tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החינוך בישראל לפי המקורות, תל אביב: בית יעקב, תשכ"ח, 1967
העבר הישראלי: תולדות עם ישראל, 8 כרכים, תשכ"ב-תשל"א
מאיר שמעוני (נולד ב-10 בנובמבר 1955) הוא מנכ"ל משרד החינוך.
נולד בבת ים וגדל בנתניה.
למד בבית ספר יסודי "ראשונים" ובתיכון "חשמונאים" בבת ים.
התגייס לצה"ל בשנת 1974. השתחרר בדרגת סגן אלוף.
כיהן כמנהל בית הספר התיכון ברנקו וייס בבית שמש, ובהמשך הקים וניהל את רשת בתי הספר של "ברנקו וייס".
שימש כראש מינהל חינוך ותרבות בעיריית מודיעין מכבים רעות וכדירקטור בחברה למתנ"סים.
בשנת 2007 נבחר למנהל מחוז ירושלים במשרד החינוך.
בהמשך מונה גם כממונה על מחוז העיר ירושלים.
ב-2013 הקים שמעוני את המחוז החרדי במשרד החינוך וניהל אותו במשך 3 שנים, במקביל לתפקידו כמנהל מחוז ירושלים.
ביולי 2023, עם התפטרותו של מנכ"ל משרד החינוך אסף צלאל, מונה לממלא מקומו במשך כחצי שנה.
ב-18 בדצמבר 2023 מינה שר החינוך, יואב קיש, את שמעוני למנכ"ל משרדו.
שמעוני בעל תואר BA בלימודי ארץ ישראל והמזרח התיכון מטעם אוניברסיטת חיפה ותעודת MSC במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
כמו כן, הוא בוגר קורס דירקטורים מטעם אוניברסיטת בר-אילן ובעל תעודה בניהול משאבי אנוש מטעם הטכניון.
מאיר שפייזר (4 בספטמבר 1948 – 8 ביולי 2024) היה סקסופוניסט ומוזיקאי ישראלי.
הוא היה חבר להקת "גזוז" וניגן באלבומים של אמנים בולטים כמו אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין ויהורם גאון.
מאיר שפייזר נולד ב-4 בספטמבר 1948 ברומניה כמריאן שפייזר.
אביו, וילי שפייזר, היה מוזיקאי, שניגן בתזמורות נודעות בבוקרשט.
בשנת 1950, בהיותו בן שנתיים, עלה לישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה.
באותה השנה עברה המשפחה לתל אביב, ובה גרה עד 1959, ואז חזרה להתגורר בחיפה.
בבית הספר למד תווים ויסודות המוזיקה ולנגן על חלילית, ובגיל 9 החל בהשפעת אביו ללמוד לנגן על סקסופון סופרן.
תחילה ניגן בתזמורת הנוער בת גלים בחיפה בניצוחו של יהודה עברון.
הוא ניגן בתזמורת עד גיל 17. בנעוריו הקים תזמורת קומבו חיפאית מקומית, שכללה את אבי זהבי (מתופף) ואריה ויינטרוב (קלידן) וניגנה בעיקר ג'אז.
באותה תקופה ניגש עם חבריו לתזמורת הקומבו לאודישן אצל אריך טייך, מנצחה של תזמורת חיל האוויר.
התזמורת ניגנה סטנדרטי ג'אז בהם All Of Me הנודע והתקבלה.
בין השנים 1966–1969 שירת מאיר בתזמורת חיל האוויר.
בשנת 1969, עם שחרורו מצה"ל, חזר לחיפה, והחל להופיע בתזמורת מקומית במועדון ה"רונדו" של מלון "הכרמל", יחד עם ג'ו ישראל (בסיסט וזמר), אריה ויינטרוב (קלידים) וגדליה סגל (תופים).
מייק ברנט, לפני פריצתו הגדולה בצרפת, הופיע לעיתים קרובות עם הלהקה.
שפייזר ניגן בתזמורת עד פירוקה בשנת 1972, בעקבות עזיבתו של ג'ו ישראל.
לאחר פירוק הלהקה, הצטרף לאחד הגלגולים האחרונים של להקת "נערי החצר" החיפאית.
בשנות ה-70 ניגן בלהקת הקצב "נערי החצר" ובלהקת חתונות עם אריק סיני.
בשנת 1978 החל לעבוד במועדון "המערה" ביפו, עם חברו החיפאי עוזי אסנר ועם ארנון פלטי.
ב"מערה" ליווה את אילנית, מייק בורשטיין, חנה אהרוני, עדנה גורן ועוד.
בין השנים 1978–1979 היה חבר בלהקת "גזוז", והשתתף בשני אלבומיה ובתוכנית הטלוויזיה הצבעונית של הלהקה.
בשנת 1979 ניגן באלבום "דרכים" של שלמה ארצי ובמופע "פדם פדם" עם סנדרה ג'ונסון ויונה אליאן.
בין השנים 1980–1982 נסע לנגן בתזמורת של פסטיבל הזמר החסידי בארצות הברית.
הוא ניגן עם אריק איינשטיין במופע "חמוש במשקפיים", עם חוה אלברשטיין במופע ובאלבום "שיר במתנה" ובמחזמר "ברנשים וחלומות".
בשנות ה-80 ניגן עם תזמורת הטיילת בניהולו המוזיקלי של דוד קריבושי ובמופע "כמו ציפורים" בכיכובם של יוסי בנאי, אברהם מור ורחל אטאס.
בנוסף, ניגן עם אמנים רבים כמו יהורם גאון, איתן מסורי, שימי תבורי, יגאל בשן, שושנה דמארי ויפה ירקוני.
לאורך שנות ה-80 וה-90 נהג שפייזר להתמקד גם בלימוד מוזיקה, בין השאר, במרכז למוזיקה ביפו ובעמק יזרעאל.
במקביל, באותן שנים קרץ גם למוזיקה קלאסית והחל לנגן בתזמורת הסימפונית ירושלים.
בין השנים 1983–2006 ניגן בתזמורת המשטרה.
בן לוילי ובטי שפייזר, ב-1969 נישא לורדה ולהם שלושה ילדים ושמונה נכדים.
מאיר שָפּירו ( 23 בספטמבר 1904 – 3 במרץ 1996) היה היסטוריון אמנות ופילוסוף יהודי אמריקאי.
פיתח מתודולוגיות חדשות בחקר האמנות תוך שילוב גישה בין-תחומית.
היה מומחה לאמנות נוצרית מוקדמת, ימי הביניים ואמנות מודרנית.
חקר תקופות ותנועות עם עין כלפי המבנים החברתיים, הפוליטיים והחומריים של יצירות האמנות.
נחשב לדמות שהשפיעה באופן משמעותי על תחום היסטוריית האמנות.
היה פרופסור פעיל, מרצה, סטודנט, כותב והומניסט, בעיקר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מאיר שפירו נולד בשיאוליאי, ליטא (אז מחוז קובנה של האימפריה הרוסית ) ב-23 בספטמבר 1904. אבותיו היו חוקרי תלמוד.
הוריו, נתן מנחם שפירו ופאני אדלמן שפירו, היו יהודי ליטא.
בשנת 1906, אביו הגיע לניו יורק ומצא עבודה כמורה לעברית בישיבת רבינו יצחק אלחנן.
לאחר שהבטיח את מקומו, הוא הביא את משפחתו שהיגרה לניו יורק בשנת 1907. שם בנו השתנה מ"מאיר" ל"מייר".
הוא גדל באזור בראונסוויל בברוקלין, שם נחשף לראשונה לאמנות בשיעורי ערב שהעביר ג'ון סלואן בחברה החינוך העברי.
בשנת 1920, שָפּירו נכנס לאוניברסיטת קולומביה בגיל 16. הוא למד אצל מרק ואן דורן ופרנץ בועז.
במהלך לימודיו, הוא תרם למגזין הספרותי The Morningside עם חבריו לספסל הלימודים, כולל וויטקר צ'יימברס, קליפטון פדימן, הרברט סולו, ליונל טרילינג, הנרי זולינסקי ולואיס זוקופסקי.
בשנת 1924, הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה של האמנות ובפילוסופיה, ובשנת 1929 קיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת קולומביה.
שפירו עבד כל הקריירה המקצועית שלו באוניברסיטת קולומביה.
הוא התחיל כמרצה בשנת 1928, ובשנת 1936 הפך לפרופסור עוזר.
בשנת 1952 הוא הפך לפרופסור מן המניין, ובשנת 1965 מונה לפרופסור אוניברסיטאי.
הוא המשיך ללמד באוניברסיטה עד שנת 1973.
שָפּירו וגוטליב התפטרו בפומבי תוך חודש כאשר הקונגרס לא גינה את הפלישה הסובייטית לפינלנד.
שָפּירו ומתנגדים אחרים, כולל מארק רותקו, גוטליב, האריס ובולוטובסקי, גינו דיקטטורות בגרמניה, רוסיה, איטליה, ספרד ויפן והקימו ועדה תרבותית שהפכה לפדרציה של ציירים ופסלים מודרניים.
אחיו של שָפּירו היה הפיננסייר מוריס שָפּירו.
בשנת 1931, הוא נישא לפדיאטרית ליליאן מילגרם, ולהם שני ילדים, מרים ארנסט שָפּירו וארנסט שָפּירו.
שָפּירו נפטר בשנת 1996 בניו יורק בגיל 91.
שפירו היה חלוץ בתחום חקר האמנות באמצעות גישת הסגנון שלו.
הוא זכה להכרה רבה בקרב אמנים והיסטוריונים וזכה בפרסים רבים, כולל פרס מפעל חיים מהאיגוד האמריקאי לאמנות בשנת 1995. שמו נקשר לפרסים ולמלגות שניתנו באוניברסיטאות שונות.
הוא זכה בהכרה כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, המכון הלאומי לאמנויות ומכתבים והחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1987, הוא זכה במלגת קרן מקארתור היוקרתית.
מאכלים אסורים (בספרות ההלכתית מכונים בדרך כלל: מאכלות אסורות) הם מאכלים שיש איסור או הגבלה על אכילתם, בהתאם לכללים של דת או תרבות.
בולטים בהקשר זה כללי הכשרות של היהדות שהם מרובים וענפים ואוסרים סוגים רבים של מאכלים בשל מוצאם ודרכי הכנתם.
