tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות נוספות, עד שחתם את הקריירה המרשימה ופרש ממשחק פעיל בתום עונת , בגיל 32.
קיפט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד ב-1 בספטמבר 1981, עוד בטרם מלאו לו 19, במסגרת משחק ידידות מול , בו נוצחה הולנד 2-1. את השער הראשון שלו בנבחרת כבש כבר בהופעתו השנייה, בהפסדה של הולנד 2-1 משחק ידידות מול ב-23 במרץ 1982.
קיפט זומן על ידי המאמן רינוס מיכלס לסגל הולנד לקראת יורו 1988 בגרמניה המערבית.
הוא שותף לראשונה בטורניר כמחליף במשחק השני של שלב הבתים בין הולנד ל, כשעלה בדקה ה-60. במשחק השלישי של שלב הבתים, בין הולנד ל, החליף קיפט את ארווין קומן במהלך המחצית השנייה, ובדקה ה-82 כבש בנגיחה את השער היחיד במשחק, שער הניצחון שהעלה את הולנד לחצי הגמר.
הוא עלה מהספסל פעם נוספת בשלב חצי הגמר בניצחון הדרמטי של ההולנדים, 2-1 על המארחת, ולא שותף בניצחונה של הולנד 2-0 בגמר על .
על אף מספר הדקות המועט לו זכה, היה לקיפט חלק משמעותי בזכייה עם שער הניצחון בסיום שלב הבתים.
שנתיים לאחר ההצלחה בטורניר היורו, זומן קיפט על ידי לאו ביינהאקר לסגל הולנד לקראת מונדיאל 1990. במשחק הפתיחה של הולנד בטורניר מול , שוב עלה קיפט מהספסל, וכבש בדקה ה-58 בבעיטה בנגיעה אחת עם החלק החיצוני של הנעל, והעלה את נבחרתו ליתרון 1-0 בדרך לשוויון 1-1 בסיום.
במשחקה הבא של הולנד, שוויון 0-0 מול , עלה קיפט מהספסל בדקה ה-74, ובמשחקה השלישי והאחרון של הולנד בשלב הבתים, שוויון 1-1 מול אירלנד, עלה קיפט בהרכב הפותח לראשונה בטורניר משמעותי, אך הוחלף כבר במחצית.
הולנד העפילה לשמינית הגמר, אך גם כניסתו של קיפט במהלך המחצית השנייה לא מנעה את הפסדה של הולנד 2-1 לגרמניה המערבית.
עם חזרתו של מיכלס לאימון הנבחרת חזר קיפט לסגל לקראת טורניר יורו 1992 בשוודיה.
קיפט לא שותף כלל במהלך שלב הבתים, ועלה כמחליף במחצית משחק חצי הגמר בו הודחה הולנד לאחר דו-קרב פנדלים על ידי .
משחקו האחרון של קיפט במדי הולנד היה ב-22 בספטמבר 1993, בניצחונה של הולנד 7-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. בסך הכול רשם קיפט 43 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 11 שערים.
לאחר פרישתו היה קיפט לפרשן ספורט בטלוויזיה ההולנדית.
ב-2009 כ-15 שנים לאחר פרישתו, חזר קיפט למגרשים כשקיבל תפקיד מקצועי במחלקת הנוער של פ.ס.וו.
בביוגרפיה של קיפט שפורסמה ב-2014, הודה כי סבל מהתמכרות ארוכת שנים לקוקאין, שהחלה לאחר פרישתו ממשחק והסתיימה לאחר שעבר תהליך גמילה.
מלך השערים של ליגת העל ההולנדית: ,
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאייאקס אמסטרדםארדיוויזיה10331732322819פיזהסרייה א'233סרייה ב'3815סרייה א'307טורינוסרייה א'198פ.ס.וו.
איינדהובןארדיוויזיה32292063021בורדוליגת העל הצרפתית263אייאקס אמסטרדםארדיוויזיה33192511304סך הכול בקריירה400194
וילת בית ג'וברין הוא בית מגורים מפואר מדרום מערב לקיבוץ בית גוברין ששימש, לאחר הקמתו, למגורי משפחת אל-עזי.
בתקופת מלחמת העצמאות ישבה בווילה מפקדה מצרית ובהמשך נוהלו במקום השיחות בין ישראל למצרים לפתרון בעיית כיס פלוג'ה.
שימש תקופת מה כבסיס צבאי ונכון ל-2016 המקום נטוש.
מוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (על אף שאין במקום שלט מטעם המועצה).
הווילה נבנתה על ידי שייח' עבדאללה אל-עזי עבור משפחתו.
שבט אל-עזי הגיעו לשפלת יהודה מהר חברון וחלק מחבריו התיישב בכפר בית ג'יברין.
בתקופה העות'מאנית רכשו קרקעות רבות בסביבת מגוריהם.
עם תחילת תקופת המנדט (1917 עד 1948) עזבה המשפחה את הכפר והקימה כקילומטר מערבית משם כפר משלה.
הכפר כלל כ-8 בתים והווילה של שייח' עבדאללה היה המפואר ביניהם.
בניינים ידועים נוספים בכפר הם בית הקשתות ובית הרופא.
הקמת הווילה והכפר נעשתה במסגרת עסקה עם הבריטים ובמסגרתה החכיר שייח' עבדאללה לבריטים שטח אדמה מצפון לכפר להקמתה של משטרת בית ג'וברין ובתמורה סיפקו הבריטים חשמל ומים לכפר.
שייח' עבדאללה עסק רבות בנדל"ן ובין השאר מכר קרקעות, בשפלת יהודה, לקק"ל ומסיבה זו נרצח ב-1946.
ב-1948 פלשה החטיבה המצרית הרביעית (בפיקוד הקולונל הסודני סייד טהא שכונה ה"נמר הסודני") לאזור פלוג'ה.
אחת מיחידות החטיבה גרשה את בני המשפחה והקימה בווילה מפקדה צבאית.
במהלך אוקטובר 1948 פעל צה"ל לנתק ולכתר את החטיבה.
כחלק מתהליך הידוק הכיתור כבשה חטיבה 8 ב-27 באוקטובר 1948 את המשטרה ואת הווילה תוך שהמצרים נסוגים מערבה.
במהלך חודש נובמבר 1948 שימשה הווילה כאתר לשיחות בין ישראל למצרים לפתרון את בעיית כיס פלוג'ה.
אחד מהמשתתפים במשא ומתן היה גמאל עבד אל נאצר (לכן נקראת הווילה גם בשם "הווילה של נאצר").
לאחר כישלון השיחות המשיכו כוחות צה"ל לשבת במקום על מנת להמשיך במצור על הכיס.
לאחר מלחמת העצמאות שימש המקום כבסיס צבאי מספר שנים עד נטישתו.
בשנות ה-70 נהרסו שישה משמונת בתי הכפר.
הווילה נמצאת על שביל ישראל.
קומה תחתונה ובה חדר גדול וחדר קטן.
בחדר הגדול קיימת תוספת מאוחרת של תמיכות ברזל למניעת קריסת המבנה.
קומה ראשונה ובה סלון גדול עם תקרה גבוהה ו-2 חדרים צדדיים.
מהסלון יציאה מוגבהת למרפסת ולחצר.
קומת הגג אליה עולים בגרם מדרגות חיצוני.
גג שטוח ועל חלקו בנוי חדר בגודל בינוני.
הבית בנוי מאבני גזית מסותתות משני דגמים: סיתות חיצוני גס וסיתות עדין בחלק העליון.
פתחי הבית מרובעים (בניגוד לבניה המקובלת של קשתות).
משקופי הפתחים (חלונות ודלתות) נבנו מאבנים שנתמכו על ידי אבן הראשה.
מסביב לבית ניכרים שרידים של טרסות ועצי פרי שהיו חלק מבוסתן.
!colspan=2 style="background: #ccf"|וין"שמחה, אושר, חגיגה"צורהפות'רק קדוםפות'רקפות'רק מאוחריוניקוד U+16A0תעתיק wIPA מספר הרונה8
וין (Ƿ ƿ, ידועה באנגלית בתור wynn, או ƿynn, ƿen) היא אות באנגלית עתיקה, שמקורה ברונה בעלת אותו השם וצורה דומה.
האות נשאלה לכתב האנגלי באנגלית עתיקה כדי לציין את הצליל , כאשר הצליל יוצג על ידי u (או v – שתיהן נחשבו לאותה האות).
האות יצאה משימוש במאה ה-14, כאשר הוחלפה ברישום ⟨uu⟩, אשר התפתח לאות w.
יחידת וימפל היא יחידת עילית רוסית (ספצנאז) חשאית ללוחמה בטרור שעוסקת בלוחמה בטרור, טיפול במצבי בני ערובה רגישים ותגובה להשתלטויות עוינות על מתקני המדינה.
היחידה הוקמה ב-19 באוגוסט 1981 על פי צו פנימי של יו"ר הקג"ב יורי אנדרופוב וראש מינהל 1 בקג"ב, יורי דרוזדוב.
היחידה נטלה חלק במבצעים של הקג"ב במלחמת אפגניסטן.
עם פירוק ברית המועצות היחידה הוכפפה למינהל האבטחה הראשי ועד 1993 עסקה באבטחת הנשיא.
בשנת 1994 הוחלט להעביר את היחידה לאחריות משרד הפנים והיא נקראה יחידת "וגה" (Отряд "Вега" МВД России) ועסקה בלוחמה בפשע מאורגן וסיוע למשטרה במלחמה בפשע.
בתקופת מלחמת צ'צ'ניה השנייה הוחלט להעביר את היחידה לשירות הביטחון הפדרלי והיא פעלה במבצעים ללוחמה בטרור כחלק מהמרכז למבצעים מיוחדים של הארגון.
התערבות במשבר בני הערובה בבית הספר בבסלאן, במהלכו נהרגו 380 איש בהסתערות של לוחמי היחידה על מבנה שבו שהו 1,100 בני ערובה.
וילם "וים" קוק (בהולנדית: Willem "Wim" Kok, 29 בספטמבר 1938 - 20 באוקטובר 2018) היה פוליטיקאי הולנדי שעמד בראש מפלגת העבודה ההולנדית בשנים 1986–2001 וכיהן כראש ממשלת הולנד בשנים 1994–2002.
