tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נמצא כ-22 קילומטר מדרום מזרח למרכז לונדון (כיום הוא מצוי בתחומו של רובע ברומלי בלונדון רבתי).
הוא הוקם בראשה של גבעה, כקילומטר מצפון לכפר ביגין היל, בגובה של כ-180 מטר מעל פני הים.
בתחילה נערכו בבסיס ניסויים בתקשורת אלחוטית, וב-1917 הוא היה לחלק מאזור ההגנה האווירית של לונדון, שהיה מופקד על הגנתה מפני התקפות של צפלינים (Zeppelin) ומפציצי גותה (Gotha bomber) גרמנים.
במסגרת זאת הוצבה בו טייסת 141 של החיל, שהייתה מצוידת במטוסי קרב מדגם בריסטול F.2.
במהלך השנים שבין שתי מלחמות העולם פעלו בבסיס יחידות שעסקו בפיתוח מתקני הגנה נגד מטוסים ותחום טיסות הלילה.
בשנים 1929 עד 1932 נעשו בבסיס עבודות בינוי, כולל בנייה של מוסכי מטוסים חדשים.
במהלך שנות השלושים נבנו בבסיס שני המסלולים הקיימים בו היום.
לא ידוע מה היו אורכיהם המקוריים (אורכו של המסלול הראשון כיום הוא 1,800 מטר ואורכו של השני הוא 790 מטר).
כיוונו של האחד הוא לערך צפון-דרום (כיווני מצפן 03/21), וכיוונו של השני הוא לערך מזרח-מערב (כיווני מצפן 11/29).
המסלולים מחוברים בקצותיהם הדרומי והמערבי בהתאמה.
בימי הקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה שימש ביגין היל כאחד הבסיסים העיקריים של מטוסי הקרב אשר הגנו על לונדון ודרום מזרח אנגליה מפני התקפות המפציצים הגרמנים.
במהלך המלחמה כולה השמידו מטוסים שהיו מוצבים בבסיס 1,400 מטוסי אויב, במחיר חייהם של 453 אנשי צוות אוויר.
טייסות רבות הוצבו בבסיס, והפעילו ממנו מטוסי ספיטפייר והוריקן.
אחת הטייסות שהוצבו בו ב-1943 הייתה טייסת 341 של חיל האוויר המלכותי (טייסת אלזס), שאוישה על ידי טייסי צבא צרפת החופשית.
בשל חשיבותו של הבסיס להגנת לונדון הוא היה בעצמו למטרה להפצצות גרמניות.
הבסיס הותקף שתים-עשרה פעמים בתקופה שבין אוגוסט 1940 לבין ינואר 1941. בהתקפה החמורה ביותר, ב-30 באוגוסט 1940, נהרסו בבסיס מוסך מטוסים, סדנאות, מחסנים, בנייני מטה ומגורים, ונהרגו 39 מחייליו.
ההפצצות על הבסיס גם גרמו נזקים למסלולים בו.
למרות הנזקים נמשכה הפעילות המבצעית מהבסיס, אם כי לעיתים פחת היקפה.
לאחר שהצטמצמו ההתקפות האוויריות על בריטניה, במיוחד לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החל פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי ליזום פעולות התקפיות מעל שמי מערב אירופה, ומטוסי בסיס ביגין היל השתתפו בהן.
ביוני 1944 החלו הפצצות המעופפות הגרמניות – V-1 – לנחות בבריטניה.
בשל מיקומו נמצא בסיס ביגין היל בנתיבן של הפצצות שכוונו אל לונדון.
כמה מהן פגעו בתחומיו ואחרות נחתו בקרבתו.
לאחר המלחמה שימש הבסיס למשך זמן קצר את פיקוד התובלה של חיל האוויר המלכותי, ולאחר מכן פעלו ממנו טייסות סדירות וטייסות מילואים, שהפעילו מטוסי ספיטפייר, גלוסטר מטאור והוקר האנטר.
ב-18 ביוני 1951 אירעו בבסיס שתי תאונות חמורות, שבהן התרסקו שלושה מטוסי מטאור ונספו שלושת טייסיהם.
המטוס הראשון התרסק לתוך מבנה על הקרקע זמן קצר לאחר שהמריא, ומיד לאחר מכן התנגשו שני המטוסים האחרים, שעמדו לנחות, בגובה של כ-600 מטר.
בין השנים 1980 ל-2009 אירעו בתחומי שדה התעופה שש תאונות אוויריות נוספות – רובן של מטוסים מדגמים צבאיים שהתרסקו במהלך תצוגות אוויריות – שבהן נספו 18 אנשים ואחד נפצע.
ב-1958 חדל שדה התעופה לשמש כבסיס מבצעי של חיל האוויר המלכותי והפך למרכז מיון לאנשי צוות אוויר של החיל.
לאור סגירתו המתוכננת של נמל התעופה קרוידון הסמוך הועבר חלק גדול מהתעבורה האווירית האזרחית של נמל זה אל ביגין היל החל מ-1956. כאשר נסגר השדה בקרוידון סופית ב-1959 כבר היה ביגין היל בעיקרו לשדה תעופה אזרחי, ורק טיסות צבאיות מעטות נערכו בו.
ב-1974 רכשה מועצת רובע ברומלי את השדה מידי חיל האוויר המלכותי.
ב-1992 הועבר בסיס המיון של חיל האוויר המלכותי מן השדה, אך הוא לא פינה את השדה לגמרי.
בשנים 1963 עד 2010 נערך בשדה יריד תעופה אזרחי בינלאומי שנתי.
כיום משמש שדה התעופה כמתקן אזרחי.
למרות שלא פועל במסגרתו קו תעופה סדיר, נערך בו מספר רב של טיסות (69,000 תנועות מטוסים ב-2007) - בעיקר טיסות עסקים במטוסים קטנים, טיסות מסוקים ושיעורי טיסה.
בסיס חיל האוויר המלכותי בשדה הוא כיום מובלעת קטנה בצידו המערבי, ושוכנת בו מפקדה של טייסת מלהק האימונים של החיל.
בסמוך אליה נמצאת קפלת הזיכרון סנט ג'ורג' (St.
זהו מבנה לבנים, משובץ בחלונות ויטראז', שנבנה ב-1951 במקומה של קפלה אחרת שנהרסה בשריפה ב-1946. הקפלה משמשת כאנדרטה לאנשי צוות האוויר שנספו במהלך גיחות מבסיס ביגין היל.
סביב הקפלה נמצא גן זיכרון, ובשעריו מוצבים שני דגמי מטוסים (במקום מטוסים אמיתיים שהיו מוצבים שם בעבר) – של מטוס ספיטפייר ושל מטוס הוריקן.
מספר בניינים נוספים של חיל האוויר המלכותי עדיין ניצבים על תילם בשדה.
חלקם עומדים ריקים מאז פונה בסיס ההדרכה של חיל האוויר המלכותי מן השדה, ובהם בניין מפקדת הבסיס וחדר האוכל של הסמלים, שנבנו בשנות השלושים.
בניינים אלו בנויים מלבנים אדומות בסגנון הנאו-ג'ורג'יאני שהיה טיפוסי למבנים צבאיים שנבנו בבריטניה בין שתי מלחמות העולם.
הם כלולים ברשימת המבנים שבסיכון של הרשות לשימור אתרים בבריטניה (English Heritage).
בניינים ומוסכים אחרים של חיל האוויר המלכותי שעדיין קיימים בשדה משמשים כיום את שדה התעופה האזרחי.
ב-2010 אמור להיפתח בשדה התעופה מרכז מבקרים שיציע בין השאר ספרים ומזכרות אודות ההיסטוריה של בסיס חיל האוויר המלכותי בביגין היל.
בסיס חיל האוויר המלכותי ביגין היל באתר Biggin Hill Online.
היסטוריה של שדה התעופה באתר שדה התעופה ביגין היל.
הקרב על בריטניה באתר שדה התעופה ביגין היל.
קפלת חיל האוויר המלכותי באתר שדה התעופה ביגין היל.
ביגי & טופאק הוא סרט תיעודי המספר על סמלי ההיפ הופ והראפ, כריסטופר ואלאס, המוכר יותר בכינויו הנוטוריוס בי.
או ביגי סמולס, וטופאק שאקור.
הסרט, שאותו ביים והפיק ניק ברומפילד, חוקר את מקרי המוות של שני הראפרים, אשר יש אנשים שטענו כי המקרים היו בניצוחו של שוג נייט, שעמד בראש חברת התקליטים Death Row Records.
הסרט התיעודי של ברומפילד התבסס על התאוריה ועל ראיונותיו של הבלש לשעבר ראסל פול.
פול טען כי ה-L.A.P.D סייעו כדי לכסות את המזימה של שוג נייט להרוג את טופאק שאקור ואת כריסטופר ואלאס הידוע בכינוי הנוטוריוס בי.
הסרט התיעודי מציג את פול, שנאלץ לעזוב את תפקידו בתור בלש עבור רדיפה אחר תיאורית הרצח.
ראסל פול חשד בשוטר לשעבר דייוויד מק ואמיר מוחמד (סוכן משכנתאות ללא קשר סביר למקרה), שעבדו יחד עם שוג נייט כדי להרוג את ביגי.
מקור מפתח לתאוריה של פול היה קווין האקי.
האקי היה קשור לשוג נייט ודייוויד מאק יחד עם שוטרים שחשודים כביכול ברצח.
האקי הסכים כי הארי בילאפס, הידוע גם בשם אמיר מוחמד, היה מעורב ברצח, למרות שהאקי אמר למצלמה, "אל תשאל אותי למה" ולא רצה להרחיב עוד בנושא.
האקי, ששימש לשעבר כשומר בחברת התקליטים Death Row Records, כתב בהצהרה שהוגשה ב -6 ביוני 2004, כי הוא "יודע באופן אישי וקרוב" על הרצח של כריסטופר ואלאס, בטענה כי "אנשים בתוך Death Row Records הציעו 25,000 $ לקצין משטרתי כדי להרוג את כריסטופר ואלאס" .
בראיון, סיפר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי הוא סובל מפגעיה בזיכרון עקב תרופות פסיכיאטריות.
האקי טען גם שיש בידיו ידע על מעורבות בין שוג נייט לבין דייוויד מאק ולבין שוטרים מושחתים נוספים שסייעו לרצח והיו מעורבים בו.
משפחתו של כריסטופר ואלאס ניצלה את טענתו של האקי כבסיס לתביעה בסך 500 מיליון דולר נגד העיר לוס אנג'לס על מותו של כריסטופר ואלאס.
