tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהתרופות המשמשות לטיפול בכאבי שיניים כמו אבקת בקיעת שיניים, נמצאו מזיקות בגלל תכולת כספית מסוג כספית כלורית שעלולה לגרום לפגיעה במערכת העצבים ובמערכות פיזיולוגיות נוספות ואף לגרום הרעלת כספית מסוג אקרודיניה המתבטאת בכאבים ונפיחות בגפיים אצל ילדים קטנים.בשנת 1954 הכספית הוסרה מרוב האבקות.
בעבר בקיעת שיניים נחשבה שלא לצדק כגורם מוות.
זאת מכיוון שילדים רבים מתו בשנים הראשונות לחייהם, במקביל להתרחשות בקיעת השיניים.
הנטייה בעבר לייחס מחלות קשות לבקיעת שיניים הייתה נפוצה, ניתן לראות שבשנת 1842 בקיעת השיניים הייתה סיבת המוות הרשומה בקרב 4.8% מכלל התינוקות שמתו בלונדון מתחת לגיל שנה ובקרב 7.3% מהגילאים שנה עד שלוש.
בקיעת שיניים היא תהליך טבעי אשר יוצר מעט אי נוחות.
בעבר כמה מהשיטות להקלה על כאבי בקיעת השיניים גרמו לנזק חמור כמו שלפוחיות ודימומים ואף למוות.
במאה השש עשרה המנתח הצרפתי אמברואז פארה הציג שיטה להקלה על בקיעת השיניים.
דקירה וחיתוך של החניכיים באמצעות סקלפל, מתוך אמונה כי לשיניים קשה לבקוע מתוך החניכיים בשל העדר נתיב יציאה.
בסופו של דבר, השיטה הובילה לכישלון ומוות.
אמונה ושיטה זו נמשכו מאות שנים, עד שלקראת סוף המאה התשע עשרה הם ננטשו.
למרות זאת, עדיין ניתן לראות כי בסוף שנת 1938 הופיע בספר לימוד לרפואת שיניים ייעוץ לטובת השיטה של חתיכת החניכיים, ותיאר איך ההליך צריך להתבצע.
גם לצעצועי שיניים יש היסטוריה ארוכה.
במאות 19 עד 20, קורל היה צעצוע בקיעת שיניים שעשוי מאלמוגים, משנהב או מעצם, הוא חובר לידית כסף ושימש לעיתים גם כרעשן.
בנוסף לכך, הקורל שימש גם כסמל שמתאר את מעמד המשפחה וכסמל תרבותי שתפקידו להרחיק את הרוחות הרעות.
נכון לשנת 2021, ניתן לראות חלק מהצעצועים בתערוכות במוזיאונים.
בקן (בהונגרית: Bököny) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
היהודים הראשונים התיישבו בבקן במחצית השנייה של המאה ה-18. הם התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה.
הקהילה התארגנה בשנת 1846 והקימה חברה קדישא, מוסדות חינוך וחברת גמילות חסדים.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בשנת 1869 בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בשנת 1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" שהגבילו את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, הוחרמו הקרקעות שהיו בבעלות יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרפות הונגריה לגרמניה הנאצית, גויסו תשעה יהודים ונשלחו לעבודות כפייה, שישה מהם נספו.
בשנת 1944, אחרי כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו יהודי בקן לגטו נירג'האזה משם הובלו לאושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 79 חברים, מנהיג הקהילה הוא מניהרט גולדשטיין, ורב הקהילה הוא יוסף רוזנפלד.
אחרי המלחמה חזרו לכפר 11 יהודים שניצלו ורובם עזבו כעבור זמן קצר.
בקלצה (בהונגרית: Bekölce) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבקלצה מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-14 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
שמו הוזכר לראשונה בתעודות מסביבות שנת 1300.
יהודים חיו בקלצה בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בקע נסבר או מעבר נסבר הוא אוכף (מעבר הרים) בהרי טנגרה, במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחבו של האוכף 1.3 קילומטרים.
בקע נסבר מפריד בין רכס פליסקה שממערב לבקע נסבר, לבין המדרון הצפוני של הר פריזלנד שבהרי טנגרה, שממזרח לבקע נסבר;
בקע נסבר מפריד בין אגן הניקוז של קרחון פרוניקה שמצפון לבקע נסבר, לבין האגן של קרחון הנטרס שמדרום לבקע נסבר.
בקע נסבר משמש כמעבר בין שער אורפאוס שממערב לבקע נסבר, לבין מחנה אקדמיה ואוכף לוזן שממזרח לבקע נסבר.
גובהו של בקע נסבר - 550 מטרים מעל פני הים.
בקע נסבר מופה לראשונה בפירוט בשנת 1991 על ידי ה-Servicio Geográfico del Ejército.
הבקע נקרא על שם עיירת הנופש נסבר, שבבולגריה, לחוף הים השחור.
רבקה אדיסון "בקס" טיילור-קלאוס הם אישיות אמריקאית העוסקת במשחק, אשר זכו להכרה בזכות תפקידם הבולט בסדרת הדרמה "ההריגה".
בנוסף, הם ידועים מתפקידים נוספים, וביניהם גילום הדמות סין בדרמת גיבורי העל "החץ", לקס בסדרה הקומית , אודרי ג'נסן בסדרת האימה "צעקה", דיבוב הדמות של קייטי "פידג'" הולט בסדרת האנימציה של נטפליקס "וולטרון: המגן האגדי", וגילום דמותה של בריאנה בישופ בסדרת הדרמה "השריף" .
טיילור-קלאוס נולד/ה באטלנטה, ג'ורג'יה למשפחה יהודית.
כשלמד/ה בכיתה ג' הוא/היא החל/ה לשחק במחזות של שייקספיר אחרי שעות הלימודים, וגם במהלך הקיץ.
בנוסף, טיילור-קלאוס השתתף/ה בקבוצת אלתורים בתיכון וגילם/ה כמה תפקידים במהלך שנות לימודיו.
יתר על כך, בחטיבת הביניים הוא/היא הקים/ה יחד עם חבריו/ה קבוצת משחק כדי להכשיר שחקנים צעירים.
בנוסף לדרמה, טיילור-קלאוס היה/הייתה ספורטאי/ת, ושיחק/ה בתפקיד התופס/ת בקבוצת הסופטבול של התיכון, וגם כשחקן/ית בסיס שלישי.
באמצע 2012, טיילור-קלאוס עבר/ה ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו/ה, ולמד/ה באקדמיית ברידג'ס.
טיילור-קלאוס החל/ה לשחק במחזות של שייקספיר בכיתה ג'.
עם זאת, תפקיד המשחק המקצועי הראשון שקיבל/ה היה גילום דמותה של בולט, נערה לסבית חסרת-בית, בעונה השלישית של דרמת הפשע "ההריגה" של רשת AMC, אשר עלתה לשידור ב-2013. בריאיון בו שוחח/ה על התפקיד, טיילור-קלאוס אמר/ה: "להיות שחקן זה לרצות לבקר במקומות האפלים שבני האדם שואפים כמה שיותר להתרחק מהם".
בין השנים 2013 ל-2015, טיילור-קלאוס שיחק/ה בתפקיד המשנה של סין בדרמת גיבורי העל "החץ" של רשת The CW.
טיילור-קלאוס זכה/תה להצלחה נוספת בזכות גילום דמותה של אודרי ג'נסן, מתבגרת בי-קיוריוס אשר עוזרת לחבריה בחקירה של רוצח סדרתי, בשתי העונות הראשונות של דרמת האימה "צעקה" של MTV, בין השנים 2015 ל-2016.
לאחר שהתפרסם/ה בזכות תפקידיו/ה ב"ההריגה" ו"החץ", טיילור-קלאוס המשיך/ה לשחק כמה תפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה, ביניהן "Glee" ו"איי זומבי".
ב-2016, הוא/היא החל/ה לדבב את דמותה של קייטי "פידג'" הולט, הדמות הראשית בסדרת האנימציה של נטפליקס, "וולטרון: המגן האגדי".
בשנת 2018 טיילור-קלאוס השתתף/ה בסרט האימה-סלאשר "מבוך האימה".
כמו כן, הוא/היא השתתף/ה בסרט הקומדיה המוזיקלי "גדולה מהחיים", עיבוד קולנועי לרומן רב-המכר בעל אותו השם מאת הסופרת ג'ולי מרפי , בו מככבת ג'ניפר אניסטון, ובבימויה של אן פלטשר.
בנוסף באותה שנה, הוא/היא גילם/ה את דמותה של ויולט פייץ' בסרט האימה "Discarnate" בבימויו של מריו סורנטי.
טיילור-קלאוס מגדל/ת כלב בשם בולט, הקרוי על שמה של דמותו/ה בסדרה "ההריגה", התפקיד המשמעותי הראשון שגילם/ה בטלוויזיה.
בנובמבר 2016, טיילור-קלאוס יצא/ה מארון כהומוסקסואל בציוץ בטוויטר, בו כתב/ה: "שלום שמי בקס, וכן, השמועות נכונות – אני הומו".
ביולי 2018, טיילור-קלאוס יצא/ה מהארון כא-בינארי בציוץ דומה והצהיר/ה כי הוא/היא משתמש/ת בכינוי הגוף they/them.
טיילור-קלאוס אובחן/ה עם הפרעת קשב וריכוז בבית הספר היסודי והחל/ה לשחק בענפי ספורט שונים, ביניהם בייסבול, מה שלדבריו/ה עזר לשלוט בה.
באוגוסט 2019, טיילור-קלאוס התארס/ה לבת זוגו/תה, השחקנית אליסיה סיקסטוס , ובאוקטובר 2020 הם נישאו.
שנהסרטתפקיד הערות2015צייד המכשפות האחרון (אנ') ברונווין 2018 מבוך האימה טיילורDiscarnate ויולט פייץ' גדולה מהחיים האנה פרז 2019לב שקט כריס2024Trim SeasonדאסטיTBARe-Electionנואה פולי
בקסטרום היא סדרת טלוויזיה אמריקנית.
הסדרה היא דרמה משטרתית המבוססת על ספריו של הסופר השוודי לייף פרסון.
הדמות הראשית בסדרה הוא אוורט בקסטרום, בלש במחלק הרצח של משטרת שוודיה.
בקסטרום מוצג כיהיר, אנוכי, בעל דעות קדומות ונטייה להרס עצמי.
