tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משום שפיגועי 11 בספטמבר הובילו למלחמת עיראק ולמלחמת אפגניסטן, ישנם גורמים בתנועה לגילוי האמת על 11 בספטמבר הרואים במבצע נורת'וודס חזון שהפנטגון, על אף כישלונו בשנת 1962, הצליח להוציא אל הפועל בשנת 2001.
"העסק הביש" הוא כינוי לפעולות טרור שבוצעו בשנת 1954 על ידי יחידת ריגול ישראלית במצרים.
מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך ייפגעו היחסים בין מדינות המערב למצרים.
מבצע זה יצא לפועל ביולי 1954, במסגרתו הטמינו חברי יחידת הריגול מספר מטעני חבלה באתרים שונים, אך הפעולה השלישית כשלה, חשפה את חברי יחידת הריגול וגרמה למשבר גדול בישראל.
פעולות החבלה הללו לא גבו קורבנות בנפש.
מבצעי דגל כוזב כטקטיקה להחלשת יריבים פוליטיים
שרפת הרייכסטאג – ב-27 בפברואר 1933 הוצת בניין הרייכסטאג בברלין, כנראה ביוזמתם או בידיעתם של שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, ושל נשיא הרייכסטאג, הרמן גרינג.
האשמה הוטלה על הקומוניסטים ושימשה את הנאצים כהוכחה לכך שהקומוניסטים חותרים תחת הממשלה הגרמנית.
האווירה הציבורית שנוצרה אפשרה להיטלר להדוף את מתנגדיו, ולהתקין חוקי חירום שפגעו קשות בחופש הביטוי, בחופש ההתאגדות, בחופש העיתונות ובזכות לפרטיות.
מבצע אייג'קס – באפריל 1953 קיבל ה-CIA הוראה לערער את הממשל האיראני, על מנת להפיל את ראש הממשלה של איראן, מוחמד מוסאדק.
לשם כך, בוצעו מספר מבצעי דגל כוזב באיראן הכוללים התססת הרחוב האיראני והפניית אצבע מאשימה כלפי מוסאדק על ידי אנשים שהתחזו לקומוניסטים.
מבצעי דגל כוזב בשימוש אזרחי
תעמולת בחירות – לקמפיינים פוליטיים יש היסטוריה ארוכה בשימוש טקטיקה זו על ידי מתמודדים פוליטיים, פעילים פוליטיים וכלי התקשורת.
דגל כוזב עשוי להתרחש כאשר תומך במועמד מסוים, מציג עצמו כתומך במועמד היריב.
בשנת 1994, במסגרת קמפיין בחירות לתפקיד מושל פלורידה, המועמד הדמוקרטי לוטון צ'יילס יזם מבצע דגל כוזב במסגרתו פעיליו התקשרו לעשרות אלפי בוחרים קשישים, הציגו את עצמם כנציגים של היריב, ג'ב בוש הרפובליקני, וטענו כי בוש מתנגד לביטוח לאומי ולהטבת התנאים לקשישים.
צ'יילס הכחיש תחילה כי הוא עומד מאחורי הפעולה הזו, אך לאחר שזכה בבחירות ועמד בפני חקירה, הוא הודה במעשה.
אידאולוגיה – המצדדים באידאולוגיות פוליטיות או דתיות עשויים להשתמש בטקטיקת דגל כוזב על מנת להכפיש קבוצות יריבות או ליצור מראית עין שיש להם אויבים כאשר בפועל הם לא קיימים.
במבצע פריקאוט, חברי כנסיית הסיינטולוגיה גנבו נייר מכתבים מביתה של הסופרת והעיתונאית פולט קופר, בה ראו איום משום כתביה הביקורתיים נגד הכנסייה.
מספר ימים לאחר הגנבה, גורמים בכנסייה התלוננו כי קיבלו מכתב אנונימי עם איומי הפעלת פצצה.
האיומים נכתבו על נייר המכתבים של קופר שנשא את טביעות האצבעות שלה, והוגש נגדה כתב אישום.
לאחר פשיטה של ה-FBI על משרדי הכנסייה, אישרו הרשויות כי היה מדובר במבצע דגל כוזב.
עסקים – חברות מסחריות עשויות להעביר לציבור מסרים באופן היוצר רושם כוזב כי מקורם של מסרים אלו באנשים ללא אינטרס שיווקי.
דוגמה מובהקת לכך היא השימוש בפרסומות סמויות: שחקנים בתקליטורים לילדים שאוכלים חטיף או ידוענים שמצטלמים, כביכול בתמימות, עם שלל מוצרי צריכה ומפרסמים את התמונות בחשבון האינסטגרם שלהם.
דגל כוזב היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת מתח העוסקת בחמישה אזרחים רוסים המוצאים עצמם לפתע במרכזה של פרשיית ריגול מסעירה.
הם קמים בבוקר ומגלים כי שמותיהם שורבבו לתוך מבצע חטיפה דרמטי, המיוחס ל"שירות ביון החוץ של רוסיה".
זהו עיבוד של WeiT Media לסדרת הטלוויזיה הישראלית המצליחה "כפולים".
העלילה מבוססת על פרשת ההתנקשות במחמוד אל-מבחוח.
על פי עלילת הסדרה, שר ההגנה הטורקי נחטף מבית מלון בקפריסין במהלך ביקור לא רשמי.
כל רשתות החדשות העולמיות מדווחות ממקורות של סוכנויות הביון שכי החשודים הם רוסים בעלי אזרחות כפולה.
יתרה מכך, הנושא מחריף כשמתפרסם שהאנשים הללו הם קציני מודיעין רוסיים המכינים את המבצע הזה כבר כמה שנים.
עם זאת, לרשויות הרוסיות יש נקודת מבט שונה לחלוטין על המקרה.
אלוף-משנה שירות הביטחון הפדרלי הרוסי טורבין חוקר את הפרשה, הוא מורה על מעצרם של חמישה חשודים: הכימאי סמיון ברגר, עובדת הבנק דינה קריוויצקאיה, מוכרת חנות הטלפונים נסטיה בויקוב, רב-סרן אנדריי סוקולובסקי והמורה לאנגלית אנה ג'ונס, אבל רק ארבעה נלכדים.
במהלך החקירה, טורבין מוצא אישור לכך שלכולם יש אזרחות שנייה, כולם היו בחו"ל בזמן החטיפה ותאורטית יכלו לצאת לקפריסין עם דרכון אחר.
דגל כוזב הוא תיאור למבצע חשאי שמטרתו להשיג מטרות צבאיות, פוליטיות, כלכליות או אידאולוגיות, באמצעות הסוואת הגורמים העומדים מאחוריו והטלת האחריות לתכנונו ולביצועו על גורם אחר.
בכך נוצרת תודעה כוזבת באשר לזהות הגורמים המבצעים.
מושג זה מתייחס גם למבצעים של סוכנויות ביון המתכננים להטיל את האחריות לביצועם על מחבלים.
"דגל כוזב" מתייחס גם למבצעים שהממשל אמנם לא תכנן או הוציא לפועל, אך היה מודע לתכנונם ובחר לאפשר להם להתרחש אף על פי שהיה בכוחו למנוע אותם.
אסטרטגיה זו מאפשרת לממשל לבצע מניפולציה בדעת הציבור, על סמך זה גם נבחר שם הסדרה, בהתאם לשם הזר של הסדרה הישראלית כפולים, ששווקה מחוץ לישראל תחת השם False Flag.
במרכז הסדרה עומדים חמישה אזרחים רוסים, שלכאורה אין ביניהם דבר משותף, פרט לעובדה שהם מחזיקים, בנוסף לאזרחות הרוסית, גם באזרחות זרה ובדרכון זר.
בוקר אחד במהלך עיסוקיהם השגרתיים הם מגלים שהם מואשמים במעורבות בפרשת חטיפה המסעירה את העולם כולו – פעולת חטיפה של שר ההגנה הטורקי בעת ביקורו החשאי בלרנקה שבקפריסין.
לאחר החטיפה, ערוצי חדשות ברחבי העולם מסקרים את האירוע בעודם משדרים קטעי וידאו ממצלמות האבטחה של בית המלון בו נכח.
רשתות התקשורת בעולם מייחסות את החטיפה לשירות הביון הרוסי ועד מהרה חמשת הרוסים הופכים מבוקשים ופרטיהם האישיים, לרבות דרכונים ותמונות פספורט, נחשפים בטלוויזיה ומועברים בכל אמצעי התקשורת ברחבי העולם.
הסיקור החדשותי הבלתי פוסק מעורר בחייהם של החמישה סערה פומבית מלאת השערות ורגשות מעורבים מצד הציבור.
כל ניסיון שלהם להכחיש כל קשר למעורבות בנושא הוא לשווא.
ממשלת רוסיה מתנערת מכל קשר לאירועים ולהאשמות והחמישה נותרים להתמודד עם כל הסיפור לגמרי לבדם, אם כי בסופו של דבר הם אינם מתגלים כתמימים.
לא עובר זמן רב עד שאמינותם של חמשת הרוסים מתערערת בקרב השכנים והמכרים שבסביבתם ובהמשך אפילו האנשים הקרובים להם ביותר מתחילים להטיל ספק בגרסתם ולהשתכנע שאכן קיים קשר בינם ובין פרשת החטיפה.
במהלך הסדרה הם חוברים יחד ומצליחים לחמוק מהמעקב של שירות הביטחון הפדרלי.
מקסים דרוזד – ניקולאי טורבין, סוכן שירות הביטחון הפדרלי.
אנדריי ברילו – סמיון ברגר, כימאי
מריה אנדרייבה – דינה קריוויצקאיה, עובדת בנק
אליסה לוזובסקאיה – נסטיה בויקוב, נציגת שירות בחברת תקשורת
אנטון פיליפנקו – אנדריי סוקולובסקי, איש עסקים
אינגה סלוראנד – אנה ג'ונס, מורה לאנגלית
צילומי הסדרה החלו באוגוסט 2018 בסנקט פטרבורג והושלמו בנובמבר אותה שנה.
דגל לבנון הוא דגלה הלאומי של לבנון.
הוא אומץ ב-7 בדצמבר 1943 וצויר לראשונה בביתו של חבר הפרלמנט הלבנוני סאיב סלאם על ידי כמה חברי פרלמנט.
