tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא השאירה אחריה מורשת של הקמה ותמיכה באוניברסיטאות וארגונים דתיים ובעיקר – של אמו של מלך מהחשובים באנגליה, שעלייתו לשלטון סימנה את איחוד משפחות יורק ולנקסטר ואת סיום מלחמות השושנים.
משפחתה והקשר שלה לבית המלוכה האנגלי
מרגרט בופורט הייתה בתם היחידה של מרגרט ביושמפ (Beauchamp) וג'ון בופורט, דוכס סאמרסט ונכדו של ג'ון מגונט, כאשר סבה של מרגרט מצד אביה, שנקרא גם הוא ג'ון בופורט, היה המבוגר מבין בניהם של ג'ון מגונט וקתרין סוינפורד .
לג'ון מגונט היו שלוש נשים: הוא נישא לראשונה לבלאנש, דוכסית לנקסטר.
אחד מבניהם היה הנרי הרביעי.
לאחר מותה של בלאנש הוא התחתן עם קונסטנס, נסיכת קסטיליה.
כבר במהלך אותם נישואים הוא החל מערכת יחסים עם מאהבת בשם קתרין סוינפורד, שילדה לו שלושה בנים ובת.
אך מפני שנולדו מחוץ למסגרת הנישואים, לא יכלו ילדיהם של ג'ון וקתרין לשאת את שם משפחתו של אביהם ולכן ניתן להם שם המשפחה "בופורט" (Beaufort), על שם אחת מטירותיו של ג'ון בצרפת.
לאחר מותה של אשתו, בשנת 1394, קיבל ג'ון אישור מהאפיפיור להתחתן עם קתרין, שהפכה לאשתו החוקית, כשנתיים לאחר מכך.
מעשה זה הפך גם את ילדיהם לחוקיים וכך, הפכה משפחת בופורט למקורבת למלך ריצ'רד השני ולחצר המלוכה באופן רשמי.
בשנת 1397 אישר הפרלמנט האנגלי את הלגיטימציה של משפחת בופורט והם קיבלו אדמות ונכסים רבים, אך כאשר המלך הנרי הרביעי (בנו של ג'ון מגונט ואשתו הראשונה) עלה לשלטון שנתיים לאחר מכן, הוא הוסיף סעיף שלא יאפשר למשפחת בופורט למלוך בעצמם.
הייתה לכך השפעה גדולה על המשפחה, מכיוון שחוזי הנישואים נעשו בין משפחות ממעמד דומה וסעיף זה הגביל את יכולתם למצוא לילדיהם בני זוג הולמים, שיקדמו את מעמדם בחצר המלוכה ובאריסטוקרטיה האנגלית.
בריאותו של המלך הנרי השישי, נכדו של הנרי הרביעי, הייתה מעורערת.
החשש מהתמוטטות שלטונו וחוסר יכולתו להביא יורש לעולם יצרו מצב מיוחד, שבו היה צורך לחפש את היורש לכתר, במקום להעבירו בירושה מאב לבן.
משפחת בופורט היוותה אפשרות טובה לירושה.
אחד האנשים החזקים בממלכה וקרוב משפחתם של משפחת בופורט, ויליאם דה לה פול , הדוכס מסאפוק, הבין את המצב.
הוא שכנע את המלך הנרי השישי לשנות את הסעיף שהוסיף סבו לאישור החוקיות של משפחת בופורט ולתת לו את מרגרט בופורט, כבת חסותו.
מטרתו של הדוכס מסאפוק הייתה להשיא את בנו למרגרט, במטרה לקרב את בנו לכתר ואולי אף להמליך אותו דרכה.
יורש אפשרי נוסף, היה ריצ'רד, הדוכס מיורק (אביו של המלך אדוארד הרביעי, שירש בסופו של דבר את מקומו של אביו בשושלת הירושה, לאחר שאביו נהרג בקרב).
ריצ'רד היה מעשירי הממלכה ודמות פוליטית חשובה מאוד.
הוא ודודה של מרגרט, אדמונד בופורט, דוכס סומרסט נלחמו על השפעה על המלך הנרי השישי והמדינה כולה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומרידות.
מלחמות הירושה האלו הפכו למה שאנחנו מכנים כיום כ"מלחמת השושנים", מלחמות אזרחים, שהתרחשה במאה ה-15 באנגליה, בשנים 1455-1487 ויש שאומרים 1450–1509. "מלחמת השושנים" מהווה את התקופה הארוכה והמורכבת ביותר של מלחמת אזרחים באנגליה עד היום.
עד לשנת 1460 לא היה כל ניסיון להוריד מהשלטון את המלך הנרי השישי מבית לנקסטר, למרות מצבו הבריאותי.
החל משנה זו החל ריצ'רד מיורק, אביו של אדוארד (אדוארד הרביעי לעתיד), לנסות לעלות לשלטון במקומו של המלך.
כתוצאה מכך התחלף השלטון שבע פעמים בין משפחות לבית יורק ולנקסטר (במהלך מלחמות השושנים מלכו חמישה מלכים שונים, כאשר שניים מהם מלכו פעמיים: הנרי השישי ואדוארד הרביעי), עד לעלייתו לשלטון של הנרי טיודור (הנרי השביעי), בנה של מרגרט בופורט, בשנת 1485.
תקופת ילדותה של מרגרט הייתה שקטה ומאושרת, יחסית לאחת מהיורשות החשובות בממלכה.
היא גדלה ביחד עם חמשת אחיה ואחיותיה מנישואיה הראשונים של אמה לסר אוליבר סנט ג'ון ונהנתה מחברתם של בני דודיה הרבים.
מערכות יחסים אלו נשתמרו לאורך כל חייה ואפשרו לה להיות מקושרת מבחינה פוליטית וחברתית.
אך שני אירועים מרכזיים העיבו על ילדותה של מרגרט והשפיעו על חייה, אף על פי שקרו לפני שנולדה: האישור שהתקבל מהאפיפיור על חוקיותה של משפחת בופורט והתקבלותה של המשפחה לחצר המלוכה והאריסטוקרטיה, לא סייעו בהפחתת תפיסתם כ"ממזרים"; האירוע השני היה מותו של אביה.
אביה של מרגרט היה איש צבא, המקורב למלך ולחצר המלוכה.
לאחר מספר מהלכים צבאיים לא מוצלחים, שהובילו לנפילתו בשבי הצרפתי למספר שנים, ירד אביה של מרגרט מגדולתו.
הוא חזר לביתו בבושת פנים והעדויות מצביעות על כך שהוא התאבד.
המורשת הטראומטית הזו לא עזבה את מרגרט ואת משפחתה למשך שנים ארוכות.
בתור בתם היחידה של הוריה, הייתה מרגרט היורשת היחידה של אדמותיהם ונכסיהם הרבים.
אף על פי שדודה נשאר בחיים לאחר מות אחיו (אביה של מרגרט) התואר דוכס סומרסט עבר אליו; אך האדמות והנכסים של אביה נשארו בידיה והיא הפכה לאחת הנשים העשירות בממלכה.
מכיוון שאביה מת כשהייתה קטינה ובשל קרבתו הביולוגית לכתר, אדמותיו היו שייכות למלך וכך הפכה מרגרט לבעלת ערך פוליטי רב והשאלה עם מי היא תתחתן הייתה קריטית לעתידה של אנגליה.
כתוצאה מכך, החסות שלה ונישואיה הוחלטו על ידי המלך.
כשהייתה מרגרט בת 7, התעוררה השאלה לגבי יורש למלך הנרי השישי (הנרי באותה עת היה נשוי מספר שנים, אך ללא יורש או יורשת).
הדוכס מסאפוק, שקיבל מהמלך את החסות על מרגרט ניסה להשיא אותה לבנו, ככל הנראה במטרה לקרב את בנו ואת משפחתו לכתר.
כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1453, נקראה מרגרט לחצרו של הנרי השישי והוצגה בפניו.
הוא ביטל את נישואיה לבנו של הדוכס מסאפוק והודיע לה שעליה להינשא לאחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד.
אדמונד היה בן 22 ומרגרט בת עשר בלבד.
לאחר אותו אירוע חזרה מרגרט לבית משפחתה, שם קיבלה יחס שונה מבעבר.
החינוך שלה נעשה יותר אינטנסיבי והיא החלה ללמוד על חצר המלוכה ושאר הממלכה, כיאה ליורשת אפשרית למלוכה.
נישואיה הראשונים של מרגרט, כאמור, היו לבנו של הדוכס מסאפוק, ג'ון דה לה פול.
אף על פי שנישואים אלו לא מומשו, בגלל גילם הצעיר של הילדים, היחס אליהם היה כאל נשואים לכל דבר.
בשנת 1453 ביטל הנרי השישי את חוזה הנישואים והודיע שמרגרט תתחתן עם אחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד.
מטרתו של המלך במהלך זה הייתה הענקת לגיטימציה לאחיו למחצה כיורש החוקי שלו, כל עוד לא היו למלך ילדים משלו.
מרגרט הייתה זו שיכלה להעניק לאחיו את הלגיטימציה הזו והיא הייתה יקרה מפז במובן הזה.
בגיל תשע עברה מרגרט טקס נישואים עם אדמונד טיודור ועברה לגור בטירתו בפמברוקשייר שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1455 והיא בת 12. היא נכנסה להריון מיד, דבר שלא היה מקובל אז, שכן היה נהוג לחכות עד גיל ארבע עשרה.
ככל הנראה אדמונד רצה ליהנות מאדמותיה ונכסיה הרבים, דבר שלפי החוק, היה מתאפשר לו רק לאחר לידת יורש.
נראה שמרגרט הבינה שנעשה לה עוול והטראומה שעברה בלידה הייתה קשה מאוד (נראה שמסיבה זו, שנים לאחר מכן, היא דרשה לדחות את נישואיה של אחת מנכדותיה למלך ג'יימס הרביעי מסקוטלנד, בשל גילה הצעיר של הנערה והפחד שהמלך לא יחכה כדי לממש את הנישואים).
כחודשיים לפני שילדה את בנם, בשנת 1456, מת אדמונד ממגפה, לאחר שבריאותו התדרדרה בעקבות שבי אצל הדוכס ריצ'רד מיורק.
היא קראה לבנה הנרי, על שם המלך הנרי השישי ולא על שם אביו או סבו, כפי שהיה נהוג באותה העת.
