tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגידול החקלאי הראשי ביפן הוא אורז, ו-39% משטח הגידולים החקלאיים ביפן מאופיינים בשדות אורז, לרבות באזורים עירוניים כמו ניאיגטה.
אולם, אחוז האורז במכלול הגידולים החקלאיים היפניים הולך וקטן.
אחוז דומה במכלול הגידולים שייך לכלל הירקות ו-30% מסך התוצרת החקלאי הוא של חיות משק.
כאמור, גידולי האורז נפוצים במישורי הסחף, בעוד על צלע ההר הגידולים הראשיים הם גידולי פרדס וגידולי בעל כמו חיטה, שעורה וירקות.
בשולי צלע ההר נפוצים גידולי תה.
גידולים עיקריים נוספים כוללים תפוחי אדמה וסלק סוכר.
אמנם קיימים הבדלים מסוימים בין חבלי הארץ השונים, אך הוקאידו, שהוא מקור ל-13% מהתוצרת החקלאית, שונה בצורה ניכרת מיתר החבלים.
בהוקאידו שיעור גידולי האורז נמוך הרבה יותר מאשר שאר חבלי יפן, בעוד שהתוצרת נסמכת יותר על גידולי חוות ומוצרי חלב.
בנוסף, החוות החקלאיות בהוקאידו גדולות לעומת חוות בחבלים אחרים, בממוצע פי 17 יותר.
הכבישים המהירים באיים הונשו, שיקוקו וקיושו מרושתים ברשת אחת של כבישים מהירים, בעוד שבאי הוקאידו ובאיים הקטנים יותר מערכות כבישים נפרדות.
הכבישים המהירים ביפן הם כבישי אגרה, שבהם האגרה נגבית לפי הנסועה או בתשלום קבוע חד-פעמי.
ישנם גם כבישים מהירים עירוניים, אשר בנויים במפלסים עקב הצפיפות הרבה בערים הגדולות.
נוסף על הכבישים המהירים ישנה רשת כבישים ארציים, שבחלקה חופפת לרשת כבישי האגרה.
צורת הנוף ההררית ביפן הביאה לחפירת מנהרות רבות.
באשר למסילות הברזל, אורכן הכולל מגיע ל-26,435 ק"מ.
ביפן פועלת רשת הרכבות המהירות שינקנסן, אשר הרכבות הנוסעות בה מגיעות למהירות של מעל 300 קמ"ש.
בנוסף, בתשע ערים פועלות רשתות רכבות תחתית.
176 שדות התעופה ביפן מחולקים למספר דרגות.
עם הדרגה הראשונה נמנים חמישה נמלי תעופה, שניים מהם משרתים את אזור טוקיו, בהם נמל התעופה הבינלאומי של נריטה, שניים את אזור אוסקה ואחד את אזור נגויה.
מספר נמלי הים ביפן מגיע ל-22.
לבנון נמצאת לאורך חופו המזרחי של הים התיכון.
אורך המדינה (צפון–דרום) גדול פי שלושה מרוחבה (מזרח–מערב).
המדינה הופכת צרה יותר ככל שמדרימים.
לבנון ממוקמת אסטרטגית על קווי הסחר בין מזרח למערב, בין הודו והמזרח הרחוק לבין אירופה.
מיקומה הוא שהקנה לה בעבר את חשיבותה הגאו-פוליטית ואת השפעתה העולמית, ויצרה אוכלוסייה שהייתה ידועה בקוסמופוליטיות ובגיוון שלה.
הערים טריפולי, ביירות, צור וצידון שימשו ערי נמל מרכזיות למסחר.
רוחבה הוא 88 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר, 32 ק"מ בנקודה הצרה ביותר, ו-56 ק"מ בממוצע.
מבחינה גאוגרפית ניתן לחלק את המדינה ל-4 רצועות אורך: רצועת החוף, הרצועה המערבית, הרמה המרכזית והרצועה המזרחית.
רצועת החוף היא רצועה צרה מאוד המשתרעת בין חוף הים התיכון לבין ההרים, היא רחבה יותר באזור הצפון שם רוחבה 6.5 ק"מ בלבד (צפונית לטריפולי).
דרומית יותר, כמה קילומטרים דרומית לג'וניה מתחלפת הרצועה של 1.5 ק"מ בהרים הנופלים לתוך הים.
בים אין מפרצים או נמלים טבעיים, ככל שנעים דרומה כך כוללת הרצועה יותר חול.
רצועת החוף משמשת בעיקר לגידולים של ירקות ופירות.
הרצועה המערבית, המכונה גם הר הלבנון, נחשבת גם ללבנון ההיסטורית, לפני 1920, אז הוגדרה לבנון הגדולה.
הר הלבנון הוא רכס ההרים הגבוה ביותר בלבנון, ומהווה חלק מרכס ארוך יותר המתחיל בצפון סוריה (אמנוס, הרי נור) וממשיך מהרי הלבנון להרי הגליל, השומרון, הרי יהודה, הר הנגב ומסתיים בדרום חצי האי סיני (סנטה קתרינה, הר סיני).
רוחב הרצועה נע בין 65 ק"מ באזור טריפולי ל-9.5 ק"מ בקצה הדרומי.
ההר הגבוה ביותר ברכס וגם הגבוה ביותר בלבנון הוא אל-קורנה א-סוודא המתנשא לגובה 3,088 מ' מעל פני הים.
בדרום מתפצלים ההרים ויוצרים את הרי השוף.
הרמה המרכזית, המכונה גם הבקאע (בדומה למילה "בקעה" בעברית), היא עמק המפריד בין הר הלבנון להר מול הלבנון.
אורכו 177 ק"מ ורוחבו נע בין 9.6 ק"מ ל-16 ק"מ (מרכז הבקאע הוא החלק הרחב ביותר).
גובהה הממוצע של הרמה הוא 762 מטר מעל פני הים.
הבקאע היא חלק מרצועת עמקים הכוללת את בקעת הירדן, הערבה ונהר העאסי.
הבקאע היא מוקד החקלאות הלבנוני המרכזי והיא כוללת גידולים רבים.
הרצועה המזרחית, המכונה גם מול הלבנון, דומה באורכה ובגובהה להרי הלבנון, הנקודה הגבוהה ביותר היא הר חרמון שגובהו 2,814 מטר מעל פני הים.
המשכו של הר מול הלבנון הוא מרמת חורן, דרך ירדן, עד לאורך מפרץ אילת מצדו המזרחי.
הר מול הלבנון יבש יותר מהר הלבנון ומאוכלס בצפיפות נמוכה יותר.
בעבר היו הר מול הלבנון והר הלבנון יחידה אחת, שהופרדה בעקבות השבר הסורי-אפריקאי המתחיל בדרום אפריקה ומסתיים בטורקיה.
הבקאע היא הקצה הצפוני של השבר.
בלבנון אקלים ים תיכוני המתאפיין בקיץ ארוך, חם ויבש ובחורף ממוזג וגשום, דומה לזה שבישראל אך קר וגשום ממנו.
המבנה הטופוגרפי יוצר שינויים מקומיים למבנה הבסיסי של האקלים הים תיכוני.
לאורך החוף, הקיץ חם ולח ללא גשם אך עם לחות גדולה היוצרת טל - דבר המועיל לחקלאות.
כמות המשקעים השנתית נעה בין ממוצע שנתי של 500 מ"מ בבקעת הלבנון עד 1,500 מ"מ בהר הלבנון, והיא יורדת בעונת החורף.
כמות המשקעים עשויה להשתנות במידה ניכרת משנה לשנה.
שלג מכסה את מרבית פסגות ההרים הגבוהים לאורך החורף, לכן הוקמו בלבנון מספר אתרי סקי.
הבקאע היא מדבר צל גשם ולכן כמות המשקעים בה נמוכה משמעותית מכמות המשקעים בהר הלבנון, מאידך אין הבקאע מושפעת מחמסין, ובחורף היא זוכה ליותר שלג מהר הלבנון למרות גובהה הנמוך יותר.
אף על פי שבלבנון נהרות ונחלים רבים, מרבית הנהרות קטנים, מהירים ומתחתרים בתוך ההרים, ולכן אינם עמוקים דיים כדי להוות נתיב תחבורה במדינה, או להיות מקור השקיה יחיד.
מקור המים העיקרי של הנחלים הוא מעיינות בהר הלבנון, הנובעים מתוך סלעי הגיר בגובה שבין 915 מטר לבין 1,524 מטר מעל פני הים.
הבקאע מושקית על ידי שני נהרות מרכזיים: נהר העאסי, הנמשך צפונה ונשפך לים התיכון בטורקיה, ונהר הליטני, הזורם דרומה, פונה באופן חד מערבה ליד מטולה, ונשפך לים התיכון באזור צור וצידון.
נהר ברדה שמקורו בהר מול הלבנון, נמשך לתוך סוריה ומשקה את אגן דמשק.
בלבנון יש אגם קבוע אחד, אגם קרעון, שהוא אגם מלאכותי על מי הליטני, וכן אגם עונתי בחורף ליד יאמונה, 40 ק"מ צפונית מזרחית לטריפולי.
גידולים לכל אורך השנה: 9%.
אדמת מרעה לכל אורך השנה: 1%.
ניו זילנד היא מדינת איים בדרום האוקיינוס השקט.
היא מורכבת משני איים עיקריים - האי הצפוני (North island) והאי הדרומי (South island) שנקראים גם או טה-איקה-א-מאוי (Te-Ika-a-Maui) וטה-וואי-פוונאמו (Te Wai Pounamu) במאורית, וממספר איים קטנים יותר - האי סטיוארט (Stewart Island) ראקיאורה (Rakiura) בשפת המאורים, האי ואיהקה (Waiheke), גרייט ברייר (Great Barrier Island), איי צ'טהאם ומספר איים נוספים.
האי הצפוני והאי הדרומי מופרדים על ידי מצר קוק.
שטחה הכולל של ניו זילנד הוא 268,680 קמ"ר, גדול במעט מזה של בריטניה, קטן במעט מזה של איטליה וגדול פי 13 משטח ישראל (בגבולות הקו הירוק).
לניו זילנד אין גבול יבשתי עם מדינה אחרת, המדינה הקרובה ביותר היא אוסטרליה הנמצאת כ-1600 ק"מ מצפון מערב לניו זילנד.
הנוף הניו זילנדי מגוון ונע בין הרים מושלגים, קרחונים, חופים זהובים, אזורים תרמיים, הרי געש פעילים, יערות גשם, מישורים נרחבים ועוד.