קוק נולד בספטמבר 1938 במחוז דרום הולנד.
בשנת 1961 סיים לימודי מנהל עסקים והחל לעבוד באיגודים מקצועיים.
הוא ניהל איגוד מקצועי סוציאליסטי גדול בשנים 1973–1986. בשנת 1986 עזב קוק את האיגוד על מנת להיכנס לפוליטיקה.
ב-3 ביוני של אותה השנה הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים.
עם כניסתו של קוק לבית הנבחרים, הודיע מנהיג מפלגת הלייבור על פרישתו, וקוק נבחר להחליפו.
הוא שימש כמנהיג המפלגה והאופוזיציה לממשלתו של רוד לוברס.
בשנת 1989 הוביל את המפלגה בבחירות הארציות.
אמנם המפלגה נחלשה במעט, אך הצטרפה לממשלתו השלישית של לוברס, ובכך אפשרה את קיומה.
קוק עצמו התמנה לשר הכלכלה ולסגנו של לוברס.
הוא החזיק בתפקיד זה עד סוף כהונת הממשלה בשנת 1994.
בבחירות שהתקיימו ב-3 במאי 1994 מפלגת הלייבור הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
לאחר משא ומתן ארוך, קוק הצליח להרכיב ממשלה עם המפלגות הליברליות מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה ודמוקרטים 66. ממשלתו של קוק נחשבה לפורצת דרך מכיוון שזו הייתה הממשלה הראשונה מאז שנת 1908 שבה לא הייתה חברה שום מפלגה נוצרית-דמוקרטית.
מטרה מרכזית של ממשלתו של קוק הייתה להוריד את אחוז האבטלה, לאחר מיתון כלכלי קשה של שנים.
מדיניות הממשלה הייתה הפחתת מס, תמיכה בתעסוק ושיפור תשתיות.
בתקופה זו התרחש טבח סרברניצה בבוסניה והרצגובינה אשר עורר סערה גדולה בשל נוכחותם של חיילי הולנד בבוסניה.
הסערה גרמה לנפילתה של הממשלה בשנת 1998. בבחירות שהתקיימו באותה השנה קוק ניצח שוב ושימר את הממשלה במבנה זהה.
ב-15 בדצמבר 2001 הכריז קוק על פרישתו מהפוליטיקה הלאומית לאחר הבחירות שיתקיימו במאי 2002. לאחר עזיבתו, המשיך קוק בפיקוח על עסקים רבים (בין השאר גם של ו-KLM).
קוק היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2003 קיבל תואר של כבוד מאוניברסיטת מינסטר.
וילם "וים" רוסקה (בהולנדית: Willem Ruska; 29 באוגוסט 1940 – 14 בפברואר 2015) היה ג'ודוקא הולנדי בדרגת דאן 8. הוא האלוף האולימפי מאולימפיאדת מינכן 1972 שם זכה בשתי מדליות זהב.
רוסקה מחזיק בשתי מדליות זהב ומדליית כסף מאליפויות העולם וב-12 מדליות (מתוכם 7 מזהב) באליפויות אירופה.
ההישג המשמעותי הראשון שלו הגיע באליפות אירופה משנת 1965 שם זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל הפתוח ובמדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג.
באליפות אירופה שנה אחר מכן, זכה רוסקה לראשונה במדליית הזהב לאחר שניצח בקרב הגמר את אלוף אירופה המכהן פרנאוז צ'יקווילדזה הגיאורגי.
באליפות העולם בשנת 1967 שנערכה בסולט לייק סיטי, רוסקה התחרה בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את נובויוקי מאג'ימה היפני.
באליפות העולם הבאה שנערכה בשנת 1969 במקסיקו סיטי הוא התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח וזכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר בו הפסיד ליפני מסאטושי שינומאקי.
באליפות העולם בשנת 1971 שנערכה בלודוויגסהאפן זכה רוסקה שוב במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את ז'אן קלוד-ברונדני הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח את אלפרד מאייר הגרמני וברבע את ניצח את וסילי יוסיק הסובייטי.
בחצי הגמר הוא ניצח את היסקאזו איוואטה היפני ובגמר גבר על קלאוס גלאן הגרמני.
באולימפיאדת מינכן 1972 רוסקה התחרה בשתי קטגוריות משקל וזכה בשתי מדליות זהב מספר ימים לאחר הטבח ב-11 הספורטאים הישראלים.
ב-31 באוגוסט הוא התחרה בקטגוריית המשקל מעל 93 ק"ג, בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר הוא ניצח את טיג'יני בן קאסו המרוקאי, ברבע הגמר ניצח את דאגלס נלסון האמריקאי ובחצי הגמר ניצח את מוטוקי נישימורה היפני.
בגמר רוסקה גבר באיפון על קלאוס גלאן הגרמני לאחר תרגיל הראי-גושי מוצלח.
ב-8 בספטמבר רוסקה התחרה בקטגוריית המשקל הפתוח, בקרב הראשון הוא ניצח את אורליך פאלק השווייצרי, בשמינית הגמר הוא ניצח את פרננדו גרסיה מהפיליפינים וברבע הגמר הפסיד לוויטלי קוזנסטוב הסובייטי.
רוסקה המשיך לקרבות בית הניחומים שם גבר על צ'יקאי אישי הברזילאי וקלאוס גלאן הגרמני.
משם רוסקה הגיע לחצי הגמר וניצח באיפון את ז'אן קלוד-ברונדני הצרפתי.
בגמר הוא ניצח את ויטלי קוזנסטוב לו הפסיד ברבע הגמר.
לאחר אולימפיאדת מינכן, רוסקה פרש ומונה למאמן הלאומי של נבחרת הולנד.
מאוחר יותר החל להשתתף בתחרויות היאבקות ב-'New Japan Pro-Wrestling' וב-WWE.
בשנת 2001 רוסקה עבר שבץ מוחי שהותיר אותו נכה פיזית באופן חלקי ופגע ביכולתו לדבר.
בשנת 2013 הוא נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
רוסקה נפטר ב-14 בפברואר 2015 בגיל 74 והותיר אחריו שני ילדים וחמישה נכדים.
וימפי היא רשת מסעדות מזון מהיר, המתמחה בהמבורגרים, צ'יפס וארוחות בוקר, מרכז הרשת היה בארצות הברית ואחר כך עבר לבריטניה.
בשיאה הפעילה הרשת כ-1,500 מסעדות ברחבי העולם.
הרשת נוסדה בשנת 1934 על ידי אדוארד גולד הסניף הראשון נפתח בבלומינגטון שבאינדיאנה בשם וימפי גריל (Wimpy Grills) מקור השם בדמות מסדרת פופאי בשנת 1936. לאחר פתיחת מספר סניפים במערב התיכון נפתח סניף של הרשת בשיקגו משם גם נוהלה הרשת.
בשנת 1947 הפעילה הרשת 26 סניפים באזור שיקגו.
הרשת הצטמקה בהדרגה ונעלמה מארצות הברית לאחר מותו של המייסד בשנת 1977, בה פעלו 7 מסעדות.
Lyons and Co את הזיכיון להפעלת מסעדות וימפי בבריטניה, שבשנים הבאות צמחה הרשת והקימה סניפים במספר מדינות - צרפת, אירלנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, בשיאה פעלו ברחבי העולם 1,500 מסעדות וימפי.
מאמצע שנות ה-70 הרשת בבריטניה סבלה מתחרות קשה של רשתות מקדונלד'ס וברגר קינג ומספר הסניפים הצטמצם עד ל-67 בשנת 2009 לעומת 500 בשנות ה-70.
לדרום אפריקה נכנסה רשת וימפי ב-1967 ובשנת 2011 פעלו בדרום אפריקה 509 מסעדות וימפי - המספר הגדול ביותר של זכייני וימפי.
וימפי נכנסה לישראל ב-1966, כאשר חברת "ליונס" ( J.
Lyons and Co ) הבריטית הקימה את חברת "וימפי (ישראל) בע"מ" בשותפות עם בוריס קישון, תעשיין ויזם יליד רומניה.
קישון היה מהנדס מזון, שעלה לישראל בתחילת שנות ה-50, אך אחר כך עבר לאנגליה שם עבד כמנהל מפעל ובהמשך היה שותף להקמת מספר מפעלים.
החברה החלה לפעול עם פתיחת שני סניפים, הראשון בתחנת הדלק סונול בזכרון יעקב והשני בכיכר פריז בחיפה.
החברה חתמה על הסכם עם חברת סונול להקמת סניפים נוספים בתחנות הדלק של החברה.
שאר הסניפים בישראל פעלו בשיטת הזכיינות, כאשר וימפי מספקת להם את הבשר.מחיר כריך ההמבורגר של וימפי באותה עת היה לירה אחת.
באפריל 1969 קיימה וימפי את הכנס העולמי שלה בישראל, בו הציגה מזנון נייד שפותח בישראל לצורך שיווק לזכייני החברה ברחבי העולם.
ביוני 1969 הפעילה הרשת כבר 30 סניפים בישראל, ובינואר 1970 חברת "ליונס" רכשה את מלוא הבעלות על "וימפי ישראל" מידי בוריס קישון.
בשנת 1970 חנכה החברה את מפעל "כתר" למוצרי בשר בחיפה, בשותפות עם החברה הישראלית לקרור והספקה.
באותה שנה "וימפי ישראל" פתחה מזנון ראשון בטהראן שבאיראן.
על פי ההיסטריון תום שגב, מסעדות וימפי סימלו פתיחות של ישראל להשפעות מערביות:
את הרשת בישראל ניהל יואל קרוס עולה חדש מדרום אפריקה.
קרוס מינה את אלי טיסונה לסגנו.
לאחר שקרוס נפטר באופן פתאומי, ומספר מזנונים של הרשת הוצתו., החליטה חברת "ליונס" למכור את "וימפי ישראל" לאלי טיסונה וקבוצה של משקיעים שארגן ב-1974. טיסונה החל לרכוש בשר לרשת מרחמים אהרוני וטוביה אושרי אנשי "כנופיית הכרם".
טיסונה העיד אחר כך, בשנת 1978, בפרשת רשימת ה-11, וטען כי לא היו שותפים ברשת אלא רק ספקים.