חודשיים לאחר שילדה את בנה והיא בת 13 בלבד, נסעה מרגרט ביוזמתה עם גיסה, ג'ספר טיודור לדוכס מבקינגהאם כדי לבדוק אפשרות של נישואים עם בנו השני, הנרי סטאפורד.
מטרתה הייתה לשמור עליה ועל בנה, כמו גם על האינטרסים שלו, שכן הוא היה יורש פוטנציאלי לבית לנקסטר ובנוסף לתכנן בעצמה את חייה ואת עתידה ועתידו של בנה.
נישואים כאלו סיפקו לה לא רק הגנה, אלא גם את היכולת לבחור בעצמה את בן זוגה.
היא הביאה עמה כסף ועושר, אדמות ואחוזות ואת קרבת משפחתה למלך.
אף על פי שהייתה יורשת לבית לנקסטר והתחתנה עם גבר נאמן לביתה, הצליחו מרגרט והנרי סטאפורד לשמר את מעמדם, גם כאשר אדוארד הרביעי, לבית יורק, עלה לשלטון.
בשנים 1469–1471 הצליח הרוזן מווריק, הידוע בכינויו "ממליך המלכים", שתמך בעבר בבית יורק, לקחת את המלך בשבי.
בשנים האלו, שראו מאבקים ושינויים במלוכה, אירעו מספר מקרים שבהם מרגרט ומשפחתה עשו דברים שהיו מנוגדים למלך ולחצרו ובעד שושלת לנקסטר.
כדי להימנע מפגיעה ונישול מנכסיהם, נאלץ בעלה להפגין נאמנות לחצר המלוכה של יורק, כשנלחם למען המלך אדוארד ואף נפצע באחד הקרבות.
מרגרט השתמשה בכך כדי להראות את נאמנותם לכתר וכך הם הצליחו לשרוד מבחינה פוליטית.
מרגרט שילמה מחיר כבד על נאמנותה לכתר.
כדי לשמור על זכויותיו של בנה, היה נאלצה להיפרד ממנו למספר שנים, כשהיה בן ארבע בלבד.
הנרי עבר לגור עם לורד ויליאם הרברט והפך לבן חסותו.
הוא גדל בביתו של הרברט בצורה מכובדת ונוחה וקיבל חינוך שמתאים לילד במעמדו.
הרברט ואשתו אף חשבו להשיא אותו לבתם הבכורה.
מרגרט שמרה על קשר עם בנה לאורך שנות ילדותו ואף הצליחה לבקר אותו מדי פעם, אצל לורד הרברט.
ככל הנראה הפרידה ממנו הייתה קשה, במיוחד לאור העובדה שלא היו לה ילדים נוספים.
היא שמרה איתו על קשר בכל תקופת ילדותו ועל האינטרסים שלו באנגליה ועל תאריה ונכסיה שלה, כדי להבטיח שתהיה לו ירושה טובה.
בשנת 1469 שוב הרוזן מווריק נלחם כנגד אדוארד הרביעי ולקח אותו בשבי.
מרגרט ניצלה את ההזדמנות כדי לנהל משא ומתן על חסותו של בנה ועל התארים והאדמות שלו, כדי לשמר אותם ולהעביר אותו לחסותו של גיסה, ג'ספר טיודור.
אדוארד ביקש עזרה מהרברט והוא, ביחד עם הנרי, בן חסותו, שהיה אז בן 12 בלבד, נלחמו כדי לסייע למלך להימלט מהשבי.
לאחר קרב עקוב מדם, בו נהרג הרברט, הצליח הנרי לברוח משם.
בשנת 1470 חבר הרוזן מוורוויק אל אשתו של הנרי השישי והגלה את אדוארד הרביעי אל הולנד.
הנרי השישי חזר למלוך באנגליה ומרגרט הביאה אליו את בנה.
ג'ספר טיודור, שברח לסקוטלנד עם עלייתו של אדוארד הרביעי, חזר עם הנרי לוויילס והנרי נשאר תחת חסותו.
באותה פגישה, ככל הנראה אמר הנרי השישי למרגרט משהו בקשר לתפקיד שבנה יגלם באיחוד העם האנגלי.
מרגרט יצאה מהפגישה בתחושה מחוזקת שבנה יהיה קשור לכס המלוכה ושעליה לסייע לו להגיע לשם.
בשנת 1471 נחת אדוארד בחופי אנגליה וכבש בחזרה את כס המלכות.
לאחר שראתה מרגרט כי הוא אינו מכבד הסכמים שנעשו, כדי לשמור על חייהם של אנשים שנלחמו נגדו, ביקשה מג'ספר שיבריח את בנה לצרפת.
הם נמלטו למחוז בריטני לגלות ארוכה וחסרת וודאות.
מאוחר יותר באותה השנה מת הנרי סטאפורד ומרגרט שוב התאלמנה.
מותו היווה מכה קשה עבורה.
למרות זאת, הישרדותה ומטרתה היו מעל לכל ועוד לפני תום שנת האבל המסורתית, היא התחתנה עם בעלה הרביעי, הלורד תומאס סטנלי.
בשנת 1472 התחתנה מרגרט עם לורד תומאס סטנלי.
גם נישואים אלו נעשו משיקולים פרקטיים בלבד.
הוא העניק לה הגנה והשפעה מוגברת בחצר המלוכה, שנשלט על ידי בית יורק.
בנוסף, נישואים אלו אפשרו לה לחזק את קשריה עם משפחת וודוויל (Woodville) החזקה, שאחת מבנותיה, אליזבת וודוויל, התחתנה עם אדוארד הרביעי והייתה מלכת אנגליה באותו הזמן.
מרגרט, מצידה, סיפקה לבעלה החדש השפעה טריטוריאלית נרחבת יותר, עם האדמות והאחוזות שקיבלה כירושה לא רק מהוריה, אלא גם משני בעליה הקודמים.
ואכן, נישואיה הביאו לה כבוד רב בחצר המלוכה והיא השתתפה בטקסים שונים בתור אחת הנשים המכובדות באנגליה.
לאורך כל הזמן הזה, היא לא הפסיקה לשאת ולתת על נכסיו של בנה, כמו גם על חזרתו הביתה בשלום ובשנת 1482 הוחזר לבנה התואר רוזן ריצ'מונד, שהיה של אביו, אדמונד טיודור.
בשנת 1483 מת המלך אדוארד הרביעי ואחיו, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון, הכריז על ילדיו של אדוארד כממזרים ובכך הפך את עצמו ליורש הלגיטימי היחיד.
מרגרט ניסתה לנצל את ההזדמנות כדי להשיג ברית עם המלך החדש ולהחזיר את בנה בשלום הביתה.
אף על פי שהייתה מקורבת לחצר המלוכה (היא זכתה בכבוד של החזקת שמלתה של אן נוויל, אשתו של ריצ'רד, בזמן הכתרתה), המלך לא בטח בבעלה.
אך גם מרגרט בעצמה ניסתה לקשור כנגד המלך.
היא קשרה קשר עם אליזבת' וודוויל, אלמנתו של המלך אדוארד הרביעי, להשיא את בנה עם בתה של אליזבת' ולהשתלט על המלוכה.
המרד נכשל ומרגרט מצאה את עצמה במצב מסוכן מאוד.
היא הצליחה להיחלץ ממנו הודות לבעלה, שנשאר נאמן למלך ריצ'רד.
בעלה נאלץ לכלוא אותה ולמלא את תפקיד הסוהר, בעוד שכל הונה ואדמותיה עברו לידיו, כולל אלו שהייתה אמורה לרשת מאמה.
אך לורד סטנלי אפשר למרגרט להמשיך לתקשר עם בנה וסייע להם במטרתם.
בשנת 1485, 14 שנים לאחר שיצא לגלות, חזר הנרי לוויילס ביחד עם ג'ספר טיודור וניצח בקרב בוסוורת' את המלך ריצ'רד השלישי.
בזאת הוא הפך למלך הנרי השביעי.
לאחר שסייעה להנרי להשיג את כס המלכות, התפנתה מרגרט לשימור מלכותו, על ידי העסקה של רשת מרגלים, לא רק בחצר המלוכה, אלא בכל אנגליה.
הנרי גמל טובה לאמו על עזרתה במהלך שנות ילדותו ונעוריו (כאשר בחלקן היה בגלות) ולאחר שעלה לשלטון החל להעניק לה אחוזות ואדמות כאות תודה וכבוד.
בנוסף, כל אדמותיה ונכסיה הוחזרו לה והפרלמנט אישר את ההסכם שערכה עם בעלה לפני הנישואים ובו סוכם שאדמותיה יישארו שלה.
היא נהנתה מכבוד רב בחצר המלוכה ובאנגליה כולה ונהנתה מקדימות מלכותית.
היא החלה להשתמש בתואר "My Lady the King's Mother" (הגבירה אם המלך).
היא אף התלבשה בצורה ובתלבושות דומות לאלו של המלכה עצמה וקיבלה את אות מסדר הבירית ביחד עם המלכה, לבושה בצורה זהה לה.
היא ליוותה את בנה בביקורים וסיורים מלכותיים ונפגשה עם הנרי בצורה סדירה ומתמשכת.
כאשר ישנו מחוץ לארמון, הם ישנו בחדרים צמודים או בעלי חדר הסבה מקשר, כדי שיוכלו להתבודד, לדבר על נושאים פוליטיים שונים או לשחק בקלפים.
אף על פי שלא התראו במשך רוב חייו של הנרי, היחסים ביניהם היו מאוד קרובים והם שיתפו פעולה בדרכים רבות, בין אם בקשרי חוץ ובין אם בקשר בין המועצות שלהם.
הקרבה ביניהם לא נבעה רק מכך שהיא ויתרה על הכתר בשבילו (שהרי היא הייתה זו שאמורה לרשת את הכתר לפניו), אלא גם מכך שהיו להם נושאי עניין משותפים, כגון חינוך, דת וספרות.
השפעתה של מרגרט בחצר המלוכה הייתה מאוד גדולה ולעיתים אף מאיימת, סימן לכבוד הגדול שקיבלה מבנה והיא הייתה בעלת הכוח לשכנע אותו לשנות את דעותיו ועמדותיו בנושאים שונים.
כוחה היה כה רב, עד שבשנת 1499 היא הפסיקה להשתמש בחתימה M.
Richmond והחלה להשתמש בחתימה Margaret R.
הייתה עבור Richmond או עבור Regina – מלכה, אך ככל הנראה היה מדובר באפשרות השנייה.
