tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף יולי מסרו השלטונות לידי הרב דוד כהנא את בית הכנסת חדשים לתפילה בלבד, תוך ציון שלא ירשו פעילות יהודית אחרת ולא תוקם בעיר קהילה יהודית.
בעקבות סיפוח לבוב לברית המועצות והאפשרות להגר לפולין עזבו רוב היהודים את העיר ועברו לפולין.
ברבנות הקהילה שימשו גדולי האחרונים.
הרב יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע, כיהן עד פטירתו בשנת ה'שע"ד (1614).
הרב אברהם רפפורט, מחבר "איתן האזרחי", עמד בראש ישיבה עד פטירתו בשנת ה'תי"א, 1651.
הרב שמחה הכהן ראפפורט נבחר לשמש כרב בשנת ה'תע"ז (1717), אך נפטר בדרכו ללבוב.
הרב צבי הירש אשכנזי בעל החכם צבי, כיהן תקופה קצרה בשנת ה'תע"ח (1718), אך הספיק לתקן תקנות חשובות בקהילה.
הרב יעקב יהושע פלק בעל ה"פני יהושע", נבחר בשנת ה'תע"ח (1718) לשמש כרב, אך לאחר כשנתיים דאג אחד מפרנסי הקהילה למנות את חתנו ר' חיים ב"ר ליזרל לרב, והפני יהושע גלה לבוצ'ץ, אך עדיין נשא בתואר רב העיר לבוב עד שנת ה'ת"צ (1730) שאז עבר לברלין.
הרב אריה לייב מאמסטרדם נכדו של הרבי ר' השיל מקראקא, וחתנו של החכם צבי, כיהן עד שנת ה'תק"א, שאז עבר לכהן באמסטרדם.
הרב חיים כהן בן הרב שמחה ראפפורט.
הרב חיים יהודה לייב אטינגא.
כנראה תקופה מסוימת שימש כמו"ץ, ולאחר מכן אב"ד.
הרב מרדכי זאב אורנשטיין, נכדו של הרב אריה לייב מאמסטרדם, בין השנים תקל"ט (1779) - תקמ"ז (1787).
הרב צבי הירש רוזאניש, נכדו של הפני יהושע, מחבר הספר תשע שיטות - עד שנת תקס"ה (1804), בה נפטר.
הרב יעקב משולם אורנשטיין בנו של הרב מרדכי זאב, בעל ה"ישועות יעקב", נבחר פה אחד בשנת תקס"ה (1805) לשמש ברבנות, עד פטירתו בשנת תקצ"ט (1839).
לאחר פטירת הרב אורנשטיין, נתמנה המטיף הרב אברהם כהן לרב המחוז בידי המחנה הפרוגרסיבי בעיר.
ב-1848 נרצחו כהן ובתו הקטנה כהן לאחר שארסניק נמסך למרק שאותו לגמה המשחה - יתר בני המשפחה חלו אך לא מתו.
החשוד ברצח שהשתייך לשמרנים בעיר הורשע בידי בית המשפט האוסטרו הונגרי לאחר שהעדים היחידים זיהו אותו במסדר זיהוי.
בית המשפט לערעורים זיכה אותו מחמת הספק בטענה שהזיהוי לא היה ודאי.
הרב יעקב נפתלי הרץ ברנשטיין, שנחשד בקשירת קשר להרעלה, שוחרר מבית המעצר לאחר שנה, כי לא נמצאו ראיות נגדו.
הרב יוסף שאול נתנזון שאשתו אדיל לבית איטינגא הייתה בת אחותו של הרב יעקב אורנשטיין.
בבחירות לרבנות בשנת תרי"ז (1857), גבר על גיסו הרב מרדכי זאב איטינגא, וכיהן ברבנות עד פטירתו בשנת תרל"ה (1875).
הרב צבי הירש אורנשטיין נכדו של הרב יעקב אורנשטיין, מחבר ספר "ברכת רצ"ה", בבחירות בשנת תרל"ה (1875) גבר על ר' יצחק אהרן ב"ר מרדכי זאב איטינגא.
שימש ברבנות עד שנפטר בשנת תרמ"ח (1888).
הרב יצחק אהרן ב"ר מרדכי זאב איטינגא, נכד אחות הרב יעקב אורנשטיין, כיהן בין השנים תרמ"ח (1888) - תרנ"א (1891).
הרב אריה לייב ברודא, בעל "מצפה אריה", חתנו של הרב צבי הירש אורנשטיין, כיהן כרב "חוץ לעיר" בין השנים תרס"ה (1905) - תרפ"ח (1928).
לאחר פטירתו לא מונה רשמית רב ל"חוץ לעיר".
בזמן כהונתו הביאו החסידים בעיר את הרב משה ברז"פ רפפורט מליז'נסק שישמש כרבם.
באותה תקופה היה הרב משה באב"ד רב "תוך העיר", אם כי כנראה לא נשא בתפקיד רשמי.
לאחר פטירת הרב אריה לייב ברודא כיהן הרב נתן נטע לייטר כממלא מקומו בפועל ב"חוץ לעיר".
הרב יצחק ציף שימש כרב "תוך לעיר" בין השנים תר"פ עד פטירתו ביום י"ב חשון שנת תרצ"ו.
אחריו כיהן הרב משה אלחנן אלטר באופן בלתי רשמי, עד שנספה בשואה בקיץ תש"ב.
בתחילת המאה ה-20 נוסדה בלבוב ספרייה יהודית, בשם בית הספרים של עדת ישראל בלבוב, והיא הייתה לאחת הספריות הגדולות ביותר מסוגה בגליציה.
הספרייה קיבלה משלמה בובר את אוספיו הפרטיים.
היא כללה כמעט כל ספר בתחום היהדות שראה אור במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 וכללה אוסף מיוחד של ספרי שאלות ותשובות.
עד לשואה ניהל את הספרייה יהודה כהן.
במהלך הכיבוש הנאצי של העיר הם חתמו את פתח הספרייה ולא פגעו בה.
עם כניסת הסובייטים לעיר הם מינו את דוד כהנא לספרן, והוא העביר את הספרים ממבנה הספרייה הישן ברחוב זיזניצקה למבנה אחר ברחוב סיקסטוסקי.
בסוף 1946 הועברה תכולת הספרייה לקייב.
בשנת 1969 לקהילה הוחזר בניין בית הכנסת חדשים, לאחר שפעל מספר שנים כמועדון ספורט.
כיום הצטמקה האוכלוסייה היהודית באופן ניכר כתוצאה מהגירה, ובמידה מועטה גם בגלל התבוללות.
מספר היהודים כיום מוערך בין 1000 ל-2000. מספר ארגונים מוסיפים לפעול בו.
כרב העיר מכהן כיום הרב מרדכי שלמה בולד, נציג חסידי סטולין קרלין.
סוצ'אבה היא בירת מחוז סוצ'אבה בדרום בוקובינה שברומניה.
ראשית הקהילה היהודית בסוחרים יהודיים שהוזמנו בידי נסיך מולדובה להתיישב במקום בראשית המאה ה-15 כדי לחזק את המסחר והכלכלה בעיר.
ההתיישבות היהודית במקום נמשכה באופן רציף למעלה מ-500 שנים, וייתכן אף קרוב ל-550, עד הגירוש לטרנסניסטריה בתשרי תש"ב (אוקטובר 1941).
בשיאה הגיעה הקהילה ל-8,000 נפשות והיוותה בסביבות 40% ואולי מחצית מכלל התושבים.
לאחר השואה שוב שגשגה הקהילה והגיעה ל-6,000 נפשות.
גלי עלייה לארץ ישראל והגירה למדינות המערב צמצמו את מספר היהודים עד לעשרות.
בראשית המאה ה-15, נסיך מולדובה, אלכסנדרו צ'ל בּוּן (הטוב) (1432-1400) הזמין יהודים מהונגריה וגאליציה שיעזרו בפיתוח הכלכלה והמסחר.
בחצי השני של המאה ה-15 שלט במולדובה הנסיך שטפאן צ'ל מארֶה (הגדול) (1504-1457) שהיה אוהד היהודים ורופאו האישי היה רופא יהודי בשם שמיל.
השליט בסוצ'אבה אחריו, הנסיך שטפאן רָזְבָן, פנה ליהודים סוחרים בבקשת עזרה לקידום הכלכלה והמסחר כמו הנסיך אלכסנדרו.
העיר הייתה חשובה בחיי המסחר כיוון שהסחורות שהגיעו מגאליציה והונגריה עברו דרך סוצ'אבה לנמלי הדנובה והים השחור.
באמצע המאה ה-17 ברחו יהודים מרוסיה והמדינות סביבה בגלל פרעות ת"ח ות"ט שחוללו הקוזקים בראשות חמלניצקי.
מהם הגיעו גם לסוצ'אבה והביאו עימם את החסידות והיידיש.
קהילה מאורגנת החלה להתקיים בראשית המאה ה-18. בראשה עמד רב שהיה ממונה על ענייני משפט, כספים ומעמד האזרח.
מינוי הרב נעשה בתמיכת הנסיך אַנְטיו (Antioh) קַנְטֶמִיר (1707-1705) שאישר ליהודים להתיישב בעיר.
בזמן כיבוש בוקובינה בידי "בית הבסבורג" האוסטרי ב-1775 חיו בסוצ'בה 50 משפחות יהודיות שכללו 203 נפשות (108 גברים ו-95 נשים).
הגנרל אנזנברג הורה ב-1782 לגרש את כל היהודים ש"התגנבו" לבוקובינה מ-1769 ולא שילמו מס שנתי בסך ארבעה גולדן.
כך גורשו 31 משפחות שמנו 90 נפשות.
היהודים התפרנסו בעיקר מייצור ושיווק של משקאות חריפים כמו יין שכר, בירה וכהל.
הצלחתם פגעה בעסקים דומים של הנוצרים ביאסי וסוצ'אבה.
בעלי העסקים הנוצרים יחד עם השלטון המחוזי וארגון יצרני הבירה טענו לפני השלטונות כי לבעלי המפעלים היהודיים אין אישורים הנדרשים להפעלתם.
טענתם התקבלה וכל מפעלי היהודים נסגרו ב-1802, הוחלט שליהודים בסוצ'אבה מותר להחזיק רק מזנון.
בלי קשר לכך, על כל יהודי המדינה ובכלל זה בסוצ'אבה הוטלו מיסים כבדים.
