tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ששוחרר מהפועל פתח תקווה בינואר 2010, עבר דג'אני להפועל אשקלון מהליגה הלאומית, איתה עלה לליגת העל לראשונה מזה 12 שנים, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
ביוני 2010 חתם דג'אני במכבי נתניה לעונה אחת.
בעונת הבכורה שלו הצטיין במדי הקבוצה, והגיע עמה לחצי גמר גביע המדינה, ולפלייאוף העליון בליגה.
ביוני 2011 חתם על חוזה חדש לארבע שנים בנתניה ושכר של 120,000 דולר לעונה.
בעונת ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, ועזב את הקבוצה.
ביוני 2013 חתם דג'אני על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל באר שבע, עמה היה שותף לעונה מוצלחת בה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב.
בספטמבר 2014 הצטרף להפועל חיפה.
ביוני 2015 חזר לקדנציה שנייה במ.ס.
אשדוד כשזו ירדה לליגה הלאומית.
בתום העונה הצטרף דג'אני להפועל מרמורק.
בשנת 2011 החלה חקירה משטרתית נגד קובי דג'אני ומשה מנחם (קרוב משפחתו) שהואשמו באונס על ידי בחורה שהגישה תלונה במשטרה וטענה שנפגעה על ידם באמצעות הכנסת סם אונס למשקה בדירתו של משה מנחם בתל אביב.
הוטל צו איסור פרסום על הפרשה ולבסוף בית המשפט הורה להסיר צו זה.
התיק נסגר בפרקליטות מחוסר ראיות ולא הגיע לשלב הרשעה בבית המשפט.
בצעירותו דג'אני שיחק בנבחרות הצעירות, רשם 8 הופעות במדי נבחרת הנוער, והיה שותף להעפלת הנבחרת הצעירה לטורניר הגמר של אליפות אירופה עד גיל 21 ב-2007, אך לא נכלל בסגל הסופי לקראת האליפות.
בסך הכל רשם 15 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד באצטדיון בלומפילד.
יַעֲקֹב (קוֹבִּי) בַּרְקַאי הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי.
שימש בעבר מנהל מחלקת הקריינים של קול ישראל.
ברקאי שידר את מהדורת החדשות האחרונה של קול ישראל ב־14 במאי 2017.
ב־15 במאי 2017 החל לשדר בכאן ב, במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
ברקאי הוא קריין חדשות, וכן עורך ומגיש את התוכנית "הידברות עם קובי ברקאי" המשודרת בכאן ב' (קודם לכן שודרה התוכנית ברשת א').
תוכנית זו עוסקת במגוון תחומים כמו אקטואליה, תרבות, חברה ושירה.
בנובמבר 2024 פורסם באופן לא רשמי כי הוא פורש לגמלאות מתאגיד השידור הישראלי (כאן) לאחר הגעה לגיל פרישה.
מאז ברקאי משדר את תוכנית האירוח "הידברות" באתר כאן.
משדר לסירוגין עם ליאת רגב את הסכת התאגיד "אין מקום אחר", לתיעוד אירועי טבח שבעה באוקטובר כפי שחוו הקהילות שהיו בלב האירוע.
שימש כחונך ומדריך לדורות של קריינים צעירים, היה אחראי על עיצוב הסגנון והסטנדרטים המקצועיים של הקריינות בשידור הציבורי.
במשך עשרות שנים היה אחד מקרייני החדשות המזוהים ביותר של "קול ישראל".
אשל נולד בישראל והקים את "אולפני קובי אשל לדיבוב" ב-1994 עד לסגירתו בסוף 2010.
במהלך השנים שימש אשל מדבב, מפיק ובמאי של תוכניות טלוויזיה רבות.
בהן, "בלינקי ביל", "עכברונים קטנים בערבה", "שובם של המוסקטרים", "הרפתקאותיו החדשות של ווילי פוג", "עכבר העיר ועכבר הכפר", "ממלכת עכברי השן", "מנדוזה", "ד"ש מבסטר", "ארגאי", "פיטר פן ושודדי הים", אונץ' פונץ' שאף עשה קולות ליווי לשיר הפתיחה של התוכנית.
"טימותי הולך לבית הספר", "חוש חש והחושחשים" שאף ביצע גם את שיר הפתיחה.
"ארתור: סך הכל רוקנרול", "סופר דופר סומוס", "קליפורד", "דורימון", "המטארו", "ארתור", ו"מאיה ומיגל".
בשנים 2005–2006 היה אשל מדבב, מפיק ובמאי של התוכנית "סופר רובוט" ששודרה בערוץ "ג'טיקס".
בשנים 2006–2009 שימש אשל כמפיק, במאי ומדבב בתוכנית "בית פוסטר לחברים דמיוניים".
בשנת 2006 היה אשל מדבב, מפיק ובמאי בסרט האנימציה "החג המושלם של ארתור".
במהלך אותה שנה הוא דיבב הפיק והיה אחראי בימוי התוכנית המצוירת "אגדת הדרקון" שהוקרנה בערוץ הילדים.
בשנים 2006–2007 שימש אשל כבמאי מפיק ומדבב בתוכנית "המוטרפים".
במהלך אותן שנים, שימש אשל כבמאי מפיק ומדבב בתוכניות "טופו" שעלתה לשידור בערוץ לוגי ו"ויטץ'" שהוקרנה בערוץ ג'טיקס.
בשנת 2008 היה אשל הבמאי של התוכנית "הניצוצות של מאור" ששודרה בערוץ ג'טיקס.
בשנת 2007 היה אשל מפיק במאי ומדבב בסרט האנימציה "ארתור: הסרט".
בשנת 2008 שימש מפיק, במאי ומדבב בתוכנית המצוירת "קיקה ובוב" ששודרה בערוץ לוגי.
בשנת 2010 היה אשל מפיק במאי ומדבב בסרט האנימציה "בית פוסטר לחברים דמיוניים – מלכת הדמיון".
אשל היה גם תיירן ועיתונאי אופניים, וכיסה את תחום הטורינג במגזין האופניים הישראלי BIKEPANEL.
כרוכב טורינג (או Bikepacking) יצא למסעות ארוכים בעולם, כשכל ציודו על אופניו.
אשל נפטר ב-13 בדצמבר 2025 במהלך טיול אופניים באיטליה, מסיבוך של שפעת.
יעקב (קובי) גיסין (נולד בשנת 1934) הוא איש חינוך ישראלי, מייסד ומנהל בית הספר הניסויי הפתוח אבשלום בראשון לציון.
נולד בראשון לציון, בנו של אבשלום גיסין ונכדם של אריה לייב גיסין ויעקב מרדכי זינגר, מאנשי העלייה הראשונה ומראשוני ראשון לציון.
שירת כנגן בתזמורת צה"ל, ולאחר שחרורו ניגן בתזמורת האופרה הישראלית.
בוגר אוניברסיטת תל אביב בחינוך, ספרות ופילוסופיה.
כמו כן למד באוניברסיטת דבלין.
בתקופת שהותו בדבלין ניהל את בית הספר היהודי המקומי.
לאחר שובו ארצה ייסד וניהל את בית הספר התיכון אריאל בראשון לציון, ולאחר מכן ניהל את בית הספר ויצו ברחובות.
ייסד וניהל את בית הספר הניסויי הפתוח אבשלום בראשון לציון.
אשתו, שמואלה, עבדה לצדו כיועצת.
לאחר פרישתו המשיך לעבוד בו בהתנדבות.
בשנת 2002 פרסם את הספר "הדיאלוג הממריץ בחתירה לאוטונומיה של התלמיד", שבו פרס את משנתו החינוכית.
רכש ספינה ונתן לה את השם "Open School", והפליג בה מסביב לעולם.
בשנת 2011 פרסם את הספר "ארקה-יוסקה-ארקה" על קורות משפחות גיסין-זינגר בראשון לציון.
כיהן כנשיא בני ברית בראשון לציון.
הדיאלוג הממריץ: בחתירה לאוטונומיה של התלמיד, ראשון לציון: גלים, 2002.
קובזה (ברומנית: Cobză) היא כלי מיתר שצובטים את מיתריו.
הכלי הוא ממשפחת הלאוטה ונפוץ במזרח אירופה.
לקובזה יש תיבת תהודה נפוחה, ועל פניה פתחים צרים היוצרים צליל יבש אופייני.
היא משמשת בעיקר ככלי ליווי ורק לעיתים רחוקות לניגון סולו.
הקובזה מקובלת כאחד הכלים הקבועים בטאראף.
קובי אורן (נולד ב-20 באפריל 1972), הוא פסיכולוג קליני ומאמן ריצה, שנודע בזכות הישגיו הרבים בריצות האולטרה מרתון בארץ ובעולם.
אורן זכה ברציפות במקום הראשון בשבע תחרויות אולטרה מרתון בינלאומיות מסוג של ריצה רב יומית בין השנים 2014–2016. אורן הוא גם שיאן ישראל למרחק רצוף בריצת אולטרה מרתון.
אורן נולד בחיפה, והתחנך בבית הספר אליאנס שבעיר.
בשנת 1990 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת מורן.
בשנת 1998 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה ובשנת 2000 סיים את לימודי התואר השני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
במהלך התמחותו הקים קליניקה פרטית בטבעון, בה הוא מטפל עד היום בילדים, נוער ומבוגרים.
במקביל עוסק אורן כיום בהדרכת אנשי מקצוע המטפלים בילדים ובנוער ומכשיר סטודנטים הלומדים מקצועות טיפוליים במסגרת מכללת אורנים ובמסגרות קליניות אחרות.
בשנת 2015 סיים קורס מדריכי ריצה ובמקביל לעבודתו כפסיכולוג, הוא מאמן ריצה למגוון של סוגי ריצות ביניהן ריצות קצרות, ריצות מרתון וריצות אולטרה מרתון בארץ ובעולם.
בין היתר, מאמן אורן את גלית בירנבוים-נבון, שיאנית ישראלית בריצות אולטרה מרתון רב יומיות.
