tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידיה של ה-SMB הם: ניהול כלל פעילויות הכנת התקנים ב–IEC, ניהול הקשר עם ארגונים בין-לאומיים אחרים וקבלת החלטות הנוגעות לתהליך הכנת התקנים.
הוועדה להערכת תואמות (Conformity Assessment Board - CAB) – מורכבת מיו"ר, 12 נציגים מתוך הוועדות הלאומיות, היו"ר והמזכיר של כל אחת מהמערכות להערכת תואמות (כפי שיפורט בהמשך), גזבר IEC ומזכ"ל IEC.
תפקידה הוא לנהל את כלל פעילות הערכת התואמות.
הוועד המנהל (Executive Committee - ExCo) - מורכב מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הגזבר והמזכ"ל ותפקידיו הן להוציא לפועל את החלטות הדירקטוריון ולפקח על ההתנהלות של המשרד המרכזי של IEC.
המשרד המרכזי (Central Office - CO) - הגוף הקבוע המהווה עוגן לכלל פעילויות התקינה ב-IEC בכך שהוא מדריך ומסייע לכלל הגופים לפעול בהתאם לכללים ולהנחיות.
נוסף על כך, ה-CO הוא המוציא לפועל של החלטות המועצה ושל הדירקטוריון וכל זאת תחת פיקוחו של מזכ"ל IEC.
הגופים העיקריים העוסקים בפיתוח תקנים בין-לאומיים
ועדות טכניות (Technical Committees TC\Subcommittees SC) - גוף שמוקם, על פי הצורך, על ידי ה-SMB והאחראי להכנת תקנים בתחום טכנולוגי ספציפי.
החברים בוועדה הטכנית הם נציגים שמונו על ידי הוועדות הלאומיות והם מייצגים את הוועדה הלאומית שלהם.
מתפקידיה של הוועדה הטכנית - לאשר הכנת תקנים בתחום שבאחריותה ולפקח על תהליך הכנתם.
הוועדה הטכנית מנהלת את התוכניות של קבוצות העבודה שהוקמו על ידיה.
קבוצת עבודה (Working Groups WG) – גוף שבמסגרתו מתכנסים מומחים להכנה של התקנים, בהתאם להחלטות הוועדה הטכנית שאליה הוא כפוף.
קבוצת עבודה מורכבת ממומחים שמונו על ידי הוועדות הלאומיות.
מומחים אלה אינם מייצגים את הוועדה הלאומית, אלא תורמים לעבודה בהתאם לכישוריהם ומומחיותם בלבד.
הגופים העיקריים העוסקים בהערכת תואמות
במקביל לפעילות הכנת תקנים, IEC מנהלת 3 מערכות רשתות גלובאליות להערכת תואמות.
בכל אחת מהמערכות (Systems) יש לפחות רשת אחת (Scheme), והיא מנוהלת על ידי ועדות (לכל אחת מהמערכות יש שיטות עבודה ומבנה ארגוני שונים).
המזכירויות של המערכות האלה נמצאות ב-IEC.
IECEE – מערכת להערכת תואמות לציוד ורכיבי אלקטרוטכני.
IECq – מערכת להערכת איכות לרכיבים אלקטרוניים, חומרים ותהליכים.
IECx - מערכת להערכת ציוד לאווירה נפיצה.
IEC General Meeting (בקיצור: GM) הוא המפגש השנתי של ה-IEC המיועד להיות האירוע הבין-לאומי המרכזי בתחום החשמל ואלקטרוניקה כל שנה.
המפגש השנתי אורך חמישה ימי עבודה שבהם מתקיימות ישיבות של המועצה, של הדירקטוריון, של הוועד המנהל, של הוועדה לניהול פעילות התקינה ושל הוועדה להערכת תואמות; מפגש של יושבי הראש של הוועדות הלאומיות, מפגש של המזכירים של הוועדות הלאומיות, וישיבות נוספות בהתאם לקביעת הוועד המנהל.
כדי לעמוד ביעד שקבע המשרד הראשי של ה-IEC, שהאירוע יהווה הזדמנות למפגש של המומחים והפעילים ב-IEC, ועדות תקינה רבות מקיימות באותו האתר במקביל למפגש השנתי.
מספר המשתתפים בישיבות הטכניות והניהוליות נע סביב 1,400 איש, המגיעים מיותר מ-60 מדינות.
בכל שנה ועדה לאומית אחרת מתנדבת לארח את המפגש השנתי של IEC.
אירוח המפגש השנתי נחשב כבוד לאותה מדינה, ומהווה הזדמנות לפעילים ב-IEC להיחשף לתעשייה ולעשייה הטכנולוגית באותה מדינה.
המפגש הראשון התקיים בארצות הברית בשנת 1904 והמשיך בצורה לא סדירה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
משנת 1947 מתקיימים המפגשים בתדירות של פעם בשנה.
ישראל אירחה את המפגש פעם אחת, בשנת 1966.
התועלת באירוח מפגש גדול זה טמונה ביצירת הזדמנות לתעשייה המקומית, שכן הוועדות הטכניות המתכנסות במהלך המפגש השנתי עוסקות בהכנת תקנים בין-לאומיים במגוון רחב של נושאים כגון מיקרו-אלקטרוניקה, טכנולוגיות המידע, ננו טכנולוגיה ומוצרי צריכה ואנרגיה.
המפגש מהווה הזדמנות לבעלי עניין מהתעשייה, האקדמיה וגופי השלטון הרוצים ליהנות מהתועלת הגלומה בפעילות התקינה.
התועלות שניתן להפיק מהשתתפות בתקינה הבין-לאומית הן רבות, כאשר היתרונות הבולטים הם: חשיפה למידע מוקדם לגבי התקנים העתידיים, חיסכון בתקציבי המו"פ כתוצאה מעבודת הוועדות ויצירת קשרים מקצועיים ועסקיים.
המשתתפים במפגשים שנתיים נמנים עם אחת מהאוכלוסיות הבאות:
חברים בוועדות הטכניות העוסקות בהכנת תקנים בין-לאומיים
חברי הנהלות של הוועדות הלאומיות ל-IEC של המדינות החברות בארגון
חברי הוועדות הניהול והאדמיניסטרציה של IEC
בהתאם לתקנון, מדינה המעוניינת ליטול חלק בפעילות IEC תקים ועדה לאומית לאלקטרוטכניקה (NC - National Committee), כאשר לא תהיה יותר מוועדה לאומית אחת לכל מדינה.
בנוסף, רק מדינה המוכרת על ידי האו"ם יכולה להיות חברה ב-IEC.
אין כללים רשמיים לגבי הרכב ה-NC אך בדרך כלל המזכירות של ה-NC הוא ארגון התקינה הלאומי לתחום החשמל ואלקטרוניקה.
ארצות הברית - מכון התקנים האמריקאי (ANSI)
בריטניה - מכון התקנים הבריטי (BSI Group)
גרמניה - מכון התקנים הגרמני (DIN) ואיגוד התקנים הגרמני בתחום החשמל והאלקטרוניקה (VDE)
יפן - ועדת התקנים התעשייתיים היפני
ישראל - מכון התקנים הישראלי
צרפת - האיגוד הטכני לחשמל ותקשורת (UTE)
קנדה - מועצת התקנים של קנדה
תקני IEC ממוספרים ובעלי כותרת כדוגמת "IEC 60411 Graphical Symbols".
תקנים המפותחים יחד עם ISO, משתמשים במערכת המספור של ISO והם בעלי כותרת כדוגמת "ISO/IEC 7498-1:1994 Open Systems Interconnection: Basic Reference Model".
הוועדה הטכנית המשותפת 1 ISO/IEC (ISO/IEC JTC1) מוסברת בהרחבה בערך ארגון התקינה הבין-לאומי.
הנציבות האירופית היא הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מהרשות המחוקקת של האיחוד).
נשיאת הנציבות הנוכחית היא אורסולה פון דר ליין.
הנציבות מתפקדת כממשלה ביצועית, כלומר אינה עוסקת בקביעת מדיניות-העל של האיחוד האירופי אלא מיישמת את ההחלטות שמתווה המועצה האירופית (המורכבת ממנהיגי מדינות האיחוד).
לפיכך, מצויה הנציבות במצב ביניים בין ממשלה ריבונית (כמו במשטר פרלמנטרי) לבין ממשלה במשטר נשיאותי (למשל ממשלת צרפת).
הנציבות אמונה על העדפת האינטרסים של האיחוד האירופי על פני האינטרסים של המדינות החברות באיחוד.
כך, הנציבים אינם רשאים לקבל הוראה כלשהי מממשלותיהם (שהן אלה שמינו אותם לתפקידם), וכאשר הם נדרשים להצביע על הצעות שונות בתוך הנציבות, הם עורכים הצבעה חשאית.
הנציבות משמשת כמעין ממשלה, ותפקודה כפוף לביקורת הפרלמנט האירופי, הרשאי להצביע אי אמון קולקטיבי נגד הנציבות כולה וכך לגרום לפיטוריה.
כמו כן, בית הדין של הקהילה רשאי לכפות את התפטרותו של נציב אשר מעל בתפקידו או שהפסיק להיות כשיר לתפקיד.
הנציבות מונה 27 חברים, אחד מכל מדינה החברה באיחוד האירופי, כולל נשיא הנציבות והנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון
אחד מחברי הנציבות משמש כנשיאה.
נשיא הנציבות ממונה על ידי המועצה האירופית באישור הפרלמנט האירופי לכהונה בת 5 שנים, עם אפשרות הארכה אחת לכהונה נוספת בת 5 שנים.
הנשיא רשאי למנות לו סגנים לפי שיקול דעתו, ובדרך כלל יש כמה סגני נשיא בנציבות.
הנציג העליון, לעומת זאת, הוא סגן נשיא מכוח תפקידו מרגע שאושר על ידי הפרלמנט.
מבין סגני הנשיא, לרבות הנציג העליון, ממנה הנשיא "סגן נשיא ראשון" שמשמש כממלא מקומו בעת היעדרותו.
הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ וביטחון
בעל תפקיד מרכזי אחר בנציבות הוא הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שתפקידו העיקרי מקביל לזה של שר חוץ.
הנציג ממונה על ידי המועצה האירופית בהסכמת נשיא הנציבות, וזקוק לאישור הפרלמנט כדי להפוך לחלק מן הנציבות.
תקופת כהונתו היא 5 שנים.
הנציגה העליונה הנוכחית היא קאיה קאלאס.
יתר חברי הנציבות נקראים "נציבים", וכל אחד מהם מחזיק בתיק ממשלתי, בדומה לשרים.
הנציבים ממונים על ידי ממשלות המדינות החברות באיחוד, אך חלוקת התיקים הממשלתיים היא בסמכות הנשיא, ולכן בדרך כלל כל ממשלה ממנה נציב בתיאום עם נשיא הנציבות.
הנציבות כולה זקוקה לאישור הפרלמנט האירופי כדי לפעול, ולשם כך נערכים בפרלמנט שימועים לנציבים-המיועדים.
רשימת התיקים של הנציבים היא דינמית, ומשתנה עם השנים ובפרט עם הצטרפותן של מדינות חדשות לאיחוד - דבר הדורש את הרחבת חברי הנציבות.
רשימת התיקים נכון להיום היא:
סגנית הנשיא למדיניות חוץ וביטחון
סגנית הנשיא לתקציב ומשאבי אנוש
סגן הנשיא לענייני תעסוקה, צמיחה כלכלית, השקעות ותחרותיות
סגן הנשיא למטבע האירו ודיאלוג חברתי
סגן הנשיא לשוק הדיגיטלי המשותף
הנציב לענייני שיתוף פעולה בינלאומי, תגובת סיוע ומשבר הומניטריים
הנציב לענייני חינוך, תרבות, מדיניות לשוניות ונוער
הנציב לענייני התרחבות ומדיניות כלפי השכנות
הנציב לענייני תעסוקה, שירותים חברתיים, וניידות מקצועית
הנציב לענייני תעסוקה, רווחה ושילוב
הנציב לענייני מחקר, חדשנות ומדע
הנציב לענייני מיסוי ומכס, ביקורת ומניעת הונאות
הנציב לענייני משפט, צרכנות ושיוון בין המינים
הנציבות האירופית, היא למעשה הכוח הביצועי הראשי של האיחוד, והנציבות מתפקדת כמעין ממשלה של האיחוד.
בנציבות מועסקים כעשרים אלף עובדים, בעיקר בבריסל ובלוקסמבורג.
הנציבות מחולקת למשרדים ממשלתיים שונים (Directorate-General) כגון חקלאות, תרבות וחינוך, בדומה לחלוקה הנהוגה בממשלות של מדינות לאום מודרניות.
מבין שלושת חלקי הרשות המחוקקת של האיחוד, המורכבת מהנציבות, מהפרלמנט האירופי (הבית התחתון) וממועצת האיחוד האירופי (הבית העליון), הנציבות היא יוזמת החקיקה העיקרית.
לעומתה, למועצה יש סמכויות מצומצמות להצעת חקיקה, ואילו הפרלמנט אינו רשאי ליזום חקיקה כלל.
על-פי רוב, הצעת חוק מגיעה מן הנציבות האירופית, והוא מאושר רק לאחר שמושגת הסכמת הפרלמנט והמועצה.
הנציבות האירופית מהווה גוף פוליטי ביצועי בן-כלאיים המשלב בו זמנית סמכויות של חקיקה, ביצוע ואף פיקוח במסגרת האיחוד האירופי.
ככזו, הנציבות אמורה ליזום חקיקה למועצה ולפרלמנט ואף להיות אחראית ליישומה.
תפקידה המרכזי של הנציבות הוא הצעת הצעות חקיקה והצעותיה הן שמקדמות את פעילות מוסדות האיחוד.
להצעות אלה ישנה חשיבות רבה כיוון שאישורן הסופי משמען קבלת חוקים חדשים באיחוד אשר מחייבים את כל המדינות החברות.
ברגע שמתקבלת החלטה להעביר תחום מסוים לסמכות חקיקה של הנציבות ומוסדות האיחוד, המדינות מפסיקות לחוקק באותו תחום באופן עצמאי.
לפיכך, כל מדינה שמצטרפת לאיחוד מקבלת על עצמה את חוקי הקהילה האירופית ומשנה את החקיקה שלה בהתאם.
תפקיד נוסף המוטל על הנציבות הוא אכיפת החקיקה על המדינות.
הנציבות מפקחת על יישום החוקים במדינות ובידה הסמכות לתבוע מדינה שמפרה את החוק בפני בית המשפט של האיחוד.
בפועל, רמת הציות למשפט האיחוד ולחוקיו היא גבוהה.
סמכות הפיקוח של הנציבות האירופית באה לידי ביטוי במתן כוח לנציבות להגיש תובענה לבית הדין האירופי לצדק, כנגד כל מדינה החברה באיחוד האירופי, אשר הפרה הוראה הכתובה באחת האמנות או כל דין אחר של האיחוד האירופי.
על הנציבות נמתחת ביקורת נוקבת מעת לעת בטענה שמדובר בנציבים שמונו בהמלצת הממשלות של המדינות החברות, ואשר קיבלו את אישור הפרלמנט האירופי, מבלי שעמדו לבחירה דמוקרטית.
"הנציב העליון" (1966) הוא ציור מאת הצייר הישראלי אריה ארוך.
העבודה, המצוייה באוסף מוזיאון ישראל נחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הצייר.
ארוך העניק את הציור במתנה למוזיאון ישראל, לאחר שווידא כי וילם סנדברג ויונה פישר, אוצר המוזיאון, מעריכים את היצירה.
בציור "הנציב העליון" השתמש ארוך בדימוי של הרברט סמואל, הנציב העליון הבריטי הראשון בארץ ישראל.
הדימוי מצוטט מתוך שטיח אמנותי שנוצר בקהילה הציונית בעיראק בשנת 1928 והיה מצוי באוספו של הצייר.
בשטיח, מופיע הנציב לבוש חליפה כחולה ועליה סרט אדום אלכסוני.
על ברכיו הוא מחזיק כובע שעם בהיר.
הנציב מתואר כדיוקן כפול, בצבע שחור, על ידי שימוש בסימטרית מראה, כבמעין "שכפול".
ארוך מיקם את הדמות בפינתו של ריבוע כחול-שחור, המשורטט בפינתו העליונה של הציור.
לצד הריבוע מופיעות שתי צורות דמויות מלבן - בצבע כחול ואדום - וכן שרבוטים וכתמים אחרים בסגנון מופשט.
לציור קיימות שתי גרסאות נוספת, מאוחרות יותר, הדומות זו לזו.
האחת, המצויה באוסף משה ורוזיטה סימון, ומכונה "הנציב העליון" או "מתווה לדיוקן סר הרברט סמואל" (1970) ואילו השנייה נמצאת באוסף פרטי.
הציורים עשויים בפסטל שמן על גבי גיליון נייר כמעט רבועי, ומופיעה הדמות של הנציב העליון באופן סכמטי פחות וקרוב יותר אל הדמות המתוארת בשטיח.
הדמות מתוארת ללא הכפלה כשלצידה קו מתאר כפול של פרופיל בצבע אדום וכחול.
במאמרו "ירושלים של אריה ארוך: בין 'רחוב אגריפס' לבין 'הנציב העליון'" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין "הנציב העליון" לבין ציור נוסף ומוקדם יותר של ארוך - "רחוב אגריפס" (1964).
עומר ציין כי שני הציורים עוסקים בדמות של סמכות זרה בארץ ישראל.
"רחוב אגריפס" עושה זאת על ידי הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני.
אגריפס, טוען עומר, מהווה תזכורת ל"שקט שלפני הסערה" של חורבן ירושלים.
בנוסף, עומר מביא את הערכתו ההיסטורית של מיכאל אבי-יונה כי ההתרחקות ממורשתו של אגריפס, היא זו אשר שמרה ועיצבה את תודעתו של העם היהודי.
גדעון עפרת הציע בספרו "בספרייתו של אריה ארוך" (2001) קישור איקונוגרפי למוטיב של שילוב הצבע האדום לכחול, המופיע ברבים מציוריו של ארוך.
על פי עפרת צירוף זה מאזכר חיבור בין גבר לאישה והוא מלווה גם באסוציאציה של סמכות צבאית.
פרשנותו של עפרת אף מרחיקה ומציעה לקרוא את מוטיב הכפלת הדמויות אצל ארוך כביטוי של היחס בין רוח לחומר, הקשורה באיקונוגרפיה הנוצרית לצבעים אלו.
הנציבות נוסדה בשנת 1958 על ידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות ובהמלצתה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
מטה הנציבות שוכן באדיס אבבה, בירת אתיופיה, וכפופות לו חמש נציבויות אזוריות:
תוכנית "שותפות חדשה לפיתוח אפריקה" (New Partnership for Africa's Development) ומיזוג אזורי
קומפלקס מטה הנציבות המכונה "אולם אפריקה" שוכן סמוך ממזרח לכיכר מסקל במרכז אדיס אבבה.
המבנה הוקם בשנת 1961 בידי אדריכלים איטלקים, והאמן האתיופי אפוורק תקלה עיצב בו חלון מזכוכית צבועה בשטח של 150 מ"ר, המכונה "אפריקה: עבר, הווה ועתיד".
החלון שתופס קיר שלם הוא אחד מיצירות הזכוכית הצבועה הגדולות בעולם.
אדאבאיו אדדג'י עמד באש הארגון בשנים 1975-1991.
הנציגות הארצית של יהודי גרמניה , בשמה הרשמי: נציגות הרייך של יהודי גרמניה בתקופת המשטר הנאצי, הייתה ארגון גג שהוקם ב-17 בספטמבר 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון, במטרה להקיף את כל תחומי החיים הפנימיים של יהודי גרמניה ולייצגם כלפי השלטונות.
הארגון פורק ב-1939 על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך.
לכל אורך תקופת קיומה של הנציגות עמד בראשה הרב ליאו בק.