באותה השנה היא נשבעה שבועת התנזרות, באישורו ובנוכחותו של בעלה, סטנלי.
זה היה תקדים, מכיוון שבאותה העת, נשים נשבעו שבועות התנזרות לאחר מות בעליהן.
שבועה זו אפשרה לה לקבוע לעצמה את משקי הבית שלה וככל הנראה גם שיקפה את רצונו של בנה, שהכוח הרב של אמו לא יעבור אל בעלה, באופן אוטומטי.
כוחה גבר עוד יותר כאשר ביקשה את אישורו של הפרלמנט להעניק לה מעמד של Femme Sole.
החל מהמאה ה-14 ואילך, מעמד משפטי זה אפשר לאישה תואר ונכסים משלה וחופש, לא להיות תחת מרות של גבר, ככל שהדבר נגע למסחר, ניהול עסק, העברת כספים וסחורות והעסקת שוליות.
מרגרט יצרה בכך תקדים, שכן היא הייתה האישה האריסטוקרטית הראשונה שהכריזה על עצמה כ-Femme Sole.
הרכוש שהגיעה עמו לנישואיה חולק בינה לבין בעלה סטנלי, אך ההון הרב שצברה לאחר עלייתו של בנה לשלטון היה שלה בלבד.
היא שימשה כשופטת באזורים בהם שלטה, דבר שהיה חדש בימי הביניים המאוחרים וסייעה לבעלה הרביעי בבית המשפט שלו בתור פוסקת.
מרגרט לא שכחה את בני משפחתה, גם כשהייתה אמו של המלך.
היא עזרה להם גם כאשר האינטרסים שלהם היו מנוגדים או אף הזיקו לאינטרסים של בנה.
השפעתה הרבה במהלך שלטונו של בנה נבעה מנכסיה הרבים ועושרה הגדול.
הכסף אפשר לה לממן את משקי ביתה ולפעול בעבור פטרונות דתית או חינוכית.
היא גם תרמה רבות לילדים עניים וסיפקה להם מגורים ובגדים.
לאחר מותו של בעלה וקבלת ירושתו, גדלה הכנסתה ואפשרה לה להקים את Christ's Church באוניברסיטת קיימברידג', אחד מהמקומות הרבים שמרגרט הייתה הפטרונית שלהם.
בשנים 1507–1508 חלה הנרי ומרגרט עברה לגור קרוב אליו ועזרה לטפל בו.
בשנת 1509 הוא מת ובנו, המלך הנרי השמיני עלה לשלטון.
מרגרט ארגנה את הלווייתו של בנה ואת הכתרתו של נכדה.
למעשה, היא כתבה פרוטוקולים מדויקים להלוויות, הכתרות וחתונות.
בימי הביניים, מוות של אצילים בעלי נכסים היה עניין חשוב והחל מגיל 30, בעלי אדמות רבים כתבו צוואות, כדי להבטיח שאדמותיהם ורכושם יעברו לידיים הנכונות.
מרגרט לא הייתה שונה בזה.
היא החלה לכתוב את צוואתה הראשונה בשנת 1472, בגיל 29. נכסיה היו אמורים לעבור לבנה וצוואתה התפתחה עם השנים, כדי לכלול את המוסדות בהן תמכה, את האנשים שעבדו אצלה, את אלו שבהם תמכה מבחינה כלכלית ואת המוסדות שסייעו לעניים, בהם תמכה גם במהלך חייה.
השנים האחרונות לחייה לא היו קלות.
כלתה ושניים מנכדיה מתו שנים קודם לכן ועתיד הממלכה נפל על כתפיו של נכדה המתבגר, הנרי, שהומלך לאחר מות אביו כהנרי השמיני.
בתחילת 1509 חלתה מרגרט בצורה חמורה, אך הצליחה להתאושש ולהאציל חלק מסמכויותיה על ג'ון פישר ושני גברים נוספים, שגם הוציאו לפועל את צוואתה לאחר שמתה.
ביוני של אותה שנה, כחודשיים לאחר מותו של בנה, חלתה מרגרט בזמן חגיגות נישואיו והכתרתו של נכדה ומתה בתאריך 29 ביוני 1509. היא נקברה בכנסיית ווסטמינסטר בלונדון, במקום בו נקברו בנה וכלתה, בתאריך 9 ביולי 1509.
דמותה של מרגרט בופורט באמנות ובכתיבה היסטורית
בימי הביניים, כתיבת יומנים לא הייתה מנהג נפוץ ולא נשתמרו כמעט מכתבים מאותה התקופה.
לכן, קשה לעיתים להסיק על אופיים של אנשים מסוימים, כמו גם על המניעים והמטרות שלהם בפעולות מסוימות.
הדבר נכון גם במקרה של מרגרט בופורט, אך בניגוד לרבים אחרים שחיו בתקופתה, ניתן למצוא מידע רב לגבי אופייה, בספר הזיכרונות של הכומר המוודה שלה, ג'ון פישר.
ג'ון פישר הכיר את מרגרט היטב והיא אישרה את הפצת ספר הזיכרונות שלו, עם סיפוריו עליה, בצוואתה.
מטרתו העיקרית של הכומר הייתה להציג את מרגרט כאישה אדוקה ואת תהליך החשיבה וההבנה שלה את העולם, באמצעות סיפורים שסיפרה לו: ביום שבו נקראה מרגרט הילדה אל המלך הנרי השישי, לביטול נישואיה לג'ון דה לה פול והכרזת נישואיה לאדמונד טיודור, ביקש ממנה המלך להחליט עם מי תרצה להתחתן.
מרגרט סיפרה לכומר המוודא שלה, ג'ון פישר, את האירועים שקרו באותו היום.
המלך ביקש ממנה לבחור בין ג'ון דה לה פול ובין אדמונד טיודור ומכיוון שלא ידעה במי לבחור, החליטה מרגרט להתפלל לסיוע בבחירתה.
בלילה היא חלמה שהקדוש סנט ניקולס, דמות לבושה לבן, כמו בישוף, מייעצת לה לבחור באדמונד וכך עשתה.
מכיוון שפישר פרסם את סיפורה רק לאחר מותה, חוקרים מעריכים שלא היה לה כל אינטרס בסיפור ולכן, ככל הנראה, הוא נכון.
העיקר במקרה הזה, הוא שמרגרט לא פנתה אל כומר או אל מישהו מהשלטון, אלא לקחה את העניינים לידיה וקיבלה את ההחלטה הזו בעצמה.
אופייה החזק וכוחה של אישיותה של מרגרט משתקף לא רק בפורטרטים שלה, אלא גם בביוגרפיות שנכתבו עליה.
היא הייתה פרגמטית וניהלה את חייה כמו אשת עסקים ממולחת.
היא כיבדה והעריכה קשיחות, יעילות ופעלתנות.
היא הייתה מאוד מאורגנת ומסודרת ומסדרי יום שלה שנשתמרו מאותה תקופה ניתן לראות את המשמעת האישית שלה.
האדמיניסטרציה של נכסיה הייתה מהיעילות שבתקופתה והיא הייתה מאוד פעילה ועסוקה ופיקחה על רכושה באופן צמוד, דבר שהיה נדיר אצל אישה בימי הביניים ובטח אצל אריסטוקרטית.
משרתיה סיפרו עליה סיפורים שמראים את אהבתם והערצתם אליה.
היא הכירה את שמותיהם של כל אלו שנתמכו על ידה וביקרה אותם כשהיו חולים.
היא גם השאירה להם כספים וחפצים בצוואתה.
אך מרגרט התהלכה בתחושה של חוסר ודאות תמידית ופחד מהעתיד.
גם רגעים של ניצחון לוו אצלה בתחושה מאיימת.
לאחר שאיבדה את אביה בגיל צעיר, תחושת אובדן עמוקה ליוותה את חייה והפחד והאימה שחוותה בלידתה את בנה היחיד השפיעו עליה מאוד.
היא ראתה את אביה כקורבן ואת עצמה כשורדת, שמטרתה תיקון טעויות הגורל ואת המוניטין של אביה ומשפחתה.
היא הייתה מוכנה לסכן הכל כדי לקדם את השאיפות והמוניטין של משפחתה.
גם לאחר שבנה, המלך הנרי השביעי עלה לשלטון ושחזר את החוק משנת 1397 שנתן לגיטימציה למשפחתה, מרגרט עדיין הייתה אובססיבית כלפי הייחוס שלה ושל בנה.
למרות החיים הלא קלים של מרגרט, היא התגברה על קשיים וסכנות רבות.
היא מעולם לא ראתה את עצמה כקורבן ותמיד פעלה ולחמה כדי לקדם את האינטרסים והנכסים של בנה.
היא הייתה אמיצה ופיקחית, אדוקה בדתה אך פרגמטית, שאפתנית ובעלת אופי חזק.
מרגרט אהבה לקרוא ועודדה אחרים לקרוא.
היא תמכה בייצור וקניית ספרים, תרגמה ספרים בעצמה וקנתה עותקים רבים מספרים שונים שהחלו לצאת לדפוס באותה העת.
מבין כל המוסדות שהיו תחת פטרונה של מרגרט, תשומת לבה העיקרית הופנתה אל אוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד.
אלו היו קהילות של כמרים, שהתפללו בדומה לנזירים בעבור הנשמות של המיטיבים שלהם, תוך כדי לימודים חילוניים ודתיים.
לאחר תקופה מסוימת של פטרונות, החלה מרגרט להתמקד בעיקר בקיימברידג' ופעלה כדי להגדיל את מספר התלמידים שלמדו בה ואת איכותה.
בקיימברידג' הקימה מרגרט את Jesus College, את Christ's Church, את בית החולים John the Evangelist והפכה למיטיבה העיקרית של Queen's College.
היא דאגה למורים שלימדו שם, למשכורת שנתית, בעוד שעד אז הם נאלצו למצוא מקורות אחרים של הכנסה.
לאחר מותה, עבר חלק מרכושה למוסדות שהקימה וחלק למשפחתה ולאלו שעבדו במשקי הבית שלה.
היסטוריונים רבים חקרו את מרגרט בופורט והיא נודעה בגלל האמביציה והכישורים הפוליטיים שלה, כמו גם אומץ ליבה וגבורתה.
אך מפני שלנשים בתקופתה לא היה כוח אמיתי והן נאלצו לפעול מאחורי הקלעים בהשגת מטרותיהן, היא תוארה כאישה מסוכנת מחד, או כאדוקה וצדיקה מאידך.
