tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוזמן תדיר להרצאות באמריקה הלטינית, בעיקר בארגנטינה אך גם במקסיקו, צ'ילה וקולומביה.
משנת 2021 הוא מורה דרך מוסמך בעברית, אנגלית וספרדית.
היה ממייסדי "יסו"ד" (ישראל סוציאל-דמוקרטית), התארגנות של פעילי שמאל חברתי ציוני אשר הוקמה בשנת 2000. ערך וכתב בכתב העת של התנועה "חברה".
חבר במועצה של מכון המחקר "ממרי" מאז 2004, ובמועצה של מכון משואה מאז 2017.
מ-2019 מרצה במסגרת "לשתף עצמנו", ומופיע מדי פעם בערוצי תקשורת למיניהם בנושאים הקשורים למחקריו ולענייני ציבור.
אחייניתו היא הסטנדאפיסטית נועה מנור שנשואה לסטנדאפיסט יונתן ברק, ומיכל מנור, שחקנית, מדבבת ועיתונאית.
אחיו הוא עו"ד גבריאל (גבי) מנור, שהיה מנכ"ל חברת אננקס מחקרים ושותפו של עמרי שרון לחברה.
עיתון למען האנושות, הפארווערטס: מהגרים, סוציאליזם ופוליטיקה יהודית בניו יורק 1890–1917, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
ברל לוקר: דיפלומט ציוני וסוציאליסט אופטימי, הוצאת הספרייה הציונית, 2010
לעשות שלום עם הפלסטינים, כרמל 2012
השקפה אופטימית, מכון מופת 2014
לגופו של עניין – להקדים ידיעה לדיעה, מנדלי מוכר ספרים, 2022
הסכסוך הפלסטיני – תקציר תולדות המאבק הפלסטיני נגד הישות הציונית, הסיבות לכישלונו ועתידו, הוצאה עצמית 2024
"שיקול דעת אינפנטילי" - דיין, אלון, העמימות הגרעינית והוויכוח על מקומה של ישראל במרחב, פוליטיקה גיליון 27 (2018), עמ' 76–103
אודי מירון (נולד ב-1951) הוא איש תקשורת וסופר ישראלי, מנהל שותף בקרן "Gazella- New Media Experience" ועד לאחרונה שימש כיושב ראש "ענני תקשורת".
מירון נולד ביישוב משמר הים, 5 קילומטרים דרומית לעכו, יישוב שבמהלך שנות השבעים נעלם מעל פני האדמה (בקירוב לקיבוץ "אפק" היום).
בשנת 1955 עברה משפחתו לקריית חיים בה גדל עד גיוסו לחטיבת הנח"ל המוצנח בשנת 1969. בשנת 1972 לאחר שהשתחרר מהשירות הקרבי, נסע מירון ללימודים בארצות הברית.
מירון הוא בוגר הנדסה תעשייה וניהול (B.Sc) מאוניברסיטת C.S.U באוהיו, ובוגר תקשורת (MA) מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
בשנת 1979 חזר לישראל והחל את דרכו המקצועית כבמאי פרילנסר בערוץ 1. בשנת 1980 החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית/לימודית במגוון תפקידי ניהול, ובמקביל למד לימודי מנהל עסקים (MBA) בפקולטה על שם רקנאטי באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 ייסד את חברת I.C.P – חברת ערוצי הטלוויזיה של חברות הכבלים בראשיתם, במסגרתה הקים את ערוצי הילדים, הספורט, הסרטים והמשפחה.
בשנת 1996 הקים את חברת 'נגה תקשורת' שסיפקה לחברת הכבלים והלוויין את ערוצי הילדים וערוץ 8.
בשנת 2000 הקים את חברת 'ענני תקשורת', בה הוא משמש כיושב ראש.
ענני תקשורת מפיקה 12 ערוצים שונים (ניקולדיון, ניק ג'וניור, ערוץ החיים הטובים, ערוץ האוכל, ערוץ אגו ועוד) ולה 2 חברות הפקה - Nutz ושמיים.
בשנת 2004 כתב את ספרו הראשון "על החיים ועל המוות" אשר ראה אור בהוצאת כתר באותה שנה, ובשנת 2017 כתב את ספרו השני "סע הביתה ינקי".
בשנת 2017 ענקית המדיה ViacomCBS רכשה 20% מענני תקשורת שבבעלות מירון, ובמאי 2020 השלימה רכישה של 100% מהמניות.
היום, מירון משמש כיועץ חיצוני לחברת ענני תקשורת, ויחד עם ViacomCBS הקים חברת השקעות בשם "Gazella- New Media Experiance" המשקיעה בסטרטאפים ישראליים העוסקים בתחום הטכנולוגיה, חינוך ותוכן.
מירון נשוי ואב לשלושה ילדים.
אודי זומר (נולד ב-28 בדצמבר 1974) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, הראש המייסד של מרכז ברק למנהיגות, והיה הראש המייסד של המרכז לחקר ארצות הברית בשיתוף תוכנית פולברייט.
חבר בוועדה המדעית של מרכז הסייבר באוניברסיטת תל אביב, ומשורר.
זומר מתמחה בפוליטיקה אמריקאית והשוואתית, פוליטיקה של מיניות ומגדר, פוליטיקה של בתי משפט, יחסי ישראל – ארצות הברית, משפט וממשל, זכויות מיעוטים, חוקות, מתודולוגיה פוליטית וסייבר.
זומר הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת תוכנית אמירים (1999).
סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת תל אביב (2002) ודוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת סטוני ברוק שבמדינת ניו יורק (2007).
בין 2016–2018 הוא הקים את פורום הסייבר הישראלי באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשעה שלימד בשנים אלו מדע המדינה בקולומביה כפרופסור אורח מטעם מכון ישראל.
כיהן כיושב ראש האקדמיה הצעירה הישראלית והיה חבר באקדמיה הצעירה העולמית.
ספרו האקדמי השלישי יצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג' ב-2019 אודות מדיניות הפלות השוואתית.
ספרו של זומר על קביעת סדר יום בבית המשפט העליון האמריקאי יצא לאור ב-2014 בהוצאת Palgrave-MacMillan וספרו השני על זכויות של מיעוטים מיניים בהיבט השוואתי התפרסם ב-SUNY Press ב-2016. ספרו על הורים ישראלים באמריקה התפרסם ב-2010 וזכה לסיקור תקשורתי נרחב.
ספרו האקדמי האחרון אודות זכייתו של דונלד טראמפ בנשיאות ב-2024 בתמיכת קולותיהם של מצביעים ומצביעות מקבוצות המיעוט יצא לאור ב-2025 בהוצאת בלומסברי.
המחקר בספר סוקר בהרחבה בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט.
ב-2018 הוביל זומר צוות רב תחומי באוניברסיטת ת"א לזכייה בקרן של מיליון ש"ח למשך שלוש שנים להקמת מרכז חדש לחקר ארה"ב וב 2025 היה שותף כראש המרכז המייסד להקמתו של מרכז ברק למנהיגות.
כמו כן, זכה במספר קרנות מחקר בינלאומיות, כולל קרן פולברייט, קרן המחקר הלאומית של ארצות הברית, וקרנות מחקר מטעם האיחוד האירופי.
אודי מציג את מחקריו בכנסים בינלאומיים באופן קבוע, ובהם הכנס של האיגוד האמריקאי למדע המדינה, והכנס השנתי של האיגוד האירופי למדע המדינה.
הוא מוזמן להרצות בפני קהלים מגוונים בישראל, סין, ארה"ב ונורווגיה.
הוא לימד מדע המדינה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, אוניברסיטת ת"א, סטוני ברוק, אלבני והאוניברסיטה הפתוחה.
זומר מתראיין כמומחה בתוכניות טלוויזיה בערוצים השונים בישראל ומחוצה לה, בחדשות 12, כאן 11, ערוץ 14, ערוץ 13, גלי צה"ל וערוץ הכנסת.
מאמרי דעות פרי עטו התפרסמו בעיתונים בישראל ובעולם.
הוא עוסק בפעילות למען הקהילה בקמפוס, בהרצאות לקהל הרחב, בייעוץ לארגונים שונים בחברה האזרחית ובזירה הפוליטית, ובהתנדבות עם אנשים עם מוגבלויות.
לפני תחילת הקריירה האקדמית שלו, זומר ניהל במשך מספר שנים פרויקטים בעלי אופי חברתי במסגרות כגון דור שלום ו"אוניברסיטת קיץ לנוער" ורכש הכשרה מתקדמת בפסיכולוגיה קלינית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוא טען שהתמיכה הבינלאומית בישראל היא פרי של המחאה נגד הרפורמה המשפטית והביע תמיכה בעסקת חילופי שבויים "כולם תמורת כולם" והציע שאחרי המלחמה תועבר רצועת עזה לשליטה של סעודיה.
אודי ניסן (נולד ב־1967) הוא כלכלן ישראלי ופרופסור בבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כממונה על התקציבים וכמנהל רשות החברות הממשלתיות ובתפקידים שונים במשק הישראלי כגון יו"ר דלק.
נולד לרחל ומרדכי (מנתא) ניסן.
אביו היה פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
ניסן למד תואר ראשון ושני בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2003–2007 למד לדוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
את הפוסט דוקטורט עשה בבית הספר קנדי למדיניות ציבורית באוניברסיטת הרווארד.
ריכז את תוכנית עתידים - צוערים למנהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1992–1999 עבד במספר תפקידים באגף התקציבים במשרד האוצר בין היתר כראש תחום משק המים, רכז תיירות, רכז ורפרנט תחום מינהל מקרקעי ישראל ודיור ממשלתי.
בשנים 1999–2002 כיהן כמנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים.
בשנים 2007–2009 כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
מ־2009 ועד 2011 כיהן כממונה על התקציבים.
תקופה זו בלטה במחאה החברתית ב־2011 סביב יוקר המחיה.
במסגרת תפקידו כיהן במספר ועדות ציבוריות כגון ועדת ששינסקי (חוק הנפט).
בשנים 2013–2016 כיהן כיו"ר דירקטוריון דלק ישראל.