שיאן ישראל למרחק רצוף - אולטרה מרתון
בשנת 2008 רץ אורן את ריצת האולטרה מרתון הראשונה שלו במקצה 80 ק"מ.
באותה השנה זכה במקום השני במרוץ השליחים הזוגי "הר לעמק" במקצה של 200 ק"מ, ובנובמבר 2010 השתתף במרוץ אולטרה-מרתון "סובב עמק" במקצה של 60 ק"מ.
בשנת 2011 זכה במרוץ הסיבולת הראשון בישראל למרחק של 168 ק"מ, בריצה מעגלית בשטח במשך 24 שעות.
בשנת 2012 התקיימה לראשונה בישראל ריצת אולטרה מרתון למרחק של 265 ק"מ, בה קבע אורן את שיא ישראל למקצה זה.
בשנת 2013 קבע שיא ישראל נוסף כאשר רץ 10 מרתונים ברצף למרחק של 424 ק"מ, ב-86 שעות.
מרוצי אולטרה מרתון רב יומיים בינלאומיים
בשנת 2014 קבע שיא בינלאומי חדש במהלך ריצת אולטרה מרתון רב יומי בת עשרה ימים למרחק 1,113.9 קילומטר בדרום אפריקה.
בשנת 2015 קבע את שיא דרום אפריקה במירוץ של שישה ימים במרחק של 818 קילומטר, ובשנת 2016 קבע בניו יורק שיא בינלאומי לאותה השנה בריצת אולטרה מרתון רב-יומית ל-10 ימים במרחק של 1,215 קילומטר.
בין השנים 2014–2016 זכה אורן במקום הראשון ברציפות, בשבע תחרויות אולטרה מרתון בינלאומיות מסוג ריצה רב יומית (המנצח הוא זה אשר רץ את המרחק הארוך ביותר בפרק הזמן המוגדר).
באפריל 2014 זכה במרחק של 768 ק"מ במרוץ 6 ימים ביוון ובאוקטובר 2014 ניצח בתוצאה של 739 ק"מ במרוץ 6 ימים בצרפת.
בדצמבר 2014 ניצח כאשר רץ מרחק של 1113.9 ק"מ במרוץ 10 ימים אשר נערך בדרום אפריקה והיה לישראלי הראשון שרץ מרחק שכזה, ובכך התברג בראש טבלת המובילים בתחומו בעולם.
ביולי 2015 ניצח במרוץ 6 ימים בנורווגיה ובספטמבר 2015, ניצח עם שיא אישי חדש של 818 ק"מ במרוץ 6 ימים בדרום אפריקה, מרחק אשר הביא אותו למקום רביעי בעולם במרוצים רב יומיים ל-6 ימים לשנה זו.
באפריל 2016 ניצח במרוץ 10 ימים בקווינס, ניו יורק וקבע שיא אישי עת רץ 1,215 ק"מ במקצה של 10 ימים בזמן בו ביצע אלף ק"מ.
בדצמבר של אותה השנה קבע אורן, במרחק של 1124 ק"מ, שיא חדש במרוץ 10 ימים בדרום אפריקה.
בשנת 2017 ניצח קובי אורן תחרות ריצה רב-יומית למרחק 1,000 מייל בתחרות שנערכה בפרטוריה בדרום אפריקה בזמן של 15 ימים ו-3 שעות.
בשנת 2018 סיים קובי אורן את "Self Transcendence 3100 Mile race" בזמן של 46 ימים ו-3 שעות והפך לרץ המסיים ה-42 של המרוץ ב-22 שנות קיומו.
קובי אורן הוא האסיאתי הראשון המסיים זה והישראלי הראשון המסיים אירוע זה.
לפי חוקי המרוץ, רץ המגיע ממדינה שבה המדידה מתבצעת במטרים משלים את מרחק הריצה למרחק המוכר במדינתו, כמקובל.
אורן השלים את המרחק וסיים 5,000 קילומטר לאחר 46 ימים ו-9 שעות ריצה.
בשנת 2025 השלים קובי אורן את המרוץ הארוך ביותר בעולם – What Is The Limit שנערך סמוך לאגם גארדה שבאיטליה.
אורן סיים את המרוץ לאחר 54 ימים, במהלכם גמע כ-5,500 קילומטרים — ממוצע של למעלה מ-100 ק"מ ביום.
הוא היה האדם הראשון והיחיד בהיסטוריה שסיים מרחק כזה במסגרת אירוע ריצה רשמי, ובכך קבע הישג חסר תקדים בזירת ה־ultra marathon העולמית.
קובי גל-רדאי (נולד ב-1976) הוא עורך תוכן ומפיק ישראלי, הפעיל בזירה הבינלאומית.
ביוני 2017 מונה לסמנכ"ל התוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בוגר מצטיין של התיכון ע"ש משה שרת בנתניה.
למד משחק ובימוי תיאטרון בבית הספר לאמנויות "הבוסתן" בנתניה.
לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד יחסים בינלאומיים וצרפתית במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה, 2003.
במהלך לימודיו בלט כעורך תוכן וערך (עם יעל חרסונסקי) את פרויקט "גבול", אותו יזמו ביחד.
הפרויקט, אשר נבחר להשתתף בתחרות ה-cinéfondation של פסטיבל הקולנוע בקאן, עוסק במושג גבול באמצעות חמישה סיפורים ממציאות החיים בישראל.
פרויקט "גבול" נע מגדר ההפרדה וההסתגרות בבית מפני פיגועים, דרך חיי תושבי הכפרים בגדה המערבית ועד לחיי משפחה בורגנית, מחגיגות העצמאות ועד רחוב ראשי ושסוע במזרח ירושלים.
התוצאה של הפרויקט, שהעבודה עליו נמשכה כשנה וחצי, היא סרט בן 40 דקות שמורכב מעבודות של תלמידי סם שפיגל: תמר זינגר, עדי חלפין, נדב לפיד, רימה עיסא ודני רוזנברג.
את הפרויקט ליווה בכל שלבי העריכה אקהארט שטיין, בכיר עורכי התוכן של הטלוויזיה הגרמנית וראש מחלקת הדרמה לשעבר בערוץ ZDF.
עם גמר לימודיו, נמנה עם מייסדיה ומנהליה של יולי אוגוסט הפקות, והפיק, בין היתר, את ביקור התזמורת ו"מרגל השמפניה" עטורי הפרסים.
אחר כך, שימש כמנהל ההקמה ועורך ראשי בפרויקט Greenhouse לפיתוח סרטים תיעודיים, מייסוד האיחוד האירופי.
בשנת הלימודים 2007/8 ניהל את מגמת התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנים 2008–2014 שימש כמנהל מחלקת דרמה, תעודה וקולנוע בזכיינית ערוץ 2, רשת מדיה.
גל-רדאי הוביל פרויקטים רבים במהלך שנותיו בתפקיד, ובהם "דרמה ברשת", ו"רשת דוקו", במקביל לפיתוחם והפקתם של סדרות, בהן בלתי הפיך, שנות ה-80, אחד העם 101 ועוד.
בשנים 2014–2016 גר במינכן ושימש כסגן נשיא בכיר לקופרודוקציות בינלאומיות ותוכניות תעודה בתאגיד הטלוויזיה פרוסיבן הבינלאומי.
במקביל, שימש גל-רדאי כחונך ועורך תסריט בחממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי, ירושלים, ובין היתר שימש כמנטור של לאסלו נמש בעבודתו על הבן של שאול.
ב-2017 התבקש גל-רדאי לשמש כמנטור עצמאי של נמש בעבודה על סרטו השני באורך מלא.
ביוני 2017 התמנה כסמנכ"ל תוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
"הכל מתחיל בים" (סרט עלילתי; במאי: איתן גרין, 2009)
"דיפלומט" (תיעודי באורך מלא; במאית: דנה גורן, 2009)
"ביקור התזמורת" (סרט עלילתי; במאי: ערן קולירין, 2007)
"מרגל השמפניה" (סרט תיעודי; במאי: נדב שירמן, 2007)
"סיפור חצי רוסי" (סרט עלילתי; במאי: איתן ענר, 2006)
"חברות הכי טובות" (מיני-סדרה; במאית: עדנה מזי"א, 2006)
"עד מדינה" (סרט טלוויזיה; במאי: אמיל בן שמעון, 2005)
קובי הוא אלבום הבכורה של הדורבנים, שיצא בשנת 2003.
מתוך האלבום זכו להצלחה השירים "לא בא לי לשמוע" (ששימש כשיר הנושא של התוכנית המופע של סטיב), "לבדוק לך ת'מנוע" ו"אחלה בחלה", שהוקלט בשיתוף עם שלישיית מה קשור.
האלבום מכר כ-10,000 עותקים בתוך חודשיים מיום יציאתו.
הסינגל הראשון של הלהקה, "שוב הדיסקו כאן", יצא באוסף של הד ארצי בשנת 1999, אך הסינגל השני שלהם, "יצאנו לרקוד", יצא רק 4 שנים מאוחר יותר, ב-2003. שני השירים נחלו הצלחה רבה ברדיו.
הסגנון המרכזי באלבום הוא הדיסקו.
שירי האלבום הם מלודיים מאוד, ויש דגש על עיבוד מוזיקלי עשיר.
קטע הפתיחה של האלבום מזכיר מעט את הסגנון של להקת קווין, בעיקר בזכות צליל הגיטרה המיילל.
ברוב השירים ניתן למצוא קטע אינסטרומנטלי.
אווירת האלבום הומוריסטית, ובכך ניכרת השפעה מסגנונן של להקות כדוגמת כוורת או גזוז.
השיר "אלפקה", למשל, מתאר סיפור אהבה בין המספר לבין אלפקה.
השפעה נוספת מלהקות אלה ניכרת בשימוש הרב בהרמוניות קוליות באלבום (כמו בקטע הקצר "לה מוזיקנטה לה קלאסיקה").