עם זאת ישנם מאפיינים החוזרים כמעט בכל אזור במדינה, בין השאר נהרות ואגמים רבים (עקב כמות המשקעים הגדולה) וקו חוף ארוך ומלא בפיורדים ומפרצים.
האי הדרומי הוא הגדול מבין איי ניו זילנד, שטחו הוא 151,215 קמ"ר והוא חצוי לאורכו על ידי האלפים הדרומיים בהם נמצאת הפסגה הגבוהה בניו זילנד, הר קוק (3,754 מטר) ו-18 פסגות נוספות מעל לגובה של 3000 מטר.
האלפים הדרומיים קרובים לחוף המערבי והמדרונות שלהם מגיעים כמעט עד לקו החוף, ממזרח לאלפים ישנם מישורים נרחבים המאכלסים את רוב תושבי האי.
האי הצפוני הוא השני בגודלו ושטחו הוא 113,729 קמ"ר.
האי הצפוני מאופיין באזורי פעילות געשית שנוצרו משקיעה של לוח האוקיינוס השקט מתחת ללוח האוסטרלי, לכל אורך האי פזורים הרי געש פעילים ואזורים של פעילות תרמית.
במרכזו של האי הצפוני שוכן אגם טאופו, האגם הגדול ביותר בניו זילנד, דרומית אליו נמצא רואפהו, ההר הגבוה ביותר באי הצפוני, שהתפרץ לאחרונה באמצע שנות התשעים.
במערב האי נמצא הר אגמונט (טאראנאקי), חרוט כמעט מושלם המתרומם מתוך אזור מישורי.
פרט לשני האיים המרכזיים שייכים לניו זילנד מאות איים קטנים יותר, רובם הגדול אינו מאוכלס ונמצא בסמוך לאיים הגדולים.
בין האיים הללו נמנים האי סטיוארט הממוקם 30 ק"מ מדרום לאי הדרומי, איי צ'סאם הממוקמים כ-500 ק"מ מזרחית לאי הדרומי והאיים הפולינזיים איי קוק, טוקלאו וניווה הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט, כ-3000 ק"מ מצפון מזרח לאי הצפוני.
ניו זילנד טוענת גם לבעלות על שטח חסות רוס, גזרה מאנטארקטיקה ומספר איים הסמוכים לה.
האי סטיוארט הוא האי השלישי בגודלו בניו זילנד ושטחו הוא 1,746 קמ"ר, הוא ממוקם כ-30 ק"מ מדרום לאי הדרומי ומופרד ממנו על ידי מצר פובו (Foveaux Strait).
רוב האי מכוסה בצמחייה עבותה וחלקו הצפוני בוצי ברובו, הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אנגלם (Mt Anglem) המתנשא לגובה של 979 מטר.
באי מתגוררים כ-236 תושבי קבע והיישוב היחיד הוא העיירה אובן, כל שטחו של האי מוכרז כפארק לאומי.
עונת הקיץ נמשכת מדצמבר ועד פברואר, והחורף - מיוני ועד אוגוסט.
האקלים הרגיל במדינה הוא נוח, ולעיתים נדירות חורג מ-C° 30 כלפי מעלה או מ-C° 0 כלפי מטה.
בבירה ולינגטון הטמפרטורה הממוצעת נעה בין C° 6 ל-C° 20. כמות המשקעים רבה, ונעה ברוב האזורים בין 600 ל-1,800 מ"מ בשנה.
באזורים מסוימים, בעיקר בחוף המערבי של האי הדרומי כמות המשקעים מגיעה אף ל-12,000 מ"מ בשנה.
כמעט שליש משטחה של ניו זילנד, יותר מ-80,000 קמ"ר מוכרזים כפארקים לאומיים או שטחים אחרים המוגנים מסיבות סביבתיות, תרבותיות, היסטוריות או מדעיות.
בניו זילנד מוכרזים 14 פארקים לאומיים, המשתרעים על שטח של כ-25,000 קמ"ר.
הפארק הלאומי טונגרירו הוכרז ב-1887 והיה הפארק הלאומי הראשון בניו זילנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד הוא הפארק הלאומי פיורדלנד בדרום האי הדרומי, שטחו הוא 12,519 קמ"ר והוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים בעולם.
בנוסף לפארקים הלאומיים קיימות בניו זילנד 20 שמורות יער בשטח כולל של 18,000 קמ"ר, כ-3500 שמורות טבע קטנות בשטח כולל של 15,000 קמ"ר ו-21 שמורות ימיות.
המשרד לשימור (Department of Conservation - DOC) הוקם ב-1987 ומאז מנהל את כל הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע בניו זילנד, אחראי על פרויקטים של שיקום סביבתי, שימור מינים, הגנה מפני שרפות, סימון ואחזקת מסלולי טיול, מתקני קמפינג ובקתות ללינה בטרקים.
הפארקים הלאומיים בניו זילנד הם (מצפון לדרום) -
פארק לאומי וסטלנד טאי פאוטיני
ערב הסעודית היא המדינה הגדולה ביותר בחצי האי ערב.
מרבית שטחה הוא מדברי ואינו מיושב - רק אחוז אחד מכל שטחה של ערב הסעודית מתאים להתיישבות, וריכוזי האוכלוסייה הגבוהים הם בערים בקו החוף המערבי והמזרחי.
היקף הגבולות של ערב הסעודית הוא 4431 ק"מ, והיא בעלת גבול משותף עם תימן, איחוד האמירויות הערביות, קטר, עומאן, כווית, ירדן ועיראק.
לערב הסעודית רצועת חוף באורך כולל של 2640 ק"מ - לאורך המפרץ הפרסי וים סוף.
רצועה הררית, המתפרסת לאורך קו החוף, בחלקה המערבי של ערב הסעודית, הקרוב לים סוף.
היא מורכבת משני רכסי-הרים המופרדים באזור מכה.
גובהו של הרכס הצפוני של החיג'אז נע בין 2100 מ' מעל פני הים בצפון ו-1200 מ' באזור מכה.
הרי הרכס נושקים לים ומופרדים על ידי רצועות חוף קטנות ולא רציפות.
מדרום ההרים גבוהים יותר ומגיעים אף לגובה של כ-3000 מ'.
באזור זה קיימת רצועת חוף רציפה ומישור ברוחב של כ-65 ק"מ בשם שפלת טיהאמה, בו האדמה בעלת פוריות מוגבלת בשל הגשמים הלא סדירים היוצרים סחף באזור.
החלק הפורה ביותר באזור הוא המדרונות העליונים המצויים דרומית למכה.
מדרונות אלה מלאים בטרסות על מנת לנצל את הקרקע בצורה מקסימלית.
המדרון המזרחי של החיג'אז, באזור עסיר (דרומית מזרחית למכה), מתמתן בהדרגה עד ל'רבע הריק'.
למרות שהמשקעים באזור זה נדירים, יש בו כמה ואדיות פוריים, המאפשרים חקלאות המבוססת על נאות מדבר בצורה רחבה יחסית.
רמת נאג'ד נמצאת מזרחית לחיג'אז.
היא ברובה מישור סלעי, אך מפוזרים בה מדבריות חוליים קטנים והרים מבודדים.
מספר ואדיות חוצים את הרמה לכוון מזרח ונשפכים למפרץ הפרסי.
האזור הנמצא צפונית למדבר נפוד.
אזור מהווה למעשה את המשכו של המדבר הסורי, המתפרס גם בתחומיהן של סוריה, ירדן ועיראק.
זוהי רמה מישורית, המכוסה בעשב וצמחייה נמוכה המשמשת כמרעה עבור השבטים הנומאדיים באזור.
מספר ואדיות חוצים את הרמה לכיוון צפון מזרח, כשהמרכזי שבהם הוא ואדי סירחן, שהווה במשך שנים ציר מרכזי במסעות מהמזרח התיכון לחצי האי ערב.
משתרע מחופי המפרץ הפרסי ומערבה.
רצועת החוף היא יוצאת דופן- ובה מישורים חוליים, ביצות ומשטחי מלח עם מי המפרץ.
כתוצאה מכך הקרקע אינה יציבה, ומי הים פעמים רבות מגיעים לפני השטח.
באזור ממוקם נווה המדבר אל אחסה, אחד מנאות המדבר המרכזיים והפוריים ביותר בערב הסעודית.
בערב הסעודית שלושה מדבריות עיקריים:
מדבר נפוד - משתרע בצפון ערב הסעודית, שטחו כ-55 אלף קמ"ר וגובהו מגיע עד לכ-1,000 מ' מעל פני הים.
זהו מדבר חולי ורק מספר מקורות מים בודדים מאפשרים את קיומם של שבטים נומאדיים באזור.
מדבר דהנה - נמצא דרומית למדבר נפוד, וצורתו כקשת צרה.
א-רובע אל-ח'אלי ("הרֶבע הריק") - מתפרש על כ-650 אלף קמ"ר והוא אחד מהמדבריות החוליים הרציפים הגדולים בעולם.
מרבית הבארות הארטזיות והמעיינות נמצאים בחלקה המזרחי של ערב הסעודית.
בנווה המדבר אל אחסה נמצאות מספר בריכות מים עמוקות, המתמלאות מחדש כתוצאה ממעיינות מי התהום.
מעיינות אלו מאפשרים גידולים חקלאיים נרחבים בנאות המדבר המקומיים.
גם באזור החיג'אז ובעסיר מצויים מעיינות ובארות, בעיקר באזורים ההרריים.
בנאג'ד ובמדבריות, מקורות המים מועטים ומפוזרים על פני שטחים נרחבים.
על פי נתוני חברת הנפט הסעודית (Saudi Aramco), קיימים אקוויפרים פוסיליים עצומים מתחת למדבריות, שכמות המים בהם גדולה יותר מזו שבמפרץ הפרסי, ונעשים מאמצים על ידי הממשלה הסעודית, חברות הנפט והאו"ם על מנת לנצלם.
במרבית שטחה של ערב הסעודית, האקלים הוא מדברי ויבש אך משתנה מאזור לאזור.
בפנים הארץ, היובש וחוסר הלחות מאפשרים לטמפרטורות לעלות עד לכ-C° 54 וכמו כן, גורם לצניחתן בשעות שלאחר שקיעת השמש לכ-C° 20.
באזורי החוף, הלחים יותר, הטמפרטורה מגיעה ל-C° 40 בקיץ אך בגלל הלחות נשארת הטמפרטורה יחסית קבועה גם בשעות הערב (הלחות הממוצעת היא כ-85% אך לעיתים קרובות מגיעה ל-100%).
