tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, בין היתר על רקע מחלוקות בנוגע לסוגיית העבדות.
לאחר ניצחון מדינות האיחוד, שהתנגדו לעבדות, בוצעו מספר רפורמות, ובראשן התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, בו נאסרה העבדות, והתיקון ה-14 שאושר ב-1868 במטרה לעגן שוויון זכויות לאזרחי ארצות הברית, בהם השחורים ששוחררו מהעבדות.
במקביל, הקים הקונגרס את המשרד לפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות, שעסק בין היתר בשילוב העבדים המשוחררים בחברה.
לאחר סיום תקופת השיקום, ב-1877, ניתנה למדינות השונות יד חופשית בפרשנותן את התיקון ה-14 ויישום עקרון השוויון שנקבע בו.
חוק מוריל מ-1862, שהבטיח מימון פדרלי להשכלה הגבוהה תוך מתן אוטונומיה למדינות לגבי אופן המימון, תוקן ב-1890 באופן שאפשר חינוך נפרד, כל עוד מקפידים על שוויון במשאבים הניתנים לבתי הספר.
בעקבות התיקון הקימו 17 ממדינות ארצות הברית מוסדות המיועדים לשחורים בלבד.
במספר פסקי דין שניתנו בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי דוקטרינת "נפרד אך שווה" אינה סותרת את התיקון ה-14. בפסק דין פלסי נגד פרגוסון (1896) אושר חוק שנחקק בלואיזיאנה שהקצה קרונות רכבת נפרדים לשחורים וללבנים.
בפסק דין קאמינג נגד מועצת החינוך של מחוז ריצ'מונד (1899) אושר העיקרון גם לגבי בתי ספר.
בפרשת ברי קולג' נגד קנטקי (1908) אישר בית המשפט העליון חוק שאסר במפורש על הקמת בתי ספר מעורבים.
אף שדה יורה כל שירות שניתן ללבנים ניתן גם לשחורים (בנפרד), בפועל איכות השירותים שניתנה לשחורים הייתה ירודה משמעותית, ולא היה שוויון בהקצאת המשאבים לשירותים השונים.
רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופים, לפעמים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלמכור לשחורים.
ביטול ההפרדה הגזעית שהתאפשרה הודות לדוקטרינת "נפרד אבל שווה" הייתה אחד מיעדיה המרכזיים של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
בקיעים ראשונים בדוקטרינה התגלו ב-1950, בפסק דין שניתן בפרשת סוויט נגד פיינטר.
תושב שחור של טקסס בשם הימן מריון סוויט ניסה להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, אך בקשתו נדחתה בשל גזעו.
באותה העת לא היו בתי ספר למשפטים המיועדים לשחורים בטקסס, וסוויט פנה לבית המשפט.
בית המשפט בטקסס התמהמה בהחלטתו, מה שאפשר למדינה להקים בינתיים בית ספר למשפטים המיועד לשחורים ביוסטון (אוניברסיטת טקסס הדרומית), ותביעתו של סוויט נדחתה.
בית המשפט לערעורים דחה את ערעורו, ובית המשפט העליון של טקסס לא אפשר לו להגיש ערעור נוסף.
משכך, פנה סוויט לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביטולה הסופי של הדוקטרינה הגיע בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. בעידודה של התנועה לזכויות האזרח, הגישו 13 הורים שחורים מהעיירה טופיקה שבקנזס תביעה נגד מועצת החינוך של העיירה, בדרישה לאפשר לילדיהם ללמוד בבית ספר קרוב יותר לבתיהם, אף שיועד רק ללבנים.
בניגוד לפרשת סוויט, ההורים לא טענו כי התנאים בבית הספר לשחורים פחות טובים מאשר בבית הספר ללבנים, אלא כי עצם ההפרדה מהווה אפליה.
בית המשפט בקנזס דחה את התביעה בהסתמכו על הלכת פלסי, ועל סמך העובדה כי אכן ניתנים שירותים שווים בשני בתי הספר.
בבית המשפט העליון, בו אוחד הדיון עם מקרים דומים שעלו בדלאוור, דרום קרוליינה ווירג'יניה, נהפכה ההחלטה.
נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, קיבל את טענות התובעים, ופסק כי "חינוך נפרד מפלה מעצם טיבו".
בכך, קבע בית המשפט כי דוקטרינת "נפרד אבל שווה" מנוגדת לתיקון ה-14 לחוקה, ולפיכך אינה חוקתית.
יישום פסק הדין נתקל בתחילה בקשיים, שכן מדינות רבות סירבו לקבל את ההחלטה.
המאבקים בעניין הגיעו לשיאם במשבר ליטל רוק ב-1957, לאחר שמושל ארקנסו הורה למשמר הלאומי למנוע את כניסתם של תשעה תלמידים שחורים לבית ספר תיכון בליטל רוק.
רק לאחר שהנשיא דווייט אייזנהאואר שלח כוחות צבא לבית הספר התאפשרה כניסתם.
לאחר מתן פסק הדין בעניין בראון ניתנו פסיקות נוספות בהן פסל בית המשפט העליון הפרדות גזעיות.
בין היתר, בפסק הדין בעניין בראודר נגד גייל (1956), שניתן על רקע חרם האוטובוסים של מונטגומרי והרשעתה של רוזה פארקס בכך שסירבה לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן, נאסר על הפרדה גזעית בתחבורה ציבורית.
בפרשת לאבינג נגד וירג'יניה (1967) פסל בית המשפט העליון חוק של מדינת וירג'יניה שאסר על נישואים בין-גזעיים.
המחוקק האמריקני נתן אף הוא את דעתו לסוגיה, וב-1964, לאחר מאבק ממושך, נחקק חוק זכויות האזרח (1964), שבין היתר אסר על הפרדה גזעית בשירותים הניתנים לציבור הרחב.
נַפְקָא מִנַּהּ (בארמית: יוצא ממנה) הוא מונח למדני שגור בתלמוד שמשמעותו היא הפקת השלכה מעשית מדיון רעיוני.
פעמים רבות במהלך דיון הלכתי נשאלת השאלה "לְמַאי נַפְקָא מִנַּהּ?" - "לְמה נפיק מזאת?", או במילים אחרות, "מהי ההשלכה המעשית?".
הביטוי חדר לשפה המשפטית, ובהטיותיו השונות הפך לשגור בתחומים שונים.
השימוש במונח בהקשרו התלמודי מבוסס על ההנחה שלדברי התנאים והאמוראים יש תכלית מעשית, ולכן למה שנכתב במשנה ובתלמוד צריכה להיות "נפקא מינה" - השלכה מעשית.
כך גם בדיונים הלכתיים למדניים, כאשר עולים ספקות או צדדים שונים להסביר מושג כלשהו, נהוג לבדוק את הנפקא מינה שבין שתי האפשרויות; כלומר באלו מקרי-קצה יבוא ההבדל שבין האפשרויות לידי ביטוי מעשי.
לעיתים מופיעה בתלמוד השאלה "במאי פליגי" - "במה הם חולקים"?
שבניגוד לתמיהה אודות ה"נפקא מינה", מטרתה היא לברר מהו שורשה הרעיוני של המחלוקת (למשל, מה ההבדל בין שני הגישות, ומה גרם להם להיות חלוקים בדעותיהם.
כלומר לא ניתן דגש על הנפקות המעשית אלא על הגורמים למחלוקת).
ניתן למצוא מופעים רבים לביטוי, הן בתלמוד והן בדיונים הלכתיים שונים.
משנה המובאת בתלמוד במסכת בבא מציעא, פוסקת כי אדם המוצא "כלי אנפוריא" אינו חייב להשיב אותם לבעליהם.
הגמרא מסבירה מהם כלי אנפוריא: כלומר, כלים חדשים שלבעליהם עדיין אין היכרות מספקת כדי לזהותם.
בתגובה לכך התלמוד תמה על הצורך של המשנה לפרט את הדין הזה; אם אלו כלים שאין בהם סימן מובהק, מאי נפקא מינה?
כלומר - הרי כל כלי שאין בו סימן אין חובה להשיבו, אם מדובר בכלי אנפוריא ואם לאו, אם כן מהו הדין היוצא מהפירוט אודות כלי אנפוריא?
בתשובה לכך הגמרא מסבירה שהדין הנוסף הנלמד כאן הוא שכלים חדשים כאלה אין חובה להחזיר אפילו לאדם אמין, בעוד את יתר המציאות חובה להחזירם אם אדם אמין מזהה אותן כשייכות לו.
נפרובלסטומה, או הגידול על שם וילמס (באנגלית- Wilms' tumor; על שם מנתח גרמני בשם ד"ר מקס וילמס שתיאר זאת לראשונה), הוא גידול סרטני בכליות אשר לרוב מתרחש אצל ילדים, ובאופן נדיר אצל מבוגרים.
מדובר בסוג של סרטן אשר מגיב טוב מאוד יחסית לטיפול, עם שיעור הישרדות של כ-90% למשך חמש שנים.
הגידול על שם וילמס הוא אחד מהגידולים העיקריים אצל ילדים.
הגיל הממוצע בעת האבחנה הוא 3 שנים, ו-80% מן המקרים מתגלים לפני גיל 5 שנים.
קיימת הופעה של הגידול גם בעשור השני לחיים, אולם היא נדירה.
לעיתים הגידול משפחתי, במקרים אלו יופיע הגידול בגיל צעיר יחסית, ויהיה קיים שיעור גבוה של פגיעה בשתי הכליות.
בחלק ניכר מהחולים מופיע הגידול באסוציאציה למומים מולדים.
למשל- Wagar syndrome (הכולל בנוסף לגידול גם אנאורידיה, אנומליות גניטואורינריות ופיגור שכלי), תסמונת Beckwith Wiedemann ותסמונות נוספות.
מרבית הנפרובלסטומות הן אונילטרליות (כלומר מתרחשות בכליה אחת בלבד).
פחות מ-5% מהמקרים הם בשתי הכליות.
הגידול עטוף לרוב בקפסולה ולא חוצה את קו האמצע של הבטן.
במקרים של גרורות, הן בדרך כלל לריאות.