עידו אופק - גיטרות, קולות
גיא מזיג - גיטרות, שירה, קולות, גיטרה בס ("לא בא לי לשמוע", "אלפקה", "אחלה בחלה")
אייל מזיג - גיטרה בס, קולות, חליל ("אחלה בחלה")
יוסי חסון - סאונד ומחשב
אסי ישראלוף, שלום מיכאלשווילי, ציון ברוך (שלישיית מה קשור) - שירה ("אחלה בחלה")
אורן ארזוני - שירה ("אחלה בחלה")
דודוש קלמס - קלידים ("שוב הדיסקו כאן")
גילי בן צבי, ניסן ראובן - קונגס
אבישי כהן, גיא דויד, רן אלגוב, ליאור רון - חצוצרה
עמית פרידמן, אייל תלמודי - סקסופון
הדר כהן, אטיין מנרי, איילת קביליו - כינור
הדס איתיאל - חליל צד
אפרים שמיר - הפקה מוזיקלית ל"שוב הדיסקו כאן"
ליאת רז - הפקה בפועל
איילה הלוי - עיצוב גרפי
יעקב (קובי) בלול (נולד ב-5 בפברואר 1973) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל בהווה.
בשנת 1990 עלה בלול לקבוצה הבוגרת של חולון ולצידו בקבוצה שיחק במשך מספר עונות אחיו התאום אלי בלול.
בהמשך שיחק בהפועל גליל עליון, הפועל אילת ולאחר מכן שיחק שתי עונות בחולון.
סך הכל שיחק בלול 11 עונות בליגה הראשונה, רשם 189 משחקים בהם קלע 1,077 נקודות, בממוצע קריירה של 5.7.
בקיץ 2009 מונה לתפקיד עוזר מאמן בקבוצת הנשים של אליצור חולון ובמקביל שימש כמאמן-שחקן בקבוצת הגברים של אליצור חולון.
קובי בלול הוא אביו של ניב בלול, כדורסלן בליגת העל.
בלול היה חבר סגל נבחרת העתודה באליפות אירופה בשנת 1992, ובאליפות אירופה עד גיל 22 שלה תרם יותר מן האליפות שקדמה לה.
בסגלי נבחרת העתודה שיתף פעולה עם אחיו אלי בלול.
אלק ג'קובי "קובי" וייט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
וייט נולד בעיר גולדסבורו שבקרוליינה הצפונית, ולמד ב"תיכון גרינפילד" אשר בעיר וילסון הסמוכה.
ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של התיכון קלע 3,573 נקודות בסך הכול, ובכך הפך לשיאן הנקודות של ליגת התיכונים בקרוליינה הצפונית.
בסיום עונתו האחרונה, בה העמיד ממוצעים של 30.7 נקודות, 10.3 ריבאונדים ו-9.2 אסיסטים למשחק, זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של קרוליינה הצפונית (North Carolina Mr.
Basketball) וזומן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בקיץ 2018 השתתף וייט בטורניר אליפות האמריקות בכדורסל עד גיל 18, כחבר נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב.
לאורך הטורניר הוביל את קלעי נבחרתו עם ממוצע של 15.3 נקודות למשחק, ובסיומו נבחר לחמיישיה המצטיינת.
בשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה יחד עם כוכב התיכונים נאסיר ליטל.
בעונתו היחידה בליגת המכללות סייע לקבוצתו להעפיל לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), עם ממוצעים של 16.1 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר וייט על ידי שיקגו בולס בבחירה השביעית, מעט לפני חבריו לקבוצה במכללות קמרון ג'ונסון (בחירה 11) ונאסיר ליטל (בחירה 25).
לאורך עונתו הראשונה בשיקגו קלע 13.2 נקודות ומסר 2.7 אסיסטים בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של תומאש סטורנסקי, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ביולי 2023 האריך וייט את החוזה עם שיקגו בולס.
באפריל 2024 הוא הגיע למקום השני במשאל השחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
במרץ 2025 זכה פעמיים ברציפות בתואר שחקן השבוע באזור המזרחי וכן בתואר שחקן החודש.
קובי היא שפה דראווידית דרומית-מרכזית שבטית.
השפה מדוברת באזורים אודישה ואנדרה פרדש, שבהודו, והיא אחת משתי השפות המדוברות על ידי שבט הקהונד יחד עם קואי.
השפה קרובה לשפת הגונדי והקואי.
בקואי יש חמש תנועות קצרות וחמש ארוכות, המאפיין העיקרי של השפות הדראווידיות.
בטבלה התנועות רשומות באלפבית פונטי בינלאומי על מנת להקל על קריאתן, לכל תנועה בטבלה יש גרסה קצרה וגרסה ארוכה.
יעקב (קובי) בלדב (נולד ב-14 באוקטובר 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי בעמדת השוער במכבי נתניה, אשר שימש גם כמנהל כללי ויושב ראש המועדון.
בלדב החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית ועלה לקבוצה הבוגרת ב-1982. ב-1984 עבר למכבי נתניה כשוער מחליף.
באותה העונה, בהיותו קפטן נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 19, היה חלק מפרשת קובלנץ, והורחק לשנה מהנבחרת.
ב-1986 תפס את מקומו של אריה חביב כשוער הראשון.
בלדב הופיע במדי נתניה ב-251 משחקי ליגה, והיה שותף לעליה לגמר גביע הטוטו ב-1988/1989. ב-1995 עבר למכבי הרצליה ושם שיחק עונה אחת לפני שפרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו חזר בלדב למכבי נתניה ומונה כמנהל הכללי של המועדון עד 2007, בה עזב את התפקיד אך נשאר במועדון כחבר הנהלה.
במהלך התקופה הזאת מונה גם כעוזר מאמן ב-2002 ושימש בתפקיד כמספר חודשים.
ב-2010, עקב עזיבתו של דניאל יאמר, מונה כבעלים משותף ויושב ראש המועדון.
בלדב נשוי לאשת התקשורת לשעבר עו"ד לימור בלדב, וכיום הוא הבעלים של סוכנות ביטוח ויזמות עסקית.
קובי וליטל החיים עצמם היא תוכנית מציאות תיעודית קומית ישראלית בהשתתפותם של קובי מימון וליטל שוורץ.
התוכנית שודרה החל מ-24 במרץ עד 9 ביולי 2020 ברשת 13 וכללה 10 פרקים.
בכל פרק, קובי מימון וליטל שוורץ יוצאים לחקור שאלה אחרת שמטרידה אותם ולבחון מה יש לחיים להציע להם.
במהלך הפרק משולבים קטעי סטנדאפ על החוויות שהם עברו.
צילומי העונה הראשונה התקיימו במשך חצי שנה.
הצילומים התקיימו בחודשים ינואר עד יולי בשנת 2019.
יעקב (קובי) אביבי (נולד ב-22 במרץ 1954) הוא ראש המועצה האזורית באר טוביה לשעבר.
החל משנת 1990 מילא תפקידים שונים במועצה האזורית באר טוביה.
שימש כמזכיר המועצה במשך 16 שנה.
היה רכז מוניציפלי, מנהל הרכש, ממונה על ארגון, מינהל ומשאבי אנוש וממונה על הדת.
שימש כמזכיר העמותה לחינוך ותרבות באזור באר טוביה ועמותת ספורט מיסודה של המועצה.
היה מזכיר חברת המושבים בדרום הפועלת עבור המועצה.
אביבי שימש בהתנדבות כיושב ראש הוועד הממונה במושב שתולים וביישוב הקהילתי עזר וכן כיושב ראש ועדת קבלה ביישובים אחדים במועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד אביבי מול ראש המועצה המכהן דרור שור ונבחר לכהונת ראש המועצה.
בבחירות 2024, התמודד לכהונה נוספת, לא נבחר לאחר שלא הצליח להעפיל לסיבוב השני שבו נבחר בן כהן במקומו.
אביבי נשוי, מתגורר מאז 1977 במושב כפר אחים.
יַעַקֹב ישראל (קוֹבִּי) בְּרוּמֶר (נולד ב-ז' בחשוון ה'תש"נ, 5 בנובמבר 1989) הוא זמר-יוצר חרדי-ישראלי.
ברומר נולד וגדל בבני ברק, לאברהם צבי ודליה.
כבר בילדותו הופיע בכנסים ואירועים שונים.
למד בתלמוד תורה "לקח טוב" בבני ברק, בישיבה קטנה "רבינו חיים עוזר" בבני ברק, ובישיבה גדולה "תפארת ישראל" ו"מבקשי השם".
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת במערך הדוברות של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
במקביל לשירותו הצבאי ולימודיו בישיבה, החל לפתח קריירה מוזיקלית.
בשנת 2013 הצטרף להרכב המוזיקלי "מועצת השירה היהודית" בניצוחו של ישי לפידות בה היה חבר עד 2015. לאחר מכן פתח בקריירה עצמאית.
ב-19 באוקטובר 2015, לאחר רצח שלושת הנערים, הוציא ברומר לזכרם, יחד עם ילד-הפלא דניאל לוי, את סינגל הבכורה שלו "מזמור לאסף" שהולחן על ידי בני דויטש ועובד על ידי עדי נתנאל.
בספטמבר 2018 זכה ברומר בתואר "תגלית השנה" במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול ברמה" בספטמבר 2018.
ב-29 בינואר 2019 הוציא יחד עם משה קליין קאבר לשיר "לבחור נכון" של הזמר אמיר דדון.
במהלך 2019 הוחתם על חוזה ייצוג עם חברת ההפקות החרדית "FDD פרודקשיין" של דוד פדידה.
ב-25 בדצמבר 2019 הוציא יחד עם הזמר יונתן שינפלד את הסינגל "שומר עלינו".
ב-15 באוגוסט 2020 הוציא את הלהיט "כמה טוב השם" שנכתב על ידי יאיר שובל ושולי רנד והולחן על ידי יאיר שובל.
