tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרי מסרבת להודות בכך ומגלה זאת לרנקין שרוצה לחנוק אותה ורק העוזרת שרה (מרתה וונוורת') שנכנסת לחדר, מונעת זאת ממנו.
מרי מגלה שרנקין ניסה לרצוח אותה עליה ידי שניסר את שלבי הסולם שעולה למגדל.
וילסון מגיע לפניה וניצל מנפילה.
הם עולים למעלה ומרי אחריהם.
רנקין פותח באש ווילסון פוצע אותו.
רנקין נמלט לשעון המכני שמתחיל לפעול, נדקר מחרב של אחת הבובות ונופל אל מותו לתוך הקהל שממלא את רחבת הכנסייה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאורסון וולסצ'ארלס רנקין/פרנץ קינדלרמורה/פושע נאצילורטה יאנגמרי לונגסטריטאשתו של רנקיןאדוארד ג'י רובינסוןמר וילסוןחוקרקונסטנטין שייןקונרד מיינקהפושע נאציריצ'רד לונגנוח לונגסטריטאחיה של מריפיליפ מרוווילאדם לונגסטריטאביה של מריבילי האוסמר פוטרבעל מסעדהמרתה וונוורת'שרהעוזרת משפחת לונגסטריט
הזֶצְסיון הברלינאי הייתה תנועה אמנותית שהוקמה בגרמניה ב-2 במאי 1898, מתוך כוונה להפגין אמנות הסותרת את הסטנדרטים האופייניים שהציבה האקדמיה.
התנועה נחשבה לחלק מהמודרניזם הגרמני והתפתחה בין השאר בזכות תנופת הצמיחה בברלין באותה תקופה, וכן התייחסה לצורך בקבוצות אלטרנטיביות בקהילה האמנותית.
הקבוצה הייתה חלק מתנועה של אמנים שהחלה במינכן ב-1892 (הזצסיון במינכן) ובווינה ב-1897 (הזצסיון הווינאי בראשות גוסטב קלימט), והיו לה שלוחות גם בערים אחרות בגרמניה.
הקבוצות האלה צמחו מתנועות פוליטיות וזרמים אמנותיים וספרותיים בסוף המאה ה-19 בעולם התרבות הגרמני.
הטלטלות שהובילו להיווצרות קבוצת האמנים ה"זצסיון הברלינאי" החלו בשנת 1891 לרגל תערוכת האמנות הבינלאומית הגדולה בברלין.
הסכסוך החל לאחר שוועדת איגוד האמנים בברלין דחתה תמונות שנעשו על ידי אדוורד מונק.
במאי 1898, בהנהגתם של וולטר לייסטיקוב, פרנץ סקרבינה ומקס ליברמן, התכנסו אמנים שונים והקימו "אגודה חופשית לארגון תערוכות אמנותיות".
קבוצה זו נשלטה על ידי הנשיא, מקס ליברמן, ומזכיר, וולטר לייסטיקוב, יחד עם ועדת ביצוע.
בעת הקמתה היו בסך הכל 65 חברים, כולל גברים ונשים כחברים מן המניין.
כל המעורבים בהקמה פעלו מתוך חוקה המגדירה את מונחי המעורבות בקבוצה, ולא ניתן היה לשנות דבר ללא רוב של שלושה רבעים מהוועדה.
היו מגוון סיבות שהובילו להתפצלות באמנות הגרמנית.
בנובמבר 1892 התרחשה שערורייה כאשר תערוכת אדוארד מונק נסגרה על ידי רוב חברי התאחדות האמנים בברלין.
הם תיארו את עבודתו של מונק כ"סוררת, מכוערת ופושעת".
אמנים אחרים שהיו בעד מונק, עדיין לא היו מאורגנים מספיק כדי לעזוב את מערכת התערוכות שהוקמה על ידי האקדמיה.
מאוחר יותר, בשנת 1898, דחה חבר השופטים של תערוכת האמנות הגדולה בברלין ציור נוף של הצייר וולטר לייסטיקוב.
כך הובאה לבסוף ההוכחה כי ל"אמנות המודרנית" של האמנים העולים אין כל תמיכה מהאקדמיה.
זה היה המעשה הסופי של המומנטום שהביא לפרישה.
הנשיא, מקס ליברמן, העביר כמה דרישות להפרדות בתערוכת האמנות הגדולה בברלין בשנת 1899. הוא ביקש שהפורשים יקבלו שטח איכותי, לא פחות מ-8 חדרים, עם חבר שופטים וועד עצמאי.
עם זאת, הדרישה נדחתה בטענה שאלה תנאים מוגזמים לקבוצה כה קטנה.
לבסוף התקיימה פשרה, והפורשים קיבלו פחות חדרים.
ליברמן גייס את סוחרי האמנות ברונו ופאול קסירר והציע להם להיות מזכירים בכירים של קבוצת הפורשים.
הם הצטרפו בשנת 1899 והיה להם מושב בדירקטוריון אך ללא זכויות הצבעה.
הם היו אחראים על תכנון וביצוע הבניין, שנבנה על פי תוכניותיו של האנס גריזבאך בקאנטשטראסה 12 (פינת פאזאננשטראסה).
הפיצול בארגון האמנות הגרמנית היה, מקובל ביותר בתחום הפוליטי.
הייתה תסיסה בקבוצות שמרניות כלפי התערובת האמנותית בסלון השנתי.
הם האמינו שאין לערב אמנות לא מסורתית (מודרנית) באותו מרחב עם אמנות מסורתית יותר, והם מתחו ביקורת על הכללתם של אמנים זרים.
עם זאת, הם לא דרשו את הסרתם על הסף, אלא רק שיתנו להם מקום משלהם להציג עבודות.
חשיבה זו התאימה היטב לרצונות המודרניסטים של הפורשים בברלין, והפכה את הפיצול למעבר קל מבחינה פוליטית.
ב-19 במאי 1899 נפתחה תערוכה של 330 תמונות וגרפיקה ו-50 פסלים בשרלוטנבורגר קאנטשטראסה.
מתוך 187 המציגים 46 התגוררו בברלין ו-57 במינכן.
בשלב זה עדיין חסרו תרומות זרות.
קהל של 2,000 האורחים שהוזמנו התרשם והמוצגים נתפסו כמתגברים על הבינוניות הרווחת.
באירוע השתתפו גם בעלי מעמד חברתי גבוה – בין השאר גם נשיא האקדמיה המלכותית, שלדעתו התערוכה הייתה מפתיעה ומכובדת.
בתערוכה השנייה כיבדו את הדרישה הבינלאומית, מתוכן 414 מוצגים היו מעל לעשרה אחוז אמנים זרים, כולל קאמי פיסארו, פייר-אוגוסט רנואר, סגנטיני וג'יימס מקניל ויסלר.
מעשה זה הדהים את החוגים הלאומניים, כך שמיעוט שמרני נפרד שוב עד שנת 1902. בנוסף לתערוכות הקיץ, היו גם תערוכות חורף ששמורות לגרפיקה בכותרת "תערוכות שחור-לבן".
בתערוכה בשנת 1902 הוצגו לראשונה עבודות של וסילי קנדינסקי, אדואר מאנה, קלוד מונה ומונק.
לראשונה המגמה הראתה שברלין ולא רק מינכן הופכת בהדרגה למטרופולין של האמנות בגרמניה.
כאשר גרמניה רצתה להשתתף עם תצוגת אמנות ביריד העולמי של סנט לואיס בשנת 1904, לא הצליחו להגיע להסכמה עם הפורשים לגבי השתתפותם בביתן הגרמני.
בשנת 1905 עבר הארגון לבניין הגדול יותר אז בקורפירסטנדאם 208, המקום בו נמצא התיאטרון בקורפירסטנדאם.
חברי השופטים באותה שנה היו היינריך רייפרפרייד, פיליפ פרנק, ליאו פון קוניג, לוביס קורינת וארנסט אופלר.
סגנון האמנות הגרמנית באותם ימים הושפע מצרפת, בין אם ניסו לשכפל את הסגנון הצרפתי ובין אם התרחקו ממנו.
בתקופת הקיסרות המאוחרת, מסביבות 1888 ועד 1918, הרעיונות של לאומיות והתעניינות פוליטית באמנות הפכו פופולריים יותר.
גרמנים התעניינו במשמעות המושג "להיות גרמני" ומה המשמעות של זהות תרבותית באמצעות סגנון אמנותי.
אנשים רצו שלגרמניה תהיה זהות אמנותית אינדיבידואלית.
צרפת השפיעה על העולם האמנותי בגרמניה זמן כה רב, אך בשלב זה, גם אמנים וגם צרכנים החלו לדחות את מה שנקרא נטורליזם צרפתי, וגררו עניין רב יותר באידיאליזם הגרמני.
חבר בקבוצת הפורשים הברלינאים, קרל שפלר, סיווג את ההבדלים בסגנונות, תפיסה ותפיסה אמנותיים.
התפיסה שלו הכתיבה ציור של עולם הטבע והעולם הפיזי שסביב האמן.
הדבר נתפס כדרך האמנות הצרפתית.
גרמנים היו ציירים רעיוניים, שלקחו רעיונות ונתנו להם צורה והעדיפו לקבל השראה ממחשבותיהם.
דרך חשיבה זו על האמנות הגרמנית יכולה להסביר את ההבדלים בסגנונות האמנות של הפורשים בברלין.
אמנים אקספרסיוניסטים כמו אמיל נולדה ואדוורד מונק הציגו יחד עם אמנים שנשארו קרובים יותר לרעיונות של מודרניזם ואימפרסיוניזם גרמני, כמו מקס ליברמן וולטר לייסטיקוב.
אף על פי שהיו ביניהם הבדלים אמנותיים, כולם ציירו מתוך הרעיונות והמחשבות שהיו להם באותה תקופה.
קבוצת הפורשים בברלין התפתחה במשך הזמן.
אמנים חשובים רבים היו פעילים או הצטרפו אליהם.
בשנת 1906 היה זה אוגוסט קראוס, בשנת 1907 היה זה מקס בקמן, ברנהרד פאנקוק, הנס פורמן, ואמיל רודולף וייס, 1908 ארנסט ברלאך, וסילי קנדינסקי ואמיל אורליק, 1909 ליונל פיינינגר, 1910 רודולף גרוסמן ו-1911 הנס מיד.
בסביבות 1909, הקבוצה כללה 97 חברים.