הנצרות ביטלה איסורים אלה בטענה ש"לֹא הַנִּכְנָס אֶל־הַפֶּה יְטַמֵּא אֶת־הָאָדָם כִּי אִם־הַיּוֹצֵא מִן־הַפֶּה הוּא מְטַמֵּא אֶת־הָאָדָם", ואילו האסלאם נטל מעט מתוך מערכת האיסורים היהודית, והוסיף לה גם משלו.
בהינדואיזם הפרה נחשבת למקודשת ולכן אסור לאכול אותה.
בדתות שונות קיימים איסורים לאכול בעלי חיים מסוימים או מיני מזונות יחדיו באותה עת.
מיון המזון באמונות העתיקות נעשה לפי מזון צמחוני, מזון חלבי ומזון בשרי.
בעלי חיים ממינים שונים שאסורים באכילה (בנושא זה יש מספר קטגוריות שיפורטו בהמשך).
בעלי חיים ממינים שמותרים באכילה אך לא נשחטו כדין (נבלה), או שהיו טרפה בשעת השחיטה (היה קיים סיכון מסוים לחייהם).
חלקים מסוימים מגוף בעלי החיים (חֵלֶב, דם, גיד הנשה).
אבר מבעל חיים כשר בעודו חי.
פירות של ערלה – פירות של עצים שטרם מלאו להם שלוש שנים.
פירות, ירקות שהבכירו ונאספו בארץ בשנת שמיטה וכל מוצרים מעיבודם כגון פירות יבשים ושמני מאכל כגון שמן תירס ושמן זית ועוד.
בעלי חיים, או מאכלים מסוימים מהצומח שהוקדשו לקרבן.
קרבנות שלא בוצע בהם ההליך המתיר באכילה.
מאכלים שהוקדשו לעבודה זרה (ובכללם יין נסך).
כלאי הכרם (גפן ותבואה שצומחים יחדיו).
תבואה חדשה (תבואה לפני יום ט"ז בניסן, יום הנפת העומר).
מאכלים מסוימים שנעשו על ידי גוים כגון יין, לחם ודברים מסוימים שנתבשלו על ידם.
פירוט בעלי חיים האסורים באכילה
כל בעלי החיים אסורים באכילה מלבד אלו שהוגדרו בתורה:
בהמות וחיות: מותרים אלו שמפריסים פרסה שיש בה שסע ומעלים גרה.
עופות: ישנה בתורה רשימה של העופות האסורים, ומלבדם מותרים כל העופות.
חז"ל נתנו ארבעה סימנים לעוף טהור וסימנם צפו"ר: אצבע יתירה, זפק, לא דורס, קרקבן נקלף.
אך למרות זאת סייגו חז"ל את הכלל וקבעו שאסור לאכול כל עוף שאין עליו מסורת שהוא כשר.
דגים: בעלי סנפיר וקשקשת מותרים באכילה, יתר בעלי החיים הימיים אסורים.
חגבים: יש מינים מסוימים המותרים באכילה, שהוזכרו בתורה.
לרוב העדות בישראל אין היום מסורת על כך.
לבסוף החליט יעקב ולדרוש מהם בתחום זה להימנע רק .
הפרשנות הרווחת בנצרות היא שמדובר היה בתקנה זמנית כדי למנוע מתיחות בין היהודים לגויים בקהילות.
צו זה איננו נשמר כמעט כיום.
על אף שבנצרות אין דיני מאכלים אסורים, כאמור, הרי שהדת הקתולית אוסרת על אכילת בשר (למעט בשר דג) במהלך 40 הימים שלפני חג הפסחא (התענית).
המונח "חלאל" מציין אילו מאכלים מותרים לאכילה לפי החוק הדתי המוסלמי.
עיקרי חוקי המזון לפי השריעה הם:
אסור לאכול או לשתות דם ומוצריו
אסור לצרוך בשר חיות טרף או חיות אוכלות-כל (כחזירים, קופים, כלבים או חתולים)
אסור לאכול חיות שלא נשחטו על פי דיני האסלאם
החלאל דומה ל"כשרות" או "סוג הכשרות" ביהדות: יש חלוקה לפי פלגים, דרגות חומרה ומעניקי חותמת ההכשר.
לדוגמה, המונח "צארם" (صارم) מציין הכשר מחמיר במיוחד (בדומה להכשר "למהדרין" ביהדות).
בארצות מסוימות כדוגמת ארצות הברית, שבהן בשר חזיר נפוץ למאכל, ניתן למצוא במסעדות מסמך המעיד כי במסעדה מסוימת מוגש מזון שהוא "חלאל" (בדומה לתעודת הכשרות בישראל).
מסמך זה מוענק על ידי אנשי דת מוסמכים (בדומה ל"משגיחי כשרות" ביהדות).
על מנת שבשר חיה ייחשב כחלאל, עליה להישחט באופן מוגדר היטב על ידי אדם המאמין באל אחד תוך קריאת שמו בזמן השחיטה וניקוז הדם מהגופה.
ישנן פתוות מאוחרות הגורסות כי רק חיה שנשחטה על ידי מוסלמי תחשב כחלאל, אך לפי הכתוב בקוראן () גם שחיטה הנעשית בידי אחד מ"אנשי הספר" (כלומר, מונותיאסטים) נחשבת כשרה, ולכן יש מוסלמים מאמינים שאוכלים בשר הנחשב כשר לפי ההלכה היהודית.
מאכלי ים הם מגוון של בעלי חיים וצמחים המשמשים למאכל אדם, אשר נשלו מן הים או גודלו בבריכות מיוחדות לכך.
מאכלי הים מתחלקים לשלוש קבוצות: דגים, פירות ים ואצות ים.
יונקי ים, כגון לווייתנים, דולפינים, אריות ים וכלבי ים וכדומה, אינם חוקיים כיום לציד ולמאכל בישראל כמו ברוב חלקי העולם.
ישנו מגוון רחב מאוד של דגים שדייגי העולם שולים מן הים.
את חלקם ניתן לאכול בשלמותם (לאחר שנוקו מאיברים פנימיים ומעצמות חיצוניות שעלולות לפצוע), חלקם נמכרים ונאכלים בתור פילה (לאחר שהוצאה מהם גם האידרה - השלד הפנימי) וחלקם נאכלים בפריסות מיוחדות.
דגי הקיפון (בורי), דגי ים החיים בשפכי נחלים, שמגדלים גם בבריכות.
דגי הדניס שמגדלים בבריכות מי ים באזור אילת.
דגי הטונה, שהם דגי ים גדולים.
סרדינים, דגים קטנים המשווקים לרוב בקופסאות שימורים.
דגי הסלמון, שגדלים גם במי ים וגם במים מתוקים.
דגי קרפיון, דגי מים מתוקים המשמשים בין היתר במאכל האשכנזי המסורתי געפילטע פיש.
דגי האמנון (מושט), שמגדלים בבריכות מים מתוקים וגם דגים בכנרת.
דגי נסיכת הנילוס, דגים גדולים המיובאים מאגם ויקטוריה שבאפריקה.
דג שמך (פורל או טרוטה), דג מים מתוקים שמגודל בארץ במספר קיבוצים בגבול הצפון.
פירות ים הם בעלי חיים שאינם דגים, הגדלים במים (בעיקר בים, אך גם במים מתוקים), ומשמשים למאכל אדם.
הם כוללים בעלי חיים סרטנאים וחסרי חוליות.
המונח "פירות ים" מתייחס בשפות שונות לקבוצות בעלי חיים שונות, באיטלקית כל מאכלי הים נקראים "Frutti di mare" ואילו בצרפתית המונח "Fruits de mer" דומה לשימוש שלו בעברית (בעלי חיים סרטנאים, צדפות וחסרי חוליות, אך לא דגים).
במשך ההיסטוריה היו פירות הים לעיתים קרובות מזון זמין וזול למדי לבני אדם שגרו בקרבת החוף.
אם כי אזור מזרח הים התיכון (כולל ארץ ישראל), עני ב"פירות ים", מאחר שבאזור זה אין בים חומרי דישון טבעיים, שבאים בדרך כלל עם זרימה של נהרות גדולים אל הים.
בנוסף רוב החופים באזור חוליים ולא סלעיים, ואילו חופים סלעיים הם אלה שבעלי חיים שהם "פירות ים" נקשרים אליהם.
קלמארי - חלקיו (זרועות וראשים) של דיונון קטן.
צורת ההכנה המסורתית היא טיגון בשמן עמוק ובציפוי פריך.
במנה מסורתית בצרפת מבשלים אותן ברוטב יין לבן, חמאה, בצלצלי שאלוט ופטרוזיליה קצוצים דק.
צדפות (אויסטרים), אשר מוגשות בדרך כלל חיות על מצע של קרח.
קוקי סן ז'אק (סקאלופ) - צדפה.
צלופח - המוכר ביותר הוא צלופח מים מתוקים הידוע בשם אונאגי (Unagi), המשמש כמרכיב בסושי.
לובסטר - סרטן גדול בעל צבתות.
פירות ים כוללים כמה רכיבי תזונה חיוניים, בהם חלבון וברזל, אך מעט שומן.
בין פירות הים העשירים בחלבון נמנים השרימפס, צדפות ולובסטר.
שרימפס גם עשירים בברזל ואומגה 3. במחקרים התגלה כי הם גם עשירים ב"כולסטרול הטוב" (HDL) .
יש תזונאים הטוענים כי לצריכת פירות הים יתרון על פני צריכת בשר, שכן הם דלים בקלוריות ושומן, ודלים במיוחד בשומן רווי.
פירות ים אינם כשרים למאכל לפי ההלכה היהודית, ואינם נפוצים למאכל בישראל.
עם זאת שיווק של פירות ים מהדגה המקומית, בעיקר שרימפס מהזנים קריסטל וקסטניה, היה זמין במשך השנים, בנמל יפו ונמל הקישון (בו פעל גם מתקן להקפאת הדגה ליצוא, כולל פירות ים).
בנמל יפו אף פעלה מאז סוף שנות ה-50 מסעדת פירות ים בשם "ג'נט", ואילו בחיפה פעלה מסעדת ג'קו מאכלי ים.
ב"ספר התענוגות" של עמוס קינן, שיצא לאור ב־1970, הוא כלל תפריטים של פירות ים וכתב על: "סרטני חוף נהדרים העולים 3 לירות הקילו בלבד ומי שיודע להגיע עד נמל הקישון, למשל, יכול להשיג שם את מיטב החסילונים כמעט באפס מחיר".