לעומת זאת ספק הבשר הקודם של "וימפי" העיד שבשנת 1972 רחמים אהרוני איים עליו לאחר שהרשת הפסיקה ללא כל הודעה מוקדמת את ההתקשרות עמו.
מספר שנים לאחר שטיסונה רכש את הרשת היא הפסיקה לפעול.
ב-1977 נעצר אלי טיסונה בחשד ששיחד את מזכיר ועד עובדי התעשייה האווירית, כדי לקבל אישר להקמת חנות בשר ומזנון וימפי בתוך המרכול של עובדי התעשייה האווירית.
טיסונה נידון לשלושה חודשי מאסר ב-1981.
וימפל קום הוא חברת תקשורת רוסית שנוסדה בשנת 1992 ומאז 2009 מהווה חלק מתאגיד התקשורת "Veon", המשרת יותר מ-240 מיליון מנויים (נכון ליולי 2018).
תאגיד "Veon" עצמו נמצא בשליטת חברת "LetterOne", חברת החזקות הרשומה בלוקסמבורג ונמצאת בבעלות האוליגרך מיכאיל פרידמן.
החברה היא ספק שירותי אינטרנט ומספקת שירותי תקשורת סלולרית (GSM, UMTS ו-LTE), תקשורת קווית ובינלאומית, אינטרנט אלחוטי (Wi-Fi) וטלפוניית IP ועומדת מאחורי מותג הסלולר "Beeline" (Билайн).
החברה מספקת שירותים לכל שטחי הפדרציה הרוסית.
החברה נוסדה בשנת 1992 במוסקבה, רוסיה על ידי ד"ר דמיטרי זימין ואוגי פבלה.
אוגי פבלה, היה אז יזם צעיר מארצות הברית, וד"ר זימין היה מדען רוסי בשנות ה-50 לחייו.
החברה הפעילה בתחילה שירותי תקשורת סלולרית בטכנולוגית AMPS / D-AMPS, במוסקבה ובמחוז מוסקבה.
המותג של החברה "Beeline" נוצר בשנת 1993.
בשנת 1996 הייתה חברה הרוסית הראשונה שמניותה הונפקו למסחר בבורסת ניו יורק, והיא זכתה תחילה לביקוש רב אצל משקיעים.
זו הייתה הפעם הראשונה שמניות מפעל או חברה רוסית נמכרות למטרת מסחר בבורסות מחוץ לרוסיה.
עד אז, מניות של מפעלים תעשייתיים וחברות מסחר ובנייה נמכרו אך ורק בבורסות במוסקבה, בסנט-פטרבורג וערים נוספות ברוסיה.
באותה שנה החלה לרכוש מערכות תקשורת מחברת ECI Telecom הישראלית.
בשנת 1997 החלה החברה להשיק רשת בטכנולוגית GSM, ובשנת 2001 הרחיבה את פרישת רשת ה-GSM שלה לכל אזורי רוסיה.
היא הפכה חברת התקשורת הסלולרית השנייה בגודלה ברוסיה, והתרחבה גם לקזחסטן, אוקראינה וטג'יקיסטן.
בשנת 2002 היו ל"וימפל קום" 2.6 מיליון מנויים והיא הייתה הראשונה לספק ברוסיה שירותים מתקדמים בטכנולוגית GPRS.
היא הטמיעה מערכת בילינג וניהול לקוחות של חברת אמדוקס הישראלית.
בהמשך רכשה והטמיעה מערכות נוספות תוצרת "אמדוקס".
בשנת 2005 החלה החברה לשדר שידורים חיים לסלולר באמצעות הטכנולוגיה של חברת "סלטיק טכנולוגיות" הישראלית.
הטכנולוגיה של סלטיק, מתבססת על מסך חי (LiveScreen) שמאפשר שידור תוכן חי ובזמן אמת ישירות למסכי הטלפונים הסלולרים של הלקוחות.
בהמשך הרחיבה את שיתוף הפעולה עם "סלטיק טכנולוגיות".
בשנת 2006 רכשה החזקה בחברת הסלולר "קייבסטאר" מאוקראינה.
באותה שנה גם חתמה על הסכם עם "יוניברסל מיוזיק גרופ" לאספקת שירים ורינגטונים.
בפברואר 2008 השלימה "וימפל קום" מיזוג עם חברת הטלקום הרוסית "Golden Telecom".
באוקטובר 2008 רכשה 49.9% ממניות Euroset, קמעונאית הסלולר הגדולה ביותר ברוסיה ובחבר העמים.
בשנת 2009 נוסדה "חברת האחזקות וימפלקום".
כאשר חברת טלנור הנורווגית ואלפא גרופ הסכימו למזג את החזקותיהם ב"וימפל קום" וב"קייבסטאר" לחברה אחת המאוגדת בברמודה.
באוקטובר 2010, החברה המאוחדת רכשה מהמיליארדר המצרי נגיב סאווירס את חברת הטלפון והאינטרנט האיטלקית "וינד" (אותה רכש ב-2005) ו"אורסקום טלקום" חברת הסלולר הגדולה בצפון אפריקה.
בפברואר 2017, "חברת האחזקות וימפלקום" שינתה את שמה ל-Veon, על שם פלטפורמת ההודעות שפיתחה.
בשנת 2008 החברה רכשה מניות בחברת המסחר "יברוסט" אך בעקבות חילוקי דעות עם בעלת המניות השנייה בחברה, מגאפון, משכה את השקעותיה מהחברה.
בפברואר 2018 מכרה את כל מניותיה ב"יברוסט" לידי מגאפון.
בשנת 2018 קיבל מייסד החברה דמיטרי זימין תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
וילתריום (שם מדעי: Huilatherium) הוא סוג של יונק נכחד, שחי באמריקה הדרומית והשתייך לסדרה הקדומה נוטונגולאטויים.
יונק זה היה קרובו של ההומלודותריום, והוא חי באזור קולומביה וצפון אמריקה הדרומית של תקופת המיוקן לפני 15.9 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו.
הוא התגלה במשלחת לקולומביה בשם "קבוצת הונדה" , אשר חשפה מאובנים של יצורים רבים מקולומביה באזור הקרוי "לה ונטה" .
במקור הוא נקרא "Laventatherium", עקב התצורות בהם התגלה, אך השם לא עמד בכללי "הוועדה למתן שמות מדעיים" - ICZN.
עקב זאת הוא קיבל את שם מחוז וילה, בו התגלו המאובנים (מילולית: "הבהמה של מחוז וילה").
יונק קדום זה היה קרובם של הטוקסודוניים, והיה כמותם בעל מבנה גולגולת רחבה ונמוכה בעלת ניבים בולטים יחסית ושיניים חותכות שהתגמדו באופן בולט, מה שמרמז על תזונה צמחונית.
היונק הקדום הגיע למשקל 800 קילוגרם בקירוב, והיה בעל פרסות על רגליו.
היונק הקדום היה נפוץ לאורך אמריקה הדרומית, אך ההתייבשות של הצמחייה וסביבות המחיה גרמו להיעלמותו.
וילהלמוס לורנס יוהאנס "וים" סורביר (בהולנדית: Wilhelmus Lourens Johannes "Wim" Suurbier; 16 בינואר 1945 – 12 ביולי 2020) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי.
סורביר עשה את עיקר הקריירה שלו באייאקס אמסטרדם במדיה זכה בשבע אליפויות הולנד, ארבעה גביעים הולנדיים ושלושה גביעי אירופה לאלופות רצופים.
עם נבחרת הולנד שיחק בשני מונדיאלים, מונדיאל 1974 ומונדיאל 1978, בשניהם עלה עם נבחרת הולנד למשחק הגמר.
כמו כן זכה עם נבחרת הולנד במקום השלישי ביורו 1976.
לאחר קריירת המשחק שלו אימן סורביר בארצות הברית.
סורביר מת ב-12 ביולי 2020 לאחר שלקה בשבץ מוחי כחודשיים קודם לכן.
סורביר נולד באיינדהובן, אך גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם.
בגיל 19 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת, והתגלה מיד כמגן ימני בעל מהירות וסיבולת גבוהות באופן מיוחד.
הוא שיחק בקבוצה 13 עונות שהיו מהטובות בתולדותיה, וזכה איתה שבע פעמים באליפות, ארבע פעמים בגביע ההולנדי, ושלוש פעמים רצופות בגביעי אירופה לאלופות.
לאחר שעזב את אייאקס בגיל 32 שיחק עונה אחת בשאלקה 04 הגרמנית, ועונה נוספת במץ הצרפתית, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס אצטקס בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL).
לאחר ששיחק בקבוצה נוספת באותה הליגה, סן חוזה ארת'קוויקס, שינתה הקבוצה את שמה ל"גולדן ביי ארת'קוויקס" ועברה לשחק כדורגל באולמות.
סורביר שיחק בקבוצה ב-1982 לפני שפרש ממשחק ועבר לתפקיד עוזר המאמן בקבוצה, תפקיד שהחל את קריירת האימון שלו.
סורביר חזר מפרישתו לעונה אחת, 1986/87, כמאמן-שחקן בקבוצת כדורגל באולמות נוספת - טמפה ביי ראודיז.
סורביר שיחק בנבחרת הלאומית של הולנד בין 1966 ו-1978, ובסך הכל שיחק בנבחרת 60 משחקים וכבש 3 שערים.
הוא הופיע עם הנבחרת במונדיאל 1974 ומונדיאל 1978 ובשניהם הגיע עם הנבחרת עד משחק הגמר, אך בשניהם נוצחה הולנד ולא זכתה בגביע.
בתווך שיחק סורביר בנבחרת ביורו 1976 וזכה איתה במקום השלישי.
סורביר אימן לאחר פרישתו ממשחק מספר קבוצות בליגות שונות בארצות הברית.
תפקיד האימון האחרון שלו היה ב-2017, לאחר הפסקה ארוכה, כששימש עוזר מאמן בקבוצת קראלה בלאסטרס מליגת העל ההודית.
במאי 2020 אושפז סורביר בבית חולים לאחר שלקה בשבץ מוחי חמור, ומת כתוצאה ממנו ב-12 ביולי.
וימרבי (בשוודית: Vimmerby) היא עיר קטנה במחוז קאלמאר, בחבל סמולנד בדרום שוודיה.
על פי רישומים, העיר נבתנה במאה ה־14. בנוסף, קיימים בה בתי עץ עתיקים.