במהלך המאות ה-17 וה-18 השתמשו המרונים בדגל לבן עם ארז במרכז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם לגיון מרוני תחת דגל צרפת, והוא השתמש לדגלו בדגל לבן שעליו סאלטייר אדום וארז שחור.
לאחר המלחמה, הניפו המרונים את הדגל בהר הלבנון, בו שלטו.
לאחר הקמת לבנון הגדולה במסגרת המנדט הצרפתי על לבנון ב-1920, הדגל ששימש את לבנון היה דגל צרפת, עם תוספת של ארז הלבנון באמצע הדגל.
הדגל עוצב על ידי נשיא תנועת ההתנגדות לשלטון העות'מאני, נאום מוקרזל.
לדגל היו גרסאות בהן הארז הופיע בשחור או עם גזע חום.
לאחר עצמאות לבנון מצרפת הסכימו המיעוטים הלבנונים במסגרת האמנה הלאומית על חלוקת הכוח הפוליטית בלבנון, וכחלק מההסכמות אישרו את הדגל הלבנוני.
הדגל הנוכחי עוצב בביתו של חבר הפרלמנט סאיב סלאם.
ב-12 באוקטובר 1943 התקיימה ישיבת פרלמנט בה נכחו 7 צירים בלבד, תחת מצור של חיילים סנגלים מצבא צרפת.
לפני שפרצו החיילים אל הבניין, הספיקו חברי הפרלמנט להחליט על שינוי הדגל.
הדגל אומץ על ידי לבנון באופן רשמי ב־7 בדצמבר 1943 על ידי הפרלמנט.
מאחר שהארז היה סמל הבדלנות הלבנונית בשנת 1919–1920, עלה נושא הדגל לדיון בתקופות של משבר במחצית השנייה של המאה ה-20, וסונים, שיעים ודרוזים מיעטו להניף אותו, משום שהוא סימל בעיניהם את ההגמוניה המרונית.
אולם בראשית המאה ה-21 השלימו רוב בני העדות המוסלמיות עם הדגל.
הדגל מורכב משני פסים אדומים, אחד למעלה ואחד למטה, שמופרדים על ידי פס לבן שגודלו פי שניים מהפס האדום (יחס של 1:2:1 - פס ספרדי) ובמרכז עץ ארז ירוק שנוגע בשני הפסים האדום ורוחבו הוא שליש מרוחב הדגל.
במלחמת העולם הראשונה, הצבעים אדום ולבן היו צבעי הלגיון הלבנוני.
האדום מסמל את ההקרבה והלבן את הטוהר.
עץ הארז הירוק במרכז הדגל מסמל שמחה ושגשוג.
הוא גם סמלה העתיק של לבנון מאז ימי התנ"ך.
דגל לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Fändel, בגרמנית: Flagge Luxemburgs ובצרפתית: Drapeau du Luxembourg) הוא דגלה הלאומי של לוקסמבורג.
עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים מאוזנים שווים - אדום (עליון), לבן וכחול בהיר.
השימוש בדגל החל ב-1848, אך הוא קיבל מעמד רשמי בחוק רק ב-1972, בו הובהר בין השאר שצבע הכחול בדגל הוא בהיר ביותר.
דגל לטביה (בלטבית: Latvijas karogs) הוא דגלה הלאומי של לטביה.
הוא אומץ ב-27 בפברואר 1990. הדגל היה בשימוש לטביה העצמאית בשנים 1918–1940.
הצבע האדום מסמל את נכונות העם הלטבי לתת דם מליבם עבור החופש והנכונות להגן על חירותם.
גובה הפס הלבן מהווה חמישית (20%) מגובה הדגל, בעוד שגובהו של כל אחד מן הפסים האדומים מהווה שתי חמישיות (40%) מגובה הדגל.
דגל לאוס (בלאית: ທຸງຊາດລາວ) הוא דגלה הלאומי של לאוס.
הדגל שימש את הממשלה הלאומנית קצרת היומין בשנים 1946-1945, ואומץ כדגל הלאומי ב-2 בדצמבר 1975. הדגל, לצד דגל קובה, הוא אחד מהדגלים היחידים של מדינות קומוניסטיות שאינו מכיל סמלים קומוניסטיים.
הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים: אדום, כחול, אדום ודיסקית לבנה במרכזו של הפס הכחול.
הדגל מוגדר כפס ספרדי, בו עוביו של הפס המרכזי שווה לעוביים של שני הפסים הדקים.
הדגל, שנוצר כשהמדינה הכריזה עצמאות כמדינת חסות של האימפריה היפנית בשלהי מלחמת העולם השנייה, עוצב כהיפוך של דגל יפן, בו קיים עיגול אדום על רקע לבן, ובדומה לדגל המושבה הצרפתית של לאוס, בעל הפיל התלת ראשי הלבן על הרקע האדום.
אך על מנת לבדל את הדגל מהדגל הצרפתי, צורפה לדגל רצועה כחולה במרכזו, כדימוי המרמז לנהר המקונג הזורם במדינה, ובשונה מהדגל היפני, בו השמש מיוצגת בעיגול אדום, העיגול במרכז הדגל מייצג את הירח המלא על פני המקונג.
הדגל הנוכחי של לאוס נוצר בידי ממשלת הלאו לוסררה האנטי-צרפתית, שהוקמה על ידי האימפריה היפנית ב-1945. הכוחות הצרפתיים כבשו מחדש את לאוס ב-1946 במהלך מלחמת סין, וממשלת הלאו לוסררה המשיכה להשתמש בדגל בגלות, עד להתפוררות התנועה ב-1949. הדגל אומץ בידי יורשיהם, תנועת הפאת'ט לאו, כדגלם.
ממלכת לאוס, שהתקיימה כאוטונומיה בחסות צרפת מ-1946 וכמדינה עצמאית מ-1953, אימצה כדגלה דגל קדום של ממלכת לאן קאנגס, בו מופיע פיל תלת-ראשי עם מטריה מלכותית על רקע אדום, שאומץ גם על ידי המושבה הצרפתית עם הטריקולור הצרפתי.
לפיל חשיבות תרבותית בתרבות לאוס, והשלשת הראשים מייצגים את שלוש הממלכות שיצרו את לאוס.
ב-1975, לאחר תקופה ארוכה של אי-יציבות, הצליחה תנועת הפאת'ט לאו להשתלט על לאוס, והחליפה את הדגל בדגלה של התנועה.
דגל לוב הוא דגלה הלאומי של לוב.
הדגל הנוכחי של לוב הוא טריקולור בעיצוב פס ספרדי בצבעי אדום, שחור וירוק אשר במרכזו מטען סהר וכוכב לבנים.
הדגל מבוסס על דגל הסנוסים, בו הוצבו הכוכב והסהר על רקע שחור בלבד.
כוחות הסנוסים, שפעלו באזור לוב מאמצע המאה ה-18 ואילך, השתמשו לדגלם בדגל שחור שעליו מוטבעים כוכב וסהר לבנים, עיצוב הדומה בעיקרו לדגל העות'מאני, פרט לצבעו.
הדגל הפך לדגל הלאומנים הלוביים.
הדגל אומץ באופן רשמי כדגל אמירות קירנאיקה ב-1949. ב-1951 הוקמה לוב מאוחדת, ששלטה גם בטריפוליטניה ובפזאן, צירפה לוב לדגל שני פסים, אדום וירוק משני צידי הפס המרכזי, שהמשיך להכיל את הכוכב והסהר.
דגל זה היה בשימוש רשמי עד שנת 1969. הדגל היה בשימוש לאורך כל שנות שלטון מועמר קדאפי על ידי מונרכיסטים והאופוזיציה הלובית שיושבת מחוץ למדינה.
בשנת 1969 התחוללה מהפכה במדינה ושם המדינה שונה, כמו גם הדגל שלה שהפך לדגל אדום-לבן-שחור (צבעי הלאומיות הכלל-ערבית בדומה לדגלי עיראק, תימן, סוריה ומצרים).
בשנת 1972 הצטרפה לוב לאיחוד הרפובליקות הערביות ואימצה דגל מחודש - דגל הפדרציה של הרפובליקות הערביות - שם נראה נץ מזהב אוחז מגילה עם שם המדינה בשפה הערבית.
ב-19 בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, והחלו שיחות השלום בין ישראל למצרים.
בעקבות כך שינתה לוב את דגלה שדמה לדגל מצרים, לדגל חלק בצבע הירוק המסמל את האסלאם.
במסגרת ההתקוממות בלוב ב-2011 והפלת שלטונו של קדאפי, הוחזר דגלה של לוב בעל שלושת הפסים, ששימש את המדינה מ-1951 עד 1969 כדגלה הלאומי.
עיצובו הוא טריקולור בעיצוב פס ספרדי בצבעי אדום, שחור וירוק אשר במרכזו מטען סהר וכוכב לבנים.
הדגל צבוע בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית, ושלושת פסי הטריקולור רומזים גם לשלושת חבלי הארץ המסורתיים של לוב: קירנאיקה, טריפוליטניה ופזאן.
הדגל משמש כדגלה של מועצת המעבר הלאומית אשר במסגרת ההתקוממות בלוב החליף את הדגל הירוק אשר אומץ בשנת 1977 וסימל את האסלאם, דת המדינה, את "המהפכה הירוקה" של מועמר קדאפי, וכן את השוויון בין כל האזרחים.
דגל זה מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של הצבע השחור – 48.9% ממנו צבועים בשחור.
דגל ליטא (בליטאית: Lietuvos vėliava) הוא דגלה הלאומי של ליטא.
עיצובו הוא טריקולור אופקי של צהוב, ירוק ואדום.
הדגל אומץ ב-20 במרץ 1989, כשנתיים טרם חידוש עצמאותה של ליטא בעקבות פירוק ברית המועצות.
צבעי הדגל באותה תקופה, היו בהירים יותר.
לאחר תקופת הכיבוש הנאצי (1941–1945) נכנס לשימוש הדגל הסובייטי, שהיה מורכב מדגל סובייטי אדום בסיסי עם שם הרפובליקה.
דגל זה שונה לדגל האדום עם פס לבן ופס ירוק בתחתיתו.
השינוי האחרון בדגל התרחש ב-2004, כאשר יחס הממדים השתנה מ-1:2 ל-3:5.