השיר צבר 1.6 מיליון צפיות באתר יוטיוב ובתארי כבוד ומיקומי שיא רבים: "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול ברמה, המקום הרביעי במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול חי מיוזיק, ובמקום השני במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול פליי.
החל ממאי 2020, מגיש תוכנית יומית בתחנת הרדיו "קול חי מיוזיק".
בין ספטמבר 2020 למאי 2021 שפט בתוכנית הריאלטי החרדית - "הקול הבא".
באוקטובר 2020 זכה ברומר במקום החמישי בקטגוריית "זמר השנה" במצעד המוזיקה השנתי שערך האתר כיכר השבת.
בדצמבר 2024 החל ברומר להגיש תוכנית שבועית בשם 'שולמלייכם' בקול חי מיוזיק עם השדרן והמנחה מנדי וייס, מדי יום חמישי בשעה 12 בלילה, בה השניים מארחים אמנים ודמויות מוכרות בתרבות היהודית.
התכנית צברה נתוני האזנה גבוהים והפכה לתוכנית הדגל של תחנת הרדיו.
ביוני 2024 הוציא ברומר את השיר 'בא לי' שהלחין יאיר שובל.
במרץ 2025 הוציא את אלבום הבכורה שלו "פרופורציה", הכולל חמישה שירים.
באוגוסט 2025 הוציא את השיר 'הכל עוד יסתדר' ביחד עם חיים פורטל.
יאללה לרקוד – לחן - אביאל גראוכר, עיבוד והפקה מוזיקלית - קובי ברומר.
צועק אליך – מילים ולחן - אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה מוזיקלית - לירן שושן.
נטיעות – לחן - קובי ברומר, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרל'ה נחשוני.
עולים לירושלים – לחן - אלי קליין, מילים - אלי קליין ואסתי הרשקוביץ, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
כמה טוב השם – מילים - יאיר שובל ושולי רנד, לחן - יאיר שובל, עיבוד והפקה מוזיקלית - יונתן אבידני.
השם ישמור – מילים ולחן - אלי קליין ומשה הלוי, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
עוסק בתורה – מילים (על בסיס סיפור חייו של הרב שך) ולחן - גיל ישראלוב, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרל'ה נחשוני.
ואז יהיה יותר טוב – מילים ולחן - בני הורביץ, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרל'ה נחשוני.
קול דודי – מילים - מגילת שיר השירים, לחן - נפתלי שובל, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרל'ה נחשוני.
מנגינת הלב – מילים, לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - יונתן שינפלד.
יהודי אף פעם לא לבד – מילים ולחן - אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרלה נחשוני.
פָארוֺיְס – מילים ולחן - קובי ברומר ואהרל'ה נחשוני, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרל'ה נחשוני.
ואהבת – מילים - מן המקורות, לחן - קובי גרינבוים, קובי ברומר ואהרלה נחשוני, עיבוד והפקה מוזיקלית - אהרלה נחשוני.
בא לי-מילים-יאיר שובל, קובי ברומר לחן-יאיר שובל,עיבוד והפקה מוזיקלית- יאיר & אייל שריקי,יצא ביוני 2024.
לבחור נכון – קאבר לשירו של אמיר דדון, עם משה קליין.
מילים ולחן - אמיר דדון ואלדד ציטרין, עיבוד - בני לאופר.
משאפ יהודי ישראלי – עם משה קליין.
עיבוד והפקה - יהונתן אבידני.
מחרוזת ימים נוראים – עם ישיבת אורייתא נוקדים.
הושענא – עם ארי גולדוואג.
מילים - מן המקורות, לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - ארי גולדוואג.
עוד הכל יסתדר - עם חיים פורטל.
מילים ולחן - חיים פורטל, עיבוד והפקה מוזיקלית - דייוויד טויב.
ברומר נשוי לבת שבע, אב לשתי בנות ומתגורר במודיעין.
קובורג היא עיירה הממוקמת על נהר איץ במחוז פרנקוניה עילית בבוואריה, גרמניה.
למרות היותה במשך תרופה ארוכה אחת ממדינות תורינגיה של בית וטין, היא הצטרפה לבוואריה בהצבעה עממית ב-1920. עד למהפכה של 1918, היא הייתה אחת מהבירות של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה ושל דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
באמצעות מדיניות שושלתית מוצלחת, המשפחה הנסיכותית השלטת נישאה לכמה ממשפחות המלוכה של אירופה, בעיקר בדמותו של הנסיך אלברט, שנישא למלכה ויקטוריה ב-1840. כתוצאה מהקשרים ההדוקים הללו עם בתי המלוכה של אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, קובורג זכתה לביקורים תדירים של ראשי אירופה ומשפחותיהם.
קובורג היא המיקום של Veste Coburg, אחת הטירות הגדולות בגרמניה.
בשנת 1530 התגורר בה מרטין לותר במשך שישה חודשים בזמן שתרגם את התנ"ך לגרמנית (תנ"ך לותר).
אוכלוסיית קובורג מונה בימינו קרוב ל-41,500. מכיוון שהיא ניזוקה רק מעט במלחמת העולם השנייה שרדו בה מבנים היסטוריים רבים, מה שהופך אותה ליעד תיירותי פופולרי.
קובורג שוכנת כ- דרומית לארפורט וכ- צפונית לנירנברג על נהר איץ.
זהו מחוז עירוני והוא מוקף ב-Landkreis Coburg.
קובורג שוכנת למרגלות הרמה התורינגית.
קובורג, בוואריה הייתה חלק מגרמניה המערבית עד לאיחוד מחדש ב-1990, אך משלושה צדדים היא גובלת בתורינגיה שהייתה חלק מגרמניה המזרחית.
הגבול בין בוואריה לתורינגיה היה גם הגבול הפנימי של גרמניה.
קובורג מחולקת ל-15 כפרים – Stadtteile:
קובורג הוזכרה לראשונה במסמך נזירי משנת 1056, שסימן את העברת הבעלות לארכיבישוף-הבוחר של קלן, אף על פי שהיה במקום יישוב שקדם לו בשם "Trufalistat".
מקור השם קובורג אינו ברור; האלמנט הראשון עשוי להיות "kuh", מה שייתן משמעות מילולית של "רובע פרות".
"קובורג" התייחס בתחילה לנכס שמרכזו על הגבעה שבה נבנתה מאוחר יותר וסטה קובורג.
השרידים העתיקים ביותר שלה מתוארכים למאה ה-12 או ה-13. בשנת 1248 הגיעה הטירה לרשות בית הננברג ובשנת 1353 עברה לבית וטין עם נישואיו של פרידריך השלישי עם קתרינה מהנברג ובתחילה נחשבה בעיניהם כמאחז סקסוני בתוך פרנקוניה.
במהלך הדיאטה של אאוגסבורג ב-1530 בילה הרפורמטור מרטין לותר שישה חודשים בטירה (הממוקמת בנקודה הדרומית ביותר של הדוכסות הסקסונית) בזמן שהלורד המגן שלו, יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, השתתף בה.
לותר לא הורשה להשתתף על ידי הנסיך, שחשש שהוא ייכלא וישרף ככופר.
בעודו מתגורר בטירה המשיך לותר בתרגומו של התנ"ך לגרמנית.
בשנת 1547 הועבר בית הנסיכות מהווסטה למנזר לשעבר, שנבנה מחדש כארמון רנסאנס, ארנבורג.
המאה ה-17 עד תחילת המאה ה-20
בשנת 1596 הועלתה קובורג למעמד של בירה של אחד מהשטחים הסקסונים-תורינגים המפוצלים של השושלת, הדוכסות החדשה שנוצרה לאחרונה של סקסוניה-קובורג בהנהגתו של הדוכס יוהאן קזימיר (שלט בשנים 1596–1633).
מ-1699 עד 1826, היא הייתה אחת משתי הבירות של דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ומ-1826 עד 1918 הייתה בירת דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
ארנסט פרידריך, הדוכס הרביעי מסקסוניה-קובורג-זאלפלד, העביר את בירתו מזאלפלד לקובורג ב-1764. לאחר מכן הפכה קובורג לבירתה של דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד ומאוחר יותר של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
בתחילת המאה ה-19 נהרסו הביצורים של העיר מימי הביניים והוחלפו בפארקים.
הדוכס פרנץ גם התחיל את אוסף תחריטי הנחושת שהוא היום חלק ממוזיאון Veste Coburg.
תחת בנו, ארנסט, הוקמה עם מה שנקרא היום "לנדסטיאטר קובורג".
הוא גם בנה מחדש את הארנבורג בסגנון תחייה גותי.
באמצע המאה ה-19, הדוכס ארנסט השני תמך ברעיונות לאומיים וליברליים וקובורג אירחה את המפגש הראשון של האגודה הלאומית הגרמנית, ייסוד ו הראשון (פסטיבל ספורט לאומי).
במהלך המאה ה-19 יצרו נישואי שושלת קשרים עם משפחות המלוכה של בלגיה, בולגריה, פורטוגל ובריטניה.
זה הפך את המשפחה הדוכסית משליטי דוכסות זעירה למדי למשפחה בעלת תפקיד משפיע בפוליטיקה האירופית.
עידן ההשפעה הפוליטית הגיע לשיא עם לאופולד פרידריך אשר נולד כנסיך סקסניה-קובורג-זאלפלד, והפך למלך בלגיה ב-1831, ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, יליד שלוס רוזנאו, אשר נשא לאישה את בת דודתו הראשונה, המלכה ויקטוריה ב-1840.
הנישואים בין אלברט וויקטוריה הקימו את בית המלוכה הבריטי הנוכחי, אשר שינה את שמו לבית וינדזור במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נישואים אלו הובילו לאיחוד עם השושלת השלטת בגרמניה, בית הוהנצולרן, כאשר ילדתם הבכורה של הזוג, ויקטוריה, נישאה לקייזר לעתיד פרידריך השלישי.