העיר ממוקמת בדרום שוודיה, כ־50 קילומטרים מערבית לעיר וסטרוויק ומחופי המפרץ הבוטני.
בירת המחוז, קאלמאר, נמצאת כ־110 קילומטרים מדרום־מזרח לעיר.
העיר נורשפין נמצאת כ־100 קילומטרים מצפון־מזרח.
העיר נמצאת על כביש המחבר אותה מערבה עם הערים ינשפין, בורוס וגטבורג.
כביש נוסף מחבר בין העיר לינקופין מצפון לבין העיר וקשה ועד כ־30 קילומטרים מצפון־מזרח למאלמה.
בנוסף, קיימת בעיר תחנת רכבת.
אסטריד לינדגרן – סופרת ילדים מפורסמת (1907–2002)
תומאס ראבלי – כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער (1959–הווה)
וים ונדקייבוס הוא כוריאוגרף, במאי וקולנוען בלגי.
מנהל את החברה שלו Ultima Vez הנמצאת במולנבק-סן-ז'אן, בריסל.
בשיתוף עם יאן פאברה, אלן פלאטל ואן תרזה דה קירסמקר, היה ונדקייבוס אחראי לגל הפלמי במחול העכשווי של שנות ה-80. הוא יצר למעלה משלושים הפקות מחול ותיאטרון בין-לאומיות וכמעט אותה כמות של סרטים ויצירות וידאו.
לאחר שסיים בית הספר תיכון, הוא למד פסיכולוגיה ב-KU Leuven בלוון, בלגיה, אך לאחר תקופה קצרה, הוא החליט לבחור בכיוון אחר לחלוטין.
לאחר סדנת תיאטרון ומספר שיעורי מחול צילום וקולנוע, הוא גילה את התיאטרון.
הוא המשיך בסדנאות ריקוד שונות כולל טנגו ומחול עכשווי והתמקד בקולנוע ובצילום.
לאחר אודישן לכוחו של שיגעון תיאטרלי של Jan Fabre ב-1985, ונדקייבוס בילה שנתיים במסעות בעולם כאחד משני המלכים העירומים במופע.
ב-1986 הוא שהה במדריד למשך מספר חודשים עם קבוצת רקדנים מתחילים כדי לעבוד על המופע הראשון שלו ולהשיק את להקתו Ultima Vez.
העבודה עם הלהקה הייתה שילוב של תיאטרון ומחול, עם דגש על פיזיות מתפרצת, עבודה אקרובטית של הגוף, ואנרגיה צעירה ותיאטרלית.
"מה הגוף לא זוכר" היה המופע הראשון של להקתו והבכורה הייתה ביוני 1987 ב-Toneelschuur בהארלם, הולנד.
את המוזיקה לעבודה זו הלחינו ופיטר ורמירש.
המופע שעוסק בתגובות אינסטיקטיביות שאינן באות מכורח תכנון והכנה אלא הן תגובה מיידית להתרחשויות ספונטניות.
כשהוצג המופע לראשונה באירופה, הוא זכה ליחס מבטל מצד הביקורת, אבל בשנת 1988 בניו-יורק זכתה ההופעה ב-Bessie Awards .
מייד אחר כך הפך המופע ללהיט גדול שעבר בין יבשות.
מאז ממשיך ונדקייבוס להעלות את מופעי תיאטרון המחול הייחודיים שלו, תוך כדי שיתוף פעולה פורה עם מוזיקאים ושחקנים.
ב-1989 שהה ברזידנסי במרכז הלאומי ד'אנג'רס למחול עכשוי, ובעקבות שהות זו נוצר המחול "Les porteuses de mauvaises nouvelles", שזיכה את ונדקייבוס שוב בפרס בסי.
הסרט המקסים WIM נותן הצצה אל חדוות היצירה שמקיפה את ונדקייבוס, את אישיותו ואת עבודותיו.
אחותו לוט היא במאית הסרט שאורכו 112 דקות.
סגנונו הייחודי של ונדקייבוס מתבטא בראש ובראשונה במאפיינים פיזיים, יחד עם זאת, כבר במופעים המוקדמים של להקתו, ניתן לזהות את במופעים קווי מתאר ראשוניים של נרטיב ומסרים, למשל אופוזיציה בין גברים לנשים.
את ונדקייבוס תמיד ריתקו תגובותיהם של אנשים במצבים בלתי מוכרים או בעמדות שוליים.
הוא חיפש לעיתים קרובות שיתופי פעולה עם אמנים אחרים, הוא גם עבד עם אנשים שאינם אמנים, וגם מבצעים מכל הגילאים וממגוון רקעים.
החיפוש של ונדקייבוס אחר חידושים וחדשנות הוא מופע קבוע ביצירתו, אבל לאורך כל ההפקות שלו, הוא תמיד נשאר נאמן לשפת התנועה וסיגנונו הייחודי.
מרכיבים מרכזיים ביצירתו הם מתח וקונפליקט, דיכוטומיה של גוף נפש, סיכונים ודחפים וכן פיזיות, תשוקה, אינטואיציה ואינסטינקט.
עם זאת, עם כל אחד מהאלמנטים, הוא מתמודד בצורה שונה במופעים שלו.
עבודותיו רוויות קונפליקטים, סיכונים, אימפולסים, אינטואיציה ואינסטינקטים של תגובה.
היבט נוסף הוא הבין תחומיות, מחול, תיאטרון ומופע חופפים זה את זה תוך התמקדות בגוף, כפי שהיה אופייני בשנות ה-80. בעבודותיו הוא משתף פעולה בין רקדנים, אמני קרקס, מוזיקאים, סופרים ואמנים מתחומים נוספים.
הוא משלב ביצירותיו טקסטים, וידאו קולנוע וצורות אמנותיות נוספות.
ב-1996 העלתה להקת בת־שבע בתל אביב יצירה מבוססת על עבודותו של ונדקייבוס Her Body Doesn't Fit Her Soul משנת 1993. ביצירה משולב טקסט מתוך "אהבות חדשות" מאת איטלו קאלוינו ומילון הכוזרים מאת מילוראד פאביץ'.
הרקדנית והיוצרת הישראלית שלומית פונדמינסקי, הוזמנה להשתתף בערב הפותח את חגיגות 25 השנה לתיאטרון La Maison De La Danse שבליון.
התיאטרון, הנחשב למרכז ייחודי שמציג מגוון עשיר של מחול מקומי ובינלאומי, שם דגש מיוחד על כוריאוגרפיה ורקדנים יוצרים.
פונדמינסקי תהיה המופע לפני (חימום) להקתו של הכוריאוגרף הבלגי ונדקייבוס ותציג בבכורה בצרפת את "בכיס הפנימי" גם בפורטו, פורטוגל.
אולטימה ווז, להקתו של ונדקייבוס קיימה בארץ מספר הופעות.
חוקר התיאטרון ארווין יאנס Janes חושב שונדקייבוס בעבודותיו, מחזיר את האמון האינסטינקטיבי של הגוף בטבע שלו עצמו, לאחר שאבד במציאות היומיומית.
בשגרת חיינו, הגוף נדרש פחות לאינסטינקטים הישרדותיים, אך בהתמודדות עם סכנה או איום, האינסטינקט עשוי להתגלות.
את הרגע הזה מחפש ונדקייבוס בהופעותיו.
תנועה, כח, אנרגיה, אמון בתגובות אינסטינקטיביות הם מילות מפתח בתיאור שפת המחול שפיתח ונדקייבוס.
בעבודותיו, הגוף מתייצב כנגד חברה התלויה בפיזיות מקודדת וחד משמעית ומשחרר את עצמו ממוסכמות תרבותיות תחת נסיבות קיצוניות.
מבקר המחול פיטר אונוק מתאר כיצד במהלך חיבור יצירותיו, ונדקייבוס מחפש באופן פעיל אחר נסיבות שיביאו את המבצעים לנקודה שבה החלטות אינן נעשות במחשבה תחילה אלא בתגובות אינסטינקטיביות ותוך שבירת הרגלים וציפיות.
ונדקייבוס לא רק מכריח את הגוף ללכת מעבר לגבולות היכולת המוכרים, אלא להכיר בפגיעות ובשבריריות שלו.
יצירותיו הן תמיד דרמטיזציה של סכנה שהגוף מסגיר את עצמו אליה.
1987 מה הגוף לא זוכר
1993 הגוף שלה לא מתאים לנפשה
2001 לגרד את השדות הפנימיים
2004 השכרת ילד, בלי שטויות!
2015 דבר נמוך אם אתה מדבר אהבה...
מודל 2017 של מושיע בן זמננו
2018 לך להבין את עצמך
1994 הרים עשויים מנביחות 1996 נטול איחוד מאושר
1999 המילים האחרונות 2000 באשר הוא
בשנת 1988 וים ואנדקייבוס מקבל פרס בסי על מה שהגוף לא זוכר
בשנת 2007 וים ואנדקייבוס זוכה בפרס כוריאוגרפיה מדיה של גילדת הבמאים של אמריקה בלוס אנג'לס
וימיל היא קומונה בחבל פה-דה-קאלה שבמחוז או-דֶה-פראנס שבצפון צרפת, כשלושה קילומטרים מצפון לעיר בולון-סיר-מר, על גדות נהר וימר.
נהר סלאק מהווה את הגבול הצפוני של הקומונה.
במפקד האוכלוסין בשנת 2022 חיו בקומונה 3,839 תושבים.
שיא האוכלוסייה נרשם במפקד שהתקיים בשנת 1954, בו היו רשומים 5,877 תושבים.
באגן נהר וימר, עקבות בני אדם הראשונות שהתגלו מתוארכות ל-500,000 לפנה"ס (כולל אבני צור ששימשו ככלי עבודה).
האקלים החם אפשר נוכחות פילים, חתולים גדולים וכדומה; בני האדם התקיימו מציד, דיג וליקוט.
בהובנג (Haubenghe), השייכת לקומונת וימיל, נמצאו בשנות ה־1860 גרזן צור, לצד גרזן נוסף בקושי מגובש, המיוחסים לתקופת הפרהיסטוריה.
האזור היה מושפע מאוד בתקופת הקרח לפני כ־20000 שנה.
האקלים המתמתן לאחר מכן, סביב שנת 8000 לפנה"ס.
