tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה הייתה רות בודדה, ללא זוגיות או הורים.
היא התלוננה בפני ילדיה שהיא זקוקה לקרבתם ויחסם.
דוגמה נוספת ניתן לראות בפרק השני בעונה השנייה, "כבה כבה, נר קטן" שבו נהרג תלמיד מכללה משבץ.
באותה תקופה נייט הסתיר מקרוביו שיש לו גידול מוחי שעלול להתפרץ בכל רגע נתון ולגרום לו לשבץ.
דמותו של ג'ושוע, הנפטר, רודפת אחר נייט במהלך כל הפרק כסמל לדמותו שעלולה למות בכל רגע נתון בגיל כה צעיר.
בסך הכול מתו במהלך הסדרה 13 מזקנה, 10 נהרגו בתאונת דרכים, 13 נרצחו, 8 התאבדו, 9 מתו מפגיעת ראש ו-5 מתו מסרטן.
22 אנשים נוספים מתו מסיבות שונות, כגון חנק מאוכל, התחשמלות, עקיצת דבורה, החלקה במקלחת, תאונות עבודה ועוד.
בארבעה פרקים מכלל הסדרה מתרחש יותר ממקרה מוות אחד:
פרק 28 - "אתה לא תוכל לדעת": רוצח מגיע למקום העבודה שלו לשעבר במטרה להתנקש במעביד שלו, ורוצח ארבעה אנשים כולל את עצמו.
פרק 37 - "המוות עובד שעות נוספות": שלושה מקרי מוות שונים בזה אחר זה כאשר מתרחשת תמותה מרובה באותה תקופה.
פרק 50 - "מקלט": משפחה שלמה בת ארבע נפשות שנהרגת כולה בתאונת דרכים קטלנית.
פרק 39 - "סליחה, הלכתי לאיבוד": נפתח במוות ביזארי כתוצאה מנפילת חפץ קהה משמיים (כנראה מטוס), ונחתם בהודעה על מותה של ליסה (עם כתובית מוות רשמית), אשתו של נייט.
פרק 60 - "אקוטון": נפתח במוות של מטייל שנטרף על יד פומה בהרי לוס אנג'לס, ונחתם במותו המפתיע (והמוחלט) של נייט בבית החולים.
כל פרקי הסדרה מתחילים, כאמור, במקרה מוות, פרט לשלושה פרקים:
הפרק הפותח את העונה השלישית מתחיל בניתוח של נייט בו הוא לכאורה נפטר (בפועל מדובר במוות קליני זמני עקב כשל בהליך הכירורגי), אך כעבור מספר דקות מותו "מבוטל" על ידי כתובית חדשה ונייט קם לתחיה.
הפרק העשירי בעונה החמישית "All Alone" (לגמרי לבד) הוא הראשון שלא מתחיל במוות אלא מתמקד במוות של נייט, שאירע בסוף הפרק הקודם לו.
הפרק האחרון בסדרה כולה "Everyone's Waiting" (כולם מחכים) הוא השני שלא מתחיל במוות, אלא מתחיל באופן אירוני בלידתה של ברנדה שקיבלה צירים בסוף הפרק הקודם לו.
השפעת הסדרה על הקהל הרחב ועל בתי לוויות בארצות הברית
"אנשים מתעייפים שמאכילים אותם בכפית בטלוויזיה כל יום.
הם רוצים לחשוב, הם רוצים להיות מרוגשים.
הם רוצים לצחוק, הם רוצים לבכות.
הם רוצים לעבור דרך רכבת ההרים הרגשית ש"עמוק באדמה" מספקת." - פרדי רודריגז, "ריקו דיאז"
יוצר הסדרה אלן בול טוען שהסדרה גרמה להרבה אנשים להתחיל לפחות לחשוב על המוות.
פרנסס קונרוי טוענת שהסדרה מראה עד כמה אנו בני תמותה, וכן הדגישה כי הסדרה עסקה בנושאים שאיש לא דיבר עליהם לפני כן.
לדברי יושב ראש HBO, כריס אלבקרט, הסדרה שונה מכל סדרה שהוא אי פעם ראה או השתתף בהפקתה – לא רק מבחינת הרעיון, אלא מבחינת ה"הוצאה להורג" ש"מוציאה את המוות מהארון".
כשהסדרה עלתה לשידור, היא אחזה באופן מיידי בלב הקהל.
הקהל היה מעורב רגשית בקווי העלילה של הדמויות וחוויותיהן.
לורן אמברוז טוענת שהסדרה מהווה משבר רגשי ענק שמציב את הנושא.
מייקל סי הול מניח שסוד ההתמכרות לסדרה הוא האופן שבו הצופים נפגשים לראשונה עם הדמויות כשהן בטראומה – מה שמחבר אותם באופן אינטימי ומיידי יותר.
אלן פול תיאר את ההשפעה של הסדרה: .
לדברי פול, העובדה שכולנו בני אדם שהולכים למות במוקדם או במאוחר מזכירה לנו ביסודותיה שאנחנו מחוברים ונותן לסדרה תהודה ענקית, ושמתנתה של הסדרה כלפי הצופים הייתה שזה בסדר גמור לדבר ולחשוב על המוות, מכיוון שכולנו עוברים דרך הדברים הללו.
פול טוען שהסדרה גורמת לצופים לעצור נשימתם לרגע ולחשוב על תעשיית ההלוויות.
דברה קלון, מנהלת בית לוויות מארצות הברית מספרת שהיו המון תעמולות פרסומיות סביב התוכנית שגרמו לה להתעניין בה ולראות איך בול יציג את המקצוע על מסך הטלוויזיה.
תיאודור הובי, העוסק בשירות ייעוץ למשפחות בלוס אנג'לס, מספר שהם לא הפסיקו לחשוב על הסדרה בתעשייה לפני עלייתה לאוויר.
דניאל ביגינס, מנהל בית לוויות נוסף מספר שהוא היה סקרן עד כמה מדויק המקצוע בו עוסק יתואר, ולאחר שצפה בסדרה באדיקות במהלך כל תקופת שידוריה, הוא היה מופתע מרמת הדיוק.
אמברוז מוסיפה שהיא בעצמה נפגשה עם מספר מנהלי לוויות שהופתעו מרמתה של התוכנית והדרך שבה הדמויות ייצגו את המקצוע כלפי העולם.
ג'ון קמרון, ששיתף פעולה עם בול על מחקר בית הלוויות הוסיף שהוא ביצע מחקר מקיף לגבי הרגשתם.
פול מאשר שפרק הסיום גרם לאנשים רבים להגדיר אותה כסדרה הטובה ביותר אי פעם.
ביגיניס הוסיף ששעת פרק הסיום הייתה השעה הטובה ביותר שהוא ראה בטלוויזיה, אי פעם, ושהוא מודה שאנחנו לא צריכים ללכת להלוויות לעיתים קרובות, אך צפינו בזה בטלוויזיה כל שבוע, וזה גרם למוות להיות דבר פחות מפחיד שניתן לדבר עליו.
שידורי "עמוק באדמה" בישראל החלו ב-7 בנובמבר 2003, תחילה בערוץ 2 (על ידי הזכיינית קשת), במסגרת שידור קבועה בימי שישי, ובהמשך באקסטרה הוט וב-Yes Stars Drama.
הסדרה זכתה לרייטינג של כ-7.5% בממוצע בקרב משקי הבית היהודים
"עמוק באדמה", כמו ברוב מדינות העולם בהן שודרה, זכתה בישראל לפופולריות רבה.
מבקרי הטלוויזיה בישראל מתארים אותה כ"סדרה שתופסת אותך בגרון, מטלטלת אותך לצדדים ולבסוף מרסקת אותך מדמם לרצפה", "הסדרה הכי טובה שנעשתה בטלוויזיה עד היום", "סדרה גאונית, משוחקת היטב, כתובה ומצולמת נפלא".
לצד הביקורות התומכות והאוהדות, מבקרי טלוויזיה מסוימים חשבו שלא רק המוות הופך אותה לכה מדכאת - ושהסדרה ממשיכה להכות ולהתעלל בגיבוריה בלי טיפת רחמים.
גבע עוז, מבקר טלוויזיה, מאשים את יוצרי הסדרה שאיננה מציבה אף אלטרנטיבה - "זה לא העיסוק החדשני והמרתק במוות - משהו שכולנו מעדיפים להדחיק ביום יום - אלא ההתבוננות קרת הלב בחיים.
כתב האישום שמנסחת 'עמוק באדמה' חריף מאין כמוהו - והגנה טובה קשה למצוא."
איתי סגל, מנגד, מתאר את הסדרה כ"קודרת מתמיד, מורבידית ומקאברית עד כאב, ובעיקר משוחקת לעילא." כחמש שנים לאחר סיום הסדרה כתבה עליה שחר אורן מ"רייטינג" כך: "חמש שנים עברו.
חמש שנים שלמות פחות חודש מאז ירדה "עמוק באדמה" מלוח המשדרים של HBO באמריקה והשאירה לנו בור בלב, בור כזה שגם ידי האמן של ריקו דיאז לא יכולות לסתום.
גם במבט לאחור נדמה שלא הייתה סדרה שהצליחה כמוה להיכנס לנשמה של צופיה האדוקים.
הרי מעטות הסדרות שבאמת מצליחות ליצור קרבה אינטימית בין דמויותיהן הפיקטיביות ובין הקהל שצופה בהן מהספה הרחוקה.
בדרך כלל הן נגמרות, אתה עצוב לשלושה ימים, ואז שוכח.
אבל את "עמוק באדמה" גם בניתוח כריתת אונה אי אפשר להוציא מהזיכרון." לדבריה, זו סדרה שבה דמויותיה המורכבות היו המרכז, המנה העיקרית בארוחת גורמה מופלאה שבה מקבלים חלקי גופות ברוטב פורמלין לקינוח, ושכל מי שבאמת אהב את הסדרה הרגיש שמשפחת פישר היא המשפחה שלו.
בהתאם לכך, הצפייה במותם בפרק האחרון בסדרה כאבה כמו מוות של בן משפחה וגרמה גם לקשוחים שבעוקביה לבכות כמו ילדות קטנות.
אתר נענע 10 הגדיר את הסדרה כאחת מהסדרות המשפיעות ביותר של העשור.