ולאחר מכן המשיך לכהן בדירקטוריונים של ארגונים פרטיים וציבוריים כגון בצלאל, עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים, מדרשת שדה בוקר, הראל השקעות.
מכהן כחבר בוועדה לבדיקת מינויים לפי חוק החברות הממשלתיות.
ניסן מתגורר בירושלים, נשוי ואב לארבעה.
לניסן שני אחים ואחות (חגית ניסן).
אחיו גם הם פרופסורים באוניברסיטה העברית: איתי ניסן-רוזן בחוג לפילוסופיה וב ופרופ' נעם ניסן בבית הספר למדעי המחשב.
אודי כבודי (נולד ב-27 במאי 1978) הוא מאמן כדורגל, וכדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בליגת העל והנבחרת הצעירה של ישראל בכדורגל.
כבודי נולד וגדל בתל אביב.
את דרכו החל במחלקת הנוער של בית"ר תל אביב, ובעונת 1996/1997, בגיל 18, עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון ששיחקה באותה עת בליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
בעונתו הראשונה בבוגרים כבש כבודי שער בודד, ובעונה השנייה מאזנו כבר עלה לחמישה כיבושים.
עונת 1998/1999 הייתה עונת הפריצה של כבודי, שבה עבר למועדון המזוהה איתו יותר מכל – עירוני ראשון לציון.
בעונה שלפני כן (1997/1998) הציגה עירוני ראשון לציון, תחת המאמן אייל לחמן, כדורגל הגנתי ואגרסיבי, שהתבטא ב-42 שערי זכות בלבד.
בתום אותה עונה, פוטר לחמן, ובמקומו הוחתם אלישע לוי, במטרה ליצור קבוצה התקפית ואטרקטיבית.
השחקן הראשון אותו החתים לוי היה כבודי, והחלוץ גמל לו מיידית.
בעונה זו כבש כבודי 12 שערים, הוביל את הקבוצה למקום ה-7 (המיקום הגבוה בתולדות המועדון, למעט עונת 1980/1981), נבחר לכובש המצטיין של הקבוצה, השחקן המצטיין של הקבוצה, ועזר לשפר את מאזן שערי הזכות ל-58.
יכולתו של כבודי לא נעלמה מעינו של מאמן הנבחרת האולימפית של ישראל באותה עת, יצחק שום – והוא זימן את כבודי לקמפיין הנבחרת לקראת יורו 2000 עד גיל 21. סה"כ רשם כבודי 7 הופעות בנבחרת האולימפית.
כבודי המשיך להוביל את התקפת ראשון לציון עד לסוף עונת 2000/2001, אז חתם במכבי נתניה.
בנתניה התקשה כבודי להתאקלם, וכבר בתום אותה עונה, חזר לעירוני ראשון לציון לשתי עונות נוספות.
בתום השנה השנייה (2003/2004) ירדה ראשון לציון לליגת המשנה, וכבודי החל "לנדוד" ברחבי הליגה, כאשר מדי עונה הוא מחליף קבוצה.
בתחילה הפועל נצרת עילית ומכבי פתח תקווה מליגת העל, הפועל הרצליה, וסקצייה נס ציונה מהליגה הארצית, ולבסוף, לאחר פציעה קשה שעבר, בית"ר תל אביב בת ים, מכבי עמישב פתח תקווה, והפועל קריית אונו מהליגות הנמוכות.
ב-2011, לאחר שלא הצליח להתאושש מהפציעה, תלה כבודי את הנעליים, ופרש ממשחק מקצועני.
מיד עם פרישתו ממשחק, החל כבודי בקריירת האימון.
בעונתו הראשונה אימן את גבעת שמואל מליגה ג' (כאשר בחלק מהמשחקים, לקראת סופם, נכנס כשחקן מחליף), ובתום אותה עונה עזב לקריית אונו.
בתום שלוש עונות מוצלחות, שבמהלכן הגיע עד למשחק המבחן לעלייה לליגה א' (אותו הפסיד למכבי יפו), חתם כבודי במכבי עמישב על חוזה לשתי עונות.
בתום החוזה שב כבודי לעירוני קריית אונו, וב-2020, הוא מאמן את הקבוצה.
כבודי החל לשחק בקבוצת החובבים "וותיקי הכח רמת גן" ובשנת 2022 עבר לשחק בקבוצה שהוקמה על ידי חברו שחקן העבר לירן כהן מ.כ.
טומי מליגה ג' ואף שיתף שם פעולה עם יוסי אבוקסיס ומשה חוגג.
כבודי נשוי בשנית למיטל, ולו ארבעה ילדים.
בנו דולב, משחק בקבוצת הנערים של עמישב פתח תקווה.
אהוד (אודי) דמארי (נולד ב-3 בנובמבר 1977, כ"ג בחשוון ה'תשל"ח) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי.
נולד למשפחה דתית בראשון לציון.
סבו הרב שלמה דמארי היה רב המושב תרום ורב המועצה אזורית מטה יהודה.
בגיל שש החל לנגן על אורגנית משמיעה בלבד.
בגיל ארבע עשרה החל להופיע באירועים ובמועדונים כקלידן בהרכבים מוזיקליים שונים.
עד גיוסו לצה"ל כתב עשרות יצירות מוזיקליות (מילים, לחנים, ועיבודים) באולפן ביתי משלו.
בשנים 2000–2002 למד טכנאות קול בבית הספר "סאונד סיטי" בתל אביב.
ב-2006 הלחין, עיבד והפיק את האלבום "התיקון הכללי" בביצועו של הפייטן והזמר ארז יחיאל.
אלבום זה נמכר וחולק במספר רב של עותקים, ואף סוקר בתוכנית "עובדה" של אילנה דיין.
ב-2013 כתב, הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית את השירים "סיפור חיי", "אתה לי אור", "זכרונות" ועיבד והפיק את השיר "כד יתבין" שביצע חיים ישראל באלבום הכפול "סיפור חיי".
השיר "סיפור חיי" זכה באותה השנה כשיר השנה ברדיו קול ברמה וברדיו קול חי.
ב-2014 הפיק ועיבד מוזיקלית ארבעה שירים באלבום "קולות" של יעקב שוואקי: את השיר "קולות" (מילים: יואב גינאי, לחן: תומר הדדי) בביצועם של הזמרים שלומי שבת ויעקב שוואקי; את השיר "עם ישראל" (מילים ולחן: ישי לפידות), את השיר "תפילת כלה", ואת השיר "אך שמח".
האלבום קולות הגיע באותה השנה למעמד אלבום זהב.
באותה תקופה התחיל לעבד עיבודים ווקאלים עם קולות מיוחדים אותם יצר, בין היתר גם לזמר בריו חקשור בשיר "לב טהור" שהפך לאחד משירי התבודדות של חסידי ברסלב עם הרב שלום הרוש ביערות.
באותה שנה כתב הלחין עיבד והפיק לזמר יניב בן משיח את השיר "בן אדם", כתב הלחין עיבד והפיק את השיר "ביחד ננצח" של עילי אבידני, וכתב הלחין עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "יוצר האדם" לזמר חיים ישראל באלבומו "סיפור חיי".
באותה שנה כתב, הלחין, עיבד, וביצע בדואט עם הזמר חיים ישראל את השיר "מלך העולם" שזכה באותה השנה להשמעות רבות.
ב-2016 יצר הרקדן והכוריאוגרף רפי זיו ריקוד לשיר "מלך העולם", והביצוע זכה במקום השני במצעד ריקודי העם הארצי השנתי שנערך באוניברסיטת תל אביב בהנחיית דידי הררי.
ב-2016 השתתף ביצירת האלבום "מאמין בניסים" של יעקב שוואקי: כתב ועיבד את השיר "מרן שלי", כתב והלחין את השיר "ניצוצות" וכתב את השיר "אינשאללה" אותו גם הלחין לצד איצי וולדנר.
באותה שנה גם כתב הלחין עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "מתפלל כל בוקר" לזמר יניב בן משיח והלחין ועיבד את השירים "בואי כלה" של הזמר אבישי אשל ו"אל יתהלל" של בני פרידמן.
בנוסף, כתב, הלחין ועיבד את האלבום "ימים באים" של הזמר שוקי סעדון.
ב-2017 כתב הלחין עיבד והפיק מוזיקלית ארבעה שירים מתוך האלבום "כמה טוב שנפגשנו" של אברהם פריד:: "עובר מה שעובר", "אני שר", "פשוט אנשים", ו"אחים בנפש".
בנוסף, עיבד 5 שירים מתוך האלבום "טוב לי" של לוי פולקוביץ: "וכל מאמינים", "ליבי", "ימות המשיח", "קנקן", ו"על הניסים".
באותה השנה כתב, הלחין, עיבד, הפיק וביצע בדואט עם ציון גולן את השיר "עשה למענך" שנכתב לכבוד הימים הנוראים.
כמו כן כתב הלחין ועיבד את השירים "אלוקים גדול", "עכשיו שמח" ו"הזמן שנשאר" לזמר אבישי אשל, והלחין עיבד והפיק את השיר "נער המדבר" שכתב איתמר כהן וביצע חיים ישראל.
ב-2018 כתב הלחין ועיבד 3 שירים מתוך האלבום "יוני" של יוני זי: "כל הלילות", "רק אחד", ו"תמשיך קדימה".
ב-2019 עיבד, הפיק מוזיקלית, וניגן בשיר "ליבי" - דואט של יצחק מאיר ולוי פולקוביץ.
בנוסף, עיבד את השיר "יענקל'ה הכונס" שביצע מוטי שטיינמץ לכבוד סיום המחזור ה-13 של הדף היומי.
באותה שנה כתב הלחין ועיבד את השיר "יהודי זה הכי" של הזמר אברהם דוד.
ב-2020 הוציא הזמר בני פרידמן גרסת כיסוי לשיר זה כאשר השיר נבחר ללוות את הסדרה שישו ושמחו.
באותה שנה עיבד גם את השיר "היום" של שרולי ליפשיץ.
כמו כן השתתף בעיבוד והפקת האלבום "כרובים עליונים" של אברהם מרדכי שוורץ.
ב-2020 כתב, הלחין עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "רק לתת" של אלי הרצליך.