עיצובו של הדגל ואופן השימוש בו הוגדרו בחוק העיצוב ב-26 ביוני 1991. החוק תוקן לאחרונה ב-8 ביולי 2004, כאשר השינויים העיקריים כללו החלפת היחס מ-1:2 ל-3:5 והאימוץ הרשמי של דגל היסטורי כדגל המדיני (דגל הממשלה).
התיקון נכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2004, לאחר שאושר על ידי הנשיא ולדאס אדמקוס.
הצבעים המדויקים של הדגל הלאומי ודגל המדינה נקבעו לפי מניפת הצבעים של פנטון, היחס של שני הדגלים חייב להיות 3:5, והגודל התקני צריך להיות בממדים של 1 על 1.7 מטר.
לפי הכללים ניתן ליצור את הדגל בגדלים אחרים, אך גם במקרה זה חובה להתאימם לקוד הצבעים ולדרישות היחס שנקבעו בחוק.
הצהוב שבדגל מסמל את אור השמש, הירוק את האזורים המיוערים, והאדום מייצג את הדם שנשפך עבור המדינה.
צבעי הפנטון הרשמיים פורסמו בשנת 2004; הרשימה שלהלן מראה את הצבעים הרשמיים ואת הצבעים המקבילים להם במערכות שונות:
הדגל הליטאי הקדום ביותר מתוארך למאה ה-15 לפי כתב היד בנדריה פרוטנורום, שנכתב על ידי יאן דלוגוז'.
לאחר קרב גרונוולד ב-1410 נעשה שימוש בשני דגלים נפרדים.
רוב מתוך 40 הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתואר אביר רכוב, הרודף אחרי אויב בלתי נראה.
דגל זה, הידוע בכינוי ויטיס ("האביר" בליטאית), שימש בסופו של דבר כדגל המלחמה הליטאי, ובשנת 2004 הוא היה לדגל המדינה.
שאר הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתוארים עמודי גדימינס.
הרגימנטים שהשתמשו בדגלי ויטיס היו צבאות מהדוכסות הגדולה של ליטא, ואילו השאר היו מטעם משפחות אצולה.
עד שלהי המאה ה-18, שבא היא סופחה על ידי האימפריה הרוסית, השתמשה הדוכסות הליטאית והמדינה הליטאית שירשה אותה השתמשו בדגלי ויטיס.
יצירתו של דגל הטריקולור הצהוב, ירוק ואדום, התרחשה במקביל לשינויים בדגלים של רפובליקות אירופאיות אחרות, כגון דגל צרפת שאומץ לאחר המהפכה הצרפתית.
הטריקולור הליטאי היחיד שהיה קיים לפני כן היה בצבעים ירוק, לבן ואדום, והיה בשימוש על ידי ליטא הקטנה.
לא ידוע מי היה זה שהציע את הטריקולור הנוכחי, אך הרעיון מיוחס לעיתים לגולים ליטאים שהתגוררו באירופה או בארצות הברית במהלך המאה ה-19. שלושת הצבעים הללו היו נפוצים במצעדים לאומיים ובבגדים מסורתיים.
בפרלמנט הגדול של וילנה ב-1905 נבחר טריקולור זה להיות הדגל הלאומי.
דגל ויטיס, שזכה לתמיכתו של יונאס בסנוויצ'יוס, לא נבחר בשל שלוש סיבות:
הפרלמנט הליטאי (סימאס) שאף לבדל את עצמו מהדגל של הדוכסות הגדולה של ליטא, שכללה בעבר מדינות כגון בלארוס ואוקראינה.
הצבע האדום הועדף כיוון שיצר זיהוי בין המהפכנים שהזדהו עם ערכי המרקסיזם והקומוניזם.
דגל ויטיס היה מורכב מדי, והיה חשש שיהיה יותר מדי קשה לייצרו.
סוגיית הדגל עלתה לדיון נוסף בזמן ועידת וילנה שנערכה ב-1917. הצבעים ירוק ואדום נבחרו בזכות שכיחותם באמנות הלאומית.
האמן אנטאנאס ז'מוידזינוויצ'יוס קישט את חדר הוועידה עם דגלים קטנים בצבע אדום וירוק.
אולם, הנציגים לא חשו בנוח עם העיצוב כיוון שלטענתם היה קודר וחשוך מדי.
לאחר מכן הציע טאדאס דוגירדס להוסיף פס צר בצבע צהוב (על מנת לסמל את השמש הזורחת) בין האדום (עננים הנראים כך בגלל קרני האור של שעות הבוקר) והירוק (שדות ויערות).
אולם, הנציגים החליטו להעביר את ההחלטה בנושא לוועדה מיוחדת, שהורכבה מבסנוויצ'יוס, ז'מוידזינוויצ'יוס ודוגירדס.
ב-19 באפריל 1918 העבירה הוועדה את החלטתה למועצת ליטא.
הדגל העתידי היה אמור להיות טריקולור (צהוב למעלה, ירוק באמצע ואדום בתחתית) עם ויטיס בפינה השמאלית העליונה או באמצע.
המועצה קיבלה את ההצעה הזו, אך חוקת ליטא מ-1922 לא כללה אזכור כלשהו לשלט ההרלדי.
היא אימצה את הדגל הלאומי כפי שהוא מוכר כיום.
הדיונים השונים לא גרמו ליצירתו של דגל היסטורי כלשהו.
הדיונים בסוגיית הדגל הלאומי נמשכו גם לאחר מכן; מתנגדי הדגל חשבו שזהב היה יכול להיות צבע ראוי יותר, כיוון שהשילוב בין צהוב, ירוק ואדום לא היה בהתאם לכללים הנהוגים של ההרלדיקה.
אולם, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם לא נעשו שינויים כלשהם בדגל.
במהלך מלחמת העולם השנייה ליטא הייתה כבושה על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות.
בתקופת הכיבוש הסובייטי היו נהוגים שני דגלים; מיד לאחר המלחמה היה נהוג דגל בעל רקע אדום, הפטיש והמגל בצבע זהב עם הכיתוב SSR (גם כן בזהב) מעליהם.
דגל זה הוחלף ב-1953 על ידי הדגל האחרון שהיה בשימוש בתקופת ליטא הסובייטית - דגל אדום, עם פטיש ומגל וכוכב מעליהם.
בתחתית הדגל הוכנסו פסים אופקיים בצבע לבן וירוק בהיר.
בשנת 1988, במקביל להתחזקות התנועות לעצמאות ליטא, הכיר הסובייט הליטאי העליון בטריקולור כדגל הלאומי, אך הגדיר את הצבעים רק שנה אחת לאחר מכן שבה הדגל הסובייטי הליטאי הוחלף על ידי הטריקולור.
לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות הוכנסה סוגיית דגל הטריקולור לחוקה הליטאית החדשה, שאומצה במשאל עם ב-1992.
בשנת 2004, ביחד עם החוק שאישר את השינוי ביחס הממדים של הדגל, אומץ דגל מדינתי, כך שהסמל הלאומי מוצג בצורת כרזת סמל.
יחס הממדים בדגל זהה לזה של הדגל הלאומי.
הדגל מכונה בלשון החוק "הדגל ההיסטורי", והוא הוצע על ידי ססלובאס יורסנאס (סגן יושב ראש הפרלמנט) ועל ידי אדמונדאס רימשה (יושב ראש ועדת ההרלדיקה).
דגל זה הוצע גם בתור שלט האצולה של המדינה, ושניהם הוצעו לרגל 750 שנים להכתרתו של מינדאוגאס ב-1253. דגל המדינה והסמל עוצבו על ידי ארבידאס קז'דייליס.
בעבר היה דגל זה בשימוש בקרב גרונוולד, ושימש גם דגל ממשלתי עבור ליטא המרכזית בין 1922 לבין 1939. היה זה אחד מהדגלים שנלקחו בחשבון בתור הדגל הלאומי במהלך ההכנות להפיכת ליטא למדינה עצמאית.
בכך נוהגת ליטא כמו מדינות אחרות כגון פינלנד, ספרד, ונצואלה, גרמניה ותאילנד.
לפי "חוק הדגל הלאומי" מונף דגל המדינה באופן קבוע בשלושה מקומות: הארמון המלכותי של ליטא, טירת האי טראקאי ומוזיאון המלחמה הגדול ויטאטוס שבקובנה.
כמו כן, הדגל מונף במקומות הבאים בימים מסוימים:
16 בפברואר - בסמוך לבית החתימות השוכן ברחוב פיליס שבווילנה
11 במרץ - בסמוך לבניין הפרלמנט של ליטא
6 ביולי - בסמוך לארמון הנשיאותי בווילנה
15 ביולי - בסמוך לבניין משרד ההגנה
25 באוקטובר - בסמוך לבניין הפרלמנט, הארמון הנשיאותי, ושדרת גדימינאס שבה יושבת הממשלה
החל מ-1992 נמצא בשימוש גם הדגל הימי הלאומי של ליטא.
לדגל יש רקע לבן עם צלב כחול, ובקנטון שלו מצויר הדגל הלאומי.
רוחב כל אחד מריבועי הצלב הוא שביעית מרוחב הכוול של הדגל, ויחס הממדים הוא 1:2. מבחינה היסטורית דגל זה שימש את מועדון היאכטות של קובנה, אך ביחס של 2:3. דגלון החרטום מורכב מרקע לבן שעליו עוגן כחול המכוסה על ידי הסמל הימי של ליטא.
הסמל הזה מורכב מעמודי גדימינאס צהובים על מסגרת עגולה אדומה.
הצי הליטאי אימץ דגלון נפרד לשימוש על הספינות שלו.
ב-1993 קבע הפרלמנט הליטאי כי גם לנשיא המדינה יהיה דגל.
הדגל מורכב מסמל ליטא המוחזק על ידי חד קרן וגריפון, כאשר הרקע צבוע בצבע אחיד.
לפי חוק הדגל צבע הרקע הוא סגול, אך למעשה הצבע הנמצא בשימוש הוא אדום כהה.
לכל אחד ממחוזות ליטא יש דגל נפרד, וכולם מורכבים לפי תבנית קבועה: ריבוע כחול, עשרה צלבי ויטיס בצבע זהב המשמשים שוליים עבור המאפיין שבמרכז הדגל, הנבחר על ידי המחוז עצמו.