בשנות ה-70 ושנות ה-80 נפתחו מסעדות נוספות שהגישו פירות ים בתל אביב, באילת, ואף בירושלים.
עם העלייה בביקוש לפירות ים, ביקשו מספר חברות אישור ממשרד המסחר והתעשייה לייבא אותם לישראל, אך הממונה על יבוא דגים לא נתן אישור בטענה שהם לא כשרים.
עקב כך הגישה ב-1989 חברה בשם "עם חופשי" עתירה לבג"ץ, בטענה שאיסור הייבוא אינו חוקי וזכתה.
החברה החלה ליבוא גם בשר לא כשר ולא רק פירות ים.
באותה תקופה גם הקימה חברת טבעול, יחד עם קיבוץ אילון את חברת "שף הים" לייצור " פירות ים כשרים", על ידי עיבוד של חלבון דגים שיקבל צורה, טעם וצבע של פירות ים, לאור העלייה בפופולריות של פירות ים והרצון לאפשר למכור מוצר דומה לקהל שומר הכשרות.
עם התרת היבוא של פירות ים לישראל בשנות ה-90 חלה עליה בצריכה שלהם, חברת "מעדני מזרע" גם החלה ליבוא אותם.
בהמשך חברות רבות נוספות, גם מספר המסעדות המגישות פירות ים גדל באופן משמעותי.
בנוסף ניתן פטור ממכס על פירות ים ודגים שאינם גדלים בישראל.
מזון נוסף שניתן לשלות מן הים הוא "אצות הים", אשר לרוב משמשות כתיבול או תוספת לארוחה, מאכל שבו משתמשים באצות ים, הוא הסושי היפני.
מאכלי ים ובכללם דגי ים מסוימים, הם בעלי נטייה טבעית לרכז כספית בגופם.
זאת בשל הנטייה של כספית להיאגר ברקמות השריר, שחלקן בקרב דגים טורפים גדול יותר.
הכספית נאגרת בגוף הדגים ולא מתנקה מהם עד מותם.
דגים כגון טונה, מקרל, כרישים עשויים להכיל ריכוז גבוה של כספית.
משרד הבריאות אינו ממליץ על אכילת מאכלי ים לנשים בהיריון וה-FDA אינו ממליץ על אכילת יותר משני מאכלי ים בשבוע.
ב-2012 התפרסם מחקר של איגוד רופאי ילדים אמריקני הממליץ להגביל מתן שימורי טונה לילדים לפעמיים בחודש מפאת הכמות הגדולה של הכספית שנמצאת בשימורים
מאכלי ים שונים, הם אלרגני מזון ידועים.
בני אדם אלרגיים עשויים להיחשף למגוון תגובות אלרגיות בעקבות אכילתם ובחלק מהמקרים ייתכן שוק אנפילקטי.
מאכל לאומי הוא מאכל הנתפס כטיפוסי וכאופייני ללאום, קבוצה אתנית או אזור גאוגרפי מוגדר, ומזוהה באופן מובהק עם בני מוצא זה.
על פי רוב, אין מדובר בהגדרה רשמית (אף שישנן מדינות המגדירות מאכל לאומי בחקיקה רשמית), אלא בהשקפתם של בני אותו מוצא או אחרים המתבוננים מבחוץ בתרבותם, ורואים במאכל מסוים מכנה משותף לאותה קבוצת אנשים ולעיתים סמל לתרבותם.
באופן דומה ל"מאכל לאומי", קיימים גם "משקאות לאומיים" המזוהים במובהק עם לאום או מוצא מוגדר.
השימוש במונח "מאכל לאומי", יחד עם "מטבח לאומי", רווח החל מן המאה ה-19, עם התפשטות הרעיון של מדינות הלאום באירופה.
הגדרתם של לאומים התבססה במידה רבה, בצד מקורות אתניים וגאוגרפיים, על מאפיינים תרבותיים שניתן לייחסם קולקטיבית לקבוצת אנשים רחבה, כגון שפה ומנהגים – ובכללם מנהגי בישול ואכילה.
התפתחות של תנועת הגירה מסיבית בין הלאומים השונים, כמו גם התפתחותה של תנועת התיירות הבינלאומית במהלך המאה ה-20, חיזקו תפיסות ותדמיות של מאכלים מסוימים וזיהוים עם מדינות ולאומים.
בצד השימוש במאכל לאומי כסמל חיובי המגדיר קבוצת אנשים סביב אלמנט שגאוותם בו, התפתח גם שימוש במאכלים לאומיים כסטיגמה שלילית שמדביקים בני לאום אחד על זולתם בהתייחסות מזלזלת.
דוגמה לכך ניתן לראות בכינוי "צפרדעים" (Frogs) שנוקטים בו אנגלים כלפי צרפתים, על שום נוהגם לבשל ולאכול בעלי חיים הנחשבים כדוחים בתרבויות אחרות, או כינוי הגנאי "קראוט" (Kraut - כרוב הגינה) שהצמידו לגרמנים בשל נוהגם, שלאנגלים נראה בזוי, לאכול כרוב חמוץ.
בקרב גרמנים ואוסטרים מקובל לכנות איטלקים, בזלזול, "זוללי ספגטי" (Spagettifressern).
על כן, יש הרואים בשלילה התייחסות למושג "מאכל לאומי" ורואים בו משום "לאומנות קולינרית".
חוקרי גסטרונומיה וקולינריה מצביעים על כך שרווחות טעויות רבות בהגדרת מאכלים לאומיים, וזיהוים עם לאום זה או אחר מתבסס במקרים רבים על סטריאוטיפים בלתי מבוססים ועל בורות.
מאכל מסוים יכול להיחשב ל"מאכל לאומי" במטבחים שונים.
לעיתים, בתוך אותה מדינה, באזורים שונים או בקרב קבוצות אתניות שונות יהיו מאכלים אזוריים שונים שיזכו לכינוי "מאכל לאומי".
כך למשל - בעוד שהרושטי נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים גרמנית של שווייץ, הפונדו נחשב למאכל הלאומי בקרב התושבים המתגוררים באזורים הדוברים צרפתית של שווייץ.
בירה נחשבת המשקה הלאומי הן בקרב תושבי גרמניה, הן בקרב תושבי בריטניה והן בקרב תושבי הולנד, כמו גם מדינות רבות אחרות; וודקה נחשבת למשקה הלאומי בקרב תושבי רוסיה, פולין, פינלנד ושוודיה.
כאשר בני לאומים שונים טוענים להיותם המקור האמיתי של אותו מאכל לאומי, עלולה להתפתח ביניהם יריבות על רקע זה.
לבנונים שזעמו על תחושת הבעלות של ישראלים כלפי חומוס, לא השלימו עם העובדה שלספר השיאים של גינס נכנסה צלחת החומוס הכבדה והגדולה ביותר במשקל 400 ק"ג ובקוטר 4 מטרים.
כך אירע שאיגוד התעשיינים הלבנונים ארגן את הכנתה של צלחת חומוס כבדה יותר.
לישראל אין מאכל לאומי רשמי אבל ישראלים רבים רואים בפלאפל בפיתה את המאכל הלאומי.
הפלאפל בפיתה מוגש בליווי סלט ישראלי, טחינה, צ'יפס וירקות מוחמצים.
פלאפל בפיתה זכה לפופולריות לאחר העצמאות של מדינת ישראל ובשנות החמישים על ידי עולים מתימן, על אף שלא היה מאכל אופייני לארץ מוצאם.
הם היו הראשונים שהחלו להגיש את הפלאפל בתוך פיתות עם סלט ישראלי.
מאמר בעיתון היהודי "The Palestine Post" ב-19 באוקטובר 1939 הוא האזכור הראשון למושג פלאפלים המוגשים בפיתות.
כשם שיש מחלוקת האם קיים מטבח ישראלי, כך שישנה מחלוקת מהו המאכל הלאומי של ישראל.
סקרים שנערכים מראים כי דעת הקהל הישראלית נוטה להתייחס לפלאפל ולעיתים גם לחומוס כאל מאכל לאומי.
דווקא מקורם של שני מאכלים אלה במטבחים מקומיים של אזור המזרח התיכון הקלה על קבלתם כמאכלים לאומיים, שכן שני אלו לא היו חקוקים בתודעה הישראלית כבעלי קישור מובהק לקבוצה אתנית מסוימת, זאת כאשר הקישור המקובל בהקשר זה מתייחס בראש וראשונה למסורת קולינרית מזרח אירופאית ומולה למסורת קולינרית 'מזרחית'.
או, במילים אחרות, יש להניח כי מאכל לאומי המקושר למסורת קולינרית של קבוצה אתנית מסוימת היה מעורר התנגדות אצל קבוצות אחרות.
"שיר הפלאפל", של להקת איילון משנות ה-50 (מילים: דן אלמגור) מדגים את ההשקפה של דעת הקהל הישראלי על מאכל זה ואת היחס הישראלי למאכלים לאומיים אחרים.
מאכלי רחוב או אוכל רחוב, הם מאכלים הנקנים בדוכנים ניידים או זמניים או במזנונים, וכן במזנונים המוכרים את מרכולתם דרך חלון-דלפק, כמו קיוסק, או מעבר לדלפק שבתוך החנות.
בחלק מהמזנונים ניתן אף להזמין טייק אוויי.
לרוב, מאכלי הרחוב נאכלים פעמים רבות בעמידה או אף תוך כדי הליכה, אם כי בחלק מהמזנונים מספר מועט של מקומות ישיבה.
בנוסף לדוכנים הפועלים ברחוב באופן שגרתי, יש דוכנים הנפתחים באופן חד-פעמי באירועים המושכים אנשים רבים לרחובות, כגון חגיגות יום עצמאות ופסטיבלים.
ישנם מאכלי רחוב אשר מנה מהם היא בגדר תחליף לארוחה; אחרים הם חטיף.
בדרך כלל מאכלי רחוב ניתנים לאכילה ביד, ללא צורך בכלי אוכל (למעט שקית שבה מוחזק המאכל), וכאשר יש צורך בכלי אוכל, כגון מזלג או כפית, אלה הם כלי אוכל חד-פעמיים.
ישנם מאכלי רחוב מקומיים, אך רבים ממאכלי הרחוב נפוצו לרחבי העולם.
יש המסתייגים מקניית מאכלי רחוב משיקולי ניקיון וטריות, בעיקר נכון הדבר לגבי דוכנים חסרי אמצעי קירור.
מאכלי רחוב לרוב זולים באופן ניכר ממאכל דומה שנקנה במסעדה.