באותה שנה כתב הלחין עיבד והפיק את השיר "לאהוב" של יניב בן משיח.
ב-2021 עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "אסע לי למירון" שביצע יניב בן משיח בהפקת מוסדות אור הרשב"י; עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "אדון הסליחות" שביצע עופר הלוי, ועיבד ושר קולות רקע בשיר "שפכו לפניו לבבכם" של הרב רונן חזיזה.
ב-2022 החל ב"פרויקט ניגוני הינוקא" והוציא ניגונים מלחניו של הרב שלמה יהודה בארי ("הינוקא"), כשהאחרון משתתף בנגינה על פסנתר בשירים: "יש תקווה", "לראות את הטוב", "בדרך אל האור", "חזק ואמץ", "קוה אל ה'", "תתחדש כנשר", "להתחיל מחדש" ו"ניגון בלב היער".
ב-2023 החל בפרויקט "ניגונים מרפאים": "ניגון לב טוב", "ניגון התקווה", "ניגון התשובה", "ניגון תפילה".
במצעד המוזיקה השנתי של האתר "כיכר השבת" לסיכום שנת תשפ"ב במוזיקה היהודית, זכה דמארי במקום השלישי בקטגוריית "מלחין השנה".
ב-2023 הלחין ועיבד את השיר ברוך הוא אלוהינו של שלום למר, וב-2025 את השיר "יוסל'ה" של למר.
ב-2025 כתב הלחין ועיבד את השיר "האוצר שבלב" של שמחה יעקובי.
באותה שנה הוציא עמירן דביר ביצוע משותף שלו עם דמארי ועם משה דואק ביצוע לשיר אבינו מלכנו.
ב-2018 החל לעבוד על פרויקט מוזיקלי אישי, שירים אותם הוא כותב מלחין ומעבד.
ביוני באותה שנה יצא הסינגל הראשון "תבוא", מלווה בקליפ הנפשת חול של אילנה יהב, ונכנס לרשימת השמעה של תאגיד כאן (כאן גימל וכאן מורשת), רדיו קול חי, רדיו קול ברמה ועוד.
באוגוסט הוציא את הסינגל השני "לא יכול לסבול".
באוקטובר הוציא את הסינגל השלישי "דייג על החוף".
ב-2019 הוציא את הסינגלים "לצפון", "אתה לי אור" (בגרסתו הראשונה נטמע השיר בתוך האלבום כפול "סיפור חיי" בביצוע של חיים ישראל ולכן החליט דמארי לבצע ולעבד מחדש שיר זה), "עוד יבוא יום" (בליווי קליפ עם ציורים של מוטי הלר), ו"עדיין ילד" - אותו הלחין לצד שלומי שבת.
ב-2020 הוציא את הסינגלים "רק אחד קובע", "שדי" - למילותיו של דוד בן זכריה הלוי, ו"מתנה" אותו שר לצד בנו אורי.
ב-2021 הוציא את השירים "עם אחד", את הדואט "אני או אתה" - לצד מנדי ג'רופי, את השיר "שישי בצהריים", ואת הדואט הווקאלי "שירת העשבים" לצד ניר קפטן.
במהלך מבצע שומר החומות הוציא יחד עם עמי מימון את השיר "אנחנו לא מפחדים", שהגיע במהלך מלחמת חרבות ברזל למקום ה-40 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
כתב, הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "ניגון" אותו ביצע לצד אריאל זילבר.
באותה שנה הוציא גם את השיר "שמש רוח וקפה" ואת השיר "אני מאמין".
ב-2022 הוציא את הסינגלים "אדמתי" בו אירח את רועי ידיד, "היום השביעי" אותו הלחין ועיבד למילותיו של רבי שלום שבזי, "שר הממונה" ו"אחות קטנה".
ב-2023 הוציא את השירים "מזמור לתודה", "אף אחד לא יעזור"; גרסה וואקלית לשיר "דוד המלך" של ישראל ורדיגר, "עם הנצח" - דואט עם עמי מימון, "לב של אמא" - דואט עם נתי לוי, ו"אתה פה איתי".
ב-2024 הוציא את השירים "תודה", "אין לנו דמעות" (עם איתמר צור), "גאולה" ו"ידידים" - בהוקרה לארגון ידידים - סיוע בדרכים, בו הוא מתנדב ביחידת החילוץ ג'יפים "עורב".
ב-2025 הוציא את השירים "מחר", "היום הזה", "הכל בסדר האלוקי", "כמו גדול", יה שמע אביוניך ו"ילדים".
נשוי ואב לשניים, מתגורר בשיכון המזרח בראשון לציון.
אודי טופלברג (28 במרץ 1960 – 23 באפריל 2007) היה מלחין, כותב, גיטריסט וזמר ישראלי.
טופלברג היה בוגר המחזור הראשון של בית הספר למוזיקה רימון, יחד עם אתי אנקרי, תמיר קליסקי, אבי אגבבה ושמוליק נויפלד.
בצעירותו החל טופלברג לנגן בגיטרה חשמלית ולאחר שחלה במחלת ניוון שרירים, הנגינה בה הפכה עבורו לבלתי אפשרית, והוא עבר לנגן בגיטרת בס.
טופלברג חזר בתשובה ולמד בישיבת "נתיבות עולם" בבני ברק.
מצבו הבריאותי הידרדר, ובשנת 2007 הלך לעולמו לאחר מאבק קשה במחלתו.
אלבומו הראשון והיחיד של טופלברג היה אלבום רוק בשם "מים" שיצא בשנת 2000. הוא כתב ושר את 11 שירי האלבום, שהופקו והולחנו בידי אסף פינקל.
השתתפו באלבום נגנים רבים, בין היתר מיכה מיכאלי, אסף מרוז, אביב ברק, ז'אן פול זימבריס, מיקי שביב ואייל גלזנר.
האלבום יצא בחברת תקליטים נענע דיסק.
אודי (אהוד) אדירי (נולד ב-19 בינואר 1977) הוא מנכ"ל משרד האנרגיה לשעבר.
אדירי גדל בהרצליה ולמד בתיכון הראשונים בעיר.
החל את דרכו המקצועית במשרד ממשלתי בשנת 2005 עם הצטרפותו לאגף התקציבים במשרד האוצר.
באוקטובר 2013 מונה לסגן-הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר, האחראי לתחומי התשתיות והחליף את שאול מרידור בתפקיד.
בנובמבר 2017 מונה למנכ"ל משרד האנרגיה.
במסגרת תפקידו ריכז את עבודת ועדת ששינסקי הראשונה לבחינת מדיניות התגמולים על גז טבעי ונפט וכן את ועדת ששינסקי השנייה לבחינת מדיניות תמלוגים ממשאבי טבע (למעט גז ונפט).
בנוסף, עסק בעבודתו באוצר במתווה הגז, קידום החשמל הפרטי בישראל, רפורמה במשק המים לחקלאות, רפורמה בתחבורה הציבורית ובנמלים, גיבוש תוכנית החומש לחברה הבדואית וקידום תחרות בשוקי המזון הטרי.
בתקופת כהונתו פותח שדה הגז לוויתן וקודם חיבורם של שדות הגז כריש ותנין והוגבר השימוש בגז טבעי לחשמל ולתעשייה.
בנוסף החל ייצוא נרחב של גז טבעי לירדן ולמצרים.
כמו כן החל משנת 2020 עמד אדירי בראש צוות המשא ומתן לשיחות בין ישראל לבין לבנון לקביעת גבול המים הכלכליים ביניהם, שיחות אשר התקיימו בנקורה.
בספטמבר 2022, כחודש לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש ולקראת חתימת ההסכם בין ישראל ללבנון, התפטר אדירי מתפקיד זה.
בשנים 2017–2020 היה אדירי אחראי גם על תחום משק המים (עד להקמת המשרד למשאבי מים).
במסגרת זאת, קידם תוכנית להתמודדות עם הבצורת, רפורמה במקורות ועמד בראש ועדת בדיקה שמינה השר שטייניץ לבדיקת רמת המליחות במתקני ההתפלה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, ביקש שר האוצר בצלאל סמוטריץ' למנות את אדירי כפרויקטור חירום שיתאם בין משרדי הממשלה.
המינוי לא יצא לפועל עקב התנגדות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יוסי שלי.
אהוד (אודי) דיין (31 בינואר 1942 – 19 בנובמבר 2017) היה אמן ופסל ישראלי, בנו האמצעי של השר והרמטכ"ל משה דיין.
נולד לרות ולמשה דיין בנהלל, אח צעיר ליעל ואח בוגר לאסי.
דיין העביר את ילדותו בתל אביב ובירושלים, ובנערותו הצטרף לפנימיית הדסים.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל, והחל את שירותו בקורס טיס, אך נשר ממנו.
בהמשך התנדב לשירות בשייטת 13. בשנת 1962 התהפכה סירתו בחוף תל ברוך, ובשנת 1969 נפל מסוסו בעת מרוץ שנערך בנהלל ביום העצמאות, נפצע ואושפז.
לאחר שחרורו עבר למשק הוריו בנהלל, שם התוודע למתכת וביצע עבודות ריתוך שונות במשק, באמצעות מכשירים שאביו רכש עבורו בחו"ל.
בהמשך, עבר לפונדק ה-101 בערבה שהיה שייך לחברו מנוער כושי רימון.
שם בנה כלובים, סורגים ושערים וכן פיסל דמויות שונות שהוצבו במקום.
דיין העשיר את המקום בעבודות ברזל, ובהן היצירה "דון קישוט" הדוהר על אופנועו הישן מהכפר ותוקף טחנת רוח שמוטת-כנפיים, שהיא הטחנה המקורית ששאבה את מי באר מנוחה (הנמצאת בסמוך לפונדק), וכן קבוצת ינשופים זועפים עם ראשי בטון השומרים על החורבה העתיקה שבמקום מפני ביזה.
עבודותיו הוצגו במספר תערוכות וכן כפסלי רחוב.
אחד מפסליו, "זורק הדיסקוס תופס ראש", הוצב בדרך הפסלים בחצרים.
בשנת 1974 הגן על אביו משה דיין, יחד עם אחיו יעל ואסי, למול הדרישה הציבורית להתפטרות דיין האב עקב כשלי מלחמת יום הכיפורים, במהלכה כיהן כשר הביטחון.
