tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח "קוויזלינג" הפך שם נרדף ל"בוגד" בתרבויות אירופיות רבות (בדומה ליהודה איש קריות בנצרות הקתולית, לאנדריי ולאסוב ברוסיה ולבנדיקט ארנולד בארצות הברית).
ויה אפיה (בלטינית ובאיטלקית: Via Appia) הייתה הדרך הרומאית הראשונה שנסללה.
קישרה בין רומא לקמפניה ודרום איטליה, והגיעה עד לברונדיסיום (כיום ברינדיזי שבמחוז פוליה).
הדרך נסללה במהלך המלחמות הסאמניטיות, ועיקר תפקידה היה צבאי – מתן אפשרות לתנועה גדולה של כוחות צבאיים ממקום למקום, אך בהמשך נודעה לדרך זו גם חשיבות כלכלית רבה.
הדרך נקראת על שמו של המדינאי אפיוס קלאודיוס קאיקוס, שיזם את סלילתה בשנת 312 לפנה"ס.
המשורר סטטיוס כתב עליה: (לטינית: "דרך אפיה היא מלכת הדרכים הארוכות").
על פי המסורת הנוצרית, בדרך אפיה פגש פטרוס את ישו, שאל אותו "קוו ואדיס"?
("לאן אתה הולך?") וישו ענה שהוא הולך להיצלב בשנית.
שרידי התוואי של ויה אפיה וויה טראיאנה הוכרזו ב-2024 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו שנקרא: ויה אפיה, "רגינה ויארום" ("מלכת הדרכים" בלטינית).
מהפורום רומאנום ברומא, בה ניתן לראות קטעים מהדרך גם בימינו, עברה הדרך בערים הבאות: אריקיה – פונדי – פורמיה – מינטורנה – סינואצה – קפואה – קאודיום (מונטסרקיו) – בנוונטום (בנוונטו).
הקטע הדרומי הוותיק: אקלאנום – אקוילניה – ונוסיה – פילביום – טרנטום (טאראנטו) – אוריה – ברונדיסיום.
הקטע הצפוני: אאקה – קנוסיום – בוטונטי – באריום (בארי) – נאפוליס – אגנטיה – ברונדיסיום, שנסלל בשנים 108–109 ביוזמת הקיסר טראיאנוס כנתיב חלופי מבנוונטום לברונדיסיום.
הדרך החדשה נקראה בשם ויה טראיאנה ונודעה גם כ"ויה אפיה טראיאנה".
דרך אפיה הוזנחה עם השנים, והשימוש בה הלך ופחת.
בשנת 1784 הורה האפיפיור פיוס השישי על סלילת דרך חלופית, ודרך אפיה החדשה נסללה במקביל לתוואי הדרך הישנה.
הדרך החדשה נסללה עד הגבעות האלבניות, כ-20 קילומטר דרומית לרומא.
הדרך החדשה נקראה "דרך אפיה החדשה" (via Appia nuova), ובמקביל קיבלה הדרך הקיימת את השם "דרך אפיה הישנה" (via Appia antica), והפכה לאתר תיירותי ברומא.
חלק מהדרך הישנה עודנו משמש לנסיעת מכוניות, ולאורכו ניתן לחזות בקברים וקטקומבות לרבות קבר קסיליה מטלה.
עוד מצויה בקטע זה כנסיית "דומינה, קוו ואדיס" שבה על פי המסורת הנוצרית פגש פטרוס את ישו ושאלו את השאלה "Domine, Quo Vadis" (לטינית: "לאן אתה הולך, האדון?").
ויה אוגוסטה (לטינית Via Augusta) הייתה דרך רומית שחצתה את חצי האי האיברי מהעיר גאדס (כיום קדיס) בספרד לחופו של האוקיינוס האטלנטי בדרום, ועד להרי הפירנאים בצפון, אותם חצתה סמוך לים התיכון והתחברה לוויה דומיטיה (Via Domitia).
אורכה של הדרך, שהייתה ציר התנועה החשוב ביותר בחצי האי בתקופה הרומית היה כ-1,500 ק"מ, והיא נקראה על שמו של הקיסר אוגוסטוס שהורה על חידושה בין השנים 8 לפנה"ס ו-2 לפנה"ס.
בין הערים אותן חיברה הדרך נמנו קרתגו החדשה (כיום קרטחנה), ולנטיה (ולנסיה), טאראקו (טרגונה), ברקינו (ברצלונה) וגרונדה (ז'ירונה).
מהדרך התפצלו דרכים משניות שהגיעו להיספליס (סביליה), אמריטה אוגוסטה (מרידה) ולקורדובה.
הכבישים המודרניים N340 ו-A7 בספרד, עוברים לאורך חלק מהתוואי של ויה אוגוסטה.
ויה דל קורסו (באיטלקית: Via del Corso) המכונה גם "קורסו" היא הרחוב הראשי העובר במרכז רומא.
אורך הרחוב הוא 1.5 ק"מ והוא עובר בתוואי הויה לאטה הקדומה ובמרכז האזור בו היה שדה מרס, מדרום לצפון.
הרחוב יוצא דופן בין רחובות מרכז רומא בתוואי הישר שלו.
רחוב זה רחב מיתר רחובות אזור מרכז רומא, אולם אף הוא כולל שני מסלולים בלבד (אחד לכל כיוון).
חלקו הצפוני של הרחוב מיועד להולכי רגל בלבד.
בצפונו של הרחוב נמצאת הפיאצה דל פופולו (הרחוב עובר בין כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי וכנסיית סנטה מריה אין מונטסאנטו.
בדרומו של הרחוב נמצאת פיאצה ונציה ואנדרטת ויטוריו אמנואלה (הוויטוריאנו).
הויה דיי פורי אימפריאלי (באיטלקית: Via dei Fori Imperiali) היא דרך ראשית במרכז רומא בירת איטליה.
הדרך מקשרת בקו ישר את כיכר ונציה והקולוסיאום.
הדרך, ששמה המקורי היה "דרך הניצחונות" (באיטלקית: Via Triumphale - "ויה טריומפלה") נבנתה על ידי בניטו מוסוליני ונועדה לשמש דרך מצעדים ראשית, בדומה לשימוש שנעשה בשדרת אונטר דן לינדן בברלין על ידי אדולף היטלר באותה עת.
הדרך נבנתה על חלקים מפורום טראיאנוס, פורום אוגוסטוס ופורום נרווה, ומכסה שרידים היסטוריים רבים.
בניית הדרך מנעה חפירה ארכאולוגית מסודרת בפורומים הקיסריים מחד, אך אפשרה הסטת התנועה לכביש מסודר - בעוד שקודם לכן חלק מהתנועה נסעה דרך הפורום רומאנום עצמו.
ויה ג'וליה (באיטלקית: Via Giulia, בתרגום מילולי: "דרך ג'וליה") היא רחוב במרכז רומא, בירת איטליה.
הדרך עוברת ברובה ברבעים רגולה ופונטה של העיר.
בניית הדרך הייתה אחד מפרויקטי הבנייה הגדולים הראשונים שנערכו ברומא בתקופת הרנסאנס.
הדרך הוקמה על ידי האפיפיור יוליוס השני, בשנת 1508, כדי לקשר את מבני השלטון השונים שהיו באותה עת ברחבי רומא, וכן לקשר מבני שלטון נוספים שתוכננו.
הדרך מומנה באמצעות כספים שהלוו על ידי הבנקאי העשיר אגוסטינו קיגי מסיינה.
הדרך החלה בגשר סיסטו ונמשכה בסמוך לכנסיית סן ג'ובאני דיי פיירנטיני, בסמוך לעיקול נהר הטיבר.
מבני השלטון שהיו בסמוך לדרך היו הארמון הקנסלריה, המטבעה האפיפיורית והדרך הייתה אמורה לעבור בסמוך לארמון הטריבונלי, שבנייתו תוכננה על ידי יוליוס השני על מנת לשמש כאתר בתי המשפט של רומא.
מתכנן הדרך והאחראי על בנייתה היה דונטו ברמנטה, שהיה אחראי גם על עבודות הבנייה של בזיליקת פטרוס הקדוש באותה עת.
כבר זמן קצר לאחר הקמתה (במאה ה-16) הפכה הדרך לרחוב קניות בורגני, ופעלו בה חנויות שמכרו מוצרים למעמד הגבוה של רומא.
בשנות ה-40 של המאה ה-16 הקים מיכלאנג'לו גשר מעל הרחוב, כחלק ממערכת גשרים (שלא הושלמה) שיקשרו בין גני ארמון פארנזה לבין הווילה פארנזינה שבאזור טרסטוורה, על גדתו השנייה של נהר הטיבר.
וידין (בבולגרית: Видин) היא עיר נמל הממוקמת על הגדה הדרומית של נהר הדנובה, בצפון מערב בולגריה, בירת מחוז וידין, השוכנת כ-200 קילומטרים צפונית מערבית לבירה סופיה, בסמוך לגבולות רומניה וסרביה.
בוידין שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, כשבאזור הסמוך מאוד לגדות הדנובה, נוצר מיקרו אקלים עם מאפיינים ממתנים דמויי אקלים ים תיכוני.
ככלל, החורפים קרים ושחונים והקייצים חמים מאוד.
החודש הגשום ביותר הוא יוני ובו יורדים 69 מילימטרים של גשם והחודשים ינואר עד מרץ ואוגוסט הם השחונים ביותר.
הדנובה על פלגיו ויובליו מהווה את מקור המים המרכזי של העיר, אשר סובלת מעת לעת מהצפות בשל עלית מפלס מי הנהר.
וידין היא העיר ה-19 בגודלה בבולגריה מבחינת כמות האוכלוסין.
בימינו מבנה האוכלוסייה הוא הומוגני יחסית בשל הטיהור האתני שבוצע בקרב התושבים המוסלמים לאחר קבלת עצמאות בולגריה ועזיבתם של התושבים ממוצא רומני לרומניה, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה.