דמותו של אוורט בקסטרום נוצרה בידי הסופר השוודי לייף פרסון.
במקור, בקסטרום הוא בלש במחלקת הרצח של משטרת שוודיה, עם זאת, בהפקת הסדרה הוחלט להעביר את מקום התרחשות האירועים משוודיה לפורטלנד, אורגון.
הסדרה צולמה בוונקובר, קולומביה הבריטית.
פרסון עצמו היה שותף בהפקה.
הסדרה שודרה בפוקס בין 22 בינואר ל-30 באפריל 2015. ב-8 במאי הוחלט לבטל את הסדרה לאחר עונה אחת.
אוורט בקסטרום (ריין וילסון) – בלש במחלק הרצח של משטרת פורטלנד.
בעל תעוזה ואינטואיציה חדה, אך מנגד יהיר, אנוכי, שתיין, סובל מעודף משקל ובעל דמות קדומות על כל דבר.
הורד בדרגה לאחר התבטאות גזענית, וכעת מנסה לשקם את מעמדו.
ניקול גרייבלי (ג'נבייב אנגלסון) – בלשית צעירה ואידיאליסטית.
שרה דליין (פייג' קנדי) – פרנק מוטו, שוטר ביחידה לחקר פשעים מיוחדים.
פיטר נידרמאייר (קריסטופר פולאה) – איש הקשר לזיהוי פלילי של היחידה.
בקסטרום לועג לו לעיתים קרובות על אמונותיו הניו-אייג'יות.
ג'ון אלמונד (דניס הייסברט) - בלש ותיק במשטרת פורטלנד.
נדיה פאקט (ביאטריס רוזן) - אזרחית מומחית סייבר שעובדת עם המשטרה.
בקלופן (בלועזית: baclofen) היא תרופה, המשמשת למניעת ספסטיות כתוצאה מפגיעות של חוט השדרה או פגיעות עקב מחלת טרשת נפוצה (Multiple sclerosis).
כמו כן, יכולה להוות שימוש גם לטיפול עבור שיהוקים ועיוות שרירים.
התרופה ניתנת בצורה פומית או בהזרקה ישירה לחוט השדרה.
תופעות לוואי נפוצות כוללות: ישנוניות, עירפול, סחרחורת ובחילות.
תופעות לוואי משמעותיות, למשל פרכוסים ופירוק מהיר של שריר השלד (Rhabdomyolysis), יכולות להתרחש כאשר הטיפול מופסק באופן חד.
בטיחות השימוש בתרופה במהלך ההריון אינה ידועה.
התרופה אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1997, והיא זמינה כתרופה גנרית.
בשנת 2020 נרשמו לתרופה כשישה מיליון מרשמים.
בקלופן משמשת בראש ובראשונה להפרעות תנועה של טונוס מוגבר (spastic movement dysorders) בעיקר, במקרים של טראומה לחוט השדרה, טרשת נפוצה ושיתוק מוחין.
השימוש בתרופה אינו מומלץ במקרים של מחלת פרקינסון ושבץ מוחי.
נראה שבקלופן, במינון סטנדרטי, ללא תכונות ממכרות.
עם זאת, על פי ה-BNF , אופוריה רשומה כתופעת לוואי נפוצה מאוד.
ישנם מעט מאוד מקרים של שימוש לרעה בבקלופן, למעט בניסיונות התאבדות.
תחושת האופוריה מתרחשת עקב הפעלת הקולטן GHB על ידי בקלופן ולא על ידי השפעותיו על הקולטן GABAB.
בקלופן הוא נגזרת של הנוירוטרנסמיטר gamma- aminobutyric acid (GABA) ומשמשת כאגוניסט לקולטן GABAB.
ההנחה היא שבקלופן חוסמת החזרים מונו ופולי סינפטיים על ידי פעולה כליגנד מעכב, המעכב את שחרור הנוירוטרנסמיטרים המעוררים.
התרופה נספגת במהירות לאחר מתן פומי ומופצת באופן נרחב בכל הגוף.
הביוטרנספורמציה נמוכה והתרופה מופרשת ברובה ללא שינוי על ידי הכליות.
זמן מחצית החיים של בקלופן נע בין 2–4 שעות.
לכן, יש צורך לתת את התרופה לעיתים קרובות במהלך היום כדי לשלוט בספסטיות כראוי.
בקלופן היא אבקה גבישית לבנה חסרת ריח, עם משקל מולקולרי של 213.66 גרם/מול.
החומר מסיס מעט במים, מעט מאוד במתנול, ואינו מסיס בכלורופורם.
בקנאז אלמאזבקוב (בקירגיזית: Бекназ Алмазбеков; נולד ב-23 ביוני 2005 בבישקק שבקירגיזסטן) הוא כדורגלן קירגיזי המשחק בעמדת קשר הכנף ברוך לבוב ובנבחרת קירגיזסטן.
אלמאזבקוב גדל במחלקת הנוער של אלגה בישקק, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של גלאטסראיי.
ב-1 בספטמבר 2024 חתם בלאפי הקוסוברית.
ב-11 ביוני 2022 ערך אלמאזבקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קירגיזסטן, בניצחון 2-0 על נבחרת מיאנמר במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2023.
נכלל בסגל נבחרת קירגיזסטן לטורניר גביע אסיה 2023.
בקע מפשעתי (נקרא גם הרניה, שבר או קילה) הוא הבקע הנפוץ ביותר.
נוצר במצב בו רקמה רכה מתבלטת דרך נקודה חלשה או דרך קרע בדופן הבטן התחתונה.
הבליטה עלולה לגרום לכאב רב כאשר משתעלים, מתכופפים קדימה או מרימים משא כבד.
בעקבות כך, נדרש טיפול רפואי כדי לתקן את הבעיה ולמנוע סיבוכים עתידיים נוספים.
ישנם שני סוגים עיקריים - בקע בתעלת המפשעה (השכיח ביותר) ובקע פמורלי אשר נמצא בסיכון גבוה יותר להתפתחות תופעות לוואי רבות, כגון נמק של המעיים.
ברוב המקרים, האבחנה של בקע נעשית על ידי זיהוי הסימפטומים ובאמצעות בדיקה גופנית.
במקרים שבהם המצב אינו ברור, ניתן לבצע בדיקות נוספות כמו אולטרה סאונד, CT או MRI.
ישנם גם מקרים רפואיים אחרים שיכולים לגרום לסימפטומים דומים לאלה של בקע, כמו תסביב של האשך או כאב אורתופדי (הנפוץ בקרב ספורטאים).
קיימות שלוש גישות ניתוחיות ראשיות לטיפול בבקעים.
הגישה הראשונה היא הגישה הפתוחה.
זו הגישה המסורתית שהייתה נפוצה בעבר.
בתהליך זה, המנתח יוצר חתך גדול מעל הבקע ובדרך כלל משתמש בהשתלת רשת לתיקון הבקע.
הגישה השנייה היא הלפרוסקופית, ובה יוצרים שלושה חורים קטנים בדופן הבטן ליד הטבור, ודרכם מוחדרים מצלמה וכלים ניתוחיים לתיקון הבקע, כולל השתלת רשת על האזור החלש.
רובוט דה וינצ'י הוא כלי כירורגי מתקדם המשמש בניתוחים רבים, ובהם גם בתיקון בקע.
בשימוש ברובוט, המנתח מניע את הכלים הניתוחיים באמצעות מחשב, מה שיכול להוביל לתוצאות טובות יותר ולזמני החלמה קצרים יותר.
בנוסף, שיטה זו מפחיתה כאב אחרי ניתוח.
בקעת הירדן (לעיתים מכונה בתקשורת בתור "הבקעה" כשדנים בהתיישבות יהודית בה ובשטחי יו"ש) היא חלק מן הבקע הסורי-אפריקני המשתרע לאורך נהר הירדן ממקורות הירדן ועד לים המלח.
הבקעה צרה וארוכה וגובלת בערבה בדרום, בהרי אדום והרי מואב במזרח שבממלכת ירדן, בהמשך במזרח-בגולן, בבקעת הלבנון בצפון, בגליל, וביהודה ושומרון במערב.
עמק החולה וארץ כינרות הם חלקים צפוניים של בקעת הירדן.
בקעת הירדן המערבית שבשלטון ישראל מתחלקת לארבעה חלקים (מצפון לדרום):
בקעת הירדן המזרחית שבשלטון ירדן מתחלקת ל-12 חלקים (מצפון לדרום):
ע'ור אבו עוביידה (עמק סוכות)
ע'ור דמיה (באזור א-דאמיה המזוהה עם אדם)
בחלק הירדני של הבקעה חיים 85,000 תושבים.
בחלק שבשליטת ישראל ובניהול הפלסטינים יש כ-65,000 פלסטינים תושבי נפות יריחו וטובאס מתוכם כ-20,000 בעיר יריחו.
כמו כן קיימים למעלה מ-25 יישובים קהילתיים בהם מתגוררים כ-15,000 ישראלים, מהם 5,000 במועצה אזורית בקעת הירדן והיתר בעמק בית שאן ובמועצה אזורית עמק הירדן.
בקעת הירדן היא חלק מהשבר הסורי אפריקני, שבר גאולוגי גדול הנמשך מצפון סוריה עד לנהר זמבזי שבאפריקה.
באשר לתהליך היווצרות בקע זה חלוקות הדעות.
בעבר הייתה מקובלת ההנחה שהבקע נוצר כתוצאה מתנודות טקטוניות אנכיות, אולם קיימת סברה לפיה תנועות אופקיות גרמו להיווצרותו, שכן זהו תפר בין שני לוחות טקטוניים, ונמצא כי הצד המזרחי של הבקע נע צפונה יחסית לצד המערבי.
הוכחה לכך ניתן לראות בעובדה שסוגי הסלעים משני צדי הבקע אינם זהים, לעומת זאת נמצאו שכבות סלע זהות בצד המזרחי במרחק קבוע של 110 ק"מ צפונה לאלו שבצד המערבי.
לדוגמה: בצפון בקעת הירדן נובעים מעיינות חמים באזור חמאם אל-מליח מתוך סלעי גיר וחוואר צהוב מתקופת היורה, והם דומים לגיר ולחוואר שנמצאו באזור מג'דל שאמס לרגלי החרמון, שנמצא בצד המזרחי של הבקע במרחק 110 ק"מ צפונה משם.