ב-1808 חיו בעיר 73 משפחות, וב-1817 עלה מספר ל-272 משפחות יהודיות, אך היו בקשיים כלכליים גדולים בגלל קושי לשלם את המיסים הכבדים.
לאחר אביב העמים ב-1848 עמים רבים קיבלו עצמאות, והיחס למיעוטים השתנה, וגם היהודים קיבלו שוויון זכויות מלא.
מקיסרות אוסטריה-הונגריה עד מלחמת העולם הראשונה (1918-1867)
תחת שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף אוהד היהודים, שהיה קיסר אוסטריה מ"בית הבסבורג" היה קיסר אוסטריה-הונגריה, שגשגה הקהילה היהודית והתפתחה במהירות.
מספר היהודים והיחס של מספר היהודים באוכלוסייה הכללית גדלו בהתמדה.
באותה תקופה רוב הבתים במרכז העיר היו בבעלות יהודית, ושם אחד הרחובות הראשיים היה "רחוב היהודים" (Judengasse), שם שנשמר בפי התושבים עד גירוש היהודים ב-1941 (תש"א).
ב-1930 (תר"ץ) מספר התושבים היהודיים היה 3,522 שהיוו כחמישית מהאוכלוסייה הכללית.
אחרי המלחמה העולמית הראשונה עד עלות הנאצים לשלטון
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת הקיסרות האוסטרו-הונגרית, נכפה על רומניה משטר דמוקרטי בחוזה ורסאי והיא נאלצה לכבד את מתן הזכויות ליהודים על אף האנטישמיות שרווחה בציבור הרחב ובשלטון.
הם מבחינתם רצו לסלק את היהודים מהחיים הציבוריים ומהמוסדות האקדמיים.
תנועות אלו לא היו יכולות לפעול כפי שרצו בגלל חוזה ורסאי, אך במצב שנוצר לאחר עליית הנאצים בגרמניה, הוציאו לפועל את המטרות שלהם.
הכמורה הנוצרית-אורתודוקסית הייתה אדישה לרדיפת היהודים.
גם מפלגות השלטון שהיו "המפלגה ה'ליברלית'" (של משפחת בראטיאנו), המפלגה הלאומית הרומנית והמפלגה הלאומית החקלאית של יוליו מניו, היו אנטישמיות.
אמנם הן לא קראו לרצוח יהודים, אך טענו כי ישנם יותר מדי יהודים ברומניה ויש לסלקם.
ב-1935 הודיעה המפלגה הלאומית החקלאית כי מצעה כולל העברת כל מקומות העבודה וניהול המפעלים לידי רומנים, וכך הוחמרו הגזרות וכל היהודים פוטרו ממקומות עבודתם שלהם ומתפקידי ניהול כדי שרומנים יתפסו את מקומם.
הגזרות הקשות הביאו לידי כך שרבים מיהודי הקהילה רצו לעלות לארץ, אך כיוון שמספר אישורי העלייה (סרטיפיקט) שהעניק שלטון המנדט הבריטי היו מועט, חלק נכבד לא הצליח לעלות.
בתרצ"ז (1937) נאסרה הופעת העתונות הדמוקרטית שרבים מהעיתונאים שלה היו יהודים ונקראה בידי האנטישמים "העיתונות המתייהדת", אך הופיעה עיתונות אנטישמית שהסיתה נגד יהודים, כמו "פורונקה וורמי" (Porunca Vremii) הקיצוני שהוביל את ההסתה הפרועה בעיתונות כלפי היהודים, "אוניברסול" (Universul) ו"קורנטול" (Curentul).
בערב תשעה באב באותה שנה נאסר על היהודים לעסוק בתעשיות המשקאות החריפים והטבק, שהיו עיסוקים מובילים בין היהודים.
בזמנה הוחלט על תכתיב וינה שבמסגרתו הועברו להונגריה 43,492 קמ"ר בצפון טרנסילבניה.
גזרות נוספות שהוטלו על היהודים: ענידת טלאי צהוב בצורת מגן דוד, דיבור בחנויות רק ברומנית, השארת העסקים פתוחים בשבת, ואיסור יציאה מהבית בין השעות 6 בערב עד 6 בבוקר.
בלחץ גרמני העביר המלך קרול השני ב-1937 את השלטון לממשלת גוֹגה-קוּזה האנטישמית הקיצונית שפעלה במשך 44 ימים מסוף דצמבר 1937 (טבת תרצ"ח) ל-10 בפברואר 1938 (ט' באדר א' תרצ"ח).
היא תכננה לגרש ולהשמיד את היהודים, אף לא הספיקה לפגוע כלל ביהודים וברכושם עקב שלטונה קצר הימים שנבע מקשיים כלכליים שהערימו עליה מדינות מערביות ודמוקרטיות.
ממשלה זו החליטה לעיין מחדש באזרחות היהודים כדי להצדיק את גירושם, ויהודים היו צריכים להשיג אישורים שונים, שביניהם אישורים שלא הייתה אפשרות לקבלם, תוך השפלה וסחיטת כספים.
בעקבות כך נשללה אזרחותן של משפחות יהודיות רבות.
לאחר נפילת ממשלת גוגה-קוזה, קמה ממשלת יון ג'יגוּרטוֹ שתפקדה כשנתיים.
בספטמבר 1940 ממשלת "חזית התחייה הלאומית" האטישמית מינתה בראה את הגנרל יון אנטונסקו שהנהיג את המדינה יחד עם התנועה הלגיונרית של הוריה סימה.
ב-28 ביוני 1940 נכבשו בסרביה וצפון בוקובינה על ידי הצבא האדום.
בחוזה שבין שתי המדינות שכלל העברת שטחים הדדית נקבעה תקופה קצרה שבה ניתן לעבור בין צד לצד.
יהודים ניצלו זאת לעבור מרומניה לברית המועצות, וביניהם מתושבי סוצ'אבה.
הרומנים האשימו את היהודים בפלישת הסובייטים, ורדיפת היהודים הגיעה לשיא.
הפרעות הרציחות ברומניה התרבו כשאחד מהמקרים החמורים ביותר שבהם היו פרעות יאסי.
רבים נרצחו או נותרו נכים לאחר שהושלכו מרכבות נוסעות.
ביולי 1941 הגיעו לסוצ'אבה אלפי יהודים שגורשו מעיירות וכפרים במחוז סוצ'אבה, ומצאו מקלט בבתי יהודים ובבתי התפילה.
הקהילה היהודית דאגה לרווחתם ככל שניתן.
אף שמסוצ'אבה עצמה לא גורשו יהודים, אך הם היו נתונים תחת גזרות קשות ככל יהודי רומניה.
בין השאר 30–40 גברים הוחזקו בבית הכנסת הגדול ובבית המדרש, כערבות לשלום החיילים הגרמניים והרומניים.
בהמשך הוחזקו גם נשים ובני הערובה הוחלפו כל שבועיים, למעט כמה אנטי-נאצים פעילים שהוחזקו כבני ערובה קבועים.
יחידות של הצבא הגרמני ישבו בעיר והתכוננו למלחמה נגד ברית-המועצות, ויהודים אולצו לעבוד בכפייה בהקמת בית חולים צבאי ב"פארק ארני".
בי"ז בתשרי תש"ב (8 באוקטובר 1941) הוקם גיטו, ובשלושת הימים שאחרי גורשו כל יהודי סוצ'אבה לטרנסניסטריה, כמו רבים מיהודי רומניה.
לאחר השואה מספר התושבים היהודים הגיע ל-6,000 בעקבות חזרתם של יהודים לעיר והגעתם של אחרים שגרו במקומות אחרים לפני המלחמה כמו מצפון בוקובינה ומצ'רנוביץ.
חלק מהחוזרים לא יכולים היו לחזור לבתיהם כיוון שרומנים פלשו לדירות לאחר שברחו.
למרות זאת הרוב מיהודי סוצ'אבה שחזרו קיבלו בחזרה את בתיהם.
השלטון היה אז קומוניסטי אך עד 1949 הקומוניסטים לא רדפו את הדת ואת הציונות.
כך הג'וינט היה יכול לעזור בשיפוץ בית הכנסת הגדול חוץ מסיוע בשיפוץ בית העלמין ועזרה במזון ולבוש.
וכך עם התבססות הקהילה היהודית ופתיחה מחדש של העסקים היהודיים, התעוררה הפעילות הציונית ורבים עלו לארץ.
לאחר הקמת המדינה נפתחו שערי רומניה ורובם ככולם של יהודי העיר הגישו בקשות לעלייה לישראל, רק הקומוניסטים המעטים לא הגישו בקשות והיו אנטי-ציוניים.
במרץ 1949 השלטונות אסרו את הפעילות הציונית ואסרו פעילים ציוניים.
חלק מהארגונים הציוניים כמו בית"ר ירדו למחתרת.
בתחילת שנות ה-50 התירו השלטונות עלייה לארץ באופן חד פעמי ויהודים לא מעטים עלו.
יהודים שהגישו בקשות לעלות בסוף 1953 פוטרו מעבודתם או סולקו מלימודיהם באוניברסיטה.
השלטון הרומני הוציא צו המחייב מסירת מטבעות זהב ומטבע זר לידי השלטונות ואוסר אחזקהם בידי ידיים פרטיות.
הצו גרם לפגיעה במצב היהודים שהיו בידם מטבעות כאלו, ומי שפעל בניגוד לצו ונתפס, עונה ולעיתים גם נשלח לעבודת פרך.
גלי עלייה נוספים היו בשנות ה-70 וה-80, לפי היתר השלטונות.
בסוף שנות ה-70 היו 600–700 יהודים בעיר והיום הם מונים עשרות בודדות.
יהודים לא מעטים היגרו למדינות המערב באירופה וצפון אמריקה.
ברבע הראשון של המאה ה-19 עדיין לא כיהנו רבנים והיה רק מורה לדת.
המורה לדת בתחילת המאה ה-19 היה גולדשטיין שאף שהיה אמור להישאר בתפקיד עד סוף אוקטובר 1810, ב-1821 עדיין החזיק במשרתו, וב-21 בספטמבר באותה שנה השיג תעודה מטעם הממשל המחוזי שהסמיכו לרשום גירושין של זוגות יהודיים כשאחד מבני הזוג התנצר.
בתקופות מאוחרות יותר הייתה בסוצ'אבה קהילה יהודית מכובדת שבה כיהנו רבנים חשובים כרב ואב בית דין.