כמות המשקעים הממוצעת בערב הסעודית היא 100 מ"מ בשנה.
באזור עסיר, הנתונים תחת גשמי המונסון הדרום מערביים, כמות המשקעים היא כ-300 מ"מ בשנה, כמות המהווה כ-60% מסך כמות המשקעים בערב הסעודית.
בשאר חלקי הארץ תדירות הגשמים בלתי יציבה, ולעיתים בשנה שלמה כמות המשקעים מתבססת על מספר קטן של שיטפונות המציפים את הוואדיות היבשים.
גאודה או חאודה (בחית חוככת, לא גרונית) (בהולנדית: Goudse kaas, מילולית "גבינה מחאודה") היא גבינה קשה הולנדית הקרויה על שם העיר חאודה שבמרכז הולנד, בין הערים רוטרדם, אוטרכט והאג, בה יוצרה הגבינה לראשונה.
הגבינה עשויה מחלב בקר שמעובד ומחומם עד שהגבן נפרד ממי הגבינה.
זמן ההתיישנות של הגבינה אורך בין ארבעה לשמונה עשר חודשים, דבר המאפשר הוספת תבלינים מיוחדים היוצרים גבינות גאודה מיוחדות בתוספות קימל, עשבי תיבול, סרפדים, פלפל ועוד.
הגבינה מכילה 28% שומן לפחות, והיא מיוצרת באופן מסורתי בכיכרות גדולות וכבדות של 5–8 קילוגרם עטופות בשעווה בצבעי אדום או צהוב.
הגאודה מהווה 60 אחוז מכלל ייצור הגבינות בהולנד, וענף ייצואה למדינות זרות גם הוא משגשג.
הגאודה המשמשת לייצוא היא בדרך כלל צעירה יותר (מיושנת בין חודש אחד לשישה חודשים), ומרקמהּ שונה ממרקם גבינת הגאודה ההולנדית המקומית, שמיושנת בין 12 ל־18 חודשים, כך שצבעה מתכהה והופך צהוב־כתום.
גאודה מיושנת זו נוהגים לעטוף בשעווה בצבע שחור.
בעיירות חאודה ואלקמאר אשר בהולנד מתקיימים שוקי גבינות בהם משחזרים את מכירת הגבינות בימים עברו, שהייתה חלק מ.
בשווקים מתבצעות שקילות ומכירות פומביות של גבינות, בעיקר גבינת הגאודה, כמו גם הדגמות של תהליך הייצור שלה.
אי דיוק בשמה של הגבינה קיים באנגלית ובעברית.
עובדה זו נובעת עקב תיעתוק לקוי של האות G מהולנדית, הנהגית כ־ח חוככת בשפת המקור, בעברית בתור גּ דגושה ובאנגלית בתור G.
הגאוגרפיקה (יוונית Γεωγραφικά) נכתבה בין השנים 7 עד 23 לספירה על ידי סטראבון, גאוגרף, היסטוריון ופילוסוף יווני, והיא מאגדת ב-17 כרכים את הידע הידוע בתחום הגאוגרפיה באותה תקופה.
למעט מספר חלקים בכרך השביעי, נשתמרה היצירה כולה עד ימינו בכשלושים כתבי יד, כמעט כולם נכתבו בימי הביניים כהעתקים של העתקים מוקדמים יותר.
עם זאת נמצאו מספר שיירים הכתובים על נייר פפירוס, ואלה ככל הנראה נכתבו במאה ה-2 או במאה ה-3. בין 2002 ל־2011 התפרסם בפרסום מדעי הנוסח היווני המקורי עם תרגום לגרמנית.
למרות שמדובר ביצירה מקיפה, התעקש סטראבון לראות בהומרוס מקור אמין למידע שבגאוגרפיקה, דבר שהביאו להתעלם ממקורות מאוחרים יותר, שלעיתים היו עדי ראייה להתרחשויות, כמו הרודוטוס.
בנוסף לכך הוא מתעמת ביצירה עם חוקרים אחרים, לעיתים על קטנות, וככלל הוא מחפש לתרץ עובדות על בסיס של היסק הגיוני.
עם זאת, גם מ"פגמים" אלה מסיקים חוקרים בני זמננו מידע רב אודות מדע הגאוגרפיה בזמנו של סטראבון ואודות גאוגרפים קדומים לו שיצירתם לא נשמרה.
כרכים 1 ו-2 - מבוא ליצירה
כרכים 3 עד 10 מוקדשים לאירופה, ובמיוחד ליוון
כרכים 11 עד 14 עוסקים באסיה הקטנה
כרך 15 עוסק באסיה מאיראן מזרחה
כרך 16 מוקדש למזרח התיכון למעט איראן ואסיה הקטנה
גאוֹדה (Geode; מיוונית: Γεώδης, "גֵיאוֹדיס" – "דמוי כדור-הארץ") היא תרכיז גאולוגי המתהווה בסלעי משקע ובסוגים מסוימים של סלעי יסוד.
גאודות הן במהותן חללים בסלע המרופדים במקבצים או בפסים קונצנטריים של גבישים.
החלק החיצוני של רוב הגאודות הנפוצות הוא בדרך כלל אבן גיר או דולומיט, בעוד שהפנים מכיל גבישי קוורץ ו/או משקעי כלקדון.
גאודות עשויות להיווצר בכל צורה של חלל, אבל המונח שמור בדרך כלל למבנים כדוריים פחות או יותר של סלעי יסוד או סלעי משקע.
את החללים המתהווים בבקיעים ובעורקים בסלע נוהגים לכנות בשם הכללי ווג (vug), מילה שמקורה בשפה הקורנית.
גאודות עשויות להיווצר גם בסלעים געשיים, במקום בו היו בעבר בועות גז דוגמת נקבוביות בלבה בזלתית וליתופיזות בלבה ריוליטית.
בסלעי משקע התהליך מורכב יותר.
בתוך הסלע נוצרו חללים, אם מפירוק של חומר אורגני (שאריות צמחים או בעלי חיים) שנכלל בסלע בתהליך ההתגבשות ואם מהתרחבות של סדקים בתוך הסלע בעודו רך.
תהליך של אוסמוזה מילא בהדרגה את החללים בתרכיז של קלציט.
תגובה כימית של הסלע עם מים חמים ומלוחים עשויה להפוך אותו לדולומיט, וברוב המקרים מחליפה את תרכיז הקלציט באנהידריט.
שינויים בהרכב הכימי ובחומציות (pH) של המים בהם מצוי הסלע ממיסים את האנהידריט, וחלל זה מתמלא בהדרגה בשכבות של כלקדון ובגבישים גדולים של קוורץ הצומחים אל תוך החלל.
שכבת הסלע החיצונית מתבלה בסופו של דבר ומתפרקת, וחושפת את הגאודות על פני השטח.
גודל הגבישים, צורתם וגוון צבעם משתנים מגאודה לגאודה.
בחלק מהמקרים ימצאו גבישי קוורץ שקופים, בעוד שבמקרים אחרים ימצאו גבישי אחלמה.
חלקן מכילות כלקדון או סוגים אחרים שלו: שבו וישפה, או מינרלים כדוגמת קלציט, דולומיט, סלסטיט, וכו'.
אין דרך קלה לדעת מה יהיה בתוך גאודה עד שחוצים או שוברים אותה.
עם זאת, לגאודות מאזור אחד יש בדרך כלל מגוון מוגבל של סוגי מינרלים המתגבשים בתוכן.
גאודות נפוצות בכמה תצורות בארצות הברית (בעיקר באינדיאנה, איווה, מיזורי, קנטקי, ויוטה).
גאודות שכיחות גם בברזיל, נמיביה ומקסיקו.
גאודה גדולה בגודל של משאית קטנה נתגלתה ב"פוט אין באי" (Put-in-Bay), כפר באוהיו בתחילת המאה ה-20. גאודה זו ידועה כמערת הגביש וניתן לבקר בה כיום.
ב-1967 החליטה איווה לציין את הגאודה כסלע הרשמי של המדינה ואחד הפארקים במדינה קרוי "פארק גאודה".
הגאודה הגדולה ביותר בעולם נתגלתה במאי 2000 על ידי הגאולוג חאווייר גרסיה-גויאנה (Javier Garcia-Guinea) בסמוך לעיר אלמריה בדרום ספרד, ומידותיה: עומק 8 מטרים, רוחב 1.8 מטר וגובה 1.8 מטרים.
לעיתים נוהגים לצבוע גאודות או פרוסות של גאודות בצבעים מלאכותיים.
יש להניח בדרך כלל שדוגמאות של גאודות בעלות צבעים בלתי רגילים או תצורות בלתי סבירות עברו שינויים מלאכותיים.
עם זאת, בהחלט ייתכן שלגאודות שלא עברו טיפול יהיו כמה צבעים (בשכבות החיצוניות).
קיימים מבנים סלעיים דומים לגאודות המכונים נודולות, אבל דרך יצירתם שונה.
הנודולות נוצרות בהרבדה בו-זמנית של גיר וסיליקה, לדוגמה: נודולות של צור בסלעי גיר וקירטון (כמו בראש הנקרה).
בישראל נוהגים לכנות גאודות המצויות בסלעי גיר ודולומיט במקומות שונים בארץ בשם "כדור אליהו", "אבטיחי אליהו", "תפוחי אליהו" ו"אבן מוח" (בשל המרקם החיצוני שלהם המזכיר מוח אנושי).
יש להם אזכורים רבים בפולקלור המקומי, אם כי בחלק מהם קיים בלבול בין "כדורי אליהו" לבין הבולבוסים.
צבי אילן מביא אגדות מקומיות על מקור האבנים:
הנוסע הגרמני אולריך יספר זיטצן מספר כי אבנים דומות נמצאו מדרום לים המלח, ליד העיר הירדנית אל צאפי המזוהה עם צוער הקדומה – אחת מערי סדום לפי המקרא.
גאודות הן ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
הגאוגרפיה של פינלנד שונה מזו של ארצות נורדיות אחרות.
פינלנד גובלת בים הבלטי, במפרץ הבוטני ובמפרץ הפיני, והיא המדינה הצפונית ביותר ביבשת האירופאית.
אמנם ישנן מדינות המגיעות צפונה ממנה, אך פינלנד כולה משתרעת מעל קו הרוחב של 60 מעלות צפון, וכמעט רבע משטחה נמצא מצפון לחוג הארקטי.
שטחה הכולל של פינלנד הוא 338,144 קמ"ר.
פינלנד היא המדינה השמינית בגודלה באירופה, אחרי רוסיה, אוקראינה, צרפת, ספרד, שוודיה וגרמניה.