אלו שהתייחסו אליה כבעלת אומץ וראיה למרחוק, כגון ברנרד אנדרה, תירצו את תכונותיה אלו כיוצאות דופן אצל נשים.
פולידור וורג'יל (היסטוריון, כומר ודיפלומט איטלקי, שהיה מוכר כ"אבי ההיסטוריה האנגלית") נתן למרגרט תפקיד חשוב ואקטיבי יותר מאנדרה ותיאר את הקשר שקשרה ביחד עם אליזבת' וודוויל, להפלת ריצ'רד השלישי, עליית בנה לשלטון ונישואיו עם בתה של אליזבת'.
ניתוח זה של מרגרט כפעילה ואחראית על גורלה עולה גם במחזותיו של שייקספיר.
בתור מקורבת לבית לנקסטר, תביעתה של מרגרט לכתר הייתה חזקה, אך היא ויתרה עליה בעבור בנה.
היסטוריונים מסוימים טוענים שהוויתור נעשה מתוך ענווה, אך ג'ון ברייטון, שתיאר את מרגרט בכתביו בצורה שלילית, טען שמניעיה היו אמביציוזיים ותו לא.
מכיוון שנשים באותה תקופה לא יכלו לשלוט, היא הניחה שבית לנקסטר ובמיוחד בית יורק לא יקבלו אישה כמלכה ולכן היה עדיף בעיניה להמליך את בנה במקומה.
הביוגרפיות של מרגרט השתנו עם השנים, כאשר במאה ה-16 היא תוארה כמקימה ומטפחת של השושלת המולכת, שושלת טיודור, אך במאה ה-19 היא תוארה כמגינה של בנה.
קרוליין הלסטד, שפרסמה את הביוגרפיה שלה בסמוך לעלייתה של המלכה ויקטוריה לשלטון, במאה ה-19, טענה שלאחר עלייתו של בנה לשלטון, נסוגה מרגרט אל מאחורי הקלעים, בצייתנות וכניעה (כפי שהיה נהוג אצל נשים בתקופה הוויקטוריאנית שבה חיה הסופרת).
אך כתבים, מסמכים וחפצים שנשתמרו מאותה התקופה מראים שהמצב היה אחרת ושמרגרט בופורט הייתה מאוד פעילה בתקופת שלטונו של בנה, קיבלה את הכבוד הראוי לה כאמו של המלך, סייעה לו לעלות לשלטון ואף למלוך ונהנתה מזכויות ומחופש שלא היו מנת חלקן של נשים אחרות באותה התקופה.
בשנים 1972 ו-2005 צולמו שתי סדרות דרמה ("The Shadow of the Tower" ו-"Princes in the Tower", בהתאמה), שבחנו את הקשר של מרגרט בופורט למותם של שני הנסיכים במצודת לונדון.
שני הנסיכים היו בניה של אליזבת' וודוויל ונעלמו באופן מסתורי, לאחר שדודם, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון.
תאוריות מסוימות קושרות את מרגרט בופורט למותם של הנסיכים.
הסופרת פיליפה גרגורי כתבה מספר רב של רומנים היסטוריים בנושא שושלת טיודור.
אחדים מהם הפכו לסדרות טלוויזיה: "מלכה לבנה", ו"נסיכה לבנה".
דמותה של מרגרט בופורט מופיעה בשתי הסדרות, המבוססות על הספרים "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה", "בתו של ממליך המלכים" ו"הנסיכה הלבנה".
מרגרט דונגו היא פוליטיקאית מזימבבואה, הידועה בשל פעילותה למען זכויות נשים ונגד שחיתות.
ב-1975 עברה את הגבול למוזמביק, על מנת להצטרף לצבא השחרור, וכדי להביא קץ לשלטון הקולוניאלי.
ב-1990 נבחרה דונגו לפרלמנט בזימבבואה ועזרה בהקמת איחוד הדמוקרטים של זימבבואה.
לאחר הבחירות בשנת 2000, שבהן יצאה כנגד המועמד המוביל, הותקפה דונגו בביתה.
בשנת 1975, בגיל 15 עזבה את בית הספר התיכון והלכה למוזמביק, על מנת להצטרף ללוחמי החירות של האיחוד הלאומי האפריקני של זימבבואה (ZANU, שנקרא מאוחר יותר ZANU-PF כאשר התוספת פירושה החזית הפטריוטית).
ארגון זה ניהל מלחמת שחרור נגד המשטר הקולוניאלי בראשותו של איאן סמית', מנהיג רודזיה.
היא כונתה Chimurenga ("מלחמת השחרור") וססמתה הייתה "Tichaona Muhondo" ("נתראה בשדה הקרב").
היא תיארה אז את מפקד ה-ZANU יאשיה טונגוגרה כ"איש עקרונות": "הוא היה נחוש ולא ערער בשאלה עבור מה הוא נלחם, לא ניתן היה לפתות אותו לשחיתות....
האמנתי לו." בדצמבר 1979 דונגו הייתה אחת האחרונות שראתה אותו בחייו.
עם הפסקת האש והכרזת העצמאות בשנת 1980 היא חזרה לזימבבואה, השלימה קורס בהקלדה, קבלה תעודת מומחית להפעלת טלפרינטר, ועבדה בתור המזכירה לענייני נשים של המטה הארצי של ZANU-PF בהארארה.
בשנת 1983 קבלה תפקיד במשרד לביטחון המדינה.
היא נשארה עובדת מדינה עד 1989, ועבדה בו-זמנית גם במשרד הנשיא, וגם עבור ארגון המודיעין המרכזי (CIO).
במהלך תקופה זו, היא נודעה כדוברת נאמנה של ותיקי המלחמה (הווטרנים), ונאבקה עבור זכויותיהם, בטענה כי הם לא נהנים מספיק מתוצאות מלחמת השחרור בה נלחמו ואף ניצחו.
בשנת 1989, הקימה דונגו קבוצת תמיכה עבור לוחמי חופש לשעבר (National Liberation War Veterans Association ).
עם תמיכה וגיבוי של ארגון המודיעין המרכזי היא נגשה לבחירות הפנימיות למושב הפרלמנטרי מטעם מזרח הארארה, וניצחה.
בגיל שלושים, היא הייתה החברה הצעירה ביותר בפרלמנט.
בזמן היותה חברת פרלמנט מטעם ZANU-PF נאבקה למען הדמוקרטיה, זכויות האדם, וקבוצות שוליים בזימבבואה.
דונגו זכתה לתשומת לב רבה בשל תקיפתה את השחיתות בתוך ההנהגה של המפלגה, הפעלת לחצים ליצירת תוכניות נוספות והפרשת קרקעות עבור לוחמי החופש לשעבר.
כאשר נוצר משרד חדש לעניינים פוליטיים, הצהירה דונגו כי זוהי רק עוד פלטפורמה להעמדת פנים שבעלי התפקידים במפלגה אכן משרתים את האזרחים, והם אינם באמת עובדים למען המדינה.
באופן רשמי זימבבואה היא רפובליקה נשיאותית הכוללת שני בתי נבחרים וחוקה שחודשה בשנת 2005. בפועל שלט בזימבבואה רוברט מוגאבה בשלטון יחיד, מאז בחירתו בשנת 1980 ועד להדחתו על ידי הצבא בשנת 2017 .
בשבע השנים הראשונות לשלטונו כיהן כראש ממשלה תחת הנשיא כנען בננה, שאיחד את פלגי המורדים וייסד בפועל את זימבבואה.
בשנים שעד הבחירות הארציות בשנת 1995, היחסים בין דונגו לבין המפלגה (ZANU-PF ) הידרדרו, עד שהם סירבו לכלול אותה ברשימת מועמדיהם.
היא החליטה לרוץ כמועמדת עצמאית, מה שהוביל לסילוקה הסופי מ ZANU-PF.
המועמדת האפריקנית היריבה של מרגרט דונגו הייתה חברה ותיקה – ויויאן מאושיטה (Vivian Mwashita).
לאחר שהוכרזה תבוסתה בכאלף קולות, טענה דונגו בתוקף כי היו זיופים רבים בבחירות, ואף הגישה תביעה על כך לבית המשפט.
תוצאות חקירת הנושא אכן חשפו פגמים רציניים בהליך הבחירות אשר הצביעו על כך שלפחות 41% מהשמות ברשימות הבוחרים מזויפים.
הזיופים כללו למשל, רישום של אנשים רבים שאינם תושבי האזור, כבוחרים.
באוגוסט 1995 הורה בית המשפט לערוך סיבוב הצבעה נוסף.
דונגו חזרה לדרום הארארה בתור מועמדת עצמאית בסיבוב החוזר של הבחירות.
ב-25 בנובמבר 1995 זכתה בבחירות החוזרות עם 3,075 קולות מול 1,630 של יריבתה מאושיטה, והמשיכה במאבקה בפרלמנט כמייצגת נלהבת של זכויות אדם ודמוקרטיה.
היא הייתה אחת מתוך סה"כ שלושה חברי אופוזיציה.
דונגו הפכה לאופוזיציונרית נחושה למפלגת השלטון יותר מאי פעם.
פעילה זימבבואית בשם גרייס קווינג'ה הדביקה לה את התווית של "סמל ההתנגדות".
כאשר סטודנטים יצאו לרחובות בשנת 1998 במחאה על מחירי המזון הגבוהים, על שחיתות, מחסור בסחורות וכדומה, דונגו התייצבה לצדם וגינתה את המשטרה על התנהגות אלימה בפיזור ההפגנות.
ניצחונה הפרלמנטרי עורר גם השראה למספר מועמדים עצמאיים ברחבי הארץ להתמודד בבחירות, רבים מהם חברי התנועה למועמדים עצמאיים (MIC), אשר דונגו הייתה קשורה בקשר הדוק עימם.
ההתססה שלה הכעיסה כל כך את חבריה מהמפלגה הקודמת, שאף דווח על מקרה שבו הגנרל סולומון מוג'ורו תקף אותה פיזית באחד מחדרי הפרלמנט.
בראיון מתארת דונגו את החוויה שלה: "סבלתי מקשיים רבים בהיותי מפלגת יחיד.
את עומדת ומנסה לדבר בהיגיון אתו, ואומרים לך דברים כמו: "כלבה, חזרי הביתה למטבח!" או מציעים לך לשבת כי את בדעת מיעוט".
