדי לבחון את בטיחות עגינתה של החללית בתחנת החלל.
החללית שהתה בחלל שלושה שבועות לפני שעגנה בתחנה.
ב-13 וב-14 במרץ השלימה החללית בהצלחה תמרוני מניעת התנגשות, כך שאם תארע תקלה בעת תהליך העגינה האמיתית בתחנה, תוכל החללית למנוע את התנגשותה בתחנה.
לאחר מכן ביצעה החללית שני ימי סימולציות עגינה.
סימולציות אלו כללו מספר פגישות עם תחנת החלל הבין-לאומית, שהסתיימו עם המבחן הסופי – עגינה של ממש במודול זבזדה של התחנה, ב-3 באפריל 2008. הפגישה עם תחנת החלל בוצעה בצורה אוטומטית באמצעות גלאי כוכבים ומערכת GPS.
העגינה בתחנה בוצעה גם היא בצורה אוטומטית לחלוטין בעזרת וידאומטרים וטלגוניאומטרים.
כאשר "ז'ול ורן" הגיעה למרחק של 249 מטרים מהתחנה, החל שלב העגינה הסופי, שהונחה על ידי קרני לייזר שירה הווידאומטר והוחזרו על ידי רכיב על מודול "זבזדה", והטלגוניאומטר ששימש כמערכת רדאר.
צוות תחנת החלל היה יכול לבטל ידנית את עגינת החללית בתחנה כל עוד הייתה רחוקה מטר אחד מהתחנה.
"ז'ול ורן" עגנה בהצלחה בתחנת חלל הבין-לאומית ב-3 באפריל 2008, 14:45 UTC
לאחר שעגנה החללית בתחנת החלל והושלם אישור העגינה, היה יכול צוות התחנה להיכנס אל תא המטען המדוחס של החללית ולפרוק אותו ממטענו.
מכלי המטען הנוזלי חוברו למכלי תחנת החלל ורוקנו מתכולתם.
צוות התחנה שחרר בצורה ידנית רכיבי אוויר שהביאה עימה החללית אל תוך חלל התחנה.
סך כל המטען שנשאה החללית היה 2,297 ק"ג.
לאחר שרוקנה החללית ממטענה, הושאר צוהר החללית פתוח כך שהיא שימשה כהרחבה לתחנת החלל.
במשך הזמן ששהתה החללית בתחנה, מילא אותה צוות התחנה בפסולת, שתישרף מאוחר יותר באטמוספירה.
כמו כן שימשה החללית להעלאת מסלול תחנת החלל 4 פעמים.
שני כתבי יד מקוריים של ז'ול ורן, ומהדורות מאוירות על ידי פייר-ז'ול הצל של "מהארץ לירח" ו"מסביב לירח", שוגרו גם הם בתוך החללית כמזכרת לצוות התחנה.
ב-27 באוגוסט 2008 הופעלו מנועי החללית לכ-5 דקות, ותחנת החלל הואטה ב-1 מטר לשנייה.
כתוצאה מכך, הונמך מסלול התחנה בכ-1.77 ק"מ, ובכך נמנעה לחלוטין האפשרות שפסולת חלל מהלוויין הרוסי קוסמוס 2421 יפגעו בתחנת החלל.
ה-ATV היה המקום השקט ביותר בתחנת החלל, מכיוון שהיה מבודד משאר התחנה.
בגלל יתרון זה, הפך צוות התחנה את החללית לחדר השינה שלהם, וכמקום לפעילות הגיינית אישית.
כשעגנה החללית בתחנת החלל, שהתה בו המשלחת ה-16 לתחנה, שכללה את מפקדת המשימה פגי ויטסון (נאס"א) ושני מהנדסי טיסה, יורי מלנצ'נקו (סוכנות החלל הרוסית) וגארט רייזמן (נאס"א).
באפריל ומאי הוחלפו אנשי הצוות במשלחת ה-17, ששהו בתחנה בזמן הפרידה מהחללית.
המשלחת ה-17 כללה את מפקד המשימה סרגיי וולקוב (סוכנות החלל הרוסית) ושני מהנדסי טיסה, אולג קונוננקו (סוכנות החלל הרוסית) וגרגורי צ'אמיטוף (נאס"א).
בזמן ששהתה החללית בתחנה לא היה בה אף איש צוות של סוכנות החלל האירופית.
בזמן ששהתה החללית בתחנה, הגיעו לתחנת החלל שתי חלליות נוספות.
סויוז TMA-12 הביאה לתחנת החלל שניים מאנשי המשלחת ה-17 ואיש צוות נוסף, האסטרואנוטית הדרום קוריאנית אי סו-יון.
מעבורת החלל דיסקברי הגיעה לתחנה במאי במשימת STS-124, והביאה עימה את צ'אמיטוף שהחליף את רייזמן.
המעבורת הביאה עימה גם חלק מיחידת המעבדה היפנית של תחנת החלל – קיבו.
ב-5 בספטמבר 2008 נפרדה "ז'ול ורן" מתחנת החלל הבין-לאומית והנמיכה את מסלולה ל-5 ק"מ מתחת לתחנה.
היא נשארה במסלול זה עד ללילה של ה-29 בספטמבר.
בשעה 10:00:27 UTC החלה החללית את תמרון היציאה ממסלול הראשון שלה, שנמשך כ-6 דקות.
לבסוף, בשעה 13:31 UTC, חדרה החללית לאטמוספירה בגובה 120 ק"מ מעל האוקיינוס השקט, שם נשרפה יחד עם הפסולת אותה לקחה מתחנת החלל.
ז'ול סבסטיאן סזאר דומון ד'אורוויל (צרפתית: Jules Sébastien César Dumont d'Urville; 23 במאי 1790 - 8 במאי 1842) היה מגלה ארצות, רב חובל ואדמירל צרפתי.
הוא חקר את מערב האוקיינוס השקט, אוסטרליה, ניו זילנד ואנטארקטיקה.
כבוטניקאי וקרטוגרף הוא השאיר את חותמו בסדרה של צמחי ים, צמחים, שיחים כמו גם מקומות, למשל ים ד'אורוויל, האי ד'אורוויל שבניו זילנד, והאי ד'אורוויל בארכיפלג קבוצת איי ז'ואנוויל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ארץ אדלי באנטארקטיקה קרויה על שם אשתו.
ד'אורוויל גדל במשפחה מכובדת בקלבדוס שבנורמנדי תחתית.
אביו היה שופט העיירה, ומשפחת אימו אף היא הייתה משפחה מכובדת באזור.
לאחר מותו של אביו בהיותו בן שש, דודו שהיה ראש מנזר באזור, לקחו תחת חסותו.
על ידו הוא למד לטינית, יוונית, רטוריקה ופילוסופיה.
מ-1804 הוא החל ללמוד ב-lycée Impérial (האוניברסיטה המקומית) בקן.
שם התעניין בין השאר באנציקלופדיות שונות, ובמסעיהם של לואי אנטואן דה בוגנוויל, ג'יימס קוק וג'ורג' אנסון.
בגיל 17 הוא נכשל בבדיקות הגופניות של אקול פוליטקניק, ולכן החליט להצטרף לחיל הים.
בשנת 1807 התקבל לאקדמיית חיל הים בברסט, שם התקבל בברכה בהיותו שקדן ומלומד, וכמעט שלא התעסק בבידור כמקובל בקרב הספנים.
מצב חיל הים הצרפתי באותה עת היה בכי רע, והצי המלכותי הבריטי שלט ביד רמה בזירה הימית.