במידה ויש קרע (rupture) בגידול, יש סכנה לאיבוד דם ולפיזור פריטונאלי של הגידול בבטן.
במקרים כאלו יש צורך דחוף בניתוח.
מבחינה פתולוגית, הגידול מכיל שלושה אלמנטים:
הגידול לוחץ על שכבת הפרנכימה של הכליה.
המרכיב המזכימטי של הגידול יכול להכיל תאים בעלי דיפרנציאציה רמבומייואידית.
המרכיב הרמבומייואידי יכול כשלעצמו להראות סימנים לממאירות (Rhabdomyosarcomatous wilms).
באופן כללי, הגידול על שם וילמס יכול להיות מסווג לשתי תתי קבוצות בהינתן הממצאים הפתולוגיים:
גידול בדרגת מיון גבוהה או favorable
גידול אנפלאסטי (כולל תאים אנאפלאסטיים).
את מידת התפשטות הגידול מחלקים ל-5 דרגות:
stage 1- הגידול מוגבל לכליה וניתן לכריתה בשלמותו.
stage 2- הגידול התפשט מחוץ לכליה, אך ניתן לכריתה בשלמותו.
stage 3- פיזור מקומי של הגידול לבטן.
stage 4- מופיעות גרורות המטוגניות רחוקות (השכיח לריאות), כבד, עצמות, מוח.
stage 5- הגידול קיים בשתי הכליות.
התופעה השכיחה, המופיעה בכ- 80% מן המקרים, היא קיום של מסה בבטן (גוש בבטן).
לעיתים קרובות, ללא תלונות נוספות.
אצל 50% מן הילדים יש גם כאבי בטן, וייתכנו הקאות וחום.
בכ- 25% מן המקרים יש יתר לחץ דם (עקב רמת רנין גבוהה הנובעת מאיסכמיה כלייתית הנובעת מלחץ של הגידול על עורק הכליה).
בחלק מן המקרים יש סינדרומים פרה-נאופלסטיים- כגון עליה בהפרשת אריתרופוייטין, עליה בהפרשה של ACTH והופעה של היפוגליקמיה.
בכ- 25% מן המקרים מופיעה המטוריה מיקרוסקופית או מקרוסקופית (דם בשתן).
מלבד בדיקה גופנית אשר מצביעה במרבית המקרים על קיום של מסה בטנית, ניתן לערוך בדיקות מעבדה ובדיקות הדמיה.
פיילוגרפיה תוך ורידית יכולה להדגים בכ- 80% מן החולים קיום של מסה תוך כלייתית.
האבחנה המבדלת כולל בעיקר: הידרונפרוזיס (אגן כלייתי מורחב), ציסטות כלייתיות, או גידולים אחרים שהם בעיקר נוירובלסטומה ונפרומה מזובלסטית.
יש לערוך אולטראסאונד על מנת לאבחן, ולעיתים גם ארטריוגרפיה ובדיקות הדמיה אחרות.
לאחר מכן יש לקחת ביופסיה מהגידול.
הטיפול בגידול הוא כריתה כירורגית, גם אם יש גרורות ריאתיות.
במקרים מסוימים ניתן אף לכרות גרורות בריאות ובכבד.
הניתוח כולל כריתה של הגידול ושל הכליה, וכן חיפוש גרורות בכבד, בבלוטות הלימפה ובכליה השנייה.
אם הגידול הוא דו-צדדי (בשתי הכליות) יש לבצע כריתה חלקית (כריתת יתד) בכליה הפחות מעורבת, ולאחר מכן הקרנה למקום.
הפרוגנוזה תלויה בגיל ההופעה של הגידול, בסוג ההיסטולוגי ובמידת הסטייג'ינג.
בדרך כלל, שנתיים ללא מחלה פירושם הבראה.
90% מהחולים בסטייג' 1 ועד גיל שנתיים יישארו בחיים, ו־80% בשלב 1 במידה והם מעל גיל שנתיים.
הפרוגנוזה לשלבים 2 ו-3 היא כ־80% בכל גיל.
בכל מקרה של חזרת המחלה, הפרוגנוזה היא גרועה.
במקרים כאלו מנסים לשפר את ההישרדות על ידי השתלת מח עצם אוטולוגית.
נפקדות היא מונח צבאי-שלישותי בצבא, המיוחס לחייל אשר מבצע עבירת היעדרות משירות שלא ברשות עד מניין ימים מסוים.
לפיכך, נפקדות מהווה שלב מקדים להפיכת החייל המבצע עבירה זו לעריק.
המונח "נפקדות" נקבע בפקודות הצבא, וזאת על מנת לבצע הפרדה בין חיילים עריקים לבין חיילים נפקדים ולאופן הטיפול בהם.
במדינת ישראל נוהג גיוס חובה, שאינו נעוץ רק בצורך ביטחוני אלא גם באתוס של צבא הגנה לישראל כצבא העם.
על-פי אידיאל זה, תפקיד השירות הצבאי להוות בין היתר "כור היתוך", במסגרתו מגויסים נערים מכל שכבות האוכלוסייה ומשתלבים בחברה ובצבא.
התפיסה הנוהגת היא אפוא שאידיאל זה, מצריך את העמדתם לדין של חיילים שאינם מתייצבים לשירות ולא קיבלו פטור חוקי, בין אם באמצעות השתמטות או באמצעות עזיבת הצבא במהלך שירות פעיל.
לצורך הגשמת אידיאל זה, מעמיד צה"ל מדי שנה כ-1,300 נעדרים מן השירות לדין פלילי, מה שמביא אותם להשתחרר מן הצבא עם רישום פלילי.
החל מ-2019, חלקם ישתחררו מהצבא עם רישום פלילי מופחת, המקביל בהשלכותיו לתוצאת אי-הרשעה בבית משפט אזרחי.
קובע: "חייל שנעדר משירותו בצבא, או מהמקום שהוא חייב כדין להימצא בו אותה שעה, דינו - מאסר שלוש שנים, אלא אם הוכח כי היה לו היתר או הצדק סביר אחר לכך".
מכאן, שמבחינה משפטית, ההתייחסות לעבירת ההיעדרות ולחומרתה היא אך ורק מבחינת מניין ימי ההיעדרות ללא הבחנה האם מדובר בחייל נפקד, או בחייל עריק.
לאור זאת, ועל בסיס חוק השיפוט הצבאי, נכתבו שתי פקודות מטכ"ל המתייחסות לעבירת היעדר מן השירות שלא ברשות; פ"מ 31.0513: "היעדרות משירות סדיר" ופ"מ 31.0521: "היעדרות משירות מילואים".
פקודות אלו מגדירות מהו נפקד, מהו עריק ומהו אופן הטיפול בכל אחד מן המקרים הללו.
על פי פ"מ 31.0513 "היעדרות משירות סדיר" ופ"מ 31.10.21 שעניינה "היעדרות משירות מילואים", נפקד הוא אחד מאלה:
חייל שנקרא להתייצב לשירות, ולא התייצב במועד שנקבע;
חייל שעזב את יחידתו, או את תפקידו ברשות, אך לא חזר בזמן;
חייל שלא נמצא במקום שהיה צריך להימצא בו באותו זמן, לרבות חייל שיצא מן הארץ ללא קבלת היתר על-פי פקודות הצבא;
חייל שנשלח מיחידתו ליחידה אחרת ולא התייצב ביחידה החדשה במועד אשר נאמר לו.
בנוסף לטיפול המשמעתי (להלן), מגדירות פ"מ את יחסו של צה"ל לחייל הנפקד:
חייל נפקד יישפט, למעט במקרים חריגים במיוחד, בדין משמעתי ולא בבית דין צבאי.
כלומר, לא יהיה לחובתו רישום פלילי, שכן רק בית הדין הצבאי יכול לגרום לרישום כזה.
חייל נפקד ימשיך לקבל שירותי רפואה מגורמי הרפואה של צה"ל באופן מלא ואף יוכל להיות מסופח ליחידת קישור רפואית (יק"ר), או למתקן אשפוז אם יהיה בכך צורך.
בפקודות צה"ל מחולקת הנפקדות לשני סוגים - נפקדות של עד 24 שעות ונפקדות של מעל ל-24 שעות.
נפקדות של עד 24 שעות
נפקדות של עד 24 שעות היא מצב בו חייל נעדר משירות שלא ברשות, לתקופה שלא עולה על 24 שעות החל מרגע תחילת היעדרותו.
חייל, אשר חזר ליחידתו לאחר היעדרות של עד 24 שעות יטופל משמעתית פי כללי דין משמעתי בצה"ל ועל פי פ"מ 31.0513 "היעדרות משירות סדיר, או על פי פ"מ 31.10.21, שעניינה "היעדרות משירות מילואים".
בנוסף לטיפול המשמעתי, מגדירות הפ"מ הנ"ל את יחסו של צה"ל לחייל, המבצע נפקדות של עד 24 שעות:
חייל, אשר יורשע בעבירה של היעדר מן השירות שלא ברשות של עד 24 שעות, לא תיחשב תקופת היעדרותו כתקופה בלתי נמנית שלילית (מכונה גם תב"ן שלילי).
כלומר, לא יהיה עליו לשרת את הזמן בו נעדר שלא ברשות בנוסף לתקופת הזמן אליה גויס מלכתחילה וזאת בניגוד לחייל, אשר ביצע נפקדות של מעל 24 שעות.
לא תוקפא משכורתו הצבאית של החייל, כמו גם תשלומים נוספים להם הוא זכאי במהלך תקופת היעדרות זו.
כלומר, החייל ימשיך לקבל את משכורתו וכלל התשלומים להם הוא זכאי גם במהלך היעדרותו וזאת בניגוד למצב בו חייל ביצע נפקדות של מעל 24 שעות.
נפקדות של מעל 24 שעות
נפקדות של מעל 24 שעות היא מצב בו חייל נעדר משירות שלא ברשות לתקופה העולה על 24 שעות ועד לזמן בו הוא מוכרז כעריק.
הפקודות המעודכנות ביטלו את סטטוס "עריק ביחידה" והגדירו מחדש את מניין הימים להכרזת עריקות.