לאחר נישואיה אמרה המלכה ויקטוריה על קובורג:
בשל הקשרים המלכותיים בין בתי המלוכה של אירופה, קובורג הייתה האתר של חתונות וביקורים מלכותיים רבים של הדוכסים.
מלכת בריטניה ויקטוריה ערכה שישה ביקורים בקובורג במהלך 63 שנות שלטונה.
בנובמבר 1918 התפטר הדוכס האחרון מסקסוניה-קובורג-גותה, קרל אדוארד.
המדינה החופשית קובורג שהוקמה כעת הייתה צריכה להחליט אם להיות חלק מתורינגיה או בוואריה.
במשאל עם בנובמבר 1919 הצביעו המקומיים להצטרף לבוואריה ברוב של 88%.
ב-1 ביולי 1920 הצטרפה קובורג לבוואריה.
ב-1929 הייתה קובורג העיר הגרמנית הראשונה בה זכתה המפלגה הנאצית ברוב מוחלט של הקולות במהלך הבחירות המוניציפליות.
בשנת 1932 הייתה קובורג העיר הגרמנית הראשונה שהפכה את אדולף היטלר לאזרח כבוד.
לקובורג היו אזרחים יהודים כבר במאה ה-14. בשנות ה-70 של המאה ה-19 הם קיבלו אישור לשכור לצמיתות את כנסיית סנט ניקולס להסבה לבית כנסת.
בשנת 1931 הוטל חרם לא רשמי על עסקים יהודיים.
ב-1932 ביטלה מועצת העירייה את חוזה החכירה של כנסיית סנט ניקולס.
בשנת 1933 נסגר בית הכנסת.
ב-25 במרץ 1933 נעצרו ועונו 40 יהודים בקובורג.
הם לא שוחררו עד שהפרשה נודעה בעולם.
ב-9 בנובמבר 1938, ליל הבדולח, נכלאו כל הגברים היהודים.
בתי יהודים, חנויות ובית הספר נהרסו.
השאר גורשו לריגה, איזביצה וטרזיינשטט בשלושה טרנספורטים בין נובמבר 1941 לספטמבר 1942. ספר הזיכרון של הארכיון הפדרלי הגרמני לקורבנות רדיפת היהודים בגרמניה מפרט 63 תושבים יהודים של קובורג, שגורשו וברובם נרצחו.
הקהילה היהודית של קובורג לא הוקמה מחדש לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שבה קובורג שרדה ברובה ללא נזק, עמדה העיירה בפני האתגר של שילוב של למעלה מ-15,000 פליטים.
בעוד ששאר הנסיכויות הסקסוניות-תורינגיות שולבו ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, קובורג הבווארית הפכה לחלק מגרמניה המערבית.
כתוצאה מכך, העיירה בילתה את שנות המלחמה הקרה ממש ליד מסך הברזל, מוקפת בשטח מזרח גרמני משלושה צדדים ומנותקת מחלק גדול מהארץ האחורית הטבעית שלה.
בשנת 1946, טען שגריר פולין אוסקר ר.
לאנג כי קובורג הייתה בסיס לבעלות הברית המערביות לארגון מרד פולני מזוין בראשות ולדיסלב אנדרס נגד הקומוניסטים הנתמכים על ידי הסובייטים בפולין.
למעלה משני שלישים מאוכלוסיית קובורג מתגוררים בעיירת הליבה קובורג ולא באחד מהכפרים שהתמזגו איתה במאה ה-20. חלקם שומרים על אופי כפרי ברובו.
רוב תושבי קובורג הם חברים בכנסייה האוונגליסטית (לותרנית).
קהילות נוצריות אחרות הן בפטיסטים, אדוונטיסטים של היום השביעי, תנועת ה-ICF, עדי יהוה, קתולים, קתולים ישנים והכנסייה האפוסטולית החדשה, כמו גם מורמונים.
ישנן גם שלוש קהילות של מוסלמים.
בקובורג הייתה קהילה יהודית גדולה עד שנות ה-40. יהודים חיו שם מאז המאה ה-14. בית הכנסת הישן היה כנסייה לשעבר.
כיום הוא משמש את הקתולים הישנים.
קובורג הפכה לפרוטסטנטית לאחר הרפורמציה.
קהילה קתולית חדשה נוסדה במאה ה-19.
בשנת 1919 הקימו מקס ברוס וארנסט יונגלינג את מפעל המתכת "מקס ברוז ושות'" לייצור חלקי רכב.
החברה עדיין פועלת כיום, בשם "Brose Fahrzeugteile".
HUK היא המעסיק הגדול והמשלם הגדול ביותר של בקובורג.
"Kapp Werkzeugmaschinen" היא יצרנית של מכונות כרסום גלגלי שיניים מאז 1953, לאחר שהשתלטה על נכסי הייצור של COMAG (Coburger Maschinenbau GmbH).
Waldrich-Coburg, שנוסדה בשנת 1920, מייצרת מכונות כרסום CNC במגוון גדלים, כאשר הגדולה שבהן יכולה להתמודד עם חפץ בגודל 50 על 14 על 10 מטרים.
חברת Kaeser Compressors, שנוסדה בשנת 1919, מייצרת מדחסי אוויר בגדלים שונים.
קובורג מחזיקה נתח מעל הממוצע של עובדים מייצרי סחורות.
בשנת 2013, מתוך 32,962 עובדים 10,421 עבדו בענפי התעשייה או הבנייה (31% לעומת ממוצע ארצי של 24%), 4,853 במסחר, תחבורה ותיירות, 10,381 בשירותים מקצועיים ו-7,230 בשירותים ציבוריים ופרטיים.
הם שהו בסך הכול כמעט 120,000 לילות, או קרוב לשני לילות לשהות לכל מבקר בממוצע.
בשנת 2017 היה התמ"ג לתושב 91,506 אירו בקובורג, מה שהציב אותו במקום החמישי מבין 96 המחוזות העירוניים והכפריים (ממוצע בוואריה: 46,698 אירו).
קובורג מחזיקה בברית ערים תאומות עם:
הסמל של קובורג, המכבד את הפטרון הגרמני של העיר, מאוריציוס הקדוש, הוענק ב-1493. בשנת 1934, הממשלה הנאצית אסרה כל האדרה של הגזע האפריקאי, והם החליפו את הסמל בסמל המתאר חרב אנכית עם צלב קרס נאצי על הניצב.
סמל העיר המקורי שוחזר בשנת 1945 בסוף מלחמת העולם השנייה.
כיום ניתן למצוא את הצללית של הקדוש הפטרון של העיר קובורג בעיקר על מכסי ביוב ועל סמל העיר.
קובי באפקין הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע, בקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA.
באפקין נולד וגדל בגרנד ראפידס, מישיגן, ושיחק כדורסל בתיכון מקומי.
בשנתו השנייה בתיכון העמיד ממוצעים של 20 נקודות, 7 ריבאונדים ו-3 אסיסטים למשחק.
שנה לאחר מכן העמיד ממוצעים של 22 נקודות, 5 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק.
בעונתו האחרונה בתיכון העמיד ממוצעים של 25 נקודות, 7 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בחמישה משחקים, ואז החמיץ את שארית העונה עקב שבר בשורש כף היד השמאלית.
בתום העונה נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן וב-Jordan Brand Classic.
הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מישיגן, ובעונת 2021/2022 העמיד ממוצעים של 3 נקודות, 1.1 ריבאונדים, ו-0.3 אסיסטים ב-10.6 דקות למשחק.
בתום העונה עזבו מספר שחקני מפתח את הקבוצה, ובשל כך באפקין תפס עמדה משמעותית יותר ובעונת 2022/2023 העמיד ממוצעים של 14 נקודות, 4.5 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים ו-1.3 חטיפות ב-34 דקות למשחק.
ב-2 בפברואר 2023 קלע 15 נקודות והוסיף שיא קריירה של 12 ריבאונדים ושיא קריירה של 8 אסיסטים במשחק הדאבל דאבל הראשון בקריירה שלו.
ב-26 בפברואר 2023 קלע שיא קריירה של 28 נקודות בניצחון קבוצתו על ויסקונסין 87–79 בהארכה.
ב-2 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA.
קובי בראון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בלוס אנג'לס קליפרס.
בראון נולד בהאנטסוויל, אלבמה, לאב כדורסלן עבר ומאמן כדורסל, ונקרא על שם קובי בראיינט.
הוא שיחק כדורסל בתיכון מקומי, בו שימש אביו כמאמן קבוצת הכדורסל, ושיחק לצד אחיו.
לאחר התיכון בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מיזורי.
בעונתו הראשונה באוניברסיטה קלע 5.8 נקודות והוסיף 3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק, בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 8 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק, בעונתו השלישית העמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק ובעונתו האחרונה העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים ב-29.5 דקות למשחק.
בדראפט נבחר בבחירה ה-30 על ידי לוס אנג'לס קליפרס, חתם על חוזה בקבוצה ב-3 ביולי והצטרף לסגל הקבוצה לליגת הקיץ של ה-NBA.
יעקב (קובי) בן עטר (נולד ב-2 בדצמבר 1965) הוא מנהל אומנותי, יזם, מרצה ויועץ מוזיקלי ישראלי.
בן עטר היה היועץ המוזיקלי ל"איים אבודים", זוכה האוסקר הישראלי בקטגוריית המוזיקה, וכן ידוע בשל בחירת השיר עבור "פרסומת המעיל" קסטרו וייזום וניהול אומנותי של פרויקטים מוזיקליים רבים, ובהם "לעולם בעקבות השמש" ו"עבודה עברית".
בן עטר נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב, ולמד ב"תיכון חדש" בעיר.
אביו, שאול בן עטר, היה מחלוצי עיתונות הקולנוע בישראל.
כבר בגיל 14 החל בן עטר לעבוד בתחום המוזיקה - בחנות "פאז" שהייתה ממוקמת בכיכר מסריק, ובסוף שנות השמונים החל לעבוד גם בתור תקליטן בחתונות ובמסיבות.