הירידה בחשיבותו של הנמל בעיר, הביאה לירידה הדרגתית בכמות האוכלוסייה וכן עלייה בגילה הממוצע.
נכון לשלהי 2008 כ-30% מתושבי העיר הם גמלאים.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס הקימו שבטים קלטים באזור וידין ישוב בשם דאונוניה.
ב-46 נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית והעיר הפכה חלק מפרובינציית מואסיה תחת השם בונוניה והרומים פעלו לביצור העיר וחיזוק חומותיה.
בהמשך עבר המקום לחזקת האימפריה הביזנטית תחת השם וידיני והאימפריה הבולגרית הראשונה תחת השם בדין.
ב-1003 הצאר גבריל ראדומיר הצליח להחזיק בעיר תחת מצור ממושך שהטילו עליה הביזנטים והסתיים לאחר כשנה בנסיגת כוחותיהם.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במאה ה-14 כאשר הפכה לעיר הבירה של ממלכת בדין תחת שלטונו של איבן סרצימיר אשר הפך אותה לנמל ומרכז מסחרי חשוב, ממנו ניהלו קשרי מסחר גם עם ממלכות סמוכות.
בין 1365–1369 נשלטה העיר על ידי לאיוש הראשון מלך הונגריה והצאר איוון סרצימיר ומשפחתו נלקחו בשבי.
בעת הכיבוש פעלו הכובשים להמרת דתם של אלפי תושבים מהנצרות האורתודוקסית לנצרות הקתולית.
ב-1369, הובסו ההונגרים על ידי שליט ( דספוט) ולאכיה, אשר התיר לאיוון סרצימיר לחזור ולשלוט במקום.
ב-1396 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית.
בעת השלטון העות'מאני הפכה העיר למצודה ומרכז מינהלי עות'מאני חשוב.
בין השנים 1794 - 1807 מרד הואלי העות'מאני אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והכריז על עצמאות.
בתקופתו חלו תנופת בנייה ופיתוח חסרות תקדים בעיר ובכלל זה בניית מסגדים, ספרייה, קסרקטין ושינוי האוריינטציה האדריכלית של העיר, למזרחית ובכלל זה אדריכלות עות'מאנית טיפוסית.
ב-1850 פרצה בעיר התקוממות אשר דוכאה באכזריות על ידי העות'מאנים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הופגזה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית וניזוקה קשות.
לאחר המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני והתושבים המוסלמים נאלצו לעזוב ביחד עם הכוחות העות'מאנים הנסוגים.
ב-1885 במהלך המלחמה הסרבית בולגרית עמדה העיר במצור כבד של הצבא הסרבי.
העיר וידין ממוקמת בחלק הצפון מערבי של מישור הדנובה וממוקמת בתוואי הנהר הזורם מצפון לדרום, בגובה של 35 מטרים מעל פני הים.
75% משטח הרשות המקומית הם קרקע חקלאית, כ 6.5% הם שטחים המכוסים מים, 9% מיושבים ו כ-3% שטחים מושקים.
עד לראשית המאה ה-21 הייתה התעשייה הפטרו-כימית המובילה באזור העיר.
בווידין ממוקמים בעיר מפעלים לייצור רכיבים אלקטרוניים, ייצור גבס לבניין ומבנים טרומיים.
כמו כן קיימים מספר יקבים, מפעל טקסטיל, מפעל לצמיגים, לכלי עבודה, חברת הנדסת בניין, מספר מחלבות וכן חברת תחבורה המפעילה צי משאיות.
בסביבות העיר שטחים חקלאיים רבים המניבים ירקות וכן שטחי גפנים ליין.
האתר המתויר ביותר הוא מבצר באבא וידה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אשר נבנה על חורבות מצודה מהתקופה הרומית ושימש עמדת מפתח גם בתקופה העות'מאנית.
עוד ניתן לבקר במסגד והספרייה ע"ש אוסמאן פאזוואנטואולו, הקתדרלה של דמטריוס הקדוש ובית הכנסת, אשר נבנה בשנת 1894 ועומד היום חרב.
בעיר נמצא המתחם המרכזי של נמל הדנובה אשר בראשית המאה ה-21 ירדה חשיבותו.
עם זאת מכונה וידין "השער הקדמי" של בולגריה והיא מצויה גם בצומת דרכים של נתיבי התעבורה האירופיים, כשדרכה עוברים נתיב מספר 4 המחבר את מזרח אירופה עם יוון ונתיב מספר 7 העובר לאורך תוואי הדנובה.
מהעיר יוצאים מספר קווי מעבורות לאורך הדנובה לצורכי מסחר ותעבורת נוסעים.
בשלבי בנייה גשר נוסף על הדנובה שיקשר את העיר לגדה הרומנית של הנהר ובנייתו צפויה להסתיים ב-2012. העיר ממוקמת על צומת מסילות ברזל המקשרת אותה עם הערים המרכזיות בבולגריה.
מרבית ההיסטוריונים סוברים כי קהילה רומניוטית בוידין נוסדה במהלך המאה ה-6. לפי גרסה אחת נוסדה הקהילה עוד במאה ה-2. במהלך ימי הביניים הגיעו לוידין יהודים שגורשו מהונגריה ובוואריה ונוצרו 3 קהלים שונים, רומניוטים, הונגרים ואשכנזים.
בשלהי המאה ה-14 נכבשה וידין בידי העות'מאנים בשלהי המאה ה-15 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל.
בסוף המאה ה-16 חרבה קהילת וידין לאחר פלישותיו של מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הוקמה מחדש קהילה אשכנזית קטנה ובהמשך הגיעו גם יהודים ספרדים, רובם עסקו במסחר או בגביית מיסים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוחרבה וידין בהרעשות ארטילריות ובני הקהילה נטשו אותה זמנית.
לאחר המלחמה והקמת נסיכות בולגריה שבו היהודים אליה וב-1894 הוקם בית הכנסת המרכזי החדש.
ליהודים היו מוסדות קהילה משגשגים, תאי תנועות נוער ובית ספר בו למדו מרבית התלמידים היהודים בעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 2,000 נפשות.
לאחר גירוש יהודי סופיה ב-25 במאי 1943 קלטה קהילת וידין אלפי מגורשים.
מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בווידין כמה עשרות יהודים.
מחוז (אובלסט) וידין, בבולגרית Област Видин, הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, שוכן בצפון מערב בולגריה, גובל בסרביה, ורומניה ועיר בירתו היא העיר וידין, השוכנת על גדות נהר הדנובה.
שטח המחוז מהווה 2.75% משטחה של בולגריה כולה ובשל הסמיכות לנהר הדנובה המהווה זרז כלכלי, המסחר, התחבורה והתרבות התפתחו בשטח המחוז לאורך השנים.
בשטח מחוז מצויות 11 רשויות מקומיות ו-58 אתרים ארכאולוגיים ובהם כנסיות ומסגדים מהמאות ה-14 עד ה-19. האזור מכונה השער של בולגריה לאירופה, שכן נהר הדנובה מקשר אותו עם כל המדינות הממוקמות לגדותיו.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית יושב האזור בידי שבטים תראקיים.
במהלך המאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית והפך חלק מפרובינציית מואסיה, כשהמאחז המרכזי באזור היא עיר המבצר בונוניה אשר בהמשך הפכה לוידין.
מבצר נוסף שהוקם באזור - מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק שחלק מביצוריה הם צוקי סלע גבוהים.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הפך האזור ככלל ווידין בפרט למרכז מינהלי ודתי וזירת קרב בלתי פוסקת מול צבאות האימפריה הביזנטית.
החל מ-1323 ולמשך 90 שנים, בשלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה נשלט האזור בידי נסיכות עצמאית שנקראה נסיכות בדין.
במאות ה-13 וה-14, הפך האזור למרכז הסחר החשוב ביותר של האימפריה הבולגרית השנייה וכן לאסם התבואה שלה.
ב-1396 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ונותרו חלק מוילאית רומליה ואחר כך הדנובה, של האימפריה העות'מאנית למשך כמעט 500 שנים.
בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבאות האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), התחוללו בשטח המחוז קרבות עזים, כאשר הסרבים הצליחו לכבוש שטחים מסוימים ולצור על וידין עצמה, אך בסיום המלחמה סולקו מהשטח.
באזור שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, הגורם לחורפים קרים מאוד ושחונים יחסית וקייצים חמים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc, ונעה בין ערכי קיצון ממוצעים של 23oc ביולי ו 2oc בחודש ינואר.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית, נעה מ 550 מ"מ במישור הדנובה ועד 750 מ"מ באזורים הגבוהים יותר.
פני הקרקע במחוז משתנים ומכילים יערות, גבעות, שדות מעובדים וקרקע מישורית, בעיקר באזור מישור הדנובה.
ההר הגבוה במחוז השייך לרכס הרי הבלקן, נקרא בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק ונטס ומתנשא לגובה של 1,125 מטרים.
נהר הדנובה מהווה את מקור המים העיקרי באזור ובעקבות כך התפתחה חקלאות שלחין.
כמו כן קיימים מאגרי מי תהום.
בשטח המחוז עוברים שני עורקים של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
עורק מספר 4 היוצא מדרזדן, עובר דרך פראג, וינה, ברטיסלאבה, בודפשט, וידין, סופיה, סלוניקי ומסתיים באיסטנבול ועורק מספר 7 העובר לאורכו של נהר הדנובה.
בשטח המחוז ישנם 4 מעברי גבול, שניים יבשתיים לסרביה, ושנים לרומניה, האחד יבשתי והשני לבאים דרך נהר הדנובה.
קומפלקס נמל וידין, מורכב מארבעה טרמינלים, הטרמינל הצפוני, הטרמינלים המרכזי והדרומי וטרמינל המעבורות.
ב-1973 הוקם נמל התעופה הבינלאומי של וידין, המצוי כ-6 ק"מ מחוץ לעיר וידין.