כן פעלה בעיר החצר החסידית שוץ-ויז'ניץ שהוקמה בידי ר' משה הגר, נכדו של מייסד חסידות ויז'ניץ, ר' מנחם מנדל הגר שהיה נכדו של ר' מנחם מנדל מקוסוב, מייסד השושלת.
בנו ר' חיים הנהיג את החצר אחריו.
מרכז פעילותם היה ב"בית הכנסת גמילות חסדים".
רב ואדמו"ר חשוב נוסף שהתגורר בסוצ'אבה היה ר' יעקב מוסקוביץ (או מוסקוביץ'), נין ר' מאיר השני מפרמישלאן ונכד בתו מרים חיה.
היא נישאה לר' יואל שנפטר בתרמ"ו (1886) והם התגוררו בסוצ'אבה.
היא האריכה ימים יותר מבעלה והייתה ידועה כבעלת מופת בעזרת מקל שקיבלה מאביה, מבעלי המופת הידועים ביותר בחסידות.
היא ביקשה שלאחר מותה יניחו את המקל בקברה להגנה על העיר.
במלחמת העולם הראשונה כל העיירות בסביבה נשרפו למעט סוצ'אבה שנותרה שלמה.
היא נפטרה בכ"ה באדר תרס"ג ומעל קברה הוקם אוהל מפואר בבית העלמין הישן שהיה עוד פעיל אז.
לצידה נקברו בניה, ר' יעקב שלמה מגורה הומור ורבי מאיר, אביו של רבי יעקב.
בתשל"ה הועלו עצמותיה ארצה עם המצבות המקוריות ונקברו בהר הזיתים בחלקת כולל גליציה.
את מבצע העלאת העצמות עם המצבות ארגן האדמו"ר מבוטושאן רבי מרדכי פרנקל שהיה נשוי לבתו של רבי יעקב מוסקוביץ, מרים יהודית.
ר' יעקב ניהל בסוצ'אבה חצר עם בית מדרש גדול במרכזו.
בית המדרש היה מלא בתפילות, ולמדו בו תלמידי חכמים רבים שעמלו בלימוד התורה.
הוא הוגלה עם משפחתו לטרנסניסטריה והגיע לגטו שארגרוד שאליה הגיעה קבוצה די גדולה מיהודי סוצ'אבה.
ר' יעקב שרד את השואה וחזר לסוצ'אבה.
הוא נודע כאיש חסד ונדיב גדול לצדקה ומכניס אורחים.
בביתו עבדה טבחית שהכינה אוכל לכל אורח, ואת הכסף שקיבל תרם לצדקה.
ר' יעקב עלה לארץ והתיישב בחיפה, והקים בית כנסת ברחוב הלל בשכונת הדר.
בנו היחיד ר' זלמן לייב שסירב להנהיג עדה, נודע גם הוא כאיש חסד ונדבן גדול לצדקה, והיה מזכיר המועצה הדתית בחיפה.
רעייתו של ר' יעקב הייתה מרת פסיל בת ר' סיני הלברשטאם מז'מיגראד, חתן ר' נפתלי הורוויץ ממליץ שהיה אביו של ר' אלימלך הורוביץ ממליץ-קראקא ובנו של ר' ברוך הלברשטאם מגורליץ, בנו החמישי של ר' חיים הלברשטאם מצאנז.
הרב גרשון שטטנר כיהן בעיר כדיין.
בנוסף, הרב מאיר שפירא, בן דודו של הרב משה חיים לאו, נולד בעיר, וחזר אליה בנעוריו ושהה בה כשלוש שנים עד לנישואיו, כשבתקופה זו רב העיר היה ר' שלום מוסקוביץ.
מנהיגי הקהילה בראשית המאה ה-19 היו חברי ועד הקהילה הרש ברבר, פייביש האטנר, סולומון רורליך, יודה קראמר ויוסל באנדל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בשיא פריחתה של הקהילה, היה יו"ר ועד הקהילה העו"ד ד"ר אדולף פינקלר וסגנו היה שמואל (סמואל) הלמן.
בוועד באותו זמן היו חברים עוד ארבעה ובהם רופא העיר, ד"ר יעקב קרמר, והעו"ד ד"ר ליאו בוגן.
מזכיר הקהילה אז היה סלומון גוסטמן ו"המורה לדת" היה ברנהרד פרנקל.
תקציב הקהילה באותה תקופה היה 100,000 קרונן.
כן כיהנו בראשות ועד הקהילה המשפטנים ד"ר מאיר טייך, ד"ר היינריך לופול שהיה גם יועץ עירוני ומנהל ה"אוסטבנק" וד"ר חיים קופפרברג שנשא בתפקיד בשנים 1958-1946.
שבעה בתי כנסת, שני שטיבלים ובית מדרש פעלו בעיר כשהראשון הוא בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18. ב-1771 נשרף בית הכנסת הגדול.
השלטון האוסטרי הסכים להקמתו מחדש רק ב-1781. ב-1799 שופץ בית הכנסת הגדול, ונחנך מחדש כשאת אבן הפינה לבניין החדש הניח ר' חיים טירר מצ'רנוביץ.
היום קיים על תילו רק "בית הכנסת גמילות חסדים" כשאת השאר הרסו הקומוניסטים.
מבית הכנסת הגדול נותרו רק הקירות.
בית כנסת נוספים היו "בית הכנסת חברת תהילים", בית כנסת החייטים", בית הכנסת הוותיקים", ובתי הכנסת של הרבנים הגר ומוסקוביץ', שני שטיבלים היו של חסידי ויז'ניץ וחסידי סדיגורה.
"בית המדרש הגדול" נוסד ב-1860. בכל בתי הכנסת, בשטיבלים ובבית המדרש התפללו בוקר וערב והם היו מלאים בחגים.
שלושה בתי עלמין יהודיים ידועים בסוצ'אבה (ראה מאמר עליהם ב"מאמרים על סוצ'בה" בקישורים החיצוניים).
בית העלמין העתיק הוקם בגבעה בפאתי העיר כבר בראשית הקהילה היהודית על פי הכתובות העבריות שעל המצבות.
בבית העלמין הישן הקרוב למקום בית הקברות העתיק, הופסקה הקבורה מסוף המאה ה-19, והיהודים קברו את מתיהם בבית העלמין החדש יותר שהוקם ב-1892.
הקהילה הפעילה משחטה לעופות במרכז העיר ומשחטה לבהמות למרגלות "מצודת שטפן הגדול", והחזיקה כמה שוחטים.
על מוסדות החינוך נמנו גן ילדים, תלמוד תורה שבו למדו חומש וגמרא ועברית, ובית ספר תיכון יהודי שפעל בשנות ה-20 בבניין סמוך לבניין הקהילה כשמשנת 1925 שפת הלימוד בו הייתה רומנית בגלל חוק המחייב את כל בתי הספר במדינה ללמד ברומנית.
וכן היו "חדרים" ומלמדים פרטיים, כולל מלמדים לתלמוד ברמה גבוהה מאשר בתלמוד תורה.
במשך שנים רבות בית המרחץ היחיד בסוצ'אבה היה שייך לקהילה היהודית וכלל גם מקווה .
הקהילה הפעילה חברת גמילות חסדים שממנה את "בית הכנסת גמילות חסדים" אך עיקר פעילותה היה צדקה וחסד ובין השאר העניקה הלוואות לסוחרים ללא גביית ריבית, לעומת הבנקים שהיו מלווים בריבית ומתנים את ההלוואה בקבלת בטוחות.
לרוב זה היה נעשה רק על סמך האמון בין הלווה למלווה ללא שטר או מסמך כתוב כלשהו.
פעילות החסד מרכזית הייתה איסוף כסף לנזקקים.
אם זה עבור עניים, או אף אדם שאינו נצרך בימים כתיקונם, אך בגלל מחלה או צרה אחרת הוא זקוק לסכום כסף מעל ליכולתו הכלכלית.
רוב הקהילה הייתה שומרת מסורת וכל מקומות התפילה היו מלאים בתפילות החגים.
כל בעלי העסקים היהודיהם סגרו את חנויותיהם ומפעליהם בשבתות וימים טובים.
בחודש אלול נהרו היהודים לבית העלמין.
בערב יום הכיפורים נאספו בבתי הכנסת תרומות לעניים ולקרניות הציוניות כמו קרן קיימת לישראל וקרן תל חי, ועוד.
בחג הסוכות היה לפחות אתרוג אחד מארץ ישראל בכל אחד ממקומות התפילה.
ועד הקהילה דאגה לכל צורכי הדת ולעזרה לנזקקים.
פעולות צדקה וחסד והכנסת אורחים רבים נעשו גם באופן פרטי מתוך אמונתם ואופיים של יהודי העיר.
החינוך הדתי התקיים בתלמוד תורה ו"חיידרים" פרטיים שהחזיקה הקהילה ובמלמדים פרטיים שביניהם היו כאלו שלימדו תלמוד ברמה גבוהה יותר מאשר בתלמוד תורה.
אלו שלא היו דתיים שלחו את ילדיהם לגן ילדים ולבית ספר.
בית הספר היהודי-גרמני החילוני הוקם ב-1790 והמורה הראשון היה אנוך גולדנטל גידף את הדת היהודית והיה בלתי אהוד בגלל זה אף על החילוניים בעיר, כפי שמופיע בדו"ח מ-17 ביוני 1791. היה גם בית ספר תיכון יהודי שמתרפ"ה (1925) הייתה חובה ללמד בו ברומנית.
תנועת הנוער "הנוער הציוני" החזיקה ספרייה ולהקת תיאטרון שהציגה בין השאר את ההצגה "איש האפר" שקצרה הצלחה רבה והועלתה גם בבורדוז'ן (או בורדוז'ני) ופלטיצ'ן.
גם לסניף "פועלי ציון" הייתה להקת שחקנים שהעלתה בהצלחה הצגות ומחזות של שלום עליכם, י"ל פרץ וש' אנסקי, ועוד.
כן הופיעו בעיר אומנים מפורסמים דינה קניג, סידי טל, סבילה פאסטור, אלכסנדר מויסי והלהקה מווילנה עם פאול בארטוב, שהציגו הצגות ומחזות נודעים (כולל המחזת ספרים מפורסמים) כמו "הדיבוק" (אופרה של אנסקי), טוביה החלבן (המחזת ספרו של שלום עליכם) וקוני למל (מחזמר של אברהם גולדפדן).