אבל מאוחר יותר אמר האקי ללוס אנג'לס טיימס כי עורכי הדין של כריסטופר ואלאס שינו את דבריו.
(התביעה של משפחתו של כריסטופר ואלאס על סך 500 מיליון דולר נדחתה בשנת 2010.)
אמנם הסרט נותר לא חד משמעי, אך כאשר נשאלה השאלה הגדולה "מי רצח את טופאק?" בריאיון לרדיו של BBC ב-7 במרץ 2005, ציין ברומפילד (כשהוא מצטט את סנופ דוג) שזה "הבחור הגדול לידו במכונית...
לזכותו של הסרט יאמר כי מאז יצא, חקירת מותו של הנוטוריוס נפתחה.
כריסטופר לי ריאוס (10 בנובמבר 1971 - 7 בפברואר 2000) הידוע בשם הבמה שלו ביג פן קיצור של 'המעניש הגדול' (Big Punisher) היה ראפר פוארטו ריקני שיצא מהזירה המחתרתית ברובע הברונקס בסוף שנות התשעים.
הקריירה המוזיקלית הקצרה שלו החלה בהקלטות באולפני לאוד רקורדס, אך את הופעת הבכורה המסחרית ערך בשנת 1995 כזמר אורח באלבום Jealous One's Still Envy של אומן הראפ פאט ג'ו.
הצלחתו הובילה להקלטת 3 אלבומי סולו מצליחים.
ריוס נולד בברונקס הדרומית בניו יורק להורים ממוצא פורטו ריקני.
הוא גדל בשכונת סאונדוויו והיו לו שתי אחיות ואח אחד.הוא שיחק בקביעות כדורסל והתאמן באגרוף.
הוא עבר מבית אמו בגיל 15 והיה חסר בית לתקופה מסוימת בסוף שנות ה-80. מאוחר יותר, הוא קיבל יישוב גדול מהעיר שנבע מתקרית ב-1976, שבה ריוס שבר את רגלו בזמן ששיחק בפארק.
באמצעות כספי ההתנחלות שלו, ריוס התחתן עם אהובתו מהתיכון, ליזה, והשניים עברו לגור יחד.
ריוס נאבק בדיכאון שנבע מילדותו הסוערת, והוא התמודד איתו באכילת יתר.
בין הגילאים 18 ל-21, משקלו של ריוס זינק מ-180 ליברות (82 ק"ג) ל-300 ליברות (140 ק"ג); כתוצאה מכך הוא לא היה מסוגל לקשור את נעליו בעצמו.
במהלך שנות ה-80 המאוחרות, הוא החל לכתוב מילות ראפ.
ריוס ביצע מספר הקלטות עם הקבוצה בשנות ה-90, שלא יצאו לאור.
בשלב זה ריוס פעל תחת הכינוי Big Moon Dawg ולאחר מכן שינה את שם הבמה שלו ל-Big Punisher, ריוס פגש את הראפר הפורטוריקני והברונקס Fat Joe ב-1995 וערך את הופעת הבכורה שלו בפרסומות באלבומו השני של Fat Joe, Jealous One's Envy, בנוסף להופיע בשיר, "Watch Out".
ב-1997, Big Pun החל להקליט שירים לאלבום הבכורה שלו Capital Punishment.
ב-1997, שותפו להפקה של המפיק קנובודי, שון סי, ניצל את תפקידו החדש כ-A&R ב-Loud Records כדי לנגן את השירים של קנובודי ל-Big Pun.
הראפר התרשם כראוי, ושכר את קנובודי לרמיקס "I'm Not a Player".
שיתוף פעולה עם Terror Squad
ריוס נאבק בבעיות משקל כל חייו הבוגרים.
ריוס נרשם לתוכנית הרזיה באוניברסיטת דיוק בשנת 1999, והשיל 80 פאונד (36 ק"ג), אך הוא עזב את התוכנית בטרם עת ובסופו של דבר חזר במשקל.
משקלו היה נושא מתמיד לוויכוחים בינו ובין חבריו, עד כדי כך שריוס לא יאכל סביבם.
ב-5 בפברואר 2000, ריוס פרש מהופעה המתוכננת של Saturday Night Live עם Fat Joe וג'ניפר לופז עקב מחלה.
יומיים לאחר מכן כששהה במלון עם משפחתו בווייט פליינס, ניו יורק, הוא לקה בהתקף לב ואי ספיקת נשימה ופונה לבית חולים, שם נפטר בגיל 28 לאחר שהפרמדיקים לא הצליחו להחיות אותו.
משקלו הגיע לשיא של 698 פאונד (317 ק"ג) בזמן מותו.
ריוס הותיר אחריו את אשתו, ליזה, ושלושת ילדיהם, סטאר, ונסה וכריסטופר ג'וניור.
ריוס נקבר בבית הקברות Woodlawn בברונקס.
מורשת ואלבומים שיצאו אחרי מותו
אלבומו השני של Big Pun, Yeeeah Baby, שהושלם לאחר מותו, יצא באפריל 2000. הוא הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד וזכה למעמד של תקליט זהב תוך שלושה חודשים מיציאתו.
אלבום אוסף שלאחר מותו, Endangered Species, יצא באפריל 2001. Endangered Species אסף כמה מהלהיטים הגדולים ביותר של Pun, חומרים שלא פורסמו בעבר, הופעות אורח רבות, ורימיקס של "הפסוקים הגדולים ביותר".
כמו באלבומים אחרים שלו, גם הוא הגיע לשיא בעשירייה הראשונה של בילבורד 200, והגיע למקום ה-7, אבל לא נמכר כמו האלבומים הקודמים של Big Pun.
הוא שיתף פעולה עם Fat Joe ב-Duets: The Final Chapter, אלבום רצועות בהשתתפות The Notorious B.I.G., גם הוא נפטר.
הרצועה "Get Your Grind On" מתחילה בראיון רדיו Big Pun בו אמר שהוא יבצע דואט עם ביגי בשערי גן עדן.[16] Pun הופיע גם ברצועה מתוך אלבומה השני של Terror Squad המתחדש, True Story, ברצועה "Bring 'Em Back" עם ביג L, ראפר נוסף שגם הוא נפטר.
ב-2 במאי 2001, מועצת עיריית ניו יורק עצרה את התוכניות לשנות את השם של חלק קטן מרוג'רס פלייס כמחווה, עקב סלידה מהמילים של Big Pun ש"כוללות ניבול פה והתייחסויות לאלימות ולסחר בסמים".
אלבום שני לאחר המוות תוכנן לצאת על ידי Sony Music Entertainment ב-2006, אך נגנז עקב מחלוקת עם המפיק ג'ון "Jellybean" בניטז, שהיה בעל זכויות ההוצאה לרבים מהרצועות של האלבום המיועד.
ביוני 2005, ליזה ריוס העמידה למכירה פומבית את מדליון "יחידת הטרור" של בעלה בשווי 100,000 דולר ב-eBay, תוך שהיא מציינת קשיים כלכליים בגלל שלא קיבלה תמלוגים ממכירת האלבום של Pun.[19]
טקס הכולל משפחה, חברים ופוליטיקאים מקומיים קדם למתן שם הרחוב.
1998 Capital Punishment האלבום היה מועמד לפרס הגראמי בשנת 1998.
לאחר מותו, בשנת 2001 יצא האלבום Endangered Species
(1999) Whiteboyz - כדון פליפ קרואו
שון מייקל לאונרד אנדרסון , המוכר בשם הבמה ביג שון, הוא ראפר אמריקאי, שנולד בעיר סנטה מוניקה, קליפורניה וגדל בדטרויט, מישיגן.
ב-2007, חתם ביג שון על חוזה הקלטות בחברת התקליטים של קניה וסט, GOOD Music.
לאחר שהוציא לאור מספר מיקסטייפים, בשנת 2011, הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Finally Famous.
מאוחר יותר הוציא שלושה אלבומים נוספים.
ביג שון נולד בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
בגיל 3 חודשים עברה משפחתו לדטרויט, מישיגן.
הוא גדל עם אמו, שהייתה מורה, וסבתו ונע מערבה בשל המצב הכלכלי של המשפחה, ולכן הוא נוהג לומר בשיריו "הצד המערבי".
כשהיה נער הוא נהג להגיע לרדיו whtd ולהתחרות בתחרות ראפ-והיפ הופ שבועית בה היה מנצח.
ב-2005, התארח קניה וסט לראיון בתחנה, כאשר שמע זאת, הגיע ביג שון לתחנה כדי לפגוש אותו וביקש להופיע מולו, אך וסט סירב.
לאחר מספר בקשות הוא הסכים והקשיב לביצועיו.
כעבור שנתיים הוא החתים אותו בחברת התקליטים שלו GOOD Music.
ב-30 בספטמבר 2007, יצא המיקסטייפ הראשון של ביג שון שהביא לו תשומת לב תקשורתית.
בשנת 2009, הוא הוציא את המיקסטייפ השני שלו וב-31 באוגוסט 2010, הוציא את המיקסטייפ השלישי שלו, בו הופיעו אמנים שונים, ביניהם דרייק וטייגה.
שון היה צריך להוציא מיקסטייפ נוסף אך הוציא במקום את אלבום הבכורה שלו.
ב-28 ביוני 2011, הוציא לאור את אלבומו הראשון "Finally Famous" שנחל הצלחה וכלל סינגלים עם אמנים כמו ריק רוס, קניה וסט, פארל ויליאמס, ניקי מינאז' ועוד.
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "My Last" בהשתתפות כריס בראון.
הסינגל השני הוא "Marvin & Chardonnay" בהשתתפות קניה וסט.
הסינגל השלישי והמצליח ביותר היה "($Dance (A" בהשתתפות ניקי מינאז'.
ב-27 באוגוסט 2013, יצא אלבומו השני, Hall of Fame, וב-24 בפברואר 2015, יצא אלבומו השלישי "Dark Sky Paradise".
ב-2016, הוא חבר לזמרת ג'ני איקו וכצמד הם קראו לעצמם "Twenty88" (השם נבע מכך ששניהם נולדו ב-1988 ושניהם בני 28).
ב-1 באפריל, הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם.
ב-4 בספטמבר 2020 הוציא ביג שון את אלבומו השישי והראשון מזה שלוש שנים, "Detroit 2".