פולשים קלטים שונים כגון מורינים שהיו בני השבטים הבלגיים שחדרו לשטחי האימפריה הרומית, התיישבו באזור ופתחו במסחר עם איי בריטניה.
לאחר מלחמת גאליה, הרומאים כבשו את גאליה למשך כ־300 שנה.
אזור בולון נכלל בפרובינקיה גאליה בלגיקה.
האוכלוסייה המקורית של אזור גאליה בלגיקה הכילה תערובת של שבטים קלטים וגרמאנים, שנקראו לרוב בלגים.
הפלישות הברבריות הרסו את בולון (Bolonia) במאה ה־3 לספירה.
העיר נבנתה מחדש במאה ה-4 לספירה, והכלכלה המקומית התחדשה.
בראשית המאה ה-6 לספירה, הפולשים הגרמאנים כבשו את גאליה.
בסביבות 481, כלוביס הראשון הפך למלך הפרנקים שאיחד את השטחים (צפון צרפת ובלגיה, ובהמשך את רוב השטח המהווה את צרפת).
השושלת המרובינגית, שירשה את ממלכת הפרנקים, ולאחריה האימפריה הקרולינגית (בהנהגת קרל הגדול) שלטו באזור בתחילת תקופת ימי הביניים.
בשנת 882 נערך במקום קרב מול הנורמנים.
וימיל סופחה לרוזנות בולון, האזור הוסב לנצרות ולאחר מכן חווה סדרת מלחמות.
פיליפ אוגוסט משושלת בית קאפה (הקפטינגים) ניצח בשנת 1214 בקרב בובין והשיב את שליטת צרפת בצפון המדינה.
תקופה זו לוותה בשקט יחסי, עד לפרוץ מלחמת מאה השנים.
לאחר 1237 שלט הברון "אורדר" בווימיל שהיה אחד משנים־עשר הברונים של אזור הבולונֶה.
משנת 1347 חיו תושבי וימיל בסמיכות לשכניהם הבריטים, לאחר שקלֶה עברה לשליטה אנגלית עד 1559. האזור היה זירה לקרבות תכופים.
מגפת המוות השחור פגעה באזור הבולונֶה בשנים 1347–1350, וכ־32% מהמשקים נפגעו.
שמה של וימיל מופיע על מפת קסיני מהמאה ה־18 לספירה, לצד חוות רבות בסביבה, מבצר קרואה (Croy) וקצה חוף וימר.
באזור שהיה חלק מהקומונה, נהרגו בשנת 1785 הטייסים (האווירונאוטים) ז'אן-פרנסואה פילטר דה רוז'יה, ופייר-אנז' רומן – בתאונת התעופה הראשונה בהיסטוריה.
בשנת 1804 פיקח נפוליאון הראשון במחנה בולון (בין בולון-סור-מר לוימיל) על ההכנות לפלישה לאנגליה, זאת עוד לפני הקמת הקואליציה השלישית למלחמה נגד פרוסיה בשנת 1805.
בשנת 1899 וימיל מסרה את וימרֶה.
באותה שנה מסרה וימיל 370 דונמים לעיר בולון-סור-מר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקימו הבריטים את מטה הפיקוד שלהם במונטריי, כ־40 קילומטרים מוימיל.
במלחמת העולם השנייה פעילות ההתנגדות של מחתרת מאקי הייתה באזור בולון בכנגד הכיבוש הגרמני והגסטפו בצרפת במלחמת העולם השנייה.
חוף בולון הופצץ בשנים 1943–1944, ולאחר מכן שוחרר.
בשנת 1959 מסרה וימיל 710 דונמים ו־2066 תושבים לטובת עיר בולון-סור-מר.
בשנת 1972 הוקם פארק העסקים "לה טרזוררי".
וימיל שוכנת בסמוך לחוף תעלת למאנש, לאורך נהר וימר.
הקומונה נמנית בתחום הפארק הטבעי האזורי קאפס ומארה ד'אופאל.
היא גובלת בקומונות השכנות: ווקן מצפון, אופרתן ומרקיז מצפון-מזרח, מניניאן-אן ופיטפו ממזרח, פרן-לה-בולון מדרום-מזרח, סן-מרטן-בולון מדרום, בולון-סיר-מר מדרום-מערב, וימר ממערב ואמבלתז מצפון-מערב.
בשטח הקומונה עובר הכביש המהיר A16. תחנת הרכבת וימיל-וימר נמצאת על קו הרכבת המחבר בין בולון-סיר-מר לקאלה.
בשנת 2010, אקלים הקומונה סווג כאקלים אוקיאני צרפתי, על פי מחקר של המרכז הלאומי למחקר מדעי שהתבסס על סדרת נתונים לתקופה שבין 1971–2000.
בשנת 2020 פרסמה מטאו-פראנס סיווג שבו הקומונה מוגדרת כבעלת אקלים אוקיאני, ונמצאת באזור האקלימי "חופי התעלה המזרחיים", המאופיין במיעוט שעות שמש (1550 שעות בשנה), בלחות גבוהה (מעל 20 שעות ביממה עם לחות יחסית העולה על 80% בחורף) וברוחות חזקות תכופות.
לתקופה שבין 1971–2000, הטמפרטורה השנתית הממוצעת הייתה 10.6°C.
סך המשקעים השנתי הממוצע עמד על 870 מילימטרים, עם 12.7 ימי גשם בחודש ינואר ו־7.9 ימים בחודש יולי.
לתקופה שבין 1991–2020, נמדדה בתחנה המטאורולוגית הקרובה ביותר, הממוקמת בקומונה בולון-סור-מר במרחק של 4 קילומטרים בקו אווירי, טמפרטורה שנתית ממוצעת של 11.2°C וסך משקעים שנתי ממוצע של 824.5 מילימטרים.
לגבי העתיד, פרמטרים אקלימיים חזויים לשנת 2050 לפי תרחישים שונים של פליטת גזי חממה זמינים באתר מטאו-פראנס בנובמבר 2022.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת המינימלית היא 8.8 מעלות צלזיוס, והמקסימלית היא 13.6 מעלות צלזיוס.
תושבי הקומונה נקראים "וימילואה" (Wimillois).
בשנת 2009, ההכנסה החציונית החייבת במס למשק בית הייתה 16,177 אירו, מה שהציב את וימיל במקום ה־22,145 מתוך 31,604 קומונות עירוניות עם יותר מ־50 משקי בית במטרופולין.
שיעור האבטלה גבוה מהממוצע הארצי.
אף שהחקלאות עדיין תופסת חלק ניכר משטחי היישוב, מרבית המשרות הן במגזר השירותים (49.8%) ולאחריו במגזר התעשייתי (35.5%).
אזור התעשייה "דה טרזוררי" (Parc d'activités de la Trésorerie), שנוסד בשנת 1972, כולל מספר מפעלים במגוון תחומים – תעשיית המזון, דודים ומכלים, יציקה, ייצור ברזים, תעשיית הרכב, קירור תעשייתי, אריזה ושינוע, ועוד.
ביישוב קיימות גם חממות לגידול צמחי נוי (5000 מ"ר שטחים מקורים).
ביישוב פועלים סופרמרקט ומספר חנויות נוספות.
חמישה בתי אירוח כפריים (gîtes ruraux) וכמה מקומות הסעדה מעניקים אפשרות אירוח לתיירים, הודות לקרבה לחוף הים.
וינדהוק (באפריקאנס: Windhoek, בגרמנית: Windhuk "פינת הרוחות", מבוטא "וינטהוּק" ) היא בירתה ומרכזה הגאוגרפי של נמיביה.
ההתיישבות הראשונה בווינדהוק הוקמה בקרבת המעיינות החמים ב-1840, על ידי המנהיג הרביעי במספר של האורלם ושמו: יונקר אפריקנר .
לימים חלק מהיישוב שהוקם נקרא בשם "קליין וינדהוק".
אפריקנר בנה בווינדהוק כנסייה, ששימשה גם כמוסד חינוכי.
בשנותיה הראשונות הקהילה שגשגה, אך בהמשך היישוב נהרס בהדרגה במלחמות.
ב-1878 סיפחה בריטניה את האזור.
לאחר תקופה קצרה רכשה גרמניה את השטח מידי בריטניה.
ב-1890 הקימה גרמניה במקום מושבה גרמנית.
ב-18 באוקטובר 1890 הונחה אבן היסוד למצודת "האלט פסטה" , על ידי סרן קורט פון , שסימלה את הקמתה מחדש של וינדהוק.
וינדהוק שגשגה וזכתה לפיתוח מואץ, ולהגירה מגרמניה, וממדינות אפריקה.
ב-1915 פסק השגשוג, לאחר שהעיר נכבשה במלחמת העולם הראשונה, מידי גרמניה, על ידי כוחות דרום אפריקה מטעם בריטניה.
לאחר הכיבוש דרום מערב אפריקה, כולל וינדהוק, נוהלו על ידי ממשל צבאי בריטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה וינדהוק להתפתח בקצב איטי, עד הכרזת העצמאות של נמיביה ב-1990, והכרזת ווינדהוק כבירתה.
הכרזה זו הביאה השקעות לפיתוח העיר ולשיפור תשתיותיה.
ישנן מספר תאוריות על איך המקום קיבל את שמו.
הרוב מאמינים שהשם נגזר מהמילה "וינדהוק" באפריקאנס (פינת הרוחות).
תאוריה נוספת אומרת שאפריקנר נתן לווינדהוק את שמה על שם , המצויים בסמוך לעיירה שבדרום אפריקה, מקום מגוריהם של אבותיו של אפריקנר.
האזכור הראשון של השם "וינדהוק" היה במכתב ששלח אפריקנר לג'וזף טינדל, ב-12 באוגוסט 1844.
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר.
המועצה מונה 15 חברים, הנבחרים בבחירות דמוקרטיות.
המועצה מתכנסת פעם בחודש ומקבלת החלטות בנוגע לניהול העיר.
לחברי המועצה אין סמכויות אישיות לקבלת החלטות.
רק החלטות המועצה, המתקבלות ברוב הנדרש, הן החלטות שהתקבלו בסמכות וישן להן תוקף מחייב.
כיום בראשות המועצה עומדת מפלגת שמחזיקה ב-13 מנדטים (2 מנדטים נוספים מחזיקות מפלגות האופוזיציה).