יהדות גרמניה הנאצית מנתה בתחילה כ-550,000 יהודים, שרובם עסקו במסחר והתגוררו בערים הגדולות.
יהודי גרמניה הוותיקים היו מעורים באופן עמוק בתרבות, בחיי האקדמיה, האמנות, הכלכלה, והפוליטיקה של גרמניה ומרביתם זיהו את עצמם כבני הלאום הגרמני.
הקהילה היהודית בגרמניה הורכבה מקבוצות רבות ושונות שלעיתים אף לא היה להן שום דבר משותף (מה שהקשה גם על יצירת תגובה אחידה למדיניות האנטישמית של הנאצים): ליברלים חילוניים ששאפו להיטמע בחברה הגרמנית, דתיים אורתודוקסים שחיו באורח חיים נבדל וציונים ששאפו לטפח את יהדותם ולעלות לארץ ישראל בבוא היום.
המדיניות הנאצית, כפי שבאה לידי ביטוי בפעולות שונות בשנים 1933-1939, יצרה בלבול ומבוכה רבה בקרב היהודים.
העובדה שהיהודים היו מעורים בתחומי הכלכלה והתרבות בגרמניה, העצימה את ההלם והקושי להתמודד עם השינויים הללו, ולכן התגובה למדיניות הנאצית לא הייתה אחידה, כפי שיתואר בהמשך.
חלק מיהודי גרמניה התקשו להאמין כי בארץ תרבותית ונאורה כגרמניה גילויי האנטישמיות יימשכו לאורך זמן.
הם חיו באשליה לפיה הם משולבים היטב באוכלוסייה הגרמנית ולכן אף ששערי גרמניה היו פתוחים להגירה חופשית הם האמינו שהסערה תחלוף כפי שהיה בעבר עם גילויי האנטישמיות ולכן הם נשארו בגרמניה.
חברי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית האמינו כי יש להימנע מהגירה בכל מחיר וכי יש לבטל את הניסיון לבודד את היהודים.
עיקר פועלם היה בתחום המשפטי בניסיון לשמר את הזכויות המשפטיות של הקהילה היהודית (בדרך כלל ללא הצלחה).
הברית הארצית של חיילי החזית היהודים (Reichsbund Juedischer Frontsoldaten) הייתה ארגון של חיילים יהודים שלחמו במלחמת העולם הראשונה, כ-16,000 במספר.
הברית הדגישה את עברם הצבאי של חבריה ותרומתם לגרמניה, הברית ניסתה לפעול למען עצמם ובני משפחותיהם וכל עוד היה הנשיא פאול פון הינדנבורג בחיים, הם הצליחו להיעזר בו ולהשיג לעצמם הקלות.
אך עם מותו ובייחוד עם פרסום חוקי נירנברג ב-1935, נכשל ניסיון זה והלך מצבם והורע.
התאחדות ציוני גרמניה (ZVfD, Zionistische Vereinigung für Deutschland) ייצגה את הציונים שלא ראו עצמם כחלק מהעם הגרמני ושאפו לחידוש הלאומיות היהודית (עלייה לארץ ישראל).
מטרת ההתאחדות הייתה לזרז הגירה יהודית לארץ ישראל.
עם זאת, ההתאחדות התנגדה להגירה בלתי מאורגנת ולכן שאפה להגיע עם ממשלת גרמניה להסדר שיאפשר הגירה יהודית לארץ ישראל לכל מי שיחפוץ בכך, אך גם יאפשר לאלה המעוניינים להישאר בגרמניה, להמשיך להתקיים כמיעוט בעל זכויות משפטיות.
על לקדם זאת, פעלו חברי ההתאחדות בקרב צעירים יהודים, כשהקימו חווה להכשרת צעירים לעבודה חקלאית ובמסגרת זו הוקמה תנועת "עליית הנוער" (Kinder-und Jugend-Alijah).
עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ב-1933, לא היה ליהודים ארגון כולל שיתמודד עם הבעיות החמורות שחוו תחת המשטר הנאצי החדש ורבים בקהילה היהודית טענו שיש להתלכד ולחזק את המסגרת הקהילתית, כך שתוכל לייצג היטב את היהודים בפני השלטון.
ב-17 בספטמבר 1933 התלכדו ארגונים יהודים שונים ברחבי גרמניה לנציגות ארצית אחת, על מנת לחזק את הארגון הפנימי וליצור הערכה מחודשת של יהדות גרמניה ותגובתה אל מול המדיניות האנטישמית של הנאצים.
הנציגות המרכזית של יהודי גרמניה נוסדה ב-17 בספטמבר 1933 כשברלין נקבעה כמטה הארגון.
הארגון פעל כשדולה ייצוגית של היהודים בגרמניה ופעלה בשתדלנות מול השלטונות, היא יוצגה על ידי נשיא האגודה הרב ליאו בק שהיה רבהּ של ברלין ואישיות מוערכת מאוד בקרב היהודים בגרמניה, כאשר ליושב ראש ההנהלה שלה נבחר אוטו הירש.
כמה קבוצות של יהודים אורתודוקסים, אנשי האיגוד הארצי של יהודי גרמניה ופלג של הציונות רוויזיוניסטית, לא הצטרפו לאגודה.
עם זאת, הנציגות הקיפה כמעט את כל הארגונים היהודיים הגדולים שייצגו את כל הקהילות הדתיות הגדולות.
משימות המפתח כללו תמיכה ביהודים קשיי יום תוך הענקת עזרה סוציאלית והכשרה חקלאית עבור אלה שהתכוונו להגר אל ארץ ישראל.
כמו מחוקי הגזע של נירנברג שנחקק ב-1935, פגעו בשתדלנות היהודית אל מול שלטונות הרייך והמטרות השתנו - הארגון החל לחפש אחר פתרונות פנימיים, אלטרנטיביים, למצבם הנואש של היהודים.
הנציבות ארגנה מחאה נגד חוקי נירנברג ונגד הפרסומים האנטשמיים ומעשי הטרור נגד היהודים.
אך הגרמנים התעלמו לחלוטין מנציגות זו.
בשנת 1938, הארגון נחלש מאוד בשל האיסור על יהודים להחזיק רכוש ובפברואר 1939, הארגון התקשה מאוד לפעול וביולי אותה שנה, המשרד הראשי לביטחון הרייך הורה על פירוק הארגון בשל פעילותו הלא חוקית, מאחר שיהודים כבר לא הוכרו כאזרחי המדינה.
את הארגון הזה החליפו הגרמנים בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, ארגון שנועד לסייע לגרמנים להמשיך בביצוע מטרות המשטר בכל הנוגע ליהודים - גרימת הגירתם והחרמת רכושם.
היום המועצה המרכזית של יהודי גרמניה והלשכה המרכזית לרווחה של יהודי גרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland) פועלים כארגון הגג וארגון הסיוע בהתאמה, של יהודי גרמניה.
תגובותיה של הנציגות הארצית של יהודי גרמניה התבטאה במספר תחומים:
ילדי גרמניה היהודים סבלו בבתי הספר מהשפלה, התעללות ואפליה וגם מורים יהודיים פוטרו ממשרתם וחיפשו פתרון למצבם.
הוחלט להקים מסגרות לימוד יהודיות נפרדות עבור הציבור היהודי על מנת להתמודד עם המצב.
האווירה בבתי הספר היהודיים הייתה קשה, אך שררה בהם הרגשה של תמיכה הדדית.
הנציגות הארצית והקהילות היהודיות השקיעו רבות בכתיבת תוכניות לימוד בעלות תכנים יהודיים, הכשרה מקצועית והשכלה כללית.
נפתחו בתי ספר תורניים ובתי ספר יהודיים שלימדו עברית, היסטוריה יהודית, היסטוריה של ארץ ישראל ולימודים כלליים.
בנוסף, מרטין בובר, פילוסוף ופרופסור ליהדות, שפוטר מעבודתו באוניברסיטת פרנקפורט, הקים את הארגון להשכלת מבוגרים והוא פעל לביסוס היהדות בקרב מבוגרים באמצעות קריאת התנ"ך ולימוד מחשבת ישראל.
בין יתר פעילויותיה בתחום זה, נשאה הנציגות ברוב הוצאותיו של בית המדרש למורים בווירצבורג.
בשל נידוי אמנים יהודים ממסגרות התרבות של גרמניה וסילוק יהודים ממוסדות חברה ותרבות, נוצר צורך להקים מסגרת תרבותית יהודית ועצמאית.
כך הוקם כבר ב-1933 האגודה לתרבות יהודית שבמסגרתה אמנים יהודים יצרו והופיעו בפני הקהל היהודי (משפחתה של חנה מרון הייתה דווקא מהאמנים היהודים הראשונים שהריחו את הסכנה ונמלטו).
הוקמו תיאטרון, אופרה ותזמורות סימפוניות.
הנציגות אף סייעה גם בהוצאה לאור של עיתונים יהודיים וספרות יהודית.
מצבם הכלכלי העגום של יהודי גרמניה, עורר צורך לספק להם עזרה סוציאלית במסגרת הקהילה היהודית.
הוקמו לשכות תעסוקה והסבה מקצועית ליהודים שפוטרו ממשרותיהם במסגרת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
הוקם גם פרויקט תמיכה לנזקקים שכלל הקמת בתי תמחוי ועוד.
הוענק סיוע לקשישים וחולים ותמיכה ליתומים, אלמנות ויהודים אחרים.
התרומות למען מטרות אלה גויסו מבעלי אמצעים בקרב הקהילה היהודית בגרמניה.
כמה מיהודי גרמניה שהבינו את גודל הסכנה החליטו לעזוב את גרמניה.
חלק מההגירה הייתה מכוונת למדינות אחרות במערב (כמו צרפת וארצות הברית) וחלקה הייתה מכוונת על ידי נציגי התאחדות ציוני גרמניה - שראו בעלייה לארץ ישראל את הפתרון הנכון.
ההכשרה לעלייה נעשתה במסגרת עליית הנוער.