מתוך שטח זה 10% מכוסים מים, 69% מיוערים, 8% מהווים אדמת חקלאות ו-13% אחרים.
ההשפעות הבולטות ביותר על הגאוגרפיה של פינלנד היו הקרחונים היבשתיים ששפשפו ופיסלו בשטח הפנים של המדינה.
כאשר הקרחונים נסוגו לפני כ-10,000 שנים, השאירו מאחוריהם מוֹרֶנות (תצורת נוף שהיא תוצאה של סחיפת גושי אדמה), תלי-קרח ותלוליות גְּרֹפֶת.
סימנים נוספים להימצאותם של הקרחונים בעבר כוללים את אלפי האגמים שלקחו חלק בהיווצרותם בחלקה הדרומי של המדינה.
עוצמת הקרח הנע העמיקה את קרקעית האגמים, ומים מומסים עזרו במילואם.
נסיגת הקרחונים כה טריה (לפי מונחים גאולוגיים) עד כי דפוסי ניקוז מודרניים מבוססים בקושי.
כיוון התקדמות הקרחונים ונסיגתם קובעים את הערכות האגמים והזרמים לכיוון כללי של צפון-מזרח עד דרום-מערב.
שני רכסי הסלפאוסלקה (Salpausselkä), המקבילים זה לזה וביניהם מרחק של כ-25 ק"מ, הם המוֹרֶנות הסופיות.
הם מתנשאים עד לגובה של כ-200 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר בדרום פינלנד.
צורתה של פינלנד מזכירה אדם בעל זרוע אחת.
ישנה הקבלה בין צורה זו לבין הפרסוניפיקציה הלאומית של פינלנד - Finnish Maiden (בפינית- Soumi-neito) - והארץ כולה מכונה לעיתים בשפה הפינית בשמה של הגבירה.
עניין זה מופיע גם בהקשר הרשמי - השטח שסביב Enontekiö בחלקה הצפון-מערבי של הארץ, בין שוודיה ונורווגיה, נקרא לעיתים "הזרוע" (käsivarsi).
לאחר מלחמת ההמשך פינלנד ויתרה על חלקי אדמה נרחבים לטובת רוסיה, בהסכם שביתת הנשק של מוסקבה בשנת 1944, ונאמר על הדמות כי איבדה את זרועה האחרת כמו גם מכפלת מ"חצאיתה".
חלק דרום מזרחי ידוע בשם ארץ האגמים הפינית.
קווי הרוחב מהווים את ההשפעה המרכזית על אקלימה של פינלנד.
בגלל מיקומה הצפוני, החורף הוא העונה הארוכה ביותר.
בממוצע, החורף נמשך מתחילת דצמבר עד אמצע מרץ באזור דרום-מערב ובארכיפלג, ומתחילת אוקטובר עד תחילת מאי באזור לפלנד.
משמעות הדבר היא שהאזורים הדרומיים יותר של המדינה מכוסים בשלג במשך כ-4 חודשים מהשנה, והאזורים הצפוניים - כ-7 חודשים מהשנה.
עונת החורף הארוכה גורמת לכמחצית מהמשקעים (500-600 מ"מ) בצפון לעטות צורת שלג.
בדרום, כמות המשקעים נעה בין 600 ל-700 מ"מ בשנה.
בדרום, כמו בצפון, המשקעים יורדים לאורך כל השנה, אך כמות השלג בו קטנה יותר.
האוקיינוס האטלנטי ממערב ויבשת אירואסיה במזרח הם שני גורמים הפועלים יחד לקביעת האקלים בפינלנד.
מימיו החמים של זרם הגולף וזרם האוקיינוס האטלנטי, אשר מחממים את נורווגיה ושוודיה, מחממים גם את פינלנד.
רוחות מערביות מביאות עימן זרמי אוויר חם לאזורים הבלטיים ולחופי המדינה, ובכך ממתנות את הטמפרטורות בחורף, בעיקר בדרום.
רוחות אלו, בהשפעתן גם על עננים, מקטינות את כמות השמש המגיעה בקיץ.
בניגוד לכך, מערכת הלחץ הגבוה שנמצאת מעל היבשת האירואסייתית מנטרלת את ההשפעות הימיות על האקלים בפינלנד וגורמת לחורפים קשים ולטמפרטורות גבוהות לעיתים בקיץ.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בפינלנד היא C° 37.2 (ליפרי, יולי 2010).
הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא C° 51.5− (קיטילה, ינואר 1999).
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות גבוהות יחסית באזור הדרומי - C° 5 עד C° 7.5, עם חורף מתון וקיץ חמים.
באזור הצפון-מזרחי של לפלנד הן נעות מ-C° 0 ל-C° 4−.
אורך כולל של גבולות יבשתיים: 2,628 ק"מ
קו החוף: 1,126 (לא כולל איים וקוי חוף מקוטעים)
ים טריטוריאלי: 12 מיילים ימיים (22.2 ק"מ), 3 מיילים ימיים (5.56 ק"מ) במפרץ של פינלנד
הנקודה הנמוכה ביותר: הים הבלטי 0 מטרים
הנקודה הגבוהה ביותר: הלטיטונטורי (Haltitunturi) גובה של 1,328 מטרים
משאבים טבעיים: עץ, נחושת, אבץ, עפרת ברזל, כסף
ניצול השטח (נכון לשנת 1993):
מצרים משתרעת על פני אזורים בשתי יבשות: דרום-מערב אסיה וצפון אפריקה.
גבולה הימי של מצרים משתרע לאורך יותר מ-2,900 ק"מ לחופי הים התיכון וים סוף על מפרציו.
למצרים גבולות יבשתיים עם לוב במערב, רצועת עזה וישראל במזרח וסודאן בדרום.
שטחה 1,001,449 קמ"ר, פי שניים משטחה של ספרד ופי ארבעה משטחה של הממלכה המאוחדת.
המרחק האווירי המרבי בתוך גבולה של מצרים מצפון לדרום הוא 1,024 ק"מ, וממזרח למערב 1,240 ק"מ.
מצרים מחולקת לעשרים ושישה מחוזות, מתוכם ארבעה מחוזות שהם ערים: אלכסנדריה, קהיר, פורט סעיד וסואץ.
תשעה מן המחוזות נמצאים באזור מצרים התחתונה, אזור הדלתה של הנילוס, שמונה מחוזות במצרים העליונה לאורך נהר הנילוס מקהיר דרומה עד לאסואן, וחמישה הם מחוזות גבול בחצי האי סיני, במערב המדינה וממזרח לנהר הנילוס.
רוב שטחה של מצרים הוא מדבר ורק חלק קטן משטחה מיושב או מעובד בעיבודים חקלאיים.
מצרים שוכנת על רצועה מדברית המשתרעת החל מחוף האוקיינוס האטלנטי למזרחה, דרך יבשת אפריקה ועד דרום-מערב אסיה.
במצרים ארבעה אזורים פיזיים עיקריים:
עמק הנילוס והדלתא של הנילוס
המדבר המערבי (הידוע אף בשם המדבר הלובי)
אף ששטח עמק הנילוס והדלתה של הנהר מכסים רק כ-5.5% משטחה הכולל של המדינה, הם מהווים את מרכז הפעילות האנושית בה.
אזורים אלה הם כמעט היחידים שניתן לעבד בעיבוד חקלאי ומתנובת אזורים אלה מתקיימים 99% מתושבי מצרים.
אורך עמק הנילוס הוא כ-800 ק"מ מן העיר אסואן ועד לפאתי קהיר, והוא ידוע בשם מצרים עילית, בעוד שהדלתה של הנילוס ידועה בשם מצרים תחתית.
מאז בניית סכר אסואן הופסקו ההצפות העונתיות, והחקלאות בעמק היא חקלאות שלחין.
שטחי הדלתה הם אזורים שטוחים, חלק מהם אזורי ביצה שלא ניתן לעבדם.
עמק הנילוס הוא נווה המדבר הגדול בעולם, אשר נוצר על ידי אחד מן הנהרות הארוכים בעולם.
ללא אותו נתיב שבו עובר נהר הנילוס לאורכה של מצרים, דרך מדבר סהרה, הייתה המדינה כולה הופכת לאזור מדברי.
נתיבו של הנילוס צפונה, בתוכה של מצרים, נמשך לאורך כ-1,600 ק"מ.
נהר הנילוס, לאחר שהתאחד עם שלושת מקורותיו העיקריים (הנילוס הלבן, הנילוס הכחול ונהר עטברה), נכנס לתחומי מצרים קילומטרים ספורים מצפון לוואדי חלפה, עיר בתחומי סודאן שהועתקה ממקומה לאחר השלמת סכר אסואן.
סכר אסואן גרם לכך שכניסת מי הנהר לתחומי מצרים היא למעשה באגם, ולא בערוצו של נהר כבעבר.
אגם נאצר הוא אגם מלאכותי אשר נוצר מדרום לסכר ומשתרע לאורך 320 ק"מ עד לגבולה הדרומי של מצרים, וממשיך 158 ק"מ בתחומה של סודאן.
אגם נאצר ממלא היום אזור שבו נהר הנילוס היה זורם בקניון טבעי שנוצר כתוצאה מחתירת מי הנהר.
מצפון לסכר אסואן נפתח העמק ורוחב השטחים שהוצפו בעבר במי הנהר מגיע לכדי 20 ק"מ.
מצפון לאיסנה (הנמצאת כ-160 ק"מ מצפון לאסואן), הרמה משני עברי העמק מתרוממת עד לגובה של כ-550 מטר מעל פני הים.
רמה זו יורדת בהדרגה בגובהה ובקינה (כ-90 ק"מ צפונה מאיסנה) מתרוממים צוקים של אבן גיר לגובה של כ-300 מטר ומטים את זרימת הנהר לדרום-מערב לאורך של כ-60 ק"מ בטרם הוא פונה לצפון-מערב לאורך כ-160 ק"מ עד אסיוט.
צפונה מאסיוט נעלמים בהדרגה הצוקים הגובלים בנהר ורוחבו המרבי של העמק הוא 22 ק"מ.
בקהיר הנהר מתפשט ומתפצל לדלתה פורייה, דמוית מניפה, שנוצרה מסחף הנהר, אשר רוחבה המרבי סמוך לחוף הים הוא כ-250 ק"מ וקודקודה ביבשה נמצא כ-160 ק"מ דרומה.
שטחה של הדלתה כ-22,000 קמ"ר (בדומה לשטחה של כל ישראל שבגבולות הקו הירוק).