שון יצא בעבר עם השחקנית נאייה ריברה ועם הזמרת אריאנה גרנדה, וכיום הוא יוצא עם הזמרת ג'נה אייקו.
נכון לשנת 2017, הונו של שון מוערך בכ־12 מיליון דולר.
ביגה צ'אי (בטורקית: Biga Çayı) הוא נחל בנפת צ'נקלה בצפון-מערב טורקיה, המוכר גם בשם ג'אן (Can) ובשם קוג'אבאש (Kocabaş).
הנהר נובע למרגלות הר קזאדאי (הר אידה) וזורם לכיוון צפון-מזרח עד שהוא נשפך לים מרמרה, סמוך לכפר קראביגה, כ-50 ק"מ מזרחית לחיבורו אל הדרדנלים.
בעת העתיקה וביוונית מודרנית הוא מוכר בשם גרניקוס (Γρανικός), ולצידו התקיים בשנת 334 לפנה"ס קרב גרניקוס, שהיה הקרב הראשון שנערך על אדמת הממלכה האחמנית בין הצבא היווני-מקדוני שפלש לשטחיה בראשותו של אלכסנדר הגדול לצבא הפרסי.
על שמו של הנהר קרוי עמק גרניקוס על הכוכב מאדים.
על הנהר הוקם גשר רומי מאבן ושיש שכונה בשם "הגשר הלבן" (Akköprü).
על-סמך סגנונו מקובל לתארך את הקמתו לימיו של הקיסר קונסטנטינוס בראשית המאה ה-4, ובסוף המאה ה-17 היה עדיין שלם.
הגשר נהרס במאה ה-19, וחומרי הבניין שלו נשדדו לסלילת דרך סמוכה.
"ביג צ'יף" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין המוצב בקריית שמונה.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 יצר תומרקין שורה של פסלים המורכבים מאסמבלאז' של חלקי נשק.
אחד מאותם פסלים הייתה עבודה בשם "ביג צ'יף", שנועדה להצגה בחלל סגור.
ביולי 1967 הציע תומרקין לאלוף פיקוד הצפון, דוד (דדו) אלעזר, להקים פסל שבסיסו טנקים צבועים בצבעי היסוד.
בתיווכו של דדו הסכים אשר ניזרי, ראש מועצת קריית שמונה, להקים את הפסל בשטח המועצה.
עבור הקמת הפסל קיבל תומרקין במאי 1968 כלי נשק שנתפסו על ידי צה"ל בזמן מלחמת ששת הימים ובהם שלושה משחיתי טנקים מסוג SU-100, חמישה תותחי בופורוס, שישה תותחי נ"מ ועוד מבחר של כלי נשק שהוצאו מכלל שימוש.
האנדרטה נחנכה ב-27 באוגוסט 1968.
הפסל מורכב משורה בת שלושה משחיתי טנקים הצבועים בצבע צהוב, כחול ואדום וקשורים בשרשראות אל עמוד שבראשו אסמבלאז' של חלקי נשק בצבע שחור.
תומרקין תיאר את הפסל כ"אנדרטה לאלימות ולטירוף", כ"עליונות רוח האדם על איום המכונה" וכקריקטורה של קידמה מודרנית.
צביעת הטנקים, טען תומרקין, הופכת אותם ל"קונטרפונקטים" לסביבתם ומעניקה להם מראה של מעין צעצוע מאיים.
בידאמאן (ביפנית: ビーダマン, באנגלית: B-Daman) הוא זיכיון יפני שנוצר על ידי חברת Takara אשר החל כקו צעצועים ועם השנים התרחב וכולל כיום גם סדרות אנימה, מאנגה ומשחקי וידאו.
הזיכיון מתמקדת בדמויות רובוטים מדברות המכונות "בידאמנים".
בישראל יצאו שתי הסדרות האחרונות בזיכיון - "בידאמאן: עולם של מסתורין", וסדרת ההמשך, "בידאמאן: פיצוץ אש".
באמריקה וביפן הבידאמאן נעשה משחק אמיתי.
"בידאמאן: עולם של מסתורין" יצא בשנת 2011 ביפן, ובשנת 2013 בישראל, ו"בידאמאן: פיצוץ אש" יצא ב-2012 ביפן וב-2015 בישראל.
ישנם 3 מצבים שעוזרים לבידאמאן: כוח, שליטה ואש מהירה.
בכל הסדרות הופיעו מצבים כאלה.
הסדרה עוסקת בילד ושמו ריקי שחולם להיות חוקר ומגלה ארצות.
הוא מגלה שבמשחק שמשחקת חברתו סומי ה"בידאמאן" יש דברים מסתוריים והוא מחליט להתחיל לשחק.
הוא נתקל בטורניר בידאמאן סודי ששמו "האש הצולבת", והוא מחולק לארבעה גושים: צפוני, דרומי, מזרחי ומערבי.
הוא והבידאמאן החדש שלו, דראסיאן רעם, מצטרפים לטורניר ומכירים חברים חדשים שעוזרים להם להיות אלופים ולהתקדם בבידאמאן.
ריקי נהיה בסוף האלוף של טורניר אש צולבת.
הסדרה עוסקת בנער ושמו קיימן, שחולם חלום על בידאמאן, ולמחרת הוא נחשף לעולם הבידאמאן, ומתחיל לשחק בבידאמאן, בסוג חדש של קרבות הנקרא קרב רחוב.
סאמורו, שמגיע לקרסטלנד כדי לברר על סוג הקרב החדש, פוגש בקיימן וחבריו, ומספר להם על אש צולבת.
הם מחליטים לארגן טורניר כזה בקרסטלנד, אבל הגראנד B- מאסטר, רומה, מגלה זאת, ומחרים את אש צולבת.
מאוחר יותר מחזיר את הטורניר, ומעניק פרסים למנצחים כמו שולחנות משחק או הפרס להיות ה B מאסטר של האזור המזרחי.
קיימן מנצח, ונהיה בשליטה מוחית של רומה, אך רומה מחזיר לקיימן את הזיכרון, וזה מה שגורם לקיימן להיות בשליטת רומה.
בסוף הוא חוזר לעצמו וכל זכרונו שב אליו.
במהלך הסדרה מגלים על האגדה המיסטית על 4 קצוות קרסטלנד והחיות המיסטיות.
בסוף משיגים את פיניקס, ואיתו עושים טורניר שנקרא "גראנד פרי הפיניקס, אש צולבת".
קיימן זוכה והכול חוזר להיות נורמלי.
רומה נותן לקיימן להיות הגראנד B- מאסטר, וקיימן מחליט על טורניר שבסופו יוכרז B-מאסטר דרומי.
ריקי ריוגסקי (דמות ראשית בשתי העונות): ריקי הוא ילד סקרן שחולם להיות ארכאולוג (כמו אבא של סאמורו ואמא של קיימן) או מגלה ארצות.
כמעט בכל משפט שלו הוא מכניס את המילה "מסתורין", מכן שם העונה הראשונה "בידאמאן עולם של מסתורין".
הוא הוכתר לאלוף האש הצולבת במהלך העונה הראשונה, ובעונה השנייה הפך לB-מאסטר של האזור המזרחי.
הבידאמאן שלו הוא דראסיאן – בידאמאן מסוג דרקון בצבע כחול</u>.
קיבל אותו מאקירה אחרי שעזר לו בחנות.
חבריו הטובים ביותר של ריקי הם סאמורו (שהוא גם היריב הכי גדול שלו בעונה הראשונה) וסומי (השכנה שלו).
דראסיאן גם נקרא: דראסיאן רעם/ דרסיאן מתפרץ/ דראסיאן מתפרץ אולטימטיבי/ הדרקון של המזרח/ הדרקון הכחול.
בעונה השנייה ריקי מתחיל לקרוא לכל הבידאים של ה-א.ב.ע (האש הצולבת) ולכל החברים הטובים שלו "אחי היקר".
קיימן דיי (דמות ראשית הכל מהעונה השנייה): בידאי מהעיר קרסטלנד.
אחיהם הצעיר של רומה ואאונה והבן הצעיר של גרג, אמא שלו היא ארכאולוגית שמטיילת ברחבי העולם ולכן היא לא נמצאת הרבה בבית.
הבידאמאן שלו נקרא גארוברן – בידאמן מסוג פניקס</u>.
גארוברן נקרא גם גארוברן דחף/גארוברן דחף אולטימטיבי.
במהלך העונה (העונה השנייה) מתגלה שהוא היה הB-מאסטר של הדרום.
במהלך העונה הפך לB-מאסטר של האזור המזרחי ונהיה בשליטת רומה.
בסוף טורניר הגראנד פרי רומה נותן לו להיות הגראנד B-מאסטר והוא ארגן טורניר שבו המנצח יהיה הB-מאסטר של האזור הדרומי.
מנצח טורניר הB-מאסטר של הדרום לא התגלה.
בקוגה שירה (דמות ראשית הכל מהעונה השנייה): הB-מאסטר של האזור המערבי הגר בעיר קרסטלנד.
חברו הטוב ביותר הוא ג'נטה גרם לקן להפוך לזאב בודד.
מסיבה לא ידועה הדחיק את כל הרגשות שלו.
הבידאמאן שלו הוא קרייס ריידרה – בידאמן מסוג טיגריס לבן</u>.
ג'נטה קוקוג'י: חברו הטוב ביותר הוא באקוגה.
הבידאמאן שלו הוא טאנקשל מסתערה – בידאמן מסוג צב סגול</u>.
רומה דיי: אחיו הגדול של קיימן ואאונה, והגראנד B-מאסטר לשעבר.
בתור הגראנד B-מאסטר, הבידאמנים שלו גרמו לו לאבד את הזיכרון.
הבידאמאנים שלו הם לפט פאליון ורייט רייד (טריפל ג'ילוזן)</u> [קיירין].
בסוף טורניר הגראנד פרי, רומה יצא משליטת הבידאמאנים שלו וחזר לעצמו.
פרש מלהיות הגראנד B-מאסטר, ונתן לקיימן להיות הגראנד B-מאסטר במקומו.
טאקאקורה: זקן חכם והמנהל של קרבות האש הצולבת.
רורי טאקאקורה: בידאית יפה ומארגנת קרבות האש הצולבת.
הבידאמאן שלה הוא סנונית סערה.
גונר אראנו: שחקן פוטבול מפורסם מהצפון.
היה ידיד של באסרה, והבידאמאן שלו הוא ביזון רעם.
סאמורו שיגאמי (דמות ראשית בשתי העונות): בידאי מתבודד וחזק.