רוב האלמנטים המופיעים במרכז דגלי המחוזות מבוססים על הסמל הלאומי.
ניתן להניף את הדגל בצורה אנכית או אופקית ממבני ציבור, בתים פרטיים, בתי עסק, ספינות, כיכרות, או במהלך טקסים רשמיים.
אם הדגל מונף בצורה אופקית הפס הצהוב צריך להיות למעלה, ואילו כאשר הוא מונף בצורה אנכית הפס הצהוב צריך להיות בצד השמאלי והפס האדום בצד הימני.
הדגל אמור להיות מונף מזריחת השמש ועד השקיעה, ונציגויות של משרדי הממשלה מחוץ לליטא מחויבות להניף אותו בכל שעות היממה.
הדגל חייב להיווצר לפי התקנים שנקבעו בחוק, וחל איסור לפגוע בו או להניח אותו על הקרקע.
בטקסי אבל ניתן להניף את הדגל בכמה דרכים.
הדרך הראשונה, המכונה דגל בחצי התורן, מבוצעת באמצעות הנפת הדגל לראש התורן ולאחר מכן הנמכתו לשליש התורן.
שיטה נוספת היא הצמדת סרט שחור לדגל המונף באופן קבוע על תורן.
הסרט עצמו הוא ברוחב עשרה סנטימטרים, ומוצמד לראש הדגל כך שקצהו מגיע לתחתית הדגל.
במהלך הלוויות הדגל עשוי לשמש ככיסוי לארונות הקבורה של חברי הממשלה, חיילים, חותמי חוק העצמאות של ליטא, ואישים שנקבעו בצו מיוחד של נשיא המדינה; לאחר מכן מקופלים הדגלים הללו ונמסרים ליורשי האישיות שמתה.
כאשר מניפים את דגל ליטא ביחד עם דגלים אחרים יש לעשות זאת בסדר קבוע מראש: הדגל הלאומי, הדגל המדינתי (ההיסטורי), דגלי מדינות זרות, דגל האיחוד האירופי, דגלי ארגונים לא ממשלתיים, דגל נשיא המדינה, דגלי ממשלה וצבא, דגלי המחוזות, דגלי ערים ודגלים אחרים.
כאשר דגלים זרים מונפים לצד דגל ליטא הם מסודרים לפי שמות המדינות בשפה הליטאית, אך במקרים מסוימים הדגלים מסודרים לפי שפה אחרת.
דגל האיחוד האירופי מונף בליטא שהיא הצטרפה לארגון.
דגל נאט"ו לא מוזכר במפורש בחוק, אך למרות זאת ניתן להניפו בליטא כיוון שגם היא חברה בנאט"ו.
במקרים מסוימים מקובל להניף גם את דגל אסטוניה ואת דגל לטביה, בעיקר בחגיגות העצמאות של שלוש המדינות הבלטיות.
כחלק מפרוטוקול הדגל ישנו עידוד להציגו בימים מסוימים, אך בימים שלהלן הפרוטוקול מדגיש זאת יותר או אף מחייב להניף את הדגל:
מלבד הימים הללו הדגל מונף גם באתרים שבהם נערכות בחירות.
לפי החוק הממשלה רשאית לקרוא להנפת הדגל ולקבוע תנאים מיוחדים כגון הוספת סימני אבל.
דגל מאוריציוס הוא דגלה הלאומי של מאוריציוס, ידוע גם כדגל "ארבעת הפסים" , אומץ עם זכייתה של מאוריציוס בעצמאות ב-12 במרץ 1968. הדגל מורכב מארבעה פסים אופקיים בצבעים אדום (למעלה), כחול, צהוב וירוק.
הנס האזרחי המונף על כלי שיט אזרחיים פרטיים, והנס הממשלתי (המונף על כלי שיט ממשלתיים) הם דגל אדום או כחול בהתאמה, שבקנטון הדגל (הפינה העליונה הקרובה לניצב) מצויר דגל המדינה, ובמרכז הנס סמל מאוריציוס.
הנס הימי המונף על כלי שיט צבאיים וכלי משמר החופים, מורכב מפסים אנכיים אדומים, לבנים וכחולים בעלי רוחב משתנה.
האדום - מסמל את המאבק לחירות ועצמאות;
הכחול - מסמל את האוקיינוס ההודי בו מצויה המדינה;
הצהוב - מסמל את האור החדש שזורח על המדינה שזכתה לעצמאותה;
הירוק - מסמל את חשיבות החקלאות במאוריציוס, ואת הצמחייה הירוקה באי כל חודשי השנה.
דגל ליכטנשטיין מורכב משני פסים אופקיים בצבעים כחול (למעלה) ואדום, עם כתר מוזהב בצד התורן של הפס הכחול.
בין השנים 1719–1852 דגל ליכטנשטיין היה שונה מעט מהיום, את מקום הצבע הכחול תפס צבע צהוב ללא הכתר.
ולאחר מכן זה שונה לצבעים שנגזרו ככל הנראה מצבעי משפחת המלוכה של הנסיכות במאה ה-18 ובין השנים 1852–1921 אותם הצבעים שבימינו היו במאונך ללא הכתר.
הכתר הוסף בשנת 1937, לאחר שחברי הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת ברלין בשנת 1936 גילו שדגל המדינה זהה לדגל האיטי.
עיצוב הכתר שונה מעט בשנת 1982.
כאשר הדגל נתלה ממוט אופקי, יופיע הדגל בצורה שהצלב של הכתר מופנה כלפי מעלה.
בדגל הטקסי של המדינה מוחלף הכתר בסמלה של ליכנטשטיין שממוקם במרכז הדגל.
דגל ליבריה הוא הדגל הלאומי של רפובליקת ליבריה.
הדגל מורכב מ-11 פסים אופקיים לבנים ואדומים שווים באורכם, ומקנטון בצד הפונה לתורן, המכיל ריבוע כחול ובו כוכב לבן.
הדגל הליברי דומה מאוד לדגל ארצות הברית, מה שמדגיש את מוצאם האמריקאי של העבדים המשוחררים שהקימו את המדינה.
דגל ליבריה מונף על ידי ספינות רבות ברחבי העולם, שכן ליבריה מאפשרת זאת תמורת תשלום.
חברות ספנות עושות כן כדי להימנע מתשלום מיסים גבוהים ומהגבלות אותן מטילות מדינות אחרות.
ההערכה היא שכ-1600 ספינות ברחבי העולם מניפות את דגל ליבריה כדגל נוחות; מה שתורם לחלק ניכר מהכנסות המדינה.
דגל מאלי אומץ ב-1 במרץ 1961. הדגל הוא טריקולור בצבעים כלל-אפריקאיים מסורתיים: אדום, צהוב וירוק.
הדגל הקודם של מאלי אומץ ב-4 באפריל 1959 עת שמאלי הצטרפה לפדרציית מאלי.
הדגל הקודם זהה לנוכחי, למעט דמות שחורה שהופיעה במרכז הפס הצהוב.
דמות זו המכונה "קאנאגה" היא דמות של אדם המצוירת על ידי קווים, ומתארת אדם שידיו מורמות לשמיים.
הדמות הוסרה בשל איסור האסלאם על הצגת דמויות אדם.
דגל מאוריטניה הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה.
הדגל אומץ ב-1 באפריל 1959, וגרסה חדשה שלו אומצה ב-6 באוגוסט 2017.
הדגל הראשון של מאוריטניה אומץ בתקופת האוטונומיה של מאוריטניה במסגרת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ב-1 באפריל 1959, כשהוא מכיל הסמלים האסלמיים הוותיקים - סהר וכוכב על רקע ירוק.
במסגרת משאל העם לשינוי חוקת מאוריטניה ב-5 באוגוסט 2017 הוצע להוסיף לדגל שני פסים אדומים משני צדיו, לייצג את הדם שנשפך במאבק לעצמאות מאוריטניה.
השנוי אושר על ידי המצביעים, והדגל החדש הונף לראשונה במהלך יום העצמאות של מאוריטניה ב-28 בנובמבר 2017.
הצבעים ירוק וזהב נחשבים לצבעים הכלל-אפריקאיים.
ירוק מסמל גם את האסלאם, והזהב את החולות של מדבר סהרה.
הסהר והכוכב הם סמלי האסלאם, שהיא הדת הראשית במאוריטניה.
שני הפסים האדומים מסמלים את הדם שנשפך במאבק להשגת עצמאות מצרפת הקולוניאלית.
דגל מדגסקר אומץ ב-14 באוקטובר 1958, שנתיים לפני קבלת העצמאות, כחלק מההכנות למשאל עם על מעמדה בקהיליה הצרפתית.
צבעי הדגל מסמלים את ההיסטוריה של מדגסקר, והמעמדות המסורתיים.
אדום ולבן היו צבעי ממלכת מרינה, שנכנעה לצרפתים בשנת 1896. הם הופיעו בדגלה של מלכת מרינה האחרונה, המלכה רנבלונה השלישית (Ranavalona).
הם גם אינדיקציה למוצאם האתני של המלגשים מדרום-מזרח אסיה, והם מופיעים גם בדגל אינדונזיה.
ירוק היה צבעם של ההובה (Hova), המעמד החשוב של האיכרים, שלקח חלק חשוב בתסיסה האנטי-צרפתית ובתנועת העצמאות.
דגל לסוטו אומץ ב-5 באוקטובר 2006. הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים כחול (למעלה), לבן, וירוק.
במרכזו איור של כובע בסוטו שחור, אותו נוהגים לחבוש בני בסוטו, הקבוצה האתנית הגדולה במדינה (כ-99% מאוכלוסייתה).
הדגל, שעוצב לכבוד יום השנה ה-40 לעצמאותה של לסוטו מידי בריטניה, החליף את קודמו במטרה להעניק ללסוטו תדמית שלווה יותר.
דגל לסוטו הראשון הוצג לראשונה ב-4 באוקטובר 1966, ביום קבלת עצמאותה של לסוטו מידי בריטניה.
במרכז הדגל בולט כובע בסוטו לבן על רקע כחול.
בצידו השמאלי של הדגל ישנן שתי רצועות אנכיות בצבעים ירוק (משמאל) ואדום.
הכחול בדגל מסמל את השמים, הלבן את השלום, הירוק את האדמה והאדום את האמונה.