מ-1933 ועד 1935: בתקופה זו יהודים רבים יכלו להגר עם כל רכושם ואכן כ-60,000 יהודים שפוטרו מעבודותיהם (עובדי מדינה, אמנים, רופאים, סוחרים ועוד) או שחששו בשל עברם הפוליטי, עזבו את גרמניה.
בין הסוכנות היהודית בארץ ישראל ובין הממשלה הנאצית נחתם הסכם העברה באוגוסט 1933 שאפשר ליהודי גרמניה להגר לארץ ישראל תוך הוצאת חלק מרכושם מגרמניה, בתמורה התחייבו המוסדות הציוניים לרכוש סחורה גרמנית, כשהתחייבות זו עמדה בסתירה לחרם הכלכלי שהטילו היהודים בעולם על גרמניה ועוררה ביקורת וויכוח קשה בקרב ארגונים יהודיים שונים.
מ-1935 ועד 1938: בעקבות חוקי נירנברג היגרו מגרמניה כ-70,000 יהודים נוספים, כשהמכשול המרכזי שעמד בפני המבקשים להגר היה חסימת שערי ההגירה על ידי מדינות בעולם וסגירת שערי ארץ ישראל על ידי הבריטים.
מכשול נוסף היה מניעת יציאתם של יהודים מגרמניה בידי השלטונות מטעמים כלכליים - כל יהודי שחפץ לעזוב את גרמניה התחייב להשאיר את כל רכושו מאחור ולהפקידו בידי השלטון הנאצי.
באותה עת הייתה גם תופעה של יהודים שבאו לארץ ישראל וכשראו את המצב קשה בארץ ישראל חזרו לגרמניה.
מ-1938 ועד 1939: מרבית יהודי גרמניה קיוו ב-1938 כי ניתן יהיה להתמודד עם המצב הקיים ופעילותם התמקדה בחיזוק מסגרות החיים היהודיות והפנימיות.
רובם טרם השכילו להבין את ההגירה כפתרון מציאותי מכמה סיבות: קושי בהתנתקות ממשפחה ותרבות, קשיי התאקלמות ומיעוט אפשרויות ההגירה.
1938 הייתה שנת מפנה כשבעקבות ההקצנה במדיניות הנאצית כלפי היהודים והאלימות הגלויה, אבדה תחושת הביטחון ונהרסה התשתית הקהילתית.
כתוצאה מכך החלה בריחה המונית מגרמניה לכל מקום שהסכים לקלוט מהגרים.
בעקבות פוגרום ליל הבדולח הובהר ליהודים מצבם החמור והנואש ולכן בתקופה זו נמלטו מגרמניה כ-70,000 יהודים וסך הכל מ-1933 ועד 1941 נמלטו כ-400,000 יהודים סך הכל וכ-100,000 מיהודי גרמניה מצאו את מותם במדינות אירופה שאליהן ברחו ושנכבשו על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ארגונים יהודיים דוגמת עליית הנוער בגרמניה פעלו להכשיר יהודים לקראת עלייתם ארצה.
עליית הנוער פעל במסגרת התנועה הציונית והתאחדות ציוני גרמניה ודאג להעלאתם של ילדים ונוער מגרמניה לארץ ישראל ללא הוריהם, כאשר אלה התנגדו לעלות לארץ ישראל.
הארגון אג ללימודיהם ולהכשרתם בקיבוצים ובמושבים בארץ ועד שנת סוף 1939 עלו באמצעות "עליית הנוער" כ-500 ילדים ונוער מגרמניה ואוסטריה.
מפעלו המחקרי של גרשם שלום זכה להערכה רבה הן בחייו והן לאחר מותו.
בימי חייו בא הדבר לידי ביטוי במספר הגדול של ועדות ומוסדות מחקר שעמד בראשם או בהם היה חבר, בפרסים הרבים בהם זכה ובאוניברסיטאות הרבות בעולם אליהן הוזמן להרצות.
לאחר מותו, מתבטא הדבר בדרכים הרבות בהן הונצח מפעלו האקדמי ואף בשפע הפרסומים הנוגעים לא רק למחקריו אלא גם לחייו האישיים וליחסיו עם הסובבים אותו, למשפחתו, לחוקרים ידועים ולאנשי ציבור שונים.
עם מותו, בשנת 1982, נערך ערב לזכרו ויצאו לאור ספר וכן מספר רשימות המתארות את חייו ואת מפעלו.
בשנים הראשונות שלאחר מותו, נקראו על שמו רחובות בערים שונות וכן מספר מוסדות מחקר.
במהלך השנים שלאחר מכן, נערכו מספר כנסים בינלאומיים וערבים נוספים לזכרו, ונוסד על שמו פרס גרשם שלום לחוקר או לחוקרת מצטיינים.
ספריית גרשם שלום שבתוך הספרייה הלאומית, מכילה את אוסף הספרים שאסף שלום במהלך חייו, נחשבת לאחת הספריות המקיפות בעולם בתחום הקבלה.
בנוסף, ממשיכים לצאת לאור פרסומים חדשים בקשר אליו, חייו האישיים, או מחקריו, כמעט מדי שנה, ויפים לעניין זה דבריו של תלמידו, פרופ' יוסף דן, שכתב בשנת 2010:
הקמת מוסדות מחקר וספרייה על שמו
הקמת הקתדרה לחקר הקבלה על שם גרשם שלום במכון למדעי היהדות, באוניברסיטה העברית.
חנוכת הקתדרה נערכה בי"ד בסיוון ה'תשמ"ג, 26 במאי 1983.
הקמת המרכז לחקר הקבלה על שם גרשם שלום בספרייה הלאומית, בשנת 1983.
הקמת אוסף שלום בספריה הלאומית, המבוסס על ספרייתו בתורת הסוד היהודית, בשנת 1987.
ביום ד' באדר תשמ"ג, 17 בפברואר 1983, נקרא לזכרו רחוב בקרית האוניברסיטה העברית, בהר הצופים.
רחובות הקרויים על שמו נמצאים גם בערים תל אביב ובאר שבע.
בנוסף, ידוע הבית בו התגורר, ברחוב אברבנאל 28, בשכונת רחביה בירושלים, כבית גרשם שלום.
שלום התגורר בבית בשכירות, משנת 1936 ועד למותו, בשנת 1982.
המרכז לחקר קבלה ע"ש שלום, במימון קרן בוש בגרמניה, יזם סדרת כנסים בינלאומיים בנושאים שונים בתורת הסוד היהודית.
הכנסים נערכו עד כה בחודשים פברואר או דצמבר, אחת לשנתיים לערך, לזכרו של שלום.
מרבית ההרצאות שנישאו בכנסים אלה יצאו לאור מאוחר יותר בקובצי מחקר (הכנסים שנערכו בישראל התפרסמו במסגרת כתב העת: מחקרי ירושלים במחשבת ישראל).
עד עתה נערכו הכנסים הבאים:
הכנס הראשון נערך בירושלים, בפברואר 1984, בנושא: המיסטיקה היהודית הקדומה.
הכנס השני נערך בירושלים, בתאריכים 18 - 20 בפברואר 1986, בנושא: ראשית המיסטיקה היהודית באירופה.
הכנס השלישי נערך בירושלים, בתאריכים 16 - 18 בפברואר 1988, בנושא: ספר הזוהר ודורו.
הכנס הרביעי נערך בירושלים, בתאריכים 12 - 14 בפברואר 1991, בנושא: קבלת האר"י.
הכנס השביעי בירושלים וחיפה, בתאריכים 8 - 10 בדצמבר 1997, בנושא: התנועה השבתאית ושלוחותיה.
כנסים נוספים שנערכו לזכרו של שלום:
הכנס הבינאוניברסיטאי החמישי של החוגים למחשבת ישראל, מוקדש לזכרו של גרשם שלום, במלאת שנה לפטירתו.
הכנס נערך בחודש אדר תשמ"ג.
כנס נוסף נערך בירושלים, בתאריכים 1 - 3 במרץ 1987, בנושא: ההיסטוריה של המיסטיקה היהודית.
את הכנס יזמו המרכז לחקר קבלה ע"ש שלום, החוג למחשבת ישראל של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
כנס לציון 30 שנה לפטירתו: "בתוככי ירושלם", התקיים בימים 12 - 13 במרץ 2012, בספרייה הלאומית.
כנס לציון 30 שנה לפטירתו: "Gershom Scholem Summer Conference", יוניברסיטי קולג' לונדון, 17-19 יוני, 2012.
תערוכת זיכרון במלאת חמש שנים לפטירתו של שלום ולציון העברת ספרייתו לבית הספרים הלאומי (כיום הספרייה הלאומית), בשנת 1987. התערוכה התקיימה באולם ברמן, בספרייה הלאומית, מיום 1 במרץ 1987 ועד ליום 30 ביוני 1987, והוצגו בה כ-420 פריטים הקשורים לחייו ולמפעלו של שלום.
לאחר התערוכה פורסם הקטלוג שלה, במהדורה דו-לשונית, בשפות העברית והאנגלית.
בנוסף, יצא לאור קטלוג, בן שני כרכים, המפרט את תוכנה של ספרייתו.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים קיימה מספר ערבים לזכרו של שלום, כדלקמן:
ביום 23 במרץ 1982, ביום השלושים למותו של שלום, התקיים ערב לזכרו.
ההרצאות תורגמו לאנגלית, בספר: Paul R.
ביום 22 בפברואר 1989 התקיים ערב לציון שבע שנים למותו.
יוסף דן הרצה על "סוד האלוהות של יורדי המרכבה".
ביום 22 בפברואר 1990 התקיים ערב לציון שמונה שנים למותו.
אפרים אורבך נשא דברי פתיחה ורחל אליאור הרצתה על "בין 'התפשטות הגשמיות' בין 'אהבה בגשמיות' - הקיטוב בין התפיסה הרוחנית לבין המציאות החברתית בהויה החסידית".
ביום 25 בפברואר 1992 התקיים ערב לציון עשר שנים למותו.
יוסף בן שלמה הרצה על "היסודות הפילוסופים בקבלה על-פי פירושו של גרשם שלום".
ביום 14 בפברואר 1993 התקיים ערב לציון אחת עשרה שנים למותו.
יהודה ליבס הרצה על "זוהר וארוס".