על פי תיעוד היסטורי מן המאה הראשונה לספירה, שבעה ענפים של נהר הנילוס חצו את הדלתה.
במאה ה-12 לספירה נמנו רק שש התפצלויות של הנהר בדלתה.
מאז, הודות לשינויים טבעיים של זרימת הנהר בגלל סתימת סחף, ועבודות הטיה, נותרו רק שתי התפצלויות של הנהר הזורמות לים: דמייטה הוא הפיצול המזרחי ואורכו כ-240 ק"מ, ורוזטה אורכו כ-235 ק"מ.
שני ערוצים אלה קרויים על שם נמלים הנמצאים בשפכיהם לים.
לאורכה ולרוחבה של הדלתה פרושה רשת של תעלות ניקוז והשקייה.
בקצה הצפוני של הדלתה נמצאים בה ביצות מלוחות ואגמים.
פוריות האזורים הסמוכים לנהר הנילוס תלויה במידה רבה במשקעי סחף הטין שהנהר נושא עמו.
טרם בניית סכר אסואן היה הנהר עולה על גדותיו ומציף שטחים גדולים לצידיו וזאת בהתאם למידת ספיקת הנהר במקורותיו.
בניית סכרים על נהר הנילוס, ובמיוחד סכר אסואן, הפסיקו את מחזורי ההצפות העונתיות הללו והפכו את זרימת הנהר לערוץ השקיה בעל זרם צפוי וקבוע.
היווצרות אגם נאצר מאפשרת להזרים לנהר כמויות מים בלתי משתנות, ללא תלות בכמויות המשקעים באגן הניקוז של הנהר, במרכז ובמזרח אפריקה.
בניית הסכרים אף השפיעה על פוריות אדמות עמק נהר הנילוס.
בטרם נבנה סכר אסואן נישאו על פי הערכות במי הנהר בתחומי קהיר כ-10.7 מיליון טון של חומר מוצק.
היום חוסם סכר אסואן את זרימת רוב הסחף והוא שוקע באגם נאצר.
הירידה החדה במשקעי הסחף גרמה לעליה בטבלת מי התהום בדלתה והגבירה את מליחות האדמה, את שחיקת גדות הנהר במצרים עילית, ואת שחיקת מניפת הסחף לחופי הים התיכון.
המדבר המערבי משתרע על פני כ-700,000 קמ"ר, ומהווה כשני שלישים משטחה של מצרים.
שטחו של המדבר המערבי, ממערב לעמק הנילוס, משתרע מן הים התיכון דרומה עד לגבול סודאן.
רמת ג'ילף אל-כאביר, בגובה ממוצע של 1,000 מטר, יוצאת דופן בנופו הנמוך והשטוח של המדבר.
ים החולות הגדול משתרע מנווה המדבר סיווה, כ-50 ק"מ מגבול לוב ועד לג'ילף אל-כאביר.
אין במדבר המערבי ערוצי נחלים או נהרות הזורמים דרכו.
ממשלת מצרים רואה במדבר המערבי אזור ספר וחילקה אותו לשני מחוזות מינהליים, אשר גבולם על קו הרוחב 28 לערך.
מחוז מטרוך בצפון ואזור אל-ואדי אל ג'דיד בדרום.
במדבר המערבי שבעה שקעים גאולוגיים חשובים.
בשביעי, הגדול מכולם, שקע קטארה, המים מליחים.
בשקע קטארה, אשר שטחו כ-15,000 קמ"ר, נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר בשטח מצרים, 133 מטר מתחת לפני הים.
רוב שטחו של שקע קטארה מכוסה בביצות מליחות, ואגמים מלוחים.
מים מתוקים בשקעים אחרים מאפשרים גידולי חקלאות מוגבלים ויישובי קבע.
בנווה המדבר סיווה, סמוך לגבול לוב וממערב לשקע קטארה, מתקיים מאז ימי קדם ישוב קבע, בבידוד משאר חלקי מצרים.
המאפיינים הטופוגרפיים של האזור שממזרח לעמק הנילוס שונים במידה ניכרת מאלה של המדבר המערבי.
המדבר המזרחי הוא הררי ברובו ומשתרע על פני כ-220,000 קמ"ר.
תחילתו ברמה חולית המתרוממת ממזרח לנילוס ולאחר כ-100 ק"מ הופכת לשרשרת הררית מצפון לדרום, החל מגבול סודאן ועד לדלתה של הנילוס.
זהו אזור סלעי, יבש וחסר צמחייה.
שרשרת הרים זו מגיעה עד לגובה של 1,900 מטר.
את ההרים חוצים ואדיות עמוקים, מערבה לעבר הנילוס, אולם באלה זורמים מים רק לעיתים נדירות בגלל כמות המשקעים הנמוכה באזור.
המדבר המזרחי מבודד משאר חלקי מצרים.
אין במדבר המזרחי נאות מדבר המאפשרים גידולים חקלאיים.
להוציא מספר קטן של כפרים לחופי ים סוף, אין במדבר המזרחי יישובי קבע.
חשיבותו העיקרית של המדבר המזרחי היא במשאבי הטבע הקיימים בו, בעיקר נפט.
המדבר המזרחי שוכן בתחומי מחוז מינהלי אחד, מחוז אל-הורגדה שמרכזו בעיר המחוז הורגדה.
בדרום המדבר המזרחי נמצא משולש חלאיב, אזור במחלוקת בין מצרים וסודאן.
חלקו הדרומי של חצי האי הוא הררי, ולמעשה מהווה המשך גאולוגי להרי ים סוף, ברכס הרים זה בולט ג'בל קתרינה בגובה 2,642 מטר, הנקודה הגבוהה ביותר במצרים.
חלקו הדרומי של חצי האי מתאפיין בצוקים חדים וברצועת חוף צרה לאורך מפרץ אילת.
הגובה הממוצע באזור ההר הגבוה בדרום סיני הוא כ-1,000 מטר.
ככל שמתקדמים צפונה יורדת הרמה בגובהה.
צפון חצי האי מאופיין במישור חוף חולי, המשתרע מתעלת סואץ ועד לרצועת עזה וגבול ישראל.
לפני מלחמת ששת הימים הייתה סיני בתחומי של מחוז מינהלי בודד.
לאחר השבת מלוא חצי האי סיני למצרים בשנת 1982, האזור חולק לשני אזורים מינהליים: צפון סיני ובה עיר המחוז אל עריש, ודרום סיני ובה עיר המחוז א-טור.
סאו טומה ופרינסיפה היא מדינת איים המשתרעת בחלקו המזרחי של מפרץ גינאה שבאוקיינוס האטלנטי.
המדינה מורכבת משני איים עיקריים, האחד הוא "סאו טומה" (דרומי יותר) והשני "פרינסיפה" (צפוני יותר).
אלה ממוקמים כ-300 קילומטר וכ-250 קילומטר בהתאמה, מהחוף הצפון מערבי של גבון שבמערב אפריקה.
המרחק בין האיים מצפון לדרום, הוא כ-140 קילומטר.
לאיים 209 קילומטר של קו החוף.
סאו טומה הוא האי הגדול מבין השניים - אורכו 50 קילומטר ורוחבו עומד על 30 קילומטר.
פרינסיפה הוא קטן יותר מעמיתו סאו טומה - אורכו 20 קילומטר ורוחבו עומד על 6 קילומטר.
שני האיים הם חלק מהרכס הגעשי של קמרון (Cameroon volcanic mountain line).
זהו רכס הרים געשי, אשר כולל גם את האי ביוקו שבגינאה המשוונית השוכן ממערב לחופי קמרון, במרחק של כ-210 קילומטר מן האי פרינסיפה ומתמשך לתוך שטח מדינת קמרון, שם הוא יוצר רכס הרי געש.
שני האיים הם הרי געש שהתרוממו מתוך האוקיינוס.
באי פרינסיפה פסקה הפעילות הגעשית לפני כ-15.7 מיליון שנים ומאז נשחקו פני השטח.
האי מתנשא לגובה של 946 מטרים מעל פני הים, אולם קרקעית האוקיינוס נמצאת בעומק של כ-3,000 מטרים.
האי סאו טומה צעיר יותר ונמצאו בו סלעים שגילם כ-100,000 שנה.
האי הוא חרוט מגן המתנשא לגובה של כ-2,000 מטרים מעל פני הים (גם במקרה זה בסיסו נמצא בעומק של כ-3,000 מטרים).
הנקודה הגבוה ביותר באי סאו טומה היא ההר פיקו דה סאו טומה (Pico de São Tomé), המגיע לגובה של 2,024 מטר.
האי פרינסיפה הוא נמוך יותר מסאו טומה, ופסגתו הגבוהה ביותר מגיעה לגובה של 948 מטר (פסגתו של ההר פיקו דה פרינסיפה - Pico de Principe).
בגובה פני הים ישנו אקלים טרופי, חם ולח עם טמפרטורות שנתיות ממוצעות של כ-27 מעלות צלזיוס.
ככל שעולים מגובה פני הים לגבעות ולהרים, הטמפרטורות השנתיות הממוצעות יורדות, ומגיעות לכ-20 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 5,000 מ"מ.
עונת הגשמים נמשכת מחודש אוקטובר ועד חודש מאי.
מדגסקר הוא האי הרביעי בגודלו בעולם (587,040 קמ"ר) השוכן באוקיינוס ההודי, ליד חופה המזרחי של אפריקה הדרומית.
הוא מופרד מאפריקה על ידי מצר מוזמביק (שרוחבו 460 ק"מ בנקודה הצרה, ועומקו המרבי 3,292 מ').
מדגסקר נפרדה מגונדוונה לפני 65 מיליון שנה, לפיכך היא מכילה אוכלוסייה מיוחדת של צמחים וחיות.
במדגסקר 3 רכסי הרים מרכזיים:
הרי צרטננה (Tsaratanana) בצפון, הרי אנקרטה (Ankaratra) שבמרכז, והרי אנדינגיטרה שבדרום.
ההר הגבוה ביותר, מרומוקוטרו (2,876 מ'), נמצא ברכס צרטננה.
חופה המזרחי של מדגסקר צר מאוד, ובתוך הארץ מתנשאת רמה שעליה מצויים רכסי ההרים.
בצפון האי זורם נהר הבטסיבוקה לאורך 525 ק"מ מעיר הבירה אנטננריבו אל מפרץ בומבטוקה שעל יד העיר מאהאז'אנגה בצפון מערב האי.