לעומת זאת סלעי היורה שנחשפו בנחל יבוק, בערך מול ואדי מאליח ממזרח לירדן, מורכבים מגיר חול וחרסית ושונים מהגיר הקשה ומהחוואר שבוואדי מאליח ובחרמון.
כמו גם הנחושת של תמנע, שנמצא כמוה גם בפונון, מזרחית לירדן, במרחק 110 ק"מ צפונה.
כיום נמדדת תזוזה קבועה של כס"מ אחד בשנה בצד המזרחי יחסית למערבי.
כמו כן נמדדת פעילות טקטונית רבה וחזקה יחסית, ומוקדי הרעשים האחרונים שהורגשו בישראל היו לאורך השבר.במשך שלושת מיליוני השנים האחרונות מילאו כמה גופי מים חלקים שונים של הבקעה.
בסוף תקופת הפליוקן חדרה אל הבקע לשון ים מן הים התיכון דרך עמק יזרעאל, עובדה המסבירה את הימצאותם של משקעי מלח, גיר וגבס בכמות גדולה בבקע.
לאחר שנקטעה לשון הים נותר אגם לא גדול, אגם עובדיה, שמימיו היו מתוקים.
מתקופה זו קיימים ממצאים של רכיכות במשקעים של ימות מראשית תקופת הפליסטוקן.
עקב שינוי אקלים ותוספת לחות בשלהי הפליסטוקן נוצרה בבקע ימה מלוחה גדולה מהכנרת עד חצבה הנקראת "ימת הלשון" שבשיאה הגיעה לגובה 180 מ' מתחת לפני הים.
בתקופת התייבשותה שהחלה לפני 25,000 שנה, נוצר מישור כיכר הירדן (ע'ור) שבתוכו התחתר נהר הירדן ויצר את מישור ההצפה שלו הנקרא גאון הירדן (זור).
לפני 15,000 שנה הצטמקה הימה סופית והשאירה אחריה את הכנרת ואת ים המלח.
חתך לרוחב הבקע מציג מבנה כללי של שתי מדרגות: התחתונה היא מישור ההצפה של הירדן הנקרא "גאון הירדן" (זור בערבית) שרוחבו הממוצע הוא 1,200 מטר אך במקומות רבים הוא מצטמצם ל-500 מטר ואף פחות.
והעליונה היא "ככר הירדן" (ע'ור) בה ממוקמים היישובים ושטחי החקלאות, ובה עובר כביש הבקעה (מס' 90).
מבנה זה קיים בשני צידי הירדן, אלא שבצד המזרחי (הירדני) השטח לרוב רחב יותר, משום שהנחלים ממזרח גדולים יותר ונושאים סחף רב יותר אל הירדן.
בין הע'ור לזור ישנם מדרונות תלולים שגובהן 15–25 מ' בצפון ועד 40 מטר ויותר בדרום, ובתוכן ישנו אזור של בתרונות שרוחבו מ-1 ק"מ בצפון עד 3 ק"מ במרכז הבקע, באזור שפכו של נחל יבוק ממזרח, ומשם ודרומה הוא הולך וצר.
ממערב לע'ור מתרוממים המדרונות המזרחיים של הרי השומרון בשיפוע ממוצע של כ-4 מעלות, אולם ישנם קטעי שטח בהם מגיע השיפוע עד 15 ואף 20 מעלות.
בגזרה הצפונית קיימות מספר פרצות טופוגרפיות כאשר העמוקה שבהן היא הגראבן (פרוזדור טקטוני) של נחל תרצה (ואדי פאריעה) ופרצות נוספות הן ביקעת טמון וואדי מאליח באזור מחולה, ובגבול הצפוני נחל בזק (ואדי שובש).
פרצות אלו מכתיבות את כווני הדרכים מגב ההר לבקע.
בדרומו ובמרכזו המדרון מהשומרון לבקע רצוף ובקושי מאפשר מעבר בכוון מזרח-מערב.
מקורות הירדן: ארבעה נחלים מתאחדים ליצירת נהר הירדן: נחל שניר, נחל חרמון, נחל דן ונחל עִיּוֹן.
הנחלים המתנקזים אל הירדן דרומית לכנרת:
נחל בזק – נחל אכזב.
מפריד בין השומרון המזרחי לרכס הגלבוע.
יורד מאזור הכפר רבא לכיוון צפון מערב ופונה מזרחה ב"ברך".
שטח אגן הניקוז 40 קמ"ר.
יוצא לבקע באזור "הקו הירוק".
ואדי חשנה – מתחיל מצפון לתיאסיר, יורד לצפון מזרח אל הכפר ברדלה צפונית למחולה.
נחל מלחה או ואדי אל מאליח – מתחיל מצפון מערב לטובאס, אורכו כ-20 ק"מ, אגן ניקוז בשטח של 90 קמ"ר, יוצא לבקע בין מחולה לשדמות מחולה, בנחל זורמים מי מעיינות מלוחים הנובעים בחמאם אל-מליח ובעין ג'מאל.
ערוצי רכס אום זוקה – אלו מספר נחלים קצרים היורדים בתלילות מאום זוקה לבקע.
בהם יש קניונים קטנים אך יפים, כמו ואדי פיראן ונחל תלכיד.
ואדי דורה אבו סידרה – אורכו מטמון עד מרג' נעג'ה (ליד ארגמן) 21 ק"מ.
מנקז את בקעת טמון ועובר בדרכו לדרום מזרח ליד המושב רועי.
אגן ניקוז בשטח של 60 קמ"ר.
נחל תרצה (ואדי פאריעה) – הגדול בנחלים המנקזים את מזרח השומרון.
אורכו כ-40 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא 300 קמ"ר.
הנחל מתחיל מזרחית לשכם בבקעת בית דג'ן ונמשך צפונה, שם הוא נקרא ואדי עזמוט ואחר כך ואדי בידא.
באזור עיינות בידאן שעל כביש שכם – גשר אדם (כביש 57) הוא פונה מזרחה בתוך בקע טקטוני, ולמעשה בנקודה זו הוא משלים הקפה של הר כביר במעגל ובזה הוא מנקז את כל מורדות ההר.
3 ק"מ מזרחית לשם נשפך אליו יובל המושך מים ממעיינות פריעה, אל הבקעה הוא יוצא באזור הג'יפתליק.
לפני שהוא נשפך אל הירדן, באזור בתרונות החואר הוקמה על ידי אגודת המים של המועצה האזורית בקעת הירדן מערכת מאגרי מים גדולה ומשוכללת לתפיסת מי השיטפונות, מי המאגרים משמשים להשקיית שטחי החקלאות של היישובים באזור.
את מי הנביעות הזורמים בנחל תופסים החקלאים הפלסטינים להשקיית שדותיהם שלאורך הנחל, בעיקר באזור הג'יפתליק.
ואדי אל-אחמר – הנחל מתחיל מדרום לכפר בית דג'ן נמשך לדרום-דרום מזרח ובבקעת גיתית – מכורה פונה לדרום, וצפונית למעלה אפרים חוזר ופונה לדרום מזרח בקניון קצר בסלע גיר.
נחל רשאש ונחל פצאל – מוצאו של נחל רשאש במזרח הרי בנימין, בין מלאכי השלום ואל-מוע'ייר לקידה, ומעט מזרחה משם, בתוואי הנחל, נובע עין רשאש.
אורכו של החל כ-7 ק"מ.
במקום נביעת עיינות פצאל הוא חובר לנחל פצאל שאורכו כ-11 ק"מ.
אגן הניקוז של שני הוואדיות הוא 32 קמ"ר.
ואדי מלחה הדרומי – נחל המנקז אליו מס' נחלים קצרים ותלולים של 5–7 ק"מ כל אחד.
השטח המנוקז המשותף הוא 40 קמ"ר.
נחל ייט"ב (ואדי עוג'ה) – מתחיל בהר בעל חצור, יוצר מעוק עמוק מזרחית לבקעת סמיה, אורכו כ-13 ק"מ ושטח אגן הניקוז הוא 70 קמ"ר.
לאורך הנחל נובעים שני מעיינות גדולים: עין סמיה ועין עוג'ה.
נחלי האיתן המתנקזים אל בקעת הירדן מהגלעד דרומית לכנרת
ערב – מערב וצפון אירביד
טייבה – מזרח גוש אירביד
זיקלב – דרום גוש אירביד
חמם – אזור טבקת פחל
יבס – יבש גלעד – צפון הרי עג'לון
כופרינג'ה – גוש מרכזי הרי עג'לון
רוגייב – דרום רכס' עג'לון
יבוק (זרקא) – מג'רש בצפון ועד הרי סאלט בדרום
שנניר – מול גשר אדם
נימרין (שונה, שועייב) – מנקז את אזור סאלט
אבו ערובה, כופרין, סיר – מנקז את רבת עמון
האקלים בבקעת הירדן הוא חם מאוד ויבש.
קיים בו אפקט מדבר צל גשם, כלומר האוויר המגיע אליו מתחמם במהלך ירידתו לבקע וההרים התוחמים את הבקע מונעים חדירה של אוויר אחר.
מבחינת האקלים דרומו של הבקע מהווה למעשה את ההמשך של מדבר יהודה.
הצומח בבקע מחולק לרצועות אורך על פי ההבדלים בסוגי הסלע, האקלים, הגורם האנושי והתבליט של רצועות אלו.
כללית, ככל שהאזור מזרחי יותר, עולה אחוז האלמנטים הסהרו-ערביים ויורד אחוז האלמנטים הים תיכוניים בצמחייה.
במורדות השומרון המזרחיים בהם עובר כביש אלון והיישובים מכורה גיתית ומעלה אפרים (בגובה 300–400 מ'), דרומה יותר המדרגה גבוהה יותר ובה נמצאים היישובים כוכב השחר ורימונים (660 מ').
באזור זה שולטים שיחים ובני שיח המאפיינים בתות ספר ים תיכוניות כגון סירה קוצנית וקידה שעירה הפורחת בחודש מרץ בפריחה צהובה וריחנית.
כמו כן מכסים את השטח חד שנתיים ורב שנתיים, ביניהם שלהבית קצרת שיניים וקיפודן מצוי, ובמקומות המסולעים געדה מצויה, כתלה חריפה, ולענת המדבר.
וגאופיטים כמו חצב מצוי ועירית גדולה.
בין הדגניים נמצא שיבולת-שועל מצויה, בן שעורה מצוי, ברומית מאוגדת, שעורת התבור, מלעניאל מצוי וחיטת הבר.