עדיין הייתה ביקורת עליה מצד חוגים שמרניים, שראו באימפרסיוניזם הברלינאי דקדנטי ואיום על האמנות הגרמנית.
מנקודת מבט אמנותית, הקבוצה הייתה סובלנית מאוד, אפילו כלפי עמדות מנוגדות.
אף אחד מנציגיה שהיה מקורב לאימפרסיוניזם הגרמני, לא ראה את גישתו של פאול באום לפוינטליזם בסגנון הפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתי כדרך הבעה שלילית.
ההצלחה לוותה באינטרסים כלכליים ובהתנהגותו הדספוטית של סוחר האמנות פאול קסירר.
לפיכך מסופר על ידי אמיל נולדה כי קסירר כינה את האמנים עבדיו.
בפרט, אמנים שלא היה להם שום סיכוי להציג אצלו.
לאחר ש-27 אמני אקספרסיוניזם נדחו על ידי חבר שופטים, האמנים שנידחו הקימו קבוצה חדשה.
במאי פתחה את תערוכתה הראשונה "הפורשים בברלין 1910".
פכשטיין נבחר לנשיא, ליו"ר טאפרט.
לאחר סכסוך חריף של אמיל נולדה נגד הנשיא מקס ליברמן, נולדה גורש מהזצסיון הברלינאי, וכעבור זמן קצר התפטרו מהוועד ליברמן ומקורביו.
יורשו של ליברמן 1911 לוביס קורינת.
אמנים רבים היו תלויים במכירותיהם של סוחרי האמנות ברונו ופאול קסירר, ולעיתים אף נטשו את פרנסתם בדרך זו.
פאול קסירר התמודד ונבחר ליו"ר הראשון.
הוא ארגן את תערוכת הקיץ של שנת 1913. אף על פי שהייתה מוצלחת מאוד, היו גם 13 חברים (צעירים בעיקר) שלא ניתן להם להציג.
לאחר מכן הם ארגנו תערוכה משלהם ולא הלכו אחרי הקריאה לעזוב את קבוצת הזצסיון.
כדי לפתור את הבעיות, נפגשו מקס נוימן, ארנסט אופלר, אדולף הרשטיין ומקס ליברמן בסטודיו שלו.
הם הסכימו על ביטול האפליה של קסירר ב־6 ביוני 1913.
למרות זאת התפצלות מחדש הייתה בלתי ניתנת לעצירה.
כארבעים אמנים עזבו את הזצסיון כולל סלפוגט וליברמן ואפילו פאול קסירר.
מעט מאוחר יותר נפתח ארגון אמנים חופשיים חדש, שאפשר הצגה חופשית לחלוטין של תמונות ללא חבר שופטים, סוחרי אמנות או קבוצות אמנים.
קבוצת הזצסיון הברלינאי זכתה להצלחה לאחר התקרית בתערוכה הבינלאומית של סנט לואיס.
ההכרה שפיתחו בעצמם אפשרה להגדיל את השפעתם על האמנות הגרמנית והביאה את המונח 'אימפרסיוניזם גרמני' לשימוש.
זה היה הסגנון שהיה קשור הכי קרוב לרוח הקבוצה.
זה גם איפשר למעמד הביניים של ברלין להשיג דריסת רגל לאמנות הגרמנית, שכן האידיאלים הליברליים של התנועה פתחו דלתות לאלה מבני המעמד הנמוך ללמוד ייעודים חדשים בעולם האמנות.
אפילו אלה שהתנגדו לנקודת המבט של הפורשים נהנו מקיומם.
לאמנות שנוצרה באופוזיציה לתנועה היה מותג פופולריות משלה.
עם זאת, קבוצת הפורשים הברלינאים ניצלה היטב את המחלוקת בין נקודות מבט.
האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה נקשרו לאמנות שלא התאימה לתבנית המסורתית של האקדמיה.
הכוח בניתוק היה העובדה שהוא אפשר סגנונות מרובים להתקיים באותו חלל – בניגוד לאקדמיה, שדרשה לדבוק רק בסגנון אחד.
כתבי-עת כמו Die Kunsthalle, שכתבו נגד קבוצת הפורשים ועבודתם, יצאו מכלל פעילות.
הקיסר, עד לנקודה זו, נתן לחברי הקבוצה לעבוד כרצונם, או תמך בהם בעדינות.
הוא ראה בשינוי הגישה האמנותית דבר טוב, שהועיל לו מבחינה פוליטית – אפשר לו להתפתח.
עם זאת, הוא ניסה כל הזמן להתערב בעניינים כמו בבחירת חבר השופטים של הסלון, שגרם לסכסוכים בקהילת האמנות.
אף על פי שהיה לו מעט כוח בהיבטים רבים של שלטון חברה אוטוקרטית, לקיסר הייתה השפעה מסוימת בתחום התרבותי.
זה הפך אותו לגורם חשוב בהצלחה הציבורית והפיננסית של קבוצת הפורשים.
מלחמת העולם הראשונה יצרה השפעה שלילית על הקבוצה.
המדיניות התרבותית בתקופת הנציונל-סוציאליזם הובילה לפגיעה מתמשכת שהפכה את אגודת האמנים לחסרת משמעות.
לאחר תפיסת השלטון על ידי הנאציונל-סוציאליסטים בפברואר 1933, נבחר ועד חדש שכלל בין היתר את מקס פכשטיין, יוג'ין ספירו, מגנוס צלר, הנס פורמן, ברונו קראוסקופף ורודולף בילינג.
בישיבה שנערכה ב-10 במרץ 1933 דיבר פכשטיין על עמדתם של כמה מחברי המפלגה, והדגיש כי אין לשנות את מדיניות הקבוצה.
אולם כעבור שבוע נדון שיתוף הפעולה האפשרי עם המשטר הנאצי והמשרד לתרבות גרמנית.
יוג'ין ספירו התפטר מתפקידו בוועד המנהל, והתפטרויות נוספות נעשו באפריל 1933. בפגישה חשובה ב־25 באפריל 1933 הקריא פכשטיין הצהרה בפני הממשלה בה התחייבה הקבוצה לסייע בבניית גרמניה החדשה.
אמיל ואן האוט, חבר הקבוצה מאז 1932, קרא תוכנית שתכנן ברוח המשטר הנאצי.
לפיכך, אמנים יהודים ואלה שכונו בזלזול בולשביקים כבר לא הורשו להיות חברים בעמותות אמנים גרמניות.
במקביל קרא לשינוי של מדיניות הקבוצה בהתאמה לרוח המדינה החדשה ואמנותה הגרמנית.
הצעת החוק התקבלה ב-27 קולות נגד 2 בהימנעות אחת.
לאחר מכן, החוקים שונו, וב-2 במאי נבחרו אמיל ואן האוט, ארתור דגנר ופיליפ הארת' לוועד החדש.
שלושתם היו חברים במשרד לתרבות גרמנית.
בפגישה במשרד התרבות הפרוסי, כפי שהתברר מאוחר יותר, השמיץ ואן האוט את הקבוצה כפועלת עם גישה מרקסיסטית ורצה להשיג את פירוקה.
ואן האוט דיווח כי הקבוצה כבר לא רצויה על ידי הממשלה וכי ייתכן שתפורק על ידי הגסטאפו.
ב־16 ביוני 1933 הורחבה הדירקטוריון, אך שום יושב ראש לא נבחר.
אמיל ואן האוט התפטר מהקבוצה ב־28 בספטמבר 1933. ב־12 באוקטובר 1933 נדונה חיסול הקבוצה, ונידחו אמנים רבים שהתעניינו בהמשך קיומה.
במינוי נוסף במשרד התרבות הצליח חבר הדירקטוריון אדולף סטרובה לשכנע את הדובר האחראי שמעולם לא היו נטיות פוליטיות מצד קהילת האמנים וכי הקבוצה נאמנה לממשלת היטלר.
באפריל 1934 נבחרו לקבוצה ארנסט ברלך, ליונל פיינינגר ואריך הקל.
ככל הנראה, פעילות הקבוצה נמשכה גם לאחר 1936.
קבוצת הזצסיון הברלינאי פתחה דלתות תרבותיות, פוליטיות ומעמדות שסללו את דרכה של גרמניה קדימה לאור הזרקורים האמנותי לפני מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהוא היה קשור בעיקר למודרניזם, הוא יצר מרחב שבו אקספרסיוניסטים מאוחרים יותר יכלו לשלב את עצמם.
רבים מהפטרונים והאמנים היו ממוצא יהודי עשיר, כמו פאול קסירר, ובעוד שהם היו פגיעים והושמדו במהלך מלחמת העולם השנייה, הרעיונות שנוצרו בזמן קיום הקבוצה שרדו זמן רב לאחר מכן.
לקבוצה היו גם מנהיגים מקרב הקהילה היהודית, כמו מקס ליברמן, שהיה המקים והנשיא הראשון.
הקבוצה הייתה מרחב תרבותי וחברתי שבו אנשים שהגיעו מרקעים שונים יכולו לעבוד יחד כדי להשפיע על יצירת תרבות חדשה.
הזצסיון במינכן הייתה אגודה של אמנים חזותיים, שהתנתקה מאיגוד האמנים של מינכן ב-1892, כדי לקדם ולהגן על האמנות שלהם לנוכח מה שהם ראו פטרנליזם רשמי ומדיניות שמרנית.
הם פעלו כצורה של שיתוף פעולה, תוך שהם משתמשים בהשפעתם כדי להבטיח את הישרדותם הכלכלית ולקבל עבודות.
במהלך השנים הם התפצלו מספר פעמים.
בסוף המאה התשע עשרה, יותר אמנים חיו במינכן מאשר גרו בווינה ובברלין.
עם זאת, קהילת האמנות שם נשלטה על ידי העמדות השמרניות של התאחדות האמנים במינכן ותומכיה בממשלה.
עמדות אלה קיבלו ביטוי ב"הצהרות המשימה" הרשמיות, שנכתבו על ידי מי שכונה "נסיך הציירים" פרנץ פון לנבאך.
העניינים הגיעו לשיא בשנת 1891 כאשר הנסיך יורש העצר מבוואריה הקים את קרן פרינצרגנט-לויטפולד לקידום אמנות, האמנות במינכן, קרן המוקדשת לקידום ציור היסטורי מסורתי בשירות המדינה.
קרן זו יצרה ושמרה על איכות אמנותית גבוהה והביאה תשומת לב עולמית לאקדמיה לאמנויות, אך התנגדה בתוקף לאימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם, סימבוליזם ומגמות מודרניות אחרות בעולם האמנות.