על פי הפקודות המעודכנות, נקבע כי חייל בשירות סדיר יוכרז על ידי רשויות הצבא כעריק לאחר 21 ימים ולא 45 ימים, כפי שבוצע עד כה.
חייל בשירות מילואים יוגדר כעריק החל מהיום ה-15 או ה-21 להיעדרותו (בהתאם לכתוב בפ"מ שעניינה היעדרות משירות מילואים).
חייל שחוזר מנפקדות של מעל 24 שעות, יטופל משמעתית על פי חוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955 או פ"מ דין משמעתי בצה"ל.
האופן שבו צה"ל מפרש את עבירת ההיעדר מן השירות שם אותה במתח מול עבירת סירוב הפקודה.
נכון להיום, ניתן להרשיע חייל בדין משמעתי בגין היעדר מן השירות גם אם סירב לבצע את תפקידו או שלא נכח בדיוק באותו המקום בו הוא אמור להיות, גם אם עדיין נכח בבסיס.
בפסיקת בתי הדין נקבעו הלכות רבות בעניין היעדר מן השירות:
ראשית נקבע כי אין דינו של יום הגיוס בצרפת כדין שירות חובה במדינה זרה הפוטר מחובת שירות.
בפסק הדין, טען הנאשם כי משבאופן פורמלי מדובר בגיוס, הרי שהוא פטור משירות נוכח האמנות הבינלאומיות עליהן ישראל חתומה.
באותו העניין בו נקבעה ההלכה, זוכה בסופו של יום החייל בעקבות ערעורו לבית המשפט העליון, אך זאת מבלי לקבוע מסמרות לגבי ההלכה בנושא.
בין היתר, התביעה ביטלה את כתב האישום נוכח הערות השופט חנן מלצר, והחייל זכה לפטור משירות מנסיבות אישיות.
על-פי הודעת דובר צה"ל, "לא ניתן ללמוד מתוצאות מקרה זה על מדיניות הצבא ביחס לחובת השירות בצה"ל של אזרחים בעלי אזרחות כפולה ישראלית וצרפתית".
עוד נקבע כי שמשמגיע הנער לגיל 17, הרי שהגירתו מן הארץ, הגם שפעמים רבות יחד עם הוריו, הופכת אותו למי שהשתמט מגיוס.
בעבור מי שלאחר התייצבותו היגר עם הוריו מחוץ לישראל, הרי שההיעדרות הארוכה נתפסת כגורם המחמיר את הפגיעה בערך המוגן, ולא כניתוק הזיקה לארץ.
כך, למשל, בע/3,8/14 התובע הצבאי הראשי נ' יצחק אבו (2014) דובר על מי שלאחר התייצבותו חי באמריקה כ-9 שנים מגיל 18 בהשפעת אימו.
הלה הורשע בעריקה לפי סעיף 92 לחוק השיפוט הצבאי, הגם שהיה גרוש עם ילדים ובא ארצה בעקבות גרושתו כדי לבקר את ילדיהם המשותפים.
הנאשם נשפט ל-15 חודשי מאסר, הגם שבת זוגו בארצות הברית הייתה בהיריון מתקדם ושלרשותו חובות כבדים ורקעו דל.
בין היתר, נטען כי לנאשם תפיסה שלילית לגבי חובת הגיוס.
מתחם הענישה במקרים אלו הועמד על 12–18 חודשי מאסר לריצוי בפועל.
בפסק הדין בעניין מאיר בלוי, קבע בית הדין לערעורים כי דרך המלך להמצאת צו הגיוס היא בדואר רשום ולא בטלפון.
עוד נקבע כי חרף פסילת צו הפוקד האישי, הרי שהנאשם הורשע בעבירה מכח "צו הפוקד הכללי", לפיו כל יוצא-צבא (מונח בחוק שירות ביטחון המתייחס למי שהגיע לגיל הגיוס) מחויב בגיוס עם הגיעו לגיל המתאים.
בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ דחה על הסף את טענתו של מי שנעדר מהשירות כי יש לבטל את כתב האישום נוכח העובדה שהוא אב, נוכח אפליה במדיניות ההעמדה לדין ביחס לנשים, להן נוהגת התביעה הצבאית לבטל את כתבי האישום באם ילדו.
בעניין ע"מ/11/19 טור' ארז עזרן נ' התובע הצבאי הראשי (2019), נדחתה טענת הנאשם כי יש להותירו במעצר בפיקוח אלקטרוני.
הנאשם טען כי לבית הדין הצבאי סמכות טבועה להורות על מאסר בפיקוח אלקטרוני, ובית הדין קבע כי הוא מותיר סוגיה זו בצריך עיון, שכן במקרה הקונקרטי ממילא אין הצדקה לכך.
הקושי בהחלת הסדר מעצר מעין זה נעוץ בהיעדרו של הסדר זה בחוק השיפוט הצבאי מחד, ולשונו של חוק המעצרים מאידך.
חוק המעצרים מגדיר את המעצר בפיקוח האלקטרוני כחלק מתוכנית, המוגבלת במשאבים, ומצויה באחריות שירות בתי הסהר והמשרד לביטחון פנים, כהוראת שעה.
ההגנה ביקשה מנגד להיבנות מחוק יסוד כבוד האדם וחירותו וכן מסעיף 460 לחוק השיפוט הצבאי, שלפיו "בכל עניין של סדרי דין שאין עליו הוראה בחוק זה או בתקנות שהותקנו לפיו, ינהג בית דין צבאי בדרך הנראית לו הטובה ביותר לעשיית משפט צדק".
בע/111/07 טור' דניס סמורגונסקי נ' התובע הצבאי הראשי (2007), עמד בית הדין על היחס בין סעיף 12(א) לבין סעיף 20 לחוק שירות ביטחון.
נקבע כי במניין התקופה הנקובה בסעיף 12(א), שבמהלכה יש לקבוע את הכושר לשירות, יבואו גם הימים שבהם נתון המגויס במשמורת הצבא, כעציר או כאסיר.
בית הדין הוסיף וקבע כי אם חלפה תקופת שלושים הימים לקביעת הכושר ולא הוארכה על ידי הגורם המוסמך יש לשחרר את האדם משירות (והוא אינו רשאי לעשות בהקשר זה דין לעצמו) והרשויות יכולות לשוב ולנקוט הליכים לגייסו בדרך המלך, ולא בנתיבו של סעיף 12(א).
התאמת פרופיל 21 נפשי אינה מביאה לביטול כתב אישום או זיכוי מן העבירה, אלא רק משפיעה על מידת העונש.
כמו כן, באופן שכיח בתום תקופת המאסר מותאם לחיילים פרופיל הפוטר אותם משירות.
כן נקבע כי התאמת פרופיל זה לא מאיינת את עילות המעצר, משעילת המעצר של חשש מהימלטות מהדין טבועה בעבירה מניה וביה.
באופן כללי, טעמים כלכליים, סוציאליים והסתגלותיים אינם פוטרים מחובת השירות.
עם זאת, ההנמקה לכך אינה במונחי פגיעה בביטחון אלא מטעמי פגיעה בשוויון.
כך, למשל, בת 25 שהוריה גרושים, אין לה קשר עם אביה ואמה, שקועה ברוסיה בחובות כבדים, נכלאה לארבעה חודשים במעמד של חיילת בודדה.
היא הוחזקה בבידוד ותחת השגחה עקב מצב נפשי קשה ובתום מאסרה נקבע לה פרופיל 21. במשפטי הסרבנים (ישראל, 2003), התביעה הצבאית אף ביקשה להשוות בין הסרבנים לבין אנשים בעלי מצוקות הסתגלותיות או חומריות, על-מנת להקהות את עוקץ טענתם.
ישנן שאלות משפטיות נוספות בנושא שטרם נידונו.
כך, מעמדה של עבירת ההיעדר מן השירות כעבירה מחדלית והנובע מכך טרם נידון, וכן נמנעו עד היום מלהעלות טענה לפיה מערך השוויון דווקא נובע כי אין לגייס אדם, שכן השירות מכביד עליו יותר באופן איכותי שונה מאחרים.
הצבא מכנה את ההליכים הללו "הליכים שיקומיים", שכן הטיפול בבעיות העומדות בבסיס היעדרות החיילים מן השירות נתפסת על-ידו "שיקומי", משההיעדרות מן השירות היא עבירה פלילית.
נכון לאפריל 2020, נבחנו 510 מועמדים להליכי שילוב ו-454 מהם החלו משתלבים בפרויקט.
118 חיילים סיימו את ההליך בהצלחה, 85 נשרו ו-251 עודם נבחנים.
במסגרת הליכי השילוב, עריק או משתמט שנעצר או הסגיר את עצמו, ותקופת היעדרותו מצדיקה ככלל העמדה לדין פלילי - יוכל לבקש להשתלב ב-"הליך שילוב".
ככלל, הליך השילוב נמשך כשנה, ובמקרים המורכבים, מכונת ביחידה ועדה בהשתתפות גורמים שונים הבוחנת את הדרך הראויה לשילובו של חייל בשירות צבאי.
מועדון הכדורסל נַפְּרֶדָק קְרוּשֵׁבָאץ (בסרבית: Кошаркашки клуб Напредак Крушевац) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר קרושבאץ.
המתמודדת בליגת המשנה הסרבית בכדורסל.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946, בתור קבוצת חובבים שנרשמה באיגוד הכדורסל היוגוסלבי רק בשנת 1965. עונת הבכורה בליגת העל היוגוסלבית הייתה בשנת 1994, אך היא הסתכמה בעונה אחת בלבד.
בעונת 2004/05 חזרה לשחק בליגה הבכירה והפעם בליגת העל של סרביה ומונטנגרו, שהפכה לאחר שנתיים לליגה סרבית בלבד.
בסיום עונת 2011/12 נשרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-16 בטבלה.
נפרדנו כך הוא סרט הקולנוע הראשון שביים חורחה גורביץ'.
הוא פורסם בשנת 1991 ואורכו 27 דקות.
גורביץ' הפיק את הסרט במימונו של המיליונר האמריקאי לאון צ'ייני (Leon Charney) ובתמיכת פרויקט קולנוע.