לאורך חייו מיעט דיין להתראיין, אך בשנת 1976 נקשר שמו בפרשייה כלכלית בה היה מעורב גם כושי רימון בגרמניה, ומספר שנים לאחר עלה שוב לכותרות עקב אי-תשלום מזונות לגרושתו, בגינו אף הוצאה כנגדו פקודת מאסר.
בדומה לאחיו אסי, ניתץ אודי את המיתוסים הקשורים באביו ולא נטה לו חסד לאחר מותו.
בשנת 1983 הציג לראשונה תערוכה מציוריו, בה גם הופיע רישום של משה דיין, עליו אמר במרירות: "על הציור של אבא אני רוצה הרבה כסף.
אם לא הרווחנו ממנו, לפחות נרוויח עליו".
בשנתו האחרונה, סבל דיין ממחלת דם, ממנה נפטר ב-19 בנובמבר 2017, בגיל 75. הוא נקבר לצד אחיו אסי בבית העלמין בנהלל.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 נישא דיין לאביגיל לבית בירנצווייג ונולדו להם הבת גל (גלי) והבן סער.
בשנת 1969 נישא לטליה הייטנר לבית קירשנר, ונולדה להם בת, אלה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ניהלה טליה רומן עם יוסי בן-חנן, במהלכו עבר להתגורר בביתם של טליה ואודי למגינת לבו של האחרון.
בשלב מסוים נפרדו ולאחר מכן התגרשו רשמית.
בשנותיו האחרונות חי עם בת זוג, אורנה.
בסדרה "דיין: המשפחה הראשונה" שביימה ענת גורן, ובה מתראיינים ילדיו של אודי דיין וכן גרושתו טליה, מעלה הבן סער טענות קשות כלפי אביו המנוח, בדומה לטענות שהעלה אודי כלפי אביו משה.
אודי (אהוד) טאוב (נולד ב-10 ביוני 1962) הוא מאייר וסופר למבוגרים, לילדים ולנוער.
ספרו "הרמן" זכה בשנת 1992 בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
ספרו "רוכבי הדלי" נמנה ברשימת המועמדים לפרס ספיר בשנת 2018.
אודי טאוב נולד בבני ברק.
הוא בוגר הישיבה התיכונית "נחלים" של "בני עקיבא" ואת שרותו הצבאי עשה בחיל האוויר.
הוא למד תורה בישיבת אלון מורה בקדומים, ועיצוב גרפי באקדמיה לאמנויות בצלאל.
אודי טאוב מתגורר ביישוב חשמונאים, נשוי לרותי, אב לארבעה בנים וסב לשני נכדים.
כתיבתו של טאוב למבוגרים נעה על התפר שבין המסורת היהודית והתרבות המערבית לסוגיה, ומעבדת בתוכה סוגיות הנוגעות לגורל היהודי בדרך של טיפול מודרניסטי ופוסט מודרניסטי תוך כדי שילוב בין מציאות ודמיון אגדתי.
מוטיב מרכזי בספריו, הן בספרי הילדים והן בספרי המבוגרים, הוא נטילת האחראיות והמחיר שלה, גם כשזו מוטלת על כתפיו של נושאה בעל כורחו.
בספריו לילדים ולנוער עוסק טאוב בפרשנות שנותנים הילדים והמתבגרים לעולם שסביבם על כל מרכיביו.
מבוא ליודאיקה (מסדה, 1992) - קובץ סיפורים קצרים העוסק בגורל היהודי.
הקובץ מכיל שבעה סיפורים: שלושה קירות, ימי ישיבה, עורף מסע העגלה, שומר הלילה, שואת דלבין, מבוא ליודאיקה.
יודאיקה (כנרת זמורה דביר, 2011) - סיפורם של שלושה אחים שהצעיר בהם יורש חנות יודאיקה.
הסיפור מספר את קורות האח הצעיר בחנות.
רוכבי הדלי (כנרת זמורה דביר, 2018) - ספר על צעיר הלוקח אחריות על סבו המזדקן שהיה בגרמניה אמן, בעל תיאטרון בובות מצליח, בתקופה שבין מלחמות העולם.
בספר מתנצחים ביניהם שלל התרבויות שמרכיבות את החברה היהודית ישראלית ומשפיעות על עיצובה.
תיאטרון התרבות האקלקטי של העם היהודי מנסה לא להתפרק ולשמור על המשך ההצגה.
ספר המעשיות המופלאות של רבי נחמן מברסלב (הוצאת הלל, תשמ"ח)
הרמן (מסדה, 1991) - מספר על הילד יונתן המודע למצוקתו של חבר לעבודה של אביו, המצוי בהליך של פשיטת רגל.
הלני (מסדה, 1993) - מספר על ילד צעיר, אביתר, הבא לגור אצל דודתו.
לכל אורכו של הסיפור נשמעים שני קולות - קול הנער וקול הבוגר, הנוגעים מדי פעם זה בזה.
אנה דרווין (יסוד, 2007) - מספר על בת החוקר האנגלי הנודע צ'ארלס דרווין, שמתה בגיל עשר.
המספר הוא ג'יימס, חברה של אנה.
אנה היא כאמור בקושי בת עשר, והיא לא מבינה את הספר שכתב אביה.
ביחד עם חברה ג'יימס היא מגלה סודות נסתרים על החיים.
פרס זאב לספרות ילדים ונוער על הספר "הרמן"
ספרו "רוכבי הדלי" הופיע ברשימת המועמדים לפרס ספיר
אהוד (אודי) לוי (נולד ב-1963) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית לשעבר, כיהן כראש יחידת צלצל של "המוסד", שעסקה במלחמה כלכלית בארגוני טרור ובמדינות שמעניקות חסות לטרור.
מכהן כיום כחבר וחוקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
לוי נולד בשכונת התקווה בתל אביב.
הוא בנם של מרים, שעלתה לישראל ממצרים, ושל חיים, שמשפחתו עלתה מאיראן.
כשהיה בגיל שמונה, עברה המשפחה לחולון.
הוא סיים ללמוד בבית הספר התיכון 'קוגל' בעיר בשנת 1981. שירת בצה"ל ביחידה 8200 תחילה כמאזין בגבול לבנון, לאחר קורס קצינים שירת כקצין ביחידה וכמפקד בסיס האזנה בירושלים.
ב-1991 במהלך האינתיפאדה הראשונה עבר לשרת במנהל האזרחי כיועץ לענייני ערבים תחת משרד הביטחון.
במהלך פעילות זו עסק בלוחמה כלכלית נגד ארגון חמאס, כולל במסגרת פרויקט "ביעור חמץ" מ-1993 שעסק בטיפול בתשתית האזרחית של חמאס.
במסגרת זו עבד מול ראש חטיבת המבצעים מאיר דגן.
ב-1996 עבר למטה ללוחמה בטרור, שם שימש עוזרו של דגן וכמוביל המערכה הכלכלית מול ארגוני הטרור.
ב-2001 מונה לראש יחידת "צלצל", יחידה חדשה ללוחמה כלכלית בארגוני הטרור שהוקמה במסגרת המועצה לביטחון לאומי והייתה כפופה ישירות לראש הממשלה אריאל שרון.
לאחר מינויו של דגן לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים עברה היחידה ולוי בראשה לפעילות תחת "המוסד".
ב-2016 פרש מ"המוסד", ביום שבו נכנס לתפקיד ראש המוסד יוסי כהן.
לאחר פרישתו משמש יועץ ומרצה בתחום הלוחמה בטרור.
הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן שהתמקד באחים המוסלמים ובטרור איסלאמי, מומחה באסלאם רדיקלי, מכהן כעמית מחקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
בריאיון שהעניק ל"ניו יורק טיימס" בדצמבר 2023 טען כי העברות הכספים לארגון חמאס הן שאיפשרו את מתקפת הפתע ב-7 באוקטובר, ובריאיון שהעניק לרשת ב' הוסיף כי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו דחה לאורך שנים את המלצות "המוסד" להילחם כלכלית בחמאס.
בראיון לחדשות 12 במאי 2025 טען לוי כי קטר וטורקיה הן המדינות היחידות שהסכימו להיות שותפות להכנסת כסף לרצועת עזה במתווה שהציעה ישראל, והן עושות זאת בעזרת "המוסד".
לטענתו, נבנתה תשתית פיננסית שתסתיר את הכנסת הכספים הזו, עקב החקירה העוסקת בפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
הוא טען כי סיימון פאליק, המקורב למשפחת נתניהו, הוא אחד המומחים הגדולים בעולם להקמת חברות קש לכיסוי והסתרת נכסים, וכי יד ימינו הוא שמואל זיני, אחיו של האלוף דוד זיני.
כמו כן טען שרשויות העולם אספו, אוספות ועוד יאספו מידע מפליל על משפחת נתניהו.
חדשות 12 הסירו כל אזכור לראיון זה מאתריהם ברשת.
בכנס ללוחמה בטרור באוניברסיטת רייכמן בספטמבר 2025 אמר לוי כי קטר היא המחוללת הראשית של הטרור בדור הנוכחי, זו שהביאה עלינו את העלייה הדרמטית באסלאם הרדיקלי ברחבי העולם וזו שהפכה את המערכת הבין-לאומית למושחתת עד בלי הכר.
לדבריו קטר הצליחה לכבוש את המערב, כולל את מדינת ישראל, באמצעות שיתוק תהליכי קבלות ההחלטות, כאשר במקביל היא בונה תשתיות שיש בהן לשנות את המערב תרבותית, חברתית וכלכלית בדרך למימוש הדוקטרינה של האחים המוסלמים של החזרת האימפריה האיסלאמית.
לטענתו הדבר נעשה בסיוע לא מבוטל של גורמים יהודיים וישראליים מעולמות שונים – עולמות הקמפיינים, לוביסטים, הייטק, ביטחון, יועצים פיננסיים ואנשים הלוחשים באוזניהם של מקבלי ההחלטות.
ב-22 בספטמבר 2025 פרסם העיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה" כתבה נרחבת של העיתונאי פדריקו פוביני המציגה את טענותיו של לוי.