גורם נוסף היה הכישלון הכספי המלא של תערוכה ב-1888 בארמון הזכוכית, שארגנה אגודת האמנים.
הדבר הוביל לוויכוח מר על האחריות והתוכן של התערוכה.
הוויכוח משך את תשומת הלב של משרד המדינה למדע ואמנות.
כדי להתמודד עם המצב שנוצר, קבוצת אמנים עם תפיסה מתקדמת התכנסה בשנת 1892, הודיעה על ניתוקה מאגודת האמנים הרשמית והקימה את ה"זצסיון במינכן", עם תוכנית להציג בתערוכה הקולומביאנית העולמית הקרובה.
הם קראו לשנות את הרעיונות של מה שמהווה אמנות וקידמו את הרעיון של חופש של אמנים להציג יצירות ישירות לציבור.
הם הצהירו שצריך לראות בתערוכות כל צורה של אמנות, בין אם ישנה או חדשה, שתהיה לתפארת מינכן, שהאמנות בה תתפתח עד לפריחתה המלאה.
בהצהרת עקרונות זו הצהירו האמנים על כוונתם להתרחק מעקרונות מיושנים ומתפיסה שמרנית של מהי אמנות.
ב-4 באפריל 1892, תשעים וששה אמנים שהתפטרו מהאיגוד הרשמי, הקימו את איגוד האמנים החזותיים של מינכן.
ברונו פיגליין נבחר לנשיא הראשון ופאול הקר הפך למזכיר הראשון.
בתוך כמה חודשים השם המקורי פינה את מקומו לשם הפופולרי יותר: הזצסיון במינכן.
בין האמנים המרכזיים בארגון היו: ברונו פיגלהיין, הוגו פון הברמן, פאול הקר, פריץ פון אוהדה, אלברט פון קלר, גוטהארדט קיל , רוברט פצלברגר , פרנץ פון שטוק, לודוויג פון הרטריך, לודוויג דיל, ברנהרד באטרסאק והיינריך פון ציגל, אדולף הלצל, כריסטיאן לנדנברגר, הנס פון האייק, יוליוס אקסטר, לוביס קורינת, בנו בקר.
התמיכה הכספית הגיעה בתחילה משלושה מקורות: גאורג הירט (Georg Hirth), אספן אמנות ומו"ל שנתן את המילה "זצסיון" (התנתקות/התפצלות) כדי לתאר את רוח תנועות האמנות השונות באותה תקופה.
בשנת 1896 הוא הקים את כתב העת "אר-נובו"; גאורג פון פולמר (Georg von Vollmar), עורך הארגון הרשמי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבווארית, והרוזן הנס וייט פון תרינג-יטנבאך, חבר האופוזיציה הליברלית.
באותה שנה הוקמה עמותה פורצת דרך אחרת, קבוצת לויטפולד, שהורכבה מאמנים מתונים יותר שרצו לשמור על הסטנדרטים האיכותיים של האקדמיה.
תנועת "הזצסיון הווינאי" הוקמה חמש שנים מאוחר יותר, ו"הזצסיון הברלינאי" הוקמה בשנת 1898.
בתחילת דרכם היה קצת קשה למצוא בניין לתערוכות של הזצסיון במינכן.
העיר פרנקפורט הציעה לספק את השטח הדרוש ותמיכה כספית אם הקבוצה תעבור לשם לצמיתות.
התערוכה הראשונה שלהם התקיימה למעשה ב"בניין התערוכות הלאומי" בברלין בתחילת 1893.
המפקח על הבניית בעיר, פרנץ פון ברנדל, סיפק לזצסיון קרקעות בחינם בפינת פרינצרגנטנשטראסה ופיילוטישטראסה.
הבנייה החלה מיד ותערוכת הבכורה שלהם התקיימה ב-16 ביולי 1893, בחלקו הראשון של הבניין שהושלם.
למעלה מ-4,000 מבקרים הגיעו לראות 876 יצירות של 297 אמנים.
הצלחת מאמץ זה אפשרה להם בסופו של דבר להגיע להסכמה עם פרנץ פון לנבאך ועמותת האמנים המסורתית.
כתוצאה מכך הועבר בניין תערוכת האמנות בקניגספלאץ לזצסיון בשנת 1897.
בשנת 1933 החלה המפלגה הנאצית במסע הצלב שלה כדי להביא את כל צורות הביטוי האמנותי לשליטתה: תהליך המכונה גלייכאלט (הכנסה למסגרת).
בסופו של דבר נדרשו אמנים לקבל אישור ממלכתי על כל יצירותיהם.
אלה שנחשבו כשייכים ל"אמנות מנוונת" לא הורשו להמשיך לצייר.
בשנת 1938 התפרק הזצסיון במינכן כחלק מתהליך "הניקוי התרבותי".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, נוסדה התאחדות האמנים החדשה של מינכן והובילה להקמתה של "האגודה הפדרלית של אמנים חזותיים".
בשנת 1992 חגגה תנועת הזצסיון במינכן מאה שנה להיווסדה, ובחודש מרץ בשנה שלאחר מכן הוקמה עמותת החברים והספונסרים של הזצסיון במינכן כדי לתמוך ביעדים המתמשכים של הזצסיון, לקיים ולקדם תערוכות ברוח התנועה.
הזרוע הצבאית של חזבאללה פועלת להגשמת מטרותיו של ארגון הטרור האסלאמי-שיעי, התופס את ישראל כאויבו העיקרי, ומתפקד גם כמפלגה פוליטית בלבנון.
חזבאללה שומר על "יכולות צבאיות קונבנציונליות ובלתי שגרתיות חזקות" המשתוות לכוחו של צבא בגודל בינוני ואף מתעלות על כוחו של צבא לבנון.
ישנה הסכמה כי כוחו בלוחמה קונבנציונלית משתווה לכוחם של שאר הצבאות בעולם הערבי.
סקירה משנת 2009 הגיעה למסקנה שחזבאללה היה "מכונת מלחמה מאומנת היטב, חמושה, בעלת מוטיבציה גבוהה ומפותחת מאוד והיא הישות הערבית או המוסלמית היחידה שהצליחה להתמודד מול הישראלים בלחימה".
לפיכך הוא נחשב בדרך כלל לכוח הצבאי הלא-מדינתי החזק ביותר בעולם.
התקציב הצבאי של חזבאללה הוא 700 מיליון דולר.
חזבאללה נוטה לשמור על סודיות לגבי פעולותיו הצבאיות, ולכן מידע מדויק ואמין אודות היכולות והכוחות שלו אינו זמין באופן פומבי או נמצא תחת הגדרת מסווג.
אף על פי כן, אף על פי שהערכות גורמים חיצוניים משתנות מאוד, במהלך העימותים בביירות בשנת 2021 טען מנהיג חזבאללה חסן נסראללה כי לארגון יש 100,000 לוחמים מאומנים.
בשנת 2017 חברת ג'יינס העריכה את כוחו של חזבאללה ביותר מ-20,000+ לוחמים במשרה מלאה וכ-20,000+ חיילי מילואים.
הם ממומנים בחלקם על ידי איראן ומאומנים על ידי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
החוזקות הטקטיות של חזבאללה הן כיסוי והסתרה, אש ישירה והכנת עמדות ירי, בעוד שחולשותיו כוללות לוחמת תמרון, קליעה בנשק קל, והגנות אוויריות.
אף על פי שכיתות החי"ר הקלות והנ"ט של חזבאללה נחשבות טובות, חזבאללה בכללותו חלש באופן כמותי ואיכותי מצה"ל.
התוכנית האסטרטגית של חזבאללה נגד ישראל מתמקדת בשימוש ברקטות כנשק התקפי מרכזי, בשילוב עם יחידות חיל רגלים קלות ולוחמים מומחים בלחימה נגד שריון.
מטרה זו משרתת בהגנה על עמדות הירי של חזבאללה בדרום לבנון.
הקבוצה בנתה מספר רב של מחסני נשק, מנהרות ובונקרים בדרום לבנון, ויש לה מנגנון מודיעין גדול.
הערכות של מספר הרקטות שברשות חזבאללה הן 20,000 לפי ההערכות, כמות אשר מצביעה על יתרון משמעותי ביחס לרוב המדינות.
בחזבאללה יש מספר מוגבל של טילים נגד ספינות ונ"מ, כמו גם אלפי טילים נגד טנקים, שהם מיומנים בשימוש.
חזבאללה מחזיק בשריון בסוריה השכנה, כולל טנקי T-55 ו-T-72. עם זאת, לקבוצה אין מטוסים מאוישים, טנקים או כלי רכב משוריינים בלבנון, מכיוון שהם אינם יכולים להתמודד עם עליונות האוויר הישראלית.
ב-2024 ספגה הזרוע הצבאית של חזבאללה מכות קשות מידי ישראל.
ב-17–18 בספטמבר בוצעה מתקפת הביפרים, וב-19 בספטמבר החל מבצע חיצי הצפון שבמסגרתו בוצעו תקיפות אוויריות שהרגו בכירים בהנהגת הארגון, כולל מנהיג הארגון חסן נסראללה, שנהרג ב-27 בספטמבר 2024. מספר החמושים והחימושים של הזרוע הצבאית נגרע מדי יום כתוצאה מתקיפות של יעדים רבים על ידי ישראל.
בראשות ההיררכיה של הארגון עומדת "מועצת הג'יהאד".
המועצה היא המפקדה העליונה בחזבאללה, בראשה עומד מזכ"ל חזבאללה ואליו כפוף ראש הזרוע הצבאית.
מועצת הג'יהאד אחראית על קביעת המדיניות הצבאית והפעלת הכוח המבצעי של יחידות חזבאללה.
פריסת היחידות המרחביות של חזבאללה מתחלקת לחמישה אזורים שונים מדרום לצפון:
חזית הדרום – אחראית על הפעילות הצבאית של הארגון בכל דרום לבנון.
על חזית הדרום של חזבאללה פיקד עלי כרכי, עד שנהרג במבצע סדר חדש ב-27 בספטמבר 2024. תחתיה פועלות 3 יחידות מרחביות:
יחידת נַסר – היחידה הייתה אחראית על אזור הגזרה המזרחית של דרום לבנון מקו הליטני ועד הגבול עם ישראל.
מ-2016 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליה טאלב סאמי עבדאללה.