מאכלי רחוב נמכרים ברחובות הערים למעשה מאז תחילת ההתיישבות העירונית והן קיבלו ביטויים שונים בתרבויות שונות בעולם.
בערי הקיסרות הרומית היו דוכני לחם וזיתים.
בערי מזרח אסיה היו דוכני אטריות מוכנות לאכילה.
במזרח התיכון היו פיתות, פלאפל ושווארמה.
בהודו נמכרים בדוכני רחוב מטעמי מזון מהיר המוכרים מזה עידן.
במערב אפריקה מקובלים דוכני רחוב המוכרים בשר שיפודים צלוי, מוכן לאכילה.
כיום, מתחרות בדוכנים של מאכלי הרחוב רשתות המזון המהיר.
מאכלי הרחוב הישראלים הוותיקים הם פלאפל ושווארמה המשמשים כתחליף לארוחה מלאה, ונמכרים במזנונים ייעודיים.
הם נמכרים לרוב בפיתה, בדוכנים המציעים על הדלפק "סלטים חופשי" - מספר קערות סלטים, מחמצים ורטבים למילוי חוזר של הפיתה על ידי הסועד.
גם סביח הוא מאכל רחוב ישראלי כתחליף ארוחה; בעבר היה מוכר רק באזורים מסוימים וכיום נמכר בכל רחבי הארץ וכן פיתות דרוזיות עם לבנה ושמן זית, או ממרח שוקולד, שנמכרות בעיקר בירידי מזון ובצפון הארץ.
מקורם של כל אלו במזרח התיכון ובארצות ערב.
מעורב ירושלמי הוא מאכל ישראלי פופולרי הנמכר גם כן בדוכני רחוב לצד השווארמה, הפלאפל והסביח על אף שלעיתים גם נמכר גם במסעדות אם כי שם מחירו גבוה יותר.
בשנות ה-70 הפיצה האיטלקית הייתה אופנתית מאוד כמאכל רחוב ישראלי.
בשנות ה-2000 נפוצה אופנה של מזנוני טורטיות (מכונים לעיתים "רולים") במילויים שונים, חלקם נאמנים למקור המקסיקני ואחרים בגרסאות שונות.
במהלך המאה ה-20 בערים רבות בישראל, במיוחד בקיץ, היו נמכרים קלחי תירס חם מדוכנים ניידים בקרנות רחוב, בהם מתבשל תירס בדוּד מים רותחים.
הקלח החם מומלח והוגש לרוב בתוך עלה תירס.
כיום מרבית אוכל הרחוב בישראל נמכר במסיבות, פארקי שעשועים וירידים מאכלי הרחוב הנפוצים הם כאלו שהיגרו מהמערב - נקניקייה בלחמנייה מיץ פטל פיצה המבורגר צ'יפס צמר גפן מתוק ופופ קורן.
מאכלי רחוב קיציים אופייניים הם הגלידות לסוגיהן, הנמכרות בקיוסקים, גלידות נמכרות גם בשפת הים, על ידי רוכלים העוברים בין המתרחצים כשהם נושאים את מרכולתם בארגז מבודד מחום.
באביב נמכרים בסוריה שקדים ירוקים מעגלות רחוב, ובקיץ סברס ופיסטוק.
תות עץ ומיץ ליקריץ נמכרים בדוכני רחוב ועל ידי מוכרי משקאות בבגדים מסורתיים הנושאים את מרכולתם בסיר על הגב.
בטורקיה נמכרים מאכלי רחוב רבים, הן מזרח תיכוניים והן מערביים.
מוכרי תה נושאים סירי תה מתוק מהביל בשווקים.
באירופה ישנם מאכלי רחוב לאומיים רבים, ולצידם מאכלים חוצי גבולות.
דוגמה טובה היא השווארמה, שהובאה לאירופה על ידי מהגרים ערבים וטורקים.
הרובע הלטיני בפריז הומה מוכרי שווארמה.
בהולנד ובלגיה טוגנים הם מאכל רחוב נפוץ, ונמכרים עם רטבים כמיונז וקטשופ.
גרסאות מקובלות הם מיונז עם קטשופ ובצל וכן מיונז עם רוטב חמאת בוטנים.
הטוגנים ההולנדיים דומים למקובל בכל העולם, בעוד אלו הבלגיים עבים יותר.
בהולנד מאכלי רחוב נמכרים לרוב בחנויות קטנות, שהן תערובת של בית קפה, בר ומסעדת מזון מהיר, המכונות "סנאק-בר" או "קפיטריה".
המאכל העיקרי הנמכר בהן הוא טוגנים, ולצידם חטיפי בשר וגבינה מטוגנים.
לרוב המבחר כולל גם המבורגר, גלידה וכריכים, ולעיתים אפילו פיצה, פלאפל ושווארמה.
רוכלי רחוב מוכרים דג הרינג מומלח המוגש עם בצל טרי; לחמניות מוצעות כתוספת.
מאכל רחוב הנפוץ בפסטיבלים ובעיקר בסביבות ה-31 בדצמבר (ערב ראש השנה האזרחית) הוא סוג של סופגניות המכונות "אוליבולן" ("כדורים משומנים").
בבלגיה טוגנים נמכרים בעיקר בדוכני טוגנים (כמו זה שבתמונה משמאל).
ופל בלגי חם הוא חטיף רחוב נפוץ.
חטיף מקובל נוסף הוא הפנקייק, אשר בבלגיה הוא תפוח יותר מהקרפ הצרפתי או הבליני הרוסי.
בצרפת, הקרפ הוא מאכל רחוב לאומי וזול.
קרפים נמכרים עם מילוי, ו"קרפ קומפלט" המכיל שינקן, גבינה מגורדת וביצה מהווה ארוחת צהריים משביעה.
כחטיף מתוק, הקרפ נמכר עם נוטלה ובננה או גראן מרנייה וסוכר.
מוכרי קרפ מוכרים גם פאניני - כריך קלוי.
מאכלי רחוב נוספים הם מגוון כריכים מבגט, פיצה וכריכי קבב.
בגרמניה, בשל השיעור הגבוה של מהגרים טורקים, נפוצים סוגים נוספים של מאכלי רחוב טורקיים, מעבר לשווארמה הכלל-אירופאית.
מאכלים מסורתיים יותר מתבססים על נקניקיות מסוגים שונים.
גם הטוגנים נפוצים, עם קטשופ או מיונז, לעיתים לצד נקניקייה.
ברוב דוכני חטיפי הרחוב נמכר מגוון גדול של סוגי בירה ולעיתים גם בקבוקים קטנים של ויסקי ווודקה.
קיימת גם נוכחות הולכת וגדלה של דוכני רחוב צפון אפריקאים המוכרים שווארמה, פלאפל וחלומי.
מאכל הרחוב האיטלקי הנפוץ ביותר הוא פיצה.
בניגוד לפיצה הנמכרת במסעדות שצורתה עגולה, פיצה כמאכל רחוב נאפית בתבניות מרובעות ונמכרת כריבועים או מלבנים ובצקה דק, גם זאת בניגוד לזה של הפיצה המסורתית.
הציפויים הנפוצים הם: פטריות, מרגריטה, נקניק איטלקי, האם, ירקות.
בסיינה הבצק דק במיוחד והפיצה לרוב מקופלת.
מאכלי רחוב נוספים הם: ג'לאטו - גלידה איטלקית, פוקצ'ה ממולאת גבינה בסגנון ג'נובה, פרינטה האפויה מקמח חומוס ולעיתים מוגשת עם פוקצ'ה, תבשיל של קיבת שור המוגש בלחמנייה שמקורו בפירנצה, "סופלי" מרומא - כדורי אורז במילוי גבינה או מילויים נוספים המצופה פירורי לחם וביצה ומטוגן בטיגון עמוק.
אותו מאכל מכונה בסיציליה "ארנצ'יני" וממולא לרוב רוטב בשר ואפונה ירוקה.
בנאפולי דוכנים המכונים "פריג'יטוריה" (friggitorie) מוכרים מאפים ממולאים המטוגנים בטיגון עמוק (pizza fritta) ומאכלים נוספים.
בפלרמו מקובל "פאני קה מאוזה" - טחול של חזיר מבושל פרוס דק, מוגש בלחמנייה ו"פנאלה" - בלילת קמח חומוס בטיגון עמוק.
במרכז איטליה נפוצה "פורקטה" - בשר חזיר צלוי מתובל, מוגש לרוב בלחמנייה.
בבארי מגישים פנצרוטו - פיצה מטוגנת במגוון מילויים.
דוכני רחוב מוכרים בקיץ אבטיח ובחורף ערמונים, בעיקר לקראת חג המולד.
מזנוני צלייה מוכרים לרוב מזון לצריכה ביתית, אך בחלקם יש דלפק לאכילה במקום של מוצריהם, הכוללים עוף צלוי, תפוחי אדמה צלויים, פולנטה מטוגנת ותוספות שונות.
בזכות מהגרים מטורקיה ומהמזרח התיכון, גם השווארמה צוברת פופולריות כמאכל רחוב באיטליה.
מאכלי קארי הוא שם (אשר העניקו אנשי המערב, בתחילה המשטר הקולוניאלי הבריטי) לקבוצה של תבשילים - מאכלי קדירה (אשר במקור הוגשו רק כתוספת למנה העיקרית); המתובלים ברוטב עשיר המכיל בדרך כלל מה שמכונה במערב אבקת קארי.
תבשילים אלה נפוצים במטבח ההודי, האינדונזי, התאילנדי ובמטבחיהם של עמים נוספים בדרום אסיה ובמזרח הרחוק.
הקארי הגיע למערב במאה ה-18 על ידי אנשי המשטר הקולוניאלי הבריטי ששלטו בהודו וקיימים מאכלים במערב אשר מכונים "קארי", אך לא ייחשבו ככאלה באסיה.
לפיכך, קשה למדי להגיד מהו "קארי".
המונח המקורי הוא במקורו בשפה הטמילית, בה הוא מציין תבשיל ירקות (המילה עצמה מציינת ירקות), אשר מוגש לצידה של מנת דגנים, בדרך כלל אורז.
"אבקת קארי" הוא כינוי לתערובת תבלינים לתבשילים בסגנון הודי, אך בהודו לא נעשה שימוש נרחב בשם זה, והיא מכונה כך לשם ייצוא (בהודו מכונות תערובות תבלינים מסאלה).