ישנם 3 אזורי אקלים במדגסקר:
AF — אקלים טרופי עם משקעים לאורך כל השנה — במזרח ובצפון.
CW — אקלים חמים וצחיח, משקעים מועטים — באזורים הפנימיים.
AW — אקלים טרופי וצחיח — בדרום-מערב ובקצה הדרומי.
קיים פער רב במשקעים השנתיים: בדרום האי ממוצע המשקעים הוא 500–250 מ"מ בשנה, ולעומת זאת בצפון מזרח האי ממוצע המשקעים עולה על 3,000 מ"מ בשנה.
נמיביה היא המדינה ה-34 בגודלה בעולם, עם 825,418 קמ"ר, ואחת המדינות הכי פחות צפופות בעולם, עם צפיפות של 2.5 אנשים לקמ"ר.
נמיביה גובלת בדרום ובדרום-מזרח בדרום אפריקה, במערב באוקיינוס האטלנטי, בצפון באנגולה ובזמביה ובצפון-מזרח בבוטסואנה.
בסמוך לחוף האטלנטי משתרע מדבר נמיב, ובמזרח המדינה שוכן מדבר קלהרי.
הרמה המרכזית, המתפרסת במרכז המדינה מצפון לדרום, אף היא צחיחה ברובה, אך עיקר הקרקע הראויה לעיבוד (אחוז אחד בלבד משטח המדינה) מצוי בה, ובה מתגוררת מרבית האוכלוסייה.
בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול האנגולי, מצוי אזור הבושוולד (Bushveld, מאפריקאנס: "סבך"), שבו כמויות הגשמים גבוהות יחסית – כ-400 מ"מ בשנה.
באזור זה נכללת גם רצועת קפריבי, הזרוע הצרה שיוצאת מצפון שטחה המרכזי של נמיביה לכיוון זמביה.
הנוף נמיב מורכב באופן כללי מחמישה אזורים גאוגרפיים שונים הנבדלים (ולעיתים חופפים בדברים מסוימים) בתוואי ובצמחיה: הרמה המרכזית, מדבר נמיב, המתלול הגדול, בושוולד ומדבר קלהרי.
הרמה המרכזית גובלת בחוף סקלטון בצפון מערב, במדבר נמיב והמישור שלו לאורך החוף בדרום מערב, בנהר האורנג' בדרום ובמדבר קלהרי במזרח.
ברמה המרכזית נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בנמיביה, הר ברנדברג שגובהו 2,606 מטרים.
ברמה המרכזית נמצאת רוב האוכלוסייה והפעילות הכלכלית של נמיביה.
עיר הבירה וינדהוק גם היא נמצאת שם, כמו גם מרבית הקרקעות הראויות לעיבוד במדינה.
אף על פי שגודל הקרקעות הראויות לעיבוד במדינה עומד על 1% בלבד, כמחצית מתושבי נמיביה מתפרנסים מחקלאות.
תוואי השטח של הרמה המרכזית דומה מאוד לתוואי השטח של המדרון הגדול, אך המורכבות הטופוגרפית בו פחותה.
הטמפרטורות בקיץ יכולות להגיע באזור הזה ל-40 מעלות צלזיוס, והכפור שכיח בחורף.
מדבר נמיב הוא מדבר באפריקה הדרומית, המשתרע לאורך רצועת החוף במערב נמיביה (ובדרום מערב אנגולה), בין האוקיינוס האטלנטי למתלול נמיב.
מקור השם "נמיב" בא משפת הנאמה ופירושו "מקום נרחב".
בין 55 ל-80 מיליון שנים של מזג אוויר צחיח וצחיח למחצה הפכו אותו למדבר העתיק ביותר בעולם.
ממוצע המשקעים השנתי במדבר עומד על 5 מילימטרים במערב ועד 85 מילימטרים בגבולותיו המזרחיים של המדבר.
גאולוגיית המדבר מורכבת מימות חול בסמוך לרצועת החוף, וממישורי חצץ והרים מרוחקים ופזורים בעומק היבשה.
דיונות החול במדבר נמיב אשר מספר מהן משתרעות אף עד לאורך של 32 קילומטרים הן השניות בגודלן בעולם, לאחר דיונות החול שבמדבר בדאין חרן שבסין.
מספר נחלים עוברים במדבר נמיב, אך כל אלו שמדרום לנהר קוננה (Cunene) שמהווה את חלקו המערבי של גבול אנגולה-נמיביה ועד לנהר אורנג' המהווה את הגבול בין נמיביה לדרום אפריקה, הם כולם נחלי אכזב ומים זורמים בהם רק לאחר סופות הגשם של הקיץ.
אזור הבושוולד נמצא בצפון מזרח נמיביה לאורך הגבול האנגולי וברצועת קפריבי.
האזור מקבל כמות משקעים גדולה יותר שמאר חלקי המדינה, כ-400 מ"מ לשנה.
גם הטמפרטורות נמוכות יותר, ובכלל מזג האוויר הוא ממוזג יותר משאר המדינה, כאשר הטמפרטורות נעות בין 10-30 מעלות במהלך השנה.
באופן כללי הקרקע שטוחה בבושוולד, והאדמה היא חולית, דבר שמגביל את אגירת המים בקרקע.
ברחבי אזור הבושוולד נמצאת שמורת הטבע הגדולה אטושה.
מדבר קלהארי הוא לבטח המאפיין הגאוגרפי המוכר ביותר בנמיביה.
במדבר קלהארי המשותף גם לבוטסואנה ודרום אפריקה, ישנם מגוון סביבות מקומיות הנעות מחול מדברי ועד לאזורים שכלל לא נחשבים בהגדרה הציבורית למדבר; אחד מהם הוא האזור הנקרא סוקולנט קארו, שבו קיימים כ-5,000 מינים של צמחים כאשר כמעט מחצית מהם מקומיים.
שליש מהסוקולנטים שבעולם כולו נמצאים בקארו.
הגורם העומד מאחורי הפרודוקטיביות והאנדמיות הזו, הוא כנראה כמות המשקעים היציבה יחסית באזור.
אזור הקארו אינו חווה מחסור על בסיס קבוע, ולכן למרות שהמקום מוגדר טכנית כ"מדבר", גשמי החורף הרגילים מספקים לו די לחות בשביל חיות הצמחייה.
נמיביה ממוקמת בקצהו הדרומי של האזור הטרופי; חוג הגדי חוצה את המדינה בערך במחציתה.
החורף הנמיבי (יוני-אוגוסט) הוא יבש ככלל, ושתי העונות הגשומות הם בקיץ, כאשר העונה הגשומה הקטנה היא בין ספטמבר לנובמבר והגדולה בין פברואר לאפריל.
הלחות היא נמוכה, וכמות המשקעים נעה בין כמעט 0 מ"מ בחוף סקלטון, ליותר מ-600 מ"מ ברצועת קפריבי.
החורף היבש מביא לתדירות גבוהה של נפילת שלג.
מזג האוויר והאקלים באזור החוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, הגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (50 מ"מ לשנה או פחות), ערפל תדיר, ובאופן כללי טמפרטורה נמוכה יותר משאר המדינה.
לעיתים בחורף מתרחשת תופעה הידועה בשם ברגווינד, כאשר רוח חמה ויבשה נושבת מפנים הארץ לחוף.
וכשפנים הארץ הוא מדבר, הרוחות הללו יכולות ליצור סופות חול.
ברמה המרכזית ובמדבר קלהרי יש שינויים בין טמפרטורת היום לטמפרטורת הלילה בשיעורים של עד 30 מעלות צלזיוס.
בחלקים הצפוניים של המדינה מתרחשת מדי שנה האפונדג'ה, ההצפה השנתית, שלא רק גורמת נזקים לתשתיות אלא גם גורמת לאבדות בנפש.
הגשמים שגורמים להצפות הללו נוצרים באנגולה, זורמים לנמיביה וממלאים את האושנאס (בשפת האושיוומבו:מישור מוצף).
עיר הבירה של נמיביה היא וינדהוק, שהיא גם העיר הגדולה ביותר במדינה ומשמשת כמרכז המנהלי של נמיביה.
ארנדיס, שם יש מכרות אורניום.
ואלוויס ביי, שם יש נמל ושדה תעופה.
אושקטי, המרכז המסחרי של צפון המדינה.
אורך הגבול:כולל: 3,824 ק"מ.מדינות גובלות:
קיצוני הגבהים:הנמוך ביותר: האוקיינוס האטלנטי, 0 מטרים.הגבוה ביותר'': הר ברנדברג - 2,573 מטרים.משאבים טבעיים''': יהלומים, נחושת, אורניום, זהב, עופרת, בדיל, ליתיום, קדמיום, אבץ, מלח, ונדיום, גז טבעי
קמבודיה היא מדינה בדרום-מזרח אסיה.
היא גובלת בים סין הדרומי בדרום, תאילנד במערב, לאוס בצפון ווייטנאם במזרח.
בקמבודיה קיימים שני מקווי מים עיקריים: נהר המקונג ואגם הטונלה סאפ.
נהר המקונג שאורכו כ-4350 ק"מ חוצה ב6 מדינות: סין, וייטנאם, מינמאר(בורמה), לאוס, תאילנד וקמבודיה הוא הנהר ה-11 בגודלו בעולם.
הנהר חוצה שתי ערים עיקריות את פנום פן בירת קמבודיה וויינטיאן בירת לאוס.
הנהר מתחיל בצ'ינגהאי בסין וממשיך עד לשפיכתו בים סין הדרומי בדלתה בדרום וייטנאם.
הטונלה סאפ הוא מקווה המים הגדול ביותר בקמבודיה גודלו הוא כ-2,700 קמ"ר.
טונלה סאפ הוא יוצא דופן משתי סיבות: שינויי כיוון הזרימה שלו פעמיים בשנה, ואת החלק שמהווה את האגם מתרחב ומתכווץ באופן דרמטי עם עונות השנה.
מנובמבר עד מאי, העונה היבשה של קמבודיה, סאפ טונלה מתנקז לנהר המקונג בפנום פן.
עם זאת, כאשר הגשמים הכבדים של השנה שמתחילים בחודש יוני, סאפ טונלה הופך לאגם ענקי.
במשך רוב השנה הוא האגם קטן למדי, בערך מטר אחד עומק ועם שטח של 2,700 קמ"ר.
כאשר מפלס המים עולה בעונה הגשומה שטחו של האגם עולה לכ 16,000 קילומטרים רבועים, עם עומק של תשעה מטרים.