תחת הסכם הפסקת האש בין לבנון לישראל ב-2024 היחידה פורקה.
יחידת עזיז – היחידה הייתה אחראית על אזור הגזרה המערבית של דרום לבנון מקו הליטני ועד הגבול עם ישראל.
מ-2016 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליה אבו נעמה נאסר.
יחידת בַּדר – אמונה על האזור הדרומי החל מצפון נהר הליטני ועד העיר צידון.
מפקד על היחידה אבו עלי רידא.
יחידת ביירות – אמונה על רובע הדאחייה ואזור ביירות.
יחידת חיידר – אמונה על האזור הגאוגרפי של בעלבכ, אל-הרמל, הבקאע של לבנון וגבול סוריה הדרום-מזרחי.
נוסף ליחידות המרחביות פועלות תומכות לחימה נוספות בארגון:
מערך המבצעים – אמון על תיאום תוכניות מבצעיות למלחמה והפעלת המפקדה של מועצת הג'יהאד.
כיום מפקד על המערך מוחמד חיידר.
יחידת הכטב"מים (יחידה 127) – היחידה האווירית של חזבאללה.
אמונה על הפעלת כלי טיס בלתי מאויש.
על יחידה זו פיקד מוחמד חוסיין סרור עד שנהרג ב-26 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
מערך הטילים והרקטות – אמונה על יחידות הטילים השונות של הארגון.
על מערך זה פיקד אבראהים קובייסי, עד שנהרג ב-24 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
המערך אחראי בין היתר על:
יחידת הטילאות – אחראית על פיתוח תעשיית הטילים של הארגון ודיוקם.
על מערך זה פיקד מוחמד עלי אסמעיל, עד שנהרג ב-30 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
יחידת הארטילריה – מפעילה משגרים ומרגמות.
יחידת ההגנה האווירית – אחראית על הפעלת טילי נ"מ ועל הפלת כלי טיס ישראלים.
על מערך זה פיקד מייטאם מוסטפא אל-עטר, עד שנהרג ביולי 2024.
יחידת הרקטות לטווח קצר – אחראית על שיגור רקטות וטילים עד טווח 80 ק"מ.
יחידת הרקטות לטווח בינוני – אחראית על שיגור רקטות וטילים בין הטווחים 80 ל-200 ק"מ.
על יחידה זו פיקד עיד חסן נשאר עד שנהרג ב-28 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
יחידת הרקטות לטווח ארוך – אחראית על שיגור רקטות וטילים עד 200 ק"מ ויותר.
היחידה הימית – אמונה על הפעלת טילי יאחונט, וצוותי קומנדו ימי.
יחידת המודיעין – אחראית על איסוף, עיבוד ומחקר המודיעין.
פיקד על היחידה חוסיין עלי חזימה עד שנהרג ב-3 באוקטובר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
תיק הגולן – היחידה פעלה במחוז קוניטרה, במטרה לפתוח חזית נוספת מול ישראל.
פיקד על יחידה עלי מוסא דקדוק עד שנהרג ב-10 בנובמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
עקב כיבוש אזורי פעילות היחידה ב-7 בדצמבר כחלק מבמבצע הרתעת התוקפנות היחידה פורקה.
בנוסף פועלות יחידות מטה, בהן:
מערך המטה – יחידת המטה הלוגיסטית של הארגון.
על מערך זה פיקד סוהייל חוסיין חוסייני, עד שנהרג ב-7 באוקטובר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
יחידת המחקר והפיתוח – אחראית על המחקר ופיתוח הצבאי של הארגון.
היחידה הפיננסית – אמונה על ניהול התקציב הצבאי של הארגון.
על יחידה זו מפקד איברהים עלי דאהר.
מערך הקשר – יחידת מטה האחראית על תיאום התקשורת והזרמת המידע בין כלל היחידות של הארגון, הן בשגרה והן בעתות חירום, ומתמקדת בהבטחת המשכיות התקשורת הפנימית של הארגון ופיתח אמצעים לשמירת רציפות המידע גם במצבי חירום.
על מערך זה פיקד מוחמד רשיד סכאפי, עד שנהרג ב-3 באוקטובר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
זרוע התקשורת – יחידת ההסברה, הלוחמה הפסיכולוגית, והתעמולה.
כיום מפקד על היחידה יוסף א-זין.
יחידת הסייבר – אמונה על הלוחמה האלקטרונית.
היחידה הרפואית – אחראית על מתן שירותים רפואיים לאנשי הארגון.
היחידה ההנדסית – מתמחה בכל הקשור להנדסה צבאית.
"יחידה 121" – אחראית על ביצוע ההתנקשויות תחת הנחייתו הישירה של מזכ"ל הארגון.
מקים היחידה ומפקדה הראשי היה עימאד מורנייה, ומפקדה הנוכחי הוא טלאל חמיה.
"יחידה 125" (כוח רדואן) – יחידת העילית של חזבאללה.
כיום מפקד עליה עלי רדא עבאס.
"יחידה 133" – עוסקת בהכוונת טרור ואיסוף מודיעין בשטח מדינת ישראל, בין השאר תוך שיתוף פעולה של פלסטינים.
מפקד על היחידה מוחמד עטייה.
"יחידה 800" – יחידת ההדרכה והאימונים המרכזית של חזבאללה, האחראית על האימונים בקרב לוחמי הארגון.
פיקד על היחידה אחמד מחמוד והבי, עד שנהרג ב-20 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
"יחידה 900" (יחידת הביטחון) – המשטרה החשאית של הארגון, אחראית על סיכול ריגול המתבצע נגד חזבאללה בפרט ונגד לבנון בכלל, ומעקב אחר גורמים העלולים להפריע לפעילות חזבאללה.
מפקד על היחידה ח'ודר יוסף נאדר.
"יחידה 910" (יחידת מודיעין החוץ) – תפקידה לקיים הרתעה מול מדינות המערב וישראל באמצעות ביצוע פיגועים, פעולות ריגול ומבצעים חשאיים נגד יעדים ישראליים ומערביים מסביב לעולם ומעורבת בפעילות פשיעה הכוללת סחר בסמים והברחות.
היחידה מורכבת מחוליות קטנות של פעילים, ברובם ממוצא לבנוני-שיעי.
"יחידה 1600" (יחידת "אל-האדי") – אחראית בין היתר על ייצור חומרים שונים שמשמשים לטילים, רקטות ולפיתוח אמל"ח וייצור וייצוא סם הקפטגון.
מפקד על היחידה חסן עצ'ן.
"יחידה 1800" – אחראית לגיוס, מימון והפעלת חוליות פיגועים במדינות הנושקות לישראל.
יחידה זו הייתה אחראית להחדרת המחבלים הפלסטינים בגבול הצפון ליד קיבוץ מצובה במרץ 2002, בפיגוע מצובה שבו נהרגו חמישה אזרחים ישראלים וקצין צה"ל ולהפעלתו של הפלסטיני הישראלי-לשעבר קייס עובייד, שאחראי לחטיפתו של אלחנן טננבוים.
יחידה זו הפעילה רשת טרור במצרים, שהייתה אמורה לבצע פיגועים נגד ישראליים בדהב, טאבה ונואיבה.
בעבר פיקד על היחידה ח'ליל יוסף חארב.
"יחידה 2800" – אחראית על פעילי חזבאללה בעיראק.
"יחידה 3300" – אחראית על גיוס והדרכה של מיליציות בציר ההתנגדות שלא מורכבות ממוסלמים שיעים.
"יחידה 3800" – אחראית על סיוע מקצועי ואימון צבאי לחות'ים בתימן ולמליציות השיעיות בסוריה ובעיראק.
בעבר פיקד על היחידה היית'ם עלי טבטבאי.
"יחידה 3900" ("היחידה הפלסטינית") – אחראית לשיתוף פעולה עם פלסטינים למטרת מבצעי טרור ומטרתה לבצע פיגועים כנגד ישראלים בישראל ובחוץ לישראל תוך גיוס והפעלת סוכנים בשטחי ישראל מקרב ערביי ישראל והשטחים.
"יחידה 4400" (יחידת הברחת האמל"ח) – אחראית על העברת אמצעי לחימה ותחמושת מאיראן וסוריה ללבנון, בשיתוף עם יחידה 190 של כוח קודס.
פיקד על היחידה מוחמד ג'עפר קציר, עד שנהרג ב-1 באוקטובר 2024 במסגרת מבצע חיצי הצפון.
"יחידה 108" – אחראית על הברחת נשק מגבול סוריה ללבנון.
"יחידה 18000" – אחראית על התיאום עם משמרות המהפכה, היחידה מתפקדת במקביל לגיס 18000 של כוח קודס.
לבנון נכנסה לתקופת משבר חמור בשנת 1975 עם פרוץ מלחמת האזרחים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1978, אש"ף כבש את דרום לבנון, על מנת להקים צבא שישמיד את מדינת ישראל.
בתגובה, ישראל פלשה ללבנון בשנת 1982, הביסה את אש"ף, כבשה את דרום לבנון והקימה את צבא דרום לבנון (צד"ל), מיליציה נוצרית שנועדה לשמור על השליטה באזור.
האזור הנכבש כונה רצועת הביטחון, רצועה צרה לאורך הגבול עם ישראל, והותקף על ידי כוחות גרילה.
בתגובה לכיבוש הישראלי של דרום לבנון, הקהילה השיעית בלבנון הרגישה את הצורך לארגן כוח התנגדות, וכך נוצרה חזבאללה, שפירוש שמה "מפלגת האלוהים", בשנת 1982.
הארגון הוקם בחסות ובמימון איראן, כאשר הרעיון של חזבאללה מילציית פרוקסי שיעית התגולל במוחו של ח'ומייני מנהיג המהפכה האסלאמית, בשנת 1979 בטהרן.
ב-1982, חיילי משמרות המהפכה מאיראן הגיעו לעמק הבקאע בלבנון, שם התחילו בהכשרת קבוצות שיעיות קיצוניות, כולל אמל ומפלגת הדעווה האסלאמית.
המשך מלחמת האזרחים והכיבוש הישראלי של דרום לבנון יצרו סביבה רדיקלית, שבו נטעו וצמחו האידאולוגיה והקנאות הדתית של חזבאללה.
הארגון זינק במהירות בעקבות תמיכה כספית, לוגיסטית וצבאית מאיראן וסוריה כאחד, ונלחם בישראל במלחמת גרילה.