במחוז עובר קו הרכבת המרכזי בין סופיה לוידין וכן קו רכבת המחבר את המחוז לסרביה.
התוצר המקומי הגולמי במחוז מהווה כאחוז אחד מכלל התמ"ג בבולגריה.
23 אחוזים מתמ"ג המחוז מגיעים מחקלאות, 12.5 אחוזים מתעשייה ו 64.5 אחוזים ממיגזר השירותים.
באזור קיים מפעל לייצור מוצרי ניילון ופלסטיק, מפעל לייצור צמיגים, מפעל לייצור גבס, מחלבה, מספר מתפרות מובילות המייצרות מותגי אופנה מובילים ויקב.
וידיאנים הם גזע בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", בעיקר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", שמקום מושבם הוא רביע דלתא.
הווידיאנים סובלים ממגפה נקרוזית הנקראת "Phage".
מקורו של השם של המחלה הוא מהמילה היוונית phagein, שפירושו "לאכול".
האיברים הפנימיים של אנשים הסובלים מ-Phage, למעשה, טורפים את עצמם.
לווידיאנים יש טכנולוגיה רפואית הרבה יותר מתקדמת מאשר זו של צי הכוכבים, שכן הם חייבים כל זמן לבצע השתלות איברים על מנת להחליף את האיברים שלהם עם אחרים - לעיתים קרובות איברים שנגנבו - כדי להישאר בחיים.
גופם נראה עשוי טלאים של עורות חייזרים שונים.
החל מפרק 5 של עונה 1 של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", הווידיאנים מתנגשים עם וויאג'ר וצוותה, בניסיונות שונים לגנוב את האיברים מהם.
מאוחר יותר מתגלה כי האוכלוסייה הוידיאנית הכללית לא הייתה מודעת כלל לחטיפות האי-רצוניות של איברים, ידע שנשמר באופן הדוק על ידי השלטונות הוידיאניים.
הווידיאנים אמרו שהם נאלצו לבצע פשיטות על איבריהם של גזעים אחרים מתוך ייאוש קיצוני, וכי לפני שה-Phage הכה בהם, הם היו גזע שקט ותרבותי של מדענים וחוקרים, בדומה לפדרציה.
משום שמרבית הדמויות הוידיאניות שנראו במהלך הסדרה היו בשלבים מתקדמים של מחלת ה-Phage, הופעתם החיצונית הייתה טלאים של מי שעברו השתלות מרובות; יהיה זה נדיר מאוד לראות וידיאני בריא לחלוטין.
וידיאני שכזה נראה פעם אחת בלבד במהלך הסדרה (כהולוגרמה), בפרק "Lifesigns".
השם הרשמי של הממשל הוידיאני הוא "אחווה וידיאנית" (Vidiian Sodality).
וידיאני אשר מוטל עליו למצוא איברים להחלפה עבור חבר חולה או פצוע נקרא הונאטה (Honatta).
הפיזיולוגיה הקלינגונית התגלתה כעמידה ל-Phage ובאמצעות דגימות של רקמות קלינגוניות, מדענים וידיאנים מקווים למצוא טיפול למחלה; מאוחר יותר, בפרק "Think Tank" מהעונה החמישית של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", חייזר בשם קורוס יטען כי הקבוצה שלו מצאה תרופה ל-Phage.
ויה באוויירה (בספרדית: Villa Baviera; מילולית: עיירת בוואריה) הוא כפריר במרכז צ'ילה, כ-200 ק"מ דרומית לבירה סנטיאגו, ו-35 ק"מ דרומית-מזרחית לפאראל, לגדות נהר פרקילאוקן.
במשך כארבעים שנה שימש הכפר את קהילת קולוניה דיגנידאד (Colonia Dignidad, "מושבת הכבוד"), שפעלה ככת בהנהגתו של פאול שפר, שכפה על חבריה אורח חיים בדלני ונצלני, והתעלל מינית בילדיהם.
בתקופת שלטונו של אוגוסטו פינושה פעל בכפר גם מתקן חקירות של DINA, בו עונו מתנגדי משטר.
שטחו של הכפר 137 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-500 תושבים.
קולוניה דיגנידאד הוקמה ב-1961 בידי פאול שפר, כומר בפטיסטי שנמלט מגרמניה המערבית שנתיים קודם לכן, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בגין התעללות מינית בילדים.
60 מחברי הקהילה של שפר עזבו איתו, ועם הקמת הכפר, הצטרפו אליהם מהגרים גרמנים נוספים, בהם פושעים נאצים שנמלטו מגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה.
עד 1966 הגיע מספר תושבי הכפר לכ-230. לפי הערכות שונות, גם יוזף מנגלה שהה בכפר תקופה מסוימת.
תושבי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, אך הפעילו גם בית ספר, בית חולים, מאפייה, מחלבה, טחנת קמח, מפעל לייצור בשר, מפעל לבנים, צי משאיות, מתקן שידור ואף תחנת כוח.
בית החולים שהוקם בכפר לא גבה תשלום מהחולים, אם כי תושבי הסביבה נמנעו בדרך כלל מלהשתמש בשירותיו.
בנוסף, פעלו בכפר בית יתומים ופנימייה עבור ילדים בסיכון, בתמיכת הכנסייה האנבפטיסטית.
בזכות מוסדות אלה, יכול היה הכפר ליהנות מהגדרה של ארגון צדקה.
התושבים התנהלו כקהילה סגורה, בעלת מאפיינים של כת.
הכפר הוקף בגדר תיל ובמגדלי שמירה, קליטת שידורי רדיו וטלוויזיה חיצוניים נאסרו, וכך גם חלוקת עיתונים.
נשים לא הורשו ללבוש מכנסיים או חצאיות קצרות, וסגנון הלבוש המקובל היה הסגנון האופייני לגרמניה בשנות ה-40, ונשאר כך עד שנות ה-90. הילדים הופרדו מהוריהם, וכינו אותם "דוד" ו"דודה".
הם חיו בחדרים משותפים עם בני גילם, אך תוך הפרדה מגדרית.
בשלב מסוים אסר שפר על קיום יחסי מין ועל נישואים, וילדים הגיעו לכפר רק באמצעות אימוץ.
גברים ונשים הופרדו זה מזה, ויצרים מיניים דוכאו באמצעות סמים.
אף שהקהילה הגדירה את עצמה כקהילה בפטיסטית-דתית, כללו מנהגיה ריטואלים שאינם מקובלים אצל הבפטיסטים.
חלק מהמנהגים הזכירו מנהגים טווטוניים פגנים.
התושבים קידשו את ערך העבודה.
כדבריו של אחד הרופאים בכפר, הרמוט הופ: "עבודה צריכה להיות מטרת החיים, ואף אחד לא אמור להרגיש שהוא חייב לנוח אחרי שמונה שעות עבודה.
יש עיוות אצל האדם המודרני, שגורם לו לחשוב שהוא חייב לנוח וליהנות אחרי שמונה שעות עבודה."
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 הופצו סרטי וידאו שצולמו בכפר, ובהם נראו התושבים שמחים ומאושרים.
עם זאת, מעדויות של תושבים שחיו בו באותה העת, עולה תמונה שונה.
תושבים שגילו נטיות מרדניות, או ניסו לעזוב את הכפר הוכו, סוממו וספגו מכות חשמל.
לפי עדויות נוספות, לבנים צעירים ניתנו זריקות באשכים.
שפר ניהל קשרים הדוקים עם קציני צבא ואנשי עסקים תומכי ימין בצ'ילה.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-1973, החל שיתוף פעולה בין משטר פינושה לבין שפר.
מאז 1976 פעל בכפר מתקן חקירות של שירותי הביטחון הצ'יליאנים (DINA), שבו עונו מתנגדי המשטר.
דו"חות של האו"ם ושל אמנסטי שבדקו את הנושא וכן עדויות שונות, העלו כי חלק משיטות העינויים נעשו בהשראתו של יוזף מנגלה, ולא היו אלא ניסויים שנועדו לבחון את גבולות הסבל האנושי.
העצורים נחקרו כשהם ערומים, למעט ברדסי עור שהודבקו לפניהם, הוזרקו להם סמים והשתמשו נגדם במכות חשמל.
כלבים שהובאו למקום אומנו במיוחד כדי לתקוף את איברי מינם.
חלק מהאסירים ששרדו לאחר שהותם במתקן החקירות, זיהו את שפר עצמו כאחד החוקרים, בהתבסס על המבטא הגרמני שלו ועינו התותבת.
ממצאי אמנסטי בנושא פורסמו בשבועון הגרמני שטרן כבר ב-1980. בעקבות הפרסום הגיש שפר תביעת דיבה נגד המגזין.
המשפט נמשך כ-20 שנה, ובפסק הדין נפסק לטובת המגזין.
ב-1978 ערק אחד מסוכני DINA שנשלח לקולוניה דיגנידאד כדי ללמוד שיטות חקירה.
הוא סיפר כי במקום שהו לא רק חוקרים של DINA, אלא גם סוכנים של שירות המידע הלאומי הברזילאי ושל ה-CIA, בהם מייקל טאונלי, שהיה מעורב בהתנקשויות באנשי הנשיא המודח סלבדור איינדה, סגנו קרלוס פראטס ושגריר צ'ילה בארצות הברית, אורלנדו לטלייה.
מעדות מאוחרת של טאונלי עצמו, עולה כי ידע על קיומו של המתקן, ואף על ניסויים ביולוגיים שנערכו בו.
בנוסף על מתקן החקירות, השתמשו סוכני DINA במתקן השידור של הכפר לצורכי הארגון.
קולוניה דיגנידאד גם הוזכרה בדו"ח רטיג (1991) של הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס שחקרה את הפרת זכויות האדם שהובילו להיעלמות או למוות בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה.
ב-1984 טייל בסמוך לקולוניה דיגנידאד בוריס וייספיילר, מתמטיקאי יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית.
עקבותיו של וייספיילר נעלמו, וממצאי החקירה הרשמית קבעו כי ככל הנראה טבע בנהר.