עוד פעלה בסוצ'אבה אופרה ביידיש ביוזמת ד"ר וולף שרף.
בסוצ'אבה גם הייתה פעילות מוזיקלית ענפה.
מוזיקאים מהקהילה, בהם איזידור קאן שהיה ידוע בבוקרשט וד"ר יוסף הלפרן שהיה מנהל הגימנסיה היהודית בסוצ'אבה, הופיעו בקונצרטים שונים.
כמו כן, היו בקהילה לפחות ארבעה מורים למוזיקה.
הפעילות הספורטיבית החלה ב-1912 עם ייסוד ארגון הכוח על ידי ד"ר אדולף וגנר כשהענפים הראשונים היו הכדורגל והכדוריד.
ב-1928 הוקמו מועדון הספורט "הנצח" וארגון מכבי עם ענפי הכדורגל ההתעמלות וכדוריד נשים והמשך גם טניס שולחן.
ספורטאים יהודיים רבים השתתפו ב"מכביאדה" שאורגנה בסוצ'אבה.
המשחק הנפוץ ביותר בסוצ'בה היה שחמט.
אלוף האזור סוצ'בה בשחמט היה ישראל היבנר שהגיע פעמיים לחצי גמר אליפות רומניה בשחמט בהופעות מכובדות מאוד בבוקרשט ב-1955 וביאסי ב-1956.
פרנסת היהודים הבולטת ביותר הייתה בתעשייה ומסחר, כשהתעשייה והמסחר הרווחים היו של משקאות חריפים.
יהודים לא מעטים החזיקו חנויות ובתי עסק שונים, והיו בתי מלאכה מגוונים.
לא מעט יהודים היו רופאים ורוקחים, עורכי-דין ומשפטנים, אנשי הוראה וחינוך, וכן היו מתווכים, מנהלי חשבונות, חלפני כספים ומנהלי בנקים, סוכני נסיעות, מוזיקאים ושחקנים, וספורטאים.
לאחר פיצוץ גשרי הרכבת מעל הנהר סוצ'אבה במלחמת העולם הראשונה כשמאז הרכבת לא הגיעה לעיר, היו יהודים שהתפרנסו מהובלה והסעה.
יהודי העיר היו ברובם משכילים והיה להם תפקיד חשוב בחיים הציבוריים.
תחומי מסחר נוספים על מסחר משקאות חריפים היו: תבואה, בדים, פרוות, עורות, דברי סדקית, ועוד.
בסוצ'אבה פעלו מגוון רב של בתי עסקים: מפעלים ובתי חרושת לייצור משקאות חריפים כמו בירה ויי"ש, מי סודה, ממתקים, שימורי דגים, גרביים, סבון;
בסוצ'אבה פעלו מגוון בעלי מלאכה: חייטים, תופרות, נגרים, סנדלרים, פחחים, ספרים, רפדים, זגגים, סיידים, שענים, שרברבים, ועוד.
החייטות הייתה המקצוע הנפוץ ביותר בין בעלי המלאכה ואחריה הפחחות.
המקצועות המובילים אחריהן הן השענות, הנגרות, הסיידות והסנדלרות.
בתחילת המאה ה-20 מונה לרופא העיר ד"ר יעקב קרמר, היהודי שסיפק לעניים תרופות בחינם.
הוא פעל עד להתמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אחד הרחובות בעיר נשא את שמו עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה היה הרופא למחלות פנים, ד"ר יעקב ויינפלד נציג העיר בבית הנבחרים של בוקובינה ומרצה בפקולטה לרפואה בווינה.
למרות הצלחת רופאים יהודים אלה ואחרים, הייתה אפליה כלפי יהודים: היו מגבלות על התמחות של סטודנטים לרפואה יהודיים, ולא היה רופא יהודי ראשי במחוז סוצ'אבה.
אמנם, בזמן מסוים ד"ר דיקמן היהודי כיהן כרופא גדודי.
רוב הרופאים היהודיים למדו באוסטריה ובאיטליה כיוון שברומניה הייתה באופן רשמי הגבלה על מספר היהודים המתקבלים ללימודי רפואה.
היהודים שכבר התקבלו ללימודים הוקנטו, הושפלו או הושבו בספסלים המיועדים רק ליהודים, וחלקם הורחקו מהלימודים בתואנות שונות.
בנוסף הטילו עליהם מיסים מיוחדים ואסרו עליהם לנתח גופות של נוצרים.
פעמים רבות נאלצו להביא גופות יהודים, ובמקרים אחרים זייפו מסמכים והביאו גופות של נוכרים.
הרופאים היהודיים היו בתחומי רפואה רבים: רפואת ילדים, מחלות פנים, אונקולוגיה, גינקולוגיה, דרמטולוגיה, נאורולוגיה, רדיולוגיה, אף אוזן גרון, רפואת עיניים, רפואת שיניים, מנתחים, מרדימים, וטרינריה.
וכן בין הנשים היהודיות היו גם רופאות וגם אחיות ומיילדות.
ככל מהיהודים, גם הרופאים גורשו לטרנסניסטריה.
רובם חלו בטיפוס הבהרות שבה נדבקו ממטופליהם שחלו במחלה, ורובם ככולם נפטרו בגטו שארגורוד שאליה גורשו חלק נכבד מיהודי סוצ'אבה.
לאחר השואה פתחו מרפאות בסוצ'אבה רופאים שחזרו לביתם וכן כאלו שהיו ממקומות אחרים לפני המלחמה.
רופאים רבים שבאו מצפון בוקובינה נוספו בסוצ'אבה ובסביבתה בשנים 1946-1945. כל המרפאות הפרטיות נסגרו ב-1948, ועוד לפני כן באותה שנה נפתחו כל והפקולטות לרפואה המוסדות הרפואיים לכולם ללא הבדל לאום.
כמה רופאים מהעיר נאסרו בזמן השלטון הקומוניסטי מפני שנחשדו בהחזקת זהב ומט"ח.
חלקם עלו לישראל ועבדו בה כרופאים וחלקם היגרו למדינות אחרות.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו בסוצ'אבה שלושה בתי מרקחת בבעלות יהודית של ויינגרטן שבו עבדו רק יהודים, של בישוף ושל קאבא, ועוד שניים ביישובים אחרים במחוז באיצקאן (של אטי ואמיליה ברילאנט) ובבורדוז'ן (של בראדר).
כן היה בית מרקחת של יהודי שבו עבדו יהודים.
לאחר השואה נוספו כמה בתי מרקחת בבעלות יהודית, ובהם של ברטה בסלר שעבר לפני המלחמה אצל קאבא, של האחיות ברילאנט שעברו לסוצ'אבה, ושל פיני קרנר (ששינה משפרפבר) שעבר בבית המרקחת הלא יהודי.
ב-1948 הולאמו כל בתי המרקחת וכל הרוקחים הפכו לשכירי המדינה.
אמיליה ברילאנט הייתה מנהלת בית המרקחת של בית החולים בעיר, והרוקח צווילינג (בורקיס) מונה למנהל בית מרקחת של מרפאות הפוליקליניקה.
ישנה הבחנה בין כמה תקופות ביחס מערכות המשפט ליהודים מסוצ'אבה והסביבה (למעשה בכל המדינה שאליה היה שייך האזור בתקופה מסוימת) שלמדו משפטים ועבדו במערכות המשפט.
בתקופת המושלים במולדובה (עד 1774) המשפט בקהילות היהודיות התנהל לפי הדגם הטורקי/עות'מאני שבו מונה חכם באשי שהיה הרב הראשי של האימפריה העות'מאנית בתחילת המשרה שבה היה חכם באשי אחד בכל האימפריה, ובהמשך מונו למשרה זו רבנים בערים נוספות ובהן ירושלים, וכל אחד מהן היה ממונה על האזור שלו.
החכם באשי הראשון מונה ב-1839 בקושטא והיה כאמור הרב הראשי של כל האימפריה.
כל חכם באשי היה נציג רשמי של השלטונות בפני היהודים ולהפך.
הוא שפט בעניינים דתיים, גבה מיסים ומינה רבנים בקהילות קטנות.
אך היהודים העדיפו פעמים רבות לפתור סכסוכים בלי נציג רשמי של השלטונות אפילו החכם באשי שהיה רב חשוב.
הם פנו לרבנים אחרים ליישב ההדורים ביניהם.
יהודים שנדרשו להתייצב לפני ערכאות המדינה חויבו להישבע בשבועה היהודית המשפילה (more judaico) שנקבעה בידי המושל גריגורה גיקה (1741-1739) ובוטלה ב-1912.
המשפטן היהודי הראשון מסוצ'אבה שידוע עליו היה מנדל הירשל שחי במאה ה-18.
התקופה האוסטרית (1918-1775 - בית הבסבורג והקיסרות האוסטרו-הונגרית) בעצמה מתחלקת לשתי תקופות: עד "אביב העמים" ב-1848 היה היחס למיעוטים וליהודים בייחוד, עוין בכל העניינים.
לאחר מכן, עמים קיבלו עצמאות במולדתם ומיעוטים מחוץ למולדתם קיבלו שוויון זכויות.
כשנכנס לתוקף חוק שוויון הזכויות ב-1867, עם הקמת קיסרות אוסטריה-הונגריה, עדיין היו מעט יהודים מסוצ'אבה שלמדו משפטים בווינה.
אחר כך גדל מספר היהודים שלמדו משפטים ובייחוד אחרי הקמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ.
היהודים מסוצ'אבה שלטו בגרמנית שהייתה שפת הלימודים כיוון שגם בתיכון היהודי בסוצ'אבה שפת הלימודים הייתה גרמנית, וגם יהודים מאזורים אחרים שלטו בגרמנית כיוון שבתקופתו של הקיסר פרנץ יוזף, השפה הגרמנית הפכה לשפת אם בבתי-אב יהודיים רבים.
יהודים למדו משפטים מתוך הצורך להיות בקיאים בחוקי המדינה ולהגן עליהם ועל משפחותיהם בשעת הצורך, ואחוז היהודים בפקולטה למשפטים בצ'רנוביץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה בטווח 30–40 אחוזים מכלל הסטודנטים.
בין היהודים מסוצ'אבה שלמדו משפטים ועריכת דין, היו שכיהנו בתפקידים בכירים שונים כמו בכירים בעיריית סוצ'אבה ובעיריות אחרות במחוז, למשל באיצקן (איצקני), ומנהלי בנקים.