לאחר שהוצב בנמל בשנת 1812 לא היה מרוצה מן האווירה שבו, וביקש העברה לטולון כדי להעלות שם על אונייה שעמדה להפליג.
ההעברה אושרה, אך הפלגת האונייה התעכבה בגלל הצי הבריטי.
באותה תקופה למד ד'אורוויל מספר רב של שפות (בנוסף ללטינית ויוונית שכבר למד אצל דודו): אנגלית, גרמנית, איטלקית, רוסית, סינית ועברית.
הוא גם למד בוטניקה ואנטומולוגיה, וכן שהה תקופה במצפה כוכבים של הצי.
רק בשנת 1819 הפליג לראשונה תחת פיקודו של רב החובל פייר הנרי גויטר דופרה, כדי לבצע מדידות ימיות בארכיפלג היווני.
במהלך עצירה באי מלוס, נציג השלטון הצרפתי העיר את תשומת לבו של ד'אורוויל לגילוי מחדש של פסל שיש באי, פסל שכיום ידוע כונוס ממילו.
ד'אורוויל זיהה מיד את חשיבות הפסל ורצה לקחתו עמו, אך רב החובל העיר לו כי אין די מקום על סיפון הספינה עבור פסל בגודל שכזה.
בנוסף, האונייה התעתדתה לנסוע בים סוער, דבר שעלול לפגוע בפסל.
כשהגיע לאחר תקופה קצרה לאיסטנבול (אז קונסטנטינופול) פנה ד'אורוויל לשגריר הצרפתי, כדי שירכוש את הפסל.
לבינתיים, מוצא הפסל כבר מכר אותו לכומר מקומי שרצה לתת אותו במתנה לשולטן.
כשהגיע נציג השגריר לאי, כבר היה הפסל בשלבי טעינה על גבי האונייה שתיקח אותו אל השולטן.
רק לאחר מאמצים רבים שוכנע הכומר למכור את הפסל לצרפתים, ומאז הפסל מוצג במוזיאון הלובר.
ד'אורוויל עצמו קודם בזכות מאמציו לרכישת הפסל לדרגת לוטננט ואף צורף כאביר בלגיון הכבוד.
המסע הראשון אל האוקיינוס השקט
לאחר שובו מהמסע אל הים האגאי, נשלח ד'אורוויל לשרת בארכיון הצי.
שם פגש בידיד ותיק, הלוטננט לואי איזידור דופריי, והם החלו לתכנן יחד מסע אל האוקיינוס השקט, אזור בו ההשפעה הצרפתית נחלשה מאוד במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
צרפת תכננה להשיב חלקית את השליטה באזור, על ידי כיבוש ניו סאות' ויילס.
ב-11 באוגוסט 1822 על סיפונה של הספינה קוואקילה (צרפתית: Coquille), הפליגו השניים יחד עם צוות שלם של מדענים ואנשי אסטרטגיה אל האזור.
במסע זה פגש ד'אורוויל את המין פינגווין אדלי, שנקרא על שם אשתו, אדלה.
במסע זה, אסף ד'אורוויל יחד עם מלומדים אחרים שהיו על הספינה אוסף רב של בעלי חיים וצמחים מחופי איי פוקלנד, פרו וצ'ילה.
בסך הכל חזרה האונייה אל צרפת שברשותה יותר מ-3000 מיני צמחים, 400 מתוכם חדשים למדע וכ-1,200 מיני חרקים.
במהלך המסע גם נתן ד'אורוויל את שמו למין חדש של חומיות.
המסע השני אל האוקיינוס השקט
חודשיים לאחר שחזר ממסעו הראשון, הציג ד'אורוויל תוכנית למסע שני אל האוקיינוס השקט, וב-22 באפריל 1826 הפליג על גבי האונייה ששמה שונה עתה ל"ל'אסטרולאב" על שם אחת מאוניותיו של ז'אן-פרנסואה לה פרוז.
במסע זה הקיף ד'אורוויל את העולם, החל מחופי אוסטרליה, האי הדרומי של ניו זילנד, טונגה ופיג'י, מיפה את איי קלדוניה החדשה, סייר בחופי גינאה החדשה וקבע את מיקום טביעת ספינת לה פרוז באיי שלמה, ואף הביא עמו חלק משרידי האונייה.
המסע המשיך במיפוי איי קרוליין ואיי מאלוקו.
הספינה חזרה למרסיי ב-25 במרץ 1829.
במהלך מסע זה טבע ד'אורוויל את המונחים: מלזיה, מיקרונזיה ומלנזיה כדי להבדילם מהתרבויות הפולינזיות.
לאחר שובו מן המסע הארוך והקשה, שהשפיע לרעה על בריאותו, הוא כתב דיווח מפורט על מסעו, בן חמישה כרכים, דבר שארך כשנתיים (1832-1834).
לאחר מכן חזר להתגורר בביתו שבטולון, בתקופה זו נפטרו לו שתי בנות שנולדו לו קודם המסע הראשון, ונולד לו בן - אמיל.
אך ד'אורוויל במשך כל הזמן קיווה לשוב ולעשות מסע שלישי לעבר האוקיינוס השקט, בתקווה לתגליות פורצות דרך.
הוא השווה זאת למסעו השלישי של ג'יימס קוק, שבו גילה את הוואי ואת איי חג המולד.
ואכן, מסע שכזה יצא אל הדרך.
המסע השלישי אל האוקיינוס השקט
למרות שהתוכנית המקורית הייתה מסע אל האוקיינוס השקט, לואי פיליפ, מלך הצרפתים קבע כי המסע יהיה לעבר הקוטב הדרומי המגנטי במטרה לתובעו עבור צרפת.
במידה שיהיה בלתי אפשרי להגיע אל המטרה, נקבע כי על המשלחת להשתדל להגיע אל הנקודה הדרומית ביותר.
למעשה, משלחת זו הייתה חלק מתחרות שהתקיימה באותה עת בין המעצמות, בהשתתפות ארצות הברית ובריטניה בדרך אל הקוטב הדרומי.
ד'אורוויל היה מאוד לא מרוצה ממטרת המסע שנקבעה עבורו, אך לבסוף השלים עם המטרה מתוך הבנה כי זוהי הדרך היחידה להביא לביצוע המסע השלישי שתכנן.
האונייה ד'אצטורלב שבה נסע את מסעו הקודם וזה שלפניו וכן אונייה נוספת שהתלוותה אליו, הפליגו ב-7 בספטמבר 1837 מטולון.
הוא התכוון להגיע לנקודה הדרומית ביותר בים ודל, לחצות את מצר מגלן, להמשיך לחופי צ'ילה כדי להגיע לאוקיינוס השקט, משם למערב אוסטרליה, משם להובארט, בטסמניה, אחר כך לניו זילנד כדי לחפש מיקום למושבת עונשין צרפתית חדשה.
לאחר המעבר בהודו המזרחית היה עליו לשוב לכף התקווה הטובה במטרה לחזור לצרפת.
לאחר מסע ארוך ורב תלאות, הצליח ד'אורוויל לנווט את ספינתו אל מצר מגלן, שם הסתייע במפות ששורטטו על סיפונה של אה"מ ביגל המפורסמת בהפלגתה הראשונה.
לאחר שבועות של מסע, נלכדה האונייה בתוך הקרח ונאלצה לשוב על עקבותיה ללא השלמת המשימה שהוטלה עליה, להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי.
לאחר ביקור בחצי האי האנטארקטי וקריאת שמות למספר איים וחלקי יבשה, הוא חזר צפונה לאחר שהתנאים באונייה הפכו לבלתי נסבלים, ורבים מאנשי הצוות סבלו מצפדינה.