ביום 20 במרץ 2007, התקיים ערב לציון 25 שנים למותו.
השתתפו: משה אידל (יושב ראש), שפרה אסולין, סטיבן אשהיים ויהודה ליבס.
יהודה ליבס הרצה על "מעמד השבתאות בדת ישראל: עיון נוסף".
בשנת 1991, החליטה האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, אשר שלום היה ממקימיה ונשיאה השלישי, על הענקת פרס מחקר על שמו.
אחת לארבע שנים לערך, מעניקה ועדה מיוחדת שממנה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים את פרס גרשם שלום, בסכום של 45,000 ש"ח, לחוקר או לחוקרת מצטיינים בתחום הקבלה.
הוצאה מחודשת של מחקריו, יומניו ותכתובותיו
הוצאת עם עובד, הוצאת מאגנס, מכון בן צבי והוצאות ספרים נוספות, בישראל ומחוצה לה, עוסקות זה שנים בהוצאה מחודשת וההדרה של כל מחקריו של שלום.
בתאריך 14 באוגוסט 1992, כעשר שנים וחצי לאחר מותו של שלום, יצא לאור ספר הזוהר של גרשם שלום, עם הערות בכתיבת ידו (יוזעפאף תרל"ג 1873), ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ב-1992. המדובר במהדורת צילום מוגדלת של ספר הזוהר, והיא בת שישה כרכים.
המהדורה כוללת את מרבית ההערות שכתב שלום על הזוהר ובקשר אליו, החל משנת 1915, השנה בה רכש את הספר, ועד למותו.
את ההערות נהג שלום להוסיף בצדי הדפים ובין השורות, אך משהגיע מספר ההערות למאות רבות ומלאוּ בהן הדפים, נכרך הספר מחדש, ודפים ריקים הוספו בין דף לדף.
במהלך השנים מלאו גם דפים אלה בהערות רבות ולפיכך הוכנסו בין הדפים פתקאות ורשימות נוספות.
חשיבותו של מפעל זה טמונה בעובדה ששלום מעולם לא פרסם מחקר מקיף על הזוהר, ויש אפוא בהערות אילו תרומה משמעותית להבנת משנתו בקשר לזוהר.
מפעל נוסף, ששלום עצמו החל בו עוד בחייו, היא ההוצאה לאור של יומניו האישיים וכן של התכתובות שהחליף עם חוקרים ואישים נוספים.
מחקרים וספרים לזכרו, על חייו ותורתו
כבר בימי חייו נתפרסמו שישה ספרים לכבודו של שלום.
לאחר מותו, נכון לשנת 2012, יצאו לאור תשעה ספרים בעברית ושני ספרים באנגלית, לזכרו.
מאז מותו ומדי שנה, מתפרסמים עשרות מחקרים, מאמרים וספרים, בעיקר בעברית, אנגלית וגרמנית, על חייו, הגותו הפילוסופית, מחקריו בכל ענפי המיסטיקה היהודית, ספרייתו בתורת הסוד, תרומתו לפופולריות של לימודי הקבלה ומדעי היהדות ויחסיו וחליפת המכתבים שניהל עם חוקרים רבים.
"דברי שלום" או "חיי מוהר"ש" ליוסף וייס (חיבור סאטירי)
החל משנות הארבעים, אסף יוסף וייס, חוקר החסידות הנודע ותלמידו של שלום, סיפורים ואנקדוטות משעשעים מחייו של שלום.
את הרשימות כתב וייס בסגנון ספרות השבחים החסידית ובפרט סגנון הכתיבה של רבי נתן מנמירוב, סופרו של רבי נחמן מברסלב.
עם זאת, בניגוד לכותבים החסידיים, נלווה לחיבורו צד סאטירי וייתכן כי בכך ניסה וייס לשלב בין יחס ההערצה שחש כלפי מורו ובין יחס הביקורת שביקש למתוח על חלק מאורחותיו.
שלום היה מודע לעיסוקו של וייס בנושא ואף גילה עניין ברשימות לאחר מותו של וייס.
אנקדוטה אחת מתוך הרשימות פורסמה בשנת תשמ"ט על ידי ההיסטוריון יעקב כ"ץ.
הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון הוא האחראי העיקרי על תיאום וייצוג מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי.
הנציג העליון הוא אחד מסגני נשיא הנציבות האירופית ועומד בראש שירות פעילות החוץ האירופי (משרד החוץ של האיחוד) ובראש מועצת שרי החוץ של האיחוד.
המשרה בצורתה הנוכחית קיימת מ-1 בדצמבר 2009.
באמצעי התקשורת בישראל מכונה הנציג העליון "שר החוץ האירופי", "שר החוץ של האיחוד האירופי" ואף "שר החוץ של אירופה".
הנציגה העליונה הנוכחית היא קאיה קאלאס, אשר החליפה בתפקידה את ז'וזפ בורל פונטלס.
מהקמת האיחוד האירופי ב-1993 על בסיס אמנת מאסטריכט, נשאו חברי הנציבות האירופית באחריות על מדיניות החוץ של האיחוד, כשהאחראי הראשי מביניהם נקרא הנציב האירופי ליחסי חוץ או הנציב האירופי לענייני חוץ (European Commissioner for External Relations / External Affairs).
כיתר הנציבים, גם נציבי החוץ השונים היו מינויים של ממשלות המדינות החברות באיחוד.
עם כניסת אמנת אמסטרדם לתוקף ב-1999, נוספה לאיחוד האירופי משרה חדשה - הנציג העליון של מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (High Representative of the Common Foreign and Security Policy), אשר אוישה על ידי המזכיר הכללי של מועצת האיחוד האירופי, אז חאבייר סולאנה.
משרת הנציג העליון הייתה מצומצמת בסמכויותיה וסולאנה פעל במקביל לחברי הנציבות השונים שהמשיכו לעסוק בענייני חוץ.
בשנת 2004 הוצעה חוקה לאיחוד האירופי, שכללה את החלפת המשרה הקיימת במשרת שר האיחוד לענייני חוץ (Union Minister for Foreign Affairs).
הצעת חוקה זו נדחתה בשנת 2005 במשאלי עם בצרפת ובהולנד, ועמה גם השינוי המוצע.
דחיית החוקה הובילה לאמנת ליסבון, ועם כניסתה לתוקף ב-2009 מוזגו תיק החוץ של הנציבות ומשרת הנציג העליון של מדיניות החוץ והביטחון המשותפת למשרה הנוכחית - הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
כתוצאה משינוי זה חדלו הנציבים לעסוק במדיניות חוץ, וסולאנה סיים את תפקידו כנציג העליון והוחלף בידי קתרין אשטון.
על אף דחיית החוקה האירופית, משמש שם המשרה שהוצע בה - שר האיחוד לענייני חוץ, כמו גם השם שר החוץ של האיחוד האירופי, כתחליף קצר לשם הרשמי, בפרט בעיתונות.
הנציג העליון ממונה על ידי המועצה האירופית ברוב מיוחס ובהסכמת נשיא הנציבות האירופית.
עם זאת, על מנת שיוכל לקבל את תפקידו בנציבות, בפרט כסגן הנשיא, עליו להופיע לשימוע בפני הפרלמנט האירופי ולקבל את אישורו, שכן אמון הפרלמנט נחוץ לשם איוש המשרות בנציבות.
סגן נשיא הנציבות האירופית - בניגוד ליתר סגני נשיא הנציבות, הממונים לתפקיד זה על פי שיקול דעת הנשיא, הנציג העליון הוא סגן נשיא מתוקף תפקידו (ex-officio), בכפוף לאישור הפרלמנט האירופי.
נציג האיחוד האירופי בנושאי חוץ - הנציג העליון מוסמך לייצג את האיחוד האירופי בעניינים בהם הושגה הסכמה בין המדינות החברות, בפרט במסגרת פורומים בינלאומיים.
ראש שירות פעילות החוץ האירופי (European External Action Service), משרד החוץ של האיחוד, לרבות המשלחות הדיפלומטיות.
מחזיק בסמכויות ניהול התקציב ועריכת מינויים.
אחראי על הנציגים המיוחדים של האיחוד האירופי (European Union Special Representative) - נציגים דיפלומטיים אשר מבצעים תפקידים החורגים מרמת שגרירי מדינות, בפרט באזורי עימות או בהתייחס לקבוצה של מדינות (דוגמאות: בעבר מונה נציג מיוחד לגאורגיה עקב המלחמה בדרום אוסטיה, וכיום ישנם נציגים מיוחדים למזרח התיכון ולאיחוד האפריקאי).
תפקידים ייחודיים בתחום ענייני החוץ:
נשיא מועצת שרי החוץ (תצורת ענייני החוץ של מועצת האיחוד האירופי) - הייחוד הוא בכך שבכיר ברשות המבצעת (הנציבות) מחזיק גם בתפקיד בכיר ברשות המחוקקת (המועצה).
מצב זה מנוגד לעקרון הפרדת הרשויות, ומשול לשר חוץ המשמש גם כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
עם זאת, התפקיד תואם את הרכב מועצת ענייני החוץ, שחבריה הם שרי החוץ של 28 מדינות האיחוד (בשונה מוועדת חוץ רגילה).
משתתף בפגישות המועצה האירופית - נוכחות זאת מסייעת לתיאום מדיניות החוץ של האיחוד האירופי, אשר נקבעת על ידי אישים רבים המחזיקים בעמדות שונות ואף סותרות.
אחראי על מתאם המלחמה בטרור של האיחוד ובעלי תפקידים אחרים בתחום זה.
מתאם את נושאי החוץ והביטחון של האיחוד על בסיס המדיניות הרשמית - מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (Common Foreign and Security Policy) ומדיניות הביטחון וההגנה המשותפת (Common Security and Defence Policy) הכלולה בה.
נשיא סוכנות ההגנה האירופית (European Defence Agency), אשר פועלת מכוח מדיניות החוץ והביטחון המשותפת ואחראית על תיאום גופי הביטחון של מדינות האיחוד מבחינת רכש, פעילות וקשר לנאט"ו.