רבים מהם היו פעילים בקהילה היהודית, בארגונים ציוניים ובמפלגות שונות.
מבין אנשי המשפט הידועים בסוצ'אבה לפחות שישה שופטים.
לאחר התמוטטות הקיסרות האוסטרו-הונגרית ומעבר בוקובינה לרומניה, השפה השלטת בכל המוסדות הייתה רומנית, שבה היהודים לא שלטו, מה שהקשה על קבלתם לעבודה.
אך בכל מקרה השלטון והציבור הרומני היו רוויים באנטישמיות, והיה יחס עוין ליהודים.
אך בעקבות סעיף חוזה ורסאי, חוזה השלום לאחר מלחמת העולם הראשונה, הושארו מספר שופטים יהודיים בתפקידיהם.
בפקולטה למשפטים בצ'רנוביץ הייתה אווירה עוינת ביותר כלפי היהודים, ובעקבות התפרצויות אלימות בין סטודנטים רומנים ליהודים שנבעו מההתנהגות האנטישמית כלפי היהודים, סולקו דווקא הסטודנטים היהודים.
כן סולקו עורכי הדין היהודיים מלשכת עורכי הדין בצ'רנוביץ.
מספר הסטודנטים היהודיים למשפטים מסוצ'אבה וממקומות אחרים הלך ופחת מפני שלא שולבו במערכת המשפט, ושנתיים לפני הגירוש לטרנסניסטריה לא התקבל אף לא יהודי אחד ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ.
לאחר השואה היהודים שוב קיבלו את זכויותיהם האזרחיות.
לשכת עורכי הדין קיבלה את כל עורכי הדין היהודיים שחזרו, ומשפטנים יהודים קיבלו משרות שונות כעורכי-דין וכשופטים.
למרות זאת, רובם ככולם רצו לעלות ארצה, ולא נותר בסוצ'אבה יותר מעו"ד יהודי אחד מכל המשפטנים.
לפני מלחמת העולם הראשונה הרכבת הגיעה עד לסוצ'אבה, ואף היו שתי תחנות רכבת בעיר.
במלחמה הופצצו הגשרים מעל הנהר סוצ'אבה, ובה מסילות הברזל שהוליכו לעיר.
לאחר המלחמה לא נבנו מסילות ברזל חדשות במקומן, והתחנות הקרובות ביותר לסוצ'אבה היו בבורדוז'ני ובאיציקני שבמחוז סוצ'אבה, בסביבות שלושה-ארבעה קילומטרים ממרכז סוצ'אבה.
עשרות יהודים ניצלו את המצב והתפרנסו מהובלת סחורות והסעת אנשים בין סוצ'אבה לתחנות הרכבת הללו בעגלות ובכרכרות.
למעשה החלו במקצוע זה כבר בזמן המלחמה לאחר שהרכבת הפסיקה להגיע לסוצ'אבה.
לאחר המלחמה החלו להסיע אנשים בכרכרות עם שני סוסים בנסיעה שהייתה נוחה יותר וגם יקרה יותר מאשר עם סוס אחד.
מעבר לנסיעות לשתי תחנות הרכבת היו נסיעות בתוך סוצ'אבה ומסוצ'אבה ליישובים בסביבה כמו של רופאים שנקראו לטפל בחולים.
לעגלונים, שכמעט כולם היו יהודים, הייתה תחנה קבוצה במרכז סוצ'אבה.
העגלונים היהודיים עבדו ביום ובלילה אך לא בשבתות וימים טובים.
חלק מהם שכרו לזמנים אלו עגלון נוצרי.
בין שתי מלחמות העולם לא היו מכוניות פרטיות, מוניות ואוטובוסים, למעט מעין אוטובוס קטן שהיה מסיע מסוצ'אבה לערים ועיירות בסביבה.
אך היו משאיות ורכבים קטנים כתחבורה ציבורית ממונעת.
לאחר השואה עגלונים יהודיים שחזרו לסוצ'אבה, חזרו לעבודתם אך לתקופה קצרה, גם מפני שכולם התכוננו לעלות לארץ, וגם מפני שהחל לפעול קו אוטובוסים בין תחנות הרכבת לסוצ'אבה.
עגלון בשם שמעון הולצברג היה העגלון האחרון במקצוע שפרנס כ-30 משפחות יהודיות.
התנועה הציונית בסוצ'אבה נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה לה השפעה רבה על חיי היהודים בעיר.
היא שלחה שני נציגים לקונגרס הציוני הראשון, ובתרס"ו (1906) אירחה הקהילה היהודית בעיר את ועידת כל הארגונים הציוניים בבוקובינה.
פעילות הארגונים הציוניים התמקדה בהסברה וחינוך, איסוף כספים לקרן קיימת לישראל וקרן היסוד, והמטרה העיקרית הייתה הכשרת חלוצים והעלאתם ארצה.
בסוצ'אבה פעלו 3 תנועת נוער ציוניות: בני עקיבא של המזרחי, בית"ר של הרוויזיוניסטים, והנוער הציוני של "הציונים הכלליים" שהוקמה רק בתרצ"ט (1939), ובגלל הרדיפות כלפי היהודים היו בה מעט חברים והיא פעלה פחות מ-3 שנים עד לגירוש.
היא הוקמה מחדש לאחר השואה והייתה סניף מבוסס עד האיסור על הפעילות הציונית.
עוד היו סניפים של קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, וכן פעלו בעיר המוסדות האקדמיים הציוניים "מדע" ו"תקווה".
הפעילות הציונית בעיר הואצה בשנות ה-30 וצעירים לא מעטים עלו לארץ מתרצ"ב (1932), כשהראשונים היו חברי בית"ר.
סניף תנועת המזרחי בסוצ'אבה נוסד בתרע"ח (1918) בימי הרב משה חיים לאו שהיה ציוני נלהב.
חייל יהודי דתי שנשאר בשוץ אחרי מלחמת העולם הראשונה אסף צעירים דתיים אחרים ב"בית הכנסת החייטים" ("שניידרשה שול" ביידיש) וסיפר להם על התנועה הציונית ועל תנועת "המזרחי" שדוגלת ב"ארץ ישראל לעם ישראל לפי תורת ישראל".
התנועה זכתה לחיזוק מיוחד בזמנו של הרב משולם ראטה שהיה איש התנועה, ביקר בסניפי התנועה ועודדם למבצעים למען הארץ.
הוקם סניף של תנועת "תורה ועבודה" שהוקמה בפולין בידי שמואל חיים לנדוי, ובתר"ץ הוקם הסניף של תנועת הבת החלוצית-מעשית "תורה ועבודה - השומר הדתי".
פעילות הנשים הדתיות התקיימה במסגרת הארגון "רות".
סניף תנועת הנוער "בני עקיבא" הוקם בידי חברי ה"מזרחי" בתר"ץ (1930).
אחד האישים הבולטים במזרחי לפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה היה ישראל שפירא שנולד בסוצ'אבה בתרנ"ב (1892).
הוא עלה לארץ בתרפ"ה (1925) והיה ממייסדי קריית מוצקין וראש היישוב הראשון.
מוותיקי קריית שמואל הסמוכה היו האחים שמואל-יצחק, זלמן וקלמן שכטר שהיה ממייסדי סניף "בני עקיבא" בעיר.
הפעילות בסניפים השונים נתמכה בידי שליחים מהארץ ובהם הרב מיימון שהרצה הרצאות מאלפות על יישוב ארץ ישראל, שלמה זלמן שרגאי, נחום נרדי ונתן ביסטריצקי.
ר' ברוך הגר, הרבי מויז'ניץ, ריכז את פעילות המזרחי בבוקובינה.
בתרפ"ט (1929) התקיימה ועידת צעירי המזרחי בצ'רבוביץ ובה שלושה נציגים מסוצ'אבה, ובוועידת המזרחי בתרצ"ג (1933) שהתקיימה באותו מקום השתתפו שנים-עשר נציגים מהקהילה.
בעקבות ההגבלות הנוקשות של שלטון המנדט הבריטי לאחר ועידת סאן-רמו בתר"פ (1920), התחזקה מאוד התנועה הרוויזיוניסטית הבלתי מתפשרת.
סניף הציונות הרוויזיוניסטית בסוצ'אבה נוסד ב-1930 עם תנועת הנוער בית"ר, שנתיים לאחר הוועידה הראשונה של התנועה הציונית הרוויזיניסטית ברומניה שהתקיימה בצ'רנוביץ בתרפ"ח (1928) ובה הייתה נציגה מסוצ'אבה.
מאות בנים ובנות היו חברים בסניף בית"ר והיו מחולקים ל"צרורות" כש"צרור" בחורים נקרא תל חי וצרור בחורות נקרא שרה צ'יזיק.
"תל חי" הייתה גם ברכת השלום של התנועה לכר המקום שבו נפל יוסף טרומפלדור ושבעה מחבריו בי"א באדר תר"פ.
פעילות כל "צרור" כללה לימוד עברית, תולדות עם ישראל, ציונות וידיעת הארץ.
סניף הציונות הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה ארגנו בעיר אספות ומשפטים ציבוריים, ואספו כסף בעבור קרן תל חי.
היהודים שחזרו לסוצ'אבה אחרי המלחמה או היהודים שבאו לסוצ'אבה כשהתגוררו במקומות אחרים לפני השואה, היו ברובם ציוניים, ועם התבססות הקהילה היהודית התעוררה הפעילות הציונית.
כשנפתחו שערי הארץ לאחר הקמת המדינה עלו רבים לישראל.
לאחר האיסור על הפעילות הציונית בתש"ט (1949) של השלטון הקומוניסטי שקם ברומניה לאחר המלחמה, הגישו לא מעטים בקשות לעלייה והם סולקו מעבודתם או מלימודיהם האקדמיים.
אך בפעמים מזדמנות אישרו השלטונות לעלות לארץ, וכך היו גלי עלייה מסוצ'אבה ומקומות אחרים בשנות ה-50, בשנות ה-70 ובשנות ה-80.
יהודי סוצ'אבה היו פעילים בשלוש מפלגות:
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שרוב חברי הסניף שלה בסוצ'אבה היו יהודים והיו"ר היה המשפטן ד"ר ברוך שאפר.
ד"ר שאפר היה ראש העירייה לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא יזם את בניית תחנת חשמל ב-1911 ואת תיעול העיר.
אף שנאסרה בידי שלטונות רומניה מ-1922 היו בסוצ'אבה גרעין קומוניסטית בין שתי מלחמות העולם שכמעט 90% ממנו היו יהודים.