מרגרט דונגו קיוותה להיבחר מול רוברט מוגאבה בבחירות לנשיאות של 1996, אך לא עמדה בדרישת הגיל המינימלי להיבחרות לנשיאות (גיל 40).
היא קראה לבישוף אייבל מוזוריווה ולנדבאנינג'י סיטהול לסגת מהבחירות מאחר שהשתתפותם נותנת אופי לגיטימי לבחירות, שאינן כאלה, כיוון שלטענתה "הבחירות לנשיאות הם רק עבור הקהילה הבינלאומית התורמת, ולא עבור אזרחי זימבבואה המדוכאים".
שניהם בסופו של דבר נסוגו.
איגוד השידור של זימבבואה אסר על כתביו לסקר את פעילותה.
בשנת 1998 הקימה מפלגה פוליטית משלה: איחוד הדמוקרטים של זימבבואה (ZUD).
פעילי אופוזיציה רבים קיוו למיזוג כוחות בין מפלגתה של דונגו לבין התנועה לשינוי דמוקרטי (Movement for Democratic Change), בראשות מורגן צ'נגיראי ( Morgan Richard Tsvangirai), אך לבחירות של שנת 2000 הן התייצבו כשתי מפלגות נפרדות.
אנשיZANU-PF תקפו את ביתה מספר פעמים, שברו חלונות ודלתות והפחידו את ילדיה.
במקרה אחר, כאשר דונגו הגיעה לעיר הסמוכה (Chitungwiza) כדי להביע תמיכה במועמד עצמאי בשם מרג'ורי זנדה, נערים מ- ZANU-PF השליכו לעברה בקבוק תבערה, אשר כמעט פגע בה.
כאשר המשטרה הגיעה, דונגו זיהתה את התוקפים, אך השוטרים לא עשו דבר.
למרות דיווחים נרחבים על חבלות במאמצי הבחירות, התנועה לשינוי דמוקרטי (MDC) הצליחה לזכות ב-57 מושבים בבית הנבחרים לעומת 61 למפלגת ZANU-PF .
עם זאת, דונגו איבדה את המושב שלה.
תוך שלוש שנים בלבד היא הפכה מהסמל האולטימטיבי של התנגדות אמיצה לכוח פוליטי שולי ומודר.
באחת הפעולות האחרונות שלה כחברת פרלמנט, תבעה דונגו כי הממשלה תחשוף את רשימת האנשים שהרוויחו מרפורמת חלוקת הקרקעות של שנת 2000. במסגרת הרפורמה, הממשלה החליטה להלאים נכסים חקלאיים נרחבים בגודל של כ-11 מיליון הקטאר שהיו ברובם בידי בעלי אדמות לבנים עוד מתקופת השליטה הבריטית.
האדמות הפוריות שהיו בידי כ-4,000 בעלי אדמות לבנים חולקו לכ-300,000 חוות קטנות.
כ-54,000 חקלאים שחורים יכלו לקבל אדמה.
כל זאת כדי לשנות את המצב הלא שוויוני של הבעלות על האדמות במדינה.
דונגו נקטה ביקורת חריפה על כך שהאדמות אשר חולקו בגל השני של החלוקה מחדש של האדמות לא הגיעו לידי העניים השחורים, אלא לידי קובץ מצומצם של מקורבים לשלטון, אשר לא היה להם ניסיון או עניין לעבד את האדמה ולגדל מזון.
להפתעתם של רבים, היא הצליחה לכפות את הכנת רשימת האנשים שהרוויחו מהרפורמה ופרסומה בציבור בשנת 2001. היא הובילה את הממשלה להודות בכך שלמעלה ממיליון אקרים אשר היו שייכים ל-270 חוות של חקלאים לבנים חולקו בקרב 400 אנשים (שחורים) שהשתייכו לשלטון, כגון שופטים, סגני שרים, משפטנים, דוברים ועוד.
ברשימת הנהנים המרכזיים נכללו מנהיגי ה-ZANU-PF כמו פטריק צ'ינאמאסה (patrick chinamasa), גזי בורדר ועוד.
מאמציה חשפו את הצביעות של תוכנית הרפורמה האגררית (רפורמת הקרקעות) שהייתה אמורה לשפר ולקדם את מצבם של הכפריים העניים ולא את חברי המפלגה של רוברט מוגאבה.
על אף תבוסתה בבחירות נותרה דונגו מבקרת ציבורית חריפה של ממשלת רוברט מוגאבה.
היא טענה באחת הפעמים: "אני הייתי מוכנה להקריב עצמי בשביל מוגאבה, אבל ברגע שחברי ממשלתו קבלו את משקיהם, בתיהם ואת הלימוזינות שלהם הם שכחו את האנשים ששמו אותם שם".
היא גם הקדישה זמן ניכר בשכנוע עמיתיה ותיקי המלחמה לא להיות מעורבים בהתקפת המשקים של הלבנים, כדי לא "לתת לפוליטיקאים האנוכיים והחמדנים להשתמש בסבל שלכם".
בשנת 2003 היא התבטאה נגד הטלה מחדש של אגרות בבתי ספר ציבוריים-ממלכתיים, והתנגדה לקריטריונים שקבעו מי אמור להיקבר בנחלת הגיבורים הלאומיים של המדינה.
למרות היעדרותה מהזירה הציבורית, נשארה דונגו בראשית המאה העשרים כקול ביקורתי חשוב בזימבבואה, ובעלת זכות ראשונות בפתיחת הדלת לנשים אחרות, למאבק למען זכויותיהן.
בשנת 2005 קיבלה מלגת לימודים מאוניברסיטת הרווארד, שם סיימה תואר שני במנהל ציבורי.
היא הייתה נשיאת האיחוד הדמוקרטי של זימבבואה עד שהמפלגה התפרקה בשנת 2006. היא המשיכה להיות פעילה בסוגיות הנוגעות לזכויות אדם, ויזמה תביעה נגד חוקי אפוטרופסות של הממשלה, אשר מנעו מנשים לחתום על טופסי דרכון עבור ילדיהן.
אלינור מרגרט ברבידג' הייתה אסטרופיזיקאית אמריקאית ילידת בריטניה, שהתפרסמה במחקריה בנושאי אסטרונומיה.
תרמה רבות לחקר הקוואזרים, לחקר היווצרות גלקסיות והתפתחותן, ולהבנת תהליכי היווצרות יסודות כימיים בליבת הכוכבים באמצעות היתוך גרעיני.
זכתה בפרסים מדעיים וכיהנה כמנהלת מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'.
מרגרט ברבידג' נולדה בשם אלינור מרגרט פיצ'י בדבנפורט, בריטניה.
בגיל שלוש או ארבע יצאו לחופשה משפחתית בצרפת במעבורת לילה והיא בילתה את ההפלגה בצפייה בכוכבים, ומאז לא חדלה להתעניין באסטרונומיה.
בשנת 1936 החלה ללמוד אסטרונומיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם קיבלה בשנת 1943 תואר דוקטור באסטרונומיה.
בשנת 1945 ביקשה להתקבל ללימודי המשך במכון קרנגי למדע, אך בקשתה נדחתה מכיוון שהתפקיד כלל מחקר אסטרונומי במצפה הר וילסון, תפקיד שהיה שמור באותה תקופה לגברים בלבד.
בשנת 1951 עברה לוויסקונסין ושם עבדה במשך שנתיים במצפה הכוכבים ירקיז של אוניברסיטת שיקגו.
תחום המחקר העיקרי שלה היה ההרכב הכימי של כוכבים.
היא חזרה לבריטניה בשנת 1953 והחלה סדרת מחקרים מדעיים בשיתוף עם בעלה, ג'פרי ברבידג', וכן עם ויליאם אלפרד פולר ופרד הויל.
צוות זה הגדיר את התאוריה האסטרופיזית של נוקליאוסינתזה כוכבית, שפורסמה על ידם במאמר בכתב העת "Reviews of Modern Physics" בשנת 1957. מאמר זה נחשב לבסיס הנוקליאוסינתזה הכוכבית, והוא אחד המאמרים המדעיים המשפיעים ביותר בתחום זה.
בשנת 1955 הצליחה ברבידג' סוף סוף להגיע למצפה הר וילסון, לאחר שהתחזתה לעוזרת המחקר של בעלה.
כאשר נודע הדבר להנהלה, הם הסכימו לתת לה גישה לאתר בתנאי שהיא ובעלה יתגוררו בקוטג' נפרד ולא במעונות המתחם, שתוכננו לגברים בלבד.
בשנת 1972 מונתה למנהלת מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'.
במשך 300 שנה, מאז ייסוד מצפה הכוכבים המלכותי, מנהל מצפה הכוכבים קיבל את תואר "האסטרונום המלכותי" וכן קיבל מענק שנתי מבית המלוכה.
לקראת מינויה פוצלו שני התארים: ברבידג' מונתה למנהלת מצפה הכוכבים המלכותי, וסר מרטין רייל קיבל את תואר האסטרונום המלכותי.
בטקס כניסתה לתפקיד נשאה ברבידג' דברים בהם אמרה בפירוש שמנעו ממנה לקבל את תואר האסטרונום המלכותי בגלל אפליית נשים, וקראה להשוואת תנאיהם של גברים ונשים בתחום האסטרונומיה.
בשנת 1976 הפכה לנשיאה הראשונה של האגודה האמריקאית לאסטרונומיה.
בשנת 1979 הוקם המרכז לחקר אסטרופיזיקה ומדעי החלל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וברבידג' מונתה למנהלת המרכז.
בשנת 1981 נבחרה לנשיאת האגודה האמריקאית לקידום המדע.
בשנת 2003 נבחרה ברבידג' להיכל התהילה במוזיאון הנשים בקליפורניה, שם צוינו הישגיה.
עד למותה ב-5 באפריל 2020, ברבידג' המשיכה בתפקידה כפרופסור אמריטוס לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו והמשיכה להיות פעילה במספר תחומי מחקר, בהם קוסמולוגיה לא-סטנדרטית וקוואנטיזציה של הסחה לאדום.
היא פרסמה מעל ל-370 מאמרים בתחומי האסטרונומיה.
ב-2 באפריל 1948 נישאה לג'פרי ברבידג', אסטרופיזיקאי בריטי שהיה שותף לחלק ממחקריה.