הוא הקים בית חולים זמני עבור אנשי הצוות בחופי צ'ילה.
לאחר שהות והתאוששות, הפליגה האונייה אל איי מרקיז, והמשיכה במסעה באוקיינוס השקט.
האונייה חזרה לבסוף לצרפת ב-6 בנובמבר 1840, והייתה לאחרונת מסעי גילוי הארצות הצרפתיים.
בשובו לצרפת הוענקה לו מדליית זהב מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית, וב-1841 כיהן כנשיא החברה.
הוא התמסר לכתיבת דוחות של מסעותיו (Voyage au pôle Sud et dans l'Océanie sur les corvettes l'Astrolabe et la Zélée 1837–1840), ואלה ראו אור ב-24 כרכים ועוד 7 כרכי איורים ומפות בין השנים 1841 ל-1852, רובם אחרי מותו ב-1842.
ב-8 במאי 1842 בנסיעתו ברכבת מארמון ורסאי לפריז, קרוב למידון, התהפכה הרכבת ועלתה באש, במה שאחר כך הוכר כתאונת הרכבת הראשונה בצרפת.
ד'אורוויל וכל משפחתו, יחד עם עוד עשרות (ואולי אף מאות) אחרים נהרגו במקום.
ד'אורוויל נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
על שמו של ד'אורוויל נקראו מקומות רבים, כמו רחוב בתוך הרובע השמיני של פריז, סמוך לשאנז אליזה.
בעוד שהוא עצמו הנציח את אשתו במתן שמה על ארץ אדלי.
סלופ על שמו שירתה במלחמת העולם השנייה.
ים ד'אורוויל, האי ד'אורוויל שבניו זילנד, והאי ד'אורוויל בארכיפלג קבוצת איי ז'ואנוויל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה קרויים על שמו.
ז'ול הופמן הוא מדען צרפתי יליד לוקסמבורג שחלק בשנת 2011 פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם הפרופסור ברוס בויטלר על חקר מערכת החיסון המולדת.
קיבל תואר ראשון בכימיה וביולוגיה מאוניברסיטת שטרסבורג, שם קיבל בשנת 1969 גם את הדוקטורט.
בשנת 2007 מונה לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא ידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום חקר מערכת החיסון וזכה במספר פרסים, בהם פרס רוברט קוך 2004 ופרס שאו 2011.
זול פרנסואה קאמי פֶרי היה פוליטיקאי צרפתי, עורך דין בהכשרתו.
כפובליציסט וכחבר בפרלמנט, נמנה עם מתנגדי משטר הקיסרות של נפוליאון השלישי, ועם מתנגדי ממשלות "הסדר המוסרי" מימי שלטונו של הנשיא פטריס דה מק-מהון.
פרי הנהיג מחדש את חוק חינוך החובה, חיזק את הצביון החילוני של הרפובליקה הצרפתית, ובאותו זמן המשיך במדיניות ההתפשטות הקולוניאלית, בשם "השליחות המתרבתת" של "הגזעים העליונים".
בתקופתו צרפת השתלטה על תוניסיה, על מדגסקר, על חלק מאפריקה המשוונית ועל מפרץ טונקין בהודו-סין.
ז'ול פרנסואה קאמי פרי נולד בשנת 1832 למשפחה מבוססת.
הוא היה ילדם האמצעי של שארל-אדואר פרי, עורך דין חופשי בדעותיו, ואדל בת לבית ז'אמלה (Jamelet).שם המשפחה פרי קיים מזה מאות שנים בחבל לורנה, ומקורו בשיבוש השם פרדריק.
אבותיו של פרי היו איכרים ובעלי מלאכה קתוליים, שחיו שנים רבות במחוז ווז' ומוצאם היה בכפר הררי בשם אנול (Anould).
הם עסקו בשלב מסוים בייצור פעמונים.
בשנת 1718 בני פרי התיישבו ביישוב סן דייה וב-1794 ניהלו בו מפעל לאריחים.
סבו של ז'ול, פרנסואה-ז'וזף פרי, היה ראש מועצת העיירה בשנים 1816-1797. אשתו הייתה בת לבית וימפפן האלזסי.
האב, שארל-אדואר, הפסיק במהלך ילדותו של ז'ול להופיע בבתי המשפט לטובת העיסוק בפוליטיקה.
הוא היה חבר במועצה הכללית של מחוז ווז' (1844–1852) ונמנה עם מתנגדי ראש הממשלה פרנסואה גיזו.
אמם נפטרה בגיל צעיר והאב נאלץ לדאוג לבדו לחינוכם.
בז'ול טיפלו בילדותו אחותו אדל ואחת מדודותיו.
הוא היה ילד רזה, שלומיאלי, וביישן, וקשור מאוד לאחותו המסורה ששימשה לו כאם.
פרי למד במכללה בעיירת הולדתו עד שנת 1846 כשהמשפחה עברה לגור בשטרסבורג.
שם נרשם למכללה הלאומית של שטרסבורג (הקרויה בימינו על שם פיסטל דה קולאנז').
הצטיין במיוחד ברטוריקה ובפילוסופיה, מקצועות בהם זכה בכל הפרסים.
בסיום מבחני הבגרות הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פריז.
באותה תקופה למד במקביל בקורס לציור ושקל ברגע מסוים להיות צייר.
אחרי סטאז' במשרד של עו"ד בשם טירו, בשנת 1854 התקבל ז'ול פרי ללשכת עורכי הדין.
הוא התפרסם בהופעותיו בבית המשפט לערעורים, על אף שנאומיו בבתי המשפט היו איטיים ומונוטוניים.
התעניין במהרה בנושאים פוליטיים והתמחה בהגנה משפטית על פעילים רפובליקנים, זאת בתקופת שלטונו של הנסיך לואי-נפוליאון שהפך לנפוליאון השלישי.
נאומו של פרי בשעת קבלתו ללשכת עורכי הדין, על "השפעת הרעיונות הפילוסופיים על הלשכה במאה ה-18", הצביע כבר על העקרונות האנטי-מונרכיסטים שדבק בהם כל חייו.
דירתם של האחים שארל וז'ול פרי בפריז הפכה למקום כינוס של הנוער הרפובליקני.
פקדו אותה אנשים כמו פלוקה, לאביש, לאון גמבטה ואחרים.
כחסיד של הצדק החברתי, החילוניות וחופש המצפון, פרסם פרי באותה תקופה בקביעות כתבות משפטיות ב"גאזט דה טריבונו" (עיתון בתי המשפט) וכן מאמרים פוליטיים בעיתונים העצמאיים "לה פרס" (La Presse) (שבניהול אמיל דה ז'רארדן), "לה קורייה דה פארי" (Le Courrier de Paris; של קלמאן דיוורנואה) ו"לה טאן" (Le Temps).
נמנה עם המבקרים הקבועים בביתו של אמיל אוליבייה.
בשנת 1863 השתתף בבחירות לפרלמנט ותקף בחריפות את המועמדים מטעם המשטר.
ב-3 באוגוסט 1861 פרסם יחד עם אחרים את "ספר הלימוד האלקטורלי" ובעקבותיו ב-1863 את החוברת "Lutte électorale" ("מאבק אלקטורלי") שהוקיעה את הפטרנליזם ואת אי הסדרים בבחירות.
הספר האחרון גרם לפתיחת הליכים משפטיים נגדו במסגרת "משפט השלושה עשר".
13 נאשמים, בהם סדי קארנו, עמנואל אראגון, ז'ול פאבר, הואשמו כי ארגנו ועד אלקטורלי רפובליקני בלתי חוקי ונידונו לקנסות.