גרושתו של גורביץ', ליליאנה בבצ'יק, כתבה את התסריט על בסיס סיפור משפחתי שלה.
הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות במשך כמה חודשים בסינמטק תל אביב לפני הסרט "המתים" מאת הבמאי ג'ון יוסטון.
סב המשפחה נפרד ממשפחתו שנוסעת לתקופה ארוכה לחו"ל.
הם שואלים אותו למה קוראים לו בשם "ננקה" והדבר מעורר בו זיכרונות מפרידה שחווה בילדותו.
ננקה גדל בכפר קטן באירופה ביחד עם שני הוריו ושני אחיו.
המשפחה סבלה מחסרון כיס ועל מנת לפרנס אותה נסע האב לבדו לארגנטינה.
אחרי שחסך מעט כסף, ביקש שננקה יצטרף אליו כדי לעזור לו.
ננקה יצא למסע לארגנטינה לסייע לאביו, כשבאמתחתו תמונה משפחתית ומעיל שאמו תפרה לו.
שם השחקן שם הדמות לאורה ריבלין מיכאלה יוסף כרמוןננקה שאול בסר ישראל
מועדון הכדורגל נַפְּרֶדָק קְרוּשֵׁבָאץ (בסרבית קירילית: Фудбалски клуб Haпpeдaк Крушевац, Fudbalski klub Napredak Kruševac) הוא מועדון כדורגל סרבי, מהעיר קרושבאץ שבסרביה.
המועדון נוסד בדצמבר 1946 לאחר איחוד של 3 מועדוני כדורגל באזור.
בשנת 1951 הצטרף לליגת העל היוגוסלבית וסיים את העונה במקום האחרון וירד לליגה השנייה ביוגוסלביה.
בשנת 1955 הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת דינמו זאגרב.
בעונות 1966/1967, 1968/1969 הגיע לרבע גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצות סרייבו והכוכב האדום בלגרד בהתאמה.
בעונת 1970/1971 הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת FK בור.
המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה עד עונת 1975/1976.
מעונת 1976/1977 ועד עונת 1978/1979 המועדון שיחק לסירוגין עונה אחת בליגת העל ועונה אחת בליגה השנייה.
בסוף עונת 1979/1980 סיים במקום הרביעי בליגת העל והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1980/1981. המועדון הפסיד בסיבוב הראשון בגביע אופ"א לקבוצת דינמו דרזדן והודח מהטורניר.
בעונה זו הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד ובסוף העונה הגיע למקום האחרון בליגת העל היוגוסלבית וירד לליגה השנייה.
בעונה הראשונה בליגה השנייה הגיע שוב לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת היידוק ספליט.
המועדון שיחק בליגה השנייה עד עונת 1987/1988 שבסיומה עלה לליגת העל, שיחק עונה אחת בליגת העל וירד שוב לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה מעונת 1989/1990 ועד עונת 1991/1992, העונה האחרונה בליגות של יוגוסלביה, בגלל התפרקות יוגוסלביה.
בעונה זו הגיע לחצי גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 1992/1993 המועדון עבר לשחק בליגת העל של סרביה ומונטנגרו.
המועדון שיחק בליגת העל של סרביה ומונטנגרו עד עונת 1995/1996 שבסיומה ירד לליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו.
בעונה האחרונה בליגה השנייה הגיע לגמר הגביע של סרביה ומונטנגרו והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2000/2001. המועדון ניצח בסיבוב המוקדמות בגביע אופ"א את קבוצת ויליאנדי טולביק מאסטוניה והפסיד בסיבוב הראשון לקבוצת או.אף.אי.
בעונת 2000/2001 עלה לליגת העל, שיחק עונה אחת בליגת העל וירד שוב לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו עד עונת 2005/2006, העונה האחרונה של הליגה.
הקבוצות של מונטנגרו פרשו והוקמו ליגות חדשות של קבוצות מסרביה.
המועדון שיחק בליגה השנייה של סרביה בעונת 2006/2007 והגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת בנט זרניאנין.
בסוף העונה עלה לליגת העל הסרבית.
המועדון שיחק 3 עונות בליגת העל הסרבית.
בעונת 2007/2008 הגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 2008/2009 הגיע לרבע גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת סבוינו.
בסוף עונת 2009/2010 ירד מליגת העל הסרבית לליגה השנייה בסרביה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 3 עונת ובסוף עונת 2012/2013 עלה לליגת העל הסרבית.
בעונת 2013/2014 הגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת ספרטק סובוטיצה.
בעונת 2014/2015 ירד המועדון לליגה השנייה בסרביה וחזר לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן.
נַפָּץ הוא מכשיר המשמש ליִזּוּם או אתחול שרשרת הניפוץ ולהפעלת מטען חומר הנֶפֶץ העיקרי.
נפץ חשמלי – מופעל על ידי פצץ, סוללה חשמלית או גנרטור מסוג אחר, המעבירים זרם חשמלי לנפץ וגורמים לפיצוצו.
נפץ מכני – מופעל על ידי החדרת פתיל השהייה לתוכו והידוק הפתיל על ידי צבת צימות מיוחדת.
הפתיל מודלק על ידי גפרור, מצית, מצת או אמצעי הצתה אחר.
בדרך כלל הנפץ מוכנס לתוך חומר נפץ שנקרא מאיץ (Primer), שמהווה שלב שני ב"שרשרת הניפוץ".
נפליגט (בהונגרית: Népliget, ידוע גם כ"פארק האנשים") הוא הפארק הגדול ביותר בבודפשט, הונגריה.
הפארק, שתוכנן בשנת 1860, משתרע של פני שטח של 110 דונם בדרום-מזרח העיר, בין המחוז השמיני והמחוז התשיעי.
בשנת 1936 התקיים בפארק גרנד פרי הונגריה.
מרוצי מכוניות המשיכו להתקיים בפארק עד שהופסקו בשנת 1972. בפארק מצויים אנדרטאות ופסלים רבים, רובם הוצבו בפארק לציון מאה שנים לאיחוד הערים בודה, פשט ואובודה והפיכתם לעיר בודפשט בשנת 1873. בפארק ישנו פלנטריום שעל כיפתו מוקרנות הופעות לייזר בליווי מוזיקה.
בחלקו הדרומי של הפארק נמצאת תחנת האוטובוס נפליגט, המהווה מרכז לאוטובוסים בין מדינתיים רבים.
"נפרדנו כך" הוא פזמון שכתבה סמדר שיר, והלחין וביצע אבנר גדסי.
השיר יצא לאור במרץ 1973. השיר הוקלט במקור ב-1971 במילים אחרות ותחת השם "הלכת לבד" אך לא זכה להצלחה.
בתחילת שנות ה-70 היה אבנר גדסי זמר מתחיל, ששר במועדונים ומבצע גרסאות כיסוי לשירים.
בשנת 1972 הציע עיתונאי הספורט מיכה דר להפיק לגדסי תקליט שדרים.
גדסי כתב שיר והוציא אותו לרדיו בעיבוד מוזיקלי של יגאל חרד.
השיר לא התקבל בברכה על ידי תחנות הרדיו, ולא הושמע.
גדסי המאוכזב פנה בעצת מיכה דר למעבד המוזיקלי אלדד שרים.
שרים זיהה את הפוטנציאל בשיר, אך אמר לגדסי שמילות השיר אינן טובות ויש להחליפן, כמו גם לשנות את העיבוד של השיר.
שרים פנה למשוררת תרצה אתר והציע לה לכתוב מילים חדשות לשיר.
אתר הציעה במקום זאת שאת מילות השיר תכתוב נערה דתייה צעירה בשם סמדר שיינמן, שאותה הכירה.
סמדר שיינמן כתבה את השיר תחת שם העט "סמדר שיר" בו נהגה להשתמש, על מנת שלא תזוהה ככותבת תכנים לא ראויים בבית הספר הדתי "צייטלין" בו למדה.
כך לדוגמה, המילים שכתב גדסי בתחילת השיר "הלכת לבד, אל מצולות הים" שונו ל"נפרדנו כך, הייתה דממה".
שם השיר "הלכת לבד" שונה ל"נפרדנו כך".
בעיבוד החדש לשיר התווספו טרומבונים, חצוצרה, חליל, גיטרה קלאסית וקולות מקהלה.
הגרסה החדשה זכתה להצלחה רבה.
ההקלטה של השיר המקורי "הלכת לבד" (למילותיו של גדסי), אבדה.
במשך שנים סירבה סמדר שיר לספר על מי השיר נכתב.
רק בשנת 2009, לאחר מותו של דודו טופז, סיפרה שיר בטור בידיעות אחרונות שהשיר נכתב בעקבות פרידה מטופז.
הרומן, בין סמדר שיר בת ה-14 ודודו טופז בן ה-25, הסתיים לאחר התערבות אמה של שיר, שגילתה את הרומן והביאה לקצו בשל פער הגילאים ביניהם.
עם זאת, בתוכנית מצעד "הגברים מאחורי השירים" ששודרה בערוץ הבידור הישראלי, סיפרה שיר כי מילות השיר נכתבו לאחר שתלמיד כיתה י"ב נפרד ממנה כשהייתה בכיתה ט'.
השיר מתכתב עם שירה של לאה גולדברג בעל שם דומה - נפרדנו כך (שיר אהב"ה).
גם שורת הטקסט "נפרדנו כך, הרחוב המה" נלקחה משם.
השיר בגרסתו החדשה נכלל בתקליטו הראשון של גדסי, "אבנר גדסי", שיצא לאור בשנת 1972.
בשנת 2001, יצא לאור חידוש לשיר על ידי שי צברי כפסקול לסרט Made in Israel בעיבודו של ברי סחרוף.
בשנת 2002 בוצע השיר בפרק הסיום של הסדרה תיק סגור בידי קאסט השחקנים (דני גבע, אורי קלאוזנר, עמוס לביא, שאול מזרחי, מרינה שויף, ולדימיר פרידמן, ריטה שוקרון וסיגלית פוקס).
בשנת 2009, יצא לאור חידוש לשיר בגרסה קצבית על ידי הזמר גטרו.