בשנת 2000 פרסם הארכיון לביטחון לאומי בארצות הברית מסמכים מהם עולה כי בשגרירות ארצות הברית בסנטיאגו ידעו כבר ב-1985 כי וייספיילר הגיע לקולוניה דיגנידאד ונרצח בה, וכי דו"ח המשטרה פוברק.
בשנת 2012 הורה שופט צ'יליאני לעצור 8 אנשי צבא ומשטרה לשעבר, בחשד למעורבות בחטיפתו והיעלמותו של וייספיילר.
סוף דרכה של קולוניה דיגנידאד
חרף הפרסומים מחוץ לצ'ילה אודות הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שפר ואנשיו נותרו מוגנים בחסות משטר פינושה.
תושבים שהצליחו להימלט והגיעו לגרמניה המערבית, סיפרו אף הם על הנעשה בכפר, וכתוצאה מכך החל לחץ ציבורי בגרמניה המערבית.
בנובמבר 1987 נערך ביקור של השגריר הגרמני במושבה, שדיווח כי נראה היה כי התושבים אינם מדברים בחופשיות.
ביקור נוסף, שאמור היה להיערך חודש לאחר מכן, בוטל לאחר שבית משפט מנע את קיומו לבקשתו של שפר.
ב-1988 פרסם השבועון שטרן כתבה נוספת בנושא.
פרסום הכתבה הוביל ללחץ גרמני נוסף על צ'ילה, בעקבותיו התאפשר ביקור של משלחת בה נטלו חלק גם נציגי אמנסטי.
חברי המשלחת הצליחו לזהות, על סמך תיאורים של עצורים לשעבר, ארבעה חדרי חקירה של DINA.
המשלחת גם ביקשה להיפגש עם גבר בן 24 שהוחזר למושבה חודש קודם לכן, לאחר שנמלט ממנה, אך לא הצליחה לאתרו.
ב-1988 הפסיד במפתיע פינושה במשאל עם על המשך כהונתו.
כתוצאה מכך נערכו ב-1989 בחירות דמוקרטיות ראשונות מאז ההפיכה הצבאית, וב-1990 הושבע פטריסיו איילווין.
חודשים ספורים לאחר השבעתו, הורה איילווין לחקור את הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שבינתיים החליפה את שמה לוויה באוויירה.
חקירה זו לא העלתה ממצאים פליליים חמורים, אך נחשפו עבירות מס ועבירות על דיני העבודה.
מעמדו של הכפר כארגון צדקה בוטל, והוצא צו לסגירתו.
שפר יצא למאבק ציבורי למען הכפר, כשהוא נעזר באמצעי תקשורת תומכי ימין.
בעיתון "אל מרקוריו" פורסמה כתבה המתארת את הכפר כחווה אידילית בהרים וערוץ הטלוויזיה של האוניברסיטה הקתולית שידר כתבה בה נראו ילדים משחקים ותושבים עובדים במחלבה ובמאפייה.
ב-1994 אישר בית המשפט העליון של צ'ילה את הצו המורה על סגירת הכפר, ובעקבות זאת פתחו 53 מהתושבים בשביתת רעב.
השביתה הסתיימה רק לאחר שחברי קונגרס מהימין התחייבו בפניהם לפעול להשארת בית הספר ובית החולים פתוחים.
ב-1995 אזרו לראשונה אומץ כמה מתושבי הכפר, והתלוננו נגד שפר על חמישה מקרים של אונס והתעללות מינית בילדים.
בעקבות זאת הוגשו תלונות נוספות, וב-1997 חקרה המשטרה חשדות להתעללות מינית ב-26 ילדים.
בעוד תושבי הכפר מתבצרים בו ומונעים מהמשטרה להיכנס, הצליח שפר להימלט מצ'ילה ולחמוק מהאישומים.
ב-2005 נתפס שפר בארגנטינה והוסגר לצ'ילה.
הוא נידון ל-20 שנות מאסר בגין עבירות של התעללות מינית בילדים, אך מת בכלא בשנת 2010. 22 חברים נוספים בקהילה הורשעו בסיוע להתעללות מינית.
גם לאחר עזיבתו של שפר נותרה המושבה במקום, אך היא החלה לשנות את פניה.
מנהיג הקהילה החדש, פטר מילר, התיר לתושבים לצאת מהכפר, ואף פתח אותו לתיירות.
עם זאת, שלטונות צ'ילה לא הסתפקו בכך.
בשנת 2005 מצאה משטרת צ'ילה שני מחסני נשק בתחומי הכפר, שכללו מקלעים, רובים אוטומטיים, טילי כתף, תחמושת ואפילו טנק שהוסתר מתחת לפני הקרקע.
בעקבות הגילוי, נגזרו על שפר שבע שנות מאסר נוספות.
זמן קצר לאחר מכן נטלה הממשלה את ניהול הכפר לידיה.
צוות של פסיכולוגים נשלח למקום על מנת לסייע לתושבים להתגבר על העבר האפל של הכפר, ולפתוח בחיים חדשים.
בשנת 2006 פרסמו ארבעה חברי מושבה לשעבר מודעת התנצלות על הנעשה בכפר בארבעים שנות קיומו.
לדברי הארבעה, הם היו נתונים תחת שטיפת מוח של שפר, שהביאה לכך שהניחו לו להתעלל אף בילדיהם שלהם.
בהמשך, פורסמה הצהרה דומה מטעם תושבי ויה באוויירה כולם, בה הם מצהירים כי כוונותיהם היו טובות, אך הם הונו בידי שפר, שהפך אותם לכת סגורה ונהג בה כדיקטטור.
לדבריהם, שפר ניצל את מעמדו כמקור הסמכות היחיד של ילדי הכפר כדי לבצע בהם את זממו, והם עצמם לא היו מודעים למעשים אלו.
רבים מהתושבים חשים רגשות אשמה על כך שלא מילאו את תפקידיהם כהורים.
התושבים התייחסו גם לארסנל הנשק שנמצא בכפר, וסיפרו כי שפר שכנע אותם כי יש להם אויבים רבים שמעוניינים בחיסול המושבה, ולכן יש צורך להתגונן מפניהם.
התושבים הודו כי כל מי שלא נשא חן בעיני שפר, או לא ציית להוראותיו, נפל קורבן לחרמות ולבידודים שלעיתים נמשכו שנים, וכן לעינויים, בהם נעשה שימוש בסמים ובמכות חשמל.
באמצעים אלו הצליח שפר לדכא כל מחשבה עצמאית בקרב התושבים.
עוד צוין בהצהרה כי הם מודעים לכך ששפר התיר למשטר פינושה להפעיל בכפר מתקן חקירות לאסירים פוליטיים, והם מביעים צער על כך, אף שאיש מהם לא היה מעורב בפעולת המתקן.
בסיכום הצהרתם, כותבים התושבים כי הונו ונוצלו על ידי שפר, וכתוצאה מכך הזיקו לעצמם ולמשפחותיהם, כי הם חשים אשמה על כך שלא מרדו בשפר, ושהניחו למתקן החקירות לפעול במקום.
הם הביעו התנצלות בפני תושבי צ'ילה וגרמניה, ביקשו לקבל את ההזדמנות להיטמע בחברה הצ'יליאנית והביעו הערכה לרשויות בצ'ילה ובגרמניה, על פעולותיהן ביחס אליהם.
חלק מתושבי המושבה העדיפו להשאיר את עברם מאחור, ועברו להתגורר במקומות אחרים בצ'ילה, ואילו אחרים בחרו לשקם את חייהם בכפר.
כיום מתגוררים בוויה באוויירה כ-500 תושבים, העוסקים בחקלאות ובתיירות.
בכפר פועלים בית מלון ומספר מסעדות, ותושביו מארגנים טיולים באזור.
בשנת 2015 יצא בגרמניה סרט קולנוע בשם המושבה (Colonia) בכיכובה של אמה ווטסון.
בסרט, מסופר סיפורו של דניאל (דניאל ברוהל), אזרח גרמני שמצטרף למאבק הפנימי בצ'ילה ערב ההפיכה הצבאית ב-1973. עקב ההפיכה נתפסים מתנגדי משטר הנשיא פינושה ודניאל נלקח לקלוניה דיגנידאד לחקירה.
הוא עובר במקום חקירות רבות בעינוים ולאחר מכן נשאר שם כפגוע מוח.
הוא משטה באנשי הצוות שהוא נפגע במוחו עקב מכות החשמל שקיבל במהלך החקירות.
חברתו, לינה (אמה ווסטון), נכנסת לקולניה במסווה של נערה הרוצה להתקרב לאלוהים ולכנסייה, זאת על מנת לחלץ אותו מקולוניה.
לאחר מאבק ארוך הם מצליחים לברוח דרך מנהרה, לא לפני שהם מתעדים בתמונות חלק מהזוועות על מנת לפרסמם בעולם כדי לסגור את הקולוניה ולהפסיק את הזוועות המבוצעות במקום.
רחוב ויה דולורוזה הוא דרך רוחב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
הרחוב חולף מצפון להר הבית, ומחבר בין רחוב שער האריות ורחוב בית הבד בו הוא מסתיים.
הרחוב נחלק לשני חלקים נפרדים, מזרחי באורך של 250 מטרים ומערבי באורך של 150 מטרים, המרוחקים זה מזה מספר עשרות מטרים, והמחוברים האחד לשני באמצעות רחוב הגיא.
לאורך הרחוב הבנוי על תוואי הדקומנוס רומי, עובר חלק מהוויה דולורוזה, "דרך הייסורים", שבה, על פי הנצרות, צעד ישו מהמקום בו נגזר דינו לצליבה ועד גבעת הגולגולתא שבה נצלב.
במאות השנים לאחר מותו של ישו לא היה המושג "ויה דולורוזה" ולא היה כל זכר לתחנות המקובלות כיום.
למרות זאת היו צליינים נוצרים שנהגו להתחקות אחר תוואי משוער בו הלך לדעתם ישו.