פרי עצמו נידון לקנס בשווי 500 פרנק.
בדצמבר 1867 – אוגוסט 1868, כמתנגד בלתי מתפשר של הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי, פרסם פרי בעיתון הליברלי "לה טאן" (Le Temps; "הזמן") סדרת פמפלטים סאטיריים מדוברים נגד הברון אוסמן, הפרפקט של פריז (באותם ימים – מחוז סן).
עיקר חיציו כוונו נגד המימון הבלתי שקוף של העבודות הגדולות שבוצעו אז בפריז במסגרת התכנון מחדש של העיר.
הסדרה נקראה "החשבונות הפנטסטיים של אוסמן" והתבססה על טיעונים כבדי משקל.
מנהל העיתון "לה טאן" עודד את פרי להגיש את מועמדותו בבחירות לפרלמנט בשנת 1868.
בשנת הבחירות הקים פרי בעזרת ז'ול פאבר את השבועון הרפובליקני "L'Électeur libre" (הבוחר החופשי) בו הסביר לקוראיו הפריזאים את השקפתו על הצורך בהפרדת הדת מהמדינה, בביזור מנהלי וברפורמה של מערכת המשפט.
בעקבות מאמר בקורתי נגד המשטר "Les grandes manoeuvres électorales", (התמרונים האלקטורליים הגדולים) שפורסם בעיתונו, הוטל על פרי קנס של 10,000 פרנק, אך הוא זכה לפופולריות רבה.
ב-6 במאי 1869 נבחר פרי כחבר באספה הלאומית מטעם אזור הבחירות מס.
6 של פריז (סן), על סמך מצע רדיקלי, שהתנגד לריכוזיות ולמיליטריזם, דרש "חופש מלא של העיתונות, חופש מלא של ההתאגדויות, חופש מלא של החינוך", "ביזור מנהלי, הפרדה מוחלטת בין הכנסייה למדינה, רפורמת המערכת המשפטית על ידי פיתוח מוסד חבר המושבעים, רפורמה של צבא הקבע".
בספטמבר 1869 השתתף בוועידה לשלום בלוזאן.
כשבמסגרת הליברליזציה של הקיסרות, מינה נפוליאון השלישי את אמיל אוליבייה כראש ממשלה, הפך פרי לצד לאון גמבטה, לאחד המבקרים הבולטים של חברו לשעבר.
בשנת 1869 נמנה פרי עם מארגני הקונגרס בנאנסי, שהוקדש למאבק באבסולוטיזם האימפריאלי.
המצע של מאבק זה תומצת לדבריו במילה "ביזור", כלומר ביזור השלטון וחופש מוניציפלי.
מנקודת מבט זו הציע פרי את ביטול מוסד ה"פרפקטורות" המחוזיות המייצגות את השלטון המרכזי.
באפריל 1870 נשא באולם מולייר נאום חשוב, שנסוב על "סוגיית חינוך העם".
ז'ול פרי הזהיר מפני סכנת המלחמה נגד פרוסיה והתנגד להכרזתה ב-19 ביולי 1870. עם זאת הצביע עם רוב חברי האספה הלאומית בעד הגדלת התקציב הצבאי.
ב-4 באוגוסט 1870, כשהגיעו לפריז הידיעות על התבוסה בריישופן וההמונים הזועמים יצאו להפגנה מול ארמון בורבון בדרישה להכרזה על רפובליקה, פנה פרי למפגינים וביקש מהם לשמור על החוק ולחזור לסדר.
לאחר התבוסה של נפוליאון השלישי בסדאן ולקיחתו בשבי ב-2 בספטמבר 1870, ב-4 בספטמבר 1870 הוכרזה הרפובליקה.
המצור הפרוסי על פריז וימי הקומונה הפריזאית.
ב-4 בספטמבר 1870 נבחר פרי למזכיר ממשלת ההגנה הלאומית של הרפובליקה המחודשת.
כעבור יומיים, ב-6 בספטמבר, התמנה למושל מחוז הסן, בעוד אטיין אראגו כיהן כראש עיריית פריז.
בין היתר פעל להבטחת שירותים ליישובים מסביב לבירה וכן יצר יחידת אלונקאים.
ב-19 בספטמבר החל המצור הפרוסי על פריז, שנמשך עד 28 בינואר 1871.
בעת המרד בפריז ב-31 באוקטובר 1870, נמלט פרי יחד עם ראש הממשלה ומושל פריז הגנרל טרושי, והצליח להביא לבניין העירייה בפריז את הפלוגה הנאמנה מס.106 של המשמר הלאומי ואת יחידות הברטונים מן המשמר הנייד.
החיילים חדרו דרך מנהרה תת-קרקעית שחיברה את אוטל דה ויל עם הקרסקטין לובו (Lobau).
תוך הפגנת קור רוח ומרץ, תרם פרי באופן זה לשחרור חברי הממשלה שנשבו בבניין על ידי המורדים, ולהרגעת הרוחות.
אחרי התפטרותו של אטיין אראגו, התמנה פרי עצמו לראש עיריית פריז.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-16 בנובמבר 1870 ועד ל-18 במרץ 1871. בתוקף התפקיד נדרש להבטיח את אספקת הצרכים הבסיסיים לתושבי פריז הנצורה על ידי הצבא הפרוסי.
החוזר שלו מ-10 בדצמבר ובו דרישות לקיצוצים קשים במזון זיכה אותו בכינוי הלא מחמיא "פרי הרעָב" ("Ferry la famine") או "פרי המרעיב" ("Ferry l'affameur").
אחרי 18 בינואר 1871 נאלץ להחריף עוד יותר את קיצוב המזון.
כבר בימי המצור, תחת מטחי הפגזים הגרמניים, מצא פרי מקום להקים באוקטובר 1870 ועדות של גברים ושל נשים ואחר כך ועדה מעורבת לענייני חינוך שכללה גברים וגם נשים בעלי סמכא על מנת לבצע רפורמות בתחום.
בדו"חות של אותה ועדה עלה כבר הצורך בהבטחת חינוך חינם וחינוך חובה, צרכים שהיוו בסיס לחוקים שהנהיג פרי מאוחר יותר כשר החינוך.
כשמפגינים מחו נגד כניעת פריז בפני הצבא הפרוסי ויצאו לרחובות אל בניין העירייה, נקט פרי באמצעים לדיכוי המרד.
ב-8 בפברואר 1871 הוא נבחר באספה הלאומית מטעם מחוז הולדתו, ווז', תפקיד בו נשאר עד שנת 1889.
התפטר אז מן הממשלה הזמנית.
ב-18 במרץ 1871 שבו פרץ מרד הקומונה הפריזאית, פרי נשאר בבית העירייה עד השעה 22 בערב, אך נאלץ לבסוף לעזוב.
נסע קודם אל עיריית הרובע 1 תוך ניסיון לכנס שם את כל ראשי העיריות ונאלץ למצוא מקלט חדש.
למחרת הסכים להצטרף לשאר חברי הממשלה שברחו כבר לוורסאי.
הוא תמך בעמדתו הבלתי מתפשרת של אדולף טייר כלפי הקומונה הפריזאית.
ב-9 במאי 1871 כתב לאחיו שארל: "יישפך דם ללא מעצור, אבל מה אפשר לעשות?"
בימי הקומונה, ערך ביקורים בתוקף תפקידו ביישובים מונטרטו (Montretout), סן קלו (Saint Cloud) ומדון (Meudon).
אחרי דיכוי הקומונה, חזר לפריז והוחזר ב-26 במאי 1871 לתפקיד הפרפקט של סן וראש העיר פריז.