הדגל השני של לסוטו אומץ ב-20 בינואר 1987, לאחר הפיכה צבאית, שבסיומה איבדה המפלגה הלאומית של בסוטו את שלטונה במדינה, לאחר 20 שנות שלטון.
הדגל מורכב משני משולשים בצבעים לבן (משמאל) וירוק, ורצועה אלכסונית כחולה אשר מפרידה ביניהם.
הצבע הלבן מסמל את השלום, הכחול את גשם והירוק את השגשוג.
דגל לבן מסמל בימינו בעיקר כניעה.
לדגל בצבע זה היו שימושים רבים ושונים במהלך ההיסטוריה.
הדגל הלבן הוא סימן בינלאומי המסמל כניעה או הפסקת אש על מנת לנהל משא ומתן.
דגל לבן הנישא על ידי שליח מסמל כי השליח אינו חמוש וברצונו לנהל משא ומתן.
על פי דיני המלחמה ובהתאם לאמנת ז'נבה, אין לירות על אדם הנושא דגל לבן.
נשיאת דגל לבן במרמה, ועל מנת לתקוף במפתיע, מהווה עבירה על דיני המלחמה ונחשבת לפשע מלחמה.
האזכור הראשון של שימוש בדגל הלבן על מנת לסמל כניעה מקורו בזמן שלטון שושלת האן שבסין.
ההיסטוריון קורנליוס טקיטוס מזכיר שימוש בדגל לבן בזמן כניעה בקרב משנת 109 לספירה.
קודם לשימוש בדגל זה נהגו חיילים רומאים לסמל כניעה על ידי הרמת מגניהם מעל ראשיהם.
בית אומיה השתמשו בדגל הלבן כסמלם לזכר קרב בדר, ועל מנת להבדיל בינם לבין בית עבאס, תוך העדפת השימוש בצבע הלבן במקום הצבע השחור לאות אבל.
הבדואים בתקופת הנוודות היו תולים דגל לבן מעל האוהל כדי להזמין לחתונה שנערכה במקום.
במהלך המאה ה-18, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית שימש הדגל הלבן כדגלם של אנשי הצבא הצרפתי וכדגל צרפת.
לאחר המהפכה, בשנת 1794 אומץ דגל שלושת הצבעים (ה"טריקולור") כדגל הלאומי של צרפת, ואילו הדגל הלבן הפך דגל של המלוכנים שהתנגדו למהפכה.
במהלך תקופת השבת השלטון המלוכני בצרפת שב הדגל הלבן להיות דגל המדינה.
הדגל הלבן נזנח לבסוף במהפכת יולי של 1830.
בדת הבודהיסטית הצבע הלבן בכלל והדגל הלבן בפרט מסמל אבל.
לאחר כיבוש קאבול על ידי הטליבאן במלחמת האזרחים באפגניסטן נבחר הדגל הלבן כדגל האמירות האסלאמית של אפגניסטן, בשל היותו מסמל את "טוהר האמונה והממשל".
מאוחר יותר נוסף כיתוב השהאדה לדגל.
דגלים לבנים הם הדגלים של שמשי גונדור בספרי הארץ התיכונה פרי עטו של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
דגל מדינת לואיזיאנה מראה סמל של מה שמוכר כשקנאי , שהיה נפוץ בכנסייה הנוצרית החל מהמאה הרביעית ואילך כסמל לישו והקרבתו.
בסמל על רקע הכחול נראה שקנאי או שקנאית הפוצע את עצמו על מנת להאכיל את הגוזלים מדמו.
מתחת לשקנאית נמצא סרט עליו כתוב המוטו של מדינת לואיזיאנה: "אחדות, צדק ואמון".
סמל השקנאית בצדיקותה הוא סמל נוצרי לצדקה, המשתמש בציפור הרשמית של לואיזיאנה.
הדגל אומץ על ידי המדינה בשנת 1912. באפריל 2006, בעקבות מכתב של תלמיד כיתה ח', שונה הדגל והוא מכיל שלוש טיפות דם אדומות על חזה השקנאית, כפי שהיה נהוג במאה ה-19.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית בעת היותה חלק מהקונפדרציה, אימצה לואיזיאנה דגל דומה לדגל ארצות הברית עם 13 פסים כחולים, אדומים ולבנים וכוכב צהוב גדול בריבוע אדום בפינה השמאלית עליונה.
דגל מדינת אורנג' החופשית (בהולנדית: Vlag van de Oranje Vrijstaat) עוצב בשנת 1856 ואומץ רשמית ב-23 בפברואר 1857 ביום עצמאותה השלישי של המדינה.
עיצוב דגלה הלאומי של מדינת אורנג' החופשית מייצג את הקשר הלאומי, התרבותי וההיסטורי בין המדינה לבין מדינת האם שלה בעיני מייסדיה - ממלכת הולנד.
הדגל כולל שישה פסים אופקיים הצבועים לסירוגין בלבן ובכתום (שלושה פסים כתומים וארבעה לבנים) כאשר בקנטון הדגל משובץ הדגל ההולנדי.
הפס הלבן הנמתח במרכז הדגל ההולנדי מקבל את ביטויו בארבעת הפסים הלבנים שבדגל מדינת אורנג' החופשית, ושלושת הפסים הכתומים מייצגים את הצבע הלאומי של הולנד (הצבע הרשמי של בית אוראניה-נאסאו).
בתחילה, מיד עם הקמת המדינה בפברואר 1854, קבעה הממשלה של המדינה הצעירה דגל "אדום, לבן וכחול".
פרטים על העיצוב המדויק היו מעורפלים, אך סביר להניח שכוונת המנסחים הייתה לדגל דומה או זהה לדגל הולנד.
הדגל נועד להיות זמני, ככל הנראה עד לעיצוב דגל מקורי.
לבסוף, לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי (1849-1890), הדגל עוצב לבסוף על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד.
בינואר 1856 הוא הובא לאישור מועצת העם, הפרלמנט של מדינת אורנג' החופשית, ואושר כחודש לאחר מכן.
ב-23 בפברואר 1857, הדגל הנוף לראשונה במעמד רשמי, במסגרת חגיגות יום העצמאות השלישי של המדינה.
הדגל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז מדינת אורנג' החופשית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על מדינת אורנג' החופשית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת נהר האורנג', אשר התקיימה עד שנת 1910. למושבה זו בחרו הבריטים נס אדום כללי, האופייני לדגלי מושבותיהם, כאשר אין בדגל שום ייצוג לדגל ההיסטורי של המקום - דגל מדינת אורנג' החופשית.
בשנת 1910 אוחדו שטחי מדינת אורנג' החופשית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה.
בשנת 1928 אימצה המדינה החדשה דגל חדש, אשר כלל ייצוג בולט לדגל מדינת אורנג' החופשית.
במרכז הדגל החדש עמד על צידו דגם מוקטן של דגל מדינת אורנג' החופשית, כאשר ברקע הדגל נמתחים שלושה פסים אופקיים, כתום, כחול ולבן, אשר ניתן לזהותם עם הפסים המופיעים בדגל מדינת אורנג' החופשית.
לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, יש אשר זיהו את ייצוג האדום, הלבן והכחול בדגלה החדש כנקודות השראה מדגל מדינת אורנג' החופשית, וכניסיון לתת בדגל ביטוי לנוכחות ההולנדית בתולדותיה של דרום אפריקה.
באופן דומה יש גם המתארים את בולטות הצבע הלבן (שמהווה את הצבע העיקרי בדגל מדינת אורנג' החופשית) בדגל פרובינציית המדינה החופשית אשר משתרעת כיום בשטח עליו פעם התקיימה מדינת אורנג' החופשית.
דגל לנסטר הוא דגלה של הפרובינציה האירית לנסטר.
הדגל הוא דגל ירוק המוטען בנבל זהב עם מיתרים כסופים.
הדגל, אשר זוהה עם הפרובינציה כבר מהמאה ה-16, במקורו היה דגל כחול, כדגל הנשיא האירי, אולם צבעו הוחלף במאה ה-18 בעת גל המהפכות אשר פקדו את אירלנד.
הדגל שימש כדגלה הלאומי הלא רשמי של אירלנד משנת 1789 ועד לתחילתה של המאה ה-20.
מקורו של הפס הירוק בדגל אירלנד הוא בצבעו הירוק של דגל זה, כמו כן הצי האירי מניף דגל דומה כדגלון חרטום על ספינותיו.
הדגל משולב בדגל ארבע הפרובינציות ברבע השלישי (שמאלי תחתון) לשם יצוגה של הפרובינציה כאחת מארבע הפרובינציות ההיסטוריות של אירלנד.
דגל מדיירה משמש כדגל הרשמי של האזור האוטונומי שבשליטת פורטוגל.
הדגל מכיל שלושה פסי צבע אנכיים - שני הפסים החיצוניים בצבע כחול, והאמצעי בצבע זהב.
במרכז הדגל מופיע צלב לבן על רקע צלב אדום.
צלב זה הוא סמלו של מסדר ישו הפורטוגלי.
דגל זה דומה בצבעיו ובצורתו לדגלה של החזית לשחרור איי מדיירה, וככל הנראה הושפע מדגל זה.
דגל לה ריוחה (בספרדית: La Bandera de La Rioja) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית לה ריוחה.
הדגל אושרר על ידי מועצת המעבר של הקהילה בשנת 1979 ופורסם בחוק מה-9 ביוני 1982 כדגל הקהילה האוטונומית, לפיהו עיצובו של הדגל הוא ארבעה פסים אופקיים בצבעי אדום, לבן, ירוק וצהוב כאשר הדגל עשוי להיות מוטען בסמל הקהילה האוטונומית.
השימוש בדגל הוא בגדר חובה לרשויות הקהילה.
לאחר הצהרתה של מועצת המחוז כי בנכונותה להשלים את ההליכים הפורמליים לקבלת אוטונומיה על האזור, נקבע כי יוני 1977 יהיה המועד האחרון לאוכלוסייה למשלוח הצעות לבחירת דגל ולפרסם אותו ברשומות המחוז.
לאור זאת, אמצה התקשורת המקומית את הרעיון והחלה במסע פרסום במהלך חודשי יוני ויולי של אותה השנה.