המזכיר הכללי של האיחוד המערב אירופי - איחוד זה הוא ארגון בינלאומי לשיתוף פעולה ביטחוני, שהוקם על ידי מדינות מערב-אירופיות בזמן המלחמה הקרה, ועם סיומה הוכפף למדיניות הביטחון וההגנה המשותפת (שהיא אחד משלושת "עמודי התווך" עליהם הוקם בהמשך האיחוד האירופי).
זוהי אחת הצורות בה משולב האיחוד המערב אירופי באיחוד האירופי.
יו"ר דירקטוריון המכון ללימודי ביטחון של האיחוד האירופי (The European Union Institute for Security Studies), הפועל תחת מדיניות החוץ והביטחון המשותפת ומחליף את המכון שפעל במסגרת האיחוד המערב אירופי.
כאמור לעיל, הנציג העליון אחראי על שירות פעילות החוץ האירופי, הכולל את המשלחות הדיפלומטיות של האיחוד.
מבנה ארגוני זה הוא תוצאה של אמנת ליסבון, וכך גם שינוי שמות המשלחות מ"משלחות הנציבות האירופית" ל"משלחות האיחוד האירופי".
ראש משלחת האיחוד האירופי למדינת ישראל משנת 2025 הוא השגריר מייקל מאן.
הנק (הנדריק) דרוכט (בהולנדית: Henk (Hendrik) Drogt; 1920 – 1944) היה שוטר הולנדי בתקופת מלחמת העולם השנייה, פעיל המחתרת ההולנדית וחסיד אומות העולם שנרצח על ידי הנאצים.
הנק דרוכט היה שוטר במשטרה הצבאית בחְרוֹטֶחַסְט (Grootegast) שבהולנד.
במרץ 1943 הצטוו דרוכט וחבריו ששרתו במשטרה הצבאית בחרוטחסט לעצור יהודים באזור ולהביאם לנקודת גירוש.
הם סירבו ועל כן נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז פוכט (Vught).
דרוכט הצליח לברוח והצטרף למחתרת הולנדית, ובין היתר סייע לטייסים של בעלות הברית וליהודים להסתתר.
דרוכט שיחק תפקיד מרכזי בהחבאת משפחות יהודיות באזור של מחוז חרונינגן, הוא פעל בלילה, מעביר יהודים ממקום מסתור אחד למשנהו.
בנוסף לכך, דרוכט הציל את חייהם של מעל ל-100 טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם הופלו ועזר להחזירם לבריטניה בבטחה.
באוגוסט 1943 נתפס על ידי הגסטאפו והועבר לבית הכלא אוֹרַנְיֶה הוטֶל שבסכוונינגן.
באפריל 1944 הוצא להורג על ידי הגרמנים.
טרם הוצאתו להורג רשם דרוכט למשפחתו : "יקירי, עלי לספר לכם את הגרוע מכל – היום אני וחבריי נדונו למוות.
נורא שעלינו להיפרד בדרך זו מכל היקרים לנו...".
ברשומות הכלא נרשמו ביובש פרטי הנידון למוות: "שוטר.
ביום הולדתו ה-65 של הנק, הוכר כגיבור על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, בריטניה והולנד על חלקו בהצלת טייסים של בעלות הברית שצנחו בהולנד.
כל השוטרים שסירבו לעצור יהודים הוכרו ב-1988 על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
דרוכט לא הוכר כיוון שהיה היחיד שהצליח לברוח מהמעצר ולכן שמו לא הופיע ברשימת העצורים.
רק עשרים שנה לאחר מכן הוכר גם הוא.
בנו של דרוכט, הנק ברינק, שלא הכיר את אביו, היה טייס ויצר קשר עם טייס ישראלי, מרק ברגמן, לו סיפר על אביו.
הטייס יצר קשר עם יד ושם ובשנת 2008, לאחר מחקר של המחלקה לחסידי אומות העולם ביד ושם, הוענק לדרוכט אות חסיד אומות העולם.
בטקס שנערך לכבודו של דרוכט בגן חסידי אומות העולם ביד ושם אמר בנו בבכי, "אני נרגש לספר לכם על האדם הצעיר הזה שזמן קצר לפני שהפך לאבא נאלץ לשלם מחיר גבוה על מנת לשמור על ערכיו, על האומץ שלו לסכן את חייו למען אנשים שהיו בשבילו זרים גמורים.
ההחלטה שלכם להכיר באבי מראה לעולם שישראל לא שוכחת את חבריה".
הנק זנולי (בהולנדית: Henk Zanoli; נולד ב-21 באפריל 1923 בלרן , הולנד – 9 בדצמבר 2015) היה עורך דין בדימוס, לשעבר חבר במחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה, וחסיד אומות העולם, שהחזיר את המדליה שלו לאחר התקפה אווירית ישראלית בה נהרגו שישה מבני משפחתו.
במלחמת העולם השנייה היו בני משפחתו של זנולי מעורבים בהתנגדות לכובש הנאצי.
בשנת 1943, כאשר אביו של זנולי היה במעצר על ידי הגרמנים, זנולי הבריח ילד יהודי צעיר - אלחנן פינטו מאמסטרדם - לאמנס.
עם אמו ינס, המשיך זנולי להסתיר את פינטו במחבוא במשך יתר המלחמה.
בני משפחתו של פינטו נהרגו בשואה, אך פינטו שרד ונפטר בירושלים בגיל 72 ב-2007.
אביו וגיסו של זנולי נרצחו על ידי הגרמנים עקב פעילותם במחתרת.
גיסתו היהודיה של זנולי נרצחה בשואה.
בשנת 1950 העניקה מדינת ישראל לזנולי את התואר חסיד אומות העולם וכן מדליה הנלווית לתואר.
בשנת 2014 החזיר זנולי את המדליה לישראל לאחר תקיפה אווירית ישראלית בה נהרגו שישה מבני משפחתו שגרו בעזה, גיסיה של אחייניתו, דיפלומטית הנשואה לכלכלן פלסטיני.
רפובליקת טקסס, מדינה קצרת ימים שהתקיימה בצפון אמריקה, בין ארצות הברית לבין מקסיקו, בין השנים 1836 ו־1845, החזיקה נציגויות הדיפלומטיות בוושינגטון, בלונדון ובפריז.
בעת שרפובליקת טקסס ניסתה להגן על עצמה מפני פלישה קרובה על ידי כוחות מקסיקו, ממשלת הרפובליקה ביקשה לטפח יחסים בינלאומיים.
היא עשתה זאת באמצעות גם פתיחת נציגויות דיפלומטיות בבריטניה ובצרפת.
הצירות של רפובליקת טקסס בלונדון הייתה ממוקמת ברחוב פיקרינג.
בצד הצפוני של הבניין נמצא שלט סימון, המציין כי בניין זה היה הנציגות הדיפלומטית שהשתייכה לרפובליקת טקסס.
הנציגות הוקמה על ידי החברה האנגלו-טקסנית.
הצירות הטקסנית בפריז הייתה ממוקמת לא הרחק מארמון טווילרי.
בבניין שבו שכנה הצירות, יש גילוף על הקיר המציין היכן שכנה השגרירות.
הנק אלפונסוס אז'ן ארון (בהולנדית: Henck Alphonsus Eugène Arron;, 25 בינואר 1936 פרמריבו - 4 בדצמבר 2000 אלפן אן דר ריין, הולנד) היה פוליטיקאי סורינאמי, בנקאי בהכשרתו, שכיהן כראש הממשלה הראשון של סורינאם העצמאית, אחרי שמושבה הולנדית זו זכתה לעצמאות בשנת 1975
הוא היה החל משנת 1970 מנהיג המפלגה הלאומית של סורינאם ושימש החל מ-24 בדצמבר 1973 כראש ממשלה של המושבה ואחר כך החל מ-1975 של המדינה העצמאית.
ב-1977 נבחר שוב בראש הממשלה אחרי בחירות שתוצאותיהן היו שנויות במחלוקת.
ב-25 בפברואר 1980 הוא הודח מהשלטון על ידי הפיכה צבאית - "הפיכת הסמלים" בראשות דסי באוטרסה
בשנת 1981 שוחרר ממאסר אחרי שזוכה מההאשמות בשחיתות נגדו והוא חזר לעבודה הבנקאית.
בשנת 1987 נבחר ארון כסגן נשיא של סורינאם וכיהן בתפקיד זה בשנים 1988–1990 עד להפיכה צבאית חדשה בראשות באוטרסה.
הנק ארון נולד בשנת 1936 בפנרמריבו במושבה גיאנה ההולנדית כאחד משבעת הילדים של סילבן לאונרד אנרי ארון ושל יוזפינה קונסטנציה האפהייד.
משפחתו הייתה ממוצא קראולי, הווה אומר אפרו-סורינאמית.
אחרי שסיים עם תוצאות טובות את לימודי התיכון ב- Algemene Middelbare School בפנמריבו, נסע ארון ללמוד בנקאות בהולנד.
הוא עבד כמה שנים בבנק באמסטרדם ובשובו למולדתו עבד בבנק ורוורטס בפנמריבו.
עד סוף שנת 1963 כיהן כסגן מנהל של הבנק העממי לקרדיט.
בשנת 1961 הצטרף ארון למפלגה הלאומית של סורינם NPS, המפלגה הפוליטית העיקרית של האוכלוסייה הקראולית (אפרו-סורינמית).
בשנת 1970 נבחר ארון למנהיג המפלגה.
ב-1973 הוא הקים ברית פוליטית בשם Nationale Partij Kombinatie שכללה גם את המפלגה הלאומנית הרפובליקנית PNR, ואת המפלגות PSV ו-KTPI, וניצח בבחירות לפרלמנט.
הקואליציה שבראשותו זכתה ב-22 מושבים בעוד כל 17 המושבים האחרים נתפסו על ידי המפלגה הפרוגרסיבית הרפורמיסטית VHP שבראשות ג'גרנאת' לצ'מון, שייצגה בעיקר את האוכלוסייה ממוצא הודי או הינדוסטני.