אחרי כמה ימים הוחלף על ידי לאון זה.
פרי הופקד על המשא ומתן עם גרמניה בקשר להתוויית קו הגבול החדש.
במשימה זו הקפיד להיאבק על כל כפר וכפר.
למרבה צערו, חלקים ממחוז הולדתו יחד עם אלזס, שבה חיו חלק מבני משפחתו, סופחו לרייך הגרמני.
ב-8 אוקטובר 1871 נבחר פרי לחבר וסגן יושב ראש המועצה הכללית של מחוז ווז' (1871–1893) עם המושב בלה טיו.
עורר במהרה את עוינותם של השלטונות המקומיים וכדי להגן עליו העדיף ראש הממשלה טייר להרחיקו מן הווז' ולשלוח אותו כשגריר ליוון (בשנים 1871–1872).
קיבל את המשימה הדיפלומטית לפתור את המחלוקת בין יוון, צרפת ואיטליה בנוגע למכרות לבריון.
עם נפילת הממשלה, שב פרי לאספה הלאומית ויחד עם לאון גמבטה וז'ול פאוור מצא עצמו בספסלי האופוזיציה עד להשבעת הנשיא ז'ול גרווי.
התנגד בחריפות למדיניות "הסדר המוסרי" של הממשלות בראשות מלוכנים ושמרנים, בימי נשיאותו של המרשל מק מהון בלט פרי בהתנצחויותיו עם הדוכס דה ברולי ועם הגנרל דה רושבואה אחרי המשבר ב-16 במאי 1877.
שחרור מערכת החינוך מאחיזת הכנסייה
בשנות ה-1870 החריף הסכסוך בין המחנה הרפובליקני למחנה המלוכני והפרו-קלריקלי שכונה על ידי הראשונים "מהפכת נגד".
נקודת השיא התרחשה במשבר ב-16 במאי 1877,
בשנת 1878 הוציאה מועצת העיר פריז חוזר שבו הכריזה על "חילון" בתי הספר בתחום העיר.
בעת כהונתו של הנשיא גרווי, בין 4 בפברואר 1879 – 23 בספטמבר 1880 כיהן ז'ול פרי כשר החינוך הציבורי בממשלת ויליאם אנרי ודינגטון.
שמו נקשר במיוחד לחוקי הרפורמה בחינוך הידועים כ""חוקי ז'ול פרי"".
ב-17 במרץ 1879, 30 שנה בדיוק אחרי החוק פאלו שנתן יד חופשית לכמרים במערכת החינוך, הציג פרי בפני בית הנבחרים שתי הצעות חוק: הרפורמה של המועצה העליונה לחינוך ציבורי ממנה ביקש לסלק את נציגי הכנסייה.
וההצעה השנייה – רפורמת החינוך הגבוה ("חוק חופש החינוך") שכללה את סילוק הכמרים מהפקולטות הציבוריות.
ב־15 ביולי 1879 החוק אושר על ידי בית הנבחרים אולם הסנאט בשתי הצבעות עוקבות הסיר ממנו את הסעיף 7 של החוק שאסר על חברי הקונגרגרציות הדתיות "הבלתי מורשות" ללמד במערכת החינוך בכלל, ציבורית ופרטית.
דובר ב-500 ארגונים, לרבות הישועים, המריסטים והדומיניקנים שפעילותם נאסרה בעקבות הקונקורדט עם האפיפיור משנת 1801 .
בסופו של דבר הצעות חוק אלו נחשבו כמעין "הצהרת מלחמה" בכמורה, שהואשמה באולטרה־מונטניזם ובהסתה למהפכת נגד והיוו הנחת אבני היסוד הראשונות להנהגת החינוך "החילוני", הנייטרלי כלפי הדתות.
כשר חינוך הקים פרי מדרשות למורים הקרויות "בתי ספר נורמליים למורים" כבית גידול למורים חילוניים.
החל משנת 1879 כל המחוזות חויבו להקים מדרשות כאלה.
היו בהם בתי ספר נורמליים (1 באוגוסט 1879) .התחיל על ידי הקמת בית ספר "נורמלי" גבוה לנערות בעיר סוור.
ב- 1882 כתב פרי כתב ב"כתב העת הפדגוגי" Revue pédagogique שהמדיניות החילונית:
ב-9 באוגוסט 1879 פרי מינה את איש החינוך פרדינאן בויסון כאחראי על מערכת החינוך היסודי.
ב-27 בפברואר 1880 פרי הצליח להעביר את החוק שסילק את הכמרים מהמועצה העליונה לחינוך הציבורי.
ב-12 במרץ 1880 אסר על מוסדות החינוך הפרטי בצרפת להעניק תארים אקדמיים וב-29 במרץ 1880 סילק ממערכת החינוך את הקהילות הדתיות הבלתי רשאיות לכך.
ממסדר הישועים וקונגרגציות אחרות פוזרו ונאסר על חבריהן לנהל מוסדות חינוך וללמד בהם.
ראש הממשלה דה פרסינה שביקש לבוא לקראת ארגונים אלה וניסה לשאת ולתת איתם בסתר לצורך קבלת הצהרת נאמנות מצדם, נאלץ להתפטר אחרי שמהלך זה נחשף בעיתונות.
ב-23 בספטמבר 1880 – 10 בנובמבר 1881 כיהן ז'ול פרי כראש ממשלה והמשיך ברפורמת בחינוך.
ב-21 בדצמבר 1880 אישר קבלת הבנות לבתי ספר תיכון.
ב-16 ביוני 1881 העביר בהצבעה בפרלמנט את חוק החינוך היסודי החינמי, לכל הילדים בני 6–13 ("חוקי פרי").
ב-31 בינואר – 29 ביולי 1882 חזר להיות שר החינוך בממשלת שארל דה פרסינה העביר את החוקים לחינוך יסודי חובה ולגבי האופי החילוני של מערכת החינוך (28 במרץ 1882).
בין 2 בפברואר 1883 ל-30 במרץ 1885 חזר לראשות הממשלה ומילא במקביל גם את תפקיד שר החינוך הציבורי והאמנויות עד ל-20 בנובמבר 1883 כשהתחלף עם ארמאן פאלייר.
בשנת 1883 הנהיג פרי מבחני הסמכה להוראה (agrégation) גם לנשים.
שלושה ימים לפני עזיבתו את משרד החינוך שלח למורים חוזר שבו ניסח המלצות חשובות ביותר לגבי החינוך המוסרי:דרש מהמורים להקפיד לכבד את סמכות ההורים, שהוא לדבריו תנאי הכרחי למלאכת "העברת חוכמת המין האנושי, אחד מרעיונות הסדר האוניברסלי שמאות שנות ציוויליזציה העניקו למורשת האנושות".
מתוך עמדה מנוגדת לאנשי הממסד הדתי אך לא לאמונה הדתית (להבדיל מאמיל קומב), תחילה לא ביקש לכפות מונופול בתחום החינוך.
השאיר את החינוך הדתי על כנו, אולם רצונו לשחרר את החינוך הציבורי מהתערבות הכנסיות, השניא אותו על העיתונות הקלירקלית שכינתה אותו "פרי חסר האלהים".
החל משנות ה-1880 התנגדו פרי וביוסון גם למגמה האופנתית במאה ה-19 להפוך את האורתוגרפיה (תורת הכתיב הנכון) למקצוע שולט בבתי הספר וביקשו להחליף אותה בהוראת צרפתית עשירה ורחבה יותר.
אחרי מלחמת צרפת-פרוסיה נמתחה בקורת רבה על רמת החינוך של הצרפתים (בתחום הספרות, הגאוגרפיה וההיסטוריה) בהשוואה לגרמנים.