הכתבה כללה את קריאתו של לוי לחקירת יחסי נתניהו עם קטר, כולל התייחסות למסמכי "פרויקט רייבן" – מסמכים שלטענת לוי לא נחקרו כראוי בישראל למרות שנבדקו במדינות אחרות.
באפריל 2025 הגיש נתניהו תביעת דיבה נגד לוי, לאחר שלוי דרש לחקור את מקורות המימון של נתניהו ובני משפחתו, גם בנוגע לפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
בכתב ההגנה שהגיש לוי הוא טען כי בידיו פרטי-מידע רבים ומטרידים הנוגעים למימון במזומן ובאמצעות חשבונות בנק זרים שהגיע לנתניהו, אשתו וילדיו, ודרש גילוי מסמכים בקשר למימון בחירות, אחזקות קריפטו ונכסים של משפחת נתניהו בארץ ובעולם.
בראיון שקיים באוקטובר 2025 בפודקאסט של העיתונאי שלומי אלדר חזר לוי על הדברים הללו והרחיב לגביהם.
אודי אולמן (נולד ב-7 בדצמבר 1973) הוא זמר וחזן חרדי.
מייסד ומנכ"ל להקות "הפורום לחזנות" ו"קול חי".
החל את קריירת המוזיקה כבר בילדותו, כאשר עמד על במות מוזיקליות ואף הצטרף להופעותיו של אביו.
בשנת 2004 הייה ממייסדי להקת "קול חי" בלונדון, אשר ביצעה הופעות רבות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בשנת 2015 הייה ממייסדי להקת "הפורום לחזנות".
משמש כחזן באירועים שונים, ובימים נוראים בקהילות בארצות הברית.
אולמן התפרסם בעיקר כזמר, אך משמש כחזן באירועים, ובימים נוראים בקהילות שונות בארצות הברית.
בשנת 1999 הוציא לאור את הסינגל "וללבנה אמר".
השיר הפך ללהיט ובוצע על ידי זמרים רבים נוספים, ביניהם עמירן דביר שהוסיפו לאלבום 'שוש אשיש'.
באותה שנה זכה אולמן בתואר 'תגלית השנה' בתוכנית 'מוצ"ש חסידי חי' בערוץ 7 של מנחם טוקר וקובי סלע.
בהמשך השנה הוציא את אלבומו הראשון 'אגודה אחת' יחד עם המעבד יובל סטופל, בו הופיעו הלהיטים 'מה נאוו' ו'אין כאלוקינו'.
האלבום זיכה את אולמן בתואר "זמר השנה" בערוץ 7.
בשנת 2002 הוציא לאור את אלבומו השני 'דברי שיר' ובו השירים 'השמיעיני', 'אין ערוך' ו'אם אין אני לי מי לי' שנכללו באוסף הלהיטים של חברת קוקה-קולה וחולקו כשי לחג בעיתונים משפחה ובקהילה.
האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" לשנת 2002 בתוכנית מוצ"ש חסידי חי וזיכה אולמן בפעם השנייה בתואר "זמר השנה" באותה תוכנית.
כמו כן זכה האלבום במקום הראשון בתחרות "תקליט הזהב" של גל פז.
בשנת 2003 השתתף בהפקת פרויקט "יהודים בני מלכים" יחד עם יובל סטופל וחברת גל פז, במסגרתו הופק תקליטור DVD לצפייה המבוסס על שיריו של המלחין חיים בנט.
בשנת 2004 ייסד יחד עם ג'רמי הורוויץ את להקת "קול חי" בלונדון, בשיתוף זמרים ישראלים ביצעה הלהקה הופעות רבות ברחבי אירופה וארצות הברית.
עד לשנת 2017 בה הפסיקה את פעילותה.
בשנת 2005 הוציא את אלבומו השלישי "אודי 3" שהתפרסם בזכות הלהיט 'נפלתי קמתי'.
בשנת 2015 הקים את "הפורום לחזנות" יחד עם קבוצת חזנים נוספים.
במסגרת הפורום הופק אלבום הפרויקט "חזנות בג'ינס" במטרה לקרב את עולם החזנות לצעירים.
בשנת 2020 הוציא לאור אלבום תפילות ימים נוראים.
אהוד (אודי) מוקדי (נולד ב-1968) הוא יזם ישראלי.
הוא המייסד והיו"ר של חברת אבטחת הסייבר סייברארק, ובעבר המנכ"ל שלה.
מוקדי היה בין המפתחים המוקדמים של שוק ניהול הגישה הפריבילגית (PAM).
אהוד (אודי) מוקדי נולד בזמביה לעדנה ודניאל מוקדי, דיפלומט ישראלי.
בהמשך המשפחה חזרה לישראל והתיישבה בירושלים.
מוקדי למד בגימנסיה רחביה, שם הכיר את אלון (ניסים) כהן, שותפו לעתיד בסייברארק.
לאחר סיום לימודיו שירת מוקדי ביחידה 8200.
הוא סיים את התואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1994, וקיבל תואר שני בניהול מאוניברסיטת בוסטון בשנת 2003.
משנת 1996 עבד מוקדי כסגן נשיא ויועץ משפטי בתדיראן ספקטרלינק, יצרנית של מערכות תקשורת רדיו מאובטחות, חברת בת של אלישרא.
בשנת 1999 הקימו מוקדי ואלון כהן את סייברארק, אז חלוצה בתחום PAM (ניהול גישה פריבילגית), שהתמקדה באבטחת גישה למשתמשים בעלי הרשאות חזקות ברשת הארגונית.
באמצעות טכנולוגיה זו, ארגונים הצליחו להגן על תשתיות ויישומים ולשמור על סודיות הנתונים הרגישים.
בעבר, למנהלי המחשוב הארגוני הייתה גישה בלתי מוגבלת לכל המידע הארגוני, ללא ניטור של צוות ה-IT.
במקרה שחשבונות פריבילגיים הגיעו לידיו של תוקף חיצוני או מתוך הארגון, הם היו עלולים לשבש עסקים, לגנוב מידע סודי או לבצע הונאה פיננסית.
תחום ה-PAM התרחב מאז כדי להגן על גישה למשתמשים שאינם אנושיים, כגון אפליקציות ובוטים.
מאוחר יותר היא הקימה מטה בארצות הברית באזור בוסטון, כדי לנצל את כוח העבודה הטכנולוגי המקומי והקרבה לחברות השקעות.
בנוסף למשרדה בבוסטון, סייברארק מפעילה בישראל מרכז מו"פ עם שלוחות בבאר שבע ובהודו.
בתקופת ניהולו של מוקדי, הונפקה סייברארק בנאסד"ק.
מאוחר יותר הוא הוביל את המעבר למודל עסקי מבוסס מנויים והרחבת הגנות ההרשאות לכל הזהויות בארגון.
בשנת 2020 רכשה סייברארק חברה אמריקאית המתמחה בניהול זהויות תמורת 70 מיליון דולר ובשנת 2024 רכשה סייברארק חברה אמריקאית המתמחה בניהול זהויות מכונה תמורת 1.54 מיליארד דולר.
ב-2023 פרש מוקדי מתפקיד המנכ"ל ונשאר כיו"ר פעיל.
הוא הוחלף על ידי סמנכ"ל התפעול של סייברארק, מאט כהן.
ב-30 ביולי 2025, הודיעה פאלו אלטו נטוורקס כי תרכוש את סייברארק תמורת 25 מיליארד דולר.
מוקדי הוא יועץ לאבטחת סייבר עבור הרשות המוניטרית של סינגפור.
הוא גם חבר דירקטוריון בחברת מניעת הונאות אינטרנט CHEQ, בבית הספר הבינלאומי לעסקים ברנדייס , בחברת .
ביוני 2016 עמד מוקדי בראש משלחת סחר בחו"ל לקידום שיתוף הפעולה בין מסצ'וסטס וישראל בתחום אבטחת הסייבר.
בשנת 2021 מוקדי לחץ על רשויות התעופה של מסצ'וסטס לחדש את קו הטיסות מבוסטון לתל אביב, שהושעו מאז מרץ 2020 עקב מגפת הקורונה.
בשנת 2014 זכה מוקדי בפרס יזם השנה של ארנסט אנד יאנג בקטגוריית אבטחת הטכנולוגיה בניו אינגלנד, ובשנת 2017 הוענק לו פרס SC Media Reboot כ"משפיען בתחום אבטחת סייבר".
בשנת 2018 זכה בפרס אספר ליזמות גלובלית שניתן על ידי בית הספר הבינלאומי לעסקים ברנדייס, פרס שנתי המוענק על "הצלחה יוצאת דופן בשוק הגלובלי באמצעות שיווק יצירתי ואסטרטגיות עסקיות".
בשנת 2024 מוקדי זכה בתואר "איש השנה" של Bizportal וכן נכלל ברשימת 50 האישים המשפיעים ביותר על הטכנולוגיה (מקום 23 ב-Tech Power Players) של הבוסטון גלוב.
אודי (אהוד) בילו (נולד ב-1 באוקטובר 1960) הוא מורה ליוגה, מייסד בית הספר ליוגה "הצליל הפנימי", המכשיר מורים ליוגה לאוכלוסיות רגילות ומיוחדות, בזרם הראג'ה יוגה, על פי מסורת הבהריגו יוגה.
בילו נולד בשנת 1960 בפתח תקווה וגדל באשדוד, בנם של עמרם וידידה בילו.
במסגרת שירותו בצה"ל סיים קורס חובלים, שירת כקצין בחיל הים וסיים את שירותו בדרגת רב-סרן.
מגיל צעיר התעניין ביוגה וחיפש תחומי לימוד שיסייעו לו להפוך למורה בתחום.
בשנת 1988 סיים לימודי תואר B.Ed, בהתמחות בחינוך גופני ותנועה במכללת סמינר הקיבוצים.
במהלך לימודיו נחשף לשיטות תנועה שונות, ביניהן תנועה בריאותית, תנועה הוליסטית, שילוב תנועהעם מאמץ גופני ושיטת פלדנקרייז.