בשנת 1990 החל בן עטר לערוך מוזיקלית את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, שם הוא גם הכיר את המוזיקאי שמוליק קראוס והפך להיות המנהל האישי והאומנותי שלו למשך שלוש שנים.
בשנת 1994 החל בן עטר לעבוד בתל אביב במועדון "הברקוד" שברחוב הארבעה בתל אביב, שם הוא יצר ליין מסיבות חדשני בשם "מסיבה עברית", שעורר הדים ושמסיבותיו אף הועברו בשידורים חיים בגלגלצ, דבר שלא היה נהוג לעשות עד אז בתחנות רדיו ישראליות.
כשנה מאוחר יותר, ב-1995, הניב ליין המסיבות סדרת דיסקים - "לעולם בעקבות השמש" - אשר יצאה בשיתוף חברת "הד ארצי".
החל מסוף שנות התשעים ניהל בן עטר אומנותית את "כפר המוזיקה" של חברת קוקה קולה בניצנים במשך כשבע שנים, ובנוסף היה היועץ המוזיקלי של סדרות ותוכניות טלוויזיה רבות
("כוכב נולד", "הבחור של שולי", "המשאית", "טירונות", "בנות בראון" ועוד).
במסגרת עבודתו של בן עטר כיועץ מוזיקלי, הוא בחר את "דרכנו", שירם של יענקל'ה רוטבליט ויזהר אשדות, כשיר הנושא של העונה השנייה בסדרה הבורגנים.
אלבום הפסקול יצא לאור בפברואר 2002, והגיע למעמד של אלבום זהב בתוך חודשיים.
החל מתחילת שנות האלפיים יזם בן עטר עשרות פרויקטים מוזיקליים, כולל הפקות בין-לאומיות בשיתוף אומנים ידועים מהעולם, ומשנת 2008 הוא משמש כיועץ המוזיקלי של ערוץ הספורט, במחלקת הפרומואים ובאולפן ליגת האלופות.
בנוסף, העניק לאורך השנים שירותי ייעוץ מוזיקלי לחברות הפקה שונות ולמשרדי פרסום, והיה שותף למאות פרסומות ופרומואים (קמפיין "בוא הביתה" של תנובה, אורנג', סופרפארם, סלקום, פלאפון ועוד).
בשנת 2009 היה בן עטר המנהל האומנותי של פסטיבל "סלקום ווליום ערד", שבאופן חד-פעמי החזיר למתכונת של פסטיבל רוק את פסטיבל ערד, 14 שנים לאחר אסון קריסת הגדר.
החל משנת 2019 בן עטר משמש גם כיועץ האומנותי של חברת "צאן ברזל", מבית "ארומה מיוזיק".
בתפקידו זה הוא היה שותף למגוון רחב של פרויקטים, ובהם "יעלה ויבוא – פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב", ועבד עם אומנים ואנשי תקשורת רבים.
בן עטר נשוי ואב לשני ילדים, ומתגורר עם הזמרת שרונה נסטוביץ' בתל אביב.
קובי אמסלם (נולד ב-12 באוגוסט 1961) הוא מנהל ישראלי אשר כיהן כממונה על השכר באוצר ומכהן כיום כיו"ר חברת הדיור הממשלתית עמידר.
נולד ב-1961 בטירת כרמל, בן לשני הורים שעלו ממרוקו בשנת 1960, ולו אח ואחות גדולים.
את נעוריו העביר בטירת הכרמל וחיפה עד לשירותו הצבאי.
אמסלם בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת חיפה (1995), תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית (1999) ותואר שני במינהל עסקים מהאוניברסיטה הפתוחה (2018).
בשנת 1996 התמנה לסגן בכיר במחלקה לסכסוכי עבודה בפרקליטות המדינה וכממונה בה על סכסוכי עבודה.
בשנת 2007 מונה ליועץ המשפטי לאגף השכר במשרד האוצר.
במאי 2013 אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד הממונה על השכר באוצר, זאת לאחר ששר האוצר יובל שטייניץ קידם את מועמדותו ואף התאים את תנאי הסף כך שיאפשרו מינוי של מי שאין לו השכלה כלכלית לתפקיד
בדצמבר 2014 הסכים עם ההסתדרות, בהמשך להסכם שהושג בינה לבין ארגוני המעסיקים, על העלאה מדורגת של שכר המינימום ל-5,000 שקלים.
במהלך כהונתו התנהלו חלק מהמשאים והמתנים בין ההסתדרות והמדינה, ישירות מול שר האוצר משה כחלון.
באפריל 2016 חתם על הסכם מסגרת מול ההסתדרות שהעלה את השכר במגזר הציבורי ב-7.5%, ובמגזרים מסוימים, בהם: רוקחים, רנטגנאים, מיקרוביולוגים ופסיכולוגים, ב-15%.
במסגרת המשא ומתן על ההסכם דחף אמסלם להנהגת תוספת שיקלית אחידה במגזר הציבורי.
בסופו של דבר נקבע תקדים היסטורי לפיו מחצית מתוספות השכר ניתנו בתוספת שיקלית, מחציתה כתוספת אחוזית.
עוד כלל ההסכם חתימת צו הרחבה אשר החיל את תנאי העובדים הסוציאליים במגזר הציבורי גם על עובדים סוציאליים המועסקים בעמותות המספקות שירותים למדינה.
במהלך כהונתו ביקש לקדם, ולא הצליח, חוק בוררות חובה בשירותים הציבוריים.
במאי 2016 סיים את תפקידו מבלי שמונה לו מחליף (רק בפברואר 2017 מונה לתפקיד ערן יעקב).
לאחר כהונתו שימש כיועץ ליחסי עבודה ולמשא ומתן, כעורך דין בתחום יחסי העבודה וכמרצה לדיני עבודה בבית הספר למשפטים במכללה למינהל.
בספטמבר 2019 נבחר ליו"ר דירקטוריון חברת עמידר.
על אף שביקש להאריך את כהונתו, בסוף שנת 2020 הוחלף ביאיר זילברשטיין, מקורבו של שר השיכון יעקב ליצמן.
קובי היה נשוי לדקלה שלו-אמסלם הוא מתגורר בתל אביב.
לקובי ודקלה נולדו בן ושתי בנות.
בנו הבכור, איילון שלו-אמסלם נדרס למוות ביולי 2018 על ידי נהג שהיה תחת השפעת אלכוהול.
קובי בר-נתן הוא הממונה על השכר באוצר לשעבר וכיום יו"ר מועצת ההנדסאים והטכנאים.
נולד בשנת 1977. בעל תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית.
טרם עבודתו במשרד האוצר, עבד בבנקאות טלפונית בבנק לאומי.
החל לעבוד ככלכלן ביחידת האכיפה באגף השכר באוצר בשנת 2005, ובהמשך כהן כסגן מנהל היחידה.
ב-2013 מונה לכסגן בכיר לממונה על השכר האמון על מספר משרדי ממשלה, על תחום החינוך וההשכלה הגבוהה, על התחום הביטחוני ועל המועצות הדתיות.
ביוני 2018 אישר מינה אותו שר האוצר משה כחלון, בהמלצת מנכ"ל המשרד שי באב"ד, לממונה על השכר וביולי אישרה הממשלה את מינויו.
בתקופת כהונתו חתם על הסכמי שכר עם ארגוני המורים, על רפורמה בשכר העובדים הסוציאליים, והסכמים בנוגע לרפורמה בנמלי הים.
בתקופת הקורונה חתם על הסכמים במערכת הבריאות, וכן על מספר הסכמים עם ההסתדרות אשר הסדירו את פעולת המגזר הציבורי לאור ההגבלות - לרבות סוגיות של עבודה מהבית ואפשרות לניוד עובדים.
ב-2022 נבחר לאחד ממאה המשפיעים של כלכליסט.
בנובמבר אותה שנה הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו, זאת על אף ששר האוצר אביגדור ליברמן האריך את כהונתו בשנה נוספת.
בסוף חודש ינואר פרש בפועל.
החל ממאי 2024 החל לייעץ מבחינה כלכלית לאיגוד דוברי הרשויות המקומיות בישראל.
ביולי 2024 נתמנה ליו"ר מועצת ההנדסאים והטכנאים.
לאחר נישואיו שינה את שם משפחתו לשם המשפחה של אשתו.
קוֹבְּזָר (באוקראינית: Кобзар) היה משורר אוקראיני נודד ששר בליווי עצמי, ניגן על קובזה או בנדורה רב-מיתרים.
מסורת הקובצר המקצועית התבססה בתקופת ההטמאנות, בסביבות המאה השש עשרה באוקראינה.
הקובזארים היו לעיתים קרובות עיוורים, והפכו לכאלה ברובם עד המאה ה-19. קובזר פירושו המילולי הוא "נגן קובזה ", כלי מיתר אוקראיני ממשפחת הלאוטות, וביתר שאת - מבצע של חומרים מוזיקליים הקשורים למסורת הקובזר.
קובזארי ניגן גם בבנדורה, כלי שסביר להניח שפותח מהקובזה.
קוזאק מאמאי (באוקראינית : Козак Мамай) היא תמונה פופולרית ואייקונית שיש לה גרסאות רבות, אך בדרך כלל מציגה גבר היושב בשיכול רגליים ומשחק בקובזה.
תסרוקת הפנים היא לעיתים קרובות צ'ופרינה בסגנון קוזאק.
פריטים שונים מקיפים לעיתים קרובות את קוזאק מאמאי, כולל סוס, עץ, רובה, חרב וקרן אבק שריפה, ולפעמים בקבוק וכוס.
לפעמים אנשים אחרים כמו אישה או קוזאקים אחרים מקיפים את קוזאק מאמאי, השקוע במחשבות ובתפיסות.
למרות שלא ניתן לקבוע את הוודאות ההיסטורית של תמונה זו, היא מייצגת את ההנחה שהמלחינים והזמרים המקוריים של דומי היו מוזיקאים צבאיים הקשורים לקוזקים.