ב-26 באוקטובר 2018, יצא לאור חידוש לשיר על ידי הזמרת ריטה (בליווי דאנה איבגי, אורלי זילברשץ בנאי, ליהי קורנובסקי ונופר סלמאן) כשיר הנושא מתוך הסדרה "מלכות" בעיבודם של ליאון קצב אייל ובועז וולף.
בשנת 2025 יצא ביצוע של גדסי עצמו עם חברי "זהו זה!".
נפלת חזק היא סדרת טלוויזיה קומית מוקומנטרית שכתב מיקי גבע.
הסדרה שודרה בערוץ עשר בשנים 2016–2017. במהלך הסיטקום, שולבו קטעי סטנד-אפ מהופעותיו של גבע.
הסדרה הייתה מועמדת לפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.
הצצה לחייו של מיקי גבע, רגע לפני חתונתו עם ספיר זגורי.
הסדרה עקבה אחרי ההכנות לחתונה, תגובות המשפחה וארגון האירוע.
בעונה השנייה, עלילת הסדרה התמקדה בחיי הזוג לאחר הנישואין, פתיחת חשבון בנק משותף, קושי ברכישת דירה וכניסה להריון ראשון.
מיקי גבע - בתפקיד עצמו
גל סרי - ספיר זגורי גבע
שחר חסון - בתפקיד עצמו
רובי פורת שובל - נורית גבע
איציק בן מלך - אלי גבע
תקווה עזיז - סבתא של מיקי
יוסי צברי - זרח צברי
אורי הוכמן - שרון אשר
נפרוסטומיה או פיום כליה היא פעולה כירורגית בה מכניסים נקז (נפרוסטום) לכליה דרך פתח בבטן או בגב (סטומה), במטרה לנקז את השתן ישירות מהכליה אל שקית חיצונית.
ההליך מתבצע בשכיבה על הבטן ובהרדמה מקומית.
הרופא מכניס צינורית בקוטר של כ-3 מ"מ אל אגן הכליה בהכוונה של שיקוף רנטגן ואולטרה-סאונד.
השתן המופרש על ידי הכליה מנוקז ישירות לשקית חיצונית במקום למערכת האיסוף וההפרשה של הגוף.
לאחר הכנסת הנפרוסטום, יש להחליפו אחת לכשלושה חודשים.
נפרוסטומיה מתבצעת כאשר ישנה חסימה כלשהי במעבר של השתן מהכליה אל השופכן.
חסימה של השופכן תוביל להצטברות שתן בכליה, מצב שעלול להביא לזיהום ולאי-ספיקת כליות.
ניקוז השתן מהכליה יאפשר את המשך פעולתה התקינה.
החסימה במערכת האיסוף יכולה להיגרם מסיבות שונות, ביניהן: סרטן השופכן ואגן הכליה , סרטן השחלות, סרטן המעי הגס, סרטן שלפוחית השתן, סרטן הערמונית, אבנים בכליות, מיימת כליה (הידרונפרוזיס) ועוד.
בנוסף לבעיות חסימתיות של מערכת השתן, ניתן לבצע נפרוסטומיה גם במקרים של חור בשופכן או בשלפוחית השתן.
חורים אלו עשויים להתרחש בעקבות טראומה, ניתוח, סרטן ועוד.
כמו כן, לעיתים מחדירים נפרוסטום כהכנה לניתוח בשופכן או בכליה.
באופן כללי, נפרוסטומיה היא הליך בטוח.
דליפה תוך-צפקית, שעלולה לגרום למיימת
בעיה זו ניתן לפתור באמצעות מתן אנטיביוטיקה
נפרדנו כך היא סדרת דרמה משפטית בריטית, שיצרה וכתבה אבי מורגן.
שידור הבכורה של הסדרה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת היה ב-24 באפריל 2018. הסדרה הוזמנה באוגוסט 2016. העלילה עוקבת אחר חייהם של בני משפחת דפו, שהעסק המשפחתי שלהם עוסק במשפטי גירושים, פרט לבת הבכורה האנה (ניקולה ווקר) שעברה לעבוד בחברה יריבה בשם נובל והייל.
לצדה של ווקר מככבים בסדרה סטיבן מנגן, פיונה באטן, אנאבל סקולי, ובארי אטסמה.
הפקת הסדרה החלה ביולי 2017 בלונדון.
ב-13 בינואר ב-2017 הודיעה רשת SundanceTV שתשתתף בהפקת הסדרה יחד עם ה-BBC.
כמו כן SundanceTV מחזיקה בזכויות השידור של הסדרה בארצות הברית.
הסדרה בשלמותה יצאה על גבי DVD ב-4 ביוני 2018.
במאי 2018 הוזמנה עונה שנייה לסדרה, וההפקה החלה במרץ 2019. בעונה השנייה החברה של משפחת דפו מתמזגת לתוך חברת "נובל הייל דפו", ורוב השחקנים ממשיכים להופיע בסדרה.
דונה אייר ובן ביילי סמית' הצטרפו לצוות השחקנים וגילמו זוג לקוחות מפורסמים של חברת עורכי הדין, ודמיאן מלוני מופיע בתפקיד טיילר דונהיו.
הפרק הראשון של העונה השנייה שודר בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One ב-11 בפברואר 2020. בארצות הברית שודרה הסדרה ב-Sundance TV החל מ-15 במאי 2020.
ניקולה ווקר – האנה שטרן, עורכת דין לענייני גירושים שעובדת עבור נובל והייל.
סטיבן מנגן – נייתן שטרן, בעלה של האנה, בריסטר.
פיונה באטן – רוז דפו, אחותה הצעירה של האנה.
אנאבל סקולי – נינה דפו, אחותה הצעירה של האנה, עורכת דין בחברה של משפחת דפו.
בארי אטסמה – כריסטי קרמייקל, חבר לשעבר של האנה, גם הוא עובד בנובל והייל.
סטיבן טומפקינסון – דייבי מקנזי, מיליונר שרוצה להתגרש מאשתו (עונה ראשונה).
מירה סיאל – גולדי מקנזי, אשתו של דייבי, ומזכירה בחברה שבבעלותו (עונה ראשונה).
אנתוני הד – אוסקר דפו, אביה של האנה, שעזב את הבית בילדותה (עונה ראשונה).
דברה פינדלי – רות דפו, אמה של האנה, מנהלת את העסק המשפחתי.
רודי דרמאלינגם – ג'יימס קאטלר, הארוס של רוז, ואחר כך בעלה.
דונה אייר – פי הנסן, מגישת תוכנית טלוויזיה מפורסמת, שמתגרשת מבעלה (עונה שנייה).
בן ביילי סמית' – ריצ'י הנסן, בעלה של פי (עונה שנייה).
צ'קוודי איווג'י (Chukwudi Iwuji) – אלכס "זנדר" הייל, מנהל חברת נובל והייל.
קובנה הולדברוק-סמית – גלן פיטר, הכומר שמנהל את טקס הנישואים של רוז וג'יימס (עונה ראשונה).
מגי או'ניל – איוון דאצ'י, חברתה הטובה של גולדי, שמנהלת רומן עם בעלה דייבי (עונה ראשונה).
ג'וזט סימון – מאיה, אשתו השנייה של אוסקר דפו (עונה ראשונה).
מתיו ביינטון – רקס פופ, סטנדאפיסט.
אליזבת רוברטס – ליב שטרן, בתם של האנה ונייתן.
מולי קוון – טילי שטרן, בתם הצעירה של האנה ונייתן
טובי אוליבר – ויני שטרן, בנם של האנה ונייתן.
ברנוק או'קונור – סשה, החבר של ליב (עונה ראשונה).
דמיאן מולוני – טיילר דונהיו, הארוס של זנדר (עונה שנייה).
איאן מקאלהיני – פרופ' רוני, חבר של רות דפו (עונה שנייה).
"נפלת חזק" הוא שיר שכתב והלחין חמי רודנר וביצעה להקת איפה הילד.
השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "זמן סוכר", והיה לסינגל הראשון מתוכו.
חמי רודנר כתב את השיר לכבוד חברו ירמי קפלן לאחר שזוגתו דנה ברגר, הודיעה לו על כוונתה להיפרד ממנו.
קפלן סיפר לימים שהשיר אינו מדבר רק על הפרידה של ברגר ממנו, אלא גם על פילוסופיית הזוגיות של חמי רודנר באותה עת.
חיים צינוביץ הקליט גרסת כיסוי לשיר באלבומו "הדמעות של היום הן הדבש של מחר" שהוקלט בשם "השרוף".
נֵפְּסַבָה (בהונגרית: Népszava, בתרגום לעברית: "קול העם") הוא יומון פוליטי שמאלי הונגרי ידוע ובעל עבר מפואר.
במקור הוא היה העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ואחר כך משנת 1948 עד 1989 היה שופר איגוד העובדים.
הוא הופרט במהלך חילופי המשטר בשנת 1989.
המהדורה הראשונה של נפסבה (מהדורה בשפה הגרמנית: Volksstimme) הושקה בבודפשט במאי 1877 בעריכת ויקטור קילפלדי.
העיתון יצא לאור רק פעם בשבוע במשך זמן רב, ואז עלה לשלוש מהדורות שבועיות.
בינתיים, העיתון "הכרוניקה של הפועלים" (שפורסם גם בגרמנית בשם: Arbeiter Wochen-Chronik), שהחל להופיע בשנת 1873, נשאר במהדורה שבועית וניתן לראות בו את קודמו הישיר של נפסבה.
בשנת 1880, לאחר מיזוג שתי סיעות המפלגה הסוציאליסטית, הפך העיתון בשפה ההונגרית לשופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בשם נפסבה (המהדורה הגרמנית הייתה בשם ארבייטר וואכן-כרוניק-Arbeiter Wochen-Chronik).
גרסה שנייה זו של נפסבה פורסמה בעריכת גזה צ'ורבה מה- 1 בפברואר 1880, כ"פרסום מרכזי של הסוציאל-דמוקרטים ההונגרים.