"היו סדרות טובות שהתעסקו בקמילה ובמיתה, אבל אף אחד לא עשתה את זה בעומק ובהיקף שבהם עמוק באדמה עשתה את זה.
העובדה שכל פרק נפתח בגופה, שבכל פרק יש מת מרחף באטמוספירה, הפכה את מה שנשאר מאחור לחשוב מאין כמוהו".
אורי קליין, כתב "הארץ", הגדיר את הסדרה כ"שנונה מאוד; דמויותיה מעוצבות היטב, הדיאלוגים המושמים בפיהם מדויקים ולעיתים מצחיקים מאוד, ומהלכיה של העלילה מנווטים במיומנות".
מועמדויות ופרסים עיקריים בהם זכתה הסדרהשם פרס מועמדויות זכיותפרס אמי 44 9פרס גלובוס הזהב 5 2שידור המוזיקה המאוחד 0 5פרס גראמי 3 0גילדת שחקני המסך 4 3מכון הסרטים האמריקאי 2 0GLAAD 3 2פיבודי 0 1 סך כל המועמדויות והזכיותסך הכול 115 46
"עמוק באדמה" הייתה מועמדת למגוון רחב של פרסים שונים, בראשם גרפה 3 פסלוני גלובוס הזהב, 9 פסלוני אמי ו-32 פרסים אחרים.
בטקס פרסי אמי של שנת 2002 הייתה הסדרה מועמדת ב-11 קטגוריות מרכזיות עבור שתי עונותיה הראשונות, בהן מועמדות לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
יוצר הסדרה, אלן בול, זכה בפרס הכתיבה הטובה ביותר עבור סדרת טלוויזיה עבור פרק הפיילוט, ופטרישה קלארקסון זכתה בפרס עבור השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה.
שאר צוות השחקנים, הכולל את מייקל סי הול, פיטר קראוזה, פרנסס קונרוי, רייצ'ל גריפית'ס, פרדי רודריגז ולורן אמברוז היו מועמדים לפרס עבור תפקידם בסדרה.
להלן רשימת הפרסים העיקריים בהם זכתה הסדרה בטקס פרסי האמי לאורך השנים:
הבמאי הטוב ביותר בסדרת דרמה: אלן בול (2002).
הופעת האורח הטובה ביותר בסדרת דרמה - פטרישה קלארקסון, שגילמה את דודה שרה (2002, 2006).
להלן רשימת הפרסים העיקריים בהם זכתה הסדרה בטקס פרסי גלובוס הזהב לאורך השנים:
שחקנית המשנה בסדרת טלוויזיה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה - רייצ'ל גריפית'ס (2001).
סדרת הדרמה הטובה ביותר (2002).
שחקנית בסדרת דרמה - פרנסס קונרוי (2003).
בטקס פרסי גילדת שחקני המסך צוות השחקנים זכה בפרס אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנים 2002 ו-2003, והיה מועמד לפרס זה בשנים 2001, 2004 ו-2005. פיטר קראוזה היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנים 2001 ו-2003. פרנסס קונרוי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2004.
להלן רשימת הפרסים העיקריים בהם זכתה הסדרה בטקס פרסי גילדת שחקני המסך לאורך השנים:
שחקנית בסדרת דרמה - פרנסס קונרוי (2004).
כל חמש העונות יצאו בהוצאות DVD ביתיות שונות.
המארז האמריקאי שיצא למארז כל עונות הסדרה מהודר בקופסה מיוחדת שצבעה חום כצבע האדמה, ומעליה דשא סינתטי ומצבה שבה רשום את שם הסדרה ושנותיה.
"עמוק בלב היער" הוא אנתולוגיה מקיפה מיצירתה של המשוררת הפינית סירקה טורקה.
באנתולוגיה כלולים מאות שירים הלקוחים משנים-עשר ספרי השירה, שהמשוררת פרסמה בין השנים 1973-2004. הספר בגרסה העברית ראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, בתרגומו של רמי סערי.
משירי האנתולוגיה עולה כי האבסורד הקיים בעולם, ובעיקר במעשי האדם, אינו גורם למשוררת להאמין כי לחיים אין שום משמעות, כפי שהתפתה להאמין סמואל בקט.
לא בכדי טורקה מתייצבת בשיריה לצד החלשים לכאורה – הכלבים, הסוסים, הארנבות והלטאה; הם חלק מהעולם שאיתו היא מזדהה ושאליו היא מרגישה שייכת.
אגב התקרבותה לעולם החי והזדהותה עימו, היא מנערת את חוצנה מכל שמץ של מיסטיקה
ומטפיזיקה, אולם גם מפנה עורף, בנחרצוּת וללא הכרזות מיותרות, לצרכנוּת הראוותנית של החברה המודרנית, לאטימוּת, לרשע ולכוחניוּת.
כאדם החי בקרבת החיות והטבע, המשוררת ערה לנוכחוּת המתמדת של האלימוּת והמוות בעולם, לוודאוּת כי "תרבות האדם היא מות הציפור".
למרות זאת, היא אינה מתעלמת מהזולת או מתנכרת במכוון למין האנושי.
אדרבה, היא מודעת בהחלט ליופי השביר שיש ליחסי הרעוּת ולאהבה, אך בו בזמן גם ערה לדחף ההרס העצמי המפעם עמוק בליבו של האדם.
בכתיבתה ניכרים ההומור, הרגישות, הפתיחוּת והבהירות.
שיריה אינם מסרים מוצפנים המחכים למפענחיהם, ועולם סמליה אינו חידתי אלא מוחשי ונגיש.
השפה נקייה מכל הצטעצעות, והדימויים מצטיינים בחדוּת ובמעוף, בהומור דקיק, בקסם וברעננות.
טורקה איננה נרתעת מסנטימנטליוּת ומנאיביוּת: העוצמה, הצרידוּת והחספוס הטבעיים לה מגינים על שירי "עמוק בלב היער" מפני אמירות בנאליות, ותזזיתיוּת המחשבה המהירה והמבריקה אינה מאפשרת לקוראים להתעכב על גילויי הרגש, כיוון שאלה מְפַנים מייד את מקומם לתיאורים חדשים, לתמורות, לתהפוכות ולהתרחשויות המוליכות הלאה מהם, לכיוונים, לגילויים ולרעיונות אחרים.
יתרה מזו, אפילו בשירים החושפניים ביותר שבאנתולוגיה אין גילויים מביכים או מבישים: המשוררת היא חלק מהנוף ולא מושא לחטטנוּת, ובמקביל להצגה ישירה ואף בוטה של צרותיה, מכאוביה וייסוריה היא אינה חדלה להתבונן בסביבתה ולמקד את תשומת-לב הקוראים בדברים שמעבר לעולמה הצר.
אותה זווית ראייה רחבה והמעבר המהיר ממחשבה למחשבה מקשים למקד את ה"את/ה" של השירים בדמות אחת ויחידה: האם מדובר באהוב, בידידה, בסוס או בכלבה?
גם בזכות הטשטוש כביכול, הטבעיוּת הסובייקטיבית והכּנוּת השלֵמה שהיוצרת מציגה בהן את עולמה, את עצמה ואת מחשבותיה האינטימיות ביותר, מתקבלות באורח טבעי לגמרי, בהבנה ובהזדהוּת אצל קוראיה.
בה בעת מה שקוסם יותר מכול בשירת טורקה נותר מעבר ליכולת ההפשטה, הרחק מן האפשרות לנתחו ולהסבירו.
בעולם הנגלה למקרא שירי הספר בולטים זה לצד זה חיפוש האנושיוּת, עושר הדמיון, הפסימיזם, הכושר להפתיע והנטייה לרומנטיזם.
האסיר הו צ'י מין הנזכר בספר הראשון מאבד במהרה את ייחודו הפוליטי, ובספרים אחרים מופיעות דמויות כאלה ואחרות הכמהות כולן לחופש.
במהלך השנים מפַנות ההתרסה והמחאה את מקומן לפטליזם מפוכח ופיקח.
המשוררת מביעה פיוס והשלמה עם החיים בעולם הזה, שבו הסבל והגעגועים הם לעיתים קרובות ביתו היחיד של האדם.
בו בזמן היא מצליחה לשאוב בסבלה הארצי נחמה דווקא מאמונתה הבלתי-מעורערת באלוהים ובכוחו של המוות: "והשרֵפה הזאת האורכת רק רגע והמצוקה הקלה שהחיים הינם/ מובילות אותנו לבית הנצח,/ שם, הרחק, מאחורי הכוכבים."
הנצרות תופסת מקום מרכזי בשירת היוצרת, אולם ביטויה ואמונתה אינם עולים בקנה אחד עם שום תפישה נוצרית מקובלת.
מבחינה זו טורקה בוראת לעצמה כנסייה פרטית ואלוהים משלה, דת תוצרת בית ופולחן המתמקד באל הירוק, בטבע.
מנקודת מבטה, חוויות היסוד של החיים הן הצער והחסד המפצה עליו.
שלב הכרחי בדרך להשגת השלווה הפנימית הוא קבלת הדברים כמו שהם וההשלמה עם תחושת האשם.
מתחת לשכבה הנוצרית, המותאמת לראיית עולמה, המשוררת מאפשרת לעולם פגאני עתיר דמיון וקסם להתנהל בדרכו.
היסודות היחידים בנצרות שהיא מאמצת לליבה ללא שום הסתייגות, הם האמונה והאהבה, ובזכות שילוב יסודות אלה עם רגישותה הרבה לטבע ולנופיו היא יכולה לכתוב: "אם אמות אי-פעם, הרי יהיה זה מאהבה: מאהבת העצים והחיות, מאהבת השדה הקטן, שהאדמה אינה מתעייפת לשאת ומעקבות רגלי-החיות שבו."
אולי הודות לאהבה העזה הזאת טורקה ושירי "עמוק בלב היער" רחוקים מהשכלתנוּת הקרה והעקרה, המאפיינת משוררים פינים לא מעטים בימינו.
עמוס קְלוֹנֶר (Kloner; 26 בפברואר 1940 – ט' באדר ב' תשע"ט, 15 במרץ 2019) היה פרופסור במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס א.מ.ת במדעי החברה בשנת 2005.
עמוס קלונר נולד וגדל בגבעתיים בבית ציוני עם ערכי עבודה.