במאמר אוטוביוגרפי שפרסמה בשנת 1994 תיארה ברבידג' את הרגע שבו מכון קרנגי למדע סירב לאפשר לה להשתמש בטלסקופ במצפה הר וילסון כרגע מכונן בחייה: "מכתב הסירוב פתח את עיניי למצב חדש ודי מפחיד.
זה היה חדש עבורי, כי עד אז מעולם לא חוויתי אפליה מינית.
מאז החלטתי על עיקרון מנחה בחיים: אם מישהי מתאמצת למען מטרה מסוימת, אך היא מתוסכלת כי אבן או חומה חוסמת אותה, אז היא חייבת למצוא דרך לעקוף את המחסום ולהגיע למטרה בדרך אחרת.
נתתי את העצה הזו לנשים רבות שהתמודדו עם מצבים דומים.
אמרתי להן: תנסו את זה, זה עובד.
לאחר קבלת הדוקטורט בשנת 1943, החלה לחקור את היווצרות גלקסיות והתפתחותן באמצעות שילוב חדשני של ספקטרומטר אופטי בטלסקופים.
במצפה הכוכבים של אוניברסיטת שיקגו התמקדה בהבנת תהליכי היווצרות יסודות כימיים בליבת הכוכבים באמצעות היתוך גרעיני, בכוכבי B ובמבנה הגלקסיה.
בשנת 1957 התפרסמה כחלק מהצוות שהגדיר את התאוריה האסטרופיזית של נוקליאוסינתזה כוכבית, בו היה גם בעלה, ג'פרי ברבידג', וכן ויליאם אלפרד פולר ופרד הויל.
תאוריה זו מוכיחה כי כל היסודות, למעט הקלים ביותר, נוצרים בתהליכי היתוך גרעיני בכוכבים.
על כך הם קיבלו את פרס וורנר בשנת 1959.
מחקריה המאוחרים יותר כללו גילויים רבים בתחום היווצרות גלקסיות והתפתחותן, והיא הייתה מחלוצות המחקר הספקטרוסקופי של קוואזרים.
ברבידג' סייעה בשנת 1990 בפיתוח רכיבים ספקטרוגרפיים עבור טלסקופ החלל האבל.
בעזרת רכיבים אלה התגלה החור השחור הגדול במרכז הגלקסיה M82.
פרס הלן ב' וורנר לאסטרונומיה, ביחד עם בעלה, ג'פרי ברבידג' (1959)
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1969)
נשיאת האגודה האסטרונומית האמריקאית (1976–1978)
פרס על שם קארל ג.
ג'נסקי, מטעם מצפה הכוכבים הלאומי ברדיו-טלסקופ (1977)
חברת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1978)
מדליית ברוס של האגודה האסטרונומית של האוקיינוס השקט (1982)
נשיאת האגודה האמריקאית לקידום המדע (1983)
פרס על שם הנרי נוריס ראסל (1984)
מדליה מטעם מצפה הכוכבים בניס (1987)
פרס על שם אלברט איינשטיין למדע עולמי (1988)
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה, ביחד עם בעלה, ג'פרי ברבידג' (2005)
אסטרואיד 5490 ברבידג' (התגלה בספטמבר 1960)
פרס מרגרט ברבידג', מוענק משנת 2016 מדי שנה על ידי האגודה האמריקאית לפיזיקה
מרגרט בובר-ניומן הייתה קומוניסטית גרמנייה, שישבה במעצר בברית המועצות ובגרמניה הנאצית.
בשנת 1919 היא נרשמה ללימודים בבית הספר למטפלות.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 היא נעשתה חברה בהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנת 1922 היא התחתנה עם רפאל בובר, בנו של מרטין בובר.
יהודית בובר בתם נולדה בשנת 1924. הזוג נפרד בשנת 1925 אך התגרש רשמית רק בשנת 1929.
בשנת 1928 היא נפגשה עם היינץ נוימן, חבר במפלגה הקומוניסטית הגרמנית וברייכסטאג.
הם התחתנו בשנת 1929. הזוג התגורר בספרד וכאשר הנאצים עלו לשלטון, הם עברו לשווייץ ובשנת 1935 גורשו לברית המועצות.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים בעלה של מרגרט בובר-נוימן נעצר והוצא להורג, היא נשלחה לגולאג ל-5 שנים.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב בשנת 1940 היא גורשה לגרמניה הנאצית, נשפטה ונשלחה לראוונסבריק.
בהיותה במחנה היא התיידדה עם אורלי ולד ומילנה יסנסקי, במחנה שימשה כעוזרת של יוהנה לנגפלד.
לאחר שחרורה מהמחנה היא התגוררה תקופה קצרה בגרמניה ועברה לשוודיה.
בשנת 1948 היא פרסמה ספר על תקופות המאסר בגרמניה ובברית המועצות.
בשנת 1950 מרגרט בובר-נוימן חזרה לגרמניה ופעלה בארגונים אנטי-קומוניסטיים שונים לצד ארתור קסטלר.
מרגרט ברגר (בנורווגית: Margaret Berger; נולדה ב-11 באוקטובר 1985) היא זמרת נורווגית.
ברגר נולדה בטרונדהיים וגדלה בעיר היטרה, היא שרה במקהלה של גוספל ובגיל שתים עשרה החלה לכתוב שירים, היא גם למדה מוזיקה בבית ספר התיכון שלה.
היא הייתה חברה בלהקה מקומית שם גם הופיעו לראשונה שירים שכתבה.
ב-2004 השתתפה ב-"Idol", הגרסה הנורווגית של אמריקן איידול, שם הגיעה למקום השני.
בסוף אותה שנה יצא האלבום הראשון שלה "Chameleon" שהכיל שירים במספר סגנונות מוזיקליים.
ב-2006 יצא האלבום השני שלה "Pretty Scary Silver Fairy" שקיבל ביקורות חיוביות.
ב-2008 החלה לעבוד בערוץ הרדיו "NRK P3".
ב-2011 הוציאה את הסינגל "In a Box".
היא ייצגה את נורווגיה באירוויזיון 2013 שנערך בשוודיה, עם השיר "I Feed You My Love" עלתה לגמר ובגמר הייתה במקום הרביעי.
מרגרט אבוט הייתה שחקנית גולף אמריקאית.
האישה הראשונה שזכתה באליפות אולימפית בענף הגולף (פריז, 1900), וכן האישה האמריקאית הראשונה שזכתה באליפות אולימפית.
ארגון המשחקים האולימפיים באותה העת היה חובבני למדי, ומשתתפות טורניר הגולף כלל לא ידעו שהוא חלק מהמשחקים.
אבוט הלכה לעולמה בשנת 1955 מבלי שידעה שנטלה חלק במשחקים ואף לא שהייתה האישה האמריקנית הראשונה שזוכה באליפות אולימפית.
אבוט נולדה ב-15 ביוני 1878 למשפחה אמידה בקולקטה שבראג' הבריטי (כיום הודו).
אמה, מרי אבוט , הייתה סופרת ומבקרת ספרות, ואביה צ'ארלס אבוט היה סוחר.
בילדותה, אביה נפטר והיא עברה להתגורר עם אמה ואחיה בבוסטון.
מאוחר יותר, עברה המשפחה לשיקגו.
בשנת 1897, החלה לשחק גולף ונרשמה כחברה במועדון הגולף של שיקגו .
היא זכתה במספר תחרויות גולף בשיקגו, ובשנת 1899 דירוג ההנדיקפ שלה עמד על 2. בשנת 1899, עברה עם אמה לפריז ולמדה בה אמנות.
בשנת 1900, אבוט נתקלה במודעה בעיתון הקוראת לשחקניות גולף להרשם לתחרות גולף בינלאומית שנערכת בקומפיין, 80 ק"מ צפונית לפריז.
היא ואמה, מרי אבוט, נרשמו לתחרות והשתתפו בה, אך כמו ספורטאים רבים שהשתתפו באולימפיאדת פריז, הן לא ידעו שהן משתתפות במשחקים האולימפיים.
אולימפיאדת פריז הייתה האולימפיאדה השנייה שנערכה בעת החדשה וכן האולימפיאדה הראשונה בה השתתפו נשים (22 נשים מתוך 997 משתתפים).
כמו כן, המשחקים האולימפיים נערכו כאירוע צדדי של התערוכה העולמית של פריז, ללא טקס פתיחה וללא טקס נעילה ונפרסו על פני שישה חודשים.
הגברים שיחקו עם 18 גומחות בעוד הנשים עם תשע גומחות.
ב-4 באוקטובר 1900, טורניר הנשים התקיים עם עשר שחקניות אמריקאיות וצרפתיות.
אבוט זכתה במקום הראשון עם 47 נקודות ובכך הפכה לאישה הראשונה שזכתה באליפות אולימפית בגולף וכן לאמריקאית הראשונה שזכתה באליפות אולימפית.
כפרס על זכייתה, קיבלה אבוט קערת חרסינה מוזהבת.
שחקנית הגולף האמריקאית, פולין וויטייר זכתה במקום השני ודריה הוגר זכתה במקום השלישי.
אמה של מרגרט, מרי אבוט, דורגה במקום השביעי - מה שהופך אותן לאמא והבת הראשונות והיחידות לשחק באותם משחקים אולימפיים ובאותו הענף.
אבוט, שסברה שהיא ניצחה באליפות התערוכה העולמית של פריז, לא ידעה מעולם שהיא השתתפה במשחקים האולימפיים ולכן מעולם לא ידעה שהיא אלופה אולימפית.
בשנות השבעים המוקדמות, חוקרת הספורט פרופ' פאולה וולש, מצאה תיעוד בוועד האולימפי לפיו האלופה האולימפית הראשונה של ארצות הברית היא מרגרט אבוט.
לאחר שוולש הבינה שלאף אחד מהגורמים הרלוונטיים אין מידע לגבי אבוט, היא החלה לחקור על מנת למצוא פרטים אודותיה.
במסגרת מחקרה, איתרה את ילדיה של אבוט שנדהמו לגלות שאמם הייתה אלופה אולימפית, וטענו שהיא לא ידעה שהשתתפה בתחרות אולימפית.
קערת החרסינה המוזהבת שזכתה בה - אבדה.
לאחר המשחקים האולימפיים, אבוט נשארה בצרפת שנה נוספת במסגרתה זכתה באליפות צרפת לגולף.
היא סיפרה ששחקניות הגולף הצרפתיות שהשתתפו בתחרות זו, לא הבינו כנראה את אופי המשחק משום שהגיעו עם נעלי עקב וחצאיות צמודות.