פה ושם ניתן לראות עצים בודדים כמו אלה אטלנטית וחרוב מצוי.
מדרונות הקירטון הפונים מזרחה ונופלים עד למישור הבקעה, והערוצים החוצים אותם.
כמות המשקעים של 150–200 מ"מ והגיר הקשה גורמים לתפוצה רבה של רותם המדבר וצומח סלעים כמו געדה מצויה וכתלה חריפה.
כמו כן מצויים כאן קידה שעירה, אוג קוצני וקיצנית צפופת עלים.
בדרום מופיע צומח מדברי כמו זוגן השיח וערטל מדברי (בסביבות נחל פרת).
מזרחית לשכבות הגיר הקשה מצויות גבעות קירטון נמוכות ומפאת כמות המשקעים הקטנה (200–300 מ"מ) נמצא כאן מלחית אשונה ונואית קוצנית, וגם אוכם מדברי.
בתוך הערוצים ניתן למצוא מינים נדירם כמו לבנה רפואי בוואדי עוג'ה, ובואדי קיס הנשפך אליו פורחת בתחילת החורף חלמונית גדולה.
המישור שבין גבעות הקירטון לבין ביתרונות החואר.
חלק ממנו משמש לחקלאות ולמרעה.
במישור זה קרקע מלוחה והשיח המסוגל להתקיים כאן בזכות שורשיו העמוקים הוא מלחית אשונה, ואתו מינים חד שנתיים כגון חיעד ספרדי, עדעד תכול, מלחית עדינה ואספרגולריה דו אבקנית, וליד יריחו אהל מצוי.
במוצאי הנחלים נמצא עצים כמו שיזף מצוי ובדרום זקום מצרי ותפוח סדום.
מזרחית לפצאל מצויה מלחה שבה צומח מלחות: השיחים מלוח קיפח, ימלוח פגום ומיני אוכם.
בני שיח כמו בן מלח מכחיל, ועצי אשל.
מן העשבוניים נזכיר עדעדית משובלת עדעד הביצות ועדעד מאובק.
מצוי כאן גם טפיל בשם טופל אדום.
באזור זה קיימת חורשת סלוודורה פרסית בגבולה הצפוני של תפוצתה.
בנאות המדבר קיימים זקום מצרי, מורינגה רותמית, פתילת המדבר הגדולה, סולנום החדק, בלוטנית אפריקנית ועוד.
שולט כאן צומח של אדמות מלוחות בתנאי יובש: מצפון לארגמן שיחים כמו מלחית אשונה ומלוח קיפח, ודרומה יותר מלחית קשקשנית ואוכם ארץ ישראלי.
בדרום הבקעה לעיתים אין כל צומח על הבתרונות עקב היות האזור יבש וצחיח, אך בשנים גשומות מופיעים בחורף חד שנתיים כגון אספרגולריה דו אבקנית, חיעד ספרדי, אהל מצוי, מלעניאל מצוי, לחך סגלגל, גרגרנית כוכבנית, אהרונסונית פקטורובסקי ועוד.
ובתוך הערוצים מופיעים השיחים שהוזכרו.
זהו בית גידול לח ומלוח, לאורך הירדן גדלים בצפיפות עצים כמו צפצפת הפרת ואשל היאור.
פה ושם ישנן נביעות מים מלוחים ולידם סמר ימי וקנה מצוי.
בשטח מלחות שגדלים בהן בן מלח מכחיל ומיני אוכם.
מבין היונקים אוכלי העשב ניתן לראות עדרים של צבאים בכל חלקי הבקעה,
וגם הדורבן נפוץ בכל השטח.
בגאון הירדן נמצאים גם חזירי בר, במקומות מסולעים מושבות של שפני סלע, וארנבות ישנן באזור כביש אלון ובביצת מלחה.
מבין הטורפים שכיח השועל בכל השטח, וכן זאבים וצבועים במידה מועטה יותר.
בגאון הירדן ניתן למצוא חתול ביצות, גירית מצויה תן וסמור.
בביצת מלחה נמצא קרקל ונמייה.
ובאזור כביש אלון נמצא דלק.
נמרים נצפו פעמים בודדות בביצת מלחה ובעין סמיה.
באזור בקעת הירדן נמצאו מספר אתרים פרה-היסטוריים ובהם אתר מהתקופה הנאוליתית שהתגלה בסמוך לגלגל וכן בסמוך ליריחו, מספר אתרים מהתקופה הכלקוליתית נמצאו בבקעת פצאל וכן מתקופת הברונזה הקדומה.
המחקרים מעידים כי בקעת הירדן הייתה מרכז התיישבותי חשוב והופיעו בה לראשונה טכנולוגיות חדשות כגון הלהב הכנעני וכן קיימת בה עדות לראשית תופעת העיור בארץ ישראל.
בספר יהושע מוזכר גלגל כמקום דרכו נכנסו בני ישראל אל ארץ ישראל.
במחקרים עדכניים נמצאו מספר אתרים דומים ותכליתם ממשיכה להיחקר.
בקעת הירדן מזוהה עם נחלות שבטי יהודה, גד, ראובן, מנשה ובנימין.
בתקופת בית שני נבנו באזור מספר מבצרים-הצפוני והחשוב שבהם הוא מבצר אלכסנדריון בפסגת הסרטבה.
במהלך המרד הגדול, לאחר דיכוי המרידה בגליל, הצבא הרומי ערך מסע כיבושים במישור החוף ובהמשך התקדם דרך בקעת הירדן אל פראה שהייתה ממוקמת בעבר הירדן המזרחי.
לאחר כיבוש אזור בקעת הירדן, הכוחות הרומיים נערכו לכיבוש ירושלים, כאשר עדיין נותרו כיסי התנגדות במצדה ובמכוור שהחזיקו מעמד גם לאחר נפילת ירושלים.
לאחר דיכוי המרד, הצבא הרומי המשיך להחזיק מחנות באזור בקעת הירדן.
בתקופה הרומית המאוחרת נקשר נהר הירדן עם עליית הנצרות כמקום שבו לפי האמונה הנוצרית פעל יוחנן המטביל.
במהלך התקופה המוסלמית הקדומה ארץ ישראל נכבשה על ידי המוסלמים מידי הביזנטים ומנזרים רבים ננטשו אך בבקעת הירדן חלק מהמנזרים המשיכו לפעול.
בניגוד לתקופת שגשוג שהאזור ידע במהלך התקופה המוסלמית, בעקבות קושי של השלטון העות'מאני לשמור על הביטחון באזורי הספר ובשל קרבת הבקעה למדבר, האזור סבל מהזנחה ופשיטות של שבטים נודדים כאשר האחרונה שבהם קרתה בקיץ 1947.
ניסיונות לחידוש ההתיישבות היהודית באזור הבקעה החלו עוד בתקופת השלטון העות'מאני אך הוכתרו בהצלחה רק בתקופת המנדט הבריטי, כאשר הוקם קיבוץ בית הערבה על אדמות הזיכיון של חברת האשלג בים המלח.
לאחר אישור תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר הקיבוץ נותר מחוץ לגבולות העתידיים ולמחרת יום הכרזת המדינה ניתנה הוראת פינוי לקיבוץ.
מ-1948 ועד 1967 הייתה הבקעה תחת שלטון ירדן.
במלחמת ששת הימים נכבשה הבקעה על ידי ישראל, והיא הקימה בה יישובים חקלאיים, לפי תוכנית אלון.
לאחר המלחמה החל באזור מאבק מתמשך במחבלים פלסטינים שחדרו דרך הגבול עם ירדן, שבעקבותיו הבקעה קיבלה את הכינוי ארץ המרדפים.
בעקבות פעילות חטיבת הבקעה ולאחר שהצבא הירדני החל לפעול ביד חזקה כנגד המחבלים, השקט חזר.
בעקבות הסכם אוסלו ב' בשנות ה-90, הוכרזו קרוב ל-90% משטחי הבקעה כאזורים בשליטה ישראלית מלאה (שטחי C).
שטחים אלו מהווים כ־40% מכללי שטחי C.
באזור בקעת הירדן חיים כ־65,000 פלסטינים וכ־27,800 ישראלים יהודים, מהם 16,700 ביישובים שבמועצה אזורית עמק הירדן, בצפון הבקעה, ו-8,200 בהתנחלויות במועצות האזוריות ערבות הירדן ו-,2900 במגילות השייכות למחוז יהודה ושומרון.
החלק בין נהר הירדן לבין המורדות המזרחיים של יהודה ושומרון נכבש על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, והוקמו בו יישובים חקלאיים על פי "תוכנית אלון" בהתאם לתפיסה הביטחונית שמיקום היישובים הוא שיסמן גבולות בני הגנה ושמקומה הגאוגרפי של ירושלים, על מנת שתתפקד כבירה, במרכז הארץ ולא בגבולה המזרחי.
יגאל אלון התווה תוכנית שעל פיה תוקם שדרה כפולה של יישובים בבקעה: קו יישובים אחד יימתח לאורך כביש הבקעה והאחר לאורך ציר שנקרא על שם תוכניתו "כביש אלון" במדרונות מזרח השומרון.
התוכנית זכתה לקונצנזוס רחב והביאה להקמת יישובים בעלי אופי חקלאי בבקעת הירדן.
בתחום החינוך, ילדות וילדי בקעת הירדן לומדים בשני בתי ספר: בית הספר גפנים במרכז שלומציון ובית הספר ירדן במעלה אפרים.
גם האדריכל פרופסור אברהם וכמן פרסם את אסטרטגיית ההתיישבות בבקעת הירדן שנקראת 'תוכנית השדרה הכפולה' והגישה לשר ישראל גלילי.
על פי תוכניתו זו בקעת הירדן כלולה בשטח השידרה המזרחית של מדינת ישראל מהחרמון בצפון, דרך בקעת הירדן ועד הערבה, אילת ואופירה.
הקמת היישובים בוצעה בארבעה שלבים:
1967–1970: הקמת ארגמן, גלגל, מחולה, משואה וקליה ולאורך כביש הבקעה.
1971–1974: תחילת יישוב השדרה המערבית: בקעות, גיתית, מצפה שלם, חמרה, פצאל וייט"ב.
1975–1999: עיבוי שני צירי ההתיישבות: בית הערבה, ורד יריחו, יפית, מבואות יריחו, מכורה, מעלה אפרים, נעמה, נערן, נתיב הגדוד, רועי, שדמות מחולה, תומר והיאחזויות הנח"ל אבנת, אלמוג, חמדת, משכיות, ורותם.