הוא האמצעי בין שלושה ילדים, הוריו הם דינה ופסח קלונר, שעלו כחלוצים מפולין ורוסיה בשנות השלושים.
אביו עבד שנים רבות כפועל בניין ורק במלאת לו חמישים נהיה מנהל חשבונות.
עמוס קלונר היה חבר השומר הצעיר ומדריך בתנועה והיה פעיל מאוד בידיעת הארץ.
למד בתיכון חדש בתל אביב שם בשיעורי תנ"ך החל להתעניין בהיסטוריה של העולם העתיק וארץ ישראל בכלל זה.
השתתף בפעולות מחקריות התנדבותיות וביניהן המשלחת למדבר יהודה ב-1961. למד את לימודיו האקדמיים מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
עשה תואר ראשון בארכאולוגיה וגאוגרפיה בשנים 1962–1965, תואר שני בארכאולוגיה בשנים 1969–1972 ודוקטורט בשנים 1975–1980. נושא עבודת הדוקטורט היה "קברים וקבורה בירושלים בימי הבית השני" והוא נערך בהדרכת הפרופסורים הארכאולוג אברהם נגב וההיסטוריון שמואל ספראי.
במהלך לימודיו השתתף בחפירות רבות, בהן ערד, תל נגילה, עין גדי, תל חצור, מגדים וממשית.
במלחמת ששת הימים היה בין משחררי ירושלים ולחם במסגרת הסיירת הירושלמית בפיקודו של יוסי לנגוצקי.
בשנים 1969–1971 ריכז וניהל קורסים למורי דרך בירושלים וכן כיהן כמזכיר האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל.
כיהן כארכאולוג מחוז ירושלים ושפלת יהודה באגף העתיקות והמוזיאונים בשנים 1971–1989. לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף בסקר ארכאולוגי במובלעת הסורית.
מ-1989 עד 2001 ניהל את החפירות של מרשה ובית גוברין.
במקביל בשנים 1978–1980 חפר את בית הכנסת ברימון וכן ניהל חפירות רבות באתרים רבים בשפלת יהודה ובירושלים.
לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 1975–1978 וב-1980 הצטרף למחלקה ללימודי ארץ ישראל, שהפכה מאוחר יותר למחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1984 מונה למרצה בכיר, ב-1988 לפרופסור חבר, ב-2001 מונה לפרופסור מן המניין.
אחרי צאתו לגמלאות, הוענקה לו ב-24 במרץ 2009 דרגת פרופסור אמריטוס.
קלונר היה חבר במועצה לארכאולוגיה ובוועדת השימור של המועצה, חבר במועצת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, במועצות המערכת של מספר כתבי-עת ארכאולוגיים ובגופים מקצועיים נוספים.
נפטר ב-15 במרץ 2019. הותיר אחריו אישה, חנה, וארבעה ילדים.
עמוס קלונר היה ארכאולוג, אשר עיקר עיסוקו היה בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
מחקר עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני
ספרו של קלונר (ביחד עם בועז זיסו) ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשנת 2003. מהדורה באנגלית יצאה לאור ב-2007 והיא מורחבת ומעודכנת.
בספר זה נכללות כ-900 מערות קבורה חצובות בסלע, סביב העיר מכל עבריה, עד מרחק של כארבעה קילומטרים מחומות העיר העתיקה.
המערות הללו שימשו מימי מרד החשמונאים ועד חורבן בית שני (התקופות ההלניסטית המאוחרת והרומית הקדומה).
כמה עשרות מהמערות הללו קלונר חפר בעצמו ופרסם במאמרים ובספרים נוספים.
החפצים שנמצאו במערות נעשו מחרס, וכוללים נרות שמן ששימשו לתאורה וכן כלי זכוכית ומחומרים אחרים, הם בעיקרם תשמישים של הקוברים ולא של הנקברים.
אצל היהודים אין ולא הייתה כוונה לצייד את הנקברים במזון ובציוד אחר לצרכים של העולם הבא, בחינת "בל תשחית".
היהודים לא שמו דברי ערך במערות הקבורה ולכן הקבורה היהודית צנועה מבחינת חפציה.
היו במקום סירים שהכילו מים לרחיצת הנפטרים, בקבוקי שמן איתו סכו את הגוויות, פעולה הקודמת לרחיצה במים.
מכיוון שהחפצים במערות הקבורה נטמאו טומאת מת, המונעת לעלות להר הבית לפחות שבעה ימים הייתה הקפדה רבה על דיני טומאה וטהרה בימי הבית השני.
קלונר ריכז וערך מחקר של איסוף ותיעוד הממצא הארכאולוגי סביב ירושלים, שהתפרסם בשלושה כרכים של סקר ירושלים, בשנים 2000–2003
הספרים נותנים את תמונת המצב היישובי בכל התקופות, על בסיס סקר וריכוז מידע קודם של כל האתרים בתחום העירוני של ירושלים אחרי 1967. שלושת הכרכים כתובים בעברית ובאנגלית, כולל איורים רבים שנתפרסמו כאן לראשונה, ובהם ריכוז כל המידע הארכאולוגי סביב חומות העיר.
כרכים אלה מסכמים מאות חפירות ואלפי נקודות סקר ארכאולוגי (סקר, להבדיל מחפירה, זה ביקור באתר ורק התרשמות ממה שקיים על פני השטח ללא עבודת חפירה מסובכת ויקרה).
המחקר של שרידי ירושלים וסביבתה נדון גם בעשרות מאמרים העוסקים במערך הקבורה סביב העיר, בעיקר בתקופה ההלניסטית והרומית והכרת כל מרכיבי הקיום החקלאי והאחר שסביב חומות העיר העתיקה.
במקביל ובעיקר בעשר השנים האחרונות בודק קלונר גם הממצא בתוך העיר עצמה.
כך נבדקות שאלות בהקשר לבינוי העיר עצמה, חומותיה, מונומנטים בתוכה, רחובות ושימושים ציבוריים.
כך נחקרת איליה קפיטולינה, היא העיר של התקופה הרומית המאוחרת, במאות ה-2 וה-3 לספירה.
הוא שואל למשל מתי נבנתה קשת וילסון ונבנו רחובותיה.
בהקשר לכך מתבקשת השאלה של הבנייה במאה השנייה הספירה וכן מה קרה בהר הבית עצמו באותה התקופה.
קיימות שתי דעות עיקריות: דעה אחת אומרת שהר הבית היה ריק במכוון עד התקופה האומאית.
קלונר מתנגד לדעה זו וסבור בדומה למתואר אצל קסיוס דיו
שהיו מבואות ודרכים שמובילות להר הבית והוא עצמו לא היה נטוש.
מחקר מערכות המסתור ביהודה התנהל בעיקר בשנים 1978 – 1985 עם המשך ועדכון בשנים שלאחר מכן.
על קיומה של התופעה עמד לראשונה דוד אלון, שעבד עם קלונר.
תופעה זו קיימת בכל ארץ יהודה ולא רק בשפלת יהודה.
בנושא זה התקיימו דיונים מחקריים כמו זה שהתפרסם בקתדרה 26 ובבמות נוספות.
הנושא הוצג בספר שכתב קלונר ביחד עם יגאל טפר ויצא לאור בשנת 1987 הספר עוסק במערכות תת-קרקעיות שקיומן הועלם במכוון ממי שמסתובב על פני השטח והן נועדו להיות מקומות המסתור של אוכלוסיות בתקופה הרומית בעיקר.
החוקרים הללו מייחסים תופעה זו בעיקר למרד בר כוכבא בשנים 132–135 לספירה.
המערכות הללו הותקנו חלקן קודם למלחמה, חלקן כאפשרות למילוט יחידה במהלכה, מתוך הנחה שהצבא הרומי עלול היה לנצח ולכבוש את השטח.
תופעת המסתור התת-קרקעי נפוצה בעיקר בשפלת משום הריכוז היישובי היהודי באותה עת ומשום תפוצת הסלע העשוי גיר רך מאוד, שקל לחצוב בו חללים תת-קרקעיים.
החללים נשמרים כפי שנחצבו אפילו אחרי אלפיים שנה.
התופעה נמצאה בכ-130 אתרים בכל ארץ יהודה ומספר המערכות התת-קרקעיות הקרויות "מערכות מסתור" עולה על 350 אתרים.
יש אתרים שיש בהם מערכת אחת או שתיים, אבל יש אתרים שבהם 11 מערכות מסתור.
קלונר ובועז זיסו, שחבר לו מאז 2000, חילקו אותם לכמה טיפוסים, שהבולטים בהם הן מערות מסתור משפחתיות ומערות מסתור גדולות ליישובים שלמים; כך יש מערכות מסתור שנועדו לשמירת מזון ואחרות שנועדו לשהות אוכלוסייה למשך שבועות ואפילו חודשים.
כל התופעות הללו הן מתחת לפני הקרקע, המערות התת-קרקעיות הללו מחוברות באמצעות מחילות שנחצבו בסלע בין חללים שקדמו להם מבחינה כרונולוגית כמו בורות מים, בתי בד, קולומבריה (שובכי יונים תת-קרקעיים) ואפילו מקוואות.
המחילות מחברות בין החללים ובהן בור מים לאספקת שתייה וכן לאוורור.
יש מערות שמורכבות מחללים קדומים יותר, שחיברו אותם במחילות ויש מערות שגם החללים לאורכן נחצבו בזמן המסתור בלבד.
מסתבר שמערכות המסתור הללו נמצאות בכל ארץ יהודה מבקעת באר שבע בדרום ועד האזור השומרוני בצפון ומסתבר שישנה התאמה מובהקת בין מערות המסתור בארץ יהודה ובין הממצא של מטבעות בר כוכבא על פני השטח.
זוהי עוד סיבה לתארך את המערות למאה השנייה לספירה, פרק הזמן של מלחמת בר-כוכבא.
עיקר הפרוט של התופעה נעשה לראשונה בספר הנזכר ועדכונים נוספים פורסמו במאמרים בעברית ובאנגלית משנות ה-90 והאלפיים.
בתקופה ההלניסטית העיר הייתה מורכבת משני חלקים עיקריים: התל הגבוה שנחפר כולו ב-1900 על ידי בליס ומקליסטר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (Palestine Exploration Fund).