קומוניסטים ובכלל זה יהודים מהמפלגה נרדפו בידי השלטונות ומהם נאסרו או הוגלו למחנות שביניהם מחנה וופניארקה בטרנסניסטריה שנודע לשמצה.
המפלגה היהודית, שבה תמכו רוב יהודי סוצ'אבה בבחירות לבית הנבחרים ב-1931 ו-1932. המפלגה השיגה סבסוד ממשלתי למעונות הסטודנטים, הנחה של 75% לאגרת דרכון לעולים והקלות לארגון תנועות נוער ציוניות.
הקהילה היהודית במושינה (פולנית: Muszyna) שבפולין התקיימה מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לחורבנה בשואה.
בישופי קרקוב, ששלטו במושינה בין המאה ה-14 למאה ה-18, לא אישרו לכל אורך שלטונם התיישבות של תושבים לא נוצרים באזור.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר הגיעו אליה מנובי-סונץ ומכפרי הסביבה רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ולאחר חלוקת פולין שהביאה לחילון העיר.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1883, 154 מתוך 1,852 תושבי העיר היו יהודים.
מספר היהודים שולש במהלך שלושת העשורים הבאים, ובשנת 1910 חיו במושינה 433 יהודים, שהיוו קרוב ל-16 אחוז מהאוכלוסייה הכללית.
יהודי מושינה השתייכו לקהילת נובי סונץ' (צאנז) עד לשנות ה-70 של המאה ה-18. רק במפנה המאה הם הקימו קהילה עצמאית משלהם על מוסדותיה; בית כנסת (1890, ברחוב הקרוי כיום אנתוניאגו קיטי), בית עלמין (מכיל כ-80 מצבות רובם בעברית, הראשון משנת 1900) וחברה קדישא.
הקהילה חלשה כנראה על הקהילה היהודית בקריניצה הסמוכה.
בשנת 1885 נתמנה ר' יחיאל נתן הלברשטאם (בנו של ר' משה הלברשטאם מאדמו"רי צאנז) לרב הקהילה, עד שעבר לכהן בבארדיוב.
בשנת 1904 ירש ממנו אחיו ר' אריה לייב את כס הרבנות בעיר.
ר' אריה לייב עמד גם בראש חצר חסידות עד לשואה, שבה נספה.
יהודי העיר היו ברובם חרדים והווי הקהילה היה חסידי בהשפעת מרכזי החסידות ששכנו בסמוך למושינה (חסידות צאנז בנובי סונץ, וחסידות באבוב בבובובה).
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פרחו בקהילה ארגונים פוליטיים וארגוני צדקה יהודיים בעלי אופי ציוני, כמו הנוער הציוני - ארגון צופים שהוקם בתחילת 1930, והציונים הכלליים - שהכין יהודים לעלייה לארץ ישראל.
מלבד אלה, פעלה בקהילה אגודת סוחרים יהודים וקופת צדקה "גמילות חסד" להלוואות כספים שנתמכה בידי הג'וינט.
בניגוד לרוב תושבי העיר, יהודי מושינה עסקו בעיקר בפעילויות שאינן חקלאיות, וכיוון שכך תרמו רבות לצמיחה הכלכלית בעיר.
הם התפרנסו בעיקר במסחר ובתחום אספקת שירותים למבריאים וקייטנים, בעיקר יהודים שבאו לנפוש במושינה ונזקקו לאוכל כשר.
העיר שאפה להפוך לעיירת קיט אזורית והקימה לשם כך תשתית תיירות נרחבת שכללה שירותי הסעדה, לינה ומתקנים ציבוריים.
מעל 30% של מסעדות העיר היו בהנהלת יהודים, ולקראת סוף שנת 1920 פעלו בעיר רק שני מלונות: האחד בבעלותו של חיים וייס ומלון שנוהל בידי חזקל רייך.
בשנת 1930 כבר פעלו בעיר מספר רב של חדרי נופש (בהם בית הבריסטול המפורסם שהיה בבעלות משפחת חיים וייס) שהמוניטין שלהם משכו מבריאים רבים לאזור.
בשנת 1936 פרצו מהומות אנטישמיות במושינה, לאחר שאחד מיהודי המקום התנגד להפצת כרוזי הסתה וכפי הנראה קרע את אחד הכרוזים.
הדבר שימש כעילה לתבערה, והאספסוף המוסת ניפץ שמשות בכל בתי היהודים והסב נזק לחנויותיהם.
למחרת התאספו שוב עשרות איכרים וגרזנים בידיהם כשפניהם מועדות לחולל שמות ביהודים.
הסדר הושב על כנו לאחר שהמשטרה התערבה ועצרה מספר פורעים, שלושה מביניהם נידונו ל-2–3 חודשי מאסר.
בספטמבר 1939 כבשו חיילי הוורמאכט את מושינה, שבה התגוררו באותה תקופה כ-800 יהודים.
רבים מהם נמלטו, חלקם מזרחה ומקצתם נשארו בגליציה המזרחית או שבו לעיירות מוצאם.
עם הכיבוש הגרמני צוו יהודי העיר בין היתר ללבוש טלאי צהוב ותנועתם הוגבלה.
הוקם יודנראט בראשותו של איזאק ברודמן, והתכתובת של ברודמן עם יס"ס (הארגון לעזרה הדדית) ב-20 בספטמבר 1940 משמשת מקור רב ערך להבנת התנאים שבהם חיו יהודי מושינה בשנות המלחמה הראשונות.
ב-29 באוקטובר 1940 הוציא חבר עיריית נובי סונץ' פקודה הקובעת כי "היהודים החיים קריניצה, מושינה, ופיבניצ'נה ובעיירות הסמוכות ...לעזוב את האדמות השייכות למחוזות אלה עד ל-30 בנובמבר 1940".
ואכן, עד סוף דצמבר 1940 חדלה כמעט הקהילה היהודית של מושינה להתקיים, עם עקירתם של רוב היהודים לעיירות סמוכות, ביניהן באבובה וגריבּוּב, ומאוחר יותר גם לגטו נובי סונץ'.
במגרש על יד מנסרה שבבעלות החברה הגרמנית "הובאג" הוקם מחנה עבודה שפעל בשנות 1941–1942. אל המחנה הובאו בהתחלה כ-150 יהודים מהגטו נובי סונץ', ואחרי כמה חודשים בוצעה תחלופה: כלואי המחנה הועברו בחזרה לגטו, ומהגטו נלקחה קבוצה אחרת שנשלחה למחנה.
המחנה פורק בדצמבר 1942 ושוכניו נשלחו למחנות כפייה אחרים, ביניהן מחנה במיילץ בה פעלו מספר מפעלים להרכבת מטוסים.
הגטו בנובי סונץ' פורק בשנת 1942, ודיירי הגטו נשלחו למחנות ההשמדה בבלז'ץ ובאושוויץ.
ככל הידוע, שרדו רק שני תושבים יהודים שברחו לברית המועצות בתחילת 1940.
הקהילה היהודית בטאלהיים שבמחוז היילברון בבאדן-וירטמברג בדרום גרמניה התגבשה בשנת 1778, לאחר שנים רבות בהם חיו רק יהודים בודדים בחלק המערבי של טירה שכונתה "טירת היהודים".
יהודי טאלהיים יצרו קהילה עצמאית עם מוסדות בשנת 1849, והעמידו בית כנסת (1857) ובית ספר פרטי שהתקיים עד מלחמת העולם הראשונה.
הקהילה הושמדה במהלך רדיפות היהודים בתקופה הנאצית.
בית הכנסת המוזנח התמוטט בשנת 1952 ונהרס מיד לאחר מכן.
יהודי טאלהיים מוזכרים לראשונה בסוף שנות המאה ה-15, בתלונה שהגישו נציגי טאלהיים לשלטונות היילברון על הכאת שני יהודים וגזילת רכושם.
ראשוני היהודים התיישבו בה ככל הנראה באופן זמני במאות ה-15 וה-16 לאחר שגורשו מהיילברון הסמוכה, אך רובם נטשו אותה כשהתברר להם שלא יורשו לשוב לעיר מוצאם.
יהודי העיר מוזכרים גם במועד מאוחר יותר, באיסור שחל על תושבי העיר ללוות משהו מיהודים.
למרות האיסור, אין כל ראיות להימצאות של יהודים בעיר בתקופה זו, ועד לאחר מלחמת שלושים השנים חיו ככל הנראה רק יהודים בודדים בטאלהיים.
בתחילת המאה ה-18 מופיע שוב אזכור של יהודים בודדים.
ב-1792 הותר ליהודים להקים בשטחי הטירה מבנה שישמש למאפייה ולמקווה טהרה, ובשנת 1793 נוסף בו גם חדר תפילה ללא רשות משליטי הכפר.
הדבר עורר את זעמם והם הרסו את חדר התפילה מיד לאחר הקמתו, ואת תשמישי הקדושה שהוחרמו מהמקום השיבו רק לאחר משא ומתן שנמשך כ-10 שנים.
מעמדם המשפטי של יהודי טאלהיים התבסס רק לאחר שהכפר סופח לווירטמברג בשנת 1806. הודות להסרת ההגבלות המשפטיות, רכשו רבים מיהודי המקום נכסי מקרקעין, מעמדם החברתי השתפר, והקהילה גדלה עד 1860 ל-122 נפשות.
אולם מיד לאחר מכן התמעטו מספר חברי הקהילה בהדרגה, עקב מעבר לערים או הגירה (בעיקר לארצות הברית), ובמקום נותרו בעיקר הקשישים והפחות אמידים.
יהודי טאלהיים השתתפו באגודות מקומיות ובאירועים וחגיגות רשמיים בכפר, אך נשמרו מפני היטמעות מוחלטת.
המורה לדת יצחק שטראוס (יליד 1884), שלקח על עצמו את ארגון חיי התרבות והדת ועדכון וכינוס של מסמכי קורות הקהילה, נהג לנאום בכל עצרות הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה, שבה נפלו גם 2 מתוך 19 המגויסים מבני הקהילה - מוריץ הירשפלד וגוסטב מנשה.
בתקופת ויימאר כיהן כראש הקהילה מקס ורטהיימר (1865 - 1932).
התעשיין העשיר וחבר הקהילה זיגפריד לוי, סייע רבות לקהילה בתמיכה כספית, ואף שיפץ את בית-הכנסת.