הגאוגרפיה של דרום לבנון, שהן ירוקות וגבעתיות עם עמקים עמוקים, הועילו לטקטיקות הגנה וסיפקו תנאים אידיאליים ללחימת גרילה "קלאסית", כפי שנהגה על ידי חזבאללה.
הבחירות הטקטיות הראשוניות של חזבאללה כללו התקפות גל אנושי, דומות לאלו ששימשו את איראן במלחמת איראן-עיראק שבה השתתפו חלק מגורמי חזבאללה, וטקטיקות טרור כמו חטיפות, חטיפת מטוסים ופיגועי התאבדות על מנת לייצר אירוע רב נפגעים ולפגוע בנחישותה של ישראל להילחם.
חזבאללה עסק בפשיטות קצרות כדי להציק ולהרוג ולא ניסה להחזיק בשטח.
אף על פי שבהתחלה הצליחו מאוד פעולות אלו הטילו על חזבאללה מחיר כבד בקורבנות ובדעת הקהל.
הפיגוע הראשון שעליו לקחו חזבאללה אחריות היה אסון צור הראשון ב-1982.
הCIA אמר ב-1985 כי מערך הפיקוד והשליטה של חזבאללה כמעט לא קיים ותיארו את חזבאללה כארגון ללא היררכיה אלא פועל על ידי נאמנויות אישיות, יריבויות וקשרים משפחתיים.
בשלב זה, החלטות מבצעיות הועברו בצורה לא יעילה דרך מספר אנשי דת ואימאמים בביירות, שהיו רחוקים מהקווים הקדמיים.
לחזבאללה היה מבנה צבאי ואחריות נפרדת למבצעים, לוגיסטיקה, תקשורת, מודיעין, אימונים וגיוס.
הטקטיקות סביב השנים 1985–1986 היו בעיקר הנחת מוקשים, פיצוץ מטעני חבלה והתקפת גרילה של כמה לוחמים בירי לעבר הישראלים.
חזבאללה לא הצליח להשתמש בצלפים בשלב זה.
קצין מודיעין של צה"ל תיאר את חזבאללה באמצע שנות ה-80 כ"קבוצת סמרטוטים שנכשלה בכל פעם".
סקירה משנת 2014 רואה בביצועים הטקטיים של הקבוצה בתקופה זו גרועים ו"חובבניים מאוד".
ה-CIA אומר שלפני אביב 1986, ההתקפות של חזבאללה היו יותר "פעולות נואשות לא ממושמעות" מאשר פעולות צבאיות.
למרות הבעיות הללו, חזבאללה המשיך לגדול בגודלו, ובשנת 1986 ה-CIA ראה את כוחו הצבאי דומה למיליציות הגדולות של לבנון.
סך החברות בחזבאללה ובקבוצות הקשורות להן גדל מכמה מאות ב-1983 ל-2,000–3,000 ב-1984 ולכמה אלפים ב-1985 באמצע 1986 חזבאללה אסף 5,000 לוחמים לאירוע בעיירה בעלבק שבעמק הבקאע.
חזבאללה היה קטן מספרית מאמל ב-1986 אך קצב ההתעצמות שלו היה גדול יותר.
בזמן הזה, היו לחזבאללה לוחמים רבים במשרה חלקית ומעט מאוד חברים במשרה מלאה, מה שהפך אותו לרגיש לנפגעים.
"מיומנותו של חזבאללה בלחימה בצבא הישראלי ובכוחות המיליציה הפרוקסי של ישראל", כמו גם השחיתות וחוסר היעילות של יריבו של חזבאללה אמל, היו קריטיים בבניית אמינות ותמיכה ציבורית.
בדרום לבנון, אמל נתפסה באופן נרחב ככוח מתון מדי ומפרגן לישראל, מה שהוביל שיעים רבים לתמוך בחזבאללה.
חזבאללה קיבל גם גיבוי מפלגים פרו-חזבאללה באמל שהתפצלו מהמנהיגות הבכירה של אמל.
ההערכות לגבי עמדתו של חזבאללה בזמן זה משתנות.
ה-CIA העריך בזמנו כי המדיניות של חזבאללה להתעמת עם ישראל ובנות בריתה עובדת וכי לחזבאללה יש יתרון איכותי בלוחמה על צד"ל ואמל, בעוד שסקירה בלתי תלויה אומרת שעד 1987 מצבו האסטרטגי של חזבאללה הלך והידרדר.
ב-18 באפריל 1987, התקפת גל אנושית של חזבאללה על מוצב צד"ל נכשלה והביאה ל-24 הרוגים, והרגה כ-5% מהלוחמים במשרה מלאה של חזבאללה ביום אחד.
כתוצאה מהכישלון הזה ואחרים דומים לו, חזבאללה נאלץ לשנות את האסטרטגיה שלו.
פיגועי ההתאבדות פינו את מקומם ל"פיגועים מתוחכמים, מתואמים ומתוזמנים" ולמארבים קצרים ומהירים.
במאי 1987 החל חזבאללה לאמן תיאום של חיל רגלים וארטילריה כזרועות משולבות, ו"שיפר את יכולתיו לתקוף מסוקים ישראלים והפגין שיפורים בחילוץ פצועים משדה הקרב".
חזבאללה עבר מהתקפות בגודל חוליה בסביבות 1986 להתקפות בגודל מחלקה ופלוגה עד אביב 1987, ופתח בהתקפה בו-זמנית על מספר מטרות בספטמבר 1987.
לקראת סוף שנות ה-80, חזבאללה שיפר באופן משמעותי את התקפותיו, שהפכו למתוכננות ומורכבות יותר, במיוחד בהקשר של שימוש באש תומכת.
בתקופה זו, הארגון עבר רפורמה וארגון מחדש של מערך הפיקוד שלו, כולל החלפת רוב הפקודה הבינונית והעברת סמכויות למפקדים מקומיים, צעד ששיפר את הביצועים המבצעיים ואת מערכות הביטחון של הארגון.
חזבאללה הקטין את מספר חיילי המילואים שלא היוו צורך, ושינה את טקטיקותיו לשימוש במטעני חבלה, מארבים ואש עקיפה.
בתחילה, חזבאללה היה אחד ממספר מיליציות שנלחמו נגד ישראל, אך בשנת 1985 הוא התבלט בבירור מתוכם, ועד סוף שנות ה-80 הפך לגורם הדומיננטי באזור.
במאי 1988, לאחר שנים של יריבות ועימותים, חזבאללה ניהל מלחמה קצרה אך אינטנסיבית עם אמל על השליטה בפרבריה הדרומיים של ביירות, שהכילה באותה עת כרבע מאוכלוסיית לבנון.
מאחר שאמל הייתה בעלת ברית של סוריה, חזבאללה התנגש עם חיילי צבא סוריה שכבשו את לבנון באותה תקופה.
חזבאללה ניצח בקרבות הרחוב והסלים להתנקשויות ממוקדות ועידוד עריקות, מה שאילץ את אמל לחפש תיווך סורי.
מאז נשארו אמל וחזבאללה בעלות ברית מתנשאות.
לאחר הניצחון של החזבאללה הם הטילו את חוקי השריעה על שטחם, כמו איסור על קפה ולבישת חג'אב בדרך זו איבדו את ליבם ודעתם של בני עמם.
רוב הלבנונים אינם שיעים, ואפילו רוב השיעים בלבנון אינם רוצים לחיות במדינה אסלאמית.
התמיכה בחזבאללה גבוהה בהרבה מהתמיכה בשלטון דתי שיעי מחמיר.
בעקבות ירידה בתמיכה הציבורית ומשבר בתעשיית התיירות, חזבאללה הודה בצורך לשנות את גישתו ואסטרטגייתו.
הארגון, שהחזיק ברטוריקה של קידום רפובליקה אסלאמית, התאים את עצמו למציאות החדשה והחל להשתתף בחיי הפוליטיקה הלבנונית מ-1992. חזבאללה השקיע מאמצים ביצירת מוסדות חברתיים, בשיקום בתים שנהרסו בזמן הלחימה, והקמה ושיקום תשתיות כמו ביוב, מקומות עבודה וגישה לחשמל לאזורים השיעים, צעדים שהוכיחו כקריטיים לבניית תמיכה ציבורית נרחבת.
ב-1989, הסכם טאיף, שהביא לסיום מלחמת האזרחים בלבנון, פתח בפני חזבאללה את האפשרות להגביר את מאמציו הצבאיים נגד צה"ל, מהלך שנתן לארגון יכולת להרחיב את פעילותו הצבאית ולחזק את מעמדו בחברה הלבנונית.
בתחילת שנות ה-90, חזבאללה עבר שיפור משמעותי ביכולתו הצבאית, מהיחס של אובדן חמישה לוחמים עבור כל חייל ישראלי שנהרג ב-1990,השתפר ליחס של 1.5 לוחמים לחייל ב-1993, יחס שנשמר בקירוב עד לסוף העשור.
חזבאללה הפסיק את התקפות הגל האנושיות ב-1990, ועבר לנהל פעולות קרב עם שני צוותים: אחד לביצוע התקפה והשני לתמיכה באש, כולל שימוש במרגמות קליבר 81 מ"מ.
הצבירה של ניסיון קרבי ופיתוח יכולות טקטיות היו חיוניים לשיפור זה.
באותה תקופה, פעולות חזבאללה התאפיינו בתכנון מדוקדק וברמת מקצועיות גבוהה, מה שהעיד על קפיצה משמעותית ביכולת הארגונית והטקטית של הארגון.
הארגון ערך עבודת מטה מתוחכמת, בה מיקד מאמץ בלימוד ושיקוף הטקטיקות של ישראל.
שיפור ביכולות המודיעין והסיור תרם גם הוא לכושר הלחימה המשופר של הארגון.
ב-1992, חסן נסראללה קיבל את ההנהגה על ארגון הטרור, והנהיג שינוי אסטרטגי בארגון שהתמקד באיכות לעומת כמות, כולל שיפור באימונים והרחבת הארסנל.
עד תחילת שנות ה-90, חזבאללה צבר ארסנל משמעותי שכלל רובי AK-47 ו-M16, טורפדו בנגלור, רימוני יד, RPG ורובי M40 חסרי רתיעה.
איראן תמכה באופן משמעותי בהרחבת הארסנל הזה, כאשר נשק ותחמושת נשלחו אווירית לדמשק ומשם ללבנון באופן קבוע.