קלונר פרסם שני כרכים שהם תוצאות החפירות, שיצאו לאור בשנים 2003 ו-2008 (Maresha Excavations: Final Report).
העיר התחתית הזאת (תחתית במשמעות של נמוכה, לעומת התל הגבוה) נמצאו בתי מגורים מהמאות ה-3 וה-2 לפני הספירה.
בכל השטח של העיר התחתית חצובות בסלע כמאה וששים מערכות תת-קרקעיות מורכבות ביותר שהירידה אליהן הייתה מבתי מגורים שהיו בעיר.
בסך הכל נמנים כ-2500 חללים תת-קרקעיים בסדרי גודל שונים ובתפקודים מגוונים בתת-הקרקע של העיר התחתית.
העיר כולה הייתה בנויה מבתים ומתחת לבתים היו חצובות בסלע 160 המערכות
המושג "מערכת תת-קרקעית" פירושו שאפשר לזחול ולעבור מחדר לחדר בלי לצאת החוצה והן כוללות לפעמים 60 או 70 חדרים מסדרי גודל שונים.
במערכות התת-קרקעיות נתגלו כל אמצעי היצור של תושבי מרשה בתקופה ההלניסטית, כולל כ-200 בורות מים, 85 מתקני קולומבריה, שהם שובכים לגידול יונים, 22 בתי בד ליצור שמן, 4 אורוות, כלומר מקומות שהחזיקו בהם בהמות ועשרות מחסנים, מחצבות, כלומר חללים שחצבו מהם אבן ולא ידוע לנו שימושים מאוחרים יותר.
בין השאר נמצאו במרשה גם 3 בתי קברות שהקיפו את העיר התחתית בצד המזרחי, הדרומי–מערבי והצפוני.
בחפירות מרשה התאפשר להכיר את האוכלוסייה של האזור שנקראה אדומים, שהתיישבו במקום במהלך התקופה הפרסית ואליהם נוספים מרכיבים אוכלוסייתיים של צידונים ויוונים שייבאו את התרבות היוונית שהתלכדה עם הממצא של האדומים במקום וייצרה את המיזוג התרבותי המכונה הלניסטי.
אלו הן דוגמאות להשפעה יוונית שחדרה לאוכלוסייה האדומית שדרה במקום.
אף על פי שהיה להם אל מקומי ששמו קוס, אודותיו אין לנו פרטים, כי דמותו הייתה סכמטית.
החפירות של מרשה חושפות עיר מהתקופה ההלניסטית שאין כדוגמתה מבחינת ידיעתנו את חיי היום-יום בתקופה ההלניסטית, לא רק בישראל.
קלונר סקר וחפר בבית גוברין מאז 1981 ואילך, אם כי החשיפה העיקרית של הממצאים נערכה בשנים 1990 - 1998. קלונר היה גם בין המזהים והמגלים של מבנה שהתברר שהוא האמפיתיאטרון השלם היחידי בכל הלבנט, שנבנה מראשיתו ככזה.
האמפיתיאטרון אמנם קטן בגודלו, אבל השתמר בצורה טובה מאוד, היום הוא חלק מהגן הלאומי ופתוח לקהל הרחב.
זהו אמפיתיאטרון צבאי שנוסד על ידי הצבא הרומי שישב בבית גוברין אחרי מרד בר כוכבא והקים במקום מתקן שעשועים לשירות יחידות הצבא ששכנו במקום במחצית השנייה של המאה השנייה לספירת הנוצרים.
האמפיתיאטרון מעט אובאלי בצורתו והכיל במקורו 3500 צופים, השתמרו מעט מאוד מושבים.
המבנה שימש כאמפיתיאטרון במשך כמאתיים שנה עד רעידת האדמה של שנת 363 ונהרס באותה רעידת אדמה.
לאחר מכן המשיכו להשתמש בו במשך כמה שנים או עשרות שנים, כמקום שעשועים.
בתקופה הביזנטית הוא שימש כשוק של העיר שנקראה אז אליותרופוליס, שמשמעה עיר בני החורין.
שם זה ניתן על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 200 וכאמור בתקופה הביזנטית, היא תקופת השלטון הנוצרי, היה במקום שוק ציבורי כאשר בזירה נבנו עמודים סביב שנשאו גג (סטווים).
בנוסף לאמפיתיאטרון נתגלה במקום מרחץ גדול, מהטיפוס שנקרא אימפריאלי, שנחפר בשנות ה-90 של המאה ה-20 עם מיכה כהן.
המרחץ הרומי נמצא במקום בו הוקמה בתקופות האומאית ואחריה מצודה פנימית אשר עיקר שרידיה הקיימים עתה הן מהתקופה הצלבנית.
אז היה בכל השטח הצפוני של בית גוברין מבצר צלבני בתבנית מלבנית, כשהמצודה מהווה את מרכזו.
קלונר היה שותף למחקר בתי הקברות מהתקופות הרומית והביזנטית (עם גדעון אבני, עזי דהרי ואחרים) שמקיפים את בית גוברין.
בתי הקברות הללו היו מחוץ לשטח הבנוי של העיר וסבבו אותה מכל עבריה.
בית הקברות הדרומי שרת את האוכלוסייה היהודית שהתגוררה במקום ונותרו כאן בחלקם הקטן גם לאחר מלחמת בר-כוכבא.
מערות בבית קברות זה עוטרו בתבליטים של מנורות בנות חמישה ושבעה קנים, אתרוגים ולולבים.
בית הקברות שימש במאות השלישית – שמינית לספירת הנוצרים; בתי הקברות האחרים שימשו אוכלוסייה פגאנית ונוצרית באותן מאות שנים לערך.
בשנים 1978–1980, כולל השלמות מחקר בשנים 1981–1982, נערכו בראשות קלונר חפירות בחורבת רימון, הנמצאת בדרום שפלת יהודה ליד קיבוץ להב.
באתר היה כפר גדול מאוד של יהודים, לפי דברי אוזביוס בספר האונומסטיקון (ספר השמות המזהה יישובים מתקופת המקרא עם יישובים בני זמנו), שנכתב בשנת 320 לערך.
הוא אומר "חרמון הזהה עם חורמה, כפר גדול מאוד של יהודים ט"ז מילין מבית גוברין בדרום".
בכפר הגדול הזה של יהודים זוהה המבנה המרכזי בראש הגבעה כבית כנסת.
החפירות הראו כי המבנה היה מבוצר והיו לו לפחות ארבעה שלבים של קיום עם מבנים של בתי כנסת האחד מעל השני.
הדבר מכונה בארכאולוגיה שיכוב, או סטרטוגרפיה.
בתי הכנסת האלה התקיימו במקום בין אמצע המאה השלישית לספירה ועד סוף המאה השביעית.
בסמוך לבתי הכנסת נתגלה חדר ששימש כמחסן של הקהילה ונמצאו חפצים רבים שהוחבאו או הוסתרו בו, כולל שני מטמונים של מטבעות בתוך כלי חרס.
בתי הכנסת של חורבת רימון הם עדות לקיום היהודי שנשמר אחרי מלחמת בר כוכבא רק בשולי ארץ יהודה, בדומה לבתי הכנסת בדרום הר חברון ובית הכנסת, הנזכר פה, כולם בדרום הר חברון ודרום שפלת יהודה, מצפון לבאר שבע.
הממצא הארכאולוגי נותן לנו לדעת קלונר תמונה מלאה של המבנה הציבורי שהיה בתוך מתחם סגור, שהקנה להם גם את תחושת הביטחון.
בתי מגורים מתקופות שונות נמצאו למרגלות הגבעה משני העברים.
שטחו של היישוב בתקופות הרומית והביזנטית היה כמאה דונמים ואוכלוסייתו מנתה כ-4000 נפשות.
בכפר הגדול הזה של רימון החלו החיים ביישוב בתקופת הבית השני וניתן לשער כי כבר אז נבנה לראשונה בית הכנסת במקום.
נושאי מחקר נוספים שעליהם כתב קלונר מאמרים הם דרכים עתיקות בארץ ישראל, בעיקר בתקופה הרומית ואף בירדן, בה בדק דרכים מתקופת הברזל (תקופת הבית הראשון) ומהתקופות הנבטית והרומית, מתקני ייצור של בתי בד לתעשיות שמן, מתקני אגירה ומאגרי מים.
מערכות-המסתור בשפלת יהודה, עמוס קלונר, יגאל טפר.
שפלת יהודה : לקט מאמרים, ליקט עמוס קלונר ; ערכו עמוס קלונר, קלוש יאיר, צבירון.
ישראל, צבא ההגנה לישראל - קצין חינוך ראשי - ענף תורה והסברה, תשמ"ז.
מערות הקבורה הצידוניות במרשה, ע' קלונר.
[ירושלים] : רשות הגנים הלאומיים, תשנ"ד.
מרשה : מדריך, עמוס קלונר.
ירושלים : רשות העתיקות, תשנ"ו 1996.
סקר ירושלים האזור הדרומי [105-106] : [גליונות 12-12,16-17], עמוס קלונר ; ירושלים, רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"א 2000.
סקר ירושלים האזור הצפוני-מזרחי [102] : [גיליון 13-17], עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר: ש' גיבסון ג' מזור; ירושלים, רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ב 2001.
סקר ירושלים האזור הצפוני-מערבי : מבוא ומפתחות, עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר:.
[ואחרים]; ירושלים : רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ג 2003.
עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, עמוס קלונר ובועז זיסו ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשס"ג 2003.
עמוס רגב (נולד בשנת 1951) הוא עיתונאי, פובליציסט, בעל טור ומתרגם ישראלי, היה העורך הראשי של העיתון "ישראל היום" מייסודו ביולי 2007 ועד מאי 2017. חתן הפרס לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
עם גיוסו לצה"ל שובץ רגב בחיל התותחנים, סיים את מסלול ההכשרה ללוחמים והשלים קורס קציני תותחנים שכלל הכשרת סיור בחיל השריון.
עם סיומו שב לגדוד ושירת כקצין תותחנים.
רגב לחם במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן, כקצין מילואים בגדוד מרגמות כבדות בעוצבת המפץ.
רגב עבד במגוון תפקידים בעיתונות הכתובה והאלקטרונית.