שיטפונות הרחבה זו בשדות וביערות הסמוכים, ומספקים קרקע פורה גדולה לדגים במהלך תקופה זו הדייג באגם אסור כדי לא להפריע לדגים בזמן עונת הרבייה אבל שמפלס המים יורד ועונת הרבייה מסתיימת הדייג חוזר להיות מותר והאגם הופך להיות מקור פרנסתם של מאות משפחות בקמבודיה עד לעונת המונסונים הבאה.
סוריה היא מדינה הממוקמת בדרום-מערב אסיה.
המדינה גובלת עם ישראל ולבנון במערב, טורקיה בצפון, עיראק במזרח וירדן בדרום.
בנוסף לכך, לסוריה רצועת חוף לאורך הים התיכון.
סוריה מחולקת למספר רב של אזורים גאוגרפים.
באזורי ההרים במערב לאורך החוף במרכז ובאזור הדרום בהר הבשן שבהרים אלו כמות המשקעים היא 1,000 מילימטרים ויותר.
מרבית שטחה של סוריה שהוא מישור צחיח הידוע בשם המדבר הסורי ששם הרוחות חמות וכמות המשקעים נמוכה.
כמו כן, יש בה מישורים פוריים כגון הבשן, החורן, הגולן, דמשק ואזור חומס וחלב.
הפרת הוא הנהר החשוב ביותר במדינה החוצה אותה במזרח.
מצפון לנהר הפרת נמצא האזור הפורה ג'זירה, ה"אי".
אזור זה מושקה על ידי שני יובלים של נהר הפרת, הבליח והחבור.
באזור נבנתה במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 מערכת סכרים ותעלות המספקת מים לחקלאות, בעיקר דגנים, באזור.
כמו כן חל גידול משמעותי בגידולי הכותנה.
סוריה מחולקת ל-14 מחוזות ול-61 נפות שונות.
ג'בל א' שיח, "ההר המזוקן" הוא הר החרמון, הנמצא ברכס הרי מול הלבנון בגבול לבנון בגובה 2,814 מטר הוא הנקודה הגבוה במדינה.
פסגת רכס זה מהווה את קו הגבול בין סוריה ולבנון, וכן בפסגות הדרומיות נקבע קו הגבול עם ישראל בהסכם.
שטחה הכולל של סוריה הוא 185,180 קמ"ר של מדבריות, מישורים והרים, אזור מזרח ומרכז המדינה הם רחבים וגדולים שמהם יוצאת רצועה קטנה לעבר הים התיכון.
האקלים בסוריה הוא יבש בעיקר (בכשלוש חמישיות מהשטח פחות מ 250 מילימטר בשנה) אך היתרון הגדול של סוריה הוא האדמה הפורייה שמאפיינת חלקים רבים משטחה.
לאורך השנים נעשים מאמצים רבים להרחבת השטח החקלאי במדינה על ידי מערכות השקיה שונות.
לאורך חופי הים התיכון, משתרע מישור החוף הסורי מהגבול הטורקי עד ללבנון.
מישור חוף זה צר מאוד ומישורי ומכוסה בדיונות חול, ישנם אזורים רבים לאורך החוף בהם נעלמת לחלוטין שפלת החוף על ידי צוקי רוחב הזולגים מההרים לים.
שתי ערי נמל גדולות לחוף הים התיכון הן לטקיה וטרטוס.
על פי רבי אשתורי הפרחי, מיקומו של הר ההר המצוין בפרשת מסעי כנקודת הגבול הצפון-מערבי של ארץ ישראל היא בג'בל אל אקרע, מרחק חצי יום הליכה מצפון ללטקיה.
ממזרח ומדרום ללטקיה זורם נהר זיפרון.
כ-16 ק"מ מצפון ללטקיה שוכנת העיר העתיקה אוגרית, ובה שרידים ארכאולוגיים מן המאה ה-16 עד המאה ה-13 לפני הספירה.
סוריה מאופיינת ברכסי הרים גבוהים רבים ההרים מתפרסים על פני שטחים שונים במדינה: הרי אנסריה רכס הרים המקביל למישור החוף, ממוצע הגובה בו הוא קצת יותר מ-1,200 מטר כשהפסגה הגבוהה ביותר, נבי יונס, נישאת לגובה 1,575 מטר.
מורדות הרכס במערב מושפעים מרוחות מערביות רוויות לחות מהים התיכון, ותורמים לאפשרויות עיבוד האדמה לעומת המדרון המזרחי, זו אחת הסיבות לאכלוס הגדול יותר במדרון המערבי.
רכס הרים זה נחצה לשניים על ידי נהר העאסי המתפתל לאורכם.
מדרום להרים אלו עובר מסדרון מישורי המאפשר קישור נוח בין מזרח המדינה לחופי הים של לבנון.
במשך השנים מסדרון זה היה נתיב מרכזי למסחר ולפלישה לאזור.
בשנות האלפיים, עוברים בו מסילת רכבת וכביש ראשי, המקשרים את חומס שבמזרחו לחוף שבמערבו ולטריפולי שבלבנון.
מהעבר השני של העמק נישאים הרי מול הלבנון לגובה של למעלה מ-2,000 מטר, ופסגתם בהר חרמון בגובה 2,814 מטר.
בשל גובהו חלקים נרחבים של הרכס אינם מאוכלסים כלל וכפרים מעטים נמצאים בו, אך רכס זה הוא אחת הסיבות לפוריות העמקים שמתחתיו וממנו יורדים שבלים רבים מזרחה למדבר.
בחלק הדרומי ביותר במדינה הר הבשן המתרומם לגובה של 1,800 מטר, רכס זה פורה ומיושב בעיקר על ידי דרוזים.
באזור המישור המזרחי של סוריה, משתרעת רמה נמוכה של הרים מצפון לנהר פרת כשמדרום לו אזור מדברי וצחיח המכונה המדבר הסורי.
בסוריה מישורים רבים המתפרסים בכל רחבי המדינה, מישורים אלו ברובם פוריים ברובם והאוכלוסייה בהם גדולה.
החורן, הבשן, דמשק והגולן הנמצאים בדרום מערב המדינה הם מישורים רחבים ופוריים ועל כן ההתיישבות בהם גדולה, גם מצפון להרי מול הלבנון באזור הערים חומס וחמאת ישנו מישור פורה גדול, מסביב לעיר חלב, ומצפון מזרח לנהר פרת אזור המכונה "ג'זירה" שמושקה על ידי הפרת, נהר החבור ונהר הבָּלִיח'.
מצבורי נפט וגז טבעי שהתגלו בחלק הצפוני הקיצוני של ג'זירה הגבירו באופן משמעותי את הפוטנציאל הכלכלי של האזור.
הנהרות והנחלים ברחבי סוריה הם בעלי חשיבות חיונית לפיתוח החקלאי שלה.
הנהר הארוך ביותר והחשוב ביותר הוא הפרת, המייצר יותר מ-80 אחוזים ממקורות המים של סוריה.
יובליו עיקריים הבָּלִיח' והחבור מתווספים לתרומה זו כמו גם נחלים ונהרות קטנים לאורך הגבול עם טורקיה בצפון, ישנם גם מספר וואדיות לאורך הפרת המתמלאות בחורף ומשמשות גם כן תוספת להשקיה.
ב-1973 השלימה סוריה בניית סכר על נהר פרת.
הסכר יצר מאגר מים בשם אסד (בוחאירת אל אסד) באורך של 80 קילומטרים וכשמונה קילומטרים רוחב בממוצע.
באזור המישור הצחיח של דמשק מספר נאות מדבר, נחלים קטנים וביצות משמשים כהספקת מים לתושבים המקומיים.
הגדול והחשוב בהם הוא הברדה נהר שמתחיל בהרי מול הלבנון ויורד מזרחה לעבר המישור ודמשק, הברדה הוא הגורם העיקרי לפריחתו של אגן דמשק.
המאפיין הבולט ביותר של האקלים בסוריה הוא הניגוד בין חוף הים התיכון הלח ואזורי המדבר הצחיחים המשתרעים על פני שלושה רבעים מהמדינה.
וגובלים במערב בהרי מול הלבנון וההרים לאורך הים, כמות המשקעים באזור זה גבוהה יחסית והממוצע השנתי נע בין 750 ל-1,000 מילימטרים, מרביתם מגיעים כחלק משקעים מערביים על ידי רוחות מהים התיכון בחודשים נובמבר עד מאי.
הטמפרטורות השנתיות הממוצעת נעות בין C° 7 בחודש ינואר ל-C° 27 באוגוסט.
בפסגות הרכסים מרבית המשקעים יורדים בצורת שלג כך שפסגות מושלגות לאורך השנה.
באזור אגן דמשק האקלים ערבתי, עם כמות משקעים ממוצעת של פחות מ-200 מילימטרים בשנה ועם טמפרטורות בין C° 4 בחודש ינואר ל-C° 40 בחודשים יולי ואוגוסט.
בדרום מזרח סוריה אזור המדבר הסורי, הלחות יורדת, וכמות המשקעים השנתית יורדת מתחת ל-100 מילימטרים.
כמות המשקעים התנודתית באזור היא סיבה נוספת למיעוט היישוב האנושי בו.
הטמפרטורות בחודש יולי קרובות ל-C° 45. סופות חול שכיחות במהלך החודשים פברואר ומאי, ובחודשי נובמבר עד מרץ המדבר מתאפיין לעיתים בכפור נרחב.
בשנת 1967 נפתחה מלחמה בין ישראל לסוריה שבמהלכה הצליחה ישראל לכבוש חלק מרמת הגולן הסורית עד לקו התלים, ישראל סיפחה את רמת הגולן בשנת 1981 והפכה אותה לחלק ממנה, אולם מאז שנכבשה הרמה סוריה דורשת מישראל להחזירה לידיה.
סכסוך נוסף נובע מדרישת סוריה שטוענת לגבול טריטוריאלי של 35 מיילים ימיים (64.8 קילומטר) מחוף הים תיכון שלה למים.
עם זאת, בשנת 2003, סוריה הכריזה באופן חד צדדי על האזורים הימיים האלה כשלה, למרות שלפי חוק האומות המאוחדות מותר רק 12 מיילים הימיים מהמים.
גאודה (המאה ה-2 לפנה"ס) היה נסיך נומידי, בנו של מסטנבל , ואחיו למחצה של יוגורתה.
לאחר מלחמת יוגורתה הפך למלך נומידיה, בנו היה היימפסל השני, ונכדו היה יובה הראשון.
גאודה היה בנו של מסטנבל , שהיה בנו של מסיניסה.
מלבד מסטנבל למסיניסה נולדו עוד שני ילדים, גולוסה, ומיקיפסה.