מפלגתו של ראש הממשלה לשעבר, ז'ול סדניי, לא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
בפברואר 1974 בישר ארון לעם שסורינאם עשויה להשיג את עצמאותה לפני סוף שנת 1975.
ארון התעקש להשיג את היעד, אף על פי שבהתחלה לא היה לו רוב בעד העצמאות.
אחרי שביקשה להאריך את התהליך מתוך חשש מפני הגמוניה קראולית, המפלגה של ל'צמון הסירה ברגע האחרון את התנגדותה והולנד הכירה בעצמאות סורינאם ב-25 בנובמבר 1975.
הפוליטיקה המקומית של המדינה הצעירה התאפיינה בקיטוב אתני ובשחיתות.
מפלגת השלטון השתמשה בסיוע הכספי ההולנדית למטרות פוליטיות.
אף על פי שהבטיח לקיים בחירות כלליות תוך 8 חדשים אחרי הכרזת העצמאות, עיכב ארון את קיומן עד 1977.
בבחירות ב-1977, על אף הירידה בפופולריות של ממשלו, זכה ארון שוב בבחירות, בעוד שתוצאות ההצבעה הרשמיות היו שנויות במחלוקת ומפלגתו נחשדה בזיופים.
במדינה הורגשה אכזבה גדולה, מספר המובטלים גדל, עלתה העוינות בין ההודים לקראולים ותושבים רבים היגרו להולנד.
ב-1980 האשימו מפקדי הצבא את ארון בשחיתות.
הפיכה שבוצע על ידי 16 קצינים זוטרים - סמלים ובראשם דסי באוטרסה, - הדיחה את הממשלה והטילה על ארון מעצר בית.
השלטון עבר לכת צבאית בראשות דסי באוטרסה שהבטיחה "שיקומו של מורל המדינה".
הממשלה ההולנדית הזהירה קודם לכן את ארון נגד הקמת צבא קבוע.
נציגים של הממשל הראשון הוצאו להורג.
בסופו של דבר לא נמצאו הוכחות להאשמות נגד ארון והוא שוחרר מהמעצר בשנת 1981. ב-1982 התמנה למנכ"ל הבנק העממי לקרדיט.
ב-1987 נבחר ארון לתפקיד סגן נשיא הרפובליקה וראש מועצת השרים, לצד הנשיא רמסוואק שנקר.
גם הפעם השלטון הודח על ידי הצבא בשנת 1990
ההפיכה שהפעם הייתה ללא שפיכות דמים, שמה קץ לקריירה הפוליטית של ארון.
באותה שנה בדצמבר הוזמן למפגש באלפן דן דר ריין בהולנד שהוקדש למלאת 25 שנה לעצמאות ארצו.
בערב 4 בדצמבר 2000 לקה ארון בהתקף לב ומת בחדר במלון.
2003 - בפרמריבו הוקמה אנדרטה לזכרו.
אחד מרחובות העיר נקראה על שמו.
בתקופה המודרנית, המונגולים הם בעיקר בודהיסטים טיבטים, אך בתקופות קודמות, במיוחד בתקופת האימפריה המונגולית (המאות ה-13 עד ה-14), הם היו בעיקר שמאנים, והיה ביניהם מיעוט גדול של נוצרים, שרבים מהם היו בעמדות של כוח.
בסך הכל, המונגולים היו סובלניים ביותר לרוב הדתות.
כנסיית המזרח (המכונה לעיתים "נסטוריאנית") הייתה נפוצה בקרב המונגולים מאז המאה השביעית, והנצרות הייתה הדת הראשונית של השבטים.
בתקופתו של ג'ינגיס חאן, בניו נישאו לנשים נוצריות, ובזמן שלטון נכדו של ג'ינגיס חאן, מונגקה חאן, ההשפעה הדתית העיקרית הייתה נוצרית.
העיסוק בנצרות הנסטוריאנית היה שונה במקצת מזה שהיה נהוג במערב ואירופאים נטו לראות בנסטוריאניזם כפירה בגלל אמונותיה לגבי טבעו של ישו.
עם זאת, לאירופאים היו גם אגדות על דמות המכונה פרסטר ג'ון, מנהיג נוצרי גדול במזרח שבא לעזור במסעי הצלב.
גרסה אחת לאגדה קישרה את זהותו של פרסטר ג'ון עם מנהיג מונגולי נוצרי, טוגרול חאן.
כאשר כבשו המונגולים את צפון סין, וביססו את שושלת יואן (1271–1368), כנסיית המזרח נכנסה חזרה לסין לאחר מאות שנים.
ככל שהמונגולים התרחבו עוד יותר, אהדתה הנוצרית של החצר המלכותית בעיקר באמצעות נשותיהם של הח'אנים המשפיעים, הביאו לשינויים באסטרטגיה הצבאית.
במהלך המצור של המונגולים על בגדאד (1258) נרצחו רבים מאזרחי העיר, אך נוצרים נצלו.
היו כמה ניסיונות ליצור ברית פרנקו-מונגולית עם נוצרי אירופה נגד המוסלמים.
המגעים המונגולים עם המערב הובילו גם לשיגור מיסיונרים רבים, בעיקר פרנציסקנים ודומיניקנים, שנסעו מזרחה בניסיונות להמיר את המונגולים לנצרות קתולית.
מונגולים המירו דתם לנצרות מאז המאה השביעית.
שבטים מונגולים רבים היו נוסטריאנים נוצרים, כמו הקרייטים, הניימאנים, המרקיט, אונגוד, ובמידה רבה הקארה חיתאי (שהאמינו בנצרות לצד הבודהיזם).
ג'ינגיס חאן עצמו האמין בשאמאניזם מונגולי מסורתי, אך היה סובלני כלפי אמונות אחרות.
כאשר כטמג'ין הצעיר נשבע אמונים עם אנשיו בברית בלג'ונה בסביבות 1200, היו נציגים של תשעה שבטים בקרב 20 הגברים, בהם "כמה נוצרים, שלושה מוסלמים, וכמה בודהיסטים".
בניו נישאו לנסיכות הנוצריות של השבט הקרייטי שהשפיעו רבות על חצרו.
בשלטון של מונגקה חאן הגדול, נכדו של ג'ינגיס, ההשפעה הדתית העיקרית הייתה של הנסטוריאנים.
כמה מהדמויות הנוצריות העיקריות בקרב המונגולים היו:
סורגהטאני בקי, כלתו של ג'ינגיס חאן, מנשואיה לבנו טולוי, והאם של מנגקה חאן, קובלאי חאן, הולאגו חאן ואריק בוקה, שהיו נשואים גם לנסיכות נוצריות.
דוקוז חאתון, אשתו של הולאגו חאן ואמו של אבקה חאן, אשר מצדו התחתן בשנת 1265 עם מריה פליולוגינה, בתו של מיכאל השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית.
לאחר מותה של אמו של אבקה, מריה מילאה את תפקידה בהרחבת ההשפעה הנוצרית.
כתבוקא, מפקד הכוחות המונגולים בלבנט, היה נוצרי נסטוריאני ולחם בברית עם הווסאלים הנוצרים.
יבללה השלישי, מונגול אונגוד שהיה ידוע בעבר בשם רבן מרקוס, הפך לפטריארך של כנסיית המזרח משנת 1281 עד 1317.
רבן בר צומה, נזיר סיני שעלה לרגל מחאנאבליק (העיר בייג'ינג) והעיד על חשיבות הנצרות בקרב המונגולים במהלך ביקורו ברומא בשנת 1287.
ניאן חאן, אציל מונגולי ודודו של קובלאי חאן.
בשנת 1287, לאחר שזעם על קובלאי על היותו "סיני מדי", מרד נגדו.
מכיוון שהיה אציל ומושל בארבעה אזורים מונגולים, היה לניאן צבא משמעותי.
הוא גם יצר ברית עם מושלים מונגוליים אחרים שהיו בעצמם לא מרוצים מקובלאי.
המרד שלהם בסופו של דבר לא הצליח, וניאן הוצא להורג.
על פי האנתרופולוג ג'ק ות'רפורד, מכיוון שלמונגולים הייתה תרבות נוודית בעיקר, האמונה שלהם בנצרות היה שונה ממה שאפשר היה להכיר אצל רוב הנוצרים המערביים.
למונגולים לא היו כנסיות או מנזרים, אך הייתה להם מערכת אמונות שהגיעה מהשליח תומאס, שהסתמך על נזירים נוודים.
יתר על כן, הסגנון שלהם היה מבוסס יותר על מנהגים מאשר אמונה.
העניין העיקרי בנצרות עבור רבים היה הסיפור כי ישו ריפא את החולים ושרד את המוות, כך שפרקטיקה של הנצרות הייתה שזורה בטיפול בחולים.
ישו נחשב לשאמאן עוצמתי, ואטרקציה נוספת הייתה שהשם ישוע נשמע כמו יסו, המספר המונגולי "9", שהיה מספר קדוש למונגולים, והיה גם שמו של אביו של ג'ינגיס חאן, יסאוגי.
עם זאת, מעט בסתירה לוות'רפורד, יש עדויות בכתב על הימצאות כנסייה נסטוריאנית קבועה בקארקורום וראיות ארכאולוגיות למבני כנסייה קבועים אחרים באולון סוּם ובאוקק.
השימוש בכנסיות לא קבועות (יורטות) מתועד היטב.
שוב לדברי ות'רפורד, המונגולים התאימו גם את הצלב הנוצרי למערכת האמונות שלהם, מה שהפך אותו לקדוש מכיוון שהוא הצביע על ארבעת כיווני העולם.
הם הכירו את כתבי הקודש ובמיוחד חשו זיקה לשבטים העבריים הנודדים.
הנצרות אפשרה גם אכילת בשר (שונה מהצמחונות של הבודהיסטים).
כמו כן הם נהנו מצריכת אלכוהול שהייתה חלק מובנה בפעילות הכנסייה.
ידוע שנשים במונגוליה ציינו את אמונתן על ידי חבישת קמיע שמצויר עליו צלב, או היו מקועקעות עם צלב.