בשנת 1902, עברה להתגורר בניו יורק ונישאה לסופר, פינלי פיטר דאן .
לזוג נולדו בת ושלושה בנים (בניהם התסריטאי פיליפ דאן ).
המוניטין של אבוט כשחקנית גולף שכח משום שעם שובה לארצות הברית, היא הפסיקה לשחק גולף בתחרויות מסודרות.
כמו כן, התיעודים על אודות הישגיה במועדון הגולף של שיקגו אבדו בשריפת המועדון בשנת 1912. רק עם פרסום ממצאיה של החוקרת פאולינה וולש, המוניטין שלה שב אליה.
אבוט נפטרה בגיל 76 ב-10 ביוני 1955 בקונטיקט.
מרגרט אגנס רופ הייתה אמנית ויטראז'ים בריטית פעילה בארבעת העשורים הראשונים של המאה ה-20. עבודתה בולטת בעוצמתה ובמיומנות הציור והלהט הדתי העומד בבסיסו, היא שיתפה פעולה עם בת דודתה מרגרט אדית רופ, שגם הייתה אמנית ויטראז'ים.
שתי האמניות היו בנות דודות ראשונות, נכדות של ג'ורג' רופ מחוות גרוב, בלקסהול, סאפוק (1814–1912) ואשתו אן (1821–1882).
היא נולדה ב-20 ביוני 1882 והוטבלה בכנסיית סנט מרי, שרסבורי ב-7 ביולי.
זו הייתה משפחה אנגליקנית, אך זמן קצר לאחר מותו המוקדם של בעלה בשנת 1899, אמה הפכה לקתולית (יחד עם 5 מתוך 6 ילדיה).
היא גידלה את ילדיה בעוני, שהוחמר בגלל רצון אביה, ששלל כסף מכל צאצא דתי.
מבין הילדים, שתיים הפכו לנזירות (היא ומוניקה) ואחד לכומר (הארי רופ).
שני אחים נוספים היו איירין ווהן, היא הייתה בוטנאית, ומייקל רופ, היה מהנדס אווירונאוטיקה, שמת באסון ספינת האוויר R101. רק אח אחד, דני, היה רופא והמשיך כאנגליקני בעקבות אביו.
היא התחנכה בבית עד שהלכה בשנת 1900 לבית הספר העירוני לאמנות בברמינגהאם.
משנת 1901 למדה אמנות ויטראז' אצל הנרי פיין.
הייתה לה קריירה מפוארת בבית הספר, והיא קבלה מספר מלגות, בתוספת פרסים רבים בתחרות הלאומית לבתי ספר לאמנות.
בשנת 1909 היא עזבה את בית הספר ועבדה מהבית במיוחד על החלון המערבי הגדול של קתדרלת שרסברי.
העבודה הראשונה מבין שבע שעשתה שם.
משנת 1911 עבדה עם אמנים אחרים [3]) בבית מלאכה לויטרז'ים בלונדון (פולהאם) עד שנת 1923, כאשר ב־14 בספטמבר הפכה לנזירה כרמליתית.
כנזירה הייתה תחילה בוודברידג' בסופוק, אחר כך ברושמיר, ליד איפסוויץ', ואחרי מלחמת העולם השנייה בקווידנהאם, נורפוק.
בוודברידג' היא הצליחה להמשיך בעבודתה, לשלוח עבודות לבית המלאכה בפולהאם לצורך חיתוך, והרכבה.
התהליך הזה נמשך עד 1939. לאחר המלחמה והמעבר לקווידנהאם, היא לא הספיקה לעשות יותר מאשר לעזור בתכנון החלונות לכנסיית המנזר, שנעשו מאוחר יותר על ידי בת דודה.
אף שהיא קבורה בקווידנהאם, ניתן למצוא חלון זיכרון שלה בכנסיית המשפחה הקדושה ובסנט מייקל בקזגרב, ליד איפסוויץ', וכן אנדרטה לאחיה מייקל רופ.
אנדרטה זו הייתה חלון שהותאם על ידי בת דודתה מיצירה לא שלמה שלה.
הארכיון שלה נמצא במוזיאון ברמינגהם ובגלריה לאמנות.
לפני שהפכה לנזירה, היא נחשבת לדמות חזקה, הייתה מעשנת ורכבה על אופנוע.
גם עבודות הזכוכית הצבעונית שלה מציגות את חוזק אופייה, כמו גם יכולות האומנות העיצוב וביצועה ברמה גבוהה.
הרבה מעבודותיה הטובות ביותר מאופיינות בצבעים חזקים, בעוצמת תכשיטים ובמיומנויות ציור על זכוכית.
תחושת האישיות האינדיבידואלית מובעת מרבים מהדמויות העוצמתיות שהציגה.
מלבד עבודות סטודנטים בנושאים חילוניים, תפוקתה האמנותית הייתה מיועדת אך ורק לכנסיות, כמעט כולן קתוליות.
הנושאים הנפוצים של חלונותיה היו בחללים האנגלים הקתולים, הבשורה וחיי הקדושים.
בקריירה קצרה יותר מבת דודתה, רק 30 שנים, היא ייצרה בהכרח פחות חלונות - סך הכל בסביבות 60 חלונות.
רב החלונות הן בבריטניה, אך ישנם ויטראז'ים גם במדינות אחרות- איטליה, דרום אפריקה, ארצות הברית ועוד.
מרגרט אדית רופ הייתה אמנית ויטראז'ים בריטית פעילה בין השנים 1910–1964. היא הייתה בת דודה של מרגרט אנייס רופ משרוסברי שהייתה גם אמנית ויטראז'ים.
מרגרט אנייס רופ ומרגרט אדית רופ היו בנות דודות, ומצד הסבא, ג'ורג' רופ מחוות גרוב, בלקסהול, סאפוק (1814–1912) וסבתא אן (1821–1882).
מרגרט הצעירה הייתה ילדתם החמישית של ארתור מינגיי רופ (בעצמו ילדם החמישי של ג'ורג' ואן: 1850–1945) ושל אנייס מוד (1855–1943), שנולדה ב-29 ביולי 1891. היו לה מספר קרובי משפחה אומנים בליסטון.
מלבד בת דודתה מרגרט אנייס רופ, היה לה דוד, ג'ורג' תומאס רופ, צייר נוף וחוקר טבע, דודה אלן מרי רופ, פסלת, ואחות דורותי, פסלת אחרת.
הכינוי שלה במשפחה היה "טור" (קיצור של טורטל=צב) והיא השתמשה בצב כדי להחתים חלק מחלונותיה, במיוחד בשנותיה המאוחרות יותר.
היא התחנכה בבית הספר התיכון ווימבלדון, בבית הספר לאמנות בצ'לסי ובבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות LCC, שם התמחתה בוויטראז'ים אצל קארל פרסונס ואלפרד דרורי.
משנת 1911 לערך עבדה בבית מלאכה לויטרז'ים (פולהאם) עם בת דודתה, מרגרט אנייס רופ, כדוגמה על סט החלונות בניופורט, שרופשיר.
כדי להבדיל בין בנות הדודות בשמן, היא השתמשה בשם המקצועי מ' א' אולדריך רופ (בשילוב שם נעוריה של אמה) או מ 'א' א' רופ.
אחד מחבריה היה ג'יי הרולד גיבונס (אדריכל הכנסייה) וחיבור זה הוביל לעבודה הגדולה הראשונה שלה בכנסיית סנט צ'אד, בלידס, שהיא אחת היצירות הגדולות שלה.
במשך רוב חייה האמנותיים הפעילים התגוררה בבתים שונים ברחוב דאודאר, פוטני, (דרום מערב לונדון) שהיה מושבה של אמנים באותה תקופה.
בסביבות 1926 עברה למספר 61, שם גרה עם קרוליין טאונשנד וג'ואן הוסון.
היא הייתה חברה קרובה של וילהלמינה גדס.
מאוחר יותר, במלחמת העולם השנייה, עברה למספר 81, עד שהבניין נפגע בהפצצה.
בתקופה שלאחר המלחמה היא עברה לבית במספר 89, שם היה לה סטודיו, בית מלאכה וכבשן (ששימש גם את רייצ'ל דה מונמורנסי).
היא חלקה את הבית עם קלייר דוסון, חברה ותלמידה.
בסוף החיים היא הפכה לקתולית.
באמצע 1978, בגיל 87, היא עזבה את פוטני וחזרה להתגורר בסופוק בחווה המשפחתית.
על פני תקופה שלמעלה מ-50 שנה, הייצור האמנותי שלה נועד בעיקר לכנסיות אנגליקניות (במיוחד אנגלו-קתוליות), עם כמה כנסיות רומיות.
תחילה הכינה חלונות בבריטניה, ואחריהם חלונות במדינות אחרות כמו אוסטרליה ודרום אפריקה.
מרגרט אן בודן הייתה פרופסור לפילוסופיה ולפסיכולוגיה בבית הספר למדעים קוגניטיביים באוניברסיטה של סאסקס שהייתה ידועה בעיקר בשל מחקרה על בינה מלאכותית.
בודן הייתה עמיתת האקדמיה הבריטית וקצינה במסדר האימפריה הבריטית.
מרגרט בודן נולדה וגדלה בלונדון, אנגליה.
אביה היה עובד מדינה ואמה תפקדה כעקרת בית בשל האיסור שחל באותה התקופה על נשים הנשואות לעובדי מדינה לעבוד, אך בסופו של דבר שכרה חנות תפירה.
בודן גדלה כבת יחידה, לאחר סיבוכים בהריון של אמה שגרמו לפטירת אחיה בהיותו בן חודש.
בשנות הנעורים שלה היא בעיקר התעניינה בדת, בביולוגיה ובקשר בין המחשבה לבין הגוף והייתה מעבירה את רוב זמנה בקריאה.
בודן למדה בבית ספר פרטי ב עד כיתה י"א, אז היא עברה לבית הספר לבנות של לונדון.
לאחר שסיימה את בית הספר הלכה ללמוד בניוהאם קולג' בקיימברידג', שם למדה בכיתה ראשונה במדעים רפואיים במשך שנתיים.
הישגיה היו הגבוהים ביותר בתחום מדעי הטבע בכל האוניברסיטה.