פרפרקציוניסט בכל מה שקשור לבידאמאן שונה להפסיד.
הבידאמאן שלו הוא דרוויס ברק/סוניק דרוויס (בעונה השנייה), הדרקון של המערב והדרקון הלבן.
חברו הטוב ביותר של ריקי ויריב שלו.
יוקי יושימורה (דמות ראשית בשתי העונות): בידאי, במקור מהגוש המערבי אך לאחר שעבר דירה הצטרף לגוש המזרחי.
הבידאמאן שלו הוא נשר סערה/אקרוז אייביאן (בעונה השנייה), בידאמאן נשר בצבע לבן.
האלוף הישן של הגוש המזרחי.
חברו הטוב ביותר של רג'י מק.
בן דודה של רורי וסבא שלו הוא טאקאטורה.
סיימון סומיה (דמות ראשית בעונה הראשונה ודמות משנית בעונה השנייה): בידאי חזק ויהיר.
הוא נוהג לחזור על המילה "שה שה".
הבידאמאן שלו הוא עקרב ברק/עקרב ברזל (בעונה השנייה).
חברו הטוב ביותר של גריז.
גריז (דמות ראשית בעונה הראשונה ודמות משנית בעונה השנייה): בידאי גדול ושמן.
הבידאמאן שלו הוא בירגה רעם.
חברו הטוב ביותר של סיימון.
קייטו (דמות ראשית בעונה הראשונה ודמות משנית בעונה השנייה): בידאי יהיר וחזק שתמיד מוכן לקרבות ותמיד מאחר.
הבידאמאן שלו הוא סנפיר ברק.
סומי : בידאית חזקה וחברה (שכנה) של ריקי.
הבידאמאן שלה היא נבי ברק (בעונה השנייה נבי שודרגה).
לפעמים עובדת אצל הקירה בחנות אבל כשלא היא מפילה את העבודה על ריקי
נובו מורו: בידאי גאון, חזק מאוד מסוג שליטה.
דאג לסכסוך בין הגושים על מנת לתפוס שליטה בכולם.
יעשה הכל, כולל לפגוע בחבריו, על מנת להשיג את מטרתו.
הבידאמאן שלו הוא דראגרן סערה/פורס דראגרן/אולטימט דראגרן (בעונה השנייה), הדרקון של הדרום והדרקון האדום.
חברו הטוב ביותר של דרק.
הבדאמן שלו ליאו רעם/ג'ט ליאו (בעונה שנייה).
דרק ואטארי (דמות משנית בשתי העונות): בידאי חזק שחוזר על המילה "נמר".
הבידאמאן שלו הוא טייגר לו מופלא.
חברו הטוב ביותר של הוגו.
רג'י-מק (דמות משנית בשתי העונות): בידאי חזק ומסתורי.
הבידאמאן שלו הוא קוברה סערה/סטרייק קוברה (בעונה השנייה).
חברו הטוב ביותר של יוקי.
באסארה קורוצ'י: בידאי אפל וחזק מאוד.
הבידאמאן שלו הוא דרזארוס כפול/סקרים דרזארוס (בעונה השנייה), הדרקון של הצפון והדרקון השחור.
אסוקה קאמי: בידאי חזק ויציב.
הבידאמאן שלו הוא ז'אקו סחף.
רודי סומאראגי: בידאי חזק שהפך לרע כיוון שדראגולד השתלט עליו.
הבידאמאן המקורי שלו היה פרוטו 01 אבל הוא נסבר בפרק 19 בעונה הראשונה, והחדש שלו הוא דראגולד מחץ/סלאש דראגולד הדרקון של המרכז, הדרקון הזהוב.
דראגולד הוא חיית הבידא שהביאה את הבידמאן לכדור הארץ, והוא שומר ושולט על הB-קריסטל.
בעונה השנייה חזר לפרק אחד עם פרוטו 01 לטורניר הגראנד פרי.
בעבר, לפני שנהיה רשע, הוא העריץ את ריקי ריוגסאקי.
מיסורו (הכל מעונה שנייה): בידאי מהעיר קרסטלנד, אוהב לחזור על המילה "בזזז".
האופי שלו מזכיר מאוד שילוב של האופי של קייטו ושל סיימון (חוץ מזה שהוא לא מפחד מבנות כמו סיימון) הבידאמאן שלו הוא עוקץ סטינגר.
קן (הכל מעונה שנייה): בידאי מתבודד מהעיר קרסטלנד.
הבידאמאן שלו הוא וולג מפוצץ.
חיי לפי חוקי הזאב הבודד.
הבר היסטוריה קשה אם חברתיות והיה בודד שברח מהחוק של ה-גראנד B מאסטר (רומה אחיו הגדול של קיימן) עד שפגש את קיימן וניהייה לאחד מחבריו הטובים ביותר שלו.
ריאן קורוצ'י: אחיו הקטן של באסארה, אשר אותו הוא מעריץ.
הבידאמאן שלו הוא דאינאט טריפרס [עם חמישה סמלים].
הסוכנת כאוס: סוכנת של הגראנד B - מאסטר שהייתה בשליטה של ג'ילוז'ן.
צאצאית של האיש שנלחם עם פניקס.
הקירה סאיגה (דמות משנית בעונה הראשונה ודמות שולית בעונה השנייה): מנהל חנות בידאמאן, שנתן בפרק הראשון לריקי את דרסיאן, משום עזר לו בחנות.
חבר טוב של סומי וריקי.
אאונה דיי: אחותו של קיימן ורומה, אין לה בידאמאן.
היא טובה מאוד בבישול ויש לה מסעדה משלה שקיימן עוזר לה בה לפעמים בתור מלצר.
לא הייתה מוכנה שקיימן ייגע שוב בבייבלייד.
גרג דיי: אביהם של אאונה, רומה וקיימן, בעל חנות בידאמאן בשם "B-קלאב".
יצר את ה'סופר פיצוץ מתפרץ', ואין לו בידאמאן.
בפרק הראשון הוא נתן לקיימן להרכיב בידאמאן, והוא הרכיב את גארוברן.
דרסיאן רעם – הדרקון הכחול והדרקון של המזרח.
בעונה הראשונה בעזרת ה"ליבה" של הבידמאן של קייטו, סנפיר ברק הפך דרסיאן ל: "דרסיאן ברק" בידמאן מסוג אש מהירה.
בעונה השנייה הופך דרסיאן רעם לדרסיאן מתפרץ / דרסיאן מתפרץ אולטימטיבי.
המתקפה המיוחדת שלו היא "פיצוץ דרקון מסתער" / "פיצוץ דרקון מסתער כפול".
דרוויס ברק – הדרקון הלבן והדרקון של המערב.
בעונה השנייה הופך לסוניק דרוויס.
המתקפה המיוחדת שלו היא "מתקפת ספירלה טורנדו".
דרגארן סערה – הדרקון האדום והדרקון של הדרום.
בעונה השנייה הופך לפורס דרגרארן / מולטימד דרגארן.
המתקפה המיוחדת שלו היא "עוקץ דרקון אדיר".
דרזארוס כפול – הדרקון השחור והדרקון של הצפון.
בעונה השנייה הופך לסקרים דרזארוס.
המתקפה המיוחדת שלו היא " מתקפת דרקון דו ראשי " / "דרקון כביר משופר".
בעונה השנייה המתקפה המיוחדת שלו היא " הרס דרקון תאום אמיתי "
דרגולד מחץ – הדרקון הזהוב והדרקון של המרכז.
אחר כך משתדרג לדרגולד אולטימטיבי.
המתקפה המיוחדת שלו היא פטיש מחץ / פטיש מחץ אולטימטיבי / דרקון זהב מתפרץ כפול / ספירלה טורנדו זהב / עוקץ דרקון זהב / דרקון זהב דו ראשי.
בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרוֹעַ נְטוּיָה הוא מושג ביהדות, המוזכר בתנ"ך במספר מקומות.
המושג מייצג את שימושו של האלוהים בכוחו למען העם היהודי.
ב (פרשת וארא), לאחר תלונתם של עם ישראל על כך שפרעה מכביד את ידו עליהם, לאחר כל פנייה של משה אליו, למשל, הכנת לבנים מבלי שניתן להם תבן, אלוהים אומר למשה כי פרעה עצמו יוציא את עם ישראל ממצרים, ואלוהים יוציא אותם "ביד חזקה ובזרוע נטויה".
ב, מופיע המושג כחלק מפנגרמה, משפט הכולל את כל האותיות באלפבית, אחת מהשתיים המופיעות בתורה: "או הנסה אלהים, לבוא לקחת לו גוי מקרב גוי, במסת באתת ובמופתים ובמלחמה וביד חזקה ובזרוע נטויה, ובמוראים גדלים: ככל אשר-עשה לכם ה' אלהיכם, במצרים - לעיניך" .
בעשרת הדיברות מופיע המושג כהצדקה לדיבר הרביעי על שמירת השבת:
המושג מצוטט גם בהגדה של פסח:
בעת הצגת עשר מכות מצרים
אלוהים יראה את כוחו הרב גם לבני ישראל וגם לאומות הגויים, כדי להראות להם את מסירותו לעמו.
לשם כך הקשה אלוהים את לב פרעה.
ביגפוט ג'וניור הוא סרט קולנוע בלגי-צרפתי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה ופנטזיה, שמבוסס על הסיפור של המפלצת המיתולוגית ביגפוט.
הסרט הוקרן לראשונה בצרפת ב-16 באוגוסט 2017, ובישראל בדיבוב עברי ב-10 באוגוסט באותה שנה.
ב-5 באוגוסט 2020 הופץ סרט המשך שנקרא "ביגפוט ג'וניור 2".
הסרט מספר על אדם (בדיבוב העברי של ניר פרץ) נער שכשהיה תינוק אביו נעלם.
כאשר קורות התפתחויות משונות כגון גדילת הרגליים וצמיחת השיער בין לילה, אדם מחליט לחפש את אביו לפי כתובת חרוטה על חתיכת עץ.
הוא מגיע ליער ופוגש את אביו, ביגפוט האגדי (בדיבוב העברי של צביקה פורמן) הוא מגלה שהוא יכול לרוץ מהר, לדבר עם חיות, ולרפא פצעים ושברים.
בינתיים גאון מרושע בשם וולאס (בדיבוב העברי של איציק כהן) תופס את אביו של אדם על מנת שיוכל לעשות עליו ניסויים שיתרמו לחברת הפאות שלו (לאחר שגילה את סוד צמיחת השיער) וכל החיות עוזרות לאדם להחזיר את אביו.