למאכלי הקארי חריפות ברמות שונות, ונטען שיש להם יתרונות בריאותיים למערכת העיכול ותכונות נוגדות דלקות.
מאל דואין מק קונאל (בגאלית סקוטית: Máel Dúin mac Conaill - "מאל דואין בנו של קונאל"; נפטר בשנת 688) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 673 לערך ועד פטירתו.
מאל דואין היה בנו של קונאל קראנדומנה.
על פי "דברי ימי אלסטר" נפטר מאל דואין בשנת 688, אולם "דברי ימי אלסטר" אינם מציינים את תארו של מאל דואין - והחוקרים סבורים שייתכן שמאל דואין שלט במקביל לאחיו דומנאל דון, או שהאחד משניהם שלט על דאל ריאטה והאחר עמד בראש שטחי קנל נ'גאבריין (שבט גבריין) בקינטייר.
על פי ה"דואן אלבאנאך" שלט מאל דואין לפני אחיו דומנל דון.
מאכל בן דרוסאי הוא מאכל שלא התבשל די צורכו.
מקורו של הביטוי בתלמוד, ויש לו משמעויות הלכתיות בעניינים שונים.
לפי רש"י, מאכל בן דרוסאי הוא מאכל שהתבשל שליש משיעור בישולו.
לדעת הרמב"ם, מדובר במאכל שהתבשל חצי משיעור בישולו.
הביטוי מופיע במקומות שונים בתלמוד.
הוא מופיע בהקשר של הלכות השהיה, לאחר המשנה שבה מצוין שאפשר להשהות מאכל כלומר להשאירו מערב שבת "מבעוד יום" - לפני כניסת השבת על אש הכירה, בתנאי שהמאכל מבושל, מכיוון שאינו מצווה על "שביתת כלים" ומותר לאוכל של יהודי להתבשל במהלך השבת.
האיסור הוא גזירת חכמים, כדי להימנע מהחשש שיהפוך את הפחמים או יאוורר אותם, ובכך יגביר ויבעיר את האש, פעולות האסורות בשבת:
כלומר, אם המאכל היה מבושל כדי שיעור מאכל בן דרוסאי, מתירים להשהות אותו על גבי מקור חום.
הופעה נוספת של הביטוי היא בהקשר של צלייה:
כלומר, שאם צולים מצד אחד, כשיעור מאכל בן דרוסאי, זה לא נחשב צלייה המחייבת מן התורה (אולם נאסר מדרבנן).
המונח משמש גם במקרים נוספים, לדוגמה, איסור הבישול של בשר וחלב יחד, תקף משעה שהתבשיל מוכן כמאכל בן דרוסאי.
רש"י בפירושו לתלמוד כתב ש"בן דרוסאי" היה לִסְטִים, וכנראה פירושו מבוסס על הסוגיה במסכת סנהדרין שמציינת שגנבים אוכלים את הבשר כשאינו מבושל לגמרי, מפני שהם ממהרים ומפחדים שמא ילכדום.
וכך כתבו ראשונים רבים נוספים.
יש המזהים את בן דרוסאי עם אחד מהמורדים היהודים בשלטון הרומי לפני חורבן בית המקדש השני, שהיה במנוסה תמידית ולכן היה מבשל במהירות ובחיפזון.
יוסף בן מתתיהו מספר על מנהיג יהודי בשם דורטוס שנהרג על ידי הרומאים מכיוון שניסה להמריד את היהודים לאחר העימות עם השומרונים בשנת 52 לספירה.
בעימות זה לקח חלק משמעותי אלעזר בן דינאי, שמכונה אצל יוסף בן מתתיהו "ליסטים".
במסכת כלים "תנורו של בן דינאי" מתואר כתנור שעשוי בחיפזון ומיועד לבישול שדה, ולכן זאב יעבץ ובן ציון לוריא הציעו שבן דרוסאי שהיה מבשל בחיפזון כבן דינאי, הוא אותו דורטוס, חבירו של בן דינאי.
ייתכן שהכינוי "ליסטים" הוצמד לכל בני חבורתו של בן דינאי ובתוכם בן דרוסאי, ומשם התגלגל לפירוש רש"י התיאור של בן דרוסאי כליסטים.
שמא פרידמן מזהה את בן דרוסאי עם "בר דרוסיי" המוזכר בתלמוד הירושלמי כמי שביצע את הוראת רבי יוחנן לשבור צלמים של עבודה זרה בבית מרחץ שהיה בטבריה.
הבעיה בזיהוי זה היא שהביטוי "מאכל בן דרוסאי" מוזכר כבר בברייתא במסכת שבת כחלק מדבריו של חנניה, שהיה תנא בדור השלישי, ולא ייתכן שבן דרוסיי האריך ימים עד כדי פגישת רבי יוחנן מן האמוראים.
פרידמן טוען שכיוון שהביטוי "מאכל בן דרוסאי" אינו מוזכר באף מקור תנאי מלבד הברייתא במסכת שבת, יש להניח שהיא נערכה בתקופת האמוראים, לאחר שנטבע הביטוי "בן דרוסאי".
על פי הזיהוי עם "בר דרוסיי", מסיק פרידמן שבן דרוסאי לא היה יהודי, כיוון שעל פי ההלכה ביטול עבודה זרה יכול להיעשות רק על ידי גוי.
מהסכמתו לשבור את הצלמים בבית המרחץ הרומי, מסיק פרידמן שבן דרוסאי היה אדם אמיץ ששיתף פעולה עם החכמים במאבקם מול השלטון הרומי, ומחמת קשריו עם החכמים הוא זכה להיות אישיות בולטת ודרך בישולו הייתה ידועה.
בסוף דבריו הוא מעלה אפשרות שבן דרוסאי לא היה כלל אדם מסוים, אלא הוא דמות ספרותית שמשמשת לתיאור אדם בעל כוח גופני גדול המקיים אורח חיים פראי ולכן אינו מבשל את מאכליו לגמרי כדרכם של בני אדם.
בתרבות הישראלית, מאכער (מיידיש; נהגה "מַאכֶר") הוא אדם בעל השפעה המציע את שירותיו כמתווך לשם השגת קיצורי דרך במערכת בירוקרטית סבוכה, לתיאום מפגשים עם אישים שדלתם אינה תמיד פתוחה לציבור, ולעיתים אף להשגת הטבות המנוגדות לחוק תמורת שוחד.
מילולית, "מאכער" הוא כינוי לאדם שמבצע.
מקור המילה בגרמנית ופירושה בשפה זו אדם המביא דברים לכלל ביצוע, וכן אדם אשר נמצא בעמדת מנהיגות ומצטיין בעשייה החלטית ומיומנת.
ביידיש יש למילה מספר משמעויות: איש עשייה המביא דברים לכלל ביצוע, רמאי ואיש תחבולות, מנהל, מתווך ואיש קשרים.
על זו הדרך, "מָאכֶערַיי" הוא כינוי לעשייה שכזו, או לפעילות נכלולית.
בנוסף המילה עשויה לתאר מקצוע אם היא מוצמדת לחפץ כלשהו, כגון "זייגער מאכער" (שען) או פאנצ'ר מאכער (צמיגאי).
המונח נטמע בעברית תחילה בעיקר במשמעות חיובית או נייטרלית.
כך, למשל, במילון אבן שושן מוגדר המאכער כ"ביצועיסט", וגם אדם המקדם דברים אצל פוליטיקאים ומוסדות ציבוריים.
ברבות השנים, ככל הנראה עם התרבות הפרסומים על פעילות פלילית בקרב מאכערים, החל הכינוי להיות מוזכר פעמים רבות בהקשר שלילי של פעילות בתחום האפור ופעילות פלילית כגון רמאות ושוחד.
ב"מילון הסלנג המקיף" (2005), של הסופר רוביק רוזנטל, כבר מתואר המאכער כ"מתווך, עוסק בפעילות עסקנית מפוקפקת".
קיימים מונחים נוספים ולעיתים מכובדים יותר לתיאור פעילות תיווכית, כגון שדלן, לוביסט, עסקן, ואף "מוציא ומביא" שמקורו בפסוק על דוד המלך אשר מונה להוציא ולהביא את בני ישראל במלחמות.
למונחים הללו מכנה משותף, כפי שמציין רוזנטל בתיאור המילה לוביסט:
המילה חדרה גם לשפה האנגלית כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, במובן של איש ביצוע, וכן במשמעות אירונית שלילית של אדם שתלטן או חשוב בעיני עצמו.
התופעה מלווה את מדינת ישראל מאז הקמתה וכונתה לא אחת "מכת מדינה".
המאכערים שפעלו משנות קום המדינה ואילך פעלו בלב הממסד וההסתדרות ואף נהנו מיראת כבוד, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בערך "מאכער" ב"מילון עולמי לעברית מדוברת" של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה: "אדם פעיל, בעל השפעה, מנהל, ראש".
בקולנוע הישראלי תואר המאכער בדמותו של סרג'יו קוסטנצה שהופיעה בסרט הקומדיה "גבעת חלפון אינה עונה".
המאכער הוא חסר סמכות או הכשרה פורמלית בתחום בו הוא פועל.
לרוב מדובר בבכירים לשעבר, בעלי קשרים, המכירים מקרוב את המנגנון הבירוקרטי ונהנים מקשרים אישיים עם פקידים ונבחרי ציבור.
פעילות התיווך מסתכמת לעיתים במסירת מידע מנהלי שאינו שקוף וגלוי דיו לאזרחים שנזקקים לו, אך היא עשויה גם להשתלב בתהליכים בהם הבירוקרטיה אטית, או לשם השגת תוצאות העולות על המקובל.
בשנת 2001 מצא דו"ח מבקר עיריית תל אביב כי בתחום אישורי הבנייה, אדם שמשתמש בשירותי מאכער מקבל את התוצאה עד שמונה ימים, וכל היתר ב-200 ימים, כאשר התשלום הממוצע לשירות הוא 1,000 דולר.
מהנדס העיר של תל אביב בשנת 1999, ישראל גודוביץ', תיאר את פעולת המאכערים ברשויות המקומיות: "אם המאכערים מבקשים למשל לסגור מרפסת, הם ילכו לאחד הפקידים הזוטרים אבל כאלה שבכוחם להחליט ולחתום על ההיתר.
זה מקצר את הזמן בהרבה.
ברמה גבוהה יותר, בכל הנוגע לאישור תוכניות ושינויי ייעוד, המאכער כבר צריך חבר ועדת בניין עיר שיכול להצביע ולתמוך בבקשה".