בסוף שנות ה-70 שימש עוזר מחקר במערכת כתב-העת "מערכות", וערך את כתב העת הצה"לי "צקלון", שבו פורסמו מאמרים מתורגמים בנושאי צבא.
בד בבד לעבודתו, עסק גם בתרגום ספרי מדע בדיוני.
בתחילת שנות ה-80 הצטרף לדסק החדשות של "ידיעות אחרונות", היה עורך ובהמשך ראש הדסק.
לאחר מכן היה כתב העיתון בלונדון.
בתחילת שנות ה-90, עבר רגב לעיתון "מעריב", לאחר שנרכש על ידי עופר נמרודי, וכיהן כראש מערכת החדשות ולאחר מכן כסגן העורך הראשי.
בשנת 2002 כיהן בתפקיד העורך ב"קבוצת חדשות ישראל" שהתמודדה על הפעלת ערוץ החדשות הייעודי.
לאחר מכן שימש בתפקידים שונים במערכת החדשות של ערוץ 10. בשנת 2006 מונה לתפקיד העורך הראשי של העיתון "ישראלי".
משנת 2007 עד 2017 כיהן בתפקיד העורך הראשי של "ישראל היום".
בשנת 2010 קיבל את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית ...
הוא ניהל מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
בספטמבר 2012 פרסם מאמר תגובה על הביקורת שהוטחה ב"ישראל היום" על ידי נחום ברנע מ"ידיעות אחרונות" ואחרים, הגן על המודל העסקי של חלוקתו בחינם בעידן האינטרנט, קרא לריבוי עיתונים בישראל והעביר ביקורת חריפה על נוני מוזס שפועל לדבריו להחזרת המונופול שהיה בעבר ל"ידיעות אחרונות" בתקשורת הישראלית.
בפברואר 2013, בעקבות תחקיר שתקף את חד צדדיותו של 'ישראל היום', הגיב עמוס רגב במאמר שהופיע תחת הכותרת 'ערוץ 10 מתפלש בביצת הצביעות'.
טיעונו המרכזי של רגב היה שלעומת 'ישראל היום' הפונה אל הקוראים ודוגל בעקרון 'חופש הדיבור', רביב דרוקר, 'הברנז'ה' ואנשי ערוץ 10 סבורים שחופש הדיבור הוא החופש "לחשוב כמותם וכמותם בלבד".
בהודעה שהועברה לממונה על יישום חוק חופש המידע במשרד ראש הממשלה, נמסר כי רגב הוא חבר אישי של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בין השנים 2012–2016 היה רגב בקשר שוטף עם נתניהו.
רגב היה בין העדים בתיק 2000.
ב-30 באפריל 2017 הודיע על פרישתו מתפקיד העורך של "ישראל היום".
רגב בעל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה ותואר שני בהיסטוריה צבאית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלו נושאת את הכותרת "אסטרטגיה של בנות-הברית מצפון לסיינה: אוגוסט-ספטמבר 1944".
ריי ברדבורי, רשימות מן המאדים, הוצאת עם עובד (1979)
רוברט היינלין, עריצה היא הלבנה, עם עובד (1980)
פריץ לייבר, הנודד, הוצאת מעריב (1981)
מילר הבן, הימנון ללייבוביץ, מעריב (1981)
פיליפ חוזה פארמר, שערי הבריאה, עם עובד (1981)
איאן ווטסון , לווייתן ושמו יונה, מעריב (1982)
ג'ון וינדהם, התהומונים, מעריב (1982)
פייר אנתוני , צביר כוכבים, עם עובד (1983)
פייר אנתוני, כבילתה של הגבירה, עם עובד (1985)
אוגוסט תומאס, משחק השקרים, הוצאת קוראים (2018)
ג'ון סי מקמאנוס, המתים, ואלה העומדים למות : הדיוויזיה "האדומה הגדולה הראשונה" בחוף אומהה, ביום הארוך ביותר, קוראים (2018)
עמותה למען נוער וצעירים ערביים, המכונה בלדנא (מערבית: بلدنا, "ארצנו"), היא עמותה ערבית-ישראלית שהוקמה בסוף שנת 1999 ונרשמה כחוק אצל רשם העמותות בפברואר 2001.
מטרותיה המוצהרות של העמותה לפעול לקידום חשיבה והתנהגות דמוקרטית ופלורליסטית בקרב הנוער הערבי בישראל, וכן במטרה לעודד את בני הנוער לקחת חלק פעיל במעורבות חברתית בתוך הקהילה הערבית בישראל.
העמותה פועלת נגד שירות לאומי של אזרחים ערבים.
הרקע להקמת ארגון הנוער הערבי
הארגון הוקם מתוך המחסור במשאבים ובאנשי חינוך מיומנים במסגרת החינוך הבלתי פורמלי כגון מועדונים ופעילויות לנוער לאחר שעות הלימודים עבור בני המגזר הערבי בישראל.
כמו כן, על פי הארגון, תוכני מערכת החינוך הפורמלית מושפעים מהחינוך היהודי-ישראלי והמערכת מנוהלת על ידי יהודים, מה שמוביל לכך שבני הנוער הערבים לא לומדים בצורה מספקת על זהותם ועל ההיסטוריה הפלסטינית.
כך לדוגמה, תנועות הנוער הערבי הן בדרך כלל חלק מתוך תנועות נוער יהודי ישראלי.
לתנועות אלו ישנם אידיאלים ישראלים יהודים, מה שמהווה בעיה עבור הנוער הערבי וזהותו.
פעילותן של תנועות אלו במספר מצומצם של יישובים.
בנוסף, גופי נוער ערביים רבים משויכים למפלגות (ערביות).
מפלגות אלו מסבסדות את הגופים הללו במטרה להשתמש בנוער בעת הצורך לענייניהם הפוליטיים, ואינן דואגות כלל, לדברי הארגון, להעברת תכנים חינוכיים לבני הנוער.
מערכת החינוך הבלתי פורמלית גם אינה מטפלת בקונפליקטים הפנימיים הקיימים בחברה הערבית (בלבול זהות, מעמד האישה), מתוך חוסר יכולת להתמודד עימם או מתוך חשש.
בין הארגונים החברתיים הנוספים שקמו בשנות ה-90 על רקע דומה, ניתן למנות את עדאלה, אלסיוואר, מרכז מוסאוא ואחרים.
על רקע נושאים אלו הוקמה בלדנא על ידי קבוצה של אנשים המייצגים את הדור החדש של ערביי ישראל.
בין המקימים ניתן למצוא אקדמאים, אנשי חינוך, אמנים, משפטנים, עובדים קהילתיים, פמיניסטים פעילים ועיתונאים.
חלק גדול מהמקימים עבדו בעבר בארגונים מעורבים של יהודים וערבים, ובשל האכזבה מפעולותיהם פנו להקמת ארגון פלסטיני ישראלי.
המקימים צברו אומנם ניסיון בעבודה עם נוער, אך פרט לכך הם צברו גם תסכול רב ממערכת החינוך הבלתי פורמלית.
לטענתם, מערכת החינוך הבלתי פורמלי בעלת יומרה להיות מערכת שוויונית המחנכת לפלורליזם, אך בפועל שומרת את עמדת השליטה והכוח ליהודים ובכך ממשיכה להנחיל את האג'נדה היהודית-ציונית ישראלית.
יו"ר המנהלה: לנה פאהום – בעלת תואר מוסמך ברפואה; מתנדבת העמותה מזה 5 שנים.
דירקטור: נאדים נאשף – בעל תואר מוסמך בהיסטוריה מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר מוסמך בעסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
בתחילת דרכה שימשה בלדנא כמקום מפגש עבור בני נוער ערבים – מקום שבו הם יכלו לדון בנושאים הקרובים לליבם כמו היותם מיעוט במדינת ישראל ומיעוט במזרח התיכון בעל השפעה רבה על הפוליטיקה במזרח התיכון.
עם השנים, בשביל למלא אחר ייעודה, הקימה בלדנא קבוצת נוער שבה היא מנחילה לצעירים ידע ורקע על הלאומיות שלהם ומיומנות לחשיבה ביקורתית.
מקבוצות אלו צמחה קבוצת מנהיגות צעירה, ובכך מעצם קיומה של קבוצה מעין זו משמשת בלדנא לא רק כמקום שבו אפשר להביע דעה, אלא היא מטפחת בני נוער שיפעלו בתוך הקהילות הערביות השונות בארץ למען אותה מטרה.
העמותה מפעילה מספר קורסי הכשרת מדריכים בשנה, שבהם היא מכשירה כוח אדם מיומן לעבודה עם בני נוער.
מדריכים אלו פועלים בהמשך בבניה ובהפעלת קבוצות מנהיגות צעירה בקרב בתי ספר תיכונים ערבים ברחבי הארץ.
מלבד קורסי הכשרת המדריכים וקבוצות מנהיגות צעירה, מקיימת העמותה מחנות קיץ בשיתוף עם פרויקטים של נוער מחו"ל, נוער פלסטיני מהשטחים וכן נוער יהודי ישראלי.
פרויקט השגיות ציבורית: מכשיר את בני הנוער לאתר ולזהות בעיות בקרב הקהילה שבה הם חיים ובהמשך לנסות ולפתור בעיות אלו.
מפגשים אזוריים: נוער מאזורים שונים מהמדינה נפגשים יחד על מנת לדון בבעיות בנושאים המשותפים לכלל המגזר הערבי בישראל, כגון בלבול הזהות, היסטוריה משותפת וכדומה.
פרויקט המהווה במה עבור הנוער הערבי בישראל, שדרכה באפשרותם להביע את דעותיהם ורעיונותיהם וליצור קשר עם כלל בני הנוער בעולם ובפרט עם הנוער מהשטחים.
Shabab: מגזין חודשי עבור בני הנוער הערבים בישראל.
הנוער עובר הכשרה והדרכה עיתונאית ובהמשך משתמש בכישורים אלו על מת לכתוב במגזין חודשי.
במגזין זה עוסקים בני הנוער בסוגיות שונות המעניינות את בני גילם.
בדרך זו מבטאים בני הנוער את דעתם וכן חווים מה זה להיות עיתונאי.