ב־1 באפריל 1905 פורסמה המהדורה הראשונה של נפסבה כיומון, והפך סוף סוף לעיתון יומי, בעריכת ארנה גרמי (נובמבר 1898–1918), עורך פוליטיקאי שעסק גם בכתיבת דרמה.
עורכי העיתון רצו לגייס את הסכומים שנדרשו לרכישת בית דפוס, אך רק ל־2,000 מנויים היו המשאבים הכספיים הדרושים לתשלום 2 כתרים לחודש.
איכות בית הדפוס התאפיין בהצהרה תכופה על דפי העיתון עד לפני שנת 1945: "אם תמצא שגיאת דפוס בעיתון בעותק נתון, ההוצאה תחזיר לך את מחיר העיתון".
אספת המפלגה בשנת 1904 החליטה לפרסם עיתון יומי בן שמונה עמודים, אולם האירועים ודרישות הקוראים ממעמד הפועלים אילצו את העיתון להופיע על עשרה או אפילו על עשרים עמודים.
עד שנת 1910 העיתון תפוצת העיתון כבר עלתה על שלושים אלף עותקים יומיים, אך כמות הפרסום הייתה הרבה פחות מזה של עיתונים אחרים.
ב־26 ביולי 1914 הכריז בעיתון באנר בעמוד שלם, "לא רוצים מלחמה!".
אולם בסתיו השתנה קולה של העיתונות השמאלית נגד המלחמה: היא קיבלה במהותה את טיעוני הממשלה על הבלתי נמנעות של המלחמה ועל אחריותו הבלעדית של האויב עליה.
בשנים 15–1914, למרות המחסור בנייר, ניתנה לעיתון אפשרות לפרסם מהדורת ערב.
העיתון שנמכר בשני פילר, נקרא "הנפסבה הקטן", ובחודשי אלה עודד העיתון את הפועלים להחזיק מעמד.
בשנת 1916–1917 הממשלה כבר השתמשה לעיתים קרובות בסמכותה הסטטוטורית כדי לאסור "באופן זמני" הוצאת עיתונים או לצנזר אותם.
משנת 1907 היה ז'יגמונד קונפי הפובליציסט הראשי של היומון.
מהכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, נפסבה הופיע כעיתון הבוקר של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית.
בזה אחר זה פרסם מאמרים של המנהיגים הקומוניסטים והפך לאורגן פרו-ממשלתי למרות עשרות שנים של מסורת אופוזיציה שהייתה מאחוריו.
לאחר נפילת הרפובליקה היומון פרסם מאמרים חושפניים על מעשי הזוועה של הטרור הלבן, וב־7 בדצמבר 1919 מערכת העיתון והדפוס שלו נחרבו בחבלה.
בשנת 1920 נרצחו העורך הראשי בלה שומודי היהודי (מקודם שמו היה שטיינר) ובלה בצ'ו על ידי יחידת אוסטנבורג (יחידת הטרור הלבן) שהייתה ידועה לשמצה ושר הפנים אדן בניצקי, שרמז על תפקידו ברצח של העוצר מיקלוש הורטי נתבע.
בין 29 באפריל ל-5 במאי 1921 נאסרה הופעת העיתון.
בשני העשורים שבין שתי מלחמות העולם עבר העיתון תקופות קשות.
רק בשנת 1927 הוגשו נגדו 320 תיקי תביעה ושר הפנים אסר את הופעתו בשנת 1932.
בהנהגת יאקאב ולטנר (משנת 1924), אילש מונוש (1934-1939) וארפאד סקשיץ' (1939-1944) נלחם היומון למען האינטרסים של הפועלים, למען שיפור תנאי החיים והתעסוקה, לרוב תחת איסורים והפעלת כוח אנטי-מהפכני נגדו.
גיליון חג המולד של שנת 1941, כדברי גיולה קאלאי, שעבד אז במערכת העיתון, היווה אבן דרך בהתפתחות תנועת העצמאות הלאומית ההונגרית.
הנפסבה פורסם בפעם האחרונה במלחמה ב־19 במרץ 1944, ביום שכוחות הוורמכט כבשו את הונגריה ונפתח רק ב־18 בפברואר 1945, כחודש אחרי שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי, כעיתון המרכזי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות סקשיץ', ואחריו זולטאן הורבאט עד 1949.
ההיסטוריה של העיתונות הממלכתית ההונגרית בין 1948 ל -1989 מסובכת למדי, מכיוון שללא חופש עיתונות קשה לשפוט את ביצועיהם של עורכים, ושל העיתונאים והכותבים חיצוניים.
לאחר ההלאמה הפך נפסבה לעיתון של האיגודים המקצועיים בשנת 1948. בתקופת ראקושי ובעידן יאנוש קאדאר אי אפשר היה לשאוף לעצמאות כתיבה ועריכה ולהביע בחופשיות דעות פוליטיות.
מספר העותקים של העיתונים לא היה תלוי בביצועי העריכה, אלא בהחלטה של ההנהגה הפוליטית הבכירה.
לאחר חילופי המשטר הופרט העיתון נפסבה בתנאים מבולבלים, והמערכת בחרה בד"ר אנדראש דיאק כעורך ראשי.
בשנת 1994, קנה את העיתון קבוצה בשם ויצו שבראשה של עמד יאנוש פנייה ששינו באופן משמעותי את העיתון.
לאחר שפנייה נרצח בשנת 1998 אלמנתו מכרה את העיתון.
לאחר חיפוש בעלים שונים וחיפוש קו אידאולוגי, משנת 2005 התקרב העיתון למפלגה הסוציאליסטית ההונגרית ומאז מתפרסם תחת כותרת משנה: "היומון הסוציאל-דמוקרטי".
נפצילין (Nafcillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין.
התרופה משמשת לטיפול בזיהומים סטפילוקוקליים וניתנת בעירוי תוך-ורידי.
נפצילין מסווגת כפניצילין עמיד לפניצילינאז, אשר מקנה לה פעילות זו נגד נקדים גראם חיוביים המפרישים פניצילינאז.
נפצילין משמשת לטיפול בזיהומים מזני Staphylococcus רגישים למתיצילין.
היא פעילה גם נגד זני Streptococcus רגישים לפניצילין ונקדים גראם-חיוביים אל-אווירניים שונים, ויעילותה נגד חיידקים אלה גבוהה באופן מובנה משל מתיצילין, אולם בזיהומים מנקדים גראם-חיוביים שאינם סטפילוקוקליים, בנזילפניצילין עדיפה על נפצילין.
אף שניתן לתת את התרופה בזריקה תוך-שרירית בחצי מינון, רמתה לאחר מתן תוך-שרירי נמוכה.
נפצילין בנויה מחומצה 6-אמינופניצילינית שאליה מחוברת כשייר צדדי קבוצת נפתיל שאליה מחוברת קבוצת אתוקסי.
מנגנון הפעולה של נפצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית.
הספיגה של נפצילין במתן פומי אינה צפויה, ומתן תוך-שרירי מביא לריכוז נמוך שלה בדם.
לפיכך, דרך המתן של התרופה היא על פי רוב תוך-ורידית.
היא ניתנת כמלח נתרן, וכאשר בדם היא קשורה בשיעור של 90% לחלבוני הפלזמה.
התרופה מופרשת בעיקר למרה, אך בשיעור מסוים גם בכליה.
כבכל פניצילין, אלרגיה לנפצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס.
תופעות לוואי נוספות המשותפות למשפחת הפניצילין כוללות היפוקלמיה, אשר יותר מודגשת בנפצילין לעומת אוקסצילין, דלקת כליות אינטרסטיציאלית, נויטרופניה, דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה, אנמיה המוליטית, מחלת הנסיוב הזר ופרכוסים.
נפקור (בהונגרית: Napkor) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון־מזרח הונגריה.
נכון לשנת 2021, בכפר מתגוררים 3,664 תושבים.
משפחה יהודית ראשונה התיישבה בנפקור במחצית הראשונה של המאה ה-18. אחריה החלו יהודים נוספים להתיישב בעיירה.
הם עסקו במסחר, במלאכה ובחקלאות, ולשני יהודים היו אחוזות.
הקהילה היהודית התארגנה במחצית השנייה של המאה ה-18 ונסתפחה לקהילת נאג'קאלו.
במקום היו בית כנסת, בית מדרש, "תלמוד תורה", חברה קדישא ובית קברות יהודי.
בשנת 1941 גויסו 30 יהודים מנפקור לעבודות כפייה.
הם נשלחו לחזית אוקראינה לפינוי שדות מוקשים ורובם נספו.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי נפקור לנירג'האזה, שם שהו כמה שבועות בתנאים קשים ולאחר מכן הועברו בקרונות רכבת למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה 15 ניצולים, אך חיי הקהילה כבר לא נתחדשו.
נפסבדשאג שפירושו "חירות העם" (בהונגרית: Népszabadság) היה היומון הפוליטי והציבורי הלאומי הגדול ביותר של הונגריה עד לסגירתו באוקטובר 2016. הוא פורסם במהדורות בודפשט ובמהדורות לאומיות (כלל ארציות) שישה ימים בשבוע, עם דפים אזוריים מוטציוניים שונים לסירוגין ועם מוספים צבעוניים נושאיים.
גיליון 1 של שנתו הראשונה הוצא לאור על ידי מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP), כיורשו של היומון "סבאד נפ" שפירושו "עם חופשי" (Szabad Nép) שפעל קודם לכן.
נפסבדשאג פורסם מ-2 בנובמבר 1956 עד לחילופי המשטר בשנת 1990 כעיתון המרכזי של ה-MSZMP ונהנה מהטבות מיוחדות וגם מפיקוח מוחלט של מפלגת המדינה (היחידה שהייתה אז בהונגריה).
משנת 1990 באמצעות "קרן העיתונות החופשית" (Szabad Sajtó Alapítvány),שהייתה מזוהה עם המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (MSZP) שקמה עם חילופי השלטון, הייתה למפלגה זו השפעה משמעותית בעיתון עד 2015. העיתון נקנה אז על ידי Mediaworks Hungary Zrt.
ב-8 באוקטובר 2016 הודיעה ההוצאה על הפסקת פרסום העיתון.