על היקף התופעה ועל תפיסתה כמעין פעילות לגיטימית ניתן ללמוד מדברי אהוד אולמרט, אשר נבחר לראש עיריית ירושלים בשנת 1993, ולימים תיאר במהלך משפטו את עד המדינה שמואל דכנר כ"אחד מעשרות המאכערים ששוטטו בקומה שש בעירייה", קומת ראש העירייה.
ברוח זו העיד במשפט גם איש העסקים דני דנקנר.
בשנת 2006 בדקה ועדה מטעם משרד מבקר המדינה את התופעה במשרדי הרישוי, במוסד לביטוח לאומי ובעיריות במרכז הארץ ובירושלים.
הבדיקה מצאה כי מספר מצומצם מאוד של מאכערים מבצע חלק גדול מאוד מהפעילות ברשויות הללו: כ-65% מהפעולות במשרד הרישוי בחולון נעשו על ידי מיופי כוח שתפסו מקום בעמדה, ובכך מנעו מאנשים רגילים לקבל את השירות.
הוועדה המליצה על פישוט תהליכים ביורוקרטיים, ועל מתן שירות ידידותי שיבטלו את הצורך במתווכים.
ליקויים חמורים בשל פעילות מאכערים התגלו כבר בשנת 1979 במשרד הרישוי בחולון, שטיפל במחצית מכלי הרכב בישראל.
ביולי 2008 אישרה ממשלת ישראל השלושים ואחת המלצות צוות בינמשרדי שהוקם בעקבות דוח המבקר.
בין היתר הומלץ על פרסום זמני התגובה המצופים לשירותים המבוקשים, צמצום הצורך במפגשי פנים אל פנים על ידי שימוש באמצעים טכנולוגיים, מתן פומבי להחלטות נותן השירות והקפדה על שמירת התור ועל רמת שירות.
כמו כן הומלץ לקבוע תנאי סף למתווכים (מאכערים) וחובת דיווח של נותן השירות על היכרות מוקדמת עם המתווך.
בנובמבר 2009, פירטו גופי הממשלה השונים את השינויים שביצעו לאור ההמלצות.
משרד הפנים, האחראי בין היתר על הרשויות המקומיות, הודיע כי לא יישם את המלצות הצוות בטענה שיש צורך בהסדרת הנושא בחקיקה.
עם זאת, חוסר השקיפות שבה מתאפיינת לעיתים פעילותם של ה"מאכערים", לצד היקף פעילותם והימצאותם בקרב גופי שלטון רבים ומגוונים כל כך שאמורים לספק שירותים בסיסיים, מייחדות אותם משאר המתווכים וכן מעוררות חששות לפעילות פלילית.
כאשר מאכערים אינם פועלים בדרכים פסולות כגון הצעת שוחד לפקידים, הם עשויים לגרום לפקידים לקבל החלטות משיקולים לא מקצועיים כגון קשרים משפחתיים או חבריים.
טענה נוספת נגד פעילותם היא כי הם דואגים ללקוחותיהם תמורת תשלום, וכך נוצרת עדיפות לבעלי ממון הנהנים מטיפול מועדף על ידי רשויות המדינה.
עם זאת, עדיפות זו קיימת גם בתחומים בהם התקשורת של האזרח עם הבירוקרטיה נעשית באמצעות בעלי מקצוע שהוסמכו לכך, כגון יועץ מס או עורך דין.
פעילות המאכערים נתקלת בהתנגדות גם מצד בעלי המקצוע הללו כשהיא חופפת לתחומי פעילותם, הרואים בכך פגיעה בפרנסתם והסגת גבול.
בארצות הברית מחייב החוק שקיפות אצל השדלנים הפועלים מול חברי הקונגרס והסנאט, והם מחויבים לפרסם את עצמם ולפרט את מי הם מייצגים.
בישראל, התקבל בפברואר 2008 תיקון מספר 25 של חוק הכנסת המחייב שדלנים ליצור שקיפות בעבודתם.
כך, לוביסט שפועל בכנסת מחויב לקבל היתר לעבודתו, לענוד תג זיהוי ולהירשם בפרוטוקולים של הדיונים בהם הוא נוכח.
הפרת ההוראות הללו מובילה לסנקציה – שלילת היתר העבודה או אישור הכניסה לכנסת.
עם זאת, השפעת התיקון על התופעה מוגבלת משום שהוא אינו חל על משרדי הממשלה והרשויות המקומיות, כך שהתחום נותר פרוץ וללא פיקוח.
ארגון לובי 99 מקדם מאז 2016 הצעת חוק שיסדיר את הנושא.
בהיעדר חוק בעניין, פסקי דין שעוסקים בתופעה מדגישים מחד את ההיבטים השליליים שלה בכך שהיא פותחת פתח לעבירות אתיות ופליליות, ועלולה לגרום לשינוי תפיסת התפקיד הציבורי בהתאם לעקרון "המדינה כרכוש פרטי" שרווח במדינות מתפתחות, ומאידך קבעו שיש להימנע מהתמודדות עם התופעה באמצעות הגבלת פעילות ה"מאכערים", וזאת משום פגיעה בחופש העיסוק.
כבר בשנת 1949 נדרש בג"ץ לדון בנושא, ופסק לטובת העותר בז'רנו, מאכער שפעל במשרד הרישוי וביקש לבטל את האיסור לפעול במשרד שהטיל עליו שר המשטרה.
בהתייחס לטענה כי פעילות מסוג זה משחיתה את הפקידות הציבורית, כתב השופט שניאור זלמן חשין: "אם אמנם קיימת שחיתות במנגנון הפקידותי, השכל מחייב כי הטיהור ייעשה במנגנון הזה עצמו, כי עבריינים, בין במנגנון גופא ובין מחוצה לו יועמדו לדין, ולמה יצא הקצף דווקא על שליחי הציבור".
בהכרעת הדין בפרשת הולילנד (2014), שהעלתה את התופעה לדיון ציבורי רחב, הבחין השופט דוד רוזן בין פעילות מותרת בתחום זה, שדלנים המציגים את עמדות הציבור שלטובתו הם פועלים, לבין פעילות אסורה שכוללת תשלום למאכער כדי להשיג מידע פנים מרשויות שלטון או להפעיל עובד ציבור באופן פסול, דבר המהווה מתן שוחד.
השופט המליץ למחוקק להגדיר בחקיקה את גבולות המותר והאסור.
הגורמים המרכזיים לתופעה הם הליכים ביורוקרטיים סבוכים, חוסר נגישות למידע ושירות לא ידידותי שמולידים את הצורך בתיווך עוקף בירוקרטיה.
ניתן למצוא את שורשי התופעה גם בתרבות הישראלית, וביחס המורכב של החברה הישראלית הרב-תרבותית לרשויות השלטון, שהניב תופעות נפוצות דומות ובהן השימוש ב"פרוטקציה", עקיפת סמכויות וקיצור תהליכים.
על פי פרופ' תאודור ויינשל, התרבות המנהלית הציבורית בישראל מורכבת מפסיפס של שלשה תת-תרבויות שמקורן בארצות המוצא של העולים לישראל במהלך השנים: תרבות הגטו, תרבות הבקשיש (מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון) ותרבות "הסוציאליזם הנאיבי" (רוסיה ומדינות מרכז אירופה).
לצד זה קיים הרצון לא להיות "פראייר", המהווה מוטיב מרכזי בהוויה הישראלית-צברית, מה שמוביל גם לעקיפת חוקים והליכים בעיקר כאשר קיימת תחושה ש"כולם עושים את זה".
נסיבות היווצרות מאכערים מתוארות בפסק דין של בית המשפט העליון מ-1999 העוסק בלשכת מינהל האוכלוסין במזרח ירושלים:
למרות היקף התופעה, רק אחוז קטן מהפעילות מגיע לחקירות משטרתיות משום שגם כאשר מדובר בפעילות פלילית רוב המקרים אינם זוכים לחשיפה, בעיקר בשל האינטרס המשותף של כל הצדדים להמשך פעילותם.
להלן מקרים בולטים שנחקרו משנת 1998:
בשנת 1998 השתלטו מאכערים בעלי קשרים במשרד הפנים על חלק ניכר מתחום הבאת העובדים הזרים לישראל וגבו אלפי דולרים מכל עובד תמורת ויזה חוקית או מזויפת.
כמו כן נחשפה באותה שנה חבורת מאכערים שעבדה במשטרת ישראל וקיבלו שוחד תמורת הטבות שונות כגון ביטול עבירות תנועה והמתקת עונשים.
בשנת 1999 נחשפה בתוכנית "עובדה" קבוצת מאכערים שפעלו במכונים לבדיקות רכב, והעבירו תמורת טובות הנאה מבחני רישוי למכוניות לא תקינות.
המכונים "מ-מ" ו"מכון הדרום" נסגרו לתקופה זמנית.
בשנת 2000 חשף העיתון "הארץ" פעילות רחבה של מאכערים בחצרות מקובלים שפעלו כדי לקצר את דרכם של הבאים לקבל ברכה מהמקובל, תמורת תשלום ממוצע של 800 ש"ח.
בשנת 2003 הקטין הביטוח הלאומי חוב של בנק הפועלים, שתפח ל-86 מיליון שקל, ל-20 מיליון שקל הודות לפעילות מאכערים מטעם הבנק.
בשנת 2014 בפרשת הולילנד הורשעו שורת אנשי עסקים ואנשי ממשלה בכירים בקבלת כספים ממאכערים כדי לקדם מיזמי בנייה.
גזר הדין דן את הנאשמים לעונשים חמורים, בהם שנה וחצי מאסר בפועל לראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט.
בברית המועצות – טוֹלקַאץ' (Толкач) , בּלָאט (блат)
מאכנובשצ'ינה (באוקראינית: Махновщина) היא טריטוריה השוכנת בדרום אוקראינה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1918, שלט באזור צבא המרד המהפכני של אוקראינה, ותחת חסותו, במהלך המהפכה האוקראינית, נעשו בה ניסיונות לכונן חברה אנרכיסטית.
באותן שנים, תחת אבטחת צבא המרד המהפכני האוקראיני, קמו במאכנובשצ'ינה מועצות חופשיות וקומונות חירותניות, בהנהגת נסטור מאכנו, האנרכו-קומוניסט.
אוכלוסיית הטריטוריה מנתה כ-7 מיליון תושבים.