הרחבת אזור העיר- מלבד המגבלות הפיננסיות- הוכחה כמאתגרת בשל מיקומה הגאוגרפי.
בחלקה הדרומי, המזרחי, והמערבי, וינדהוק מוקפת באזורים סלעיים, הרריים, אשר הופכים את פיתוח הקרקע ליקר.
הצד הדרומי אינו מתאים לפיתוח תעשייתי בשל נוכחותם של אקוויפרים תת-קרקעיים.
רק השטח מצפון לעיר הוא מקום אפשרי להרחבתה של העיר.
למועצת העיר של וינדהוק יש תוכניות להרחיב את גבולות העיר לכיוון צפון.
על פי התוכניות וינדהוק צפויה להפוך לעיר ענקית.
העיר וינדהוק ממוקמת באזור מדברי.
גשמים יורדים בעיקר בקיץ בחודשים ינואר-מרץ.
ממוצע המשקעים הוא 370 מ"מ לשנה.
ברוב ימות השנה ומזג האוויר יבש, עם שמש ורוח חלשה.
בתקופת הקיץ בדרך כלל חם ביום ובערב קר.
בחודשי החורף, יוני-אוגוסט, במהלך היום קריר ובלילה קר מאוד.
הטמפרטורה יכולה לרדת מתחת לאפס.
וינדהוק מחוברת על ידי רכבת לשלושה יעדים:
בשנת 1928 נסלל הכביש הראשון בווינדהוק.
לימים נקראה הדרך - שדרות העצמאות.
עשר שנים לאחר מכן נסללה דרך "גובאביס", ששמה שונה ל- "סם נוג'ומה דרייב".
מתוך 40,000 קילומטר של דרכי גישה בנמיביה, כיום כ-5000 ק"מ סלולות.
שלושה כבישים ראשיים מחברים בין וינדהוק לערים שונות (רהובות, גובאביס וקהנדג'ה) כבישים אלה עמידים בפני שיטפונות חזקים ויכולים לשאת תנועה שנוסעת במהירות 120 קמ"ש.
בווינדהוק יש שני שדות תעופה.
הקרוב יותר לעיר הוא , המיועד לתנועת כלי טיס קטנים.
זהו שדה תעופה קטן הממוקם 7 קילומטרים דרומית ממרכז העיר.
הוא שדה התעופה הגדול הממוקם 42 קילומטרים מזרחית לעיר.
משדה תעופה זה יוצאות טיסות בינלאומיות, של חברות תעופה זרות ואליו גם מגיעות טיסות של חברות זרות, מיעדים שונים.
בווינדהוק יש קהילה יהודית משנת 1917. בעיר קיימים מבנים יהודיים- בית כנסת שנבנה ב-1925, תלמוד תורה ואולם קהילתי, ומתקיימת בה פעילות של התנועה הציונית, הנתמכת על ידי תרומות.
רוגבי הוא ספורט פופולרי בנמיביה.
בווינדהוק יש מספר קבוצות כדורגל - , , , אורלנדו פירטס, ו.
מספר מתאגרפים מפורסמים, גדלו בווינדהוק - , ו.
בווינדהוק גם קבוצת הקריקט הלאומית של נמיביה, "הנשרים", שאת רוב משחקי הבית שלה משחקת במגרש הקריקט שבוינדהוק.
יש עוד מספר מגרשים בעיר, כמו ו.
הנשרים השתתפה בגביע העולמי בקריקט ב-2003 בדרום אפריקה, אך הפסידו בכל המשחקים.
הקבוצה גם שיחקה בכל טורניר של .
בייסבול גברים הגיע לראשונה לנמיביה ב-1950 במועדון הספורט בווינדהוק.
מסלול המרוצים "מסלול מרוץ טוני ראסט" נפתח בשנת 2007, והוא מצוי מערבית לווינדהוק בדרך "דאן וילחואן".
וינסנט למונט "וין" בייקר הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד בליגת ה-NBA.
בייקר נבחר שמיני בדראפט 1993 על ידי מילווקי באקס.
במילווקי שיחק ארבע שנים והועבר בטרייד משולש לסיאטל סופרסוניקס.
בעונת 2002-2003 עבר לבוסטון סלטיקס אבל שוחרר כעבור שנה וחצי.
בייקר עבר לניו יורק ניקס וכעבור שנתיים עבר ליוסטון רוקטס.
בעונת 2006/2007 היה אמור לשחק בקבוצת הכדורסל מינסוטה טימברוולבס.
הוא שוחרר מהקבוצה מבלי לשחק ופרש ממשחק פעיל.
פעם אחת בחמישיית העונה השנייה ב-1998.
פעם אחת בחמישיית העונה השלישית ב-1997.
וין בייקר הקים ארגון ללא כוונת רווח, בשם קרן לעמוד זקוף.
קרן לעמוד זקוף היא ארגון המסייע לתת לילדים עתיד טוב יותר על ידי סיוע כלכלי עם ארגוני צדקה שונים בהתנדבות.
המטרה של הקרן לעמוד זקוף היא לעזור לאנשים צעירים בעלי השכלה, בפיתוח אישי ובהרגשה הכללית.
ב-3 ביוני 2011 התקבל לעבודה כעוזר מאמן בקבוצה לנערים בכדורסל בבית הספר סן ברנרד.
אמו של בייקר היא ג'ין בייקר.
אביו, הכומר ג'יימס בייקר, הוא מכונאי רכב וכומר בפטיסטי.
ב-19 ביוני 2007 נעצר בייקר בנוריץ', קונטיקט על נהיגה בשכרות לאחר שעזב את הקזינו "Foxwoods Resort".
ב-21 ביוני 2008 עוקל וביתו בדורהאם, קונטיקט הוצע למכירה תמורת 2.3 מיליון דולר.
הבית נרכש על ידי U.S.
בנק ב-2.5 מיליון דולר במכירה פומבית ב-28 ביוני 2008.
ב-2014 השתתף בייקר במשחק ראווה שארגן דניס רודמן בקוריאה הצפונית לרגל הולדת המנהיג קים ג'ונג-און.
באוגוסט אותה שנה מכר השחקן את מדליית הזהב בה זכה עם נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סידני תמורת כ-67 אלף דולר.
במהלך חודש יולי 2015 לקח בייקר חלק בצוות האימון של מילווקי באקס בליגת הקיץ שהתקיימה בלאס ווגאס.
בחודש אוגוסט 2015 סיפר השחקן בראיון כי במהלך השנים שעברו בזבז כ-100 מיליון דולר, אותם הרוויח במהלך הקריירה שלו כשחקן, בעיקר בשל התמכרותו לאלכוהול.
כמו כן חשף בכתבה כי החל לעבוד ברשת "סטארבאקס".
וִינֶגְרֵט (צורת הקטנה של המילה vinaigre, חומץ בצרפתית) או תחמיץ הוא רוטב המשמש בעיקר לסלט ירקות.
הרוטב עשוי בדרך כלל מתחליב של חומץ (לעיתים מיץ לימון) עם שמן בתוספת תבלינים.
המתכון הקלאסי מכיל כמות של חומץ כדוגמת חומץ בלסמי, מיץ לימון, חומץ תפוחים וכדומה, וכמות הגדולה ממנה פי 3 של שמן.
במרבית המקרים משתמשים בחרדל כחומר מתחלב (אמולסיפייר) העוזר לרוטב לקבל את מרקמו.
כיום קיימים בשוק המזון רוטבי וינגרט הנמכרים מוכנים בצנצנת או אריזה לחיצה.
מארק סינקלייר או בשם הבמה שלו וין דיזל (Vin Diesel) הוא שחקן, תסריטאי, מפיק, מדובב ובמאי קולנוע אמריקאי.
נולד בשם מארק סינקלייר במחוז אלמדה, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה ממוצא אפרו-אמריקאי (אביו הביולוגי ואביו החורג) וממוצא בריטי וגרמני (אמו).
הוא השתתף לראשונה במחזה לילדים בגיל 7. בהמשך למד ב-"מכללת האנטר" בניו יורק.
תפקידו המלא הראשון היה בסרט התעוררות בשנת 1990. בשנת 1994 כתב תסריט עבור "רב-פנים" - סרט קצר דל תקציב שבו השתתף ואף שימש כמפיק.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-1995.
בשנת 1997, דיזל כתב, הפיק, ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסרט "סטרייס" (Strays) כבוס העולם התחתון שמנסה לשנות את דרכיו.
הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס והופק כסדרת טלוויזיה.
בשנת 1998 הוא לוהק לסרטו של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ראיין", ושנתיים אחרי בסרטים "חדר לחץ" ופיץ' בלאק.
ב-1999 הוא דיבב את דמותו של הענק בסרט האנימציה ענק הברזל שכשל בקופות אבל זכה לשבחים אצל הביקורות.
הוא הרוויח אפיון של גיבור סרטי פעולה כשהשתתף בסרטים מהיר ועצבני בשנת 2001 ו-"xXx" שנה לאחר מכן.
בשנת 2004 הוא שב לשחק את דמותו של רידיק בסרט רידיק: המסע מתחיל.
בשנת 2005 שיחק דיזל בקומדיה גבר מי שמטפלת כדי לשנות את תדמיתו כשחקן סרטי פעולה, ובשנת 2006 שיחק בתפקיד המאפיונר ג'ק דינורשיו בסרט "משפטו של ג'קי די".
ב-2005 חתם דיזל על חוזה עם חברת פוקס המאה ה-20 אך מאז הסתפק בהפקת הסרט בלבד.
ב-2009, 2011 וב-2013 שב דיזל לגלם את דמותו של דומיניק טורטו בסרט הרביעי, החמישי והשישי בסדרת מהיר ועצבני.
ב-2013 יצא הסרט השלישי בסדרת רידיק וב-2014 השתתף בצילומי הפרק השביעי בסדרת "מהיר ועצבני".
בשנת 2015 הוקרן לראשונה הסרט מהיר ועצבני 7 בו השתתף דיזל כשחקן ראשי.
הסרט מהיר ועצבני 7 זכה להצלחה רבה.
באפריל 2017 הוקרן לראשונה הסרט מהיר ועצבני 8 בו השתתף דיזל כשחקן ראשי בעל תפקיד חשוב ומסקרן לאורך הסרט כולו.
בנוסף, באוגוסט 2013 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים בלוס אנג'לס.