בעוד שלפני המאה ה־19 ישנן עדויות לכך שגם רואים שימשו כקובזרים, הרי שמן המאה ה־19 ואילך נדרש עיוורון כתנאי למילוי התפקיד.
זאת משום שהקובזר נתפס לא רק כבעל מקצוע מוזיקלי, אלא גם כמי שמעמדו סיפק מענה חברתי וכלכלי לאנשים שלא יכלו להשתלב בעבודות חקלאיות.
רק גברים יכלו להפוך לקובזארי.
במאה ה-19, תמותת התינוקות הייתה כ-30%, כאשר 40% מהילדים מתו לפני גיל שנתיים.
מבין אלו ששרדו, מספר גבוה באופן חריג היה עיוור עקב השפעות בריאות לקויה ומחלות.
כפי שכותבת נטלי קונוננקו, עיוורון היה גם תנאי הכרחי לקובזארי המסורתיים, וגם חלק מיעילותם:"ההגבלות שהוטלו על נגינה מסורתית, ההגבלות שאפשרו רק לאנשים עיוורים להיות נגנים ומנעו מאנשים מן השורה לבצע קבוצה מסוימת של שירים, לא ריסקו את המקצוע.
אלא, הן תרמו לכוחו האמנותי ובמיוחד ליעילותו הרוחנית."
בחיים הכפריים, כל אדם היה צפוי לתרום למאמץ ההישרדותי המשותף, כאשר עבודת האדמה נתפסה כחשובה מכול.
עיוורים, שלא יכלו לעזור במשימות אלה מלבד עבודה בחבלים, פיתחו מקור הכנסה חלופי כאמנים.
כדי ללמוד את המיומנויות הנדרשות, ילדים עיוורים יכלו להיות שוליים אצל קבצן מקצועי, בין אם קובזר או לירניק.
השלב הראשון של האימון כלל כיצד לחיות פיזית ולשרוד בעולם של עיוור.
לאחר מכן, השוליה ילמד שירים לביצוע, ואת כללי הנדבות.
משך הזמן הרגיל לתקופת חניכות היה שלוש שנים.
אימון הבנות הסתיים בשירה; רק גברים הורשו ללמוד לנגן בכלי נגינה וללמוד לשיר שירים אפיים.
מכיוון שהשוליות לא יכלו לראות, היה צורך ללמד אותן לנגן על כלי נגינה באמצעות מגע.
לימוד המיומנויות להיות קובזר דרש זמן ומאמץ, וצרכי החניכים היו מגוונים.
האינטליגנציה והכישרון של המתלמדים ישפיעו על משך החניכות.
תלמידים מבוגרים יותר עשויים לקבל תקופת חניכות קצרה יותר מכיוון שכבר למדו מיומנויות נחוצות להישרדות בעודם עיוורים.
חלק מהשוליות בעלות כישרון נמוך יותר עשויות לצאת לדרך עצמאית מבלי ללמוד שירים קשים, כולל דומי.
אחרים עשויים לחפש התמחות נוספת כדי לרכוש מיומנויות נוספות.
עם סיום תקופת החניכות, קיבלו החניכים מעמד של מינסטרל במהלך טקס חניכה סודי וסגור שנקרא ויזווילקה, ולאחר מכן הורשו להופיע כקובזר או לירניק.
שירת הקובזארים ניתנת לסיווג למספר סוגות עיקריות: זְ'בּרַנְקָה (שירי קבצנות), מזמורי תהילים, פיסני איסטוריצ'ני (שירים היסטוריים), דומה (קינות אפיות) ושירים סאטיריים.
ז'ברנקה היו שירים שביצעו עיוורים קבצנים, ולעיתים קרובות הדגישו את ארעיות החיים, תיארו את חוויית החיים עם עיוורון, כללו התנצלות על בקשת נדבה, והביעו סמלים תרבותיים או דתיים כגון רושניקי (מגבות רקומות פולחניות).
מזמורי התהילים היו שירים דתיים, לא בהכרח מבוססי טקסטים מקראיים, אך עסקו בנושאים תנ"כיים או תאולוגיים.
בדומה לז'ברנקה, גם שירים אלה הדגישו את קוצר החיים, את רעיון החיים שלאחר המוות, וכן ביטאו תקווה ונחמה בדמויות נשיות מקודשות כמו מרים אם ישו ומריה המגדלית, לצד ניקולאי הקדוש (סְוְיָאטִי מִיקוֹלַאי).
לעיתים קרובות שירים פארא-ליטורגיים אלה נקראו "קַנְטִי".
פיסני איסטוריצ'ני ודומה הם שירים היסטוריים הדומים בצורתם למזמורים דתיים, ומגוללים אירועים מן העבר או סיפורים אפיים על גבורת הקוזאקים, בעלי משמעות לאומית או אישית עמוקה.
השירים הסאטיריים, לעומת זאת, לא נכללו ברפרטואר של כל המבצעים, והושמעו תמיד מחוץ להקשר של הופעה רצינית.
הקובזארי היו בדרך כלל נודדים, ונטו "להקיף" כפרים שביקרו בהם באופן קבוע, עוברים מבית לבית עד שמצאו חברה שהייתה לה משהו לחלוק וקיבלה את הביקור בברכה.
הם לא היו מתקבצים בכפר שלהם, ובמסעותיהם היו שוהים בביתו של קובזר או לירניק אחר.
לפעמים הם היו מופיעים בירידים, פסטיבלים דתיים וחתונות.
קובזארי נדד מעיירה לעיירה, שיתף חדשות מכפר לכפר, ותפקד כצורה מוקדמת של מדיה חברתית.
בהיותם עיוורים, קובזארי היו זקוקים לעיתים קרובות לסיוע במסעותיהם, ולעיתים קרובות היו שוכרים ילד או ילדה שישמשו כמדריך (povodyr).
ילדים אלה היו לעיתים קרובות יתומים או בעלי מוגבלויות בעצמם, כך שגם הם לא יכלו לתרום לעבודה חקלאית.
המדריך היה מסייע לעיתים קרובות לקובזר עד שהיה מבוגר מספיק כדי ללמוד מיומנות או מקצוע, שלעיתים קרובות היה הכנת כלי נגינה עקב ניסיונם מקובזר.
ילדיו של קובזה ר יכלו לשמש כמדריכים בעודם צעירים מכדי לעבוד בחווה, אם כי בדרך כלל לא היו הולכים בעקבות אביהם אל עולם הזמרות.
ילדיו של קובזר ניסו לעיתים קרובות לשכנע את אביהם להישאר בבית ברגע שיוכלו בעצמם להרוויח מספיק כסף כדי שיוכלו לעשות זאת.
בשנת 2014, הבמאי אולס סנין הוציא לאור סרט בשם "המדריך " (פובודיר) על מדריך של קובזר בתקופת ההולודומור של סטלין באוקראינה הסובייטית בשנות ה-30. סרט זה היה מועמד לאוסקר הטוב ביותר בשפה זרה.
העלילה מתארת ילד שאביו מוצא להורג על ידי המשטרה החשאית של סטלין, ולאחר מכן ניצל על ידי זמר עממי אוקראיני עיוור, קובזר.
קובזרים רבים היו נשואים, וקובזר עם אישה וילדים נחשב לנורמלי.
בעוד שבנים, בנות, גברים ונשים יכלו להיות עיוורים, רק בנים וגברים הורשו ללמוד ולנגן בכלי נגינה, ולשיר שירה אפית או שירים היסטוריים אחרים בעלי מעמד מקצועי גבוה יחסית.
למרות שניתן היה ללמד בנות ונשים לשיר ולקבל רשות, הגילדות האמינו שגברים זקוקים לכסף יותר מנשים כדי לפרנס את בני משפחותיהם, וכתוצאה מכך אסרו על בנות ונשים להופיע עם כלי נגינה או לנגן שירה אפית או שירים היסטוריים (מה שהכניס את המבצעים ליותר כסף).
נשים נחשבו כבעלות קול טוב יותר, דבר שפיצה על ההגבלות שהיו להן במה שהורשו ללמוד ולבצע.
למרות שתועדו בצורה גרועה, ישנן עדויות לכך שנשים למדו גם שירה אפית, שירה היסטורית, וגם למדו לנגן בכלי נגינה, אם כי הן נאלצו לעשות זאת מחוץ לגילדות, ויכלו להופיע רק בפרטיות בתיהן.
ידע פרטי זה, שהיה בבעלותן של נשים, תרם לתיעוד ולשימור המסורת.
בתחילת המאה התשע עשרה פעלו שלושה בתי ספר אזוריים לקובזר: צ'רניהיב, פולטבה וסלובוז'אן, אשר נבדלו ברפרטואר ובסגנון נגינה.
באוקראינה, הקובזרים התארגנו בגילדות או אחוות אזוריות, המכונות צקים (tsekhy).
הם פיתחו מערכת של חניכות קפדנית (בדרך כלל באורך שלוש שנים) לפני שעברו את סדרת הבחינות הפתוחות הראשונה כדי להפוך לקובזר.
בין הסימנים של כשירות מקצועית הנדרשים כדי להתקבל לגילדה הייתה שליטה בשפת גילדה סודית המכונה lebiiska mova.
הגילדות הללו נחשבו ככאלו שעוצבו על פי מודל האחווה של הכנסייה האורתודוקסית, שכן כל גילדה הייתה קשורה לכנסייה ספציפית.
גילדות אלו היו מטפלות באייקון כנסייה אחד או רוכשות קישוטים דתיים חדשים עבור הכנסייה המסונפת אליהן (קונוננקו, עמ' 568–9).
בין הזמרים המסורתיים מתקופה זו נמנו גם לירניקי או לירניקים, מוזיקאים שניגנו בלירה או בהרדי-גורדי.
בעוד שמקורות מסוימים מצביעים על כך שקובזארי לא תמיד היו עיוורים, לירניקי היו ככל הנראה בעלי מוגבלויות, ובאופן כללי כדי להיחשב כקובזר או לירניק, המינסטרל היה עיוור.