הטריטוריה נכבשה על ידי הצבא הלבן, תחת פיקודו של אנטון דניקין וכך נוצרה ממשלת דרום רוסיה; אולם, עד 1920 כוחותיו של דניקין הובסו על ידי הכוחות המשולבים של הצבא האדום ולוחמת הגרילה של צבא המרד המהפכני.
מאחר שהטריטוריה אורגנה בצורה אנרכיסטית, ההתייחסות אליה כאל "שלטון" או "ממשל" שנויה במחלוקת.
לעיתים מתייחסים למאכנוביסטים (בהנהגת מאכנו) כשלטון, אך תפקידם היה אך-ורק צבאי, ותפקידו של מאכנו היה למעשה אסטרטג ויועץ צבאי של יחידות מליציה מקומיות חופשיות שיכלו לפעול ללא הוראותיו.
התפקיד הצבאי שאפיין את מאכנו הפך במהרה לתפקיד ארגוני.
בקונגרס הראשון של הקבוצות האנרכיסטיות (שנקרא נבט, Набат) הוחלטו חמש החלטות עיקריות: דחייה של כל המפלגות, דחייה של כל דיקטטורה שהיא, שלילה של רעיון המדינה, דחייה של כל "שלב מעבר" או דיקטטורה של הפרולטריון ועידוד של ניהול עצמי של העובדים דרך מועצות פועלים.
עקרונות אלו היו בניגוד מוחלט לעקרונות הבולשביזם.
הצבע שנבחר לסמן את הקבוצות האנרכיסטיות הוא שחור (הצבע המסורתי של האנרכיזם), בניגוד למדים הלבנים של הצאר ולמדים האדומים של הבולשביקים.
עקרונות הממשל הוצגו במניפסט שפורסם על ידי ענף התרבות והחינוך של צבא המרד המהפכני והופץ בקרב האוכלוסייה, בעיקר בקרב איכרים.
בין נובמבר 1918 ליוני 1919 המאכנוביסטים הקימו חברה אנרכיסטית שנוהלה על ידי האיכרים והפועלים באוקראינה בטריטוריה שהשתרעה בין ברדיאנסק, דונצק, זפוריז'יה ודניפרופטרובסק.
מנהיגים בצבא המרד המהפכני של אוקראינה טוענים שהחברה אוגרנה על בסיס ערכים אנרכיסטים, ועקב כך דגלו המאכנוביסטים באופן רשמי במדיניות של החברות החופשיות וראו בה בסיס לכינון צדק חברתי.
החינוך בוסס על העקרונות שהציג פרנסס פרר והכלכלה התבססה על החלפה חופשית בין קהילות חקלאיות ועירוניות, של מזון ומוצרים, בהתאם לתאוריות של פיוטר קרופוטקין.
המאכנוביסטים תמכו ב"מועצות חופשיות של פועלים ואיכרים" והתנגדו לממשל ריכוזי.
מאכנו קרא לבולשביקים דיקטטורים והתנגד ל "צ'קה (משטרה חשאית)...ומוסדות סמכותניים וכפייתיים אחרים".
הוא קרא ל"חופש הדיבור, חופש העיתונאות, חופש ההתאספות, ההתארגנות וכדומה".
המאכנוביסטים ארגנו קונגרסים של מועצות, בהם כולם השתתפו, אפילו מפלגות פוליטיות - כולל הבולשביקים - בתנאי שנציגיהם נבחרו כנציגים על ידי מועצות של פועלים או איכרים.
בניגוד לכך, בשטח הבולשביקי, לאחר יוני 1918, אף לא בולשביק לא הורשה להיות חבר במועצות הלאומיות ובמרבית המועצות המקומיות, שהחלטותיהן היו נתונות לווטו מצד המפלגה הבולשביקית.
הודעה הכריזה כי מאכנוביסטים לא מורשים להשתתף בצ'קה, וכך, כל המליציות שנוהלו בידי מפלגות פוליטיות וכוחות שיטור מפלגתיים (כולל משטרות חשאיות כמו הצ'קה) נאסרו בשטחים המאכנוביסטיים.
ההיסטוריון נועל שוורץ אומר כי "מאכנו לא הסכים לתמוך בגופים ששאפו לבסס סמכות פוליטית, ובהתאם לכך מיסס את המועצות של הבולשביקים".
הבולשביקים, מהצד השני, טענו כי פעלו שני כוחות שיטור חשאיים מטעם מאכנו.
הניסיון הרשמי של הבולשביקים להתנגד לכוח המאכנוביסטים החל ב-4 ביוני 1919 עם פקודה מספר 1824 של טרוצקי שאסרה על בחירת קונגרסים וניסתה להוריד מהלגיטימציה של מאכנו באומרה "הבריגדה של מאכנו נוסגת באופן קבועה מהצבא הלבן, בעקבות חוסר היכולת שלה, הנטיות הקרמינליות והבוגדנות של מנהיגיה".
בתחילה, המפלגה הבולשביקית בפטרוגרד חברה למאכנוביסטים ושקלה להרשות את קיום הניסוי הליברטריאני של מאכנו.
אך עם הזמן, התעצמה תפישת הבולשביקים את מאכנובשצ'ינה כסכנה לכוחם, הן כדוגמה להצלחת האנרכיזם והן כמקום של השפעה מאכנוביסטית.
הממשל הבולשביקי החל לבצע פרופגנדה שטענה שמאכנובשצ'ינה היא שטח בשליטת מצביאים, ולבסוף אף שלחו התקפות-פתע על המליציות המאכנוביסטיות, למרות הברית בין שני הפלגים.
העיתונות הבולשביקית טענה, בניגוד לראיות, כי המנהיגים במאכנובשצ'ינה לא נבחרו באופן דמוקרטי אלא מונו על ידי הקליקה הצבאית של מאכנו.
מעבר לכך, הם טענו, גם כן ללא ראיות, שמאכנו עצמו סירב להעביר אוכל לפועלי הרכבות והטלגרף, שחלק "מיוחד" בחוקה המאכנוויסטית אישרה הוצאות להורג חשאיות ועינויים, שכוחותיו של מאכנו ביצעו פשיטות על משלחות של הצבא האדום, גנבו כלי רכב משוריינים ושהכוחות של ה"נבט" היו אחראיים למעשי טרור רצחניים בערי רוסיה.
כיבוש צבאי נרחב התרחש; כיבוש זה דיכא את המאכנוביסטים, הלאומנים האוקראינים וכל קבוצה לא בולשביקית אחרת.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית הוקמה, אשר שרדה עד ל-1991. עד לשנות הארבעים, נשארה באוקראינה נוכחות מחתרתית של המאכנוביסטים.
מלקולם ארל "מאל" ולדרון (Malcolm Earl "Mal" Waldron; 16 באוגוסט 1925 – 2 בדצמבר 2002) היה פסנתרן ג'אז, מלחין ומעבד מוזיקלי אמריקאי.
ולדרון החל לנגן באופן מקצועי בניו יורק בשנות ה-50, אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטה, בחמישים השנים הבאות הוביל ולדרון הרכבים וניגן, בין היתר, בהרכבים בהובלת צ'ארלס מינגוס, ג'קי מקלין, ג'ון קולטריין ואריק דולפי.
בסוף שנות ה-50 היה ולדרון פסנתרן הבית של חברת Prestige Records, הוא ניגן בעשרות אלבומים ואף כתב יצירות רבות, ביניהן יצירתו המפורסמת ביותר, Soul Eyes, שנכתבה עבור קולטריין.
ולדרון אף ניגן רבות כמלווה לזמרים והיה פסנתרנה הקבוע של בילי הולידיי מאפריל 1957 עד מותה ביולי 1959.
אחרי התמוטטות עקב מנת יתר של סמים ב-1963 איבד ולדרון את יכולת הנגינה שלו ואת זכרונו המוזיקלי; הוא שיחזר את מיומנויותיו בהדרגה ובאמצע שנות ה-60 היגר מארצות הברית לאירופה.
ולדרון המשיך להופיע עד מותו.
במהלך 50 שנות קריירה, הקליט ולדרון מעל 100 אלבומים כמוביל ומעל 70 אלבומים כמלווה, בנוסף הוא הלחין גם מוזיקה לבלט מודרני ולמספר סרטים עלילתיים.
סגנונו של ולדרון נבע בעיקר מההארד בופ והפוסט-בופ שרווחו בניו יורק בשנות ה-50 אך עם הזמן נטה יותר לכיוון הג'אז החופשי.
מאל ולדרון נולד בניו יורק למהגרים מהאיים הקריביים כאשר היה בן ארבע, עברה המשפחה לשכונת ג'מייקה.
ולדרון נהג להאזין למוזיקת סווינג ברדיו למרות הסתייגותם של הוריו ובין גיל 7 ל-16 למד בשיעורי פסנתר קלאסי.
כאשר שמע את גרסתו של קולמן הוקינס ל-Body and Soul, קיבל ולדרון השראה להפוך לנגן סקסופון טנור, אך כיוון שלא יכול היה לרכוש סקסופון טנור, רכש סקסופון אלט.
הוא ניגן עם להקות מקומיות ב"מסיבות ריקודים, בר מצוות וחתונות ספרדיות" ולעיתים תכופות ניגן בפסנתר, בזמן שהנגנים האחרים ניגנו את הסולואים שלהם.
ב-1943, אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, גויס ולדרון לצבא והוצב בוסט פוינט.
הקרבה לעיר ניו יורק אפשרה לו לראות הופעות במועדוני הג'אז ברחוב 52 ובמקומות אחרים בעיר.
ב-1950 החל ולדרון לנגן עם הסקסופוניסט אייק קוויבק וב-1952 הקליט אתו לראשונה.
במשך כחצי שנה, השניים ניגנו בקפה סוסייטי, דבר שעזר לולדרון להיחשף ולהשיג עבודות נוספות.
ולדרון ניגן תכופות עם צ'ארלס מינגוס בין 1954 ל-1956, כחלק מסדנת הג'אז של האחרון.
בין 1956 ל-1958 היה ולדרון פסנתרן הבית של חברת Prestige Records, אליה התקבל בהמלצתו של הסקסופוניסט ג'קי מקלין בתקופה זו ניגן ולדרון, בין היתר באלבומים של מקלין, ג'ון קולטריין, ג'ין אמונס, קני בורל ופיל וודס.
ב-1957 הלחין עבור ג'ון קולטריין את יצירתו המפורסמת ביותר "Soul Eyes", שהפכה לסטנדרט.