הוא המשיך את לימודיו בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה לרפואה משלימה (The Open International University for Complementary Medicines), מדיצינה אלטרנטיבה (Medicina Alternativa), בסרי לנקה, ובמהלכם פיתח התוכנית 'יוגה בשילוב תנועה, צליל וצבע', אשר התבססה על שבע שנות ניסיון עבודה בשטח, והותאמה לאוכלוסיות החינוך המיוחד.
התוכנית יושמה בעשרות מסגרות ברחבי הארץ לאנשים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, בשיתוף משרד העבודה.
לאורך השנים השתלם בילו בשיטות תנועה נוספות.
בין השנים 1992 ועד 1994, השתלם בשיטת פלדנקרייז בסמינר הקיבוצים, ובין השנים 1994-1998 הפך מורה מוסמך לשיטת פלדנקרייז (AH1) על ידי הפדרציה הבינלאומית לשיטת פלדנקרייז, בקורס אותו הובילה ד"ר חווה שלהב, תלמידתו של ד"ר משה פלדנקרייז.
בין השנים 2003-2020 למד בילו קראטה קיוקושין בהדרכת שיהאן רונן כץ, והגיע לדרגת חגורה שחורה דאן 2.
בילו מתגורר ברמת גן ובמושבה כנרת, נשוי ואב לשני ילדים.
בשנת 1984, לאחר שחרורו מהצבא, החל בילו ללמד יוגה בקבוצות קטנות, תחילה במהלך לימודיו בסמינר הקיבוצים (1985–1988), שם גם חקר את תחום היוגה והשיטות להרפיה במסגרת עבודת הגמר שלו.
בשנת 1987 החל להעביר קורסים בנושא "יוגה ושיטות הרפיה".
בשנת 1988 החל ללמד בבית הספר א.
גורדון בתל אביב, שם נחשף לראשונה לעבודה עם תלמידים עם לקויות ראייה.
במסגרת זו פיתח שיטות תנועה מותאמות לשיפור יכולות התנועה בקרב תלמידים עם צרכים מיוחדים.
בין השנים 1989–1991 שהה בילו במזרח הרחוק ובאוסטרליה, שם לימד יוגה במסגרות שונות.
עם שובו לישראל, הקים את בית הספר ליוגה "הצליל הפנימי" בתל אביב, והחל ללמד יוגה בשיעורים סדירים.
במקביל, לימד יוגה במכינה הקדם-צבאית ביישוב פדואל, וכן קבוצות גברים ונשים במגזר החרדי בכפר אברהם.
בהקשרים אלה פיתח שיטות הוראה מותאמות לאוכלוסיות דתיות.
בין השנים 1991–1995 לימד יוגה לגיל הרך בגני ילדים בתל אביב, תוך שילוב תנוחות יוגה, תרגילי נשימה, משחקים לפיתוח קשב ושיחות בנושא אורח חיים בריא בהתאם לעקרונות היוגה.
בשנת 1992 החל ללמד בבית הספר לחינוך מיוחד גבעת יהונתן בתל אביב, שם שילב תרגילי יוגה והרפיה לתלמידים עם הפרעות התנהגות.
לאחר סגירת בית הספר, עבר ללמד בבית הספר רעות לנערים אוטיסטים בבת ים (1994–1999), שם התבקש לשלב יוגה ופלדנקרייז בשיעוריו – תהליך שהוביל לגיבוש השיטה "יוגה בשילוב תנועה, צליל וצבע".
פבשנת 1991 הצטרף למחלקה לתרבות הפנאי של אקים ישראל.
תחילה השתלב בפרויקט רכיבת אופניים לאנשים עם מוגבלות שכלית.
בשנת 1996 פיתח במסגרת המחלקה תוכנית יוגה לאוכלוסיות מיוחדות, שהופעלה לראשונה במעון סביון בבנימינה.
באותה שנה החל גם ללמד במסגרת שיעוריו את נושא הצ'אקרות על פי שיטתה של ד"ר בלאס, אשר כללה מדיטציות על סמלי הצ'אקרות בשילוב נגינה בגונגים, המקורשים לחמשת האלמנטים.
בשנת 1997 נפתח קורס מדריכי יוגה ייעודי באקים, אותו לימד וריכז במשך כעשור (1997–2007), בשיתוף משרד העבודה והרווחה.
קורסי ההכשרה נערכו בשיתוף בית הספר "הצליל הפנימי" וכללו סטאז' במעונות אקים.
בשנת 2001 החל ללמד ולהכשיר מדריכים ומורים ליוגה במסגרת המחלקה להשתלמויות מורים בסמינר הקיבוצים (2001–2012).
בין השנים 2003–2006 העביר השתלמויות יוגה לקציני חיל הים וחיל האוויר, בשיתוף עם רונן כץ.
בשנת 1994 פגש בילו את היוגי שיוו שאנקאר טריפאטי, אשר הגיע מווראנאסי כאורח של ד"ר בלאס ולימד באותה עת בישראל את מסורת הבהריגו יוגה, אחת ממסורות היוגה העתיקות.
טריפאטי היה תלמידו של ד"ר שרי ברהמה גופאל בהאדורי, מווראנאסי, הודו.
המפגש הפך לנקודת מפנה עבור בילו, ומאז הפכה בהריגו יוגה לתחום המרכזי אותו הוא מלמד.
לאור ניסיונו, התבקש בילו כבר בשיעוריו הראשונים עם טריפאטי לסייע בהדגמת התרגילים המסורתיים.
בהמשך השתתף בהעברת הסדנאות של טריפאטי, ותיעד את חומרי הלימוד של הבהריגו יוגה.
משנת 1998 ואילך, החל בילו – יחד עם רונן כץ – להנחות את הסדנאות שהעביר טריפאטי בישראל.
בשנת 1999 החל לארגן נסיעות תלמידים להודו, במטרה ללמוד ישירות ממנהיג המסורת, ד"ר ברהמה גופאל בהאדורי בווראנאסי.
בעקבות מסעות אלו, החל משנת 2005, החלו בילו וכץ ללמד בארץ את עיקרי התרגולים שנלמדו בהודו, במסגרת סדנאות עומק.
בשנת 2004, לאחר עשר שנות לימוד במסורת הבהריגו יוגה, ייסדו בילו וכץ מסלול להכשרת מורי בהריגו יוגה, שיועד לבוגרי 7 שנות לימוד.
בשנת 2012 נוספה גם תוכנית להסמכת מורים בכירים למסיימי 12 שנות לימוד ומעלה.
בית הספר "הצליל הפנימי" לבריגהו יוגה
בשנת 1991 ייסד אודי בילו את בית הספר ליוגה 'הצליל הפנימי' בתל אביב.
בשנת 1994 נחשף למסורת הראג'ה יוגה במסלול הבריגהו יוגה, שמקורה בהודו, ונחשבת לאחת המסורות העתיקות של היוגה.
המסורת הועברה ממורה לתלמיד במשך דורות, נגנזה במאות השישית–שביעית לספירה, והוחזרה להוראה פומבית במאה ה-20. המסורת נלמדה על ידי בילו ממוריו ד"ר ברהמה גופאל בהאדורי מווראנאסי ותלמידו שיוו שאנקאר טריפאטי.
לאחר פטירתו של בהאדורי בשנת 2017, המשיך טריפאטי להורות את הבריגהו יוגה בהודו ובביקוריו בישראל.
בית הספר "הצליל הפנימי" התפתח למרכז ללימודי ראג'ה יוגה במסורת הבריגהו יוגה, ומציע מסלולים להכשרת מדריכים ומורים.
בילו מוביל את תוכניות ההוראה בשיתוף עם רונן כץ, מאמן קראטה בכיר, ויחד ייסדו בשנת 2010 את ארגון המורים לראג'ה יוגה בישראל.
בהמשך, נוספו סניפים של בית הספר ברחבי הארץ: בשנת 2012 נפתח סניף ביישוב כליל בניהולה של גלה חפץ (ז"ל), ובשנים הבאות נוספו סניפים בבאר שבע (2015), בפרדס חנה-כרכור (2016) ובקיבוץ עין שמר (2020).
בשנת 2018 נפתח קורס להכשרת מורות ליוגה המשלב גישה תורנית, בתמיכתו של הרב פרופ' דניאל שפרבר, חתן פרס ישראל.
בשנת 2019 הוכרה תוכנית ההכשרה של בית הספר לצורך גמול השתלמות למורים בשנת שבתון, במסגרת ארגון המורים העל-יסודיים.
בהמשך נפתחו קורסים להכשרת מדריכים ליוגה בהוראה במסגרת השתלמויות לאנשי חינוך.
בית הספר "הצליל הפנימי" מוכר על ידי ארגון מורי היוגה בישראל ועל ידי הארגון האמריקאי הבינלאומי למורי יוגה, Yoga Alliance.
נכון ליולי 2023, הוכשרו בבית הספר כ-1,350 מדריכות ומדריכים, מורות ומורים ליוגה.
בילו פיתח תוכניות לימודים ושיטות הוראה לאוכלוסיות רגילות ואנשים עם צרכים מיוחדים, במטרה לשלב בין עבודה תנועתית, יוגה וחיזוק הגוף.
במסגרת שיטות אלה, בילו מלמד גם מורים כיצד להתאים את התרגול לצרכים מגוונים, תוך שימת דגש על בטיחות, קשב ודיוק גופני.
אמנות הרכיבה (1991–1997): תוכנית חינוכית להוראת רכיבה על אופניים לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
מטרת התוכנית היא לאפשר התנסות הדרגתית בכלי רכיבה שונים – החל מלוח עם גלגלים, דרך קורקינטים, תלת אופן, ועד אופניים רגילים – תוך פיתוח שיווי משקל, שליטה מוטורית וביטחון עצמי.
במסגרת התוכנית התקיימו כנסים שנתיים בפארק הירקון בהשתתפות מאות חניכים.
יוגה בשילוב תנועה, צליל וצבע (1995–2008): תוכנית ארצית שפיתח עבור משרד הרווחה ואקים ישראל.
התוכנית מיועדת לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית ואוטיזם, ומתמקדת בפיתוח ריכוז, מודעות, שליטה גופנית והרפיה, באמצעות שילוב בין תרגילי יוגה, תנועה, נשימה, נגינה וציור.