למרות שמספר פוליטיקאים קראו לרגיעה ולבחינת נושא הדגל, חשבו אחרים כי הנושא הוא בעל דחיפות.
מתוך 260 ההצעות לעיצוב שהתקבלו, 11 הגיעו מאת מומחי וקסילולוגיה, וב-5 באוגוסט, התכנסה העצרת הכללית, והכריזה על משאל בקרב אוכלוסיית המחוז על 5 דגמים.
המשאל התקיים בין ה-1 ל-15 בספטמבר, בניהולו של פליפה ליאון, אב מנזר וההיסטוריון הרשמי, שבמהלכו נאספו בין 15,000 ל-20,000 פתקים.
עם זאת, המשאל לא נשא פרי, ותהליך הבחירה הגיע למצב של קיפאון עד אשר נשיא המועצה דאז, חוליו פרננדז לואיס סביליה, הקפיא את כל הליך הבחירה.
לאחר שמשאל העם נכשל, שאלת ההכרזה על הדגל זכתה להתעלמות מצדם של הפוליטיקאים.
דגל לוס אנג'לס שבקליפורניה הוא דגל הנושא פסים אנכיים של הצבעים ירוק, צהוב ואדום, ומוטען במרכזו של הפס האמצעי בחותם העירוני של לוס אנג'לס עם מסגרת לבנה.
הצבעים מייצגים עצי זיתים (ירוק), מטעי תפוזים (צהוב), וכרמים (אדום).
במסגרת החותם של העיר, מוצגים שלושה גידולים מרכזיים של קליפורניה: ענבים, זיתים ותפוזים.
חותם העיר מכיל מגן המחולק לרבעים ובו:
קירוב לסמלה של ארצות הברית, על אף שהסמל המקורי מכיל 13 כוכבים.
סמל קסטיליה ולאון המייצג את סמל ספרד.
הדגל מונף דרך קבע על גבי בית העירייה של לוס אנג'לס ועל גבי הבניינים האחרים שלה.
הדגל קיבל תשומת לב בינלאומית רבה ב-1980, כאשר הונף במקום דגל ארצות הברית בטקס סגירת אולימפיאדת מוסקבה, לאור בחירתה של לוס אנג'לס לארח את האולימפיאדה הבאה בשנת 1984. הצעד תואר כאות מחאה על החרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, אשר נערך בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
דגל לימבורג (בהולנדית: vlag van Limburg) הוא דגל מחוז לימבורג, שממוקם בדרומה של הולנד.
דגל זה אינו משמש את מחוז לימבורג שבבלגיה.
הדגל עם יחס גובה:רוחב של 2:3 (בהתאמה).
הדגל מורכב משלוש שורות של צבעים ביחס גודל של 2: 1: 2. הצבעים הם (מלמעלה למטה) לבן, כחול וזהב (צהוב).
השורה האמצעית הכחולה הקטנה יותר מסמלת את נהר המז.
בדגל, בסמוך לניצב הדגל יש סמל של האריה הלמבורגי האדום עם הזנב הכפול (סמל לימברג).
שלט האצולה של מחוז לימבורג אומץ רשמית ב-27 בדצמבר 1886 בצו של מועצת המחוז - שלט האצולה חולק לארחב, שבכל רביע סמל של אזור - סמל וולקנברוג (זהה לסמל לימבור), גוילק, הורן וחלרה.
במרכז הסמל, כשהוא מכסה חלק מהרביעים - סמל לימבורג.
במהלך המאה ה-19 דגל המחוז הבלתי רשמי היה שני פסים אופקיים - פס אדום ותחתיו פס לבן.
ב-28 ביולי 1958 אומץ דגל רשמי (הנוכחי) - ובו שלושה פסים ביחס (2:1:2) בצבעים לבן - כחול - צהוב, כאשר בצד נס הדגל היה אריה אדום (מסמל לינבורג).
הפס הכחול סימל את הנהר מז.
הדגל הנוכחי עוצב בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי אדריכל מאסטריכט - מאריס (Maris).
הדגל הונף לראשונה ב-30 ביולי 1953.
דגל מדינת ווה הוא הדגל של מדינת ווה, מדינה מוכרת חלקית בשטח מיאנמר.
באפריל 2019 לכבוד 30 שנה לשלום הניפו חיילים ממדינת ווה את דגל מדינת ווה לצד דגל מיאנמר בפאנגקהאם (עיר הבירה של מדינת ווה), המצעד כלל רחפנים, כלי רכב משוריינים, ארטילריה וצלפים.
צבע: הצבע העיקרי של הדגל הוא אדום.
סמל: שמש לבנה ממוקמת במרכז הדגל.
השמש: השמש הלבנה מסמלת את מפלגת מדינת ווה המאוחדת (UWSP).
רקע אדום: הרקע האדום, יחד עם השמש, מבטא נאמנות למסורות סוציאליסטיות, בדומה לדגלי מדינות קומוניסטיות אחרות.
השוואה לדגלים אחרים: העיצוב דומה לדגל הרפובליקה העממית של סין ולדגל וייטנאם, ששניהם כוללים כוכב זהב או אדום על רקע אדום.
דגל מונקו מורכב משני פסים אופקיים בצבע אדום (למעלה) ולבן; בדומה לדגל אינדונזיה, שהוא ארוך יותר, ודגל פולין, שבו הלבן נמצא למעלה והאדום למטה.
אדום ולבן הם הצבעים של בית גרימלדי מאז 1339, אך העיצוב השתנה במהלך השנים.
דגל מוזמביק אומץ ב־1 במאי 1983.
עיצובו של הדגל כולל תמונה של רובה AK-47 (קלשניקוב), והוא אחד הדגלים הלאומיים היחידים הכוללים דימוי של נשק חם, יחד עם דגלה של גואטמלה, דגלה של האיטי ודגלה של בוליביה.
ייצוג הרובה מסמל גם לוחמנות (אומנם במוצהר משמעותו היא נכונות להגנה עצמית).
הדגל שנוי מאוד במחלוקת במוזמביק בשל סוג הרובה.
ב־1999, לאחר שמפלגת האופוזיציה סירבה להשתתף בתיקון החוקה מבלי שיוחלט על שינוי הדגל, הושקה תחרות לאומית פתוחה לציבור לעיצוב דגל חדש.
עיצוב הדגל החדש אמור היה לתת ביטוי למאבק ההיסטורי לשחרור מהשלטון הקולוניאלי של פורטוגל וכן להכיל אלמנטים המסמלים ערכים של שלום, חירות וצדק חברתי.
אף על פי כן, התוכנית לשינוי הדגל לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
דגל מונגוליה הוא הדגל הלאומי של מונגוליה.
הדגל הנוכחי אומץ עם קביעת עצמאותה של מונגוליה מסין במהלך ועידת יאלטה ב-1945, ששונה מעט עם נפילת המשטר הקומוניסטי שהביאה להסרת הכוכב האדום מהדגל ב-12 בפברואר 1992.
המדינה מונגולית המודרנית הראשונה הוקמה בשנת 1911, בעקבות התקוממות ווצ'אנג ומהפכת שינהאי, שהביאו להתמוטטות שושלת מינג.
הרפובליקה הסינית לא הכירה בהכרזת העצמאות, וראתה במונגוליה חלק משטחה.
המדינה החדשה, שהייתה מונרכיה, אימצה דגל שישמש בסיס לדגל הנוכחי: דגל רבוע בצבע אדום, שעליו אוסף סמלים זהובים.
הדגל כלל גם שלושה ראשים אדומים.
הדגל הפסיק לשמש לאחר כיבוש מונגוליה על ידי כוחות הרפובליקה הסינית ב-1919, שגורשו על ידי הלוטננט הרוסי-מונרכי, ברון אונגרן, באוקטובר 1920, שהוכנעו בתורם ב-1921 על ידי הצבא האדום, שהפך את מונגוליה למדינת חסות של ברית המועצות.
מונגוליה, הכריזה עצמאות מחודשת ב-1921, עדיין כמונרכיה, ואימצה דגל בעל שהכיל את צבעי הדגל הקודם, אדום וצהוב, לצד שלושת הפסים היוצאים, אך בעיצוב שונה לחלוטין.
הדגל מורכב משלושה פסים אנכיים בצבעי אדום, כחול ואדום.
במרכז הפס האדום השמאלי נמצא הסמל הלאומי (סויומבו - Soyombo - סימול אבסטרקטי וגאומטרי המייצג את האש, השמש, הירח, הארץ, המים, ואת סמל היין-יאנג).
דגל מיאנמר כולל שלושה פסים בצהוב, ירוק ואדום, ובמרכזו נמצא כוכב לבן.
הוכרז ב-21 באוקטובר 2010, ביחד עם שינוי ההמנון ושינוי שם המדינה מ"ברית מיאנמר" ל"הרפובליקה של ברית מיאנמר".
הצבע הצהוב מסמל סולידריות, הירוק שלום ורוגע, האדום אומץ ונחרצות.
הדגל הקודם של מיאנמר אומץ ב-3 בינואר 1974, כאשר נה ווין הכריז על רפובליקה סוציאליסטית בבורמה.
העיצוב החדש לא היה שונה מאוד מהדגל הישן של מיאנמר (אז בורמה) שהיה בצבע אדום עם קנטון כחול בפינה העליונה של הדגל, בצד התורן.
עם זאת, התמונה בתוך הקנטון הוחלפה בסמלי גלגל שיניים ועליו מונחת שיבולת של אורז, המסמלים את הפועלים ואת האיכרים.
מסביב לציור היו 14 כוכבים בעלי חמישה קודקודים כל אחד המסמלים את המדינות מהן מורכבת מיאנמר.
הצבע הלבן מסמל טוהר, הכחול שלום ויושרה והאדום מסמל אומץ.
דגל מונטנגרו (במונטנגרית: Застава Црне Горе) הוא דגלה הלאומי של מונטנגרו.
הוא שונה ב-12 ביולי 2004 על ידי הפרלמנט לדגל אדום ועליו סמל מונטנגרו – עיט דו-ראשי, שאומץ בשנת 1993. למרות שבאיור יש לדגל שפה צהובה, בפועל מדובר באימרה זהובה שלעיתים מתווספת לדגל, ואין לו שוליים סביב למשטח האדום.
הסמל הוא נגזרת של הסמל של ניקולה הראשון.