הגיליון האחרון שפורסם הוא של שנתון LXXIV (74) גיליון מספר 237 של אותה השנה.
ב-12 בדצמבר הודיעו הבעלים של ההוצאה רשמית שהם יפסיקו את העיתון מכיוון שלא רואים אפשרות רציונלית או הצדקה כלכלית להפעלה מחדש של נפסבדשאג.
בינואר 2017 קבע בית המשפט המחוזי של בודפשט בפסק דינו הסופי והחלוט כי Mediaworks Zrt פעלה שלא כדין משום שהחליטה לחסל את נפסבדשאג ולפטר את העובדים מבלי ליידע את העובדים מראש.
(NOL) Népszabadság online הייתה הגרסה המקוונת של העיתון היומי נפסבדשאג, אשר זמין בכתובת ה-www.nol.hu.
האתר פועל כארכיון לאחר ההודעה על הפסקת העיתון, תוכנו אינו מעודכן, ולא ניתן להגיב על מאמרים בודדים.
במהלך המרד ההונגרי, העיתון המרכזי של מפלגת הפועלים ההונגרית היה עיתון זה בשמו הקודם.
הוא פורסם בפעם האחרונה ב-29 באוקטובר תחת שמו Szabad Nép, כי למרות שינוי הכיוון, העיתון שנשא את חותמת המפלגה הקומוניסטית לא היה יכול להימכר עוד תחת השם הישן.
"ברחובות הם שרפו אותו במקום לקרוא אותו", כתב ההיסטוריון שאנדור רווס.
העורכים תכננו לפרסם את העיתון תחת השם "חירות הונגרית" (Magyar Szabadság) כבר למחרת, ואז בערב ה-29 יוז'ף דודאש הנציב של "הוועדה המהפכנית הלאומית" תפס את המערכת.
שם פרץ ויכוח בין העורכים בשאלה האם יש לפרסם את העיתון בנסיבות כאלה.
ב-30 באוקטובר קיימו העיתונאים של ה-Szabad Nép פגישה בבניין הפרלמנט ההנגרי, ולבסוף החליטו להקים עיתון חדש של המפלגה הקומוניסטית בשם נפסבדשאג - Népszabadság
כעיתון יומי של ה-MSZMP בימי המרד ההונגרי
ב-1 בנובמבר 1956 מונה שאנדור הראסטי, תומך של אימרה נאג', לעורך הראשי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית ונפסבדשאג, ולאיוש פהר מונה לסגנו.
העיתון פורסם לראשונה ב-2 בנובמבר ובעמוד הראשון שלו הכריז על הקמת ה-MSZMP, על ישיבת מועצות הפועלים של בודפשט, ומחאת הממשלה נגד כניסת חיילים סובייטים להונגריה, יחד עם הסיום המיידי של הונגריה בברית ורשה.
לאחר תחילת הרפורמות של יאנוש קאדאר
בשבועות שלאחר ריסוק המרד, אנשים סירבו לקנות את נפסבדשאג (וקודמתה של העיתון נפסבה -קול העם- שנקרא אז Népakarat כלומר "רצון העם"), או שקרעו את העיתון בפומבי ושרפו אותו.
טיבור דרי כתב ביומנו כי "אנשים קונים חמישה עותקים של נפסבדשאג, קורעים ממנו את העמוד האחרון, שבו יש מופיעות חדשות ספורט על אולימפיאדת מלבורן, ואז שורפים את השאר.
השוטרים רק מסתכלים ומסובבים את ראשיהם".
בתחילה לא העזו העיתונאים של נפסבדשאג לכתוב את שמה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בתור המו"ל, אבל גם העורך האחראי וגם המוציא לאור לא נרשמו.
הכתבות פורסמו ללא שם ואפילו לא היו חתומות בראשי תיבות.
במשטר יאנוש קאדאר, נפסבדשאג שימש כעיתון מפלגתי בולט והיה שופר המפלגה עד סוף שנות השמונים.
בתור העיתון של מפלגת המדינה, העורכים הראשיים של נפסבדשאג יכלו להיות רק אנשי מפלגה בכירים מהמהמנים ביותר.
הם היו בעצמם חברים במפלגה בתפקידים גבוהים ביותר, כך שהעורך הראשי של העיתון היה הוועדה הפוליטית.
הוועד המרכזי של ה-MSZMP מינתה את העורך הראשי של נפסבדשאג, ומזכירי הוועד המרכזי מינו את חברי ועדת העורכים של העיתון.
מ-8 באוקטובר 1989 עד 1994, כותרת המשנה של העיתון היה: "יומון סוציאליסטי".
נפסבדשאג היה יומון לאומי מאז 31 במאי 1994. מאז 1994 היה זמין בתקליטור, ומאז 1996 היה זמין גם באינטרנט.
למרות הירידה במספר העותקים, הוא עדיין עמד בראש רשימות היומונים הציבוריים לפי מספר העותקים.
ביקורות המסעדות (נערי ויטמן) (הופסק מאוחר יותר),
ביקורת אמנות המופיעה מדי יום, למשל ביקורת מוזיקה או ספרות,
נפרדנו כך הוא שיר שכתבה המשוררת לאה גולדברג, ונכלל באסופת השירים שלה "מוקדם ומאוחר" שיצאה לאור ב-1959. הלחין את השיר מירון מינסטר, והוא הושר במקור על ידי נורית גלרון.
השיר הופיע באלבומה השישי של גלרון "משהו בלבבה" שיצא בשנת 1986. לימים סיפרה גלרון ש"מינסטר חזר עם לחן פנומנלי.
לא הייתי מתקנת בשיר הזה כלום".
השיר מתאר פרידה כואבת המתרחשת ברחוב סואן.
בשמיים ערפל שלרגע נדמה בעיני הדוברת כהינומה.
בני הזוג שומרים על איפוק רגשי האופייני ל"דור הזה", וטיפה שחשה הדוברת על כף ידה מוסברת בעיניה כטיפת גשם.
בהמשך השיר משתנה עמדתה, והיא מתארת תחושת שמחה מכך שאולי מקור הטיפה בדמעה בעקבות צער הפרידה.
השיר בנוי במתכונת סונטה, אותה שינתה מעט גולדברג.
הוא בנוי מ-13 טורים, הבית האחרון בן 2 טורים ולא 3, מבנה שנקרא סונטת אהב"ה.
במקורו נקרא השיר "שיר אהב"ה", בהתאם למבנה הסונטה שלו.
שמו שונה ל"נפרדנו כך" כיוון שבאלבום בו הופיע כבר נכלל שיר אחר בשם "שיר אהבה" (למילותיו של נתן זך).
בשנת 2007 ביצעה הזמרת מרינה מקסימיליאן גרסת כיסוי של השיר במסגרת הגמר הגדול של התכנית כוכב נולד.
בשנת 2011 ביצע הזמר דוד לביא.
גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית כוכב נולד.
בשנת 2006 יצא ביצוע של גלרון עצמה עם הזמר הראל סקעת במסגרת אלבומו הראשון של סקעת.
נַפְנְפָנִית (שם מדעי: Rhyothemis) היא סוג של שפירית במשפחת הטיסנתיים.
תפוצת הנפנפניות משתרעת על אפריקה, אסיה, אוסטרליה ואזור האוקיינוס השקט.
סגנון התעופה של המינים בסוג מתאפיין בנפנפוני כנפיים תכופים, מה שהוביל לשם העממי העברי "נפנפנית", ובדומה לכך גם באנגלית היא קרויה "Flutterer".
בישראל הייתה נציגה אחת של הסוג, נפנפנית ססגונית; אך היא נכחדה עם ייבוש החולה.
נַפְנְפָנִית סַסְגּוֹנִית (שם מדעי: Rhyothemis semihyalina) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים, הנפוצה באפריקה שמדרום לסהרה.
היא מגיעה לאורך של 36 מ"מ ולמוטת כנפיים של 70 מ"מ.
היא בעלת מראה בולט וניתנת לזיהוי בקלות בשל הכתם הסגול המתכתי הרחב הייחודי בבסיס הכנף האחורית.
החזה והבטן בגוון שחור-ירוק מטאלי.
הכנפיים קצרות יחסית ורחבות, עם פטרוסטיגמות קצרות (2 מ"מ) בצבע חום אדמדם.
הנקבות דומות במראן לזכרים, אך עם מבנה גוף מעט מוצק יותר, והכתמים בבסיס הכנף האחורית רבועים יותר.
תפוצתה משתרעת על פני מרבית אפריקה שמדרום לסהרה, עם אוכלוסייה נוספת בחצי האי ערב (עומאן).
בעבר היו לה אוכלוסיות נוספות שנכחדו בישראל, אלג'יריה, וסוקוטרה.
היא מאכלסת בתי הגידול שקטים בביצות, מישורים מוצפים, ונהרות איטיים.
מעדיפה אתרים עשירים בצמחייה כמו חישות קנים, עשבים, וחבצלות מים.
מנצלת גם גופי מים קבועים וגם זמניים.
הנפנפנית נראית בדרך כלל יושבת על בקצה צמח בולט, באזור שטוף שמש מעל המים.
לרוב יושבת כשהבטן מופנית כלפי מטה בזווית של 45 מעלות.
לפעמים ניתן לראות פרטים שאינם מתרבים בצמרות עצים של חורשות בסביבה.
הן מתלהקות לעיתים ומרחפות מעל עננים רוחשים של חרקים זעירים בקרחות יער או מעל המים.
מעופה מזכיר נפנופי פרפר, מה שהוביל לשם העממי העברי "נפנפנית", ובדומה לכך גם באנגלית היא קרויה "Flutterer".
הוא סרט טלוויזיה אמריקאי שהופק על ידי ניקלודיאון, ויצא בפברואר 2018.
ג'רמי מרטין (ג'ייס נורמן) הוא נער ביישן ומופנם, אשר קולו הפנימי בתוך מוחו שולט בו, והוא בדרך כלל מדבר לעיתים רחוקות מאוד.
הוא לא מקובל ולא נראה על ידי אף אחד בתיכון, אך אז תקרית מוזרה בקניון עם משקפי מציאות מדומה משנה את כל חייו: פתאום קולו הפנימי נעלם, וכל מה שהוא חושב במוחו, הוא אומר בקול לכולם, והוא לא שולט בזה.