ב-2014 שיחק דיזל את גרוט בשומרי הגלקסיה,
של אולפני מארוול, וכך גם ב-
מאז 2007 נשוי לדוגמנית המקסיקנית, פאלומה חימנס, ולהם שתי בנות ובן.
סיפר שקיבל את כינויו "דיזל" לאחר שהועסק כשומר סף.
וינדהאם דידס היה איש צבא וממשל בריטי.
המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בראשית תקופת המנדט.
וינדהאם הנרי דידס נולד בשנת 1883 בקנט כבן למשפחת אצולה.
בצעירותו התגייס לצבא הבריטי ובמרוצת השנים הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
דידס היה איש אשכולות, בעל ידע נרחב בפילוסופיה ותאולוגיה ובזמנו החופשי למד את השפה הטורקית.
בשל שליטתו בשפה זו הוצב דידס בימי מלחמת העולם הראשונה לחזית המזרח התיכון כקצין מודיעין במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי, תחת פיקודו של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן והשתתף בין היתר בקרב גליפולי.
בשנת 1920 נשלח דידס לארץ ישראל לשמש כמזכיר הראשי הראשון של ממשלת המנדט הבריטי לצידו של הנציב העליון הרברט סמואל.
דידס ארגן את המנגנון המינהלי של ממשלת המנדט, שבאה להחליף את הממשל הצבאי הבריטי שמשל בארץ מאז כיבושה על ידי הבריטים.
דידס הותיר רושם רב על אנשי הרשות הבריטיים, בשל ניסיונו הצבאי, כישרונו האדמיניסטרטיבי ויכולתו לחדור לעומקה של כל בעיה.
דידס היה בעל אמונה נוצרית עמוקה ואמונתו משכה אותו לשרת בארץ הקדושה והכשירה אותו להבין ולחוש אהדה למהותה הרוחנית של הציונות והוא היה משוכנע כי יש להקים מדינה יהודית בארץ ישראל.
על פי אמונתו הוא סבר כי ככל שהוא מחיש את שובם של היהודים למולדתם הוא מחיש את שובו של ישו המשיח.
הוא האמין כי קיימת ברית בלתי כתובה בין האימפריה הבריטית לבין העם היהודי.
להשקפתו שיתוף הפעולה בין היהודים לאנגלים שיביא להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, הוא חלק מן המאמץ לקיים שלום עולמי.
נורמן בנטויץ' היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט, שעבד בשיתוף פעולה עם דידס, תיאר את דידס כ"קדוש מודרני".
הצמד וינדהאם דידס ונורמן בנטויץ', אשר שניהם גילו עמדה אוהדת ליישוב ולציונות, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
במאי 1921 בעת מאורעות תרפ"א, בעת הפרעות שערכו ערביי יפו (בהן נרצח הסופר יוסף חיים ברנר), הגיע דידס ליפו.
דידס הורה לקולונל אליעזר מרגולין, מפקד הגדוד העברי שהמשיך להתקיים לאחר תום המלחמה על בסיס מצומצם של קצינים וסמלים, לארגן פלוגה של חיילים משוחררים מאנשי הגדודים, שתחוש להגנת שכונות הספר שבין יפו לתל אביב.
בימים שלאחר מכן, כשהפרעות שככו במקצת, נערכה אספה בנשיאותו של דידס באולם עיריית יפו, בנוכחות נציגים יהודים וערביים, במטרה להביא לידי שלום בין שתי האוכלוסיות.
הנציגים הערביים עמדו כבר לחתום על כרוז לערביי יפו הקורא להרגעה, אך הקיצוניים שביניהם הכריזו כי אין האספה מוסמכת להחליט החלטות בשם הערבים והאספה התפזרה ללא תוצאות.
בשנת 1922, לאחר תום המאורעות, משנתברר לשלטונות המנדט כוחו של ארגון ההגנה ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לחפש את מחסני הנשק של ההגנה.
ארנסט ריצ'מונד, שהיה בעל העמדה הקיצוניות ביותר בממשל נגד היישוב (ואף נודע כאנטישמי), תיאר את ההגנה כאגודת סתרים בולשיוויקית.
באותה עת ביקר בארץ ישראל איל העיתונות הבריטי לורד נורתקליף והזהיר את היישוב היהודי מפני התחמשות.
עיתוניו בבריטניה פתחו במסע תעמולה חריף נגד היישוב וארגון ההגנה.
נוכח ההסתה באו הרברט סמואל ווינדהאם דידס בדרישה להנהגת היישוב לפירוק ארגון ההגנה.
הם סיפקו כמות מסוימת של נשק למושבות והודיעו על נכונותם לספק נשק נוסף ולארגן כוח מגן יהודי לגלי, בתנאי שההגנה תפורק.
נערכו פגישות בין דידס לבין יצחק בן-צבי, בהן הוסכם כי ארגזי נשק יחולקו בשכונות היהודיות ובערים וכי נשק זה יעמוד לרשות ועד הגנה יהודי שיוקם.
לאחר משא ומתן ממושך הסכים דידס לכך שהנשק הבלתי לגלי שנמצא ברשות היהודים לא יימסר לידי הממשלה, אלא לידי ועדי הגנה יהודיים.
עם זאת הוחלט כי לא יינתן לסיכום זה תוקף מיידי והגשמתו תהיה כשתחול רגיעה.
לאחר שלוש שנים בארץ ישראל, כשהצעותיו של דידס ביחס לנשק שיעמוד לרשות היהודים טרם הוגשמו, החליט דידס לפתע על שינוי מהותי בחייו.
הוא החליט, למרות ניסיונותיו של הרברט סמואל להשיבו מהחלטתו, לחזור לאנגליה.
דידס לא חזר באנגליה לחייו הנוחים באחוזת משפחתו, אלא נטל על עצמו תפקיד של עובד סוציאלי באחד מרובעי העוני של לונדון.
במרוצת השנים נתמנה ליושב ראש המועצה לשירותים סוציאליים של לונדון.
בשנת 1940 הוא יצא בראש משלחת סיוע בריטית לטורקיה לאחר רעידת אדמה.
בימי מלחמת העולם השנייה, בעת הקרב על בריטניה, נתמנה דידס לאחראי על הטיפול בנפגעי תקיפות האוויר הנאציות על לונדון.
בשנת 1946 נאלץ דידס בשל מחלה קשה לפרוש מעבודתו וחזר לגור באחוזת משפחתו, כשהוא חולה ומרותק לחדרו במשך שארית חייו.
בשנת 1947 כאשר עצרת האו"ם אישרה את תוכנית החלוקה ראה בזאת דידס את התגשמות חזונו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
בשנת 1949 הוא פעל להקמת האגודה האנגלו-ישראלית.
וינדהאם דידס נפטר בשנת 1956.
אחיינו ביל דידס היה חבר הפרלמנט הבריטי, שר בממשלת מקמילן ולאחר מכן עורכו הראשי של הדיילי טלגרף.
על שמו של וינדהאם דידס נקרא רחוב במושבה הגרמנית, המצטלב עם רחוב עמק רפאים בירושלים.
וינדיר (Windir) היא להקת בלאק מטאל פולקלורית שבאה מאזור סוגנדול שבנורווגיה.
הלהקה ידועה בעיקר בזכות העיסוק בפולקלור הנורווגי וההיסטוריה של מחוז סוגנדול, והשילוב בין מוזיקת העם הנורווגית עם הבלאק מטאל.
משמעות השם "וינדיר" היא "לוחם" בנורווגית עתיקה.
וינדיר הוקמה על ידי טרייה באקן הידוע בכינויו ואלפאר, שהיה חבר במספר להקות בלאק מטאל ודת' מטאל לפני שהקים את וינדיר.
במקור וינדיר הייתה פרויקט של איש אחד.
ואלפאר טען שהוא עזב את אותן להקות משום שהוא רצה ליצור משהו שונה מבלי שיפריעו לרעיונותיו המוזיקליים ולכן הקים את וינדיר כלהקה של איש אחד.
בין השנים 1995–1996 הקליטה וינדיר שתי קלטות דמו: Sognariket ו-Det gamle riket.
שתי קלטות הדמו קיבלו ביקורות טובות מאוד בקרב קהילת הבלאק מטאל המחתרתית דבר שהחזיק והגדיל את המוניטין של הלהקה.
בעקבות קלטות הדמו הללו מספר חברות תקליטים מקומיות הביעו עניין בהחתמת וינדיר תחתן.
בסופו של דבר וינדיר הוחתמה תחת הלייבל Head not found/Voices of wonder לחוזה של שני אלבומים מלאים.
בשנת 1997 יצא אלבומה הראשון של וינדיר, Sóknardalr.
באלבום ניכרת המקוריות בלחניו של טרייה באקן, לחנים שמשלבים את האגרסיביות של הבלאק מטאל יחד עם מלודיות פולק אפיות, כאשר ואלפאר עצמו מנגן על כל הכלים מלבד על התופים.
הצד הפולקלורי שבוינדיר החל להישמע אף יותר באלבום Arntor שיצא בשנת 1999. האלבום היה הראשון מבין אלבומיה של וינדיר שהופק על ידי מפיק מקצועי המכונה Pytten שהפיק בעבר אמני בלאק מטאל אחרים כמו: בורזום, מייהם ואמפרור.
לאחר כתיבת החומר החדש שנעשתה על ידי ואלפאר, הוא החליט לשכור מוזיקאים נוספים על מנת לבצע את אותם השירים המורכבים שהוא הלחין.
למרות הכל, ואלפאר הוא זה שניגן על מרב הכלים ובהם האקורדיון, גיטרת הבס, גיטרת הליווי והסינטיסייזר.
כאמור האלבום הבליט את האלמנטים הפוקלורים והמלודים יותר בוינדיר ואת ההתקדמות המוזיקלית שחלה מהאלבום הקודם.
למרות שהאלבום הוא מבוסס פולק ומלודי יותר, עדיין נותרה בו האגרסיביות של הבלאק מטאל והוא נחשב לאלבום הכבד ביותר של וינדיר.
האלבום Arntor זכה לתשבחות מהללות ולביקורות חיוביות מאוד בתקשורת המטאל.