התוכנית נועדה לגשר בין שיטות קונבנציונליות לבין גישות הוליסטיות, ולהנגיש את תרגול היוגה לאוכלוסיות הזקוקות ללמידה איטית ומדורגת.
שיטת ACI (קיצור של Asana Capability Improvement): שיטה לארגון הגוף ושיפור תנועתיות וביצוע תנוחות יוגה (אסנות).
ACI מתבססת על עקרונות משיטת פלדנקרייז ומשלבת שיטות נוספות (כגון PNF, Sotai, Flexible Steel ועוד), במטרה לשפר את איכות התנועה והגמישות.
התרגול כולל רצפים קצרים של תנועות (קאטות) הממוקדות בפונקציות גופניות, ומסייעים לארגון מחדש של תבניות תנועה לקויות.
שיטת SYHS (קיצור של Surya Yoga Hard Style): שיטה המשלבת תרגול ברכת השמש עם תרגילים מחזקים (Hard Style), בהשראת גישת החיזוק של בית הספר Strong First.
השיטה מתמקדת בשיפור יכולת הגוף להתמודד עם כוח הכובד באמצעות תרגול תבניות תנועה כגון סקוואט, שכיבת סמיכה ופלאנק, תוך דגש על הפעלת שרירי הליבה וארגון יעיל של תנועת הגוף.
בילו חיבר מספר ספרים בתחום היוגה והחינוך המיוחד, ביניהם:
אמנות הרכיבה (1997): מדריך להוראת רכיבה על אופניים לאנשים עם מוגבלויות, המבוסס על ניסיון מעשי בשטח.
יוגה בשילוב תנועה, צליל וצבע (1998): מדריך לתרגול יוגה עם אנשים עם צרכים מיוחדים, הכולל פילוסופיה, תרגול, נשימה, ציור ונגינה.
ראג'ה יוגה במסורת הבריגהו יוגה (2018, בשיתוף רונן כץ): סקירה פילוסופית ומעשית של שיטת הבריגהו יוגה כפי שנלמדה מהיוגים בהודו והותאמה להוראה בישראל.
בילו יזם ותירגם מספר ספרי יסוד ביוגה ופילוסופיה הודית, בהם:
קרמה יוגה / סוואמי ויווקאננדה (1992, 2002, עם לילי בנטב)
רג'ה יוגה / סוואמי ויווקאננדה (2006, עם רחל תורן ואבי בויארסקי)
בהקטי יוגה / סוואמי ויווקאננדה (2007)
ודנטה הלכה למעשה / סוואמי ויווקאננדה (1997, 2002)
ראג'ה יוגה / אליזבט הייך וסלברג'אן יסודיאן (2016)
במסגרת הוצאת "הצליל הפנימי" יזם בילו את תרגום והוצאתם לאור של ספרים קלאסיים נוספים, חלקם בשיתוף הוצאות ספרים נוספות כאבן חושן, כגון:
ניאנה יוגה / סוואמי ויווקאננדה, תרגום: רחל תורן (2008)
יוגה – שאלות ותשובות עם סלברג'אן יסודיאן / אברהם גודל ואודי בילו (2004)
ניאנה יוגה – מי אני?
/ שרי ראמנה מהארשי, תרגום: לילי בנטב.
שרי שרי טאילנג סוואמי: ביוגרפיה ופילוסופיה / אומאצ'ראן מוקהופאדהיה, תרגום מהדורה ראשונה: רחל תורן; עריכת מהדורה שנייה: עמרם בילו וגלה חפץ (2005;2016)
מסע היוגה / שרי שיוו שאנקאר טריפאטי, תרגום: עמרם בילו (2014)
הגוספל של שרי ראמאקרישנה / מהנדרנאת גופטה, תרגול רחל תורן (2006–2008)
אוטוביוגרפיה של יוגי / פרמהנסה יוגאננדה, תרגום: שחר לב (דיויה) (2006, בהוצאת אבן חושן)<ref>{{קישור כללי|כתובת=https://www.briguyoga.co.il/Article.asp?catalogid=388|כותרת=כתבה על ההשקה בעיתון שגרירות הודו בישראל הצליל הפנימי - יוגה - ביס לבריגהו יוגה|אתר=www.briguyoga.co.il|תאריך_וידוא=2025-05-03}}</ref>
מסעות בהודו המסתורית'' / פול ברונטון, תרגום: רחל תורן (2010, הוצאת אבן חושן)
בריגהו יוגה / שרי שיוו שאנקאר טריפאטי, תרגום: רונן כץ (2008).
אודי כרמי (נולד ב-1960) הוא סייף ישראלי לשעבר, מאמן אולימפי, חוקר ספורט, היסטוריון ומרצה ותיק.
כרמי נחשב לאחת הדמויות הבולטות בתחום הסיוף בישראל, הן כספורטאי והן כחוקר.
הוא עמד בראש בית הספר לחינוך גופני במכללת אוהלו בקצרין כעת תל חי ומשמש כמחברם של ספרים ומאמרים העוסקים בספורט, תרבות וחברה.
אודי כרמי החל את דרכו בעולם הסיוף בגיל צעיר.
הוא הצטרף לאגודת הסיוף "הפועל חיפה", שם התבלט במהרה בזכות כישרונו הטבעי ויכולותיו הפיזיות המרשימות.
במהלך הקריירה שלו כסייף מקצועי, הגיע כרמי לשיאו בשנת 1987 כאשר זכה במקום הרביעי באליפות העולם בסיוף שנערכה בלוזאן, שווייץ.
הישג זה נחשב לאבן דרך משמעותית בתולדות הספורט הישראלי, שכן זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שסייף ישראלי הגיע להישג כה גבוה בזירה הבינלאומית.
לאחר פרישתו מהתחרויות, פנה כרמי לקריירת אימון.
הוא שימש כמאמן הלאומי של נבחרת הסיוף של ישראל וליווה את תומר אור, אחד הסייפים המובילים בישראל, לאולימפיאדת בייג'ינג 2008. במסגרת תפקידו קידם את ענף הסיוף בישראל ופעל להרחבת מעגל המשתתפים בו.
אודי כרמי הוא בעל תואר פרופסור בהיסטוריה של הספורט.
עבודת הדוקטור שלו מאוניברסיטת חיפה עסקה בהשפעת ההגירה על תרבות הגוף בישראל ובחנה כיצד קבוצות שונות משתמשות בספורט כאמצעי להשתלבות חברתית.
כרמי כיהן כראש בית הספר לחינוך גופני במכללת אוהלו בקצרין.
במסגרת תפקידו הוא עסק בפיתוח תוכניות לימוד חדשניות המשלבות בין חינוך גופני לערכים חברתיים.
כיום הוא מרצה במכללה האקדמית תל חי ומשמש דיקן הסטודנטים
כרמי פרסם מספר מחקרים מדעיים העוסקים בהיבטים חברתיים והיסטוריים של ספורט בישראל.
"ספורט בהגירה" (2013): הספר עוסק בקשר בין הגירה לתרבות הגוף בישראל ומנתח כיצד מהגרים משתמשים בספורט ככלי להשתלבות בחברה הישראלית.
"העסקונה: עלייתה ושקיעתה של עילית עסקני הספורט בישראל" (2022): ספר זה מתמקד בתופעת העסקנות בספורט הישראלי ובוחן את השפעתם של עסקנים על התפתחות ענפי ספורט שונים במדינה.
כרמי רואה בספורט כלי חינוכי מהמעלה הראשונה ופועל לקידום ערכים של שוויון, מצוינות ושיתוף פעולה באמצעות פעילות גופנית.
במסגרת עבודתו במכללת אוהלו הוא מקדם תוכניות המשלבות בין חינוך גופני לפיתוח אישי וחברתי.
מחקריו של אודי כרמי מתמקדים בנושאים מגוונים הקשורים לסוציולוגיה של הספורט.
בין תחומי העניין המרכזיים שלו:
השפעת ההגירה על תרבות הגוף בישראל: כיצד מהגרים משתמשים בספורט ככלי להשתלבות ולבניית זהות.
מעורבות קציני צה"ל בספורט הישראלי: בחינת הקשר בין צבא לחברה דרך הפריזמה של פעילות ספורטיבית.
שימוש בספורט אליטיסטי ככלי חינוכי וחברתי: ניתוח האופן שבו ענפי ספורט מוערכים כמו סיוף יכולים לשמש כפלטפורמה לשינוי חברתי.
"ספורט בהגירה" (2013), הספר עוסק בקשר שבין הגירה לתרבות הגוף בישראל ומציג מקרים מחקריים על קבוצות מהגרים שונות בארץ.
"העסקונה: עלייתה ושקיעתה של עילית עסקני הספורט בישראל" (2022), ספר זה מנתח את תופעת העסקנות בספורט הישראלי ומתאר את השפעתם של עסקנים על התפתחות ענפי הספורט במדינה לאורך השנים.
במהלך הקריירה שלו זכה כרמי במספר פרסים ותעודות הוקרה על תרומתו לספורט הישראלי ולחקר הסוציולוגיה של הספורט.
זכייה במקום הרביעי באליפות העולם לסיף בלוזאן שווייץ בשנת 1987.
אודילון רדון היה צייר, רשם, גרפיקאי וסופר צרפתי.
עד 1878, עסק בעיקר בציורי נוף בצבע שמן.
אז עבר לציור בפחם וליתוגרפיה.
התעניינותו התמקדה בדיון במציאות מול הדמיון, והבעה של המיסטי והסימבולי.
בתחילת המאה ה-20, היה קשור לתנועת הנאביס.
רדון נולד למשפחה אמידה בבורדו שבחבל אקיטן בצרפת.
כבר בילדותו החל רדון לצייר, ובגיל 10 זכה בבית הספר בפרס על ציוריו.
בגיל 15 החל ללמוד רישום, אך אביו חפץ שילמד אדריכלות ולכן פנה רדון לבית ספר לאדריכלות בפריז, אך נכשל בבחינות הקבלה.
במקום זאת החל ללמוד ציור אצל ז'אן-לאון ז'רום.
בשנת 1870 גויס לצבא הצרפתי ונלחם במלחמת צרפת-פרוסיה.
בתום המלחמה עבר רדון לפריז, שם התמקדה יצירתו ברישום בפחם.