2016–2025: הוקמו בבקעה מספר מאחזים והוסדרו היישובים גדי, גודר, בתרון בצפון הבקעה, ומבואות יריחו, בית חגלה, קדם ערבה ועיר התמרים באזור יריחו.
מפעל אספקת המים בקעת הירדן של חברת "מקורות" נועד לספק מים לתושבים היהודיים בבקעת הירדן.
המפעל עצמאי ואינו קשור למערכת הארצית וכולל 44 בריכות, 28 קידוחים ו-28 תחנות שאיבה.
כמות ההפקה השנתית עומדת על 31,500 מיליון מ"ק.
לפי אתר החברה: "התנאים הטופוגרפיים באזור קשים ביותר – העברת מים מרום של 400 מטרים מתחת לפני הים עד לרום של 800 מטרים מעל פני הים, האקלים הקיצוני במיוחד, 45 מעלות בקיץ, וכן התנאים הביטחוניים הבעייתיים באזור עקב המגע עם אוכלוסייה עוינת יצרו אתגרים רבים בפיתוח מפעל אספקת המים".
מאגר תרצה הנמצא בשפך נחל תרצה ונהר הירדן מהווה את אחד ממאגרי המים החשובים בבקעת הירדן.
יפה רזיאל כותבת כי: "מדובר בשלושה סכרים מדורגים ...
העליון מבין המאגרים משמש לשיקוע הבוץ והסחף, האמצעי לשאיבה לאחר הגשם והתחתון לתיירות בלבד - כבריכת חורף.
מן המאגר האמצעי שואבים את המים למאגר מלאכותי הממוקם על גבעה קרובה, ולמאגר זה מחובר צינור המים של בקעת הירדן, שנועד להשקיית גידולי השדה".
בתקופת השלטון הירדני 1948–1967 יושבו בבקעה עשרות אלפי פליטים פלסטינים.
במלחמת ששת הימים ברחו עשרות אלפי פלסטינים אל מעבר לנהר הירדן, והבקעה התרוקנה ממרבית תושביה.
בין היישובים הפלסטינים בבקעה: יריחו, פארעה אל-ג'יפתליק, עקבת ג'בר, עוג'ה א-תחתא, ברדלה, עין אל-בידה, פסאיל, זובידאת, מרג' נעג'ה, באב אל נקב, אל-עקבה, אבזיק וח'רבת חומסה.
בקעות הוא התנחלות ומושב עובדים, במזרח השומרון בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן.
המושב נמצא על כביש אלון הצפוני (כביש 578), מצפון לנחל תרצה.
היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
בתחילת דרכו נקרא בשם בוקע.
שם זה מציין את המבנה הטופוגרפי של האזור - בקעת טמון המשתרעת בין הר טמון מדרום-מערב והר כביר מצפון-מזרח, הנקראת הבוקיעה הצפוני.
מכיוון שהשטח בבקעה התחתונה מארגמן וצפונה, הוא סלעי ואינו מתאים להתיישבות חקלאית, הוחלט על הקמת היישוב באזור הבוקיעה, כדי להמשיך ולקיים את הרצף התיישבותי שיחצוץ בין היישוב הערבי שממערב ובין קו המים ונהר הירדן.
היישוב בקעות, עלה ביום ט"ז תמוז תשל"ב, 28 ביוני 1972 כיישוב אזרחי המשתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
הקרקע ליישוב הופקעה מפלסטינים תושבי טובאס, כחלק מתפיסת הביטחון של מדינת ישראל אשר ראתה בהקמת יישובים יהודיים מענה לצורך ביטחוני, במקרה זה מניעת חדירת מחבלים לשטחי ישראל.
משרד השיכון הקים ישירות בתי קבע.
טקס העלייה על הקרקע התקיים בתחילת יולי 1972. כבר ביולי 1972 אוישו כל מבני הקבע ביישוב ומשרד השיכון החל בבניית שלב נוסף.
לאחר כשנה הצטרפו למושב שבע משפחות נוספות, ובעקבות זאת עזבו חלק מהתושבים המקוריים.
תחילה התנהל היישוב כמושב שיתופי ורק בתחילת 1975 הפך למושב עובדים.
בשנת 1990 שוב השתנה המושב והוחלט לתת עצמאות כלכלית לחברים ולנהל משקים באופן עצמאי.
ב-2014 מתגוררות ביישוב 78 משפחות, רובם חברי האגודה החקלאית וחלקם תושבים המתגוררים במקום, בהם גם בנים ממשיכים למשפחות היישוב שהחליטו להקים את ביתם בבקעות.
כמחצית מתושבי בקעות עוסקים בחקלאות, בעיקר גידול ענבי מאכל בשטחים פתוחים ובחיפוי.
יתר התושבים עובדים כעצמאים או כשכירים במועצה האזורית ובבתי הספר האזורים והן מחוץ לבקעה, בהייטק ובמשרות שונות.
ביישוב פועלים מעון יום, פעלטון, מועדון חברים שבו מציינים את חגי ישראל, מועדון נוער, תנועת הנוער התנועה החדשה, בריכת שחייה, צרכנייה, בית כנסת, מרפאה אזורית וכן מוסך פרטי.
בקעת גינוסר היא בקעה הנמצאת צפונית-מערבית לכנרת.
הבקעה גובלת בחלקה הדרום-מזרחי בכנרת (שבעבר כונתה גם ים גינוסר על שם הבקעה), בסמיכות לטבריה, בדרום בהר ארבל, במערב בהר רביד, בצפון בשמורת נחל עמוד ובצפון מזרח בהר האושר.
אל בקעת גינוסר זורמים נחל ארבל ונחל עמוד.
בבקעה עברה דרך הים שקישרה בין ארם נהריים למצרים ויש בה שרידים מכל התקופות החל מהתקופה הכנענית, עבור ביישובים יהודיים מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית וכלה בתקופה הערבית.
בכתבים של יוספוס פלביוס ובכתבי חז"ל מוזכרת הבקעה כאזור פורה וטוב למגורים.
ולדוגמה אמרו בתלמוד בבלי שנקרא שמה 'כנרת' על שם שפירותיה מתוקים כעריבות קול הכינור.
במקום קיימים שלושה יישובים יהודיים מגדל, קיבוץ גינוסר וליבנים והישוב הבדואי ואדי אל-חמאם.
במקום קיים גם כפר נחום וכן יש מספר כנסיות במקום כמו כנסיית הלחם והדגים וכן בתי כנסת עתיקים.
בתחילת המאה ה-20 ניסו להתיישב במקום נוצרים גרמנים אך נכשלו בגלל מחלת הקדחת שהייתה נפוצה במקום.
בשנת 1910 הוקמה המושבה מגדל על ידי עולים מרוסיה ובכך החלה ההתיישבות היהודית המחודשת בבקעת גינוסר.
הקיבוץ גינוסר הוקם במקום בשנת 1937 ומושב ליבנים הוקם בשנת 1981. היישוב הבדואי ואדי אל-חמאם הוקם ב-1948 עבור הבדואים משבט ערב אל-ע'וארנה, ששכנו עד מלחמת העצמאות בצפון עמק החולה.
בשיר "ירדה השבת" שכתב יהושע רבינוב והלחין דוד זהבי מוזכרת הבקעה במילים:
בקעת ארבל היא בקעה בגליל המזרחי, השוכנת מערבית לטבריה.
אורכה כ-6 ק"מ ממזרח למערב, רוחבה כ-4 ק"מ ושטחה כ-24 קמ"ר.
היא משתרעת מצפון לכביש 77 ומדרום לנחל ארבל.
צורתה של הבקעה היא כשל אוכף, וגובהה נע בין 180 מטרים מעל פני הים בצפונה ל-100 מטרים מעל פני הים בדרומה.
בתווך היא מנוקזת על ידי נחל רקת ונחל קוצר, ובצידה המזרחי גובהה מגיע לרום פני הים, בטרם היא מתחלפת בסדרת מצוקים תלולים היורדים אל הכנרת.
הבקעה קבלה את שמה מהיישוב העתיק ארבל שבו ישבו הכהנים מבני משמרת ישוע לאחר חורבן בית שני.
שרידי בית הכנסת של היישוב העתיק שוכנים מצפון למושב ארבל.
הר ארבל ונחל ארבל הסמוכים לה קיבלו גם הם את שמם מהיישוב העתיק.
בתקופת המשנה והתלמוד שכנו בשטח הבקעה מספר יישובים יהודיים, ובהם כפר חיטיא ומגדל צבעייא, וכן נזכרים במקורות חכמי ארבל, ובראשם ניתאי הארבלי (שעל שמו הר ניתאי).
באזור הבקעה שסביב ליישוב ארבל גודלו בתקופת המשנה והתלמוד גידולי חיטה משובחים: .
אזכור הבקעה מופיע בתלמוד הירושלמי בסיפור מעשה אשר שימש את חז"ל כמשל לתקומת עם ישראל:
כיום שוכנים בבקעה היישובים ארבל, כפר זיתים, כפר חיטים ומצפה.
בצידה המערבי שוכן נבי שועייב.
בִּקְעַת יַבְנְאֵל היא בקעה במזרח הגליל התחתון, בין רמת פוריה שמעל הכנרת מצפון-מזרח, לרמת יבנאל מדרום-מערב.
אורכה המרבי כ-9 קילומטרים ורוחבה 4–5 קילומטרים.
הבקעה משתפלת מגובה כ-50 מטרים מתחת לפני הים בצפון-מערב, לכ-70 מטרים מתחת לפני הים בדרום-מזרח, ומנוקזת על ידי נחל יבנאל הנשפך אל נהר הירדן בקרבת דגניה ב'.
כיום מכונה הבקעה על שם היישוב יבנאל השכון בשוליה הדרום מזרחיים.
נראה שבעבר כונתה הבקעה על פי היישוב הגדול ששכן בה באותה תקופה.
כך מכנה אותה התלמוד הירושלמי (מגילה, פרק ראשון) "אגנייא דקדש", על שם העיר הקדומה קדש, שתילה נמצא ממזרח לבית החולים פוריה.
בערבית נקראה הבקעה "סהל אל ימא" על שם הכפר ימה ששכן במקום בו שוכנת כיום יבנאל, והוא במקורו כפר קדום מימי המשנה והתלמוד.
בקעת יבנאל מוזכרת לראשונה בתיאור דרום נחלת שבט נפתלי בספר יהושע: .