למסטנבל היה בן נוסף לא חוקי בשם יוגורתה.
אולם מסטנבל וגולוסה מתו ממגפה, ומיקיפסה תפס את השלטון ואימץ את יוגורתה.
לאחר מותו של מיקיפסה, חלקו את הממלכה אדהרבעל, היימפסל, ויוגורתה.
אולם יוגורתה נפטר משני שותפיו, והפך למלך היחיד של נומידיה.
הוא פתח ברצח שיטתי של קרובי משפחתו, גאודה ניצל ככל הנראה משום שבגלל מצבו החולני לא נחשב לאיום.
יוגורתה גם הסתכסך עם הרפובליקה הרומית, מה שהוביל למלחמת יוגורתה.
במהלך המלחמה, הציע גאודה למצביא הרומאי קווינטוס קאיקיליוס מטלוס להכתיר אותו כמלך נומידיה ולהעניק לו משמר של פרשים רומאים.
מטלוס סירב בנימוק שגאודה אינו מלך ומשמר כזה יהווה עלבון לפרשים רומאים.
גאודה היה ממורמר מסירוב זה.
ניצל זאת אחד מקציניו של מטלוס גאיוס מריוס, שרצה להיבחר לקונסול ולהחליף את מטלוס בפיקוד.
הוא שכנע את גאודה להפיץ שקרים על מטלוס, ופרסם ברומא שמטלוס מעכב את המלחמה יותר מדי.
בתמורה הבטיח מריוס לגאודה להפוך אותו למלך נומידיה.
לאחר המלחמה הוא אכן קיים את הבטחתו ומינה את גאודה למלך של ממלכה מצומצמת שנותרה לנומידים.
גאודה מלך משנת 105 לפנה"ס עד שנת 88 לפנה"ס.
בנו היימפסל השני, ונכדו יובה הראשון, ימלכו אחריו.
צרפת היא אחת המדינות הגדולות במרכז מערב אירופה.
גבולותיה הימיים הם האוקיינוס האטלנטי והים התיכון, במערב מפרץ ביסקאיה, בצפון תעלת למאנש והים הצפוני.
לצרפת יש גם שטחים בדרום אמריקה, איי הקריביים, והאוקיינוס ההודי.
צרפת גובלת עם המדינות: בלגיה, לוקסמבורג, גרמניה, שווייץ, איטליה, מונקו, ספרד ואנדורה.
שטחה האירופי נקרא שטחה צרפת המטרופוליטנית, הכולל גם את האי קורסיקה, והוא 545,630 קמ"ר (פי 23 משטחה של ישראל).
כיום ומאז תקופת המהפכה הצרפתית ב-1789, 22 חבלי המדינה חולקו ל-101 מחוזות צרפת ומתוכם 5 מעבר לים.
בצפון ובמערב המדינה: מישורים וגבעות, בדרום ובמזרח: רמות והרים.
לצרפת שטחים מישוריים רבים ומעט שטחים הררים כגון האלפים.
קו החוף של צרפת מפורץ ומישורי.
לצרפת יש איים וחצאי איים רבים ונהרות רבים שנוצרים מההרים המושלגים של צרפת.
יותר ממחצית שטח הארץ נמוך מ-250 מ' מעל פני הים, ופחות מרבע יכול להיחשב כארץ הרים.
בצרפת נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר באיחוד האירופי.
יש בה גם מערכת נהרות נרחבת הכוללת את הלואר, הגארון, הסן והרון, שמפריד בין רכס ההרים המרכזי לאלפים וזורם לים התיכון בנקודה הנמוכה ביותר במדינה, הקאמארג.
החלק המערבי והמרכזי מיוערים מאוד, ויש בו מפעלים הידרואלקטריים, מקומות מרפא ואתרי ספורט חורף.
האקלים בצרפת מתחלק לשניים: בדרום-מזרח האקלים הוא ים-תיכוני (בקיץ יבש וחם, ובחורף לח), ובצפון המדינה האקלים הוא קר ולח (הרבה גשמים ולעיתים הטמפרטורות צונחות בחורף אל מתחת לאפס).
בהרים כמות המשקעים גבוהה ובאזורים אחרים בינונית (600-500 מ"מ).
בחורף בהרים קר מאוד, ופסגות ההרים הגבוהים מכוסות שלג כל ימות השנה.
החורף היא עונת הגשם העיקרית.
רכס הרי הפירנאים - רכס הרים המפריד את חצי-האי האיברי מאירופה ומהווה גבול בין ספרד לצרפת, במרכזם נמצאת הנסיכות אנדורה.
אורך הרכס הוא 430 קילומטרים והפסגה הגבוהה ביותר שלו נמצאת באנטו (גובה של 3,404 מטרים).בשטחו הצרפתי מגיע רכס הפירנאים עד לגובה של כ 2,884 מטרים.
הרי הפירנאים מושלגים בתקופת החורף ומהווים אתר תיירות פופולרי בקרב חובבי הסקי, וכוללים גם פארקים ושמורות טבע בשיטחם.
רכס מאסיף סנטרל (Massif central) - רכס וולקני, הנמצא במרכז-דרום צרפת ומכסה 15% אחוז משטחה.
מתנשא לגובה של 1,886 מטרים והוא נחשב לרכס הנמוך ביותר מבין רכסי צרפת אך המגוון ביותר בצרפת מבחינה אקלימית.
רכס הרי האלפים - בדרום-מזרח צרפת מתחיל רכס האלפים האדיר שאורכו כ-1,000 קילומטרים, הממוקם על פני שבע מדינות.
פסגתו הגבוהה ביותר של רכס האלפים, פסגת מון בלאן, שוכנת בגבול צרפת-איטליה וגובהה 4,808 מטר.
הרי האלפים הם המוצא לנהרות רבים בצרפת ובמרכז אירופה.
הרי יורה - רכס המתרומם כלפי גבולות שווייץ ואיטליה עם צרפת.
הוא נמוך מהרי האלפים ומגיע לגובה ממוצע של כ־600 מטרים.
בשטחו יערות, מצוקים, ומסלולי טיול רבים.
נהר הלואר- הנהר הארוך ביותר בצרפת (1,013 ק"מ), ניקוזו מכסה 20% משטחה של צרפת.
מוצאו הוא מאזור הסון והוא נשפך למפרץ ביסקאיה בסן נאזר.
נהר הסן - הנהר השני באורכו בצרפת והעיקרי בצפון צרפת והוא אחד מנתיבי המסחר העיקריים של האזור וגם נחשב לאתר תיירות שכיח בצרפת.
מתחיל במחוז דיז'ון, חוצה את העיר פריז, ממשיך דרך נורמנדי ונשפך לתעלת למאנש.
אורכו 780 קילומטרים וגובהו כ-471 מטרים מעל פני הים.
נהר הרון - מגיע מהאלפים בשווייץ, עובר בין שני הרכסים של האלפים הצרפתיים ונשפך אל הים התיכון באזור מרסיי.
נהר הריין - מקורו באלפים הברניים והוא נחשב לנהר הארוך ביותר במערב אירופה.
הריין עובר דרך מספר מדינות ובהן שווייץ, ליכטנשטיין, אוסטריה והולנד ונחשב לגבולה של צרפת עם גרמניה לפני שהוא ממשיך בדרכו צפונה אל הים הצפוני.
קטר ממוקמת בחצי האי ערב אשר בדרום מערב אסיה, קטר גובלת במפרץ הפרסי, בערב הסעודית ובקרוב תסתיים בנייתו של גשר הצפוי לעבור בין קטר לבחריין ויהווה חיבור יבשתי ביניהן.
שטח כללי - 11,586 קילומטרים מרובעים.
אדמה - 11,586 קילומטרים מרובעים
נקודת שפל - 0 מטרים (המפרץ הפרסי)
נקודת שיא - 103 מטרים (קוריאן אבו אל באול)
עם ערב הסעודית - 65 קילומטרים.
קו החוף - 563 קילומטרים.
טריטוריית הים - 12 מיילים ימיים
אוצרות הטבע בקטר כוללים, מתכות, שמנים, ובעיקר נפט וגז טבעי.
אדמה בעלת יבול תמידי: 0%
חלקיה הגאוגרפיים של קטר הם מעגלים, מהחוץ לפנים מכיוון שקטר היא חצי אי.
המעגל החיצוני - רצועת חוף שאורכה 563 קילומטרים, רוב אוכלוסיית קטר מתגוררת במעגל החיצוני והערים הגדולות של קטר נמצאות בו: דוחה, אל-ח'ור, א-דעאין, לוסייל ואום סלאל מוחמד.
המעגל האמצעי - אזור מדברי נמוך, קצת יותר חם מרצועת החוף, העיר הגדולה היחידה באזור זה היא א-ריאן.
המעגל הפנימי - אזור מדברי בגובה של מאה מטרים, באזור זה קיימים רק כפרים קטנים ולא ידועים של כ-1,000 איש בכל אחד מהם.
קוריאה הצפונית שוכנת במזרח אסיה, בחציו הצפוני של חצי האי הקוריאני.
המדינה חולקת גבול יבשתי עם שלוש מדינות; בצפון נהר יאלו ונהר טומן מפרידים בינה לבין סין, ובצפון מזרח נהר טומן מפריד בינה לבין רוסיה.
בדרום שוכנת קוריאה הדרומית, כאשר בין שתי המדינות חוצץ האזור המפורז הקוריאני.
הים הצהוב ומפרץ קוריאה שוכנים מעבר לחופה המערבי של המדינה, ומעבר לחוף המזרחי שוכנים מפרץ קוריאה המזרחי וים יפן, אשר כינויו השגור בפי הצפון קוריאנים הוא ים קוריאה המזרחי.
רוב שטחה היבשתי של קוריאה הצפונית הוא סדרה של רכסי הרים בינוניים בשילוב עם גבעות גבוהות, אשר מופרדים האחד מהשני על ידי עמקים צרים ועמוקים.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא הר פאקטו, הממוקם לאורך גבולה הצפוני של המדינה עם סין ומתנשא לרום של 2,744 מטרים מעל פני הים, בעוד שהנקודה הנמוכה ביותר במדינה היא גובה פני הים הנושק לחצי האי משני עבריו.
בעוד שהחוף המערבי של קוריאה הצפונית מתאפיין באזור מישורי יחסית, החוף המזרחי של המדינה מתאפיין במישורים צרים המסתיימים ברכסי הרים.
בדומה לקוריאה הדרומית, עשרות איים קטנים נושקים לקו החוף המערבי של המדינה.