Momken: אתר אינטרנט – אתר שעלה ב-2005, ומאז מספק עבור בני הנוער הערבים בישראל מידע חדשני על המתרחש וכן על אירועים הצפויים להתרחש.
Jadal: פרויקט דיבייט – מועדון דיון בשיתוף עם El Fattah, תנועת נוער חיפאית מקומית.
יחד במועדון מתדיינים בנושאי מחלוקת הקרובים לעולמם של בני הנוער.
טיולי מולדת – בפרויקט זה יוצאים בני הנוער לטיולים ברחבי המדינה במטרה להכיר אותה ובכך להכיר את ההיסטוריה והזהות שלהם.
פעילות בינלאומית וחילופי משלחות – בלדנא מארגנת מספר משלחות בשנה למקומות שונים בעולם.
במשלחות אלו נפגשים בני נוער מכל רחבי העולם.
מטרת מפגשים אלו לאפשר לצעירים לפגוש אוכלוסיות ממגוון תרבויות וכן לקחת חלק בעבודה קהילתית בחו"ל.
מפגשים אלו מביאים להעלאת מודעות חברתית לבעיות כגון אפליה וגזענות בעולם תוך הכרת השונה וקבלתו.
קורסי העשרה: – בלדנא מקיימת מספר קורסי הכשרה לנוער בתחומים שונים במהלך השנה.
מסעות פרסום: – בלדנא עוסקת בפעילות נגד שירות לאומי של ערבים בישראל.
היא פועלת נגד הצעת החוק הקוראת לחייב את כל בני ה-18 בשירות צבאי או אזרחי ולשלול זכויות מסוימות מהמשתמטים.
במרכזו של מסע הפרסום עומדת הסיסמה " שירות לאומי – הדרך שלך לצבא".
במסגרת קמפיין זה מחלקים חברי העמותה עלונים בין בתי הספר הערביים השונים בארץ בהם מפורטות הסכנות שהם רואים בשירות האזרחי.
כמו כן כחלק ממסע ההסברה הפיקה העמותה בשיתוף להקת הראפ הערבית "דאם" שיר מחאה ששמו "לשירות האזרחי דרוש ערבי שאיבד את הזיכרון", אשר מותח ביקורת חריפה נגד הרעיון לשירות אזרחי ונגד מי שבוחרים לקחת בו חלק.
לשיר המחאה מתוסף סרטון שבו מופיעים אנשי דת וחברי הכנסת, אשר קוראים להימנע מהצטרפות לשירות האזרחי.
לאחר מספר שנים שבהן פועלת בלדנא במישור החברתי-קהילתי בקרב בני נוער וצעירם ערבים בישראל, הציבה לעצמה העמותה להרחיב את פעולותיה ולהיות גורם מייצג של הנוער הערבי אל מול גורמים ממשלתיים ואל מול הקהילה הבינלאומית.
בדצמבר 2022 פורסם כי העמותה אירחה במשרדיה כנס לכבוד אזרחים ערבים שנעצרו על שותפותם במהומות האלימות בזמן מבצע שומר החומות בשנת 2021. בכנס דיברו כמה אסירים ביטחוניים לשעבר.
עמוס שפירא (נולד ב-30 באפריל 1949) הוא מנהל ויזם ישראלי.
שפירא למד מנהל תעשייתי בטכניון, והשלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1973 החל לעבוד כאיש מכירות בחברת סנו.
בהמשך עבר לחברת חוגלה למוצרי נייר ביתיים והתקדם בה עד לתפקיד סמנכ"ל השיווק והמכירות, ובשנת 1993 מונה למנכ"ל החברה.
שני צעדים חשובים שעשתה החברה בתקופתו היו רכישת השליטה של קימברלי קלארק בחברה, שהפכה אותה ל"חוגלה-קימברלי", והשקת המותגים הגלובליים "חיתולי האגיס" ומוצרי הנייר "קלינקס".
זאת, לצד כניסת החברה לפעילות בטורקיה.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל חברת התעופה אל על, שהייתה אז חברה ממשלתית.
בזמן כהונתו החברה עברה תהליך הפרטה, ובשנת 2005 הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לאחר הנפקת החברה, השליטה עברה למשפחת בורוביץ'.
שפירא פרש מהחברה זמן קצר לאחר ההנפקה.
לכל אורך כהונתו כמנכ"ל אל על, התקיימו יחסים תקינים עם ועד העובדים וללא שביתות.
לאחר פרישתו של שפירא מאל על, מונה באוקטובר 2005 למנכ"ל סלקום.
עם כניסתו לתפקיד נקט צעד חריג כשפרסם את מספר הטלפון שלו באמצעי התקשורת וקרא למנויי החברה שאינם מרוצים מן השירות להתקשר אליו ולהתלונן.
הוא טען כי הוא רואה במנכ"ל "מנהל מכירות עליון".
סמוך לכך, פורסם בערוץ 2 כי שפירא אכן ענה ללקוחות שהתקשרו אליו.
בסוף 2011 עזב את סלקום.
במרץ 2012 מונה לדירקטור חיצוני בתעשייה האווירית וכיהן בתפקיד עד נובמבר 2013.
שפירא כיהן בהתנדבות כנשיא אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב בשנים 2008–2012. מאוקטובר 2012 ועד אוקטובר 2016 כיהן כנשיא העשירי של אוניברסיטת חיפה.
בתקופתו קידם את המחקר ובפרט את תחום מדעי הים.
זאת לצד שילוב סטודנטים מכל המגזרים וסטודנטים מהמכללה לביטחון לאומי, וכן הגברת הסיוע לאוכלוסיות מוחלשות באמצעות מלגות.
באוקטובר 2016 נענה שפירא להזמנת הנהלת עמותת אלו"ט לכהן בהתנדבות בתפקיד יו"ר העמותה, בהתאם לאמונתו שחברה נבחנת ביחסיה לחוליות החלשות שבה.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרו "הראש, הסוליות והנשמה - סוגיות מעשיות בניהול ומנהיגות" בו פורס את משנתו הניהולית.
במרץ 2022 הודיע על כוונתו להתמודד לראשות עיריית תל אביב-יפו בבחירות 2023. באוגוסט 2023 הסיר את מועמדותו לראשות העיר והודיע על תמיכתו באורנה ברביבאי.
בפברואר 2023 נבחר שפירא לעמוד בראש ועדה ציבורית אשר תבחן ותמליץ לשר החינוך, דרכים לשלב במערכת החינוך תלמידים עם צרכים מיוחדים.
זאת לנוכח האתגרים הנובעים מהגידול במספר הזכאים והזכאיות לשירותי חינוך מיוחד (נכון ליולי 2023, למעלה מ-300 אלף תלמידים זכאים לשירותי חינוך מיוחד המהווים כ-12% מכלל תלמידי מערכת החינוך).
שפירא נבחר לעמוד בראש הוועדה לאור זיקתו האישית לחינוך, ונוכח ניסיונו בתפקידיו הקודמים כיו"ר אלו"ט וכנשיא אוניברסיטת חיפה.
שפירא הוא תושב תל אביב.
הוא נשוי בשנית, לחלי לוי, אב לשלושה וסב.
עמוק בגרון הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה-קומדיה שחורה שיצא ב-2008 בבימויו של קלארק גרג ובכיכובם של סם רוקוול, קלי מקדונלד ואנג'ליקה יוסטון.
הסרט צולם בניו ג'רזי במשך שלושה שבועות ב-2007, והצגת הבכורה שלו הייתה שנה לאחר מכן בפסטיבל סאנדנס.
העבודה על הסרט הושלמה שלושה ימים בלבד לפני הקרנתו בפסטיבל.
הסרט מבוסס על רומן בעל שם זהה מאת צ'אק פלאניוק.
ויקטור מנצ'יני הוא מכור לסקס הפוקד באופן קבוע קבוצת תמיכה לשם גמילה, ועובד כשחקן בכפר המציג הדמיה של מושבה קולוניאלית בארצות הברית.
הוא עובד במקום עם חברו הטוב, דני, שגם משתתף בקבוצת התמיכה בשל התמכרותו לאוננות.
אמו של ויקטור חולה במחלת אלצהיימר, והיא מאושפזת בבית חולים פרטי.
הוא נוהג לבקר אצלה באופן תדיר, ועל מנת לממן את שהותה במקום הוא נוהג לזייף חנק מאוכל במסעדות מתוך כוונה למשוך "מציל" עשיר שימשיך לתמוך בו כלכלית מתוך תחושת הרואיות ודאגה למצבו.
באחד מביקוריו אצל אמו הוא פוגש בפייג' מרשל המטפלת בה.
היא מבשרת לו שמצבה של אמו מתדרדר, ושהצוות הרפואי במקום שוקל טיפול ניסיוני בהשתלת תאים בגופהּ, אך על מנת שהדבר יעבוד יש לקחת את התאים מחבל הטבור של תינוק הנושא את הגנים שלו.
היא משכנעת אותו שעליו לקיים איתה יחסי מין כדי שהיא תלד לו ילד על מנת להציל את אמו, והוא מסכים.
ויקטור מעולם לא הכיר את אביו, והוא להוט לקבל מאמו את המידע אודות שורשיו, אך בכל פעם שהוא מגיע לבקר אצלה היא לא מזהה אותו.
הוא משכנע את חברו דני להתחזות לו ולתחקר אותה.
הוא מסכים, ומגלה שאמו של ויקטור מחזיקה ביומן אישי שאותו כתבה.
ויקטור מוצא אותו, אך מתברר לו שהוא כתוב באיטלקית.
פייג' מספרת לוויקטור שהיא קוראת איטלקית ומתנדבת לתרגם עבורו את היומן.
פייג' וויקטור מנסים כמה פעמים לקיים יחסי מין, אך ויקטור באופן חריג מתקשה לשמור על זקפה כאשר הוא עם פייג', ובשיחה עם דני הוא מגיע למסקנה שהדבר קורה מכיוון שהוא מאוהב בה, ורוצה להכיר אותה לעומק בטרם ישכבו, שלא כפי שנהג עם נשים אחרות איתן קיים מין מזדמן.
במהלך הסרט משולבות סצנות קצרות החושפות חלקים מילדותו של ויקטור בצל אמו, שהייתה טיפוס מוחצן והזוי.
השניים היו בבריחה מתמדת בהשפעת פרנויות של האם מפני רדיפה מהחוק.