בשנת 1933 מנתה הקהילה 82 נפשות.
בתקופה זו נמשכו עדיין היחסים הלבביים בין היהודים ושכניהם הגרמנים; כך למשל המשיכו היהודים בחלוקת שי מצות בפסח לשכניהם כמנהגם.
במרוצת הזמן החלו ההסתה הנאצית ולחץ המפלגה לתת את אותותיהם ולהביא לבידוד חברתי וכלכלי של היהודים.
בשנת 1936 פורסמו על לוח מודעות בכפר שמותיהם של תושבים שסחרו עם יהודים.
ביום הכיפורים אותה שנה הופיעה בכפר קבוצת נערי היטלר יוגנד שסיירו בכפר עם פרה תוך הטחת חרפות וגידופים נגד היהודים.
בשנת 1937 אולץ חבר מועצת הכפר להתפטר לאחר שהואשם בקניית בהמות מיהודי.
הנידוי הכלכל שרק הלך והחריף, רושש את רוב היהודים, וחלקם נזקקו לתמיכות סעד.
יהודי טאלהיים ניצלו מפגיעה בליל הבדולח, אך בשעות הבוקר שלמחרת היום נעצרו רוב הגברים על ידי הגסטאפו, ששחרר את רובם כעבור זמן קצר.
בליל 11 בנובמבר הגיעו לטאלהיים אנשי האס אה שבעזרת גרזנים הרסו כליל את פנים בית-הכנסת על ציודו.
משם הם עברו לתקיפת בתי היהודים, תוך ביצוע הרס וגזילת רכוש והכאת הדיירים, ביניהם יצחק מנשה הקשיש, שהואשם על ידם כי שנים מבניו שהיגרו לארצות הברית מנהלים שם תעמולה אנטי גרמנית.
הפורעים איימו לירות בכומר הכפר ובתושבים אחרים שצפו במתרחש מבעד לבתיהם, ואיש מהם לא ההין להתערב.
למחרת הפיץ ראש הכפר כרוזים האוסרים על היהודים להיראות ברחובות, ותושבים שיסחרו עמם יוקעו ברבים.
שרידי הקהילה, רובם קשישים וחסרי אמצעים, אולצו לכסות בשארית רכושם את הוצאות תיקון נזקי הפרעות, על ידי מכירת בית הכנסת למועצה.
היהודים רוכזו בדירות ספורות ביוני 1939, ובשנים 1940-1941 גויסו כל הגברים לסלילת כביש, שנקרא בפי הגרמנים "כביש היהודים".
מבין 83 יהודי טאלהיים, שרדו את השואה 38 אנשים שהצליחו להגר (26 לארצות הברית, 4 לישראל), כאשר כל היתר גורשו או מתו בכפר.
הקהילה היהודית באנטופול, עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה, כיום בלארוס, התקיימה כנראה במשך כ-340 שנים, ולפחות כ-300 שנים.
במשך שנים רבות היוו היהודים כ-80% מהתושבים ביישוב.
בין הרבנים שכיהנו ברבנות העיירה, או בתפקידים אחרים, היו רבנים גדולים בדורם.
בין הבולטים ברבני אנטופול היו הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, שכיהן כראב"ד אנטופול במשך 26 שנים והרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה, שנולד בה וכיהן בה כמה שנים כדיין.
לאחר השואה שרדו שמונה יהודים בלבד מכ-2,300 בני הקהילה שחיו בה ערב מלחמת העולם השנייה, עת בעיירה כולה התגוררו כ-3,000 תושבים.
ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17.
בשנת תס"ו (1706) כבשו השוודים את האזור ויהודים רבים מהסביבה, ובכלל זה מאנטופול, נרצחו.
גלי קברים של אותם יהודים קיימים עד היום בדרך לעיירה.
בתר"ז (1847) התגוררו 1,108 יהודים בעיירה, ומספרם הלך וגדל בייחוד המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתרנ"ז (1897) נמנו 3,137 יהודים שהיוו כמעט 81% מתוך 3,876 תושבים.
במשך השנים פרצו באנטופול כמה וכמה שרפות גדולות.
בתרי"ח (1858) פרצה שרפה גדולה בעיירה וחמישה-עשר בתים של יהודים אמידים נהרסו.
דבר זה פגע בגביית מס הנרות, מה שהקשה מאוד על הקהילה לממן את פעולותיה.
בתרכ"ט (1869) ובכ' בסיוון תרמ"ה (1885) פרצו אף שרפות גדולות יותר כשרוב בתי העיירה נהרסו ורבים נפגעו ובתי אב רבים איבדו את רכושם ופרנסתם.
בתרמ"ה בהיותו בן 76 הקים הרב גרויסלייט קרן עזרה ובאמצעותה שוקמה העיירה שוב.
מתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 (בערך משנת תר"מ) בלטו יהודי העיירה כאמידים ובעלי יוזמות.
בבעלותם היו טחנות-קמח, בתי-מלאכה במקצועות שונים, בתי-בד להפקת שמן, מפעלים שונים לעיבוד תוצרת חקלאית, וחנויות שונות כשמרבית החנויות באנטופול היו שייכות ליהודים.
אחרים שכונו "מורגובניקים" שהיו בעלי חלקות אדמה קטנות או חוכרים וגידלו ירקות למכירה או כבישה, או עסקו בפיטום אווזים.
בתרס"ה (1905) חברי ארגוני הבונד והציונים הסוציאליסטיים וארגונים ציוניים קטנים באנטופול בסיוע חבריהם מקוברין והורדץ מנעו פוגרום שתוכנן להיות בעיירה.
עד תרס"ה לא פעל בעיירה רופא כלשהו, ורופא יהודי הגיע בתר"ע (1910) באותה תקופה נבנה בית חולים ובתרע"א (1911) נפתח בית מרקחת.
הפעילות הכלכלית של יהודי אנטופול בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה נעזרה רבות ב"בנק הלוואה וחיסכון" להלוואות גדולות יותר וקופת גמ"ח שנתנה הלוואות קטנות, שהיו שייכות לקהילה, וכל ההלוואות היו ללא ריבית.
הן הופסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וחודשו בשנים מאוחרות יותר.
ממלחמת העולם הראשונה עד השואה
בסוף קיץ 1915 (תרע"ה), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את אנטופול והאזור ובגלל הקרבות בתים רבים וכמה בתי כנסת עלו באש.
הגרמנים הנהיגו יד קשה, הקשו מאוד על התנועה בין היישובים ועקב כך נוצר מחסור חמור במזון וסחורות.
במלחמת האזרחים שפרצה ב-1918 (תרע"ח) השליטה על אנטופול עברה בין הפלגים השונים, והיהודים סבלו מכך יותר מכולם.
החיילים הפולנים בזזו את רכושם, הקומוניסטים החרימו את סחורותיהם, הלגיונרים הכו וגזזו פאות והבלחוביצים רצחו שלושה יהודים וזרעו הרס רב ברחובות היהודים.
אמנם חיילים יהודים מהצבא הפולני ארגנו כוח מגן יהודי, אך הוא יכול היה להתמודד עם כנופיות ולא עם יחידות צבאיות.
אף שבעקבות מלחמת העולם הראשונה ירד מספר התושבים בערך בחצי, במפקד של 1921 (תרפ"א) מספר היהודים היה עדיין כ-81% מהתושבים.
בתרפ"ד (1924) חודשה פעילות בנק הלוואה וחיסכון, ובתרפ"ז (1927) חודשה פעילות הגמ"ח בעקבות תרומות מיוצאי אנטופול בארצות הברית.
הבנק נסגר ככל הנראה בסוף שנות ה-20 (שנת תר"ץ בקירוב).
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היהודים היו בעיקר בעלי עסקים, סוחרים, בעלי מלאכה, אנשי צווארון לבן, אנשי חינוך, וחקלאים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות, עבר אזור מזרח פולין, שכלל את אנטופול, לשליטת הסובייטים.
הקומוניסטים הסובייטים סגרו את מוסדות הציבור היהודיים.
מספר ימים לאחר כניסת הנאצים לאנטופול, בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941), נרצחו שלושה יהודים, שני חיילים יהודים ילידי העיירה שברחו מהשבי ויהודי אחר שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי.
השלטונות אסרו על קשרים כלשהם בין יהודים לנוצרים והיהודים היו מחויבים לשאת את הטלאי הצהוב.
באנטופול הוקם יודנראט שחבריו היו ארבעה מנכבדי הקהילה והרב וולקין, ולה משטרה יהודית בת חמישה שוטרים.
בה' באלול תש"א (28 באוגוסט 1941) נרצחו 257 אנשים שהואשמו בשוד או קומוניזם.
ככל הנראה, רבים מהם היו יהודים, אך מספרם אינו ידוע.
בחודש תשרי תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) הורו הגרמנים ביום אחד כי כל הגברים בני 20-18 הכשירים לעבוד יתייצבו למחרת בשוק ויביאו עימם את כל חפצי הערך, הכספים, הבדים החמים ודברי המזון שברשותם.
רוב הגברים המיועדים התחבאו ורק מעטים התייצבו, והנשים הן בעיקר שהביאו את דברי הערך, והחפצים שנדרשו.
הגסטפו אסר עוד 150 צעירים יהודיים, והגרמנים טענו שישוחררו תמורת כופר נפש.
לאחר ששולם הכופר התברר שנרצחו ביריות בחורשה הסמוכה לכפר פרישיכווסט, בסביבת אנטופול, ושם נקברו בבור שהוכן מראש.
זמן קצר אחר כך הוקם גטו שאליו הובאו לאחר כמה שבועות יהודים מהעיירות הסמוכות, הורודץ, שרשוב וז'אבינקה.
בגטו הצטופפו בו כ-2,500 נפשות.
לאחר מספר שבועות נוספים חולק הגטו לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם.
בריאותם של יושבי הגטאות הידרדרה מאוד בגלל העבודה הקשה והמחסור החמור במזון ותרופות.
באמצע אב תש"ב (סוף יולי 1942) הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה גורה, בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה.
נערה מדרוהיצ'ין שניצלה מהטבח בבורה-גורה סיפרה באנטופול על הרצח ההמוני שהתרחש שם.
אקציה שנייה הייתה באמצע אלול תש"ב (סוף אוגוסט 1942).
באקציה השלישית נספה הרב וולקין, רבה האחרון של אנטופול.