באמצעות ההחלטה מ-27 ביולי 1882 הוסיף ז'ול פרי באופן רשמי בנוסף ללימודי האורתוגרפיה והדקדוק, את מקצוע "השפה הצרפתית" שהוראתה תתלווה בעיון ביצירות הסופרים הצרפתים החשובים, עם ביאור טקסטים ודיקלום שירים.
אולם, בגלל קוצר הזמן שעמד לרשות בית הספר, התעוררו סימנים להזנחה מסוימת של הוראת הכתיב והדקדוק.
פרי ובויסון הואשמו אז בהורדת רמת הידיעה של התלמידים בתחומים אלה.
באשר לחינוך הנערות, סבר פרי שהוא צריך להיות מותאם לתפקידים החברתיים המיוחדים של הנשים.
משום כך התנגד לחינוך המעורב
אף על פי שלא ראה שום סיבה לפקפק בשוויון הכישורים האינטלקטואליים בין המינים, לא סבר שהנשים צריכות לקבל חינוך זהה לזה של הגברים.
בהתאם לגישה זו בתחום המלאכות למדו הבנות תפירה ובישול בעוד שהבנים למדו עיבוד העץ.
גם התיכון לבנות שהוקם על ידי קאמי סה בתמיכתו של פרי היה שונה מהתיכון של הבנים ושם דגש יותר על לימודי ספרות ושפות.
בימי כהונתו הוכפל מספר המורים בבתי הספר התיכוניים, מורים שהוא כינה "ההוסרים השחורים של הרפובליקה" בגלל תמיכתם ברפובליקה.
על ידי קביעת השפה הצרפתית כשפת הרפובליקה הנלמדת במוסדות החינוך חוקי פרי תרמו רבות ליצירת אחידות מדינת הלאום, אולם, כפי שהעלו מאוחר יותר מבקרים שלהם במחצית השנייה של המאה ה-20, כמעט גרמו להיעלמותן של כמה מהשפות האזוריות ההיסטוריות.
פרי לא דרש את חיסולם של אותם הניבים ושפות ואף הזכיר בחוזר בשנת 1880 את הצורך להתאים את החינוך למסורות והנסיבות המקומיות.
על ידי חוקי החינוך נחשב ז'ול פרי ראה עצמו כמקדם את "הסדר הרפובליקני", כלומר יישום החירויות ה"נחוצות" לפריחת הדמוקרטיה .
עם חירויות אלה נמנו גם חופש ההתארגנות, חופש ההתאגדות המקצועית וחופש העיתונות .
תחת מנהיגותו של פרי כראש ממשלה עברו בפרלמנט חוקי חופש ההתארגנות וחופש העיתונות וחוק ואלדק-רוסו לחופש ההתאגדות המקצועית.
ב-1880 נקבע חופש הפצתם של ספרים, חוסרות ופליירים וכן אושרה פתיחתם של חנויות קטנות למשקאות תמורת הצהרה פשוטה בפני הרשויות.
(במקביל לאמצעים נגד השיכרות בפומבית)
החוק ב-30 ביוני 1880 הותרו בחוק התאספויות פומביות ללא אישור של השלטון.
ב-29 ביולי 1881 אושר חוק חופש העיתונות.
חוק בשנת 1882 הרשה לכל העיריות פרט לעיריית פריז לבחור בראש העירייה.
החוק ואלדק-רוסו שארגן את חופש האיגודים המקצועיים אושר ב-21 במרץ 1884.
אחרי תבוסת צרפת על ידי פרוסיה ב-1870, פרי סבר שיצירת אימפריה קולוניאלית גדולה תתרום להעצמה הכלכלית של צרפת.
באפריל כתגמול למתקפה ממרץ 1881 של בני השבט החרומירים מצפון-מערב תוניסיה מעבר לגבול האלג'יראי נתן פרי יד חופשית לפעולה צבאית נגד תוניסיה.
ב־28 באפריל 1881 חדרו כוחות צרפתים ראשונים לתוניסיה.
ב-1 במאי נכנסעה העיר ביזרט וב3–6 במאי 1881 הבירה תוניס נכבשה.
ב-12 במאי 1881 הסכים הביי מוחמד השלישי א-סדיק (הידוע כ"סדוק ביי") לחתום את הסכם ברדו עם צרפת, שהפך ארצו לאזור חסות של צרפת עם שמירה של אוטונומיה מסוימת.
ההסכם נוסח על ידי פרי, שר החוץ שלוסנט-אילר והברון דה קורסל, מנהל במשרד החוץ.
הוא אושר כמעט ללא התנגדות בבית הנסחרים ובסנאט הצרפתי.
עם זאת חברי פרלמנט רבים שמרו טינה על כך שהמבצע התחיל כמסע ענישה אבל הפך למלחמת כיבוש.
ב־10 ביוני 1881 פרץ בתוניסיה מרד וצרפת נאלצה לשלוח תגבורות ומנהל קרבות עד לדיכוי המרד ב-28 באוקטובר 1881.
ממשלת פרי נאלצה להתפטר ב־9 בנובמבר 1881 והחלפה לזמן קצר על ידי ממשלת לאון גמבטה.
מאוחר יותר ב-1883 נחתמה אמנת אל מרסה עם יורשו של סדוק ביי, עלי ביי, ומשטר החסות הצרפתית התרחב.
הוא ערב את צרפת במסעות כיבוש חדשים: כיבוש אנאם (1883), טונקין ומדגסקר (1883–1886), תוניסיה, שבה הקים משטר חסות (פרוטקטורט).
ב-1879 שלח לקונגו התחתונה את פייר סבורניאן דה בראזה.
לכן יריביו וחלק מדעת הקהל שהתנגד לקולוניאליזם כינו אותו "הטונקיני".
כשר חוץ, מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שהוא אימץ, משכה את עוינותם של הימין הלאומני מחד ושל השמאל הרדיקלי של ז'ורז' קלמנסו מאידך.
השמרנים התנגדו למדיניות הקולוניאלית של פרי על בסיס האשמות כי השקיע סכומי עתק מחוץ לצרפת.
לעומת זאת הפרוגרסיבים חייבו מדיניות זו מסיבות אידאולוגיות.
השמאל הרפובליקני בראשות קלמאנסו התנגדו בטענה שההרפתקאות הקולוניאליסטיות מסיחות את הדעת מאבדן שטחי אלזס-לורן.
בשנת 1883 פרנסואה דה מאהי מראוניון עמד לזמן קצר בראש משרד הצי והקולוניות והשיג מממשלת פאלייר שיגורו אל מדגסקר של צי שנועד להפגיז את ערי הנמל המלגשיות, מז'ונגה, טמטבה, ווהמאר.
כעבור שנתיים ב-28 ביולי 1885 בנאומו בפני הפרלמנט הדגיש ז'ול פרי כי
פרי הכין גם את ההסכם ב-17 בדצמבר 1885 בנוגע להשתלטות צרפת על מדגסקר.
פרי היה החליט גם על פעולות לחקר הנהר קונגו והאזור ניז'ר.
פרי ארגן גם את כיבושו של חבלי אנאם וטונקין ששם את יסודות הקולוניה "הודו-סין הצרפתית".
אחרי שפרי השיג בבית הנבחרים את המימון הדרוש לכיבוש טונקין, בעקבות המבצע בווייטנאם נגררה צרפת למלחמה עם שושלת צ'ינג של סין, שטענה לריבונות על שטחי וייטנאם.