כל אלה היו השערות, שכן ירושלים נהרסה כמעט לחלוטין בעקבות חורבן בית המקדש בשנת 70. אתרים ומבנים שהיו בה נחרבו ונבנו מחדש פעמים רבות, ולא היה לאל ידם לשחזר את מסעו האחרון של ישו.
במאה ה-5 נבנתה ברחוב כנסייה שנשאה על שם סופיה.
במאה ה-12 הקימו בו הצלבנים כנסייה חדשה.
התוואי המוכר של הרחוב הוא במידה רבה מעשה ידיו של המסדר הפרנציסקני, שבשנת 1342 מונה לשומר המקומות הקדושים בארץ ישראל.
הקמת התחנות לאורך ויה דולורוזה הייתה חלק מאידאולוגיה פרנציסקנית שדגלה בגאוגרפיה דתית.
התוואי ששרטט המסדר הפרנציסקני נותר בלתי מגובש במשך מאות שנים.
הדבר בא לידי ביטוי בתוואי עצמו שעבר שינויים, וכן במספר התחנות, במיקומן ובאירוע שנועדו להנציח.
תקוותם כי תחנות אלו תיחשבנה לנכסים נוצריים שאין לפגוע בהם או להזיז אותם הסתמכה על הסכם שחתמו עם השלטון הממלוכי בשנת 1333 בו הכירו השלטונות בבעלותם של הפרנציסקנים על אתרי דת נוצריים שונים.
תהליך גיבושה של ויה דולורוזה הואץ מאוד באמצע המאה ה-15, כשהפרנציסקנים גורשו מהר ציון, אז גם נוצר ספר תפילות ייחודי שהותאם לתחנות ויה דולורוזה, ואפשר לצליין לעקוב אחר הדרך מראשיתה ועד סופה.
הפופולריות העצומה שהייתה למסורת ויה דולורוזה באירופה השפיעה מאוד על הנעשה בירושלים.
היא הביאה את הפרנציסקנים להעתיק את תחנות ויה דולורוזה האסורות לפולחן אל תוך כנסיית הקבר, כך שהצליינים יוכלו לעבור דרכן ולשאת בהן את התפילות המתאימות להן.
מראשית המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20
במאה ה-19, עם ביטול רבים מחוקי עומר ושיפור מעמד הנתינים הזרים באימפריה העות'מאנית (הקפיטולציות), חזרו הצליינים בהמוניהם לתחנות ויה דולורוזה, עד כי גם היום נחשבת הצעידה לאורכה כאחד משיאי הביקור של צליין בארץ הקודש.
בשנת 1838 אישר השליט אבראהים פאשא למסדר הפרנציסקני לחדש את הפולחן הנוצרי בקפלת ההלקאה בין השנים 1927–1929 נבנתה הכנסייה מחדש על ידי אנטוניו ברלוצי אשר הסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית.
הפרנציסקנים חשפו שרידים מהתקופה הצלבנית, דוגמת חלקי עמודים וכתובות צלבניות, ושימרו אותם.
בשנת 1857 החל להיבנות מנזר האחיות ציון ביוזמתו של אלפונס רטיסבון, יהודי מומר משטראסבורג, המנזר והכנסייה שבו נחנכו בשנת 1867 והם מאופיינים בסגנון רומי-ביזנטי במטרה להשתלב עם השרידים הקדומים שנמצאו במקום.
בשנת 1858 מסרו העותמאנים את מבנה בית המרחץ "חמאם אל-סולטאן", לידי הקהילה הארמנית-קתולית אשר הקימה במקומו כנסייה.
בשנת 1869 נבנתה ברחוב האכסניה האוסטרית אשר תוכננה על ידי האדריכל אנטון אנדליכר (Anton Endlicher).
בשנת 1874 הוקמה כנסיית גבירתנו הדואבת על שרידיה של כנסייה צלבנית.
בתקופה העות'מאנית שכן ברחוב בניין "הסראיה" שהיה משכנו של מושל ירושלים, שכונה "מותסלם".
במאה ה-19 עבר בית הסראיה ממשכנו ברחוב ויה דולורוזה, לארמון הגבירה טונשוק.
בשנת 1923 הוקם במקום בית ספר יסודי מוסלמי לבנים "אל-עומריה".
מגג בית הספר יש תצפית על הר הבית.
בשנת 1903 בקירוב, הוקמה ברחוב קפלת ההרשעה וכפיית הצלב, קפלה נוצרית קתולית, הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
מספר שנים לפני הקמתה, התגלו במקום חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה לימים למסגד.
בשנת 1924 הוקם בסמיכות לקפלת ההלקאה, מוסד אקדמי איטלקי ללימודי מקרא, בשם בית הספר הפרנציסקני למקרא.
ב-2005 הוכר במעמד של אוניברסיטה אפיפיורית.
במקום קיימת ספרייה עם כ-50,000 ספרים בנושאי ארכאולוגיה, המזרח הקדום, מקרא, פאטריסטיקה, יהדות מוקדמת, וכתבי עולים רגל לארץ ישראל
משנת 1931 קיים במוסד זה מוזיאון לארכאולגיה.
בחלקו המערבי של הרחוב נמצא שוק גדול הנקרא "ח'אן א'זית" (אכסניית שמן הזית).
ברחוב ויה דולורוזה פינת רחוב הגיא הוקמה האכסניה האוסטרית כאכסניה לצליינים.
בצדו המזרחי של הרחוב פועל בית ספר לבנים.
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים פרצו כוחות חטיבה 55 לעיר העתיקה משער האריות דרך רחוב זה, לאחר שהושלם כיתורה של העיר העתיקה מכל כיווניה.
מהרחוב נעו חלק מהכוחות דרומה למתחם הר הבית והכותל המערבי, בעוד כוחות אחרים החלו בטיהור העיר העתיקה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, במהלך עבודות שיפוץ ברחוב, הועלו אבנים מרצפת ממפלס תקופת בית שני (הנמוך בסביבות 4 מטר ממפלס החיים) א אמצע רחוב ויה דולורוזה, סמוך למפגש עם רחוב הגיא.
בשבת חול המועד סוכות ה'תשמ"ח (10 באוקטובר 1987), נרצח ברחוב ישראלי בידי מחבל ערבי.
במוצאי יום כיפור ה'תשנ"ז, 24 בספטמבר 1996 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על פתיחת מוצא מנהרות הכותל לרחוב ויה דולורוזה.
בעקבות זאת פרצו מהומות מנהרת הכותל.
הממשלה התכנסה לדיון מיוחד, והחליטה להשאיר את היציאה לרחוב.
במוצאי שבת חול המועד סוכות ה'תשע"ו נרצחו במקום שני יהודים על ידי מחבל ערבי.
ברחוב גלריות אחדות לאומנות ולעתיקות.
מול מנזר האחיות ציון קיים מרכז סופי של המסדר הנקשבנדי בישראל, זאוויית אל-בוכארייה.
במקום מסגד סופי קטן, אחוזת קבר משפחתית.
ומוזיאון קטן לתולדות הקהילה האוזבקית בירושלים בו גם אוסף נדיר של כתבי ידי ישנים הקשורים לתורה הסופית ולקהילה האוזבקית.
בריכת הסטרותיון משתרעת ברובה מתחת הרחוב ומתחת הרחוב מסתיימת מערת צדקיהו.
מהרחוב יוצא מעבר מקורה חשוך (מתחת לבית הספר עומריה), המגיע לשער הר הבית הנקרא "השער החשוך" או "שער פייצל".
לדעת חלק מהחוקרים נקודת המוצא של המעבר המקורה, היא מקומה של מצודת האנטוניה ששכנה מצפון להר הבית.
במעבר זה נמצאים פתחיהן של שלוש מדרסות מן התקופה הממלוכית, הדוואדריה (נבנתה ב-1295), הסלאמיה (נבנתה ב-1300) והאמיניה (נבנתה ב-1330), במתחם שלוש המדרסות הללו נמצאים כיום מוסדות של אלווין ישראל המספקים שירותי יום לאנשים עם צרכים מיוחדים מגיל ינקות ועד זקנה.
סמוך לרחוב ממוקמים "השער החשוך" ו"שער בני ע'ואנימה" - משערי הר הבית.
ויה ארטמנה (בלטבית: Vija Artmane; 21 באוגוסט 1929 – 11 באוקטובר 2008) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע לטבית.
היא זכתה במספר פרסים ובשנת 1969 קיבלה את תואר אמן העם.
ויה ארטמנה נולדה בכפר כמה עשרות ק"מ מריגה למשפחת איכרים.
אמה שלה הייתה פולניה ואביה גרמני שנפטר מספר חודשים לפני שויה נולדה.
החל מגיל עשר הילדה החלה לעבוד בעבודות מזדמנות.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא נסעה לריגה ובשנת 1946 החלה ללמוד בבית הספר למשחק.
בשנת 1949 לאחר סיומה ארטמנה התקבלה לסגל אחד התיאטראות של ריגה שפעל בשפה הלטבית.
בתיאטרון זה היא שיחקה עד לשנת 1998, כאשר עברה לתיאטרון אחר.
ארטמנה הופיעה לראשונה בסרט קולנוע בשנת 1956. היא קיבלה הכרה בברית המועצות לאחר השתתפותה סרטים שזכו להצלחה כלל-ארצית ובמיוחד לאחר השתתפותה בסרט שצולם בליטא "אף אחר לא רצה למות" לצד דונאטס בניוניס.
אחד התפקידים המפורסמים שלה היה בסרט על פי ספרו של סומרסט מוהם בשנת 1978. בכול הסרטים בשפה הרוסית היא דובבה על ידי שחקניות רוסיות.
ויה ארטמנה הייתה מאוד פופולרית ברחבי ברית המועצות, קיבלה עיטורים סובייטים ולכן בתודעה הציבורית הלטבית היא הייתה מזוהה עם הממסד הסובייטי.