בה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) חוסלו כמעט כל היהודים הנותרים, לאחר מעשי הטבח בברונה-גורה, מספרם עמד על כ-300 נפש, כולל אלו שהתחבאו.
רק שמונה מבני הקהילה שרדו, רובם הצטרפו לפרטיזנים, וביניהם רופא העיירה, ד"ר פנחס צ'רניאק וגניה צ'רניאק אשתו הרוקחת שנלחמו בהמשך בגדוד הפרטיזנים הסובייטי על שם קירוב.
בא' בתמוז תש"ד (22 ביוני 1944 שוחררה אנטופול.
לא ידוע אלו רבנים כיהנו עד סביבות סוף המאה ה-18 (סביבות תק"ן-תק"ס).
בין הרבנים שכיהנו בתפקיד, היו מחשובי הרבנים בדורם.
הרבנים שנשאו את משרת הרב באנטופול
הרב שמואל מקרלין - בן הרב אריה לייב, בנו של הרב קלונימוס שהיה ראב"ד פינסק.
מהרבנים המפורסמים בדורו שחיבר את 'חידושים על הש"ס'.
בתו נעמי נישאה לרב יעקב (ב"ר פנחס) שהיה ראב"ד לודבינובו וחיבר חידושים על כל הש"ס שמהם יצא לאור "גופי הלכות" על מסכת נדה וחידושים על טור חו"מ מהשו"ע.
הרב משה צבי רבינוביץ' - בן הרב ישראל רבינוביץ, שהוכר גם הוא כאחד מהרבנים החשובים בדורו.
אמנם לא חיבר ספרים אך בנו הרב יהושע יעקב כתב את "חידושי הלכות ואגדות" שבו דברים בשם אביו.
נבחר לכהן כרבה של אנטופול לאחר שהרב שמואל עבר לכהן כראב"ד קרלין ונשא בתפקיד במשך 44 שנים.
עד תקפ"ב (1822) כיהן גם כרבה של הורודץ שעד אז הייתה תחת אותה רבנות.
באותה שנה לאחר שמלאו לבנו עשרים שנים, מסר ר' משה צבי לבנו הרב יהושע יעקב את רבנות הורודץ והוא המשיך להיות ראב"ד אנטופול בלבד עד פטירתו בתרכ"ב (1862).
הוא היה ממשפחה מיוחסת של רבנים נודעים.
בעצמו התפרסם כגדול בתורת הנגלה ובתורת הנסתר, צדיק מיוחד ופועל ישועות שחילק קמעות.
רבנים היו באים לר' משה צבי להתייעץ עמו בעניינים ציבוריים וצרכי הרבנות, ואנשים פשוטים היו באים אליו לעצות בפרנסה ורפואה ולקבל ברכה, קמע או סגולה, וכך היה גם בנו הרב יהושע יעקב שאת שמונת חיבוריו ובהם דרשות וחידושי תורה, הוציא לאור בעזרת כספי הפדיונות שקיבל בעבור עצות, ברכות וקמיעות.
בן נוסף שלו היה ד"ר ישראל מיכל רבינוביץ' (ב' בסיוון תקמ"ח בהורודץ-י"ב בסיוון תרנ"ב) שהיה בעל זיכרון ותפיסה מבריקים במיוחד.
למד בתלמוד תורה בבריסק, ובישיבת גרודנה, ולאחר מכן למד פילולוגיה (ענף בבלשנות) באוניברסיטת ברסלאו ורפואה באוניברסיטת פאריס.
תרגם לצרפתית חלקים מהתלמוד ואת הספר "חותם תוכנית" של הרב יצחק יעקב ריינס, ועוד ספרים, וכתב בשפה זו את "התלמוד והרפואה", "החוקים הפליליים בתלמוד", "מבוא לתלמוד" ו"אמונת ישראל".
בסוף ימיו פעל בתנועת חיבת ציון והיה ממארגני ועידת קטוביץ.
הרב חיים שלמה זלמן ברסלוי/ברסלר - כיהן בתפקיד זה בשנים תרכ"ב-תרכ"ד (1862-1864), ואחר כן היה רב בסלץ ראב"ד מיר וראש הישיבה שם.
חתנו של רבה הקודם של מיר, רבי משה אברהם אייזנשטט מז'טל, בנו של הרב יוסף דוד אייזנשטט ממיר שגם הוא כיהן כרב וראש ישיבה במיר וכונה "ר' דוד'ל ממיר".
חתן ר' חיים זלמן הוא הרב יחיאל מיכל וולפסון מיאנושק, בן הרב נתנאל שהיה ראב"ד סלץ, שחיבר את "שפת הים" על טורי או"ח ויו"ד מהשו"ע והיה רב חשוב בדורו ומגדולי הרבנים בחבל זאמוט.
חתנו של ר' יחיאל מיכל הוא הרב משה וולפסון שכיהן גם הוא כראב"ד אנטופול וחתנו, הרב יצחק אלחנן וולקין, היה רבה האחרון של העיירה .
הרב פנחס מיכאל גרויסלייט - כיהן כראב"ד אנטופול מראש חודש חשוון תרכ"ד עד פטירתו בי"ז באדר תר"ן.
הרב יוסף דוד שחור - כיהן כרבה של אנטופול במשך העשור האחרון של המאה ה-19.
הרב צבי הירש הכהן רבינוביץ' - נולד בשנת תר"י (1850) בגרודנה לרב עקיבא הכהן רבינוביץ.
בשנת תרס"ג הייתה מחלוקת סביב כהונת הרבנות באנטופול.
התקיים דין תורה שבו ישבו הרב מרדכי וייצל רוזנבלט שהיה אז ראב"ד אושמינה, הרב יוסף שלופר מסלונים (חתנו של הרב יהושע יצחק שפירא שהיה ראב"ד סלונים בשנים מוקדמות יותר) והרב בן ציון שטרנפלד שהיה ראב"ד בילסק, והוחלט לחלק את משרת הרבנות בעיירה בין הרב משה ברמן לרב צבי הירש רבינוביץ'.
כיהן כרב העיירה לאחר ששימש בה כדיין מורה צדק מגיל 20 כשהרב גרויסלייט היה רב העיירה והעריכו מאוד.
רכש ידיעה נרחבת גם במדעים ובייחוד במקצועות המתמטיקה והגאומטריה.
בנו הרב מרדכי כיהן כראש ישיבת קוברין.
ר' צבי הירש נפטר בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הרב משה ברמן - נולד בתרכ"ד ברוז'ינוי לרב שרגא פישל ברמן שהיה ראש ישיבת רוז'ינוי.
נותר יתום מהוריו כילד רך וגדל בביתה של הצדקת המפורסמת הודסקה (האדעסקע ביידיש) שהייתה קרובת משפחה.
למד בישיבות רוז'ינוי, וולוז'ין ומינסק ואחר כך למד אצל הרב פנחס מיכאל באנטופול.
נשא לאישה את בריינה-הניה, נכדת ר' פנחס מיכאל.
כיהן כדיין ומורה צדק בעיירה ונבחר לכהונת רבה של אנטופול בתרס"ג, לצד הרב צבי הירש הכהן רבינוביץ' בעקבות המחלוקת על הרבנות בעיירה.
לאחר פטירת ר' צבי הירש, נותר הרב ברמן הרב היחיד, ומאז לא היו שני רבנים יחדיו.
בתרפ"א יצא לארצות הברית לאחר שקיבל תפקיד של הרב הראשי של בתי הכנסת האורתודוקסיים בלוס אנג'לס.
תמך בציונות והתמצא בהוויות העולם.
הרב משה סולובייצ'יק - מבניו של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק.
שימש כרב בעיירה לאחר שהרב משה ברמן נסע לארצות הברית.
נודע בגאונותו הלמדנית ובפשטותו וברצונו העז להגיע לחקר האמת.
מאנטופול עבר לכהן כרב בית המדרש לרבנים "תחכמוני" של התנועת המזרחי בוורשה ולאחר מכן ראש ישיבת רבי יצחק אלחנן שבמסגרת ישיבה-אוניברסיטה בניו יורק.
בנו הוא הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מארצות הברית.
הרב משה וולפסון - בנו של הרב יחיאל מיכל וולפסון מחבר "שפת הים", חתנו של הרב חיים ש' זלמן שהיה הרב כשנתיים לפני כהונת הרב גרויסלייט כראב"ד אנטופול.
כיהן כרבה של שסוצין שליד לידה ולאחר מכן הרב באנטופול לאחר הרב משה סולובייצ'יק.
במשך מספר שנים עד פטירתו במנחם אב תרפ"ט (1929) בדמי ימיו לאחר שהתמוטט בעקבות הספד שנשא על נרצחי פרעות תרפ"ט אחר אחת תפילת ערבית באחד הערבים.
הותיר אלמנה, חמש בנות ובן.
הבכורה מרת שפרה נישאה לרב יצחק אהרן וולקין, רבה האחרון של אנטופול שנספה בשואה.
בתו השנייה מיכלה נישאה לשוחט של קוברין ושם נספתה, בתו השלישית לאה נישאה לרב של ז'אבינקה, בתו הרביעית חיה נישאה לר' חיים סירוטה, תלמיד ישיבת מיר ובן הרב אביגדור סירוטה שנספה בשואה, והבת הקטנה מלכה נספתה באנטופול יחד עם אמה ואחיה.
הרב יצחק אלחנן וולקין - רבה האחרון של אנטופול.
רבנים באנטופול ששימשו במשרות אחרות
הרב שלמה לוין - למד בישיבת וולוז'ין ובתר"ע (1910) הקים בקוברין ישיבה קטנה.
היה דרשן מחונן ובעל יכולת השפעה רבה על שומעיו ותלמידיו.
הגיע לאנטופול לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימש כמגיד שיעור ראשי בעיירה בזמן רבנותו של הרב משה וולפסון.
הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי - נולד בתרנ"ז בקוברין ונודע כ"העילוי מקוברין".
היה מתלמידיו המובהקים של הסבא מנובהרדוק.
שימש כמגיד שיעור באנטופול לצד הרב לוין כדי לחזק את לימוד התורה בעיירה.
לאחר אנטופול עבר לכהן כרב בצ'ירניאבצ'יץ' הסמוכה לבריסק.
הותיר כתבים רבים של חידושי תורה, ומהם יצא לאור "אמרי יוסף" על ספר נזיקין ממשנה תורה של הרמב"ם הכולל ארבעה חלקים לפחות.
הרב בנימין - נודע רק בשמו הפרטי.