ולדרון העריך שבתקופתו בחברת התקליטים הלחין מעל 400 יצירות.
אחרי מותה של בילי הולידיי ניגן ולדרון עם הזמרת אבי לינקולן ובעלה, המתופף מקס רואץ'.
באותה תקופה נגינתו של ולדרון הפכה ל"אפלה" יותר והציגה וריאציות בסולמות מינוריים.
ב-1961 ניגן ולדרון בחמישייה עם אריק דולפי ובוקר ליטל, שיתוף פעולה מבטיח, שהסתיים שנה לאחר מכן, כאשר ליטל מת בגיל 23. בנוסף, החל ולדרון להלחין מוזיקה לבלט מודרני ולסרטים עלילתיים .
ב-1963 התמוטט ולדרון עקב מנת יתר של הרואין.
בריאיון לניו יורק טיימס ב-1998 סיפר ולדרון שמוזיקאים רבים בשנות ה-50 וה-60 חשו ששימוש בסמים הכרחי להתקדמותם המקצועית בעקבות מנת היתר ולדרון איבד את זכרונו, סבל מרעידות שלא אפשרו לו לנגן
כשנה אחרי מנת היתר השתפר מצבו של ולדרון במידה מספקת כדי שיוכל ללמוד מחדש לנגן, בין היתר באמצעות האזנה לאלבומיו שלו.
במשך שנתיים נוספות חש ולדרון שחסרה לו מהירות המחשבה כדי לאלתר ולכן תכנן את הסולואים שלו מראש.
החל מאמצע שנות ה-60 בילה ולדרון זמן רב בפריז, רומא, בולוניה וקלן, לפני שהשתקע סופית במינכן ב-1967. הסיבה הראשונית למעברו של ולדרון לאירופה הייתה בקשתו של הבמאי הצרפתי מרסל קרנה שילחין את סרטו Three Rooms in Manhattan.
בין הסיבות למעברו של ולדרון לאירופה היו סלידתו מ"התחרותיות חסרת הרחמים במרוץ אחר עבודה" ופערי השכר בין מוזיקאים שחורים ולבנים בארצות הברית.
ודלרון המשיך להלחין לסרטים, הצגות תיאטרון ותוכניות טלוויזיה וניגן עם אמריקאים אחרים שעברו לאירופה, ביניהם בן ובסטר וקני קלארק.
אלבומו של ולדרון מ-1969 Free at Last, היה האלבום הראשון שיצא בחברת התקליטים ECM.
בתחילת שנות ה-70 שיתף ולדרון פעולה עם להקת הרוק הנסיוני הגרמנית Embryo בשני אלבומים וב-1972 הלחין את הפסקול לסרט ביוגרפי על חייה של ז'ורז' סאנד
ב-1970 הופיע ולדרון לראשונה ביפן וזכה לפופולריות שם ומ-1975 חזר להופיע בארצות הברית, בדרך כלל כסולן, אך גם ברביעיות או שלישיות.
בשנות ה-80 וה-90 ניגן ולדרון עם הסקסופוניסט סטיב לייסי, בעיקר בדואטים של פסנתר וסקסופון סופרן; השניים נגנו יצירות מקוריות שלהם ומיצירותיו של ת'לוניוס מונק.
בשנות ה-80 ולדרון ניגן בעיקר דואטים, בין היתר מפני שלדבריו "ג'אז הוא כמו שיחה...
...לשוחח פנים מול פנים זו דרך רבת עוצמה, ישירה ומדויקת יותר".
ב-1986 הלחין פסקול לסרטו של הבמאי היפני הארוקי קאדוקאווה Tokyo Blues.
בשנות ה-90 עבר ולדרון ממינכן לבריסל וצמצם את כמות הופעותיו בארצות הברית בשל האיסור על עישון במועדונים.
באותה תקופה הקליט כמה אלבומים עם הזמרת ג'ין לי.
שתיים מהקלטותיו האחרונות היו דואטים עם סקסופוניסטים בעלי סגנון שבדומה לשלו נע בין הג'אז המלודי לג'אז החופשי, ארצ'י שפ ודייוויד מאריי.
ולדרון, שהיה מעשן כבד, מת מסרטן ריאות ב-2 בדצמבר 2002, בגיל 77. הוא ניגן בהופעתו האחרונה שבועיים לפני מותו.
ולדרון נישא פעמיים והיה אב לשבעה ילדים, שניים מאשתו הראשונה וחמישה מאשתו השנייה.בילי הולידיי הייתה הסנדקית של בתו הראשונה .איליין, אשתו הראשונה של ולדרון, שרה בכמה מאלבומיו.
כאשר החל לנגן עם מינגוס ולדרון הושפע מהוראס סילבר ומבאד פאוול, אך מינגוס עודד אותו לפתח סגנון משל עצמו, שהתבסס על הרמוניות בסיסיות.
לפני התמוטטותו ניגן ולדרון בסגנון לירי, אך לאחריה, לדבריו, "כבר לא הצלחתי למצוא בעצמי את הליריות, אז הפכתי לנגן זוויתי מאד", והתקרב יותר לת'לוניוס מונק בנגינתו ובלחניו.
אחרי מעברו לאירופה ולדרון ניגן בסגנון קרוב יותר לג'אז חופשי, אך כאשר הסיטואציה או הקהל דרשו זו, ניגן גם בסגנון מסורתי יותר.
ולדרון השתמש בחזרה על מוטיבים פשוטים בודדים, בניגוד לאלתור מלודי, סגנון שגרם לו להשמע "כבד" ו"אפל" והזכיר מוזיקה מינימליסטית.
ולדרון הגדיר את סגנונו כשיקוף של אופיו: "אני אדם חסכוני מאוד ואני רוצה להשתמש בכל הווריאציות שברשותי לפני שאעבור לתוים הבאים".
לדבריו, הוא הושפע מבילי הולידיי בנגינה מאחורי הקצב, ממינגוס בדגש על סגנון אישי, ממקס רואץ' בתפיסת החשיבות של מקצבים לא שגרתיים וכן מנגינת הפסנתר של דיוק אלינגטון, ת'לוניוס מונק, באד פאוול וארט טייטום
ולדרון השפיע על פסנתרנים רבים, ביניהם מת'יו שיפ וסטנלי קאוול וכן על אית'ן אייברסון, פסנתר להקת The Bad Plus שטען שולדרון היווה את אחת ההשפעות הגדולות ביותר עליו ושבמהלך התפתחותו המוזיקלית חיקה מאפיינים בנגינתו של ולדרון באמצעות הקשבה להקלטותיו.
מאלאסאר היא שפה דראווידית דרומית המדוברת בקרלה וטמיל נאדו, שבהודו.
רוב דוברי השפה אינם יודעי קרוא וכתוב; רק כ-36% מדוברי השפה הגרים בקרלה יודעים קרוא וכתוב וכ-22% מדוברי השפה הגרים בטמיל נאדו יודעים קרוא וכתוב.
מאלאנג (באינדונזית: Malang) היא עיר במחוז מזרח ג'אווה באינדונזיה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 843,810 תושבים, מהם כ-86% הם מוסלמים וכ-11% נוספים הם נוצרים והיא העיר השנייה בגודלה במחוז.
מאלאנג היא העיר הכלכלית השלישית בגודלה במזרח ג'אווה, אחרי סורבאיה ו, עם תוצר משוער של על 44.30 טריליון רופי בשנת 2016.
העיר ידועה בזכות האקלים המתון שלה.
במהלך השלטון ההולנדי מאלאנג הייתה יעד תיירותי פופולרי עבור תושבי אירופה.
גם כיום מאלאנג עדיין נחשבת כיעד פופולרי לתיירים מהעולם.
בעיר זו יש כמה מהאוניברסיטאות הטובות ביותר באינדונזיה – אוניברסיטת בראוויגאיה ואוניברסיטת מאלאנג.
העיר יושבה לראשונה במאה השמינית, והוכרזה כעיר בשנת 1914.
מאלאנג שרדה את רבות מהשפעות המשבר הפיננסי באסיה ב-1997 והיא מתאפיינת בצמיחה כלכלית ודמוגרפית מתמדת.
העיר מנוהלת על ידי ראש העיר סוטיאג'י, שאמור לכהן עד שנת 2023. מועצת העיר מורכבת מ-45 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים.
מאכלי קנאביס, מכונה גם מזון המושרה בקנאביס הם מוצרי מזון, או משקה המכילים תמצית קנאביס כמרכיב פעיל.
מאכלי קנאביס הם אחת מהדרכים לצרוך קנאביס והם עשויים להשפיע על אנשים לפרק זמן ארוך יותר מאשר עישון קנאביס.
רוב המאכלים והמשקאות מכילים כמות משמעותית של THC, שיכול לגרום למגוון רחב של השפעות, כולל הרפיה, אופוריה, תיאבון מוגבר, עייפות וחרדה.
מאכלים המכילים THC נצרכים לרוב למטרות בילוי ורפואה.
בישראל חברות רבות המייצרות ומשווקות משקאות ומאכלי קנאביס.
האזכור המוקדם ביותר של מזון המושרה בקנאביס היה עוד בסביבות שנת 2000 לפני הספירה בהודו.
אחת המסורות הוותיקות של צריכת קנאביס היא משקה המכונה "באנג".
המשקה עשוי יוגורט, אגוזים, תבלינים ומי ורדים.
הבאנג הוא המשקה הרשמי של פסטיבל הולי הנחגג על ידי הינדואיסטים, בפרט אלו הסוגים לאלה קאלי.
Majoun (ריבת קנאביס) היא סוג מוקדם נוסף של קנאביס אכיל.
הריבה נוצרה לראשונה על ידי שבטי הברברים הנוודים של צפון אפריקה סביב המאה ה-11.
המתכון המסורתי של מג'ון דורש תמצית קנאביס, זרעי דטורה, דבש, אגוזים ולפעמים תמרים ותאנים.
האזכור הראשון למאכלי קנאביס באירופה הוא בספר בישול בשם "De Honesta Voluptate et Valetudine", אשר מתורגם ל"על תענוג ובריאות מכובדים" שנכתב על ידי ברטולומיאו פלטינה בשנת 1465.
המתכון הראשון למאכל קנאביס הופיע בארצות הברית בתחילת שנות ה-60 בספר בישול בשם "ספר הבישול של אליס ב.
טוקלאס" שנכתב על ידי אליס ב.
שמה של טוקלאס והבראוניז שלה הפכו לשם נרדף לקנאביס בשנות ה-60.