נסיגה פתאומית של הכוחות הצרפתים מלאנג סון גרמה להתפוצצות מה שנקראה "פרשת טונקין:
הוקעה חריפה על ידי קלמאנסו ורדיקלים אחרים ונפילת ממשלת ז'ול פרי ב-30 במרץ 1885. אף על פי שהסכם השלום בין צרפת לסין ב-9 ביוני 1885 שבאמצעותו ויתרה סין על הריבונות באנאם וטונקין לטובת צרפת, היה פרי ממשלתו של פרי, הוא לשב יותר לתפקיד ראש הממשלה.
מאומו של פרי בפרלמנט שבו סינגר על המדיניות ההתפשטות הקולוניאלית כונה על ידי
שארל אדנרה ז'וליין "המניפסט האימפריאליסטי הראשון שהוצג מבמת ההבית"
בשנת 1875 התחתן ז'ול פרי בנישואים אזרחיים עם אז'ני ריסלר, בתו של התעשיין קאמי ריסלר.
אשתו, צעירה ממנו ב-18 שנים, הייתה בת למשפחה פרוטסטנטית ורפובליקנית שעשתה חיל בתחום התעשייה ביישוב טאן באלזס.
הנדוניה שלה שוותה 500,000 פרנקים.
החתונה התקיימה בעיריית הרובע השמיני של פריז.
נישואים שעוררו זעם בקרב החוגים הקתוליים, העניקו לפרי גישה לחוגי הבורגנות הגבוהה בפריז ובאלזס.
אז'ני ריסלר הייתה מקושרת למשפחת שרר-קסטנר, תעשיינים ופוליטיקאים משפיעים.
דוד שלה מצד האם, אוגוסט שרר-קסטנר היה לימים יושב ראש הסנאט (צרפת), והתפרסם בעמדתו הנחרצת למען דרייפוס..אחי האישה, שארל ריסלר, נבחר כעבור 7 שנים לראש עיריית הרובע השביעי של פריז.
הזוג בנה לעצמו ביתן נופש בסגנון שווייצרי, על מרגלות המסיב מהיוער קמברג, בכפר הולדתו של ז'ול, סן-דייה-דה-ווז', אבל התגורר מרבית הזמן בפריז, בבניין פרטי שנבנה על ידי אחיו האהוב של פרי, שארל פרי, ברחוב באיאר 1.
לז'ול פרי לא נולדו ילדים והוא הקיף בחיבה את אחיינו, אבל פרי, אותו אימץ כיורש יחיד.
ב-8 ביולי 1875 התקבל ז'ול פרי בטקס מלא הדר בלשכה "הידידות הרחמנית" (La Clémente Amitié) של ארגון "המזרח הגדול של צרפת".
יחד איתו התקבלו אמיל ליטרה וגרגואר וירובוף, מתלמידי אוגוסט קונט.
מאוחר יותר היה פרי חבר בלשכה "אלזס-לורן".
במאי 2012 בנאומו על יד פסלו של פרי בפריז אמר נשיא צרפת, פרנסואה הולנד:
בהמשך הביע הולנד דברי הערכה לתרומת פרי לקידום החינוך בצרפת.
בית ספר תיכון בפריז ובתי ספר בערים אחרות בצרפת נקראים על שמו.
בשנת 2015 לפי שמו של ז'ול פרי נקראו המספר הגדול ביותר של בתי ספר בצרפת: 642 (מיד אחריו ז'אק פרוור – 472 בתי ספר, ז'אן מולן – 434, ז'או ז'ורס 429 וכו')
במפקד אחר משנת 2017 של העיתון "לה פריזיין" נמצאו 603 בתי ספר על שמו של ז'ול פרי (מקום שני אחרי יוסף הקדוש, סן ז'וזף בצרפתית, שהתכבד ב-915 בתי ספר).
בית ספר תיכון בבירת מדגסקר, אנטננריבו, נקרא "ז'ול פרי פרבוהיטרה"
נקראה על שמו אכסניית הנוער של האונסק"ו בפריז.
בגני טווילרי בפריז וסן-דיה-דה-ווז' הוצבו פסלים של ז'ול פרי.
ז'ולי דלפי היא שחקנית קולנוע, מפיקה, במאית וזמרת-יוצרת צרפתייה-אמריקאית.
דלפי הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר, לפרס גלובוס הזהב, לשלושה פרסי סזאר ולארבעה פרסי אינדפנדנט ספיריט.
היא היגרה לארצות הברית בשנת 1990, ובשנת 2001 קיבלה אזרחות אמריקאית.
ז'ולי דלפי נולדה ב-21 בדצמבר 1969 בפריז, צרפת, למשפחה מרקע נוצרי.
הוריה הם אלברט דלפי, במאי תיאטרון ומארי פילה, שחקנית קולנוע.
כבת יחידה היא נחשפה לאמנות כבר מגיל צעיר.
בילדותה של דלפי היא סבלה ממגוון מחלות כמו מיגרנות והתקפי פאניקה.
בשנת 1984 היא לוהקה לסרט "Détective" של הבמאי ז'אן-לוק גודאר שיצא שנה לאחר מכן.
שנתיים מאוחר יותר שיחקה בסרט "La Passion Béatrice" של הבמאי ברטראן טברנייה.
על הופעתה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
בכסף שהרוויחה מהסרטים היא מימנה את נסיעתה הראשונה לניו יורק.
דלפי הפכה לכוכבת בינלאומית כאשר השתתפה בסרט זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, "אירופה אירופה" (1990).
בסרט היא גילמה נערה גרמנייה התומכת בנאצים ומתאהבת בשלמה פרל מבלי לדעת שהוא יהודי.
לתפקיד בסרט הייתה צריכה לדבר גרמנית שוטפת (אותה לא דברה כלל), לכן בצילומים היא דיברה באנגלית, ואחרי הצילומים שחקנית גרמניה דובבה את דמותה.
לאחר הצלחת הסרט "אירופה אירופה" דלפי השתתפה במספר סרטים אירופים והוליוודים כמו "הנוסע פאבר" (1991) ו"שלושת המוסקטרים" (1993).
בשנת 1993 היא לוהקה לסרט "שלושת הצבעים: לבן" של הבמאי קשישטוף קישלובסקי.
דלפי הופיעה גם בתפקיד ללא קרדיט בשני הסרטים האחרים של טרילוגית "שלושה צבעים".
בשנת 1994 היא הופיעה לצד אריק סטולץ בסרט הפולחן "להרוג את זואי" שהתעסק בדור ה-X.
דלפי התעניינה בקריירה כבמאית כבר מגיל צעיר.
היא נרשמה לקורס בימוי בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק.
סרטה הראשון כבמאית נקרא "Blah Blah Blah" (1995) והוקרן בפסטיבל סאנדנס.
תפקידה המשמעותי הבא היה בסרט "לפני הזריחה" (1995) של הבמאי ריצ'רד לינקלייטר.
בסרט היא גילמה את סלין המתאהבת בג'סי (אית'ן הוק) במהלך פגישה אקראית ברכבת לווינה.
דלפי ציינה שחלק רב מהדיאלוגים שלה בסרט נכתבו על ידה ללא ציון קרדיט בתסריט.
הסרט זכה לביקורות מהללות, והוא הפך לאחד הסרטים העצמאיים החשובים ביותר של שנות ה-90. בשנת 2001 הופיעה בסצנה אחת מתוך הסרט "חיים בהקיץ" לצידו של הוק, כאשר שניהם מגלמים את הדמויות מ"לפני הזריחה", סלין וג'סי.
בעקבות הצלחת הסרט היא לוהקה לסרט "זאב אמריקאי בפריז" (1997).