בקיימברידג' היא נחשפה לראשונה לעובדה שמלמדים פילוסופיה כמקצוע והיא למדה עם , שניהלה את המחלקה ללימודי שפות, למשך תקופה קצרה.
לאחר שלמדה מדעי הרפואה היא למדה במשך שנה מדעי המוסר.
היא עבדה כעוזרת מרצה לפילוסופיה באוניברסיטה של בירמינגהאם בשנת 1959. לאחר מכן, בשנים 1962–1964 זכתה במלגה של קרן חבר העמים של הארקנס והגיעה לאוניברסיטת הרווארד ללמוד פסיכולוגיה חברתית וקוגניטיבית.
בודן מונתה למרצה לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת סאסקס בשנת 1965, ב-1980 היא קיבלה את תארה כפרופסור.
בשנת 1985 היא נעשתה לדיקנית של בית הספר למדעי החברה, ושנתיים לאחר מכן לדיקנית המייסדת של בית הספר למדעי הקוגניציה והמחשב.
ב-1983 הפכה לעמיתת האקדמיה הבריטית ושימשה כסגנית נשיאה בשנים 1991-1989.
ב-2001, בודן הפכה לקצינה במסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשל תרומתה בתחום המדעים הקוגניטיביים.
באותה השנה היא זכתה בתואר דוקטור למדע (ScD) מהאוניברסיטה של סאסקס.
בהמשך קראו למלגה ל-PhD שמוענקת במחלקה לתורת המידע, על שמה.
בנוסף היא קיבלה תואר כבוד מהאוניברסיטה של בריסטול.
בודן פרסמה למעלה מ-240 מאמרים בכתבי עת מדעיים, ערכה והייתה לעורכת שותפה בשישה ספרים וכתבה שישה ספרים, ביניהם:
Dimensions of Creativity (הוצאה לאור על ידי אוניברסיטת קיימברידג', 1994)
AI: Its Nature and Future (הוצאה לאור על ידי אוניברסיטת אוקספורד, 2016)
תואר קצונה במסדר האימפריה הבריטית בשנת 2001
עמיתת האקדמיה הבריטית ויושבת ראש המחלקה לפילוסופיה עד יולי 2002
באפריל 2004 זכתה בתואר כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה של בריטניה כדוקטור של האוניברסיטה
ב-2016 זכתה בפרס ISAL על מפעל חייה בתחום הבינה המלאכותית.
מרגרט אולוון מקמילן היא היסטוריונית קנדית, סופרת ומרצה באקדמיה.
היא פרופסורית באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, ובאוניברסיטת טורונטו ובעבר שימשה פרופסורית באוניברסיטת ריירסון וראש מכללת טריניטי קולג' (אוניברסיטת טורונטו).
היא כתבה ספרים זוכי פרסים, השתתפה בסדרת הרצאות כלל-עולמית של ה-BBC וכיום היא ממשיכה לפרסם במגוון רב של כתבי עת ולהרצות בפורומים אקדמיים.
תחום התמחותה הוא היסטוריה ויחסים בינלאומיים, ובפרט מלחמת העולם הראשונה והאימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
מרגרט מקמילן נולדה ב-1943 בטורונטו, קנדה.
הוריה הם רוברט מקמילן, רופא ממוצא סקוטי, ואלונד קרי אוונס, אישה ממוצא וולשי מכובד: סבא-רבא של מקמילן מצד אמה הוא דייוויד לויד ג'ורג', שהיה ראש ממשלת בריטניה.
אביה בילה את רוב זמנו בנסיעות עסקיות, וכתוצאה מכך מרבית ילדותה עברה עליה בחברת אמה, אחותה ושלושת אחיה.
למלחמת העולם השנייה, שהתרחשה באותו הזמן, לא הייתה השפעה רבה על חייה.
משפחתה של מקמילן עברה ללונדון עם סיום מלחמת העולם השנייה, כדי שאביה ישלים את בחינות ההסמכה לרפואה.
היא למדה בבתי ספר בקנדה ובאנגליה וסיימה בית ספר תיכון בפנימייה אנגלית לבנות, בה היו מורים שניסו לרפות את ידיה בטענה שלא תצליח בעולם האקדמי.
הדבר רק נתן לה מוטיבציה להמשיך בדרכה ולהצטיין.
הוריה ייחסו חשיבות רבה להשכלתה ואביה עמד על כך שתלמד לתואר ראשון בקנדה.
לפיכך, עשתה מקמילן את התואר הראשון שלה בהיסטוריה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת טורונטו בשנת 1962. התואר היה חוויה משמעותית בחייה, בין היתר משום שהדעה הרווחת בזמנים אלו הייתה שנשים לא אמורות לעסוק במקצועות אקדמיים, ובפרט לא בהיסטוריה צבאית.
את התואר השני בפוליטיקה היא עשתה באוניברסיטת אוקספורד, ובמסגרתו כתבה תזה על הצבא ההודי מאז עצמאותה של הודו.
אחרי שהייה של שנה בהודו לצורך לימודים היא השלימה את הדוקטורט שלה ב-1974, גם הוא באוניברסיטת אוקספורד, ועשתה את המחקר שלה על העמדות הפוליטיות והחברתיות של הבריטים בהודו.
מ-1975 עד 2002 שימשה מקמילן כפרופסור במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת ריירסון בטורונטו, ואף שימשה כראש המחלקה.
שם, היא מספרת, למדה להפוך את התכנים אותם היא מלמדת למעניינים ולנגישים יותר, והתנסות זו תרמה לה רבות בעת כתיבת ספריה.
בנוסף לכך, היא הייתה ראשת המכללה של טריניטי קולג' (אוניברסיטת טורונטו) ונשיאת אנטוני סטריט קולג' באוקספורד.
מ-1995 עד 2003 לקחה מקמילן חלק בעריכת כתב העת הבינלאומי של קנדה.
היא משמשת כחברה בוועדי ההנהלה של המכון הקנדי לעניינים בינלאומיים, המועצה האטלנטית של קנדה, היסטוריקה, קרן מורשת אונטריו וחברת צ'רצ'יל לקידום הדמוקרטיה הפרלמנטרית.
בנוסף, היא עמיתה בחברה המלכותית לספרות ובמכללת מאסי של אוניברסיטת טורונטו.
למקמילן הוענקו תוארי כבוד של אוניברסיטת קינגס קולג', המכללה הצבאית המלכותית של קנדה, אוניברסיטת מערב אונטריו, קולג' אוניברסיטת הורון, אוניברסיטת קלגרי, אוניברסיטת בישופס, אוניברסיטת ממוריאל של ניופאונדלאנד, אוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת ריירסון.
ב-2006 היא נבחרה להיות קצינה במסדר קנדה, וב-2015 הפכה לעמיתה במסדר.
ב-2018 היא הפכה לחברת כבוד בממלכה המאוחדת.
מרגרט מקמילן מתמחה בהיסטוריה צבאית ובינלאומית, בדגש על מלחמת העולם הראשונה והאימפריה הבריטית.
כך, למשל, בספרה הראשון והמפורסם "Women of the Raj" (בתרגום חופשי - נשות הראג'; 1988) מתארת מקמילן את חייהן של הנשים הבריטיות שגרו בהודו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בתקופה בה שלטה האימפריה הבריטית בהודו.
בעזרת ראיונות, רומנים, מכתבים וציורים היא מציגה את השגרה היומיומית שלהן, את מחשבותיהן, את הקשיים איתם הן מתמודדות ועוד.
בספרה האחרון, "War: How Conflict Shaped Us" (בתרגום חופשי - מלחמה: איך קונפליקט עיצב אותנו; 2020), מקמילן בוחנת את הדרכים בהן מלחמות השפיעו על בני האדם, לטובה או לרעה, ואת השינויים שהמין האנושי היה צריך לעבור כתוצאה מהן.
היא מנתחת את השפעות המלחמה ממספר נקודת מבט, ביניהן פוליטית, חברתית ומגדרית.
מקמילן פעילה גם בתקשורת ומתראיינת בקביעות לכתבי עת נחשבים כמו ה-"גרדיאן" וה-"ניו יורק טיימס", ובישראל התראיינה לעיתון "הארץ".
בראיונותיה היא מדברת על מגוון נושאים, ביניהם ייצוגים של מלחמת העולם הראשונה באומנות, הקשר בין אלימות לטבע האדם והאופן שבו מלחמות מאיצות את התפתחות העולם המודרני.
ב-2018 הייתה מקמילן המרצה השנתית בפרויקט ה-"Reith Lectures" של ה-BBC, שבמסגרתן בכל שנה דמות מובילה אחרת משדרת סדרת הרצאות בתחום בו היא עוסקת.
הרצאותיה של מקמילן עוסקות בהיבטים שונים של מלחמות, כגון האופן שבו חיילים ולוחמים נתפסים בעיני הציבור והניסיונות הרבים לשים קץ לכלל המלחמות.
קנדה ונאט"ו: עבר לא פשוט, עתיד לא בטוח.
המאה הלא פשוטה: יחסים בין-לאומיים 1900–1990. הוצאת קנדלהאנט, 1996.
מפלגות מנוכרות: קנדה ואוסטרליה במאה העשרים.
הוצאת אוניברסיטת קולומביה הבריטית, 2003.
עושי שלום: ועידת השלום בפריז בשנת 1919 וניסיונה לשים סוף למלחמות.
בית קנדה: אחוזת רידו והמצאת הבית הקנדי.
נכתב עם מרג'ורי האריס ואן ל.
ניקסון בסין: השבוע ששינה את העולם.
הוצאת פינגווין גרופ ארצות הברית, 2009.
המלחמה שסיימה את השלום: כיצד אירופה נטשה את השלום למלחמת העולם הראשונה.
הוצאת האוס אוף אנאסי פרס, 2015.
מלחמות: איך קונפליקט עיצב אותנו.
Wright; נולדה ב-18 בפברואר 1944) היא פרופסור למדעי המחשב ומתמטיקאית אמריקאית.
הייתה ראש הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק, ונשיאת החברה למתמטיקה תעשייתית ויישומית (SIAM).
התמחתה במיטוב (אופטימיזציה), אלגברה ליניארית ומדעי המחשב.
מרגרט רייט נולדה בסן פרנסיסקו, וגדלה בהנפורד, קליפורניה ובטוסון, אריזונה – שם למדה בתיכון.
בניגוד לשני הוריה, שהיו רופאים, היא עצמה נמשכה כבר מגיל צעיר לתחומים מתמטיים.