היא נהגה לחטוף אותו מפעם לפעם ולשכנע אותו לעזוב את המשפחות האומנות בהן היה נמצא, ולגרור אותו למעשי פשיעה קטנים כמו גנבת אוטובוס לשם טיול או פריצה לגן חיות בלילה על מנת לשחרר את החיות הכלואות.
פייג' חושפת את הכתוב ביומן, לפיו אמו של ויקטור טסה לאיטליה על מנת לגנוב את "העורלה המקודשת", זו שהייתה שייכת לישו - וממנה התעברה והביאה לעולם את ויקטור, מה שהופך אותו ל"הביאה השנייה".
הוא מסרב בכל תוקף להאמין לכך, אך אט אט מתרצה.
מצבה הבריאותי של אמו ממשיך להתדרדר, ולקראת הסוף היא מזהה אותו ומתוודה כי היא בעצמה אינה יודעת מיהו אביו האמיתי, היות שהיא גנבה אותו מעגלת ילדים בסופרמרקט כשהיה תינוק.
ויקטור, שתוך כדי שיחתם מאכיל אותה, מאבד את העשתונות ומבלי לשים לב חונק אותה למוות באוכל.
פייג' מגיעה ומנסה לבצע החייאה באמו, ותוך כדי פעולתה ויקטור שם לב שהיא עונדת על ידה תווית של מטופלת בבית החולים ושהיא כלל לא רופאה במקום אלא מתחזה.
פייג' מתוודה וחושפת בפניו כי היא סטודנטית שנשרה מבית ספר לרפואה ואשפזה את עצמה מרצון בשל מצב קטטוני חריף אליו נקלעה.
כאשר הוא מחפש אותה שוב בבית החולים הוא מגלה שהיא שחררה את עצמה מבלי להיפרד ממנו.
הסרט מסתיים לאחר ההלוויה של אמו, במהלך טיסה.
ויקטור נכנס לתא השירותים לשם סקס מזדמן, ואליו מצטרפת פייג'.
שנה מקום שם הפסטיבל תוצאה 2008 לוס אנג'לס קליפורניה, ארצות הברית פרס סטלייט מועמדות אחת 2008 פארק סיטי, יוטה ארצות הברית Sundance Film Festival זכייה אחת, מועמדות אחת
עמוק באדמה היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית העוסקת בנושא המוות המועבר דרך בית לוויות משפחתי שנוצרה על ידי אלן בול.
ערך זה הוא רשימה של כל הדמויות הראשיות של הסדרה לאורך העונות.
לסדרה שבע דמויות ראשיות, הכוללות את בני משפחת פישר ועמיתיהם.
הדמויות הנוספות הן דמויות אורח קבועות ומשפיעות שהופיעו לאורך עונות הסדרה.
דמויות המשנה הן דמויות להן היה תפקיד משני במהלך הסדרה.
אלן פול, ממפיקי הסדרה, סיפר שלו ולבול ישנו מבחר עצום של שחקנים מועדפים ומוערכים, שרוב הדמויות אשר לוהקו הגיעו מרקע התיאטרון, ושכולם היו חייבים לקרוא ולהיבחן וכך הם בחרו את השחקנים הטובים ביותר.
פיטר קראוזה ("נייט פישר") סיפר שכאשר קיבל את התסריט הסוכן שלו הציע לו להיבחן על התפקיד של דייוויד, אך לאחר שנבחן נאמר לו בהפקה מעוניינים בו לתפקיד של נייט, והיה בטוח שהוא עומד לקבל סירוב על שני התפקידים.
לאחר שקרא את התסריט של נייט, גילה כי בינו לבין הדמות המון קווים במשותף.
בול טוען שנייט בקלות הוא הדמות הכי רוחנית בסדרה.
בול הוסיף שאת השחקנית של ברנדה לקח להם הכי הרבה זמן ללהק כיוון שהיא הדמות הכי קשה למשחק מבין הדמויות.
הוא רצה שהיא תהיה מאוד חכמה, בעלת "סקסיות לא-מתנצלת", כלשונו, אך אחת שלא תיחשב כ"חבילה נשית לתצרוכת הגברית" כיוון שהיא חכמה מדי לכך.
רייצ'ל גריפית'ס ("ברנדה צ'נווית'") הייתה באוסטרליה בזמן האודישנים לסדרה ומנהלה שלח לה את פרק הפיילוט בפקס.
בול חשב שהיא שחקנית מצוינת אך על ברנדה להיות אמריקאית ולא אוסטרלית.
מיד כשסיימה לקרוא את פרק הפיילוט טלפנה גריפית'ס בחזרה ואמרה שהיא מאוד מעוניינת בתפקיד.
כשבול פגש אותה לראשונה הוא חשב שהיא יכולה להיות אמריקאית באופן מושלם.
לורן אמברוז, שנבחנה לתפקיד קלייר פישר, הגיעה באיחור לאודישנים, כמעט לפני הסוף.
ליבי גולדשטיין וג'וני לורי-ג'ונסון, מלהקות הסדרה מספרות שהיא הייתה מבריקה.
בזמן האודישן אחד המלהקים אמר לבול שהוא "לא בטוח שניתן לראותה ממש מסוממת, מתוסבכת, דפוקה, ומפוחדת".
למרות זאת, בול היה משוכנע לתת לה הזדמנות נוספת.
אמברוז מספרת שהיא חושבת שזה זמן מדהים לפגוש דמות כאשר היא בתיכון ובעלת מעורבות עצמית ושבשבילה הייתה זו דרך מעניינת להתחיל את הסדרה.
כשהיו צריכים ללהק לתפקידי דייוויד וקית' בול נתקל בקשיים בליהוק שכן שחקנים רבים לא הסכימו לשחק דמות הומוסקסואלית.
הוא טען שהוא לא תומך גדול ברעיון ששחקן סטרייט שיגלם הומוסקסואל זו פעולה אמיצת לב, אך הוא מאמין ששחקן סטרייט שיסרב לגלם תפקיד של הומוסקסואל זו פעולה פחדנית, והוא ציין לשבח את מייקל ("דייוויד פישר") ומתיו ("קית' צ'ארלס") על כך שלקחו על עצמם את התפקיד.
מתיו סיפר שהיה זהיר בהתחלה כיוון שלא רצה לעשות שום דבר סטריאוטיפי כיוון שהוא גבר אמריקאי-אפריקאי וזה לא משהו שהוא לא רצה לקחת בו חלק.
הוא העדיף לחשוב על כך כמערכת יחסים המדברת על אהבה וכך הוא מבסס את דמותו, באהבה.
כשהוצע למייקל סי הול התפקיד, הוא היה בניו יורק בעבודה במחזמר "קברט", שם קרא את התסריט והחליט להיבחן לתפקיד.
לפני פיתוח הסדרה, פרדי רודריגז ("ריקו דיאז") עבד עם בול בסיטקום בשנת 99' וכשראה שבול מפיק סדרה חדשה החליט ללכת ולהיבחן כמו כל שחקן אחר.
במהלך שלבי ההפקה לקח אותו בול הצידה ואמר לו כי כתב את הדמות של ריקו כשהוא חושב עליו, והוא הופתע שבול עדיין זכר אותו לאחר זכייתו באוסקר.
ליבי וג'וני, המלהקות הוסיפו שבאחת מישיבות הליהוק הם חשבו על שמות כה רבים עד כדי כך שהן לא יכלו לזכור את הפגישות הראשונות אך הן זוכרות כשהשם פרנסיס קונרוי ("רות' פישר") עלה.
הן מספרות שכל אחד שהכיר את פרנסיס היה בטוח שהיא מושלמת לתפקיד.
בול אמר עליה כי היא "שחקנית פשוט מדהימה".
אמברוז, שפגשה את פרנסיס כשצולמה העונה הראשונה התפעלה מכישורי המשחק שלה וחשבה שיש לה עוד הרבה מה ללמוד בעבודה הזו לעומתה.
להלן עץ משפחת פישר המתייחס לבני משפחת פישר, בני זוגם וילדיהם.
נתניאל (נייט) סמואל פישר הבן
נתניאל סמואל פישר הבן (1965-2005), מגולם על ידי פיטר קראוזה, הוא הבן הבכור במשפחת פישר והדמות הראשית בסדרה.
הסדרה נפתחת כשהוא חוזר ללוס אנג'לס מסיאטל על מנת לחגוג עם משפחתו את ערב חג המולד ומיד מגלה כי אביו נפטר בתאונת דרכים, כשהיה בדרכו לאסוף אותו משדה התעופה.
נייט עזב את הבית שנים קודם לכן.
לאחר שסיים את לימודי התיכון נייט טייל ברחבי אירופה ולבסוף התיישב במדינת וושינגטון ועבד בתור ראש מחלקת מזון אורגני בסופרמרקט בסיאטל.
אולם, לאחר שאביו נפטר, הוא דחה את חזרתו לסיאטל במספר ימים במטרה לתמוך במשפחתו ובעיקר באימו.
הוא חולק עם דייוויד את עסק בית הלוויות שקיבלו בירושה מאביהם ומחליט להישאר בלוס אנג'לס על מנת לעזור לו לנהל את העסק לאחר שהבין שזה מה שהוא יועד להיות.
נייט ודייוויד בהתחלה מסתכסכים כיוון שדייוויד כועס עליו על עזיבתו למען חיים עצמאיים, מה שהוא חלם.
לבסוף הם מתחברים מחדש ונהיים עמיתים לעבודה אחד לשני.
כמו כן, הוא פיתח מערכת יחסים עם ברנדה צ'נווית' אשר אותה פגש על המטוס, וקיים עמה יחסי מין מאולתרים בשדה התעופה.
בסוף העונה הראשונה נייט מגלה (עקב תאונה) מום עורקי ורידי, מצב מוחי קטלני העלול לגרום לו לחטוף התקפים או שבץ בכל עת.
נייט מחליט שלא לעבור הליך כירורגי לאחר שהרופא אמר לו שלא תמיד יש תוצאות חיוביות.
לנייט יש פחד מובהק ממוות אשר גורם לו להסתיר את המחלה מחבריו ומשפחתו, כדי למנוע מעצמו לחשוב על מותו בגיל צעיר.