היא גם כיהנה במספר תפקידים ציבוריים שהיו קשורים עם הממסד.
לאחר שלטביה זכתה לעצמאות מברית המועצות על השחקנית נמתחה ביקורת על חלקה בממסד הסובייטי והקומוניסטי.
ארטמנה הפסיקה את השתתפותה בסרטים רוסים והתרכזה במשחק בתיאטרון.
בשנת 2007 לארטמנה הוענק העיטור הגבוה של לטביה.
בשנים האחרונות ארטמנה הייתה חולה והתגוררה בבית פרטי בכפר כ-40 ק"מ מריגה.
זמן קצר לפני מותה היא עברה לנצרות אורתודוקסית.
היא נפטרה בשנת 2008 ונטמנה בריגה.
ויא ארטמנה הייתה נשואה לשחקן ששיחק לצידה בתיאטרון ולזוג היו בן ובת.
וידזה (בבלארוסית: Відзы, "וידזי"; ברוסית: Видзы; בפולנית: Widze; ביידיש: ווידזש, גם וידז) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וידזה נזכרת לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-15, ובתחילת המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100 יהודים, כמחצית מאוכלוסייתה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד.
עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין.
בפרוץ מבצע ברברוסה נכנסו לעיירה ליטאים ופולנים לאומנים, וביצעו פוגרום בתושביה היהודים.
ב-27 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו ברצח יהודים רבים במקום.
בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב ומגבלות תנועה, והוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה, ולהעביר לשלטונות תשלומי כופר.
בנובמבר 1941 רוכזו כ-200 יהודים בעלי מלאכה בגטו קטן ומגודר שהוקם בעיירה, וכל יתר יהודי העיירה גורשו לגטאות אופסה וגלמבוקיה.
ממרץ 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-2,000 איש.
בזמן קיום הגטו פעלה בו קבוצת מחתרת יהודית, בראשות נוח סבירסקי.
בקיץ 1942 הועברו יושבי הגטו שבעיירה לגטו שווינציאן, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
בזמן זה הצליחה קבוצת צעירים יהודים להימלט מהגטו, ולחבור לפרטיזנים ביערות הסביבה.
וידיט סנטוש גוג'ראתי (; נולד ב-24 באוקטובר 1994) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב-אמן.
הוא השיג את דרגת רב-האמן בינואר 2013, בגיל 18 שנים ושלושה חודשים.
בספטמבר 2017 עבר את רף 2700 הנקודות במד כושר, והיה להודי הרביעי בהיסטוריה שעשה זאת.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום החמישי בהודו ובמקום ה-27 בעולם לפי מד כושר.
גוג'ראתי נולד בנאשיק שבמדינת מהאראשטרה בהודו לד"ר סנטוש גוג'ראתי ולד"ר ניקיטה סנטוש גוג'ראתי.
עם המאמנים שאימנו את גוג'ראתי, נמנים רבי האמנים אלון גרינפלד הישראלי ואביהגיט קונטה ההודי.
2006 - השיג דרגת אמן פיד"ה, לאחר שחלק מקום ראשון-שני באליפות הנוער של אסיה לגילאים עד 12 (התחרות נערכה ב-2005, כאשר היה בן 11).
2008 - השיג ציון לדרגת אמן בינלאומי, כאשר צבר 7 נקודות מתוך 13 אפשריות באליפות השחמט ה-45 של ולאמאל
2008 - סיים בעשיריה הראשונה באליפות חבר העמים.
2009 - סיים במקום השני באליפות העולם לנוער לגילאים עד 16, כאשר חלק את המקום הראשון-שני עם 9 נקודות עם המנצח הסופי ס'פטורמן, גם הוא מהודו.
2008 - השיג ציון השלישי והאחרון לאמן בינלאומי לאחר שזכה באליפות העולם לנוער לגילאים עד 14, והיה להודי הראשון שעשה זאת.
הוא צבר 9 נקודות מתוך 11 אפשריות.
2011 - השיג ציון ראשון לתואר רב-אמן באליפות העולם לנוער לגילאים עד 20 שנערכה בצ'נאי, לאחר שצבר 8 נקודות מתוך 11 אפשריות.
2011 - השיג ציון שני לתואר רב-אמן בתחרות הבינלאומית הפתוחה בנאגפור גוג'ראתי סיים עם 8 נקודות מתוך 11, נקודה אחת פחות מהזוכה, זיאור רחמן .
2013 - השיג את הציון השלישי ואחרון לתואר רב-אמן בסיבוב השמיני של תחרות השחמט הפתוחה רוז קולקטה, בה סיים במקום השלישי.
2013 - זכה במדליית ארד באליפות העולם לנוער לגילאים עד 20 שנערכה בטורקיה וסיים במקום השלישי בתחרות השחמט הבינלאומית בהיידראבאד בשנת 2013.
2018 - זכה בתחרות המשנה של טאטא סטיל, ובכך הבטיח השתתפות בתחרות הראשית בשנת 2019. הישגו +5 =8 (חמישה ניצחונות ושמונה תוצאות תיקו ללא הפסד) והקדים בנקודה את המסיים במקום השני.
2019 - סיים במקום ה-6 תחרות העל טאטא סטיל, לאחר שהיה מדורג במקום ה-13 מתוך 14 בתחילת התחרות.
בתחרות זו ניצח את המדורג שני, שחריאר ממדיארוב ואת אלוף העולם לשעבר, ולדימיר קראמניק.
בין השנים 2022–2024 השתתף וידיט גוג'ראתי ב-2 אולימפיאדות שחמט:
בנוסף לכך השתתף באולימפיאדת השחמט המקוונת 2020 וזכה עם קבוצתו במדליית זהב ובאולימפיאדת השחמט המקוונת 2021 וזכה עם קבוצתו במדליית ערד.
ויה אלפינה (Via Alpina) היא רשת של חמישה מסלולי הליכה למרחקים ארוכים ברחבי האזורים האלפיניים של סלובניה, אוסטריה, גרמניה, ליכטנשטיין, שווייץ, איטליה, צרפת ומונקו.
השביל הארוך ביותר ברשת הוא השביל האדום אשר קצוותיו נמצאים בטריאסטה ובמונקו.
הוויה אלפינה הוקם על ידי קבוצה של ארגונים ציבוריים ופרטיים משמונה מדינות שונות במהלך שנת 2000 אשר קיבלו מימון לשם כך מהאיחוד האירופי בין השנים 2001 עד 2008. הוויה אלפינה נוסד ביוזמת אגודת "Grande Traversée des Alpes" בגרנובל.
וידן הוא רובע בעיר וינה.
הרובע ממוקם במרכז וינה ומשתרע על פני 1.8 קמ"ר.
סטודנטים רבים גרים ברובע משום שאוניברסיטת וינה לטכנולוגיה ממוקמת ברובע וידן.
הרובע נוצר במקור בשנת 1850 כתוצאה ממיזוג של מספר רשויות פרבריות.
| שם בשפת המקור=Révész Vidor}}וידור רווס (בהונגרית: Révész Vidor'''; טרגובה, 15 בפברואר 1886 – בודפשט, 1 במאי 1939) היה רופא, רדיולוג מחולוצי הרדיולוגיה בממלכת הונגריה.
וידור רווס נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב רווס, כתב של כתב עת לענייני מיסים, ושל וילמה וייטלינגר (1862–1936).
הוא סיים את הגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בנובמבר 1910. מאותה שנה, הצטרף לאוניברסיטת בודפשט כעוזר הוראה וכמרצה לצד הרדיולוג המפורסם בלה אלכסנדר.
לאחר מכן עבד כרופא הרנטגן הראשי של "סנטוריום פארק".
במרץ 1932 מונה לרופא הראשי של הסנטוריום.
הוא היה תחילה המזכיר הכללי ולאחר מכן נשיא אגודת הרנטגן ההונגרית.
הוא ערך את מדור רנטגן של כתב העת "סקירת מדע הרפואה" (Orvostudományi Szemle) מראשיתו (1926) עד מותו.
רווס ביצע מחקרים משמעותיות בתחום האבחון הרדיולוגי של מחלות כיס מרה, קיבה וכליות ופרסם מספר רב של מאמרים.
וידור רווס הוא אחד השמות המפורסמים ברדיולוגיה ההונגרית ומחלוצי התחום.
כבר ב-1909 הצטרף למייסד והמאסטר הגדול ברדיולוגיה ההונגרית, בלה אלכסנדר, שכישרונו צמאונו למדע ויכולת ההתבוננות שלו עשו רושם עמוק על עוזר צעיר רווס.
ממנו למד רווס שלקביעת אבחנה מדויקת דרושה הן ידע פתולוגי והן ידע קליני כאחד.
לזמן שבו בילה במחלקה המרכזית לרנטגן באוניברסיטה הייתה השפעה מכרעת על המשך חייו.
בשנת 1912 מונה לרדיולוג בסנטוריום של ליגט ופארק, שם היה צוות הרופאים המצטיין ביותר בתקופתו.
שם הכיר ובא בקשרי עבודה עם הרופאים המומחים הגדולים ועבודתו המדעית לכל אורך חייו קשורה לשיתוף הפעולה שנמשך איתם לאורך זמן.
רווס ביצע את מחקריו באיבחון רנטגנולוגי של מחלות הקיבה יחד עם ד"ר ז'יגמונד סרב מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים ברחוב קון.
ב-1914 פורסמו שניים מהפרסומים שלהם בכתב העת "רפואה":
הפפברין באיבחון בעיות קיבה בצילום רנטגן
לגבי הקיבה של שעון החול
רווס דיווח ראשון בכמה מחקרים על תוצאות כולציסטוגרפיה.
כבוד גדול היה עבורו כשהוא היה הראשון בהונגריה שקיבל את חומר הניגוד הדרוש (חומר ניגוד שמופרש על ידי הכבד.
החומר שהופרש על ידי הכבד נאסף בכיס המרה).