ביגל 2 ׁ היא נחתת מחקר שנבנתה על ידי סוכנות החלל הבריטית.
ביגל שוגרה ב-10 בינואר 2003, והחלה בנחיתה במאדים ב-25 בדצמבר.
במהלך תהליך הנחיתה על פני מאדים אבד הקשר עם החללית, והיה חשש שהיא לא שרדה את כניסתה לאטמוספירת הכוכב.
בשנת 2015, צילומי MRO איתרו את הנחתת על הקרקע, ונראה שהיא נחתה בהצלחה, אולם לא הצליחה לפרוס את הפאנלים הסולרים, ולכן נכשלה.
ביגל 2 בנויה כמו דסקית, שכוללת בתוכה את הפאנלים הסולרים וכל תתי המערכות.
קוטר הנחתת הוא 1 מטר, בעומק של 0.8 מטר.
מכסה הנחתת בעל ציר ובתוכו יש אנטנת UHF, זרוע רובוטית באורך 75 ס"מ, והמכשור המדעי.
עיקר הגוף מכיל את הסוללה, יחידת התקשורת, אלקטרוניקה, גופי חימום.
מתוך זה, מערכת הכניסה לאטמוספירה והנחיתה היא 35.6 ק"ג, הנחתת היא 33.2 ק"ג, ומערכת ממשק למארס אקספרס וניתוק מהחללית היא 4.88 ק"ג.
לביגל 2 היה זרוע רובוטית שכונתה PAW (שם מלא Payload Adjustable Workbench).
היא תוכננה להיפתח לאחר הנחיתה.
אורך הזרוע הוא 109 סנטימטרים, ובפריסה המרבית היא יכולה להרים אבנים מהקרקע הנמצאות במרחק של 70 סנטימטר מהנחתת.
על הזרוע מצויים מצלמה סטריאוסקופית, מיקרוסקופ בעל רזולוציה של 6 מיקרומטר, ספקטרוסקופ מסבאואר, ספקטרומטר, מקדחה לדגימות סלעים ומקור אור.
דגימות הסלעים נועדו להיות מועברות על ידי הזרוע לגוף המרכזי, בו נמצא ספקטרומטר מסה לניתוח נוסף.
יחידה לניתוח גזים (הGAP, Gas Analysis Package) נועדה לנתח את האיזוטופים של הפחמן והמתאן באטמוספירה של מאדים.
ה-Planetary Undersurface Tool (בקיצור PLUTO או בכינויו "החפרפרת") היא מכשיר שנועד להיות ממוקם על ידי הזרוע הרובוטית.
היה להו מנגנון קפיץ דחוס שנועד לאפשר תזוזה על פני השטח במהירות של 20 מ"מ לשנייה ולחפור כדי להשיג דגימה מתחת לפני השטח, עד לעומק של 1.5 מטר.
החפרפרת הייתה מקושרת לנחתת בכבל בעל אורך של 3 מטר שהיה יכול לגרור את הדגימות בחזרה לנחתת.
הרעיון לביגל 2 נוצר אצל פרופסור קולין פילינגר מהאוניברסיטה הפתוחה הבריטית, יחד עם מדענים נוספים, בשיתוף עם אוניברסיטת לסטר.
הפרויקט פותח על ידי מספר אקדמאים וחברות בבריטניה.
האוניברסיטה הפתוחה הבריטית - הובלת הניסויים המדעיים ויצירת האיגוד של המדענים
אוניברסיטת לסטר - ניהול הפרויקט וניהול המשימה, הובלת המטעדים ושילובם
חברת אסטריום - גוף התעשייה העיקרי האחראי על בניית הנחתת ושילובה בחללית האם
חברת מרטין בייקר - תת-מערכת כניסה לאטמוספירה ושלבי הנחיתה
חברת לוגיקה - תוכנת שיוט, כניסה לאטמוספירה ונחיתה
חברת סייסיס - המקטע הקרקעי והתוכנה לאחר נחיתה
אוניברסיטת ווילס, Aberystwyth - הזרוע הרובוטית
חברת מק'לרן - חומרים מרוכבים לפאנלים הסולרים
עלות הפרויקט הייתה בסביבות 40 מיליון דולר מהממשלה הבריטית ועוד 80 מיליון דולר השקעה של התעשייה.
ביגל 2 שוגרה על גבי המארס אקספרס מבייקונור ב-2 ביוני 2003, 17:45 UTC.
לאחר הגעת החללית למאדים, היא שוחררה במסלול בליסטי לכיוון מאדים ב-19 בדצמבר 2003. ביגל 2 ביצעה שיוט במשך 6 ימים ולאחר מכן נכנסה לאטסמופירה של מאדים בבוקר ה-25 בדצמבר 2003. לנחתת היה מגן חום שהגיע לחימום שיא של 100W לסמ"ר.
לאחר האטה באטסמופירה, ובגובה של 200 מטר, נפרס מצנח הנועד להאט את הנחתת.
נחיתה בוצעה בשעה 2:45 UTC.
אות שהכל תקין היה אמור להשלח למארס אקספרס לאחר הנחיתה ועוד אחד בבוקר שלאחרת כדי להראות שביגל 2 שרדה את הלילה הראשון על מאדים.
לאחר מכן, ביגל 2 הייתה אמורה לפרוס את הזרוע הרובוטית, מצלמה ולהתחיל לחפור דגימות מפני השטח מסביב.
ביגל 2 שוחררה בהצלחה מחללית האם, אולם במהלך נחיתתה של הגשושית, נותק הקשר עם תחנת הקרקע.
בחודשים לאחר מכן הצוותים ניסו ליצור קשר עם החללית תוך שימוש במארס אקספרס וב2001 מארס אודיסיי ואנטנות מכדור הארץ.
אולם הניסיונות לא צלחו, והוכרז רשמית על כישלון המשימה ב-6 בפברואר 2004.
חקירה נוספת ב-2005 העלתה השערה כי ביגל נחתה באזור Isidis Planitia במאדים, והיה חשד שקרתה תקלה במהלך הנחיתה, לדוגמה, אם האסטמופירה הייתה דלילה מכצפוי, הירידה הייתה מהירה מידי והמצנחים לא הספיקו להאט בזמן.
ועדת החקירה הרשמית של סוכנות החלל האירופאית ושל סוכנות החלל הבריטית הגיעה למסקנה כי ניהול לא תקין וחוסר הקצאה של כספים לפרויקט, כמו גם לפחות מידי השקעה בבדיקות לפני השיגור.
בינואר 2015, צילומים מחללית הMRO איתרו את הביגל 2 על פני השטח במאדים.
טכנולוגיה חדשה ועיבוד נוסף של צילומים אפשרו באפריל 2016 לראות את הנחתת בדיוק גבוה יותר.
מניתוח הצילומים ניתן לראות שהפאנלים הסולרים של הנחתת לא נפרשו במלואם, ובכך מנעו פריסה של האנטנה ואפשרות ליצרת קשר.
ביגה (איטלקית: Biga) הוא סוג בצק מקדים המשמש באפייה איטלקית.
מאפים איטלקיים פופולריים רבים, כמו ג'בטה, פיצה או פוקאצ'ה, מיוצרים באמצעות ביגה.
השימוש בביגה מוסיף מורכבות לטעמי הלחם ולרוב משמש בלחמים הדורשים מרקם קליל ואוורירי עם חורים.
מלבד התוספת לטעם ולמרקם, ביגה מסייעת למאפים להחזיק מעמד זמן רב יותר מבלי להתקלקל.
טכניקת ההתססה על ידי ביגה התפתחה עם הופעת שמרי האופים.
ככל שהשימוש במחמצת לאפייה הלך ופחת, חיפשו אופים איטלקים רבים דרכים להשיב את מורכבות הטעמים וכלל היתרונות של האפייה עם בצק מקדים בשילוב עם האווריריות וההתפחה האיכותית שאפשרו השמרים.
התוצאה הייתה ביגה, המשלבת התססה בשמרים עם יצירת ביוטה פעילה בבצק.
בצקי ביגה הם לרוב בעלי הידרציה נמוכה (כ-40%-50% לרוב) ועבים יותר מאלו שנוצרים במחמצת.
לרוב, מיוצרת ביגה טרייה מדי יום על ידי שילוב כמות קטנה של שמרים בבצק יבש יחסית ולאחר מכן התססה הנמשכת כ-12–16 שעות ולעיתים עשויה להימשך גם עד יממה שלמה.
בע"מ, המוכרת במותג BigPanda, היא חברת תוכנה ישראלית, המפתחת תוכנה לניהול תקלות במערכות מחשוב ארגוניות.
החברה הוקמה בנובמבר 2011 על ידי אסף רזניק (מנכ"ל) ואליק איזנברג (CTO).
מטה החברה שוכן במאונטיין ויו שבקליפורניה ומרכז הפיתוח שלה, שאותו מנהל אבי קדר-שדה, שוכן בתל אביב.
החברה מפתחת תוכנה לניהול תקלות במערכות מחשוב ארגוניות ואוטומציה של הטיפול בהן (תחום הקרוי AIOps ).
הצורך בכלי זה גדל עם הגידול במורכבות של מערכות המחשוב.
בשלב סיד גייסה החברה כ-1.5 מיליון דולר.
באוקטובר 2014 גייסה החברה שבעה מיליון דולר.
באוקטובר 2015 גייסה החברה 16 מיליון שולר.
בנובמבר 2017 גייסה החברה 23 מיליון דולר.
בנובמבר 2019 גייסה החברה 50 מיליון דולר.
באוקטובר 2021 גייסה החברה 70 מיליון דולר, ובינואר 2022 השלימה גיוס של עוד 120 מיליון דולר לפי שווי של 1.2 מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
באוגוסט 2022 גייסה החברה עוד 15 מיליון דולר.
עם המשקיעים בחברה נמנים הבנקים ולס פארגו ו-UBS.
ביג ת'יף היא להקת אינדי ופולק רוק אמריקאית.
חבריה הם אדריאן לנקר (גיטרה, שירה), באק מיק (גיטרה, קולות רקע), וג'יימס קריבצ'ניה (תופים).
הלהקה הוקמה בשנת 2015. כל חברי ההרכב למדו בברקלי קולג'.
אלבום הבכורה של הלהקה, Masterpiece, יצא ב-סאדל קריק ב-2016.
אלבום האולפן השני שלהם, Capacity, יצא ב-2017.
בשנת 2019 חתמה הלהקה ב-4AD והוציאה שני אלבומי אולפן: UFOF במאי 2019 ו-Two Hands באוקטובר 2019. שני האלבומים זכו לשבחי המבקרים; UFOF היה מועמד לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי ה-62, והשיר "Not", היה מועמד לשיר הרוק הטוב ביותר ולביצוע הרוק הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-63.
אלבום האולפן החמישי של הלהקה, Dragon New Warm Mountain I Believe in You יצא בפברואר 2022.
ביוני 2022 ביטלה הלהקה הופעה בישראל בעקבות לחץ מתנועת ה-BDS.
בשנת 2024 סירבה הלהקה שוב להופיע בישראל וכתוצאה מכך עזב אולארצ'יק את הלהקה.
אדריאן לנקר - שירה, גיטרה (2015-הווה)
באק מיק - גיטרה, קולות רקע (2015-הווה)
ג'יימס קריבצ'ניה - תופים (2016-הווה)
ז'ואאו פריירה (בפורטוגזית: João Ferreira; 4 באפריל 1922 – 31 ביולי 2003), הידוע בשם ביגודה ("שפם" בפורטוגזית), היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
ביגודה נולד בשנת 1922 בבלו הוריזונטה שבברזיל, והחל את הקריירה המקצועית שלו באתלטיקו מיניירו בשנת 1940. הוא זכה עימה פעמיים בליגה האזורית.
את מרבית הקריירה העביר בפלומיננסה מריו דה ז'ניירו, אותה עזב לזמן קצר עבור יריבתה פלמנגו, לפני שחזר לקדנציה שנייה.
ההערכה היא כי ביגודה ערך בסך הכל 396 הופעות עם פלומיננסה בין השנים 1943–1956. בתקופת זמן זו זכה עימה בליגה האזורית בשנת 1946.
ביגודה ערך 10 הופעות במדי נבחרת ברזיל בהן לא כבש שער.
הוא לקח חלק בזכייתה בקופה אמריקה 1949 וסיים עימה במקום השני במונדיאל 1950 הביתי.
ביגודה פתח במרקנאסו נגד אורוגוואי, משחק שבו ברזיל הייתה זקוקה לתיקו כדי להיות אלופת העולם.
אולם, ברזיל הפסידה, מה שהפך עבור הברזילאים לטרגדיה לאומית שקיבלה את הכינוי "אסון המרקאנה".
במשחק זה ביגודה נתן תצוגה חלשה, כאשר אלסידס גיג'ה האורוגוואי עבר אותו פעמיים בשני השערים שספגה.
עם זאת, מי שנשא באשמה על ההפסד בעיניי האומה הברזילאית היה שוערה מואסיר ברבוזה.
לאחר פרישתו ב-1956 פתח עסק לתיקון רדיו.
ביגודה נפטר בשנת 2003 בעיר הולדתו בעקבות בעיות נשימה.
ביגפוט ג'וניור 2 הוא סרט קולנוע בלגי-צרפתי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה ופנטזיה, שמבוסס על הסיפור של המפלצת המיתולוגית ביגפוט.
הסרט הוקרן לראשונה בצרפת ב-5 באוגוסט 2020, ובישראל בדיבוב עברי ב-22 ביולי 2021. זהו סרט המשך של "ביגפוט ג'וניור" משנת 2017.
חודשיים אחרי שביגפוט חוזר הביתה, אדם נהיה המום מתשומת הלב שהתהילה החדשה של אביו הביאה למשפחה.
הוא גם נאבק להתוודות על רגשותיו בפני אמה, מושא אהבתו.
ביגפוט רוצה לנצל את התהילה שלו למטרה טובה.
לאחר שכמה מפגינים שולחים לו מכתב על ניסיון לעצור חברת נפט מפוקפקת באלסקה, שלדעתה יש לה אפס השפעה סביבתית על חיות הבר.
ביגפוט מחליט לנסוע לאלסקה כדי לעזור להם.
אדם עוזר לאביו על ידי העלאת סרטון תדמית לרשתות החברתיות.
חלקים של מפגינים מגיעים לתמוך בביגפוט, אבל בלילה בזמן שהוא מנסה להתבונן מקרוב בחברה לאחר ששמע רעם חזק, הוא נעלם באופן מסתורי.
אדם ואמו שלי נוסעים לאלסקה כדי למצוא ולהציל אותו יחד עם חבריהם לבעלי החיים.
בהגיעם לאלסקה, אדם ושלי נפגשים עם המפגין שראה לאחרונה את ביגפוט, ארלו וודסטוק.
שלי עוקבת אחרי ארלו למקום האחרון שראה את ביגפוט בזמן שאדם וחבריו החיות נקלעים למארב על ידי שומרים מהחברה.
הוא נמלט ונתקל בזאב שכמעט מאיים לפגוע בו, אך הוא מבצע עסקה עם אדם שיעזור לו.
הזאב מנחה אותו למקום שבו עובדת חברת הנפט לפני היציאה, מה שמתגלה כהורס את חיות הבר באמצעות פיצוצים קטנים כדי לשלוח שלוליות נפט.
אדם חוקר את הפנים ומוצא את קונור מתכנן להקים פצצה מסיבית כדי לחפור את השמן בקלות רבה יותר, שבה אדם מתחיל להקליט בטלפון שלו כדי לחשוף אותו.
לאחר מכן, אדם מקים ארלו אך מגלה שהוא למעשה עובד בחברה ואחראי לקחת את ביגפוט.
אדם בסופו של דבר נתפס ונופל לתוך המכרות.
קונור מתכונן להרוס את העמק באמצעות פצצה, כדי שיוכל לחפור את השמן הנוכחי בקלות רבה יותר.
לאחר שמצא את שלי ושחרר את אביו, אדם בורח איתם דרך המוקשים תוך כדי מארב מל"טים שנשלחו לעצור אותם, אך ביגפוט מצליח להשמיד אותם.
אדם מסתובב לאחור ומנטרל את הפצצה, אבל קונור מקבל פצצת גיבוי כדי להפעיל את הפיצוץ ולא ניתן לכבות אותה.
עד מהרה ביגפוט מצליח לאחוז בו וזורק אותו באוויר ויוצר פיצוץ אות.
קונור מתעמת איתם אבל החדשות מופיעות במסוק שראה את הפעילות כמו גם את המשטרה.
קונור מנסה להימלט, אבל הוא מפריע על ידי אייל ונזרק לשלולית שמן לצד ארלו.
כמה ימים לאחר מכן, אדם נפגש מאוחר יותר עם אמה והיא מגלה שהוא שלח בטעות סרטון חושף בפניה את רגשותיו.
הוא מזמין את אמה לצאת והיא מקבלת.
אמה מנשקת את אדם בזמן שמשפחתו המצותתת מברכת אותו.
הסרט מסתיים כשטראפר מבקש פנקייק נוסף וזה עולה על פניו, למורת רוחו.
יין ביגנאי, הוא יין פירות פיליפיני העשוי מפירות יער של עץ הביגנאי או הבגנאי המקומי (Antidesma bunius).
צבעו אדום עמוק ומעט מתוק עם ניחוח פירותי.
השינויים שחלו במאות האחרונות בביגוד המגדרי בחברה המערבית, הפכו להיות תמונת ראי לתהליכים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים בכל הנוגע למעמדה של האישה בחברה.
ככל שתפקידיה של האישה התפתחו, כך בהתאם התפתחו סגנונות הביגוד; בגדיה של האישה ביטאו תהליך העצמה או תהליך דיכוי, תהליך של יכולת השפעה על סביבתן וקבלת החלטות או קבלת תכתיבים מהמין הגברי.
במאה ה-21 הלכה והתפתחה התפיסה כי בגד הוא ביטוי לאישיות עצמית ואינו בהכרח ביטוי למגדר.
על רקע זה התפתחה אופנה "לא מגדרית", לבוש שמיועד לכולם, אשר אינו בהכרח לאישה או לגבר, כך מכנסיים אינם דווקא לגבריים וחצאיות אינן רק לנשים.
ביגוד ומגדר עד העת העתיקה
חוקרים לאנתרופולוגיה אבולוציונית מתארכים כי ראשית הביגוד של האדם הנבון (הומו ספיינס) היה לפני 70 אלף שנה.
הכסות לגוף הייתה עטיפת עלי עצים, עור ופרוות בעלי חיים שניצודו.
התיארוך נקבע על פי הימצאות כינת הגוף בפרוות מתקופה זו.
הביגוד אפשר נדידה למקומות קרים יותר, מיבשת אפריקה לעבר אירופה ואסיה.
לבוש הגבר והאישה היה דומה, שמלה או כותנת אשר שימשו ככסות והגנה מפני פגעי הטבע, , וכן .
בעת העתיקה לבשו הגברים והנשים שמלה שהייתה מעטפת לכל הגוף מהחלק העליון ועד הרגליים:
במצרים העתיקה הגברים והנשים בני המעמד הגבוה, לבשו בגד לבן ארוך, עשוי פשתה, כשההבדל היה שבשמלת הגברים היו קפלים ושמלות הנשים היו חלקות.
בתורה מוזכרים בני-ישראל: , וגם לבוש הנשים: .
ביוון העתיקה לבשו הימטיון, בגד מעטפת שהיה עשוי מפיסות בד שהיו מונחות בצורה רפויה על בגד תחתון אשר כיסה את החזה ומעט מהרגליים, וברומי העתיקה נהגו הגברים ללבוש טוגה לבנה והנשים לבשו סטולה.
שתי שמלות אלו היו ארוכות ונלבשו מעל טוניקה.
כיום, במדינות המערב השמלה היא לבושה של האישה.
ישנם גברים הנוהגים במדינות מוסלמיות (גלביה או כפתן) ללבוש שמלה, וכן במדינות בהן השמלה או החצאית (סקוטלנד) משמשת כבגד מסורתי.
שינוי משמעותי בסגנון השמלה והחצאית אירע בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הופעת אופנת המיני.
המיני סימל את הלך הרוח של תקופה שכללה מתירנות מינית, רוק אנד רול, סמים ואת המצאת הגלולה למניעת הריון.
זו הייתה תקופה של פסטיבלי רוק אנטי ממסדיים, היפים ושחרור.
השחרור בא לידי ביטוי, בין השאר, בשמלות קצרות ורגליים חשופות.
מאז שנות ה-60 חצאית המיני לא עזבה את עולם האופנה, ופעם בכמה שנים היא מופיעה מחדש בחנויות.
משנת 2022 לחצאית המיני יש נוכחות מחודשת והסיבה כנראה היא תקופת הקורונה הארוכה והרצון להפגין חיות וסקסיות בתום יותר משנתיים של מגפה עולמית.
המיני נחשב כלבוש חוצה סגנונות: מהחצאית הצבעונית והקצרצרה ועד הסגנון המאופק המתאים לנשים מבוגרות יותר.
יש הטוענים כי חצאית המיני היא חלק מערכי הפמיניזם והעצמה נשית.
בכך המיני מצטרף לחולצת הבטן שמהווה חלק מהמחאה בארצות-הברית נגד ביטול הזכות להפלות.
עד אמצע המאה ה-19 נשים נהגו ללבוש מכנסיים לא בציבור והמכנסיים שימשו אותן רק לפעולות ספורט או במשק הבית.
רק במחצית המאה ה-19, עם התפתחות תנועות הנשים לשוויון, גברה הדרישה לבגדים נוחים יותר, לא למחוכים ולא לקרינולינות, אלא למכנסיים.
את הרפורמה בלבוש יזמה אליזבט סמית' מילר, פעילה לזכויות נשים, אשר הכירה את המכנסיים התפוחים בטורקיה, אימצה לבוש זה, ונעזרה בפרסומו באמיליה בלומר בעלת כתב עת.
מכנסיים אלה כונו "מכנסי בלומר" ומאז התחילו נשות המערב ללבוש מכנסיים בפומבי.
במחצית המאה ה-20, גדל מספר הנשים שיצאו לעבוד, הן לקחו חלק במלחמות עולם וקיבלו זכות הצבעה.
השינוי בתפקידי הנשים בחברה נמשך בשנות ה-50 וה-60. נשים רבות הבינו שהן צריכות להמשיך ללבוש מכנסיים כחלק ממדי העבודה שלהן, וחלקן החלו ללבוש אותם גם מחוץ לעבודה.
בשנות ה-60 הנשים לבשו את המכנסיים עם חולצה ועניבה ובהמשך הן עברו לחולצות בסגנון רפוי ונוח.
מעצבי המכנסיים הבינו שמעבר לסגנון המכנסים יש לנשים רצון להעצמה, ביטוי עצמי ורב-גוניות.
לכן הטרנדים שמייצרים עונים למגוון רחב של העדפות ומבני גוף.
ישנם מכנסיים גבוהים ומתרחבים, מכנסיים מחויטים, סקיני, גזרה גבוהה או נמוכה, ג'ינסים או מכנסיים קצרים.
הג'ינסים עוברים שדרוג עם עיצובים חדשניים, שטיפות וקישוטים, גזרות מחויטות וקרעים.
כיסים באופנת נשים הופיעו בתחילת המאה ה-17. הם לא היו חלק מהבגד אלא נקשרו במותניים מתחת לשמלות וניתנו להסרה.
הנשים שמו בכיסים בשמים, כלי תפירה וכדומה.
החל מהמאה ה-19 התווספו כיסים לבגדי נשים ממעמד הפועלים.
כיסים אלה נתפרו כבר כחלק מהבגד אל התפרים המחברים את חלקיו.
במאה ה-20 המעיטו בהוספת כיסים לשמלות ומכנסיים כי הם "הפריעו" לצללית הבגד החלק והמרזה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הציעה המעצבת קוקו שאנל מכנסי נשים עם כיסים, אך רק בשנות ה-60 הם הפכו להיות פופולריים, וזאת בד בבד עם התפתחות רעיונות השוויון המגדרי.
בשנות ה-20 של המאה ה-21, נערכה השוואה במיטב המותגים הבינלאומיים של גודל הכיסים במכנסי ג'ינס, לנשים לעומת גברים.
הממצאים הראו כי הכיסים הקדמיים במכנסי הנשים היו קטנים ב-48 אחוז וצרים ב-6.5 אחוז בהשוואה לכיסים קדמיים במכנסי גברים.
כמו כן, רק ב-10 אחוז ממכנסי הנשים ניתן היה להכניס יד מלאה אל תוך הכיס, בהשוואה ל-100 אחוז אצל הגברים.
מאחורי נתונים אלה הסתתר מאבק ארוך של נשים לעצמאות.
הכיסים הקטנים, כך נטען, משפיעים על היכולת של נשים לנוע באופן עצמאי, הן זקוקות לשימוש של תיק על מנת לשמור בו כסף, כרטיסי אשראי ומפתחות מכונית.
מתוך הענות לרצון הנשים להתפנות בנוחות כמו הגברים, עוצבו מכנסיים עם רוכסן נוסף העובר מהמפשעה מקדימה ועד למותן מאחור.
כך מתאפשר לנשים לעשות צרכיהן מבלי להפשיל אותם.
במשך שנים רבות, עד אמצע ימי הביניים, כחול נחשב באירופה לצבע נחות ולכן שימש בעיקר לצביעת בגדיהם של בני המעמד הנמוך, שעסקו בחקלאות ובעבודות כפיים.
החל מהמאה ה-12 נהגו לצייר את מריה הקדושה כשהיא לבושה במעיל כחול או בשמלה כחולה.
החל מהמאה ה-13 מלכי צרפת לבשו גלימות בצבע כחול מלכותי ומאז הצבע אומץ על ידי גברים במעמד חברתי גבוה.
צבע זה נחשב לצבע של גבריות והוא מועדף ביותר (גם כיום) על-ידי הגברים.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 התגלו בתמנע, שבדרום הארץ, שרידי אריג הצבועים בצבע ארגמן מלכותי.
הממצאים מתוארכים לשנת 1,000 לפנה"ס, לתקופת המקרא, לימי מלכותם של דוד ושלמה.
במאה ה-19 השיוך המגדרי של צבעי בגדי ילדים: הצבע הוורוד נחשב לחזק ודומיננטי ולכן המתאים לבנים ואילו הצבע הכחול, שזוהה עם מריה, אמו של ישו, נחשב לצבע עדין וזוהה עם ילדות.
במאה ה-20 חל היפוך בתפיסת הצבע המגדרי: כחול נחשב לצבע שמתאים לבנים והצבע הוורוד נתפס כצבע של בנות.
היפוך הצבע המגדרי המשיך לעולם המבוגרים: בנים לובשים צבעים כהים, בעיקר כחול.
ואילו הבנות לובשות ורוד, כביטוי של צבעוניות מגדרית.
מקורה של חליפת העסקים המודרנית הוא בחצרות המלוכה האירופיים של המאה ה-17. הגברים נהגו ללבוש מכנסיים, מותניות ארוכות וצווארונים מהודרים - שהתפתחו להיות חליפות מחויטות, שגברים רמי מעמד לבשו במאה ה-18. החליפות נתפרו מחומרים יקרים, והעידו על מעמדו הסוציו-אקונומי של הגבר.
במחצית המאה ה-20 עיצבה קוקו שאנל חליפות לנשים שהיו יותר נוחות וגמישות, ללא קו מותן וללא כריות בכתפיים, מה שעידן את מראה החליפה.
היא עיצבה לנשים חליפת שניים ושלושה חלקים ויצרה את אופנת היוניסקס המשלבת אופנת גברים ונשים.
עד שנת 1993 נאסר על נשות הסנט בארצות הברית ללבוש חליפת מכנסיים אשר נחשבו ללבוש לא הולם.
בסוף שנת 1992 היו שש נשים במושב הסנט והן עמדו על זכותן ללבוש נוח והוא חליפת מכנסיים.
אליהן הצטרפו נשים במגזרים נוספים, מה שהביא לשינוי בקוד הלבוש.
במאה ה-21 חליפות לנשים הן לבוש המסמל שוויון וכוח.
נשים הלובשות חליפות באות לשדר שהן לוקחות חלק בעולם הגברי, כמו פוליטיקאיות, עורכות-דין ונשות עסקים.
לקנצלרית גרמניה לשעבר אנגלה מרקל, היה שלל חליפות מכנסיים במגוון גזרות ומגוון צבעים רחב.
גם הילרי קלינטון ידועה הייתה בחליפות המכנסיים שלה במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016.
בגדים תחתונים - חזיות, מחוכים ותחתונים
בתקופת הרנסאנס ציירו הציירים בוטיצ'לי וטיציאן מודלים שתיארו את הגוף האנושי כפי שהוא וכך נולד אידיאל היופי הנשי שקידש את הקווים העגולים; ההלבשה התחתונה התחילה להבליט את המיניות הנשית.
מסוף המאה ה-16 המחוך הפך לפריט חשוב במלתחה הנשית.
הוא היה עשוי מבד נוקשה ועטף את הבטן והחזה, היה מחוזק בעצמות לוויתן וחוטי מתכת שעטפו את פלג הגוף העליון והצרו אותו מאוד.
המחוכים ההדוקים לא היו נוחים ואפילו מכאיבים, אך הנשים המכובדות במאות ה-17, ה-18 וה-19 לא עסקו בפעילות גופנית או עבודת כפיים, ולכן הסכימו לקבל את אי הנוחות של המחוך בשם האופנה והנורמות החברתיות; מותניים צרות נחשבו יפות למרות הנזק שנגרם לגוף.
התחתונים החלו להתפתח בעידן התקופה הוויקטוריאנית, ממחצית המאה ה-19 ועד סופה.
המלכה ויקטוריה, חשבה שאין זה מכובד שאיברי המין יתחככו בבגדים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חל שינוי במעמדן החברתי של הנשים, הן קיבלו זכות בחירה בבריטניה ובארצות-הברית ועלה הדימוי העצמי שלהן.
המהפכה התעשייתית שהחלה כבר באמצע המאה ה-18 בבריטניה והתרחבה לאירופה וארצות-הברית, תרמה לפיתוח הטכנולוגיה של תעשיית הטקסטיל ואז גם פותחה החזייה המודרנית הנוחה, ויצרו תחתונים בגזרה קטנה.
במאה ה-20 נשים הפכו פעילות יותר בעקבות גיוסם של הגברים במלחמת העולם הראשונה והחלו לחדור לשוק העבודה.
מילוי התפקידים הגבריים בעורף דרש בגדים פרקטיים יותר וגם לבוש תחתון נוח שיוצר מבדים נושמים ואווריריים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 החזייה שטחה והצמידה את השדיים לבית החזה.
החזיות המשטיחות התאימו לסגנון האופנתי של הנשים אז, שיער קצר, לבוש קליל, עישון ומראה נערי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הוכנסו שינויים במבנה החזייה.
התחתונים נעשו צמודים יותר והבגדים התחתונים הרחבים, המשוחררים והבלתי אטרקטיביים החלו להיעלם.
ההלבשה התחתונה מלבד שימושה הפונקציונלי, נעשתה גם סקסית וארוטית.
בדומה לשמלה וחצאית שנועדו בעיקר לנשים, הלבשה תחתונה הפכה לסמל אוניברסלי לפמיניזם.
ההלבשה התחתונה מבטאת את גוף האישה ואת הגישות שלה.
כיום, הלבשה תחתונה משמשת גם כלבוש חיצוני.
לדוגמה, מקובל לראות נשים לובשות חזיות כושר במכוני כושר ובאירועי ספורט.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה בארצות-הברית הגל השני של הפמיניזם והיו מחאות בנושאים חברתיים, בדרישות שונות לגבי מוסד הנישואין, גירושין ומשמורת ילדים.
בשנת 1968 התארגנה מחאה של ארגוני נשים פמיניסטיות באטלנטיק סיטי.
המחאה התרחשה מחוץ לאולם בו התקיימה תחרות מלכת היופי.
המחאה הייתה נגד החפצת נשים ובמהלכה הוצב פח אשפה שכונה "פח החופש" ובו השליכו סממנים נשיים כמו חזיות, מחוכים, נעלי עקב וגרביונים.
התקיים ויכוח האם נשרפו חזיות והאם המעשה הוא פמיניסטי או נגדו אך התהודה התקשורתית תרמה להצטרפותן של נשים רבות לתנועות הפמיניסטיות.
ביטוי נוסף לשחרור האישה וחופש המיניות, הוא הנוהג בהופעות להשליך חזיות ותחתונים על זמרים נערצים.
לאורך ההיסטוריה, גרביים שימשו לביטוי זהות, מעמד חברתי ומגדר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גרביים הפכו לסמל של מין.
במהלך מלחמת העולם השנייה החלו ליצר גרביים אלסטיות עם ניילון שהחליף את גרבי המשי שאספקתו לא הגיעה מיפן.
בתקופה המודרנית גרביים לגברים קושרו לעיתים עם גבריות, עם צבעים כהים וסגנונות רשמיים המייצגים כוח ומעמד.
לדוגמה, גברים בדרך כלל לובשים גרביים שחורים עם לבוש רשמי כדי לשדר תחושת רצינות ותחכום ואילו הנשים השתמשו בגרביים להבעת נשיות.
ברובן לובשות גרביים עם הדפסים וצבעוניים לביטוי יצירתיות וביטוי עצמי.
לגרביים יש גם אמירה פוליטית או חברתית.
כמו צבע גרביים בצבעי הקשת להזדהות עם הקהילה ההומו-לסבית.
מכנסונים וצמודונים (טייטס) הם מכנסיים קצרים מאוד שבדרך כלל לובשות נערות ונשים צעירות.
בשנת 2020 נאסר על תלמידות על-ידי הנהלת בית-ספר ברעננה ללבוש מכנסיים קצרים מדי, בטענה שזו פרובוקציה מינית.
בעקבות האיסור קמה מחאה ואליה הצטרפו תלמידות נוספות ברחבי הארץ.
הבנות טענו לאפליה מגדרית וביקשו להשוות את אורך המכנסיים שלהן לאורך מכנסי הבנים.
עוד נטען כי אין התייחסות שווה לאיברי הגוף הנשיים והגבריים.
בשנת 2023, לאחר מאבק תקשורתי גדול בווימבלדון, הוסרה ההוראה המחייבת שחקניות טניס ללבוש מכנסונים לבנים.
השחקניות עמדו על זכותן ללבוש מכנסונים בצבעים אחרים כדי שלא יחששו מהכתמת המכנסיים הלבנים בימי המחזור שלהן.
נעלי עקב הפכו להיות במאה ה-18 פריט חובה בכל מלתחה של אישה.
נעלי העקב, כך חשבו, העידו על בגרות נשית והצלחה.
מחקרים על נעלי עקב מצאו שגברים נמשכים לנשים הנועלות נעלי עקב, וגם הנשים עצמן הרגישו מושכות יותר בנעלי עקב.
אפילו פרויד התייחס לנעליים כאובייקט פטישטי, אובייקט המוביל לגירוי מיני.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו נעלי הסטילטו בעלות עקב צר, דקיק ואורכו הגיע עד 20 ס"מ.
נעליים אלו זוהו עם מראה נשי, מסוגנן ומושך.
הן היו מאוד פופולריות והפכו לסמל לנשיות בכל העולם.
במשך הזמן נעלי הסטילטו קיבלו תדמית של פיתוי ומיניות.
במחאות נשים פמיניסטיות במאה ה-20 והמשכן במאה ה-21, הודגשה העדפת הנשים לחופש ושחרור, גם מנעלי עקב ורצון לעבור לנעלי נוחות וספורט.
בבריטניה חוקק חוק המגן על בריאותן של הנשים והאוסר על חברות לחייב נשים להגיע לעבודה בנעלי עקב.
בשנת 2016 שתי ועדות פרלמנטריות בבריטניה קבעו כי חברה שדרשה מעובדותיה להגיע בנעלי עקב, הפרה את החוק.
שנה לאחר מכן מחוז קולומביה הבריטית בקנדה ביטל את הדרישה שחייבה את העובדות לנעול נעלי עקב, בטענה שהנעליים מהוות סכנה לפגיעה פיזית וגורמות נזק לגב ולרגליים.
גם ביפן בשנת 2019 הוגשה עצומה הקוראת לבטל את קוד הלבוש המחמיר המחייב נשים לנעול נעלי עקב לעבודה ולאפשר לנעול נעליים שטוחות כמו הגברים.
בשונה ממחאת הנשים במדינות המערב, באיראן, כחלק מהדיכוי הפוליטי והאזרחי, נאסר על הנשים מטעם השלטונות, לנעול נעלי עקב וזאת בניגוד לרצון הנשים.
בשנת 2023 פורסם כי נעלי ספורט של חברות מותג כמו נייקי ואדידס עברו ליצור נעליים חסרות מגדר וכי הנעלה נייטרלית מגדרית התחילה לצבור אחיזה במיינסטרים ובאופנה היוקרתית.
נעלי כדורגל של גברים נמכרו בצבעים מושכים יותר כנעלי כדורגל לנשים, וזאת מבלי להתחשב במבנה האנטומי השונה של רגל האישה.
במותג נעלי הספורט Ida הבינו כי נעלי כדורגל לנשים המבוססות על מבנה גופם של הגברים, עלולות לגרום לסכנה בריאותית לשחקניות הכדורגל.
הכף רגל הנשית קטנה יותר, קדמת כף הרגל רחבה יותר יחסית לגברים וקשת כף הרגל הנשית גבוהה יותר.
בשנת 2020 קידמה החברה מחקר הנוגע לצרכים הביולוגים של הספורטאיות ופיתחה נעליים ארגונומיות שהטיבו עם בריאותן.
כיסוי ראש לנשים החל בימי הביניים כאשר הכנסייה קבעה שנשים צריכות להסתיר את שערן.
עד המאה ה-20 התפתחו סגנונות שונים, רחבים, עם סרטים, נוצות ופרחים, כשכובע מהודר יותר העיד על מעמדה של האישה ביחס לנשים אחרות.
בתקופת מלחמות העולם במאה ה-20 הכובעים היו צנועים יותר.
ממחצית המאה ה-20 המעצבת קוקו שאנל עיצבה כובעי נשים אלגנטיים וקטנים יותר משהיו.
הכובע בנוסף להיותו פריט אופנתי, מהווה גם כלי למחאות:
בשנת 2017 במחאת מיליוני הנשים נגד הנשיא טראמפ, שימש הכובע "פוסיהט" הוורוד עם אוזני חתול שחבשו לראשן, לומר אמירה משמעותית שנשים אינן חפץ מיני.
גם סימלה הבולט של ההפגנות נגד ההפיכה המשטרית בישראל בשנת 2023 היה לבושן של השפחות מהסדרה/ספר "סיפורה של שפחה", גלימה אדומה וכובע לבן בעל כנפיים שמוטות המסתיר חלק מהפנים.
המחאה הישראלית עם מייצג זה הצטרפה למחאות נשים ברחבי העולם.
עיתון "הגרדיאן" הבריטי הגדירו .
משנות ה-20 של המאה ה-21 ניכרת השפעת הרשתות החברתיות על אופנת הנשים החרדיות.
הן נחשפות לאתרים, מדברות ומשקיעות בבגדיהן.
גם חברות המותגים הכירו בפוטנציאל של השקעה במגזר זה.
כיום ישנה דרישה מצד הנשים החרדיות לביגוד פחות כהה ויותר צבעוני.
פעם החרדיות היו לובשות חולצות בסיס מתחת לשמלות חשופות, שהיו מיועדות לנשים חילוניות, ועכשיו ישנה העדפה לביגוד צנוע שנתפר מראש לנשים דתיות.
באופנה המותאמת לקווירים ישנו ערבוב של סגנון נשי עם סגנון גברי.
אופנת היוניסקס מאפשרת למין הנשי ולמין הגברי להציג עצמם ללא בושה וללא השתייכות למגדר.
אם לאורך ההיסטוריה הוכתב לנשים ללבוש שמלות ולגברים שצריך ללבוש מכנסיים וחולצה, הרי שאופנה זו מאפשרת לתת את חופש הביטוי לכל אחד ללא שיוך למגדר.
מריאנה ממונה (באיטלקית: Marianna Mammone; נולדה ב-10 במרץ 2000), ידועה בשם הבמה ביגמאמא, היא ראפרית וכותבת שירים איטלקייה.
ממונה נולדה בסן מישל די סרינו שבנפת אבלינו.
בשנת 2018 עברה למילאנו כדי ללמוד תכנון עירוני ב.
בגיל 13 החלה ממונה לכתוב שירי ראפ ולבצעם.
בגיל 16 פרסמה את שיריה באופן פומבי לאחר ששמעה לעצות חבריו לכיתה.
בשנת 2023 הוכרזה כאחת מהאמנים המשתתפים בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שנערך במאלמה שבשוודיה.
שירה לתחרות היה "La rabbia non ti basta", והוא הגיע בערב הגמר למקום ה-22.
לאורך ילדותה סבלה ממונה מבריונות בשל משקלה.
במרוצת השנים יצאה מהארון כביסקסואלית.