בשנת 2001 דלפי הופיעה לצד מרטין שורט בסרט באורך שלושים דקות שהוצג בפארק אולפני וולט דיסני בפריז.
הסרט כלל מחוות רבות לסרטים קלאסיים כמו "מסע אל הירח", "היו זמנים במערב", "מרי פופינס", "מלחמת הכוכבים", "קזבלנקה", "חלף עם הרוח", "הקוסם מארץ עוץ" ועוד.
הסרט זכה בפרס אגודת אתרי הבידור הנושאיים.
בשנת 2004 היא חזרה לגלם את סלין בסרט "לפני השקיעה".
בעקבות השתתפותה בכתיבת התסריט היא הייתה מועמדת ביחד עם לינקלייטר והוק לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בנוסף הם היו מועמדים למספר פרסים כמו פרס אינדפנדנט ספיריט.
בשנת 2002 ביימה את הסרט הארוך הראשון שלה.
הסרט נקרא "Looking for Jimmy", והיא השתתפה גם בהפקתו ובכתיבתו.
שנה לאחר מכן הוציאה אלבום בכורה בשם "Julie Delpy".
מספר שירים מהאלבום הופיעו בסרט "לפני השקיעה".
בשנת 2007 ביימה, הפיקה, ערכה ושיחקה בסרט "יומיים בפריז" .
בסרט שיחקו אדם גולדברג והוריה של דלפי.
בשנת 2009 ביימה ושיחקה בסרט "הרוזנת".
בסרט היא גילמה את ארז'בט באטורי, והשתתפו בו השחקנים דניאל בריהל וויליאם הרט.
שנתיים לאחר מכן ביימה את הסרט הצרפתי "Le Skylab" שלא הופץ בארצות הברית.
שנה לאחר מכן ביימה את "יומיים בניו יורק" , סרט המשך ל"יומיים בפריז".
בסרט השתתף כריס רוק שדלפי כתבה במיוחד עבורו תפקיד.
בשנת 2013 דלפי שבה לגלם את דמותה של סלין בסרט "לפני חצות".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס.
הוא השתתף בתחרויות בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין וזכה לתאריך הקרנה רשמי במאי באותה שנה.
דלפי, הוק ולינקלייטר קיבלו מועמדות נוספת לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2015 גילמה את מאדאם בי בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון".
באותה שנה ביימה והופיעה בתפקיד הראשי בסרט "לולו" שזכה בפרס מפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2016 השתתפה בתפקיד משנה בסרט "ווינר דוג".
שנה לאחר מכן, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "מקום לאהבה".
ב-2019 ביימה והשתתפה כשחקנית בסרט "My Zoe" שהוקרן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
דלפי צפויה להשתתף כתסריטאית בסרט הטלוויזיה "Cancer Vixen" שבו קייט בלאנשט תשחק בתפקיד ראשי.
ב-2020 היא צפויה לשחק בסרט "Burning Shadow".
בשנת 2021 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה "מחזיקות מעמד" בשירות של נטפליקס, אותה גם יצרה וכתבה.
במהלך שנת 2024, דלפי ביימה את סרט הקומדיה "Meet the Barbarians" שעוסק במשבר ההגירה ומציג את המסע של משפחה סורית שמוצאת מקלט בכפר בצפון צרפת.
הסרט מתרחש בכפר קטן באזור ברטאן בצרפת, אשר מתכונן לקבל פליטים אוקראינים, אך בסופו של דבר מקבל פליטים סורים, מה שגורם למתחים בקרב המקומיים.
דלפי כתבה, ביימה וגם משחקת בסרט בתפקיד ג'ואל, מורה פרוגרסיבית שמנסה לעזור למשפחה הסורית להרגיש בבית למרות הדעות הקדומות של חלק מהשכנים.
דלפי החלה לחשוב על הרעיון לסרט במהלך שנת 2012, כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסוריה.
היא רצתה ליצור סיפור על אנשים שמנסים לשרוד ולמצוא מקלט.
בשנת 2025 כיכבה בסדרת המותחן הפוליטי הבריטית "בן ערובה" (אנ') מבית נטפליקס, בתור ויויאן טוסן, נשיאת צרפת.
דלפי היגרה לניו יורק, ומספר שנים לאחר מכן עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 2001 היא התאזרחה כאמריקאית, בנוסף לאזרחות הצרפתית שלה מלידה.
בשנת 2007 החלה בזוגיות עם המלחין הגרמני מארק שטרייטנפלד , ונולד להם בן בינואר 2009. ביוני 2013 דלפי חשפה בריאיון לתוכנית הצרפתית "Le Petit Journal" שהם נפרדו.
מאז 2015 היא נשואה לדימיטריס בירביליס.
חוליו גונסלבו פלקון (בספרדית: Julio Gonzalvo Falcón, נולד ב-11 באפריל 1917 בחלסה שבספרד, נפטר ב-20 ביולי 2003) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני.
גונסלבו נולד בכפר חלסה שליד סראגוסה, אך משפחתו התמקמה בילדותו במולט דל ולס שבקטלוניה.
שם שיחק גונסלבו בקבוצה המקומית מולט, במדיה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בעונת 1935/36., בגיל 18. לקראת עונת 1936/37 הצטרף גונסלבו לאירופה, אך מלחמת האזרחים בספרד עצרה את הפעילות הספורטיבית במדינה למשך 3 שנים.
לאחר המלחמה התאושש הכדורגל הספרדי, וגונסלבו עבר לשחק באספניול שברצלונה.
בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1939/40, עזר גונסלבו להגיע למקום ה-5 בליגה הספרדית, תוך שהוא כובש 9 שערים ב-17 הופעות.
בליגה, הבקיע גונסלבו 8 שערים ב-21 הופעות, אספניול סיימה במקום ה-7 והגיעה לגמר הגביע, בו הפסידה, ללא גונסלבו בהרכבה.
בקיץ 1941 עבר גונסלבו יחד עם אחיו מריה לריאל סרגוסה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
שני האחים עזרו לסראגוסה להעפיל לליגה הראשונה דרך המקום השני.
מריה עזב את סראגוסה לברצלונה, ובעונת 1942/43 סיימה סראגוסה במקום ה-13 ולפני האחרון וירדה חזרה לליגה השנייה.
גונסלבו השתתף ב-15 משחקים בהם הבקיע 3 שערים, שניים מהם בהפסד סראגוסה לסלטה ויגו ב-7 במרץ 1943.
גונסלבו עזב את סראגוסה וחתם בסבדל בקיץ 1943, שם הצטרף לאחיו האחר, ז'וזפ.
העונה הראשונה בסבדל, ששיחקה אז בליגה הראשונה, הייתה מוצלחת באופן יחסי - הקבוצה סיימה במקום ה-9 בליגה וגונסלבו הבקיע 8 שערים ב-23 משחקים.
אולם, העונה הבאה הייתה מוצלחת הרבה פחות.
גונסלבו שותף ב-14 משחקים בלבד והבקיע 6 שערים, כולל צמד לרשתה של ריאל מדריד בניצחון סבדל 3-2 ב-3 בדצמבר 1944. בסוף העונה ירדה סבדל לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום לפני האחרון.
בסוף העונה חבר גונסלבו לשני אחיו הצעירים בברצלונה, אך בעיות עם המאמן ז'וזפ סמיטייר גרמו לכך שגונסלבו כמעט ולא שיחק במדי ברצלונה.
הוא השתתף במשחק ידידות אחד ובשני משחקי ליגה, נגד סביליה וחיחון, שלושתם לא לצד אחיו הצעירים.