tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכרך השישי יצא לאור בשנת ה'תשמ"ב, ועוסק בטורים אורח חיים ויורה דעה.
הכרך השביעי יצא לאור בשנת ה'תשמ"ה, ועוסק בטורים אבן העזר וחושן משפט.
הכרך השמיני יצא לאור בשנת ה'תשנ"ב, ועוסק בטורים אורח חיים ויורה דעה.
הכרך התשיעי יצא לאור בשנת ה'תשע"א, ועוסק בכל חלקי השולחן ערוך וגם בקדשים וטהרות.
אגרטל או ואזה הוא מכל פתוח, המשמש לעיתים קרובות כדי להחזיק פרחים.
הוא עשוי ממגוון חומרים שונים, כגון זכוכית, חרס ופלסטיק.
משמש ככלי פרקטי לקיבול ולעיתים גם או רק ככלי נוי.
אגרטלים מוגדרים כבעלי אנטומיה מסוימת.
בסיסם הוא הרגל, המשמשת להבחנה בין אגרטלים שונים.
עיצוב האגרטל יכול להיות בולבוסי, שטוח, או עיצוב בצורה אחרת.
בשלב הבא, ישנו הגוף, המהווה את החלק העיקרי ולעיתים קרובות הגדול של היצירה.
על גוף האגרטל מונחת הכתף, בה הגוף מתעקם כלפי פנים.
לבסוף, השפה, בה האגרטל מתעקל כלפי מעלה.
לאגרטלים רבים יש ידיות, צורות האגרטלים כיום התפתחו והושפעו מהאגרטלים הקדומים וקיבלו עיצובים וצורות מודרניים.
לאורך ההיסטוריה, תרבויות עתיקות המציאו כלי קיבול, ראשית סלסלות, תיקים או שקים העשויים מעור.
אולם אלה לא יכלו להכיל נוזל.
לכן כשגילו את החימר החלו לייצר