במהלך העונה השנייה הוא מבקר את ליסה קימל, חברתו מסיאטל אשר הייתה שותפתו לדירה והודה כי קיים עמה יחסי מין מספר פעמים.
הוא שוכב איתה במהלך שהותו שם ובכך בוגד בברנדה, דבר שרק מוסיף עליו לחץ תת-הכרתי.
גרוע מכך, הוא עבר התקף ראשון במהלך שהותו שם, בנוכחות קלייר.
מספר חודשים לאחר מכן ליסה עוברת ללוס אנג'לס כשקיבלה עבודה בתור שפית טבעונית למפיקת סרטים, ומיידעת אותו שהיא בהריון ממנו.
במהלך העונה נייט מתמודד עם הפחד שלו ומסוגל לספר למשפחתו על המחלה והוא עובר תהליך כירורגי עם סיכון גבוה בשביל זה.
בנוסף, הוא מתארס לברנדה והוא מתקרב יותר ויותר ליהדות.
בסופו של דבר הוא מספר לברנדה על מחלתו ועל ההריון עם ליסה.
כשהוא מגלה על מעלליה המיניים הם נפרדים.
בסוף העונה נייט עובר ניתוח אשר נדרש להצלת חייו ואף עלול לעלות לו בחייו.
העונה השלישית נפתחת כשבעה חודשים מאוחר יותר, כשהוא נשוי לליסה אך קודם לכן מתברר שהוא עבר מוות קליני וכמעט מת לחלוטין עקב דימום חמור בגולגולת.
בתם של נייט וליסה, מאיה כבר בת שבעה חודשים והם מגדלים אותה באושר.
מאידך, מערכת היחסים שלהם רעועה כיוון שליסה אינה מסוגלת לבטוח בנייט.
מערכת היחסים שלהם עוברת טלטלות רבות, בהן הם שוקלים פרידה ואף גירושים.
כשהיא נוסעת לאחותה, נעלמו עקבותיה והיא מוגדרת כנעדרת.
כחודש לאחר מכן גופתה נמצאת על חוף ים.
נייט מתקשה להתמודד עם מות אשתו ולהיות הורה יחיד.
במהלך התקופה שבו הוא איבד את עצמו, הוא עוזב את בית הלוויות לתקופה מסוימת ומנסה לסגל לעצמו חיים חדשים.
בסופו של דבר הוא מחדש את מערכת היחסים שלו עם ברנדה ולאחר שיקולים רבים השניים מחליטים להתחתן ולהביא ילד לעולם.
כשישה חודשים לאחר סיום העונה הרביעית, נראה כי נייט וברנדה יום לפני חתונתם.
ברנדה עוברת הפלה טבעית, ונייט מציע לבטל את החתונה, מה שגורם לברנדה לחשוב אם הוא באמת אוהב אותה.
לבסוף הם מחליטים להתחתן למרות מה שעבר עליהם והם מצליחים להיכנס להריון מחדש.
לאחר בדיקת אולטרה-סאונד מתברר כי יכול להיות ותינוקם יהיה פגום או בעל צרכים מיוחדים והוא מציע לה לעשות הפלה, אך היא מתעקשת לשמור על התינוק.
במהלך תקופת ההריון של ברנדה מערכת היחסים שלהם נסדקת.
נייט מוצא חיבור מיוחד עם אחותו החורגת, מגי, בתו של ג'ורג' והשניים מקיימים יחסי מין באופן חד פעמי, שבסופם הוא חווה התקף ממום מוחי חדש שנבקע במוחו עקב הניתוח שעבר שנתיים קודם לכן, ונכנס לתוך תרדמת קצרה.
הוא מתעורר יום למחורת ומקבל בשורות חיוביות בקשר לבריאותו והרופאים מאמינים שהוא יוכל לשרוד.
ברנדה אומרת לו שהיא סולחת לו על בגידתו אך הוא לא מצטער על כך ואף מעוניין בגירושים.
ברנדה, לאחר כל המאמצים לשיקום מערכת היחסים ביניהם עוזבת את מיטתו בבית החולים.
את נייט מבקרים בבית החולים דייוויד, קלייר, ריקו ואף מגי אך רות' איננה מודעת לאשפוזו של נייט כיוון שיצאה לטיול מחנאות מאולתר עם בן זוג לשעבר, היירם.
בסוף היום נייט מת באופן מפתיע כשדייוויד לצד מיטתו.
למרות שהיה לו הסכם עם רבה יהודיה לקבורתו, לבסוף מתקיימת לו לוויה בבית הלוויות והוא נקבר ב"קבורה ירוקה" (הטמנת גופתו באדמה ללא חומרים מסוכנים), לפי בקשתו.
עקב מותו, הסדרה מתמקדת במהלך הפרקים האחרונים בהתמודדות עם מותו מצד המשפחה אשר מתקשה מאוד לקבל אותו.
מותו גורם לבני המשפחה לחשוב על כיוון חדש לחייהם והוא מופיע בחלומותיהם ודמיונותיהם כשהוא מייעץ להם.
כשאמו רות' מתה ב-20 שנה מאוחר יותר, היא רואה בהבזק אותו ואת נתניאל, לצד מיטתה.
דייוויד ג'יימס פישר (1969-2044), מגולם על ידי מייקל סי הול הוא האח האמצעי במשפחת פישר.
בשנות ה-20 לחייו הוא היה מבולבל בנוגע לנטיותיו המיניות, ואף התארס לבחורה בשם ג'ניפר (איתה סיים את מערכת היחסים).
בתחילת הסדרה הוא וקית' יוצאים אך שומרים על כך בסוד, לטובת דייוויד.
דייוויד הצטרף לעסק המשפחתי בשנת 89' כשהיה בן 20 וקינא מאוד באחיו שעזב את הבית לחיים עצמאיים.
לאחר מות אביו וחזרתו של נייט, הוא מציג טינה גלויה כלפי נייט על כך שקיבל חצי מהעסק.
הם במהרה מתפייסים כאשר נייט מוכן לתרום את חלקו לעסק.
באותו זמן, דייוויד מתמנה לעוזר כומר בכנסייה, תפקיד שירש לאחר שאביו נפטר.
קית' מחליט להיפרד מדייוויד לאחר שנמאס לו לנהל זוגיות "סודית" כיוון שהוא עדיין בארון, ובגלל תפקידו בכנסייה, דבר שגוזל מזמנו.
דייוויד יוצא מהארון בפני קלייר ונייט.
דייוויד המבולבל מקיים יחסי מין מזדמנים עם בחורים ממועדנים, מהאינטרנט וזונות ממין זכר.
כשמשפחתו של צעיר אשר נרצח על היותו הומוסקסואל מחליטה לערוך לו הלוויה בפישר ובניו, הדבר משפיע על דייוויד קשות ולבסוף הוא מחליט לצאת מהארון בפניו אמו, שידעה את זה קודם לכן אך הוא נמנע מלדבר איתה על כך והוא החליט לנכון לספר לה בעצמו.
בנוסף הוא מתפטר מתפקידו בכנסייה, לאחר שהרגיש כי הוא לא מקובל שם עקב נטיותיו המיניות.
דייוויד וקית' שומרים על קשר ולבסוף חוזרים חודשים לאחר מכן.
הם מתקשים לגדל את טיילור, אחייניתו של קית' שאמה אלכוהוליסטית דבר שגורם לקית' לשרות במתח רב.
לאחר שטיילור עוברת לגור עם הוריו של קית', צצות ביניהם בעיות רבות והם מחליטים ללכת לטיפול זוגי.
במהלך העונה השלישית הם משקמים את זוגיותם כשהם מבלים יותר ביחד מחוץ לבית ופוגשים חברים חדשים.
בנוסף דייוויד מצטרף למקהלת גברים עליזים.
כשהוא וקית' נוסעים ללווייתה של דודתו בסן דייגו, דייוויד מצדד את קית' בריב עם אביו אך קית' תוקף אותו על התערבותו, מה שגורם לדייוויד להרגיש עצבני ומושפל והוא חוזר ללוס אנג'לס באוטובוס.
לאחר שקית' חוזר מסן דייגו דייוויד נפרד ממנו אך בסוף העונה השניים חוזרים לאחר שיחה מלב אל לב.
במהלך העונה הרביעית דייוויד נחטף על ידי טרמפיסט בזמן שהוא אוסף גופה לבית הלוויות.
דייוויד נשדד ומוכה ונאלץ להתמסטל.
חוטפו שופך עליו דלק במטרה לשרוף אותו, ולבסוף מכוון לכיוונו אקדח.
כשדייוויד עזוב בסמטה חשוכה וקודרת, הוא רואה את כל חייו עוברים לו כנגד עיניו.
לאחר החטיפה הוא מתחיל לחוות התקפי טראומה בנוסף לכך שהסתיר ממשפחתו את פרטי החטיפה.
הוא מרגיש בודד יותר ויותר עקב עבודתו של קית' מחוץ ללוס אנג'לס, ואף סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לאור החוויה ששינתה לו את החיים, הוא מתפרץ על אדם במסעדה סינית אשר תובע אותו.
לבסוף, תמורת קיום יחסי מין עם קית' ושכירותו כמאבטחו האישי, הוא מבטל את התביעה.
בעונה החמישית דייוויד מתייחס אל קית' כבן זוגו.
כשחייהם מתחילים להסתדר, הם מחליטים לאמץ ילד.
לאחר ניסיונות ממושכים הם מחליטים לאמץ שני אחים אפרו אמריקניים נטושים - דורל ואנתוני.
בקליפ סיום הסדרה, מתברר כי הם התחתנו באופן חוקי בשנת 2009, והם נשארים יחד עד שקית' נרצח בשנת 2029. בסופו של דבר דייוויד מת מהתקף לב במהלך יציאה משפחתית בגיל 75. שניות לפני מותו הוא רואה את קית' כשהיה צעיר.
רות' אוקונור פישר (1946-2025), מגולמת על ידי פרנסיס קונרוי, היא אם משפחת פישר ואלמנתו של נת'ניאל.
רות' נוטה לאגור את רגשותיה ולא להחצין אותם.
כשגדלה, רות' הייתה מחויבת לטפל בסבתה קטועת הרגליים שהייתה בעלת פה מלוכלך.
רות' מתלבשת בפשטות ולוקחת אנשים כמובן מאליו.