המאמר הראשון שלו בשם "אבחון רנטגן של אבני כיס מרה" פורסם כבר ב-Budapest Medical Journal ב-1914. שמו קשור למחלות פרי כלומר פיתוח של אבחון "דלקת של רקמת החיבור סביב הכליה" (כתב עת רפואה, 1925).
רווס כתב את העבודה הזו עם אחד המומחים הגדולים ביותר לאורולוגיה בזמנו, פרופסור גזה אייש, הרופא הראשי של בית חולים רוקוש.
הוא כתב עבודה גם עם ד"ר לאסלו פליישמן בשם: "בדיקת רנטגן מודרנית של איבר השמיעה" שהתפרסם בגיליון 3 של כתב העת Therapia.
במהלך שני עשורי עבודתו הרפואית פורסמו, 67 ממאמריו והרצה בעמותות רפואיות ובקונגרסים אירופיים 38 פעמים.
היסוד והארגון של אגודת הרנטגן ההונגרית קשורים גם בשמו, שם היה תחילה מזכ"ל, ולאחר מכן כיהן כנשיא במשך שנים.
על מנת להרחיב את עבודתו המדעית הגיש מועמדות מספר פעמים לתפקיד רופא ראשי, אך בקשותיו נדחו בשל הכיוון הפוליטי הימני אנטישמי של אז (בשל יהדותו) לפחות עד 1932. אנרגיה ורצון לעבודה יוצאי דופן אפיינו את חייו.
תמונת הדם האופיינית לנזקי קרינה והקרטוזיס של אצבעותיו הופיעו אצלו מוקדם ובאביב 1939, בגיל 52, מת משטף דם במוח.
אשתו הראשונה הייתה מאריה בנזה (הם התגרשו).
אשתו השנייה הייתה אנטוניה בורבאלה לוגין (1894–1971), איתה התחתן ב-7 באפריל 1928 בבודפשט.
בתו מנישואיו הראשונים הייתה גבריאלה רווס (?-1912).
רווס הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
ויה אדריאנה הייתה דרך רומית שעברה במדבר המזרחי, קישרה בין עמק הנילוס לחוף ים סוף והמשיכה דרומה עד לנמל ברניקי טרוגלודיטיקה שבקצה הפרובינקיה הרומית של מצרים.
סלילתה הושלמה בשנת 137, בתקופת הקיסר אדריאנוס.
הדרך, שאורכה כ-800 ק"מ, התחילה באנטינואופוליס שעל גדות הנילוס, פנתה לצפון-מזרח וחצתה את מכשול ההרים במדבר המזרחי, הגיעה לחוף ים סוף באבו שער, כ-20 ק"מ צפונית להורגאדה, ומשם נמשכה דרומה אל נמל ברניקי.
ויה אדריאנה התחברה לדרכי הרוחב אחרות שגישרו בין עמק הנילוס לחוף ים סוף, כגון זו שעברה בין קופטוס לבין נמל מיוס הורמוס .
הדרכים הללו קישרו בין אתרי כרייה, בעיקרם מחצבות פורפיר וגרנודיוריט, ושימשו להובלת תוצרי הכרייה.
כמו כן שימשו לסחר בינלאומי עם הודו ועם אפריקה וכן לתובלת גייסות צבא.
התוואי של ויה אדריאנה ניכר בשרידי תחנות דרך קטנות שנחשפו לרוב בחלקו הדרומי של הנתיב.
תחנות הדרך היו מבוצרות ומיקומן נקבע בסמיכות למקורות מים , רובם ככולם מי בארות.
שרידים מועטים אותרו בצפונהּ של הדרך, והם נעדרים כליל בקטע ממערב למזרח, מאנטינואופוליס אל החוף.
הדרך נסללה ככל הנראה כדי לבסס את כלכלתהּ של העיר החדשה שיסד אדריאנוס על ידי הטיה של תנועת המסחר דרכהּ, אך לא נעשה שימוש בתוואי הצפוני שלה כביֶתר הדרכים המוליכות מעמק הנילוס לחוף הים האדום.
האי וידי איילנד, נמצא בפתח מפרץ באנטרי באירלנד.
אורכו כ-5.6 קילומטרים ורוחבו כ-2.4 קילומטרים.
הטופוגרפיה של האי כוללת קרחונים ואדמה פורייה יחסית.
עד 1880 התגוררו באי כ-450 תושבים, שעסקו בעיקר בדיג ובחקלאות בקנה מידה קטן.
נכון למפקד האוכלוסין באי לשנת 2022 האוכלוסייה הצטמצמה לכ-31 תושבים.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, הוקם באי שדה התעופה ימית של חיל הים האמריקאי , האי נודע במאגרי הנפט ובמתקני מסוף הנפט שנמצאים בו ובאסון האי וידי הנקשר אליו, כתוצאה מהתפוצצות המכלית Betelgeuse הצרפתית במפרץ וידי.
לא ברור מה מקור שם האי; השם כנראה נובע מנורדית העתיקה Hvít-øy, "אי לבן".
בתחילת המאה ה-17, האי וידי נודע לשמצה כמקום בו התקיים סחר של פיראטים.
מבחינה היסטורית צבאית, מיקום האי היה חשוב מבחינת אסטרטגית.
הוא הגן על מפרץ באנטרי ועל מעגן המים העמוקים שבמפרץ.
לכן שלטונות הממלכה המאוחדת הבריטית בנו סוללות מבוצרות באי בימי נפוליאון.
כדי למנוע אפשרות הגעתו של כוח הארמדה הצרפתית למפרץ באנטרי - כפי שהתרחש ב-1796.
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, האי וידי הפך לבסיס אווירי של הצי האמריקאי.
הכנף האווירית של הצי האמריקאי הקימה באי בסיס מטוסי ים בקצה המזרחי של האי; בסיס זה הפך למבצעי ב-25 בספטמבר 1918 כאשר שני המטוסים הימיים הראשונים מדגם קרטיס H נחתו במימי הבסיס.
צוותי אוויר אלה סיירו בנתיבי השיט מסביב ל-פסטנט רוק סמוך למקום שבו הוטבעה האנייה RMS Lusitania כמה שנים קודם לכן.
אחד ממטוסי הבסיס התרסק ב-22 באוקטובר 1918 ואחד מאנשי צוות האוויר שלו, הטייס וולפורד אוגוסט אנדרסון, נהרג.
אנדרסון היה חלק מצוות שמשימתו הייתה, איתור והתרעה מפני צוללות גרמניות, שהיוו איום על כלי השיט הבריטיים והאמריקאים.
באוקטובר 1918, בשעה שאנדרסון נהרג בהתרסקות בים יתר הצוות שלו חזר לבסיס.
בבסיס הייתה תחנת רדיו מבצעית שקלטה הודעות מארצות הברית ורוסיה.
עם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, תחנה הרדיו נסגרה בינואר 1919 מחוסר צורך להמשך תפעולה.
בשנת 1918 התבססו בבסיס הימי באי ווידי בסך הכל, חמישה מטוסי קרטיס מדגם H; המטוסים הללו יוצרו על ידי חברת התעופה קרטיס Curtiss Aeroplane and Motor Company, בבפאלו, ניו יורק (על שם גלן קרטיס).
היו להם ארבעה מקלעי לואיס, מחסנית פצצות של ארבע פצצות 230 פאונד.
צוות האוויר בכל מטוס, מנה חמישה אנשי צוות, טייס, שני משקיפים, מכונאי ומפעיל אלחוט.
ב-28 ביוני 2014, הוסר הלוט מהאנדרטה שהוקמה באי וידי, לזכרו של וולפורד אוגוסט אנדרסון, טייס המטוס הימי שאיבד את חייו בבסיס האמריקני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה, הוקמה סמוך לאתר ראש פונטון.
הסרת הלוט בוצעה על ידי לוטננט קולונל סיאן ט.
קוסדן, הנספח הצבאי בשגרירות האמריקאית שבאירלנד, שהשתתף באירוע יחד עם אנשי חיל האוויר האירי.
בסביבות שנת 1900, תעשיית הסרדינים היוותה מקור הפרנסה העיקרי של תושבי האי.
ניתן לראות באי את שרידי מבני התעשייה סמוך לחוף.
מסוף הנפט הגדול נבנה באי וידי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 על ידי חברת גאלף אויל.
המסוף תוכנן לקלוט את המכליות הגדולות ביותר שהגיעו ישירות מהמזרח התיכון.
ביום שני, 8 בינואר 1979, מכלית צרפתית, בשם Betelgeuse, בשעה שהיא פרקה מטען נפט גולמי במסוף הדלק, היא התפוצצה .
בפיצוץ ובשריפה שנגרמה לאחר מכן, נהרגו 50 בני אדם.
אסון האי וידי, או תקרית Betelgeuse, נחשב לאחד האסונות הימיים הקשים ביותר בהיסטוריה האירית.
המסוף, שהיה פעיל מאז 1969, לא תוקן במלואו.
הוא הועבר לממשלת אירלנד ב-1986, ולאחר מכן שימש האי לאחסון חלק ניכר ממלאי הנפט האסטרטגי של אירלנד.
מתחם כנסייתי עתיק, נמצא באזור קילמור
בית קברות פרוטסטנטי, נמצא באזור קילמור
ה"כוס והתחתית", מזרקת שתייה שנבנתה על ידי חיילים אמריקאים במהלך מלחמת העולם הראשונה, נמצא בצפון האי באזור רינבאני Reenavany
מחנות, שנבנו בין השנים 1806–1807 עבור 100–150 חיילים ו-8–12 תותחים, נמצאים באזור רינבאני
טירת רינבאני של או'סאליבן ברה התמוטטה בסופה 1920, נמצאת באזור רינבאני
הטבלה מציגה נתונים שנלקחו גם ממפקד האוכלוסין של אירלנד.
נכון למפקד האוכלוסין של 2022 אוכלוסיית האי מנתה 31 נפשות.
מספר זה כלל מבקרים שהיו באי בעונת התיירות; רבים מתארחים ביחידות אירוח בשירות עצמי של קוטג'ים מסורתיים באי.