בנוסף הציג חזבאללה שיפור בלבוש מדי קרב ובטקטיקה של יחידות קטנות, כולל אבטחת שטח, שהביא לשיפור ניכר ביכולת הלחימה ובאפקטיביות הטקטית של הארגון.באותן השנים חזבאללה וצה"ל היו מעורבים במאבק מתמיד של חתול ועכבר, כאשר חזבאללה התמקד בפיתוח ובשימוש במטעני חבלה מתוחכמים, וצה"ל פיתח אמצעים לנגדם.
מטעני החבלה של חזבאללה, שייתכן שהחלו להופיע כנגד צה"ל כבר ב-1995, הפכו לאחת האמצעים העיקריים כנגד לכוחות הישראלים בתקופת נוכחות צה"ל בלבנון.
מספר התקפות מטען חבלה עלה בכ-50% בכל שנה מ-1995 עד לשנת 2000, מה שמדגים את הגידול המשמעותי בשימוש באסטרטגיה זו.
ב-29 בספטמבר 1992, חזבאללה ביצע את מתקפתו המתואמת הראשונה על מספר מוצבים ישראליים, סימן לשינוי בגישת הלחימה של הארגון.
פעולה זו משקפת את ההתמקדות המחודשת של חזבאללה באיכות ובטקטיקות מתוחכמות, כחלק ממאמציו להגביר את הלחץ על כוחות צה"ל ולהפוך לאיום טקטי משמעותי יותר.
בשנת 1993, מבצע דין וחשבון שנערך על ידי צה"ל נגד חזבאללה הוביל להרס רב של תשתיות וגרם לנזק ניכר לאוכלוסייה האזרחית בלבנון, אך לא גרם לפגיעה משמעותית או מתמשכת ביכולת הצבאית של חזבאללה או של ישראל.
במהלך המבצע נראה השימוש הראשון בקנה המידה הגדול של רקטות קטיושה על ידי חזבאללה נגד אזורים אזרחיים בישראל ובעיקר לקריית שמונה, טקטיקה שנלקחה מאש"ף מעשור קודם.
השימוש בקטיושות הפך לאחד המאפיינים המכוננים של טקטיקת חזבאללה בשנים הבאות.
חזבאללה השתמש לראשונה בטילי סאגר נגד טנקים בספטמבר 1992 והציג את טילי פאגוט ב-1997. באותה שנה, הארגון רכש גם את הטיל הטאו האמריקאי, המהווה שיפור משמעותי ביכולת הנ"ט שלו.
איכות כלי הנשק הנ"ט בשירות חזבאללה גדלה באופן עקבי במהלך כל תקופת הלחימה.
עד שנת 1998, חזבאללה הצליח להשמיד שלושה טנקי מרכבה סימן 3 באמצעות טילים אלו.
ב-1997, חזבאללה התחיל באופן רציני לפתח את טקטיקות הלחימה הנגד טנקים שלו, כאשר התמקד בכושר לפגוע פגיעות חוזרות באותה נקודה על גבי הטנק כדי לנצל נקודות תורפה ולהתגבר על השריון המתקדם של טנקי צה"ל.
טקטיקה זו היא אחת האסטרטגיות המרכזיות שחזבאללה ממשיך לשמר כחלק מארסנל הלחימה שלו עד היום.
אף על פי שנשק הנ"ט שבידי חזבאללה, נחשב לפחות מתקדם מהמערכת הספייק של צה"ל, היכולת להשמיד טנקי מרכבה נחשבת לניצחון פסיכולוגי משמעותי.
באותה תקופה, חזבאללה שיפר גם את כושר השימוש במרגמות ובארטילריה, מה שהרחיב את יכולתו הטקטית והפוטנציאל לגרום נזק מרחוק לכוחות ולתשתיות ישראליות.
לא כל כלי הנשק של חזבאללה הצליחו באותה מידה.
אף על פי שחזבאללה רכש טילי נ"מ 9K32 סטרלה-2 כדי להתמודד עם העליונות אווירית הישראלית וירה אותם לראשונה בנובמבר 1991, כמעט ולא הייתה להם הצלחה בתקיפת מטוסים ישראלים.
יכולות הנ"מ של חזבאללה נותרו אחת מנקודות התורפה הגדולות של ארגון הטרור.
לוחמי חזבאללה השתמשו ב"טקטיקות חי"ר קלות בסיסיות" בתקופה זו, כמו מטעני חבלה, מרגמות ומארבים קטנים.
סביב שנת 1995, חזבאללה שלח קבוצה קטנה של לוחמים לבוסניה, במטרה לאמן מוסלמים במהלך מלחמת בוסניה.
נראה כי זאת הייתה הפעם הראשונה לאימון כוחות מחוץ ללבנון.
חזבאללה המשיך לראות בפיגועי התאבדות כלגיטימיים מבחינה מוסרית, אך פסק להשתמש בהם עקב חוסר יעילות טקטית.
בפועל, בשנות ה-90, חזבאללה ביצע רק ארבעה פיגועי התאבדות.
הדבר משקף את המעבר האסטרטגי של הארגון לצורות לחימה אחרות, שאינן כוללות אלימות שנתפסת כטרוריסטית, ומצביע על השאיפה להתמקד באסטרטגיות יותר מתוחכמות ויעילות טקטית ואסטרטגית.
חזבאללה שם דגש על פגיעה במתגייסים שיעים לצבא דרום לבנון, באמצעות גיוסם לחזבאללה או בשימושם כמקורות מודיעינים.
המאמצים הללו, בשילוב עם לוחמה פסיכולוגית ולוחמת תעמולה מצד חזבאללה, הובילו לירידה ניכרת במורל של צבא דרום לבנון ואף השפיעו במידה מסוימת על מורל חיילי צה"ל למרות זאת, התמיכה ההתנגדות לישראל בלבנון נתפסה לעיתים בדעיכה, אך מבצע ענבי זעם ב-1996 החזיר את הקונפליקט לשיח היום.
במהלך מערכה שנמשכה 16 ימים, חזבאללה וישראל נלחמו לחימה עצימה עם אלפי תקיפות רקטות וארטילריה.
חזבאללה שיגר מאות רקטות לעבר ישראל במהלך הסכסוך, כאשר הביצועים של יכולת הרקטות שלהם הוכיחו שיפור משמעותי בין השנים 1993 ל-1996. המערכה הזו הסתיימה בהסכם הפסקת אש שקבע "כללי משחק" ברורים שכללו אפשרות לתגמול במקרה שאחד מהצדדים יחצה את הקווים האדומים, במיוחד בנוגע לתקיפות על אוכלוסייה אזרחית.
מאז, חזבאללה פיתח ונעקב אחר דוקטרינה אסטרטגית שמתבססת על משוואה של הסלמה והרתעה.
הדוקטרינה הזו כוללת נכונות לשימוש בכוח כדי להשיג יתרונות אסטרטגיים או להרתיע את ישראל מפני נקיטת פעולה, תוך שמירה על אפשרות לשלום יחסי על ידי הימנעות מחציית "קווים אדומים" שיכולים להוביל לתגובה חריפה.
לאחר מבצע ענבי זעם, הייתה תקופת שקט קצרה שבמהלכה חזבאללה התאושש מהמאמצים הלחימתיים.
חזבאללה, לאחר מכן, הסלימה באופן דרמטי את רמת התקיפות על ישראל.
העלייה החדה במספר התקפות משקפת אסטרטגיה מוגברת של הסלמה ונכונות להתמודדות מתמשכת נגד ישראל, תוך שימוש בכוח כדי לשמור על לחץ צבאי ופוליטי.
לאחר שהפסיק להתמקד בתקיפות חזיתיות נגד מוצבי צד"ל ומוצבי צה"ל סביב שנת 1987, חזבאללה חידש את התרגול שלו באופן משמעותי כעשור לאחר מכן, מבצע שינויים קיצוניים בטקטיקות שלו.
כתגובה על חיסול בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה במבצע מבצע נוף פראי ב-18 בספטמבר 1997, הארגון ביצע תקיפה מתואמת על 25 מוצבים במקביל, כאשר השתמש בצוותי טילים נגד טנקים (ATGM) כדי למקד את התגבורת הנכנסת.
באוקטובר 1998, חזבאללה הציג חידוש טקטי נוסף בשימוש במטען קלע, מטען חבלה מתוחכם במיוחד שיכול לחדור כמעט לכל סוג של שריון.
לפי מאמר שנכתב על ידי האנליסט איבר גבריאלסון, עד סוף שנות ה-90, חזבאללה התפתח להיות ארגון בעל ידע טקטי נרחב.
הארגון זיהה וניצל את נקודות התורפה של ישראל, בעיקר ביכולתו לפגוע באזרחים ולהשיג ניצחונות פסיכולוגיים חשובים, שהובילו אותו לניצחון במלחמת ההתשה מול ישראל – מלחמה שבה המטרה היא לנצל את העייפות והחולשה של האויב עד להשגת נסיגתו.
מ-2000 עד 2006, חזבאללה נקט באסטרטגיה מובהקת לבניית תשתית צבאית רחבת היקף בדרום לבנון, מדרום לנהר הליטני.
במהלך תקופה זו, הארגון ריכז מאמצים ניכרים בהגדלת כמות ואיכות הנשק שברשותו, כולל רכישת טילים מתקדמים נגד טנקים כמו קורנט.
תשתית זו נבנתה במטרה לשפר את כושר ההרתעה והתגובה של חזבאללה לפעולות ישראליות ולהגביר את היכולת להתמודד עם איומים בעתיד.
התקופה שבין המלחמות התאפיינה בלחימה מוגבלת, ועם מעט נפגעים משני הצדדים: בין 2001 ל-2004 פתח חזבאללה רק 16 תקיפות.
חזבאללה המשיך ללמוד את ישראל ולאמץ לקחים בזמן שישראל הייתה עסוקה בלחימה באינתיפאדה השנייה חזבאללה השקיע מאמצים רבים באיסוף מידע על ישראל.
בשינוי אסטרטגיית הלחימה שלו עבר הארגון מלחימה בניידות גבוהה, להתחפרות עם בונקרים תת-קרקעיים, מאגרים ועמדות לחימה שנבנו מראש.
במהלך תקופה זו, חזבאללה רכש את המל"טים הראשונים שלו מאיראן ושלח לוחמים לעיראק לאמן מיליציות מקומות לנהל מלחמת גרילה נגד האמריקנים.