קובזארי ולירניקי נחשבו לאותה קטגוריה של זמרים מינסטרליים, השתייכים לאותן גילדות וחלקו שירים.
מוסד הקובזרדום הסתיים למעשה בסובייטס הרפובליקה הסובייטית האוקראינית באמצע שנות ה-30, במהלך השינוי הרדיקלי של סטלין בחברה הכפרית, שכלל את חיסול הקובזרים של אוקראינה.
בשנות ה-30, בתקופת הולודומור, בהוראת סטלין, קראו השלטונות הסובייטיים לכל הקובזרים האוקראינים להשתתף בקונגרס בחרקוב.
אלה שהגיעו הוצאו אל מחוץ לעיר וכולם הוצאו להורג.
אירוע זה לא סוקר בעיתונות הסובייטית, דבר המסבך את תהליך קבלת הראיות התיעודיות המדויקות.
למרות מאמץ זה ומאמצים אחרים לחסל את הקובזארי באמצעות הוצאה להורג, נמצא כי קשה לחסל את הקובזארי.
טקטיקות נוספות ששימשו לסיום הקובזרדום כללו רישום חובה של כלי נגינה, איסור קבצנות, הגבלות על ביצוע מוזיקלי, השמדת כלי נגינה ומאסר ללא אוכל או מים.
הופעת קובזאר הוחלפה בביצועים מסוגננים של מוזיקה עממית וקלאסית המשתמשים בבנדורה בהתאם לאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית.
במקום ללמוד שירים דרך המסורת שבעל פה כפי שהיה נהוג בקובזארי, ניתן היה להשתמש רק בטקסטים כתובים שאושרו רשמית כדי ללמוד שירים, אשר צונזרו ושונו בקפידה כדי להפוך לתוכן מאושר כמו "דומה על לנין".
קובזרים סובייטים היו מבצעים מסוגננים על הבנדורה שנוצרה כדי להחליף את הקובזרים האותנטיים המסורתיים שנמחקו בשנות ה-30. המיניסטרים הסובייטיים הראשונים כללו את אהור מוצ'אן, פדיר קושנריק, אוהאן אדמצביץ' ואברם חרבין.
מבצעים אלה היו לעיתים קרובות עיוורים, ולמרות שחלקם באמת ניהלו קשר עם הקובזארי האותנטיים של הדור הקודם, הם למדו ברובם את עצמם, ללא חניכות, ועבדו מטקסטים כתובים שאושרו רשמית.
יורשיהם ככל הנראה לא היו מודעים לכך שהעברה בעל פה אפשרית.
חלק מהאמנים זכו להכשרה פורמלית בקונסרבטוריונים.
בתקופה זו, נגני בנדורה הופיעו לעיתים קרובות במסגרת הרכבים מוזיקליים, בניגוד למסורת הסולו שאפיינה את הקובזארים.
הרפרטואר שביצעו כלל ברובו גרסאות מצונזרות של יצירות מן המסורת הקובזרית, והתמקד ביצירות סגנוניות אשר היללו את המשטר הסובייטי ואת גיבוריו.
לעיתים הופעל עליהם לחץ ליצור שירים חדשים המהללים את לנין וסטלין.
לאחרונה, יש עניין בהחייאת מסורות קובזר אותנטיות, דבר המתבטא בהקמתה מחדש של גילדת קובזר כמרכז להפצת פרקטיקות ביצוע היסטוריות ואותנטיות.
בעוד שקובזארי מסורתיים היו עיוורים, אלו שמחיים את המסורת נוטים להיות צעירים, בעלי יכולת ראייה, ובעלי דגש על עצמאות אוקראינית, המבקשים לחגוג את ההיסטוריה והלאומיות של אוקראינה.
בשנת 2024, תוכנית ההגנה על מסורת הקובזה והלירה נרשמה במרשם נוהלי ההגנה הטובים של אונסק"ו.
הרעיון של שימור מוזיקת קובזר באמצעות הקלטת קול מקורו בשנים 1901–1902.
הקונגרס הארכאולוגי ה-12 נערך בחרקוב, כיום באוקראינה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא הוקדש למוזיקה עממית אוקראינית.
במהלך הכנת הוועדה, דנה במכתב של האתנוגרף הרוסי וסבולוד מילר ובו הצעה להשתמש בגרפופון שהומצא לאחרונה (גרסתו של אלכסנדר בל לפטיפון, שהשתמשה בגלילים מצופים שעווה).
אולם, ההצעה לא התקבלה עקב מחסור בכסף.
אנשים אחרים הגיעו עם אותה הצעה, הן במהלך ההכנות והן במהלך מושבי הקונגרס.
צוות של הנאט חוטקביץ' (מוזיקולוג, נגן בנדור, מהנדס ואתנוגרף), אולכסנדר בורודאי (מהנדס נגן בנדור) ואופנס סלסטיון (אמן ואתנוגרף), קיבלו בסופו של דבר את התפקיד.
בורודאי קנה כמה גרפיונים באמריקה בכספו שלו.
הרישומים הראשונים נרשמו עבור דומה של הקובזר הנודע מיכאילו קרבצ'נקו.
עם זאת, עקב הסכסוך בין בורודאי לחוטקביץ' עבודתם הופסקה בשנת 1904. העבודה חודשה ביוזמת משפחת קוויטקה, קלימנט קוויטקה והמשוררת לסיה אוקראינקה, אשר השקיעו את כספם בפרויקט.
בשנת 1908 הם הזמינו את האתנוגרף האוקראיני פילארט קולסה לעשות את העבודה.
בתקופות מאוחרות יותר היו ניסיונות לעצב מחדש את תקליטי הפטיפון על ידי הקלטת השמעת הפטיפון.
עם פריצות הדרך בקריאה בלתי הרסנית של גלילי שעווה, היו ניסיונות מחודשים.
בשנת 2013, חבר בצוות ויקימדיה אוקראינה יורי בולקה והפולקלוריסטית אירינה דווגליוק (שערכה מחקר על האוסף של קולסה) השתמשו במענק ויקימדיה כדי לספר 56 גלילים ולהנגיש את הרשומות תחת רישיון Creative Commons.
בשנים 1910 ו-1913 פרסם קולסה שני ספרי מוזיקה שפוענחו מתוך הפונוגרמות שנאספו.
הם הוצאו מחדש בשנת 1969 כספר Мелодії українських народних дум (מנגינות הדומא האוקראינית העממית), זמין כעת בצורה "דיגיטלית של הקהל".
"קובזר" הוא ספר שירה פורץ דרך מאת טאראס שבצ'נקו, המשורר הלאומי הגדול של אוקראינה, שכותרתו "הקובזר" לכבודו.
המונח "קובזר" שימש לעיתים עבור נגני חמת חלילים בבלארוס (שם החמת חלילים מכונה לעיתים קרובות "קובזה", ונגני חמת חלילים בפולין, שם חמת החלילים מכונה "קובזה" או "קוזה").
יעקב (קובי) הבר (נולד ב-24 באוקטובר 1968) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי המכהן כמנכ"ל איי.די.איי.
שירת בצה"ל בין השנים 1987–1991 כחובש קרבי וכקצין ארגון רפואה בצנחנים.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומינהל עסקים, ותואר שני בכלכלה עם התמחות בכלכלת עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2016 השלים את תוכנית המנהלים של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד (HBS), המיועדת למנהלים בכירים בתחומי העסקים והחברה האזרחית (AMP191).
החל את דרכו המקצועית כרפרנט באגף התקציבים של משרד האוצר, ובהמשך כרכז בתחום תקציבי ביטחון.
בשנת 1999 מונה לראש תחום תקציבי מינהל מקרקעי ישראל, תכנון פיסי ודיור ממשלתי.
בין השנים 1994-2000 כיהן במספר תפקידים ציבוריים בהם: נציג משרד האוצר במועצת מקרקעי ישראל, נציג משרד האוצר במועצה הארצית לתכנון ובניה, דירקטור מטעם משרד האוצר בחברת "איסורד" בע"מ ויו"ר ועדת הכספים של הקרן לחיילים משוחררים מטעם משרד האוצר.
בין השנים 2000-2004 כיהן כסגן הממונה על התקציבים באוצר, האחראי על תקציבי מערכת הביטחון ותחומי ממשל ומנהל.
מאמצע שנת 2003 היה, בנוסף, ממונה גם על תחומי מינהל מקרקעי ישראל, משרד השיכון ומינהל התכנון.
בשנת 2004 מונה לממונה על התקציבים במשרד האוצר, תפקיד בו כיהן עד לתחילת שנת 2008. הבר היה עם מינויו האדם הצעיר ביותר שמונה לתפקיד זה, וכן הראשון שמתמנה לתפקיד ישירות לאחר תפקיד סגן ראש האגף.
תקופתו כממונה על התקציבים התאפיינה בשינויים מבניים ורפורמות משקיות גדולות בהן היה מעורב, דוגמת הרפורמה ברשות הנמלים, הפרטת בתי הזיקוק לנפט, הפיכת "מ.ע.צ" מיחידת סמך במשרד התחבורה לחברה ממשלתית, ניוד מספרים בסלולר ובקווי, התנעת רפורמת "שמיים פתוחים" ומעבר הדואר מרשות ציבורית לחברה ממשלתית ועוד.
כמו כן היה מעורב במסגרת תפקידו, בין השאר, בהפרטת "בזק", בתיקון לחוק עידוד השקעות הון שאפשר הקלות למפעלים המשקיעים בישראל והטבות לייצוא, ברפורמה במקרקעין בעקבות ועדת גדיש וכן עמד בראש ועדת הבר לנושא חלקת המגורים במושבים ובקיבוצים וכן ברפורמות מס, שעודדו כניסה למעגל העבודה ולהפחתת שיעורי המס לחברות ויחידים.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי מונה, בתום תקופת הצינון, לראש החטיבה לכספים וכלכלה בבנק לאומי ולחבר הנהלת הבנק.