האי מקושר ליבשת על ידי המעבורת המקומית, אושן סטאר III, המפליגה הלוך וחזור מספר פעמים ביום.
השכרת אופניים זמינה על האי, כשירות למטיילים.
טיולים אל האי וממנו וסיורים במפרץ זמינים במהלך חודשי הקיץ, המשלבים היסטוריה מקומית, נוף, חי וצומח מקומיים.
מגיעים לאי מטיילים חובבי הליכה ודייג.
שבילי ההליכה מהווים חלק ממסלול ההליכה שנקרא Sheep's Head Way .
יש באי פאב אחד בשם בנק האוס, המציע אוכל ומוזיקה חיה במהלך חודשי הקיץ.
יש באי אוכלוסייה קטנה של עיזים פראיות שלעיתים ניתן לראות אותה ליד הכביש הקרוב למסוף הנפט.
כלכלת האי מתבססת על תעשיית התיירות, הדיג והחקלאות.
בשל טמפרטורות החורף המתונות באי, יש לו מוניטין ביבולי תפוחי האדמה המקדימים ביותר באזור.
באי נמצא מסוף נפט גדול שחודש בסוף המאה ה-20 לאחסון חלק ניכר ממלאי הנפט האסטרטגי האירית.
וידזב לודז' (בפולנית: Widzew Łódź) הוא מועדון כדורגל פולני מלודז' המשחק בליגת העל הפולנית.
המועדון נוסד בשנת 1910, וזכה בארבע אליפויות פולין.
צבעיו הרשמיים הם אדום ולבן, ועל כן הוא מכונה Czerwona Armia (הצבא האדום) ו-Czerwono-biało-czerwoni (אדום-לבן-אדום).
המועדון נוסד בשנת 1910 בשם Towarzystwo Miłośników Rozwoju Fizycznego Widzew (אגודת חובבי הפיתוח הגופני וידזב).
שמו מגיע משם של רובע וידזב בעיר, והוא נוסד בידי פועלים פולנים ותעשיינים גרמנים שעבדו במפעל הטקסטיל וידזב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה פולין את עצמאותה בחזרה והמועדון הופעל מחדש בשנת 1922 בשם Robotnicze Towarzystwo Sportowe Widzew Łódź (אגודת ספורט הפועלים וידזב לודז').
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו שלושה משחקני הקבוצה, יואכים שריר, מירוסלב ונגרובסקי ואלכסנדר ז'דז'ילקו, בטבח יער קאטין על ידי ברית המועצות באפריל-מאי 1940.
וידזב הופיעה ב-117 משחקים בגביעי אירופה, מתוכם ניצחה ב-42. הישגי השיא של הקבוצה כוללים את ההדחות של מנצ'סטר יונייטד ויובנטוס מגביע אופ"א 1980/81 והגעה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות לאחר ניצחון על ליברפול.
בינואר 2008 קבעה התאחדות הכדורגל הפולנית כי וידזב הייתה מעורבות בשחיתות ועליה לרדת לליגה השלישית, אך היא זכתה באליפות באותה עונה ולכן הורשתה להישאר בליגת המשנה.
על אף הורדת 6 נקודות, בעונת 2009/10 זכתה הקבוצה בליגה השנייה ועלתה לליגת העל.
בעונת 2013/14 ירדה הקבוצה שוב לליגת המשנה, ובעונה הבאה סיימה במקום האחרון עקב בעיות כלכליות ופשטה רגל.
אנשי העסקים המקומיים מרצ'ין פרדז'ין וגז'גוז' ורנצקי הקימו מחדש את הקבוצה בשם Stowarzyszenie Reaktywacja Tradycji Sportowych Widzew Łódź (האגודה להפעלה מחדש של מסורות הספורט של וידזב לודז').
המועדון החדש נרשם ב-2 ביולי 2015, ותוך מספר שבועות הקים סגל חדש שהתחרה בליגה החמישית.
כבר בעונתה הראשונה עלתה וידזב לליגה הרביעית, ועל אף שלא הצליחה לשחזר את ההישג בעונת 2016/17, ב-2018 היא כבר עלתה לליגה השלישית.
בעונת 2018/19 סיימה לודז' במקום החמישי, אך בעונת 2019/20 היא עלתה בחזרה לליגת המשנה.
בעונת 2021/22 סיימה וידזב במקום השני, אחרי מיידז' לגניצה, וחזה לליגת העל הפולנית לראשונה מאז עונת 2013/14.
האצטדיון הביתי הראשון של המועדון היה אצטדיון מייסקי, שנפתח ב-1930. האצטדיון היה בבעלות עיריית לודז' והכיל 10,500 מושבים.
בתחילת 2015 הוא נהרס כדי לפנות מקום לאצטדיון חדש עם 18,000 מושבים.
בשנתיים הבאות שיחקה הקבוצה בפודמביצה ובאצטדיונים אחרים בעיר, עד שב-18 במרץ 2017 נערך בו המשחק הראשון, בו ניצחה וידזב 2–0 את מוטור לובווה בנוכחות 17,443 צופים.
לווידזב אחד מבסיסי האוהדים הגדולים ביותר בפולין, עם אוהדים בכל רחבי המדינה.
היריבה הגדולה ביותר של ווידזב היא יריבתה העירונית ŁKS לודז'.
היריבות של המועדון עם לגיה ורשה נובעת ממרוצי האליפות הצמודים בין הקבוצות בשנות ה-80 וה-90. לאוהדי הקבוצה שיתופי פעולה עם ארגוני האוהדים של רוך חוז'וב, אלאנה טורון, ויסלה קרקוב וק.ק.ס.
ב-2014 הקים ארגון האוהדים של הקבוצה, בעקבות סכסוך עם ההנהלה, קבוצת אוהדים בשם TMRF וידזב.
וידר אנדרה גרדסט מוהאוגן (בנורווגית: Vidar André Grødset Mohaugen; נולד ב-1989), ידוע בשם הבמה שלו וידר וילה, הוא זמר נורווגי.
וידר התפרסם בקיץ 2017 לאחר הוצאת השיר "One Night Stand", שהגיע בשיאו למקום השישי ב-VG-lista, ושהה במצעד במשך 18 שבועות רצופים.
נכון לאפריל 2025, עומד מונה ההשמעות של השיר בספוטיפיי על כ-40 מיליון.
יצירתו מתאפיינת בעיקר כשירי מסיבות עם טקסטים בנורווגית, לעיתים קרובות סביב נושאים של מין ושתייה.
באותה שנה נאסר עליו להופיע בהופעת הקיץ השנתית של VG-lista בכיכר עיריית אוסלו, בעקבות תוכן השיר "One Night Stand", שנחשב לגס מדי.
במרץ 2018 השתתף במלודי גרנד פרי, הקדם הנורווגי לתחרות הזמר של האירוויזיון עם השיר "Moren din", אך הודח בסיבוב הראשון.
בשנת 2022 היה מועמד לפרס ספלמן בקטגוריית מוזיקת מסיבות, על יצירה כוללת שיצאה באותה שנה.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי וילד עתיד להשתתף במלודי גרנד פר השנתי פעם נוספת.
שירו לתחרות היה "Mer", שכתב לצד יונאס תומאסן, מרטין תומאסן ומת'יאס נילסן.
הוא התחרה במקצה השלישי של התחרות, שנערך ב-27 בינואר, וכשל בניסיון להעפיל לגמר.
וַיּוֹאֶל מֹשֶׁה הוא ספר שחובר על ידי האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, ובו הוא פורש את משנתו האנטי ציונית.
טענתו המרכזית של הספר היא שהתומך בציונות עובר על שני איסורים רעיוניים ביהדות:
איסור להתחבר ל"רשעים" (ראשי ומנהיגי הציונות)
איסור להקים ממשלה בזמן הגלות
הספר עוסק בשלושה נושאים עיקריים, שלכל אחד מהם מוקדש "מאמר".
הספר פורסם לראשונה בשנת ה'תש"ך (1959), וכלל רק את המאמר הראשון.
במהדורה הבאה, בשנת ה'תשכ"א, צורפו גם שני המאמרים הנוספים.
מאמר ראשון (שלוש השבועות) - לפי האמור במסכת כתובות דף קי:, השביע הקב"ה שלוש שבועות: את עם ישראל השביע שלא יעלו בחומה ושלא ימרדו באומות, ואת האומות השביע שלא ישעבדו את ישראל יותר מדי.
חלק זה של הספר עוסק בפירושן של שלוש השבועות ובבירור השאלה אם הן נוהגות בימינו הלכה למעשה.
מסקנתו היא שכל עוד היהודים בגלות נאסר עליהם להקים שלטון עצמי יהודי.
מאמר שני (יישוב ארץ ישראל) - בירור בשיטת הפוסקים האם מצוות יישוב ארץ ישראל נוהגת בימים אלה.
מסקנתו שהמצווה נוהגת כאשר המטרה היא קיום תורה ומצוות (ולא כחיזוק אחיזה או כיבוש הארץ).
מאמר שלישי (לשון הקודש) - מאמר זה נכתב כתשובה לרבי פנחס הירשפרונג.
במאמר זה פורש המחבר את יחסו כמתנגד לעברית המתחדשת.
מעבר להתנגדות לציונות עוסק הספר בשלשה נושאים המתקשרים בדרך אגב להסברה בנושא ההתנגדות לציונות:
ההתנגדות לקבלת סיפורי חסידים ללא מקור מוסמך כאמת (וזאת אף על פי שהמחבר השתייך לתנועת החסידות).
הסבר בנוגע למידת החנופה ושוחד.
הסבר על דרך פסיקת ההלכה (משמעות המחלוקות בהלכה).
אלו הן נקודות הדיון המרכזיות של גדולי ישראל שדחו את שיטתו של האדמו"ר מסאטמר:
שלוש השבועות הן דברי מדרש אגדה והם לא הלכה למעשה.