ייתכן והמילה "אלון" מציינת את הבקעה (כך מסביר רש"י, ותרגם אונקלוס, הסבר המקובל על החוקרים).
בתחום הבקעה ובשוליה מספר רב של אתרים ארכאולוגיים המעידים על יישוב קדום שהיה בה בתקופות שונות, בייחוד בתקופת התלמוד, ובהם:
אמת ברניקי - אמת מים מהתקופה הרומית, הוליכה מים מנחל יבנאל אל טבריה.
תל ינועם – "תל אל-נעמה", מזוהה כיום על ידי מספר חוקרים עם יבנאל המקראית, וזוהה בעבר עם העיר הכנענית ינועם הנזכרת במצבת מרנפתח.
חורבת ימה – "ח'רבת ימא", מזוהה עם היישוב התלמודי "כפר ימה", אשר זוהה בעצמו על ידי חז"ל עם יבנאל המקראית.
תל אדמי – "ח'רבת דאמיה", מזוהה עם היישוב התלמודי "דמין", אשר זוהה בעצמו על ידי חז"ל עם העיר המקראית "אדמי".
התל והחורבה סמוכים זה לזה, וכנראה הייתה כאן נדידה של נקודת היישוב מהמישור ליד שדה אילן, לתוך בקעת יבנאל.
חורבת עטוש – "ח'רבת עטושה", ממנה הגיע ככל הנראה האמורא מהדור השלישי רבי יצחק עטושיא.
חורבת אבצם – "ח'רבת בצום", במקום מערכת מחילות מסתור ומבנה קבר גדול, ויש שניסו לזהותה עם 'בצעננים' המוזכרת בפסוק הנ"ל.
חורבת בית גן - "ח'רבת בית ג'ן", במקום התגלו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
חורבת ציידתה – "ח'רבת ציאדה", מזוהה עם היישוב התלמודי "ציידתה", אשר זוהה בעצמו על ידי חז"ל עם העיר המקראית "הנקב", (על פי הפשט "הנקב" הוא המעלה הסמוך לאדמי).
חורבת סרגונה – "ח'רבת סרג'ונה", עיירה תלמודית ממנה הגיעו מספר חכמים.
בתקופת העלייה הראשונה נרכשו אדמות בקעת יבנאל על ידי הברון רוטשילד, והוקמו עליהן המושבות יבנאל (1901) ובית-גן (1904).
סמוך להן הוקמו המושבים משמר השלושה (1937) וסמדר (1953).
ארבעת יישובים אלו אוחדו בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 למועצה המקומית יבנאל.
בצפונה של הבקעה הוקם בתקופת חומה ומגדל מושב הזורעים (1939).
בקעת יבנאל שימשה פעמיים כשדה תעופה, במסגרת ההעפלה הבלתי-חוקית לישראל:
עדה סרני, אשתו של אנצו סרני, הנחיתה במקום מטוס בכדי לבדוק האם ניתן להביא בדרך האוויר לכאן עולים ממחנות העקורים בדרום איטליה.
הבריטים עצרו אותה ואת העוזר שלה, אולם קשריה בצמרת המנדט עזרו להם להשתחרר.
הנהג שלה, מרדכי (מוטי) הוד (פיין), שלא נעצר, ביקש ממנה לרשום אותו לקורס טיס באיטליה, ולימים הפך למפקד חיל האוויר השביעי.
בעקבות כך, באוגוסט ובספטמבר 1947 המוסד לעלייה ב' הנחית בבקעת יבנאל מטוס קרטיס C-46 קומנדו, בהם היו 157 עולים בלתי חוקיים מעיראק ואיטליה.
העולים פוזרו ביישובי הסביבה טרם הגעת הבריטים.
המטוסים הספיקו להמריא לרומא מבלי להיעצר, ולהביא גם משם עולים.
המבצע נקרא על שם שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוס - וסנברג ומייקל - מבצע מייקלברג.
מטוס הקרטיס קומנדו הובא מאלסקה לישראל והוצב במחנה המעפילים בעתלית.
כחלק מהגליל התחתון המזרחי - הקרקע בבקעת יבנאל היא קרקע סחף והמדרונות הסמוכים לבקעה מכוסים בזלת הכיסוי.
הגליל התחתון המזרחי נודע בעבר כ-"נגב של הגליל".
השפעתו הממזגת של הים התיכון נמוכה יחסית למערב הגליל, ולכן האזור מתאפיין בקיץ בטמפרטורות גבוהות ולחות נמוכה.
בקעת יבנאל היא אחד מן האזורים החמים בישראל.
נתונים מן השנים 1995–2009 מראים ממוצע טמפ' מקסימום יומיות של 32.5 עד 34 מ"צ בחדשים יוני עד ספטמבר.
ערכי המקסימום הממוצעים בחודשים דצמבר עד פברואר הם 17–19 מ"צ.
ביבנאל ממוצע המשקעים השנתי בשנים 1980–2010 היה 420 מ"מ.
המשקעים מתמעטים ככל שנרד בגובה.
החל משעות אחר הצהריים ניתן לצפות לרוח מערבית, ברוב ימות השנה.
בקעת יבנאל מכילה שטחים חקלאיים, שטחים טבעיים וכן שטחים מיוערים - בנוסף למספר יישובים בעלי אופי כפרי.
את הבקעה מנקז נחל יבנאל, בעל זרימת מים קבועה.
בבקעת יבנאל ישנו רצף שטחים פתוחים מן הגדולים בצפון הארץ.
רצף שטחים פתוחים ומסדרונות אקולוגיים - חיוניים לשמירה על המגוון הגנטי באוכלוסיות צמחים ובעלי חיים שונים.
המסדרון האקולוגי בבקעת יבנאל חיוני לשמירה על רצף השטחים הטבעיים בין רמת סירין, רמת פוריה, רמות יששכר, נחל תבור, והשטחים הסובבים אותם.
בשנת 1969 הוכרז על הקמת שמורת חורשת יעלה.
בספרה "ארצות הגליל", מתארת אביבה רבינוביץ' מאפייני בית הגידול הבזלתי בגליל התחתון המזרחי: בזלת הכיסוי יוצרת רמות מישוריות עם ערוצים חדים בעלי קירות תלולים.
הקרקע הבזלתית היא כהה, חרסיתית וכבדה.
בקיץ נפערים בה סדקים עמוקים, ובחורף היא בוצית.
בית הגידול הוא אחיד למדי.
בסוף המאה ה-19 סבלה הבקעה מבעיות ניקוז קשות, שגרמו להיווצרות ביצות במרכזה.
עד היום ניתן להבחין בקבוצות אקליפטוסים שניטעו בראשית המאה ה-20, על מנת לייבש את הביצות.
כיום בקעת יבנאל מתאפיינת במיעוט עצי בר.
עצי שיזף מצוי, על פי רוב בעלי ממדים קטנים, פזורים פה ושם בשיחיות ובשטחים העשבוניים.
מאידך, ניתן למצוא מספר "רמזים" לכך שבעבר הרחוק השטח התאפיין במגוון וצפיפות רבה יותר של עצים, ושהמצב הקיים הוא תוצאה של כריתה, חקלאות ורעיה במשך דורות רבים.
שני עצי אלון תבור המוכרים מתחום הסקר, רק אחד מהם בעל נוף של עץ.
פרטים בודדים של אלה אטלנטית, רובם במדרון צפוני של נחל יבנאל תחתון מלווים שם בעצים גדולים של שיזף מצוי.
מספר עצי שקד קטן-עלים ליד מפל נחל יעלה.
חורשת יעלה, בה עצי שיזף מצוי מהגדולים בארץ, שקדושתם הצילה אותם כנראה מגרזן הכורת.
כמו בשטחי בזלת אחרים - גם בבקעת יבנאל ישנו קושי להתחדשות היער הטבעי שהיה באזור לפני כריתתו.
הצומח האופייני למישורים, על פי רבינוביץ', הוא פיזור דליל של שיזף השיח, ושברק קוצני, וביניהם מגוון עשבים.
מספר מיני צמחים ייחודיים המופיעים בחברה זו, הם: גביעונית הלבנון, וינקה עשבונית וספלול השדה.
באדמות העמוקות שכיחים ינבוט השדה והגה מצויה.
בגלי האבנים ובמצוקים ישנה התחדשות של הצומח הרב שנתי, שראשיתה בבלוטה גלונית וקידה שעירה, צחנן מבאיש ואשחר ארצישראלי.
בשטחים הפתוחים שאינם חקלאיים, ישנו נוף דמוי סוואנה, המתאפיין בעשביה חד-שנתית רבה, ופיזור דליל של שיחים ועצים - עם שליטה ברורה של שיזף השיח ושיזף מצוי.
במורדות התלולים ניתן לראות בתות בני שיח - לרוב בשלטון סירה קוצנית או גלונית מצויה.
בנחל יבנאל וכן בכמה מיובליו ניתן לראות צמחיית נחלים - הרדוף הנחלים, פטל קדוש, עבקנה שכיח, גרגר הנחלים ועוד.
בסקר שטח משנת 2012 נצפו 3 מינים בסכנת הכחדה ועוד מספר מינים נדירים.
מהאזור ידועים מהעבר עוד 8 מינים בסכנת הכחדה.
חלק ניכר מהנ"ל הם מינים של שולי שדות, שנעלמו כנראה עקב שינויים בשיטת העיבוד החקלאי.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על הצומח
הרבה ממיני הצמחים בסכנת הכחדה שנרשמו (בעבר הקרוב והרחוק) בבקעת יבנאל הם מינים המצויים בעיקר בשדות ובשולי שדות.
לכך מתייחסים כמה מן הצעדים הבאים:
השארה של חלק משולי השדות ו/או של שדות ללא ריסוסים עשויה לתרום בהמשך גם לפעולות השבת/אישוש אוכלוסיות של מינים אלה.
נחוצים בנוסף גם צעדים נוספים כמו זריעה/שתילה וניטור ארוך טווח.
חשוב לווסת רעיה באזורים של מקורות מים טבעיים.
בסקר השטח מ-2012 נמצא כי שיטת ויקטוריה, שנשתלה ביער מנחמיה מתנהגת כמין פולש - ועל-כן יש לעקור אותה מן השטחים שסביב היער.
זוחלים הם בעלי חיים בעלי דם קר – הם תלויים במידה רבה בגורמים חיצוניים על-מנת לווסת את טמפרטורת הגוף שלהם.