האלבום 1184 שיצא ב-2001 סימן פתיחת פרק חדש בהיסטוריה הקצרה של וינדיר, והיא הוכרזה כלהקה של ממש, כאשר ואלפאר צירף אליו מוזיקאים נוספים על בסיס קבוע.
גם האלבום הזה מראה כיוונים שונים ומתקדמים יותר מהאלבום הקודם, ולמרות זאת מעריצי הלהקה קיבלו את האלבום, וגם האלבום הזה זכה לתשבחות רבות.
קו הפולק\בלאק נשמר גם באלבום Likferd, אלבום האולפן הרביעי של וינדיר שיצא בשנת 2003 והצליח גם להיות מקורי משאר החומר של הלהקה.
בשנת 2004 פקדה טרגדיה את הלהקה, כאשר המוח והיוצר המרכזי מאחורי וינדיר, ואלפאר, ניקלע לסופת שלגים ומת כתוצאה מהיפותרמיה.
הלהקה פורקה מיידית, היות שחבריה הנותרים לא יכלו להמשיך להתקיים תחת השם וינדיר כשואלפאר אינו בלהקה עוד.
חלק מחברי ההרכב שנשאר הקימו את הלהקה ורייד (Vreid).
Valfar (טרייה באקן) - סולן, כלים עממיים.
קלטות דמו (ואלפאר - סולן, Sorg - גיטרה, Steingrim - תופים):
Valfar, ein Windir - 2004 (אלבום אוסף, מחווה למקים הלהקה המנוח ואלפאר).
וינדלי קי הוא אי מסוג קי הנמצא באיי הקיז העליונים בקבוצת איי הפלורידה קיז, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
האי ממוקם בין סמני המיל ה-84 וה-85 של כביש US1 (הכביש המהיר שמעל הים) החוצה את האי.
צפונית לאי נמצא פלנטיישן קי ודרומית לו נמצא קי מטקומבה העליון.
באי מצויות חלק משכונות העיירה איילמורדה.
בעבר היה וינדלי קי שני איים נפרדים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1870 מכונים איים אלה בשם "אמברלה קיז" (איי המטריה).
המפקד ציין כי באיים התגוררה משפחה אחת שהתפרנסה מחקלאות.
הסקר הגאולוגי משנת 1861 מציין את שני האיים בשם הנוכחי "וינדלי'ז קי" (Windley's Key) - היינו הקי של וינדלי - ככל הנראה שמו של חקלאי שהתגורר באי.
האי מופה על ידי צ'ארלס סמית' בשנת 1872.
בין השנים 1906–1907 בעת שהנרי פלאגלר בנה את הרכבת מעל הים, מילאו פועליו את מצר הים שבין שני האיונים, והפכו אותם לאי אחד.
באי עצמו התגוררו עובדים שעבדו במחצבות שהוקמו באי על מנת לספק אבנים לבניית מסילת הרכבת, ולימים לבניית הכביש המהיר מעל הים.
בין השנים 1934–1935 נבנה גשר בין האי לבין גראסי קי על ידי משוחררי מלחמת העולם הראשונה שעבדו במחצבות והתגוררו בצריפים באי.
האי ניזוק בצורה קשה בהוריקן יום העבודה של שנת 1935.
מאז 1940 פעל באי "תיאטרון הים" (Theater of the Sea) - דולפינריום בו הוצגו הופעות מדי יום.
העבודות במחצבות האי פסקו במהלך מלחמת העולם השנייה, והתחדשו עם תום המלחמה.
המחצבות נסגרו לבסוף בשנת 1968.
ב-10 בנובמבר 1979 נמכרו אדמות האי שהיו שייכות לחברת הרכבות, לצורך הקמת מבני מגורים באי, ותוכננה הצפת המחצבות על מנת ליצור לגונות פנימיות.
מדינת פלורידה התנגדה לתוכנית ורכשה את אדמות המחצבות בשנת 1986 לצורך הפיכתן לפארק גאולוגי מדינתי.
וינדונוס היה אל במיתולוגיה הקלטית שמקדש לו היה ממוקם באסארויי (בסמוך לשאטיון-סיר-סן בבורגונדי שבצרפת של ימינו).
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה וינדונוס עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
באתר מקדש האל שהתגלה התגלו מנחות שהובאו לאל - חלקן עשויים עץ אלון וחלקן אבן.
המנחות היו בצורת ידיים המביאות פירות או עוגה.
מנחות אחרות שהתגלו היו בצורת חלקי גוף נגועים במחלה, בבקשה מהאל שירפא נגעים אלה.
מרבית המנחות היו בצורת עיניים - דבר המעיד על האמונה ביכולת האל לרפא נגעי עיניים (ומסביר את שמו של האל).
וין סיל הוא מחדר פלוטוני רדוד – סיל המצוי במחוז קאמבריה בצפון-מערב אנגליה.
עוביו של הסיל הדולריטי מגיע ל-70 מטרים.
הסיל נוצר מחדירת מאגמה לשכבות סלעי משקע בתחילת הפרם, לפני 295 מיליון שנים, ומצוי מתחת למרבית שטח צפון-מערב אנגליה.
השם "סיל" נטבע לראשונה על ידי עובדי מחצבות בצפון-מערב אנגליה, והוא שימש להגדרת שכבות סלע שטוחות.
השימוש הראשון שנעשה בו היה בקריאת שמו של וין סיל.
גאולוגים שחקרו אותו זיהו את מקורו המגמטי וקראו כך לגופים דומים של סלע יסוד.
אותם עובדים קראו למחדר "וין" (Whin) – מונח ששימש אותם להגדרת סלע קשה וכהה.
סמוך לסוף הקרבון התרחשה מתיחת קרום כתוצאה מתהליכים טקטוניים.
מתיחה זו איפשרה למאגמה בטמפרטורה של יותר מ-1,000 מעלות צלזיוס לעלות ולחדור לשכבות סלעי משקע: אבן גיר, פצלים ואבן חול.
כתוצאה מכך נוצרו מקבצים של מחדרים תואמים תולאיטיים ודולריטים הנקראים "וין סיל רבתי" (Great Whin Sill).
מחדר קשור וקטן יותר הנמצא צפונית לו נקרא "וין סיל הקטן" (Little Whin Sill).
כאשר התקררה המאגמה התכווץ הסיל ונוצרו בו סדקים אנכיים שיצרו מבנים עמודיים המאפיינים את מחשופי הסיל לכל אורכו.
בשלבים מאוחרים התפתחה פעילות הידרותרמית, במהלכה חדרו פקטוליטים לסדקים.
הדולריט התפחם כאשר חדרו שוליים מטסומטיים לסדקים ולעורקים.
עמידותו של הדולריט לסחיפה יצרה בסיל כמה תוואים גאומורפולוגיים ייחודיים כמפלים גבוהים – דוגמת המפל הגבוה (High Force), ונמוכים – דוגמת המפל הנמוך (Low Force) ו"זרבובית הקדירה" (Cauldron Snout).
הסיל בנוי מסלע קריסטליני קשה וכהה בשם דולריט, המורכב בעיקר מהמינרלים פירוקסן ופצלת השדה ומכיל פגמטיטים מפותחים.
מחקר פטרולוגי של סלעי הדולריט בווין סיל הראו הבדלים משמעותיים בין "וין סיל רבתי" לבין "וין סיל הקטן".
האחרון נושא אוליבין ונחשב למורכב משלב מוקדם של גיבוש מפריט במאגמה.
לעומתו, הראשון נטול אוליבין ונחשב למורכב משלב מאוחר יותר של הגיבוש המפריט.
ואמנם, זוהו שני שלבי הזרקה של דולריט.
זיהוי זה התבצע באמצעות שני מחזורים של התמרות מגע, התואמים לתזוזה הטקטונית של צפון אנגליה בסוף הקרבון, לפני 295-300 מ"ש.
מחקר נוסף – שעסק בחקר הפלאומגנטיזם של האזור – תומך בריבוי מחזורים.
מחדרים רבים יוצרים תופעות שוליים, הניכרים גם בסיל זה.
כאשר היה עדיין סלע מותך, חומו הרב "אפה" והתמיר את הסלעים שבאו איתו במגע באמצעות התמרה הידרותרמית.
אבן הגיר הפכה לסוג שיש מקומי המוכר כ"גיר סוכר" (Sugar Limestone).
איירוינג ראמסס "וינג" ריימס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "דון קינג: רק באמריקה".
התפרסם בסרטים "ספרות זולה", "שחר המתים" ובסדרת סרטי "משימה בלתי אפשרית".
ריימס נולד בניו יורק וגדל בשכונת הארלם, בנם של רית'ר וארנסט ריימס.
הוא נקרא על שמו של העיתונאי היהודי-אמריקאי איירוינג ר.
ריימס החל לגלות עניין במשחק בעת שלמד ב"בית ספר למופעי אומנות".
לאחר התיכון למד באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס, שם פגש את השחקן סטנלי טוצ'י שנתן לו את הכינוי "וינג".
לאחר מכן עזב את מקום לימודיו לאחר שהתקבל לבית הספר ג'וליארד.
ב-1988 ריימס ערך את הבכורה הקולנועית שלו בדרמה הביוגרפית של פול שרדר "פטי הרסט".
הוא התפרסם לראשונה ב-1989 בדרמת המלחמה של בריאן דה פלמה "חטאי מלחמה" שם גילם את לוטננט ריילי.
לאחר מכן ריימס שיחק בתפקידים משניים לצידו של טים רובינס במותחן המסתורין "חיים בצל הסיוט" בתור ג'ורג', בקומדיה המשטרתית "עצור!
או שאמא שלי יורה" ובסאטירה הפוליטית "דייב" בה הופיע בתור סוכן השירות החשאי של ארצות הברית דאן סטיבנסון.
ב-1994 ריימס עלה למעמד של כוכב קולנוע בזכות תפקידו כמאפיונר מרסלוס וולאס בסרט הקאלט של קוונטין טרנטינו "ספרות זולה", ריימס זכה בתפקיד לאחר שהשחקן סיד הייג החליט לוותר עליו.
ההצלחה בעקבות תפקיד הקאלט שנתן בסרט זימנה לריימס תפקיד גדול במותחן הריגול של בריאן דה פלמה "משימה בלתי אפשרית" בתור גאון המחשבים לות'ר סטיקל המתדרך את הסוכן אית'ן האנט (טום קרוז) במהלך משימת הריגול.