אט אט החל להתפרסם, ובמיוחד זכה להכרה כאשר בשנת 1884 פורסם רומן בשם À rebours, שהציג אריסטוקרט עשיר שאסף את יצירותיו של רדון.
בשנת 1889 הזמין הברון רוברט דה דומסי את רדון לקשט את חדר האוכל של טירתו.
ציורים אלו היו מופשטים הרבה יותר מיצירותיו הקודמות של רדון, והיוו את נקודת המעבר של רדון מציור ריאליסטי למופשט.
חלקם נמצאים כיום במוזיאון ד'אורסה בצרפת.
בנוסף הזמין דומסי את רדון לצייר דיוקנאות של אשתו ובנו.
בשנת 1903 הוענק לרדון אות לגיון הכבוד של צרפת.
בשנת 1913 הוצגו יצירותיו בתערוכה הבין-לאומית האמריקאית לאמנות מודרנית בניו יורק, שיקגו ובוסטון.
אוֹדין (בנורדית עתיקה: Óðinn) הוא האל הבכיר במיתולוגיה הנורדית, מנהיג אלי האייסיר ומלך אסגארד, מקום מושבם של האלים.
כדמויות אחרות בפנתיאון הנורדי, דמותו של אודין מורכבת וקשורה לתחומים רבים - החוכמה, המלחמה והקרבות, קסם הרוּנות והשירה.
בנוסף קשור אודין קשר הדוק עם נושא המוות (ובפרט גם תלייה), שכן לוחמים אשר מתו בגבורה בשדה הקרב הגיעו להיכלו ולהאלה.
שם חיכו עמו לרַאגְנַארוֹק, קרב אחרית הימים בין האלים ואויביהם הענקים, בו ייהרג אודין על ידי הזאב פֵנְריר.
אודין ידוע גם בשמות ווֹדֵן (Wōden) באנגלית עתיקה, ווֹדָן (Wodan) או ווֹטָן (Wotan) בגרמנית עתיקה, גוֹדָן (Godan) בלומברדית ועשרות שמות אחרים בנורדית עתיקה.
באנגלית ובמספר שפות גרמאניות אחרות קרוי יום רביעי (Wednesday) על שמו של אודין.
אודין הוא שליט האלים המכונה גם אבי הכל.
הוא בנם של בור והענקית בֵסטְלַה.
הוא חכם יותר מכל ויודעה את סוד הרונות.
הוא הוסיף לידע שלו בכך ששתה מהבאר של מימיר.
אודין היה בנם של בוֹר והענקית בֵסטְלַה, יחד עם אחיו וילי ו-וֵה.
הוריהם מוכרים רק בהקשר היותם הוריו של אודין.
המיתולוגיה מכפיפה אותו לאל טויסטו , ישות פרוטו-גרמאנית שטקיטוס כתב עליה בחיבורו "גרמאניה" וכן מציבה לצידו את אבי הענקים - יימיר.
אשתו של אודין היא פריג, אך הוא גם בעל את יורד ורינד.
מקורות שונים מזכירים צאצאים רבים, אך התמונה לא תמיד מלאה או אחידה.
עובדה זו יכולה להתפרש כקיומן של מספר מסורות שונות, או לחלופין להצביע על כך שלא הייתה מסורת בנושאים מסוימים.
האל בַלדֵר (מאשתו פְריג), האל תוֹר (מהאנשת האדמה יוֹרד), וידאר ו-וַאלי (מהענקית רינד) מוזכרים כצאצאיו של אודין במקורות רבים.
התמונה פחות ברורה עבור היימדאל, האל השומר על אסגארד, בְראגי המשורר, והאל העיוור הוד'ר.
עובדת היותם בניו של אודין מוזכרת רק באֵדה הפרוזאית המאוחרת.
האל טיר הוא דוגמה לחוסר עקביות במקורות.
לטענת האדה הפרוזאית, טיר היה בנו של אודין, אולם טענה זו אינה נתמכת על ידי האדה הפואטית, שלפיה היה טיר בנו של הענק הימיר.
אודין קבע את מקום מושבו באסגארד, עולמם של האייסיר.
היכלו המפורסם ביותר הוא ולהאלה ("היכל הנופלים") אשר נמצא בגְלַתְסְהֵיים ("אזור של אושר" או "אזור זוהר").
להיכל זה מגיעים הלוחמים האמיצים ביותר לאחר מותם.
בנוסף, מספרת האדה הפרוזאית כי משכן בשם וַלַשְקַלְף ("מושב הנופלים"), שאותו בנו האלים ואשר גגו עשוי מכסף, שייך לאודין.
בתוך המשכן נמצא הכס הְלידְשְקַלְף ("מושב שער" או "סלע השמים").
המושב מאפשר לאודין לראות את כל היקום.
כאשר האל לוקי גרם למותו של האל בלדר והתחבא מזעם האלים, נעזר אודין בהלידשקלף כדי לאתר אותו.
אלים אחרים שישבו על הלידשקלף זכו אף הם ליהנות מיכולותיו.
ה"בלדה של גְרימניר" מתחילה מכך שאודין ואשתו פריג מתבוננים בעולם ביחד מהכס, ואילו ה"בלדה של סְקירניר" מתארת את האל פרייר סוקר מהכס את עולם הענקים.
לרוב היה אודין חמוש בחניתו גוּנגְניר (בתרגום חופשי "המתנועעת").
החנית אף פעם לא החטיאה את מטרתה ושום דבר לא בלם את מעופה.
על פי הסאגות, אודין הלווה את החנית לגיבורים שבהם תמך.
אלה אשר החנית תעבור לידם במעופה ימותו בקרב, ואילו מטיל החנית יזכה בניצחון.
היות שכל תכונותיו של הנשק קשורות להטלתו, ניתן לומר כי הנשק הוא למעשה כידון.
אך ההתייחסות לגונגיר היא כחנית ברוב המוחלט של המקרים ובמילא אין חשיבות להגדרה כשמדובר בחפץ מיתי קסום.
גונגניר נוצר על ידי גמדים בעקבות בקשה של לוקי.
יחד עמו נוצרו חפצים אחרים, כגון מקבתו של האל תור והטבעת דְרָאוּפְניר ("הנוטפת") שגם ניתנה לאודין.
מהטבעת נוצרו שמונה טבעות זהות כל לילה תשיעי והיא סימלה עושר ושפע.
הוולקיריות הן המשרתות וממלאות רצונו של אודין.
תפקידן היה לבחור את הלוחמים הראוים בשדה הקרב, ובמותם ללוות אותם לוואלהלה.
שם הגישו הוולקיריות תמד ובשר לאודין וללוחמיו.
לשירותו של אודין עמדו גם מספר בעלי חיים.
סוסו סְלֵייפְניר ("החומק במהירות") בעל שמונה הרגליים הוא המהיר ביקום, ואודין רכב עליו לרבים ממסעותיו.
סלייפניר הוא צאצאו של האל לוקי .
סיפור אחר באדה הפואטית מספר כי על שיניו של סלייפניר היו חרוטות רונות.
לצדיו של אודין ישבו צמד הזאבים גֵרי ופְרֵקי ("חמדן" ו"רעבתן" בהתאמה), מסופר עליהם מעט ולא ברור אם היה להם תפקיד מעשי או סמלי בלבד.
בזמן שהותו בוואלהלה היו הזאבים יושבים לידו, ואודין, אשר התקיים על שיכר ותמד בלבד, האכיל אותם באוכל שהוגש לו.
זוג העורבים שלו, הוּגין ומוּנין ("חשיבה" ו"זיכרון" בהתאמה) נשלחו לעוף כל יום מעל העולם ולדווח לאדונם על המתרחש, על כן נקרא אודין גם רַפְנַגוּד ("אל עורב").
Huginn ok Muninn fljúga hverjan dagהוגין ומונין עפים כל יוםJörmungrund yfirמעל האדמה העצומהóumk ek of Huginדואג אני להוגיןat hann aftr né komitשמא לא יחזורþó sjámk meir um Muninאך אף יותר חרד אני למונין האדה הפואטית - הבלדה של גרימניר, בית 20
אודין מוזכר פעמים רבות בהקשר של מלחמה.
במקרים רבים הוא מוזכר כמביא הניצחון ולעיתים כמחרחר ריב וגורם למלחמות, על כן נקרא ניקַר ("המסית למלחמה").
בשיר "חזון הנביאה" (Völuspá) מן ההאדה הפואטית בתיאור המלחמה הראשונה בעולם, אודין מופיע:
הטלת החנית גוּנְגְניר הייתה הכרזת המלחמה הראשונה בעולם, המלחמה בין אלי האייסיר לבין אלי הוואניר.
מאז, נהגו הלוחמים להטיל חנית בצבא היריב לפני תחילת הקרב.
בפעולה זו הם ביקשו מאודין ניצחון, קידשו לו את מות אויביהם וסימנו את תחילת הקרב.
בקרב ראשון זה לא ניצח אודין את יריביו, חומות אסגארד נהרסו ולבסוף נכנעו אלי האייסיר ונכרת הסכם שלום.
אודין היה ידוע בדעתו ההפכפכה, לא פעם היה משנה את דעתו ומעניק את הניצחון לצד השני.
ייתכן והאמונה בתכונת אופי זו נבעה מכך שפעמים רבות היו שני הצדדים מתפללים לאודין ורק צד אחד היה מנצח בסופו של דבר.
חוסר עקביות זה של אודין זוכה ללעגו של לוֹקי, הטוען שלעיתים קרובות מדי מעניק אודין את מתנת הניצחון לאלה אשר לא היו ראויים לה.
ללוחמים נאמנים, הבֵרְסֵרְקֵרים, העניק אודין את מתנת האוֹד, שיגעון הקרב.
הלוחמים הביאו את עצמם למצב של השתוללות לפני הקרב, באמצעות טקסים וסמי הזיה.
מצב פסיכולוגי זה, משולב בעמעום תחושת הכאב, גרם ללוחמים להתעלם מפצעיהם ולהילחם ללא שריון.
לפי הסאגה על בני אינגלינג - "אנשיו (של אודין) שעטו קדימה ללא שריון, היו מטורפים ככלבים או זאבים, נשכו את מגיניהם והיו חזקים כדובים או שוורים.