ראשי התיבות בקירילית НI של המלך ניקולה הראשון הוסרו מהסמל.
דגל מולדובה הוא טריקולור בצבעים כחול, צהוב ואדום.
שטחי רפובליקת מולדובה היו בימי הביניים ובחלקם עד 1812 חלק מחבל מולדובה ההיסטורי ומנסיכות מולדובה הרומנית ובשנים 1918–1940 ו-1941–1944 חלק מממלכת רומניה, וזו הסיבה לדמיון בין הדגלים.
דגל מזרח טימור אומץ בשנת 2002, והוא זהה לדגל שהונף לראשונה בשנת 1975.
בחצות של ה-19 במאי, ובמהלך הרגעים הראשונים של יום העצמאות של מזרח טימור, ה-20 במאי 2002, הורד דגל האומות המאוחדות והונף דגל מזרח טימור העצמאית.
משמעות הדגל לפי חוקת מזרח טימור:
משולש צהוב - מסמל את "שרידי הקולוניאליזם בהיסטוריה של מזרח טימור".
משולש שחור - מסמל את "העירפול שעליו יש להתגבר".
רקע אדום - מסמל את "המאבק לשחרור לאומי".
כוכב לבן - "האור שמורה את הדרך", הצבע הלבן מסמל שלום.
הדגל הנוכחי הונף לראשונה ב-1975 כשמזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל.
עצמאות זו נמשכה תשעה ימים עד שכוחות אינדונזיים פלשו למזרח טימור וכבשו אותה.
הדגל המשיך לייצג את התנגדות התושבים לשליטת אינדונזיה.
ב-1998, הוצע דגל אחר על ידי נציגי מפלגות וארגונים ממזרח טימור במהלך הכינוס הראשון של "הוועידה הלאומית של מזרח טימור", שנערכה באפריל באותה שנה בפורטוגל.
הדגל היה של "המועצה הלאומית של ההתנגדות במזרח טימור" (CRNT) והוא התקבל ברוב קולות כדגל זמני.
עם קבלת העצמאות ב-2002, הדגל הוחלף לדגל הקודם.
דגל מונטסראט אומץ על ידי האי ב-10 באפריל 1909. הדגל הוא נס כחול עם יוניון ג'ק בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב), וסמל מונטסראט במרכז הדגל.
הסמל מציג את ארין - ההאנשה של אירלנד וכן נבל מוזהב - סמל אירלנד, על מנת להזכיר את מוצאם האירי של תושבי האי.
דגל מושל מונטסראט הוא דגל שונה - יוניון ג'ק שבמרכזו סמל האי.
דגל מחוז סארה הוא הדגל של מחוז סארה שבאסטוניה.
הדגל נוצר ב-26 בספטמבר 1996, על פי הסמל שנוצר 59 שנים קודם, ב-1937. הספינה הויקינגית מרמזת על הקשר עם סקנדינביה, בעיקר שוודיה.
אף על פי שהמיעוט דובר השוודית עזב את האי בכיבוש הסובייטי, תושבי האי החליטו לשמר את הקשר הזה (כמו כן, הסמל נוצר לפני הכיבוש הסובייטי, כשעדיין היו דוברי-שוודית רבים במחוז).
הרקע הירוק-לבן מופיע בדגלי כל מחוזות אסטוניה.
היחס בין רוחב הדגל ואורכו הוא 7:11 והגודל הרגיל של הדגל הוא 105x165 ס"מ.
דגל מדינת מונטנה מציג את סמל המדינה במרכז רקע כחול כהה, כאשר מעליו כתוב MONTANA באותיות צהובות.
בתוך הסמל מוצגים מחרשה, את חפירה ומכוש.
על רקע מישור ירוק על שפת ימה, כשמאחור נראים הרים והשמש בשמים.
הדגל אומץ רשמית בשנת 1905 אך היה בשימוש עוד קודם לכן, במשך מספר שנים.
הדגל עוצב בהתבסס על דגל ששימש חטיבה של חיל הרגלים של מונטנה עוד בשנת 1898.
דגל מונטריאול הוצג לראשונה במאי 1935, ומבוסס על סמל העיר.
הדגל הונף לראשונה לרגל ביקורו של מלך אנגליה ג'ורג' השישי בעיר.
דגל מונטריאול מורכב מצלב המסמל את הדת הנוצרית של מייסדי העיר.
הצלב הוא צלב ג'ורג' הקדוש המסמל את מלך אנגליה שלכבודו הונף הדגל לראשונה.
בכל רביע של הדגל מופיע סמל המייצג את אחת מהקבוצות האתניות הגרות בעיר:
פרח החבצלת מסמל את התושבים שמוצאם מצרפת.
שושנת לנקסטר מסמל את התושבים שמוצאם מאנגליה.
תלתן ירוק מסמל את התושבים שמוצאם מאירלנד.
דרדר מסמל את התושבים שמוצאם מסקוטלנד.
דגל מושבת הכף הונף לראשונה ב-12 במאי 1875 עם הנחת אבן הפינה של בית הפרלמנט בקייפטאון.
השימוש הראשוני בדגל היה כדגלו האישי של מושל מושבת הכף ועיצובו היה בהתאם למסורת דגלי המושלים - דגל הממלכה המאוחדת אשר הושחת בסמל מושבת הכף והוקף בזר עלי דפנה.
במהרה החל הדגל לייצג את המושבה בכללותה.
צו מלכותי אשר אישר את השימוש בסמל המושבה הוענק לאחר שנה ב-29 במאי 1876 וכתוצאה מצו זה הנס הכחול עם סמל המושבה הפך לדגל המושבה הרשמי.
הדגל הוחלף בדגל הממלכה המאוחדת (כדגל האימפריה הבריטית) ב-31 במאי 1910.
דגל הקהילה האוטונומית מדריד הוא דגל מחוז הקהילה האוטונומית מדריד.
הדגל מעוצב כשבעה כוכבים לבנים על רקע ארגמן, מסודרים ארבעה בשורה אחת ושלושה בשורה מתחתיה.
צבע הארגמן מסמל את האזור ההיסטורי קסטיליה, שכלל בין השאר את אזור מדריד והכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית.
הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה.
דגל מדפיסים הוא סמליל שנועד לתת היכר בולט לספרים שנדפסו בידי מדפיס או בית דפוס מסוים, כדי להבדילם מספרי מדפיסים אחרים.
דגלי מדפיסים הופיעו כבר בראשית הדפוס, והם, כמו חתימות בעלי מלאכה על יצירותיהם, חריטות-אמן על כלי מתכת ואבן וסימני מים בנייר, שמהם התפתח בהמשך הסימן המסחרי, היו תולדה של סימני בעלות משפחתיים שהוטבעו על מטלטלין ונחקקו על נכסי דלא ניידי.
דגל המדפיסים הראשון נדפס במהדורתו הלטינית של התנ"ך במגנצא 1462 בבית הדפוס של יוהאן פוּסְט ופטר שֶפֶר.
הדגלים הראשונים היו פשוטים בעיצובם בדרך כלל, ועם השנים נהיו מורכבים ומרובי פרטים.
במאה ה-15 נדפסו דגלי המדפיסים בקולופון שבסוף הספרים, כנהוג אז לגבי כל הפרטים הטכניים של הדפסת הספר, כמו פרטי המביא לבית הדפוס, הסדר והמגיה.
במאה ה-16 החלו להדפיס את דגלי המדפיסים גם בשער הספר או בדף שמעבר לו, ולעיתים בסוף ההקדמה או ככותרת בראש העמוד הראשון של טקסט הספר.
ברבות השנים, יצרו לעצמם "דגלים" כאלו, גם שאר העוסקים במלאכת הספר כמו מביאים לדפוס ומוכרי ספרים.
במאות הראשונות של הדפוס נעשו דגלי המדפיסים באמצעות חיתוך עץ, והחל מהמאה ה-17 גם באמצעות תחריטי נחושת.
לקראת סוף המאה ה-19 הלך ותפס את מקומו של דגל המדפיסים, לוגו ההוצאה לאור, והדגל הפסיק להופיע.
לדגלי המדפיסים שימוש חשוב במחקר הביבליוגרפי, הוא מעניק מידע על מקום הדפוס ולעיתים גם על תאריך ההדפסה במקרים בהם יצא הספר מסיבות מגוונות בלי ציון פרטים אלו, ובמקרים בהם עותק הספר העומד לפני הביבליוגרף אינו שלם.
בקרב המדפיסים העבריים החל השימוש הסדיר בדגלי מדפיסים בשלב מאוחר יותר, ובמאה ה-15 היו דגלי מדפיסים עבריים רק לשני בתי דפוס: זה של אברהם אלאנתאנסי מאיחאר, וזה של האחים נחמיאש (נחמיאס) בקושטא.
לדגלי המדפיסים העבריים סממנים ייחודים ולהם מוטיבים בעלי זהות יהודית לצד מוטיבים של משלח-יד ומקום מגורים כשל שאר המדפיסים.
דגל מצרים הוא דגלה הלאומי של מצרים.
העיצוב הנוכחי של הדגל אומץ ב-4 באוקטובר 1984, על בסיס דגל שאומץ לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952. הדגל הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים אדום (למעלה), לבן ושחור, ובמרכזו יש עיט זהב.
דגל זה הוא האחרון בשורה של דגלים ששיקפו את התהפוכות שעברה מצרים עם השנים.
הדגל המצרי המודרני הראשון היה הדגל העות'מאני, ששימש כדגל איילט מצרים מכיבוש מצרים בידי העות'מאניים ב-1517. כאשר מוחמד עלי פאשא השתלט על מצרים כבש את מצרים מידי הצרפתים, הוא אימץ דגל דמוי הדגל העות'מאני, בעל סהר וכוכב על רקע אדום.
ב-1867 הסכימו העות'מאנים ואסמאעיל פאשא על הקמת ח'דיוות מצרים, שהייתה בעלת אוטונומיה מוגברת.
אסמאעיל אימץ דגל בעל שלושה כוכבים מוץ לסהר, על מנת לבדל את דגלו מדגל האימפריה.
ב-1881 אימצה הח'דיוות דגל חדש בו שלושה סהרים ובכל אחד כוכב.
דגל זה שימש גם כדגל סולטנות מצרים.