לכן, פיזור עצים ושיחים דליל מאפשר לזוחלים ולדו-חיים למצוא את האיזון לו הם זקוקים בין אור לצל.
בקעת יבנאל מתאפיינת באקלים יובשני למחצה, עם שטחי סוואנות – ריבוי עשבוניים חד שנתיים, ופיזור דליל של שיחים ועצים (בעיקר מהמין שיזף).
תצורת נוף צמחי כזו מהווה בית גידול למגוון מיני זוחלים הרב ביותר.
יער דליל, המתאפיין בכיסוי מפותח של צמחים עשבוניים בין העצים והשיחים – תומך במגוון מינים גבוה – וזאת ללא קשר למיני העצים השליטים ביער.
לעומת זאת, יער צפוף נוטה לאפשר מגוון נמוך יותר של מיני זוחלים ודו-חיים – ככל הנראה משום שהוא פחות מורכב (מכיל פחות נישות אקולוגיות בעלות תנאים משתנים).
יער צפוף מאפשר פחות חדירה של אור מבעד לעצים, ולכן פחות מיני צמחים בין העצים.
בנוסף, מחסור באור מקשה גם על זוחלים ועל דו-חיים - התלויים באור לשם ויסות חום גופם.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על זוחלים ועל דו-חיים
יש להגן על אזורים נרחבים, המכילים מגוון בתי גידול שונים באיכות שימור גבוהה, ושבהם פעילות האדם המפריעה לפעילות בעלי החיים היא נמוכה יחסית.
יש לשמר ולשקם שטחים (גם אם מצומצמים יחסית) של סוואנת העשבוניים והשיזפים שאינם בתוך שמורות טבע (למשל בתוך מערכות יער וחקלאות).
יש לצמצם ואף להימנע מרעיית לחץ של בקר בשטחי סוואנת טבעיים עשבוניים ושיזפים וסביב מקורות מים.
יש לשמר, לשקם וליצור מחדש מגוון בתי גידול לחים.
אם ישנן נטיעות יער חדשות - יש להעדיף נטיעות יער דליל המבוסס על מיני חורש מקומיים, על-פני יער צפוף בעל מיני עצים גרים.
בסקר שטח מ-2012 נצפו 45 מיני פרפרים, שהם רוב המינים שעשויים להימצא באזור.
למרות תצפיות על מגוון רחב של פרפרים, הרי שכמות הפרטים שנצפתה מרבים מהם היא נמוכה מאוד.
סיבה אפשרית לכך היא זליגה של חומרי הדברה אל מעבר לגבולות השדות המודברים, פעילויות אדם נוספות, וכן ההתחממות העולמית.
לכן ניתן לצפות היעלמות מיני פרפרים רבים בשל ההתחממות העולמית המשפיעה גם על אזור זה.
מתוך 45 מיני פרפרים שנצפו בסקר משנת 2012, נמצא ש-41% ממיני הפרפרים מצויים בעקה קיומית ודאית – משמע צפויים להיכחד מהאזור בעתיד הנראה לעין.
עוד נמצא שרק רבע ממיני הפרפרים באזור חיים בו ללא איום קיומי.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על פרפרים
בעוד אזורים מסוימים שנצפו בסקר נראו כבר כאידיאליים להתרבות פרפרים, נראה שבאזורים רבים חסרים תנאים להימצאותם.
תנאי שכזה שחזר על עצמו שוב ושוב בסקר הוא מחסור במיני צמחים פונדקאים עבור פרפרים מסוימים.
אוכלוסיות הצבאים הגדולות נמצאות בשמורת נחל יבנאל, אך נצפו צבאים בכל בקעת יבנאל.
נראה כי הצבאים מעדיפים את השטחים הפתוחים על-פני האזורים המיוערים.
• בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו, עשו, ככפרה של אם הגיבור:
בִּקְעַת בֵּית כֶּרֶם (בקעת שגוֹר, בערבית: الشاغور - תעתיק: אל־שאע'וּר) היא הבקעה החוצצת בין הגליל העליון לגליל התחתון.
מקור שמה הוא בכרמי הזיתים הרבים המעטרים אותה.
בקעת בית כרם היא הצפונית שבבקעות הרוחב של הגליל התחתון.
בצפון היא גובלת בגליל העליון - מתלול צורים, הר חלוץ, הר שזור ומורדותיו של הר הארי, ואילו מדרום לה שוכנים הר גילון, הר כרמי, גבעות כרמיאל, הר כמון, הר חוזה, והר חזון, השייכים לרכס הרי שגור.
ממערב תוחם אותה הר גמל, ואילו ממזרח לה נמצאת בקעת חנניה, שהיא למעשה שלוחה של בקעת בית כרם.
התוואי של הבקעה נקבע בעיקר על ידי מתלול צורים.
שיפועיו מתמתנים ממערב לשגור ונחף, שם עולות הדרכים צפונה, לגליל העליון.
נחל שגור ונחל שזור מתנקזים מדרום לה, לעבר נחל חילזון, בעוד שנחל צלמון מנקז את בקעת חנניה, השלוחה המזרחית של הבקעה.
בקרבת הכפר מג'ד אל-כרום נושקת בקעת בית כרם לבקעת מגד, הנמצאת דרומית לה, בין הר כרמי להר גילון.
ניקוזה הלקוי של בקעת מגד משפיע על בקעת בית כרם, שחלקה המערבי נעשה בוצי בחורפים.
סביבת שגור/בית־כרם יחד עם בקעת סכנין ורכס יטבת מדרום מהווים מבחינה טופוגרפית את החצי הצפוני של הגליל התחתון המרכזי הנקרא לב הגליל, בוֹ העיר כרמיאל (השוכנת בבקעה ועל רכס שגור) היא העיר הגדולה והמרכזית, ולפעמים אזור זה משתייך גבולית לאזור הגליל המערבי.
בבקעת בית כרם ישנו אקלים ים תיכוני.
הבקעה מהווה אזור מעבר אקלימי בין הגליל התחתון והגליל העליון, והוא משתנה עם המעבר מזרחה.
ממוצע המשקעים עומד על 650–850 מ"מ בשנה, שגורמים לעיתים להצפות בחלקה המערבי, בשל בעיות ניקוז בה.
האקלים בבקעה מתאים לגידולי עצי זית, וגידולי שדה מצויים בקרבת מג'ד אל כרום בלבד.
בבקעה נובעים שבעה מעיינות, כששלושה מהם מצויים בסביבות הכפר ראמה.
המעיינות הם דלי שפיעה, ולכן זקוקה הבקעה לייבוא מים מחוצה לה.
נחל שגור המנקז את הבקעה לנחל חלזון מזוהם בשנים האחרונות באופן רציף כתוצאה מהביוב הזורם מהכפרים דיר אל-אסד, בענה ומג'ד אל-כרום.
משנת 1995 זורם הביוב אל השטח הפתוח ומשם מתנקז אל הנחל.
זרימת הביוב הופכת את הנחל למפגע תברואתי.
כמו כן היא מפגע סביבתי, משום שהביוב מחלחל לאדמה ומזהם את מי האקוויפר.
הזיהום גם מונע ממטיילים לטייל בקניון נחל שגור, שהוא אחת משמורות הטבע היפות בגליל.
הבקעה מהווה את הדרך הקצרה ביותר בין הים התיכון לבקעת הירדן ולכן ככל הנראה שימשה כהסתעפות מזרחית של דרך הים העתיקה.
בשל קשיי מעבר במערב הבקעה, בשל קניון נחל שגור ובוצניות האדמה בחורף, היו תקופות בהן עברה הדרך מצפון לבקעה.
בימי בית שני, הועדף הנתיב מדרום לבקעת בית הכרם, דרך שפרעם, ציפורי, ומשם לבקעת חנניה.
ניתן לראות זאת על ידי שרידי היישובים מתקופה זו המרוכזים בבקעת חנניה ולא בבקעת בית הכרם.
חשיבותה של הבקעה עלתה שוב בתקופה הצלבנית, עם עליית חשיבותן של עכו וצפת, והפיכת האחרונה למנזר צלבני חשוב.
מתקופה זו נשתמרה כנסייה בדיר אל-אסד.
מהתקופה הממלוכית, ועד תום השלטון העות'מאני התחרה הנתיב העובר בבקעת בית הכרם בנתיב עכו-שפרעם-ציפורי-נצרת.
הבקעה נעשתה עבירה בכל ימות השנה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 כתוצאה מעבודות ניקוז והכשרה, ובשנות ה-30 נסלל בה כביש מודרני.
בתקופת בית ראשון היו מספר יישובים בבקעה, ביניהם רמה (רמת נפתלי) ובית הכרם.
לא ניתן לזהות את מקומם הוודאי של יישובים מתקופה זו, מלבד רמה, המזוהה עם ח'רבת ג'ול, בקרבת ראמה.
באזור מצויים שרידי יישוב רבים מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה הצלבנית, המרוכזים בעיקר בשולי בקעת חנניה ובגבעות שמדרום לבקעת בית הכרם.
מרבית השרידים מצויים באזור כרמיאל, דבר המעיד על אפשרות קיום מרכז תעשייתי במקום.
השרידים הנוצריים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל מעידים על התיישבות משמעותית בבקעה בתקופה זו, בין היתר בנחף, דיר אל-אסד, מג'ד אל-כרום וראמה.
נראה שהתיישבות זו נפגעה קשות עם תום השלטון הביזנטי בארץ, והבקעה סבלה מעזובה.
לאחר גירוש אחרוני הצלבנים מהארץ על ידי המוסלמים ב-1291, נושבו היישובים שבצפון הבקעה, דוגמת מג'ד אל-כרום ודיר אל-אסד, ששכנו בקרבת אם הדרך.
במאה ה-11, לפי המסורת שלהם, החלה ההתיישבות הדרוזית בגליל.
מקורות אחרים טוענים כי הדרוזים החלו להתיישב בבקעה במאה ה-13. בתקופות מאוחרות יותר אירעו שני גלי התיישבות משמעותיים, במאה ה-16 ובראשית המאה ה-18. עדות מושל צפת מ-1732 מוסרת כי רוב תושבי הבקעה דאז היו דרוזים.
בימי שלטונו של דאהר אל עומר בשנות ה-40 של המאה ה-18, נושלו הדרוזים מכפריהם, והיישובים הדרוזים היחידים שנותרו כיום בבקעה הם סאג'ור, עין אל-אסד והכפר ראמה שרבע מתושביו דרוזים.