בשנת 2006, אירוע חטיפת החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב על ידי חזבאללה, שבו נהרגו 8 חיילי צה"ל, הוביל לתגובה חריפה מצד ישראל.
ראש הממשלה אהוד אולמרט, הכריז על מלחמה על לבנון.
במהלך הלחימה, חזבאללה תואר ככוח מאורגן, מאומן ומצויד היטב, שנלחם בתוקף ובנחישות.
חזבאללה יישם מערך הגנה שהתבסס על עמדות הגנה מתוחכמות, שתומכות זו בזו באמצעות תקשורת גמישה ומיותרת, כדי לאפשר רצף ויעילות גבוהה של פעולות, גם במקרה של נפילה או תקלה באחת העמדות.
תקשורת זו אפשרה גם תזוזה ואספקה שוטפת של ציוד וחימוש, מה שהבטיח את יכולתם של לוחמי חזבאללה להמשיך ולהילחם ביעילות למשך זמן ממושך.
הלוחמים היו בקיאים מאוד בשטח המקומי, דבר שאיפשר להם לנצל יתרונות טקטיים ולהפעיל זריזות ומוכנות טקטית.
התוכניות הגמישות וההכנה המקדימה, יחד עם המבנה היעיל של פיקוד ובקרה, סייעו לחזבאללה להציג אתגר רב לצה"ל ולהקשות על יכולת התמרון שלו.
הלוחמים של חזבאללה, אף על פי שרבים מהם לא היו חיילים סדירים, הוכשרו ברמה גבוהה והיו מצוידים היטב, במיוחד בנשק נגד טנקים (נ"ט) מתקדם.
הם נהגו לפי תוכניות מוכנות מראש שהיו גמישות, מה שאיפשר להם להגיב במהירות וביעילות לשינויים בשדה הקרב ולנצל הזדמנויות טקטיות שהופיעו.
הגישה הטקטית של חזבאללה, ששילבה זריזות ויכולת להתאים את עצמה למצבים משתנים ברמות הטקטיות הנמוכות, הביאה לכך שצה"ל נתקל באתגרים רבים בניסיונותיו להשיג יתרון משמעותי על חזבאללה במהלך המלחמה.
האסטרטגיה הזו של חזבאללה סייעה לו ליצור מצב שבו הכוחות הישראליים נתקלו בהתנגדות חזקה ומאורגנת, גם בפעולות שנראו ככאלו שיהיו פשוטות יחסית לביצוע.
חזבאללה היה מוכן להילחם מכפרים ומאזורים אזרחיים אחרים ולהשתמש בתושבים כמגינים אנושיים, דבר שאומנם מהווה הפרה של אמנת ז'נבה, אך העניק לו יתרון טקטי משמעותי.
השטח והאקלים שללו את יתרונותיה של ישראל בלוחמת שריון ותמרון, והכריחו את צה"ל להתבסס על כוחות החי"ר שלו ולאבד את היתרון הטקטי שלו מול חזבאללה.
הטקטיקות של חזבאללה, כולל חי"ר קל, נשק נ"ט וירי רקטות לעבר ישראל, היו המשך של טקטיקות המלחמה משנות התשעים.
המלחמה הסתיימה בהחלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, שלא נתנה תוצאה חד-משמעית ולא איפשרה לאף אחד מהצדדים להשיג את מטרותיו המלאות.
חזבאללה קרא לתוצאת המלחמה "ניצחון אלוהי", בעוד שבישראל התקיימו דיונים פנימיים וביקורת על ניהול הלחימה.
לאחר המלחמה, חזבאללה זיהה מספר חולשות מרכזיות ביכולותיו, בהן החסרון הבולט ביותר היה מחסור בהגנה אווירית.
הארגון תפס את החולשה הזו כ"בעיה חמורה" וקבע כמשימה עיקרית לפתוח בטיפול ובשיפור בתחום זה.
נוסף על כך, חולשות נוספות שזוהו כללו קליעה, טקטיקות של יחידות קטנות, וחשיפה של טקטיקות, מחסני נשק ועמדות לחימה בשדה הקרב.
הזיהוי של אזורים אלו לשיפור הוביל להגברת המאמצים להגביר את יכולות ההגנה והתקיפה של חזבאללה בשנים הבאות.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם שסיימה את המלחמה אילצה את חזבאללה לנטוש את הרשת הצפופה של בונקרים וביצורים תת-קרקעיים ולוותר על דרום לבנון לכוחות צבא לבנון של שומרי השלום של האו"ם, הידועים בשם יוניפי"ל.
אף על פי שהנשק, הביטחון המבצעי והמודיעין של חזבאללה השתפרו בהרבה בין 2000 ל-2006, ניתן לטעון כי היה שיפור קטן במבנה הכוח או ביכולת הטקטית של חזבאללה.
אין הסכמה אקדמית אם המלחמה הייתה מועילה אסטרטגית לחזבאללה.
הפופולריות של חזבאללה בקהילה השיעית, בלבנון ובמזרח התיכון גברה בעקבות המלחמה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ב-2006, חזבאללה ערך תהליך של בדיקה לאחר פעולה, אשר כלל הערכת הנשק והטקטיקות שנוקטו במהלך המלחמה.
הארגון קבע כי הבונקרים ועמדות הירי המוסוות שהוקמו ב"כיסי ביטחון" באזורים כפריים התבררו כיעילים.
חזבאללה גם ציין את התפקוד המוצלח של יחידת המילואים "שומר הכפר" שפעלה בהצלחה.
לוחמי חזבאללה, כך דווח, הראו ידע מעמיק של השטח המקומי, הבנה ברורה של המשימה שהוטלה עליהם וביטחון מוחלט ביכולתם לנצח.
בנוסף, כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית כתב מסמך הפקת לקחים לחזבאללה, ולפי הדיווחים הארגון אימץ מספר מהמלצות שלו.
לאחר המלחמה, משמרות המהפכה הגבירו את התמיכה בחזבאללה, כולל הגברת המימון, הכשרת לוחמים ושיתוף מודיעין מה שעזר לחזבאללה המשיך להגדיל באופן משמעותי את ארסנל הנשק שלו, כוח האדם ויכולת המודיעין שלו.
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, חזבאללה הציב כמות ניכרת מכוח האדם שלו בסוריה, שם חזבאללה עסק בפעולות נגד המורדים הסורים.
ישנה הסכמה כי פעולה זה פגעה במורל ובתדמית הציבורית של חזבאללה בלבנון, אך הביאה לשיפור יכולתו של חזבאללה לנהל תמרונים רחבי היקף ויכולת פעולה הדדית עם כוחות בעלות הברית.
הפעולות הצבאיות של חזבאללה כללו אלפי לוחמים שנפרסו לסוריה כדי לגבות את ממשלת אסד, ובנוסף כ-250–500 לוחמים בעיראק שאימנו את כוחות הגיוס העממי הנשלטים על ידי שיעים, וכ-50 לוחמים בתימן לצורך אימון החות'ים.
במשך 35 שנה, חזבאללה התפתח מארגון קטן בעל אוריינטציה מהפכנית לארגון החזק והפופולרי ביותר בלבנון.
מתחילתו כקבוצת קטנה של חמושים, חזבאללה הפך לארגון צבאי למחצה ולשחקן צבאי אזורי עם השפעה ניכרת.
פרופסור אוגוסטוס ריצ'רד נורטון מציין שהצלחתו ארוכת הטווח של חזבאללה נבעה מסיבות רבות, כולל התנגדותו לקיומה של ישראל, בניית מוסדות, השקפת עולם אנטי-מערבית, אדיקות דתית, פרגמטיזם ותמיכה איראנית.
המלומד איבר גבריאלסון מדגיש שהפרגמטיות של חזבאללה, שירותיו החברתיים והשתתפותו בפוליטיקה הם גורמים מרכזיים לניצחונו.
אנדרו אקסום מבקש להדגיש את השילוב של חזבאללה בין קווי פעולה קינטיים (אלימים) ולא קינטיים כאסטרטגיה להשגת ניצחון.
לאורך השנים, חזבאללה הוכיח גמישות ויכולת להשתנות טקטית, כאשר נלחם במגוון סוגי לחימה כמו התקוממות, סכסוך תת-מדינתי, לוחמה היברידית והתקוממות נגד.
מבחינה איכותית, חזבאללה מתואר כארגון טרור חסר רחמים ויהיר, מוכן להשתמש בכוח פיזי כדי לחולל שינוי פוליטי, ומתעדף שימוש באלימות לפתרון בעיות.
האסטרטגיה של חזבאללה משלבת רטוריקה קיצונית, זהירות טקטית ולקיחת סיכונים ארוכת טווח.
אפשר לטעון שמקור הכוח העיקרי שלו הוא האלימות האפקטיבית והממושכת שלו.
מספר מקורות טוענים שכוח הלחימה של חזבאללה הוא הבסיס שעליו מונחים כוחו הפוליטי, תמיכתו הציבורית והלגיטימיות שלו.
כפי שאמר אחד לוחמי חזבאללה ב-2017, "או שאתה חזק או שאתה חלש, ואם אתה חלש אוכלים אותך.
חזבאללה מנהל תוכנית אימונים רחבת היקף בשיתוף פעולה עם משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, ובמיוחד עם כוח קודס.
משמרות המהפכה מפעילות מחנות אימונים בלבנון עצמה, ובנוסף, לוחמי חזבאללה טסים לאיראן לקבל אימונים מתקדמים יותר מאלה שניתנים בלבנון.
הארגון מקפיד על סודיות במהלך ההכשרה, כאשר הלוחמים מועברים למחנות האימונים בטנדרים מושחרים, ולרוב אין להם ידע מוקדם על זהות המדריכים או חבריהם לאימון.
אף על פי שחזבאללה מנהל מחנות אימונים רבים משלו בלבנון, הם בעיקר אימונים ברמה הבסיסית וישנם אימונים מתקדמים יותר שלוחמי הארגון נוסעים לקבל באיראן, והערכות לגבי מספר הלוחמים שהוטסו לאיראן מאז 2006 לצורך אימונים משתנות באופן ניכר, ממאות ועד למאות אלפים.
מחנות האימונים ממוקמים בחלקים מרוחקים מהגבול הישראלי, מוגנים במחסומים המאוישים בשומרים במדים, ונבנו בהשראת מחנות אימונים ישראלים שעליהם חזבאללה אסף מודיעין.
המתקנים כוללים בדרך כלל מטווחי ירי, מתקנים לאימון לוחמה בשטח בנוי, ולפעמים מסלולי נהיגה ומטווחי חבלה.
המחנה הגדול ביותר, הממוקם במערב עמק הבקאע, מכיל כפר לבנוני מדומה ורחוב ראשי.
כל חברי הארגון כולל אנשי דת מנהליים, צריכים לסיים קורס צבאי בן 45 יום, הקורס מתקיים בלבנון ומלמד כישורי לחימה בסיסיים.
לוחמים במשרה מלאה מתמקצעים בסופו של דבר בתחום כמו חומרי נפץ או לוחמה נגד טנקים.
תוכנית האימונים של חזבאללה מקיפה ומעמיקה, מכינה את הלוחמים למגוון רחב של תרחישים קרב ומצבים טקטיים.
האימונים כוללים מסעות, היכרות עם כלי נשק, כישורים בסיור ותצפית, וכישורי ניווט, שהם חיוניים לניידות וליכולת לפעול באזורים לא מוכרים או בתנאי שטח מאתגרים.
הלוחמים מקבלים הכשרה מקצועית גם בתפעול מרגמות טרום ראייה וביכולת לבצע אש עקיפה, שתי יכולות שמאפשרות להם לתקוף מטרות מבלי להיות חשופים לאש האויב.
היכולות של חזבאללה בצליפה ובפעילות חיל רגלים קל נחשבות לטובות, עם דגש על יכולת סיור מוצלחת ואיסוף מודיעין יעיל בשטח, תכונות שהן חיוניות לניהול קרבות גרילה ולחימה אסימטרית ביעילות.
על פי תורות לחימה שפותחו על ידי האמריקאים והישראלים המדגישים טקטיקות של שחיקה, ניידות, איסוף מודיעין ותמרון לילי.
צלפי חזבאללה מתוארים כמאומנים ומיומנים שנמנעים משיחות, מתנהגים ביהירות כלפי אחרים, מציודים ושונאים שיחת חולין.
לעיתים קרובות הם לומדים במכללה עם לימודי מתמטיקה וככל הנראה נדרשים לקחת שיעורים בשפה זרה וכתיבה יצירתית.
צלפי חזבאללה אימנו יחידת צלפים שיעית באפגניסטן.
חזבאללה העביר את הידע שפיתח בנוגע טקטיקות צבאיות וטכניקות גיוס מאז שנות ה-80 למגוון רחב של ארגוני טרור אחרים.
ואימן בעיקר קבוצות שיעיות אחרות, כמו מיליציות שיעיות בעיראק, במהלך ואחרי הפלישה האמריקנית, ולפי הדיווחים אימן חות'ים, סורים ועיראקים בלבנון ובמקומו אחרים.
בנוסף חזבאללה הכשיר מגוון רחב של רדיקלים איסלאמיים בתוניסיה, אלג'יריה, מצרים, יהודה ושומרון, עזה ומדינות המפרץ.
וישנם דיווחים אימן גם אנשי צבא לבנון.
בשנת 1984 התרכזו האימונים בצריפי שייח' עבדאללה בלבנון, כאשר לוחמים ישנו בצריפים בלילה ויצאו במהלך היום מחשש להפצצות ישראליות.
באותן השנים נסעו כמה לוחמי חזבאללה לאיראן ולחמו נגד צבא עיראק במלחמת איראן-עיראק.
על פי הדיווחים מנהיגים בכירים, כולל חסן נסראללה, התאמנו במשך מספר חודשים בצפון קוריאה בסוף שנות ה-80. ומדריכים צפון קוריאנים אימנו לוחמים בלבנון בשנות ה-80 וה-90.
בעקבות התקפות אוויריות ישראליות במבצע דין וחשבון על מחנות האימונים שלהם בבקאע ב-1994, חזבאללה התאמן בצורה חשאית עם אוהלים קטנים ובורות שועל.
סוף מלחמת לבנון השנייה הביאה לדרישה גדולה של כוח אדם שחייבו את חזבאללה להרחיב את מתקני האימונים שלו.
מאז בנה מחנות אימונים גדולים יותר על מנת לאכלס כמות גדולה יותר של לוחמים.
בשנות ה-90, משמרות המהפכה הכשירו את חזבאללה בטכניקות פשיטה, חומרי נפץ ופעולות מודיעין לקידום לוחמת גרילה מתקדמת.
הכשרה על ידי משמרות המהפכה מתוארת כרצינית ומעמיקה.
איראן הפסיקה לאמן כוחות לבנוניים בלבנון לאחר מלחמת לבנון השנייה הנסיעות לאיראן לאימון הופסקו בעשור של 2010 כאשר החל האביב הערבי וחזבאללה החל לתמוך בלחימה בסוריה.
האימונים באיראן מספקים הזדמנות להתאמן על כלי נשק בקנה מידה גדול יותר ממה שהיה מעשי בלבנון.
מאז 2006 ובמיוחד מעורבות הקבוצה במלחמת האזרחים בסוריה, חזבאללה עסק בצבירת כוח אדם מסיבית.
ובנה חזבאללה מחנות אימונים בלבנון המתמקדים בלוחמה עירונית.
לוחמים מנוסים מסתובבים מהקו הקדמי לתפקידי מדריכים במחנות אימונים.
סוכנים ממשרד המודיעין האיראני אימנו ופיתחו את יכולות המודיעין של חזבאללה.
המשטר הסורי היה מעורב באימוני חזבאללה במשך עשרות שנים.
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, הדפוס התהפך, וחזבאללה סיפק הכשרה, ייעוץ ותמיכה לוגיסטית נרחבת לממשלת סוריה.
בתגובה לדרישות כוח האדם הגבוהות של מלחמת האזרחים בסוריה, חזבאללה קיצר על פי הדיווחים את בדיקות הרקע וההכשרה שלו למתגייסים חדשים.
בשנת 2018, הוקמה יחידה בשם "תיק הגולן", מתוך הכרה כי ההישגים של המתקפות מכיוון לבנון דלים יחסית, וכי יש פוטנציאל לגרום לפגיעות רבות יותר בתקיפות שמבוצעות מתוך שטח סוריה.
קיומה של היחידה נחשף על ידי צה"ל ב-13 במרץ 2019.
גיוס לוחמים רוחבי הוא תהליך איטי שלוקח חודשים עד שנים, כאשר מגייסים מחפשים אנשים אדוקים מבחינה דתית, שמרנים וממושמעים.
הזרוע הביטחונית הפנימית של חזבאללה משתפת פעולה עם שירותי המודיעין של איראן כדי לבדוק מגויסים נבחרים להכשרה מתקדמת יותר, עם בדיקת רקע משפחתית קפדנית.
מחקר אחד מצא כי לוחמי חזבאללה שנהרגו בפעולה היו בעלי השכלה רבה יותר מאשר עמיתים אזרחיים.
במידה יוצאת דופן עבור שחקן שאינו ממלכתי, אנשי חזבאללה מתמחים בתחומים כמו מטעני חבלה וחומר נפץ, ארטילריה, חפירת מנהרות, הנדסה ותקשורת.
כוח האדם של חזבאללה כולל לוחמים במשרה מלאה וחיילי מילואים במשרה חלקית, אשר עשויים להילחם רק מדי פעם עבור חזבאללה או להיות מזוהים עם מפלגות פוליטיות אחרות.
לחזבאללה אין רשימות חברות רשמיות.
הערכת חיילי המילואים של הקבוצה, המכונים גם "שומרי כפר" או לוחמים במשרה חלקית, משתנה מאוד.
לגברים הללו יש תעסוקה מחוץ לחזבאללה והם נוטלים נשק רק לצורך התקשרויות צבאיות גדולות או כחלק משירות חובה של שבועיים בשנה.
ישראל מעריכה כי כוחות אלו יחסית לא מיומנים, בעוד שחזבאללה מתאר אותם כיעילים לחימה בדיוק כמו לוחמים במשרה מלאה.
אימון חיילי המילואים של חזבאללה אינו ברור.
אנדרו אקסום טוען שנראה שהם לא אומנו על ידי איראן, וייתכן שחלקם היו חברי מיליציה לשעבר.
כמה אנשים שתוארו כמילואימניקים של חזבאללה, ככל הנראה, נטלו נשק באופן ספונטני או שלא היו קשורים רשמית למפלגה.
חזבאללה מייבא נשק מאיראן דרך סוריה ביבשה, האוויר והים.
גידול בכוחו חייב אותו בתלות מוחלטת בסיפוק הצרכים הלוגיסטיים על ידי איראן.
חזבאללה משיג ציוד מסוים משווקים אחרים, כמו לבנון, צפון אמריקה ואירופה.
רוב כלי הנשק של חזבאללה נרכש או נבנה על ידי איראן ולאחר מכן מועבר באמצעות משאיות ללבנון מסוריה.
סוריה מספקת נשק מתקדם ומאפשרת לאיראן להשתמש בדמשק כנקודת ציון לאספקת חזבאללה.
איראן מתחזקת את חזבאללה כדי להרתיע מתקיפות אמריקאיות או ישראליות על מתקני הגרעין של איראן.
חזבאללה נחשב לכוח צבאי חזק ומיומן אפילו יותר מצבא לבנון בעיקר בזכות משמעת טובה יותר, ניסיון רב ואיכות הנשק הגבוהה בידיו.
חזבאללה נתפס כיעיל יותר וחסין מהחוסר אמון והעימות העדתי שמאפיינים לעיתים את צבא לבנון, וכן מתואר כמסוכן יותר מקבוצות קיצוניות סוניות בלבנון ומוכשר יותר מכוחות יוניפי"ל.
הוא ידוע במיומנותו בתמרונים טקטיים, שימוש מיומן בנשק ובאוטונומיה שניתנת ליחידות הקטנות.
למרות דיווחים על עייפות וקריסה אפשרית לאורך השנים, נראה שהערכות אלו לא היו מדויקות.
חזבאללה לא ביצע פיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות מאז 1999, אך ייתכן שהיה מוכן לכך במהלך מלחמת לבנון השנייה, כאשר רוב פעולות ההתאבדות שלו היו נגד מטרות צבאיות.
מאז אמצע שנות ה-90, חזבאללה לא פגע באינטרסים אמריקאיים, ולא תקף את האינטרסים האמריקאיים בלבנון מאז 1991.
חזבאללה נוסד ככוח חי"ר קל והוא מורכב בעיקרו מחיל רגלים קל עד היום.