עקב כך, הוא מנסה להיבחר למועצת התלמידים הבית ספרית, מה שמשנה את כל מה שכולם חשבו.
ג'ייס נורמן: ג'רמי מרטין - נער מופנם שבעקבות התקרית בקניון מאבד את קולו הפנימי.
מנסה להיבחר להיות נשיא מועצת התלמידים, אך בסוף מוותר על התפקיד בשביל מילי.
בסוף הסרט נרמז שהוא מתחיל להתאהב במילי.
ג'וג'ו סיוה: ויקטוריה מרטין - אחותו של ג'רמי.
עוזרת לו בכל מה שהוא צריך.
דניאלה פרקינס: מילי טורקל - ידידה של ג'רמי מהבית ספר.
בסוף הסרט ג'רמי מוותר לה על הבחירות, והיא נבחרת לנשיאות.
בסוף הסרט נרמז שהיא התחילה להתאהב בג'רמי.
ליליאן דואקה-רוש: קורין ספרוס - בחורה מקובלת בבית הספר.
ג'רמי מאוהב בה, ואחרי שהוא מתחיל להיות מקובל בעקבות הבחירות לנשיאות, היא מסכימה לצאת איתו רק בשביל רצונה האישי.
בסוף הסרט, לאחר שהוא הפסיק לאהוב אותה, היא התחילה לאהוב אותו.
אליזה ולאני: גברת מקן - מורתם של ג'רמי ומילי.
ג'יימס ריטינגר: ר'יצי קפריס - התלמיד הכי מקובל בבית הספר, כאשר כל שנה מתקבל לנשיאות מועצת התלמידים.
הסרט יצא בפברואר 2018 כסרט טלוויזיה של ניקלודיאון, וקיבל ביקורות מעורבות מצד הצופים והמבקרים.
נפש החיים הוא ספר קבלי למחצה שנכתב בידי הרב חיים מוולוז'ין, גדול תלמידיו של הגאון מווילנא, אב בית דין העיר וולוז'ין ומייסד ישיבת וולוז'ין.
תוכן הספר נסוב על גדלות האל ויחסו לעולם, גדלות האדם, טיבה של הנשמה, מעלת התפילה וחשיבות לימוד התורה, עד כדי הצבתה כערך עליון.
הספר הוא ביטוי חשוב של התפישה הליטאית-מתנגדית והרב מבריסק כינהו "שולחן ערוך בהשקפה".
הוא כולל לא מעט ויכוחים גלויים וסמויים עם החסידות.
יש הטוענים כי בעיקר הוא מתפלמס עם ספר התניא של ר' שניאור זלמן מלאדי ויש טוענים כי נראה כי חיציו מכוונים בעיקר דווקא אל דרכם של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש.
הספר ראה אור לראשונה בווילנה בשנת תקפ"ד, ובשנית בווילנה בשנת תקצ"ז.
במהדורה זו נוספו לספר 'פרקי הביניים' (המכונים לעיתים 'שמונה פרקים', בעקבות חיבורו של הרמב"ם בשם זה), שנדפסו בין השער השלישי לשער הרביעי, ובהם עיקר ביקורתו החזיתית של ר' חיים נגד החסידות.
בשנת תשמ"ט נדפס הספר מחדש, תוך תרגום מאמרי הזוהר ועוד תוספות חשובות על ידי הרב יששכר דוב רובין.
מטרת הספר להסביר את הסוגיות החשובות ביהדות ועבודת השם, והוא נכתב גם כביקורת ואלטרנטיבה לרעיונותיה המחודשים של תנועת החסידות מיסודו של רבי ישראל בעל שם טוב.
רבי חיים מוולוז'ין מבקר בחריפות את הרעיונות החסידיים, כמו האדרת הצדיק, עליונות הדבקות הרגשית ויראת השמים על-פני לימוד התורה, הזלזול במי שלומד תורה שלא במעלה העליונה של לשמה, והעדפת כוונת הלב על פני ההקפדה על קיום פרטי המצוות.
הספר מתבסס על ספר הזוהר, עץ חיים, וספרי קבלה נוספים, ובפרט על תורת רבו הגדול הגאון מווילנא.
בדבר זה האדם עליון על המלאכים.
ואין צורך לאדם במתווכים בינו לבין האלוהות.
כמו כן, מכיוון שבכל מעשה ומעשה האדם יכול להשפיע מבחינה מטפיזית על כל היקומים, יש להזהר ולדקדק במעשים כפי שהתורה שהיא נשמת העולם מדריכה עליהם.
שער ב' - מהות התפילה (18 פרקים)
אף שיש פער לא נתפס בין עצמות הבורא האינסופית לבין האדם, וזוהי לכאורה מחשבת עזות לפנות אליו, במצוות התפילה הוא גילה שזהו רצונו.
עבודת האל שבלב זו תפילה והיא המזון הרוחני לעולמות ולאדם עצמו, ולכן היא עומדת ברומו של עולם.
הברכה שאנו מברכים את האלוהים, אין בה כוונה לעצמותו האינסופית כשלעצמה, שהיא סתומה מכל ואין לנו שום תפיסה בה; אלא לעצמות אינסוף מצד כוחותיו האלוהיים המתחברים אל העולם מצד הכרותינו והשגותינו, שבזה תפילת האדם מעוררת את השפע האלוהי לרדת ולהחיות הכול, שזה עניין הברכה, השפע וריבוי החיוניות האלוהית בעולם.
כאשר האדם מתפלל, אסור לו להתפלל אל ההתגלויות של האלוהות בעולם הזה, אלא אל יחידו של עולם, אל העצמות האלוהית בלבד.
ב"קוראינו אליו" (שם פרק ד) - אליו ולא אל מידותיו.
כוונת התפילה צריכה להיות להוסיף כוח בעולמות העליוניים, כשם שחייל משליך נפשו על כבוד מלכו.
שער ג' - על האלוהות (14 פרקים)
האלוהים הוא מקומו של עולם ואין העולם מקומו ולכן הוא נקרא "המקום", ולכן בכל רגע כל העולמות מתהווים וקיימים מרצונו, ולכן הוא נקרא בשם הויה, שהוא מתחבר ברצונו לעולמות להוום ולקיימם בכל רגע.
יחס האלוהות לעולם הוא יחס הנשמה לגוף ולא עוד אלא שבאמת "לית אתר פנוי מינה (=אין מקום פנוי ממנו)" (שם פרקים ג', ו', י"ד); "ואין עוד מלבדו יתברך ממש שום דבר כלל בכל העולמות" (שם פ"ב).
האלוהות ממלאת את הכול, "הלוא את השמים ואת הארץ אני מלא" (ירמיה כ"ג), ועצמותו נמצאת בכל בצורה שווה.
אמנם מבחינתנו אין אנו במדרגה של תפיסת האלוהות כשלעצמה, אלא בתפיסה של השתלשלות העולמות ומדרגתם, ומהצד הזה אנחנו מקיימים את המצוות, ומבדילים בין טוב לרע.
חלק זה כולל את עיקר ביקורתו החזיתית כלפי החסידים.
ר' חיים מתאר את דרכיהם הפסולות בעיניו על סמך מה שראה בעיניו ושמע.
את החסידים הוא מתאר כיהודים "אשר קרבת אלקים יחפצון", ביטוי סובלני יחסית, ורואה את דרכיהם כשגגה.
יש בפרקים אלה אזהרה להישמר מיהירות בעבודת האל, וכן אזהרה מפני העדפת יתר של הכוונה והדביקות על פני דקדוק פרטי הלכה.
שער ד' - על חשיבות לימוד התורה (34 פרקים)
ישנה חשיבות עצומה ללמוד את החוק העברי בתלמוד ומפרשיו ולא רק ללמוד ספרי מוסר ויראה.
יש חשיבות להבין את הדברים, ואין צורך ללמוד אותם בהתפעלות ודבקות רגשית.
התורה היא הדיבור האלוהי, ואור כל העולמים וחיות וקיום ושורש של הכול, והעולם נברא בשביל התורה שהייתה התוכנית האדריכלית שלו.
ולכן כל לימוד תורה כשלעצמו, גם בלא כוונות ודבקות רגשית, דבוק בדיבור האלוהי שברא את כל העולמות וייסד ארץ והוא נעשה שותף במעשה בראשית (שם פרק י"א).
שורש התורה הוא בעליון שבעולמות המטפיזיים, והיא הראשית שהיא למעלה אפילו מעולם האצילות, "ישראל שעלו במחשבה תחילה" (בראשית רבה א ד, ושם פרק י"א).
ולכן כל הלומד תורה מוסיף חיוניות אלוהית, אור ושפע אצילי בכל העולמות כולם, שמאירים ושמחים בהתגלות הזו, עד שאותה חיות אצילית מגיעה אליו לטהרו, לקדשו ולהשלימו ולהעבירו מהנהגה טבעית להנהגה ניסית.
פילוסופים שונים הושפעו מספריו של רבי חיים מוולוז'ין.
ביניהם - עמנואל לוינס בספרו חירות קשה, וכן ישעיהו ליבוביץ שאף מסר שיעורים בספרו המקביל של רבי חיים מוולוז'ין על פרקי אבות רוח חיים.
אם כי השקפותיהם היו רחוקות מהשקפות המחבר.
נפש היא מכלול ההתנסויות האישיות והייחודיות שיוצרות את עולמו הפנימי של האדם, וכוללות מודעות, חשיבה, הבנה, תפיסה, זיכרון וקשב, כמו גם דחפים (חלקם לא מודעים), מצב רוח, רגשות וריגושים, הנעה, אפיוני אישיות וביטויים התנהגותיים, המאפשרים לאדם להכיר את עצמו ואת העולם ולפעול תוך כדי כך.
הפסיכולוגיה היא המחקר המדעי או האובייקטיבי של התהליכים הקוגניטיביים והמוחיים העומדים בבסיס הנפש.
קיומה ומהותה של הנפש נדונים גם בתחומי הפילוסופיה והתאולוגיה.