בשל מיקומה הגאוגרפי, גם כיום משמשת בקעת בית הכרם כעורק תחבורה ראשי, ועובר בה כביש 85, מעכו לצפת.
כמו כן, עולה ממנה כביש לאזור חבל תפן מצפון, ונמתח כביש אחר לעבר מועצה אזורית משגב שבדרומה.
לכפרים הערביים השוכנים בבקעה, מג'ד אל-כרום, דיר אל-אסד, בענה, נחף, סאג'ור, וראמה, הצטרפה ב-1964 כרמיאל, הקרויה על-שם הבקעה, שנהייתה לעיר המרכזית בה.
עם הזמן נבנה ממזרח לעיר, ממערב למושב שזור, אזור תעשייה גדול המספק תעסוקה לתושבי האזור.
בנוסף, הוקמו סביב הבקעה בשנות ה-70 וה-80 מצפים לחיזוק היישוב היהודי בה, כגון כמון, גילון ולבון.
בַּקְעַה היא שכונה בדרום ירושלים.
שמה מגיע מערבית (بقعة) ומשמעותו: מישור.
גבולותיה של השכונה הם רחוב רבקה מדרום, רחוב פייר קניג ממערב, המסילה לתחנת הרכבת ירושלים מצפון מערב ודרך חברון ממזרח.
השכונות הסובבות אותה הן תלפיות בדרום, מקור חיים במערב, המושבה היוונית והמושבה הגרמנית בצפון מערב ואבו תור במזרח.
לאחר מלחמת העצמאות היה ניסיון לתת לשכונה שם עברי - גאולים, אבל שם זה לא נקלט, ובשלטים שהציבה העירייה נכתב "גאולים (בקעה)".
יחד עם מקור חיים הסמוכה, מתגוררים בשכונה כ-13,000 תושבים.
בשכונה מתגוררים דתיים, מסורתיים וחילוניים זה לצד זה.
מבני המגורים הראשונים בשכונה נבנו בסוף המאה ה-19 בסמוך לתחנת הרכבת, בעיקר עבור עובדי הרכבת.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוקמה שכונת בקעה כאחת מהשכונות הערביות הספורות שהוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
מרבית התושבים הראשונים היו ערבים מוסלמים ונוצרים וכן ארמנים ויוונים אורתודוקסים.
רוב התושבים היו בני משפחות אמידות.
הם בנו בה בתי מידות בני קומה אחת או שתי קומות.
האדריכלות של הבתים שילבה סגנונות בנייה מזרחיים ומערביים.
השכונה נשאה אופי חקלאי למחצה ועד שנות החמישים חלקים נרחבים ממנה שימשו לגידולים חקלאיים.
במהלך מלחמת העצמאות נותרה השכונה מן הצד הישראלי של הקו העירוני.
השכונה ננטשה על ידי תושביה הערבים, ובבתיה הריקים התיישבו פליטים מהרובע היהודי וכן עולים חדשים.
לרב השכונה מונה הרב עקיבא גרוס, מלפנים רבה של גלייביץ.
בשנות ה-50 החלו בבניית בנייני-שיכונים גדולים בשכונה על שטחים נרחבים ששימשו לגידולים חקלאיים, וזאת, כדי לאכלס עולים חדשים מאירופה, צפון אפריקה וארצות המזרח.
בנוסף נבנו מבני ציבור ובתי ספר.
כך נוצר נוף השכונה, המתאפיין במראה מעורב של בתי אבן מסוגננים בני קומה אחת או שתיים שהיו בהקמתם בבעלות ערבית, ארמנית או יוונית, לצד בנייני שיכונים ארוכים בסגנון מודרני בני שלוש וארבע קומות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמו מיזמים אדריכליים חדשים בשכונה אשר נועדו למעמד הביניים.
במיזמים אלו תוכננו בתים המקיפים חצרות פנימיות (כדוגמת הבתים ברחוב דן ורחוב בן-עזאי).
ב-21 באוקטובר 1990, התרחש פיגוע בשכונה.
המחבל עאמר אבו סרחאן, חמוש בסכין נמלט לאחר שרצח את החיילת ואת האמן אלי אלטרץ.
למקום הגיע שלום שלוש לוחם ימ"מ בחופשה, שקרא לאבו סרחאן לעצור, ומשזה לא עצר לנוכח קריאותיו, ירה בו באקדחו לעבר רגליו.
בין השניים התפתח מאבק, ובמהלכו הצליח אבו סרחאן לדקור את שלוש למוות.
על פועלו של שלוש הוא עוטר לאחר מותו בעיטור האומץ של משטרת ישראל.
סמוך למקום הפיגוע, ברחוב גדעון פינת רחוב אפרים, הוקם גלעד לזכר ההרוגים.
בשנות ה-90 החלה עיריית ירושלים את "פרויקט שיקום שכונות" בשיכוני השכונה, במסגרתו שופצו והורחבו רבים מבנייני השיכונים משנות ה-50. הפרויקט נמשך גם בעשור הראשון של המאה ה-21, ותוצאות הפרויקט נראות בעיקר ברחובות: רבקה, דרך בית לחם, ציפורה, גד והסביבה.
הביקוש לבתים ולדירות בשכונה הביא גם לעליית מחירים.
רבים מתושבי השכונה הוותיקים עזבו, ובמקומם נכנסו תושבים אמידים, ביניהם עולים רבים מארצות הברית ומצרפת.
בשנת 2009 אושר מיזם הכולל הרחבה משמעותית של השכונה, במסגרתו ייבנו בנייני מגורים בגובה של עד 8 קומות.
עם זאת, החלטה זו זכתה להתנגדויות רבות, כולל מצד המנהל הקהילתי של השכונה, שטען כי התשתיות בשכונה אינן מסוגלות להכיל מספר כה גדול של תושבים.
במשך שנים היוותה השכונה נקודה מרכזית בעיר בזכות תחנת הרכבת ירושלים הממוקמת בקצהָ.
התחנה חיברה בין ירושלים למרכז הארץ מסוף המאה ה-19 עד שנת 1998, אז הפסיק הקו לפעול.
כיום משמש מתחם תחנת הרכבת הישנה, הקרוי בשם "התחנה הראשונה", למיזמי תרבות ומסחר.
לאורך פסי הרכבת בשכונה בנתה העירייה את פארק המסילה.
בשנים 2019-2023, בשטח שבין מתחם התחנה הראשונה לבין גבול שכונת בקעה, בלט (מבחינה ארכיטקטונית) קפה סילו - שהיה בית קפה שפעל בשלוש ממגורות אכסון (סילו) גדולות, שמוגדרות כמבנים לשימור, בדרך בית לחם 7.
בשכונה פועלים ארבעה מוסדות חינוך מרכזיים - "אורנים", "אפרתה" - בית ספר יסודי-ממלכתי דתי, "תל"י גאולים" - בית ספר יסודי-ממלכתי ופלך - תיכון דתי לבנות.
בשכונה פועלת גם מכללה אקדמית דתית, מכללת אמונה, המכשירה יוצרות בתחומי האמנויות והעיצוב (אמנות, תקשורת חזותית, עיצוב בינתחומי, תיאטרון) ומעניקה תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה.
כמו כן פעילים בשכונה בתי כנסת מזרמים שונים ביהדות.
בית הכנסת הרפורמי של קהילת "כל הנשמה", שהוקם בשנת 1985 על ידי הרב לוי ויימן-קלמן, הוא הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים.
בשכונה פעילות גם מספר תנועות נוער: קן תנועת השומר הצעיר (ברחוב הרכבת), סניף תנועת בני עקיבא (ברחוב יהודה), וסניף תנועת הנוער עזרא.
המתנ"ס השכונתי, הממוקם בין רחוב זבולון ליששכר, מהווה גם את מרכזו של מחוז "בקעה רבתי" בעיריית ירושלים, מחוז הכולל גם את שכונת תלפיות בדרום, מקור חיים בדרום-מערב ואבו תור במזרח.
רחוב דרך בית לחם הוא הרחוב המסחרי המרכזי של השכונה, לצד רחוב עמק רפאים הסמוך, שלא נמצא בתוך גבולות השכונה.
שמות הרחובות בשכונה הם ברובם על פי שמות שבטי ישראל (כגון: ראובן, דן, נפתלי) ואישים מתקופת השופטים (ברק, אהוד, בעז), וסוף תקופת בית ראשון עד אמצע הבית השני (גדליה, אסתר המלכה, מרים החשמונאית, שמעיה, אבטליון, מתתיהו).
בעשור השני של המאה ה-21, לאור ביקורת כי קיים "רוב גברי" בשמות הרחובות בשכונה, נקראו שמות של שני רחובות חדשים על שמות נשים:
בשנת 2017 - רחוב דינה - בתם של יעקב ולאה.
רחוב חדש בפינת דרך בית לחם מס' 66, שנוצר כמדרחוב בין 8 בנייני מגורים חדשים שנבנו.
בשנת 2019 - רחוב מרתה במברגר - רחוב חדש בפינת רחוב גד, ע"ש פעילת ויצו בירושלים, ממובילות רעיון "תעשיות הבית" ומנהלת רשת החנויות של ויצו.
בקעת הקהילות היא אתר הנצחה בקצה המערבי של יד ושם שעל הר הרצל בירושלים, אתר שתוכנן על ידי אדריכלי הנוף זוכי פרס ישראל ליפא יהלום ודן צור.
האתר נועד להנציח את הקהילות היהודיות ברחבי אירופה ובצפון אפריקה, שנהרסו או הושמדו בשואה, את שמותיהן של למעלה מ-5,000 קהילות ישראל אשר נחרבו בידי הנאצים ומשתפי הפעולה עימם, ואת מעט הקהילות ששרדו.
בעת הקמת המקום נקרא האתר בקעת הקהילות החרבות, אולם שם האתר שונה בשל מחאתה של קהילת דנמרק אשר נפגעה אולם לא הושמדה בשואה.
קודם להקמת אתר ההנצחה לא היה ביד ושם אתר המנציח את הקהילות השונות.
אבן הפינה לאתר הונחה בשנת 1983, ובנייתו הושלמה בשנת 1992.
הרעיון להקמתה של בקעת הקהילות עלה בשנת 1977, בפגישה של יו"ר הנהלת יד ושם, יצחק ארד, והאגודה האמריקנית למען יד ושם בראשות אלי זבורובסקי.