במהלך מהומות 1919 במצרים, הניפו ההמונים דגל ירוק שעליו סהר וצלב, כסמל לאיחוד בין המוסלמים והנוצרים במצרים.
לאחר הקמת ממלכת מצרים ב-1922, אימצה הממלכה דגל חדש, בו הוחלף הרקע מאדום לירוק, צבע אסלאמי קלאסי, עם סהר יחיד ובו שלושה כוכבים.
הכוכבים סימלו את שלוש הטריטוריות של הממלכה: מצרים, נוביה וסודאן.
ב-1952 הודח המלך פארוק במהפכת הקצינים החופשיים, והושם קץ לממלכת מצרים, שהוחלפה ברפובליקת מצרים.
הרפובליקה שמרה באופן רשמי על דגל ממלכת מצרים, אך אימצה לצידו דגל מהפכני, שיהווה את הבסיס לדגל מצרים מכאן ואילך: טריקולור אדום-לבן-שחור, שעליו עיט צלאח א-דין.
במרכז העיט הוצבו הסהר ושלושת הכוכבים על רקע ירוק, שנלקחו מדגל ממלכת מצרים.
ב-1958 אוחדו מצרים וסוריה במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת.
בדגל של הפדרציה נעשה שימוש בטריקולור המצרי, שזוהה עם צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, ועליו הוצבו שני כוכבים ירוקים, שנלקחו מדגל סוריה.
שני הכוכבים נועדו לסמל את מצרים וסוריה, שתי המדינות בפדרציה.
למרות ביטול האיחוד ב-1961 המשיכה מצרים להיקרא הרפובליקה הערבית המאוחדת עד 1971, לאחר מות גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1972 אוחדו מצרים, לוב וסוריה באיחוד הרפובליקות הערביות, ושלוש המדינות אימצו דגל בעל הטריקולור המצרי ועליו נץ קורייש.
בשנת 1984 הוחלף הנץ בעיט צלאח א-דין, הפעם רק בתוך הקו הלבן וללא עיטורים אחרים.
הדגל הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים אדום (למעלה), לבן ושחור, כמקובל במספר מדינות ערביות ובמרכזו יש עיט זהב.
עיט זה היה סמלו של צלאח א דין, הכובש המוסלמי מהמאה ה-12.
לכל אחד מהפסים בדגל משמעות סימבולית שקשורה לשחרור הערבי.
הפס האדום מסמל את התקופה שלפני המהפכה, תקופה שאופיינה במאבק נגד המונרכיה ובכיבוש הבריטי של המדינה.
הפס הלבן מסמל את טבעה חסר האלימות של המהפכה עצמה.
הפס השחור מסמל את סוף דיכוי העם המצרי בידי המונרכיה ואת סוף ימי האימפריאליזם.
דגל מלטה (במלטית: Bandiera ta' Malta) הוא דגלה הלאומי של מלטה.
עיצובו הוא דגל דו-צבעי, המורכב משני פסים אנכיים - לבן בצד השמאלי ואדום בצד הימני.
דגל מלטה הוא בין הדגלי המדינות היחידים שיש בו גוונים של אפור.
כמו כן הוא אחד משלושה דגלי המדינה היחידים שבו יש בני אדם (בנוסף לדגל בליז ודגל ברוניי)
דגל מקסיקו, הדגל הנוכחי קיים מאז 1968, אך העיצוב הכולל הוצג לראשונה בשנת 1821 כטריקולור בצבעים ירוק, לבן ואדום כאשר הדגל הלאומי הראשון נוצר.
בשנת 1823 הוסף סמל מקסיקו, שמייצג את יסוד הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן (על השטח בו נמצאת היום בירת מקסיקו, העיר מקסיקו סיטי) בשנת 1325, במרכז הפס הלבן.
הסמל השתנה מאז מספר פעמים, והשתנה בהתאם גם בדגל.
שלושת הצבעים הללו אומצו על ידי מקסיקו מאז עצמאותה מספרד במהלך מלחמת העצמאות של המדינה.
במרכז הדגל מצויר עיט האוכל נחש וניצב על צבר.
לפי האגדה, נאמר למנהיג האצטקים לבנות את עירו כשהוא רואה עיט אוכל נחש ונח על גבי קקטוס.
כשמנהיג האצטקים אכן ראה את המחזה, הוא הקים את טנוצ'טיטלאן.
דגל נאורו אומץ רשמית ב-31 בינואר 1968 לאחר שהאי זכה בעצמאותו.
צבעיו הם כחול צהוב ולבן ולכל צבע משמעות: הרקע הכחול הוא האוקיינוס שבו נמצאת נאורו, הפס הצהוב, שרוחבו 1/12 מרוחב הדגל, ממוקם במרכז הדגל ומסמל את קו המשווה, והכוכב הלבן, בעל 12 הקצוות מסמל את מיקומה של נאורו דרומית לקו המשווה ובקרבתו.
12 הקצוות מסמלים את 12 השבטים המקוריים של האי.
חלוקת הדגל לשניים מסמלת את האמונה של תושבי האי, שהם הובאו לכדור הארץ משני כוכבים אחרים.
הדגל עוצב על ידי תושב מקומי שעבד עבור חברת הדגלים האוסטרלית אוונס.
דגל מיקרונזיה אומץ ב-10 בנובמבר 1979. השטח הכחול מייצג את האוקיינוס השקט, וארבעת הכוכבים מייצגים את ארבע קבוצות האיים של מיקרונזיה: צ'וק, פונפיי, קוסראה ויאפ.
בשנת 1965 אימצו שטחי החסות של האיים באוקיינוס השקט, בראשות האומות המאוחדות, דגל דומה בעל 6 כוכבים.
קוסרה ופונפיי יוצגו תחת כוכב אחד.
שלושת הכוכבים הנוספים הם של פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים, שבחרו שלא להצטרף למיקרונזיה.
דגל זה מכיל את הריכוז הגדול ביותר של צבע כחול – 97.7% ממנו צבועים בכחול.
דגל מרוקו דגל הלאום של ממלכת מרוקו.
הדגל בעל רקע אדום ובמרכזו פנטגרם בצבע ירוק.
אדום הוא הצבע המסורתי של מרוקו מהמאה ה-16, שמסמל את קשר הדם בין הנביא מוחמד, דרך פאטמה בת מוחמד, ואשתו של עלי, הח'ליף הרביעי, לבין השושלת העלווית של משפחת המלוכה המרוקאית.
משנת 1915, במרכז הדגל המרוקאי קיים כוכב חלול ירוק, המתאר את חותם שלמה (ח'תאם סולימאן) מסמל את הקשר החזק של מרוקו לאסלאם ואת המחויבות לחמשת עמודי האמונה: עדות, תפילה, צום רמדאן, עלייה לרגל למכה לפחות פעם בחיים ומתן צדקה.
עד לשנה זו, במרכז הדגל היה כוכב בעל שישה קודקודים (הקסגרמה), אך השינוי נועד בין היתר על מנת לתאם את הדגל עם הסמלים הלאומיים תחת השלטון הצרפתי, במטרה לשקף את הזהות הדתית והתרבותית של מרוקו בצורה שתואמת את התקופה ההיסטורית והפוליטית ובנוסף על מנת להתרחק מהקשרים עם סמלים יהודיים.
מאותה סיבה, פחת השימוש בסמל הזה בכלל העולם האיסלמי.
גם בכנסיות מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת ניתן למצוא את ההקסגראם – אם כי לא בתור סמל נוצרי, אלא כמוטיב עיטורי בלבד.
דגל זה מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של הצבע האדום – 98.3% ממנו צבועים באדום.
הדגל המריני שהיה בשימוש בין השנים 1248–1465, משמש כיום בין היתר כסמל מרכזי בשיח הימין הקיצוני במרוקו בתוך ממים שמופצים ברשתות החברתיות.
הממים כוללים את הדגל יחד עם סמלים ודימויים נוספים הקשורים לייאוש מהשלטון הנוכחי ולגאווה לאומית.
הממים מציגים את הדגל המריני כאילו הוא סימן לתקופה "מפוארת" יותר של מרוקו ומנוגד לסמליות של הדגל הנוכחי, שנחשב בעיניהם כסמל של קולוניאליזם ותלות.
הדגל הלאומי של ממלכת מרוקו
הדגל המלכותי של מרוקו הוא דגל לאומי שבו הקצוות הירוקים של הכוכב מוקפים בקווים דקים של זהב.
דגל מקדוניה הצפונית מורכב משמש עולה צהובה ממנה יוצאות שמונה קרניים לקצוות הדגל, על רקע אדום.
הדגל מסמל את "השמש החדשה של החופש", כפי שמופיע בהמנון הלאומי "דנס נד מקדוניה" ("היום מעל מקדוניה"):
לפני שנת 1995 הופיע בדגל שמש ורגינה, מה שהוביל למחאות מצד השכנה יוון בשל מקורו של אותו סמל קדום, שהיה סמלם של כמה ממלכי מוקדון העתיקה.
(יוון התנגדה גם לשימוש בשם "הרפובליקה של מקדוניה", וסיבת שתי ההתנגדויות הייתה חשש מפני תביעות מקדוניות, ולו סמליות, לשטחים בצפון יוון).
עד שנת 1991, כל זמן שהרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית הפדרלית של יוגוסלביה, דגלה היה אדום עם כוכב אדום בפינה העליונה של צד התורן.
דגל מלאווי הוא טריקולור אופקי שחור-אדום-ירוק, המוטען בחצי שמש אדומה.
הדגל אומץ ב-6 ביולי 1964 לאחר קבלת עצמאות מבריטניה.
עם השנים שונה הדגל אך לבסוף הוחזר הדגל המקורי להיות הדגל הרשמי של המדינה.
הדגל הראשון של מלאווי היה טריקולור אופקי שחור-אדום-ירוק, המוטען בחצי שמש אדומה.
שלושת צבעי הטריקולור הם הצבעים הכלל-אפריקאיים: הצבע השחור מייצג את תושבי היבשת, האדום את אלה שהקריבו עצמם למען עצמאות המדינה והירוק מייצג את הטבע והצמחייה באפריקה.
השמש העולה שהוצגה בראש הדגל בצבע אדום על רקע שחור ייצגה את התקווה לזריחתו של עתיד טוב יותר וחופשי באפריקה.