שבט הקרייטים של המונגולים התנצר לנסטוריאניזם בראשית המאה ה-11, כמו שבטים אחרים במהלך המאות ה-10 וה-11. בח'אנאט קרא היו גם רבים מהנוצרים הנסטוריינים, מעורבים עם בודהיסטים ומוסלמים.
תיאור על ההתנצרות של הקרייטים מסר ההיסטוריון המערבי-סורי במאה ה-13, גרגורי בר הבראוס, שתיעד מכתב 1009 של הבישוף עבדישו לפטריארך ג'ון השישי שהודיע על המרת הקרייטים לנצרות.
על פי עבראוס בראשית המאה ה-11, מנהיג הקרייטים איבד את דרכו בעת ציד בהרים הגבוהים.
כשנואש ואבד כל התקווה, הופיע קדוש בחזונו ואמר: "אם תאמין במשיח, אוביל אותך שלא תמות".
המלך שב הביתה בשלום, וכשנפגש אחר כך עם סוחרים נוצרים, נזכר בחזון ושאל אותם על אמונתם.
לפי הצעתם, הוא שלח בקשה לכמרים להטביל אותו ואת שבטו.
כתוצאה מכך הוטבל המלך ועשרים אלף מאנשיו.
האגדה של פרסטר ג'ון הייתה קשורה גם לשליטים הנוצריים של הקרייטים.
אף על פי שזהותו של פרסטר ג'ון הייתה קשורה לאנשים גם מאזורים אחרים, כמו הודו או אתיופיה, בחלק מהגרסאות של האגדה, פרסטר ג'ון היה מזוהה במפורש עם טוגרול חאן המונגולי הנוצרי.
שיתוף פעולה צבאי עם מעצמות נוצריות התרחש בשנים 1259–1260. חאטום הראשון מלך קיליקיה הארמנית וחתנו בוהמון השישי נסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי תמכו במונגולים.
כמו מדינות וסאליות אחרות הם סיפקו כוחות למונגולים.
הולאגו חאן, מייסד האילח'נאת בשנת 1260, היה סובלן כלפי הנצרות: אימו הייתה נוצרייה, אשתו הראשית דוקוז חאתון הייתה מנהיגה נוצרית בולטת באילח'נאת ולפחות אחד ממצביאי צבאו, כתבוגא, היה גם הוא נוצרי.
צאצא מאוחר יותר להולאגו, אילצ'אן ארגון, שלח את הנזיר הנסטוריאני רבן בר צומה כשגריר לחצרות המלכים המערביים כדי להציע ברית בין המונגולים לאירופאים.
כשהיה שם, בר צומה הסביר למלכים האירופים את מצבה של האמונה הנסטוריאנית.
עם שובו, כתב בר צומה תיאור מפורט של מסעו.
היה זה התיאור הראשון של אירופה כפי שנראה בעיני המזרח.
סוג הנצרות שבה האמינו המונגולים הייתה הצורה הסורית המזרחית, שהייתה בה היררכיה עצמאית מהכנסייה המערבית מאז המאה החמישית.
במהלך מאות השנים, חלק גדול מאירופה לא ידע שיש נוצרים במרכז אסיה ומעבר לה, למעט אגדות מעורפלות על פרסטר ג'ון, מלך נוצרי מהמזרח שרבים קיוו שיבואו לעזור במסעי הצלב ובמאבק למען ארץ הקודש.
גם לאחר שהוקמו קשרים, היו עדיין מיסיונרים מערביים שהמשיכו מזרחה, לנסות להמיר את המונגולים לקתוליות הרומית.
קשרים אחדים היו עם בירת המונגולים, תחילה בקרקורום ואז חאנבאליק (בייג'ינג) בסין.
מספר גדול יותר של קשרים היו עם האזורים הקרובים ביותר למדינות מונגוליות - החאנות של השושלת האילח'אנית ששלטה במרחב שכיום משתרעות בו איראן, עיראק וסוריה.
כבר בשנת 1223, המיסיונרים הפרנציסקנים נסעו מזרחה לביקור אצל נסיך דמשק והח'ליף בבגדאד.
בשנת 1240 ידוע כי תשעה דומיניקנים בראשות גוויכארד מקרמון הגיעו לטיבליס, בירת גרוזיה הנוצרית, בהוראת האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
גרוזיה נכנעה למונגולים בשנת 1243. בשנת 1245 שלח האפיפיור איננוקנט הרביעי למונגולים ארבע משלחות.
את הראשון הוביל הדומיניקני אנדר דה לונג'ומאו, שכבר נשלח לקונסטנטינופול פעם אחת על ידי סנט לואיס לרכוש את "כתר הקוצים" מבלדווין השני.
מסעותיו ידועים על פי הדיווחים של מתיו פריז.
שלוש משלחות נוספות נשלחו בין מרץ לאפריל 1245.
בשנת 1253 נסע ויליאם מרוברוק לקראאקורום, בירת המונגולים המערבית, וביקש רשות לשרת את אנשיו בשם ישו.
הוא התקבל באדיבות, אך נאסר עליו לעסוק בעבודה מיסיונרית או להישאר במדינה.
בשלב מסוים של שהותו בקרב המונגולים, ויליאם אכן התמודד בתחרות מפורסמת בחצר המונגולית.
החאן עודד דיון רשמי בין הנוצרים, הבודהיסטים והמוסלמים, כדי לקבוע איזו אמונה נכונה, כפי שנקבעה על ידי שלושה שופטים, אחד מכל אמונה.
כשחזר ויליאם למערב, הוא כתב מסמך על הגאוגרפיה ומנהגי המונגולים.
המיסיונרים הדומיניקנים לאילחנאט כללו את ריקולדו ממונטקרוס וברתלמי מבולוניה, לימים הבישוף בבירת אילחאנט במרגהה.
עד שנת 1300. היו כיתות דומיניקניות ופרנציסקניות רבות באילח'נט.
בערך בעשר ערים היו מוסדות נוצריים ביניהם מרגהה, תבריז, סולטנייה, טיבליס וארזורום.
כדי לסייע בתיאום הקים האפיפיור ארכיבישופות בבירה החדשה של סולטאנייה בשנת 1318, שנעזרה בשישה בישופים.
בשנת 1302 שלח הנסטוריאני מר יבאללה השלישי, שליווה את רבן בר צומה הוותיק מחאנבאליק (בייג'ינג), לאפיפיור כתב נאמנות.
בכך הוא סימל את המרתו לקתוליות, אף על פי שמכתב 1304 ממנו לאפיפיור, מצביע על כך שאנשי הדת הנסטוריאנית המקומית התנגדו בתוקף להפיכתו לקתולי.
המגעים המונגוליים-אירופיים פחתו ככל שהעוצמה המונגולית הלכה ודעכה בפרס.
בשנת 1295 אימץ גאזן רשמית את האסלאם כאשר הוא עלה לכס השלטון באילחנאט וכך גם קרה עם מנהיגים אחרים באזור.
במכתביו לשליט המונגולי בשנת 1321 ו-1322, האפיפיור עדיין הביע תקווה כי השליט המונגולי יתנצר.
בין 500 ל-1,000 מתנצרים היו בכל עיר כפי שדיווח ז'אן מסולטאנייה.
עד המאה ה-14 נעלמו המונגולים למעשה כמעצמה פוליטית.
בשנת 1271 הביאו האחים פולו הזמנה מקובלאי חאן לאפיפיור גרגוריוס העשירי והפצירו בו שישלח מאה מורים למדעים ודת כדי לחזק את הנצרות שכבר קיימת באימפריה העצומה שלו.
באותו הזמן המשיכה העוינות של הנסטוריאנים בעלי השפעה בחצר המונגולית, שהתנגדו להנהגת הצורה המערבית (הקתולית) של הנצרות כדי להחליף את הדוקטרינה הנסטורית שלהם.
בשנת 1289 שלח האפיפיור ניקולאוס הרביעי את הפרנציסקני ג'ובאני ממונטקורבינו, שהפך למיסיונר הקתולי הראשון בסין.
הוא זכה להצלחה משמעותית, תרגם את הברית החדשה לשפה המונגולית, בנה כנסייה מרכזית, ותוך כמה שנים (עד 1305) יכול היה לדווח על ששת אלפים מומרים שהוטבלו.
אבל העבודה לא הייתה קלה.
לעיתים קרובות התנגדו לו הנסטוריאנים, שסגנון הנצרות המזרחית שלהם שונה מהגרסה המערבית של פרסטר ג'ון.
אך המשימה הפרנציסקנית המשיכה לצמוח, כמרים אחרים הצטרפו אליו ומרכזים הוקמו במחוזות החוף קינגסו, צ'אקינג ופוקיאן.
לאחר מותו של מונטה קורבינו, נשלח שגריר לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר באביניון על ידי טוגון טמור, הקיסר המונגולי האחרון בשושלת יואן של סין, בשנת 1336. השליט המונגולי ביקש מדריך רוחני חדש שיחליף את מונטה קורבינו, ולכן בשנת 1338 נשלחו 50 שליחים על ידי האפיפיור לפקין, ביניהם ג'ובאני דה מריניולי.
שתי קטסטרופות גדולות החישו את הכחדת גל המיסיונרים השני הזה לסין.
ראשית, המוות השחור במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה באירופה.
הוא רוקן בתים פרנציסקנים עד כדי כך שלא הצליחו לקיים את המשלחות לסין.
שנית, שושלת יואן המונגולית בסין החלה לרדת.
הסינים הילידים קמו וגרשו את המונגולים, והעלו את שושלת מינג בשנת 1368. עד 1369 גורשו כל הנוצרים, בין אם קתולים או מזרחיים.
עם סיום השלטון המונגולי במאה ה-14, הנצרות כמעט נעלמה באסיה היבשתית, כששלושה מארבעת השבטים המונגולים העיקריים קיבלו את האסלאם.
הנצים הוא כינויו הנפוץ של המינהל לחקירות פשיעה חמורה בדרום אפריקה שהוא גוף ממשלתי שמטרתו להיאבק בפשע מאורגן, פשע כלכלי, שחיתות ופשעים חמורים אחרים שהופנו אליו על ידי הנשיא או שירות המשטרה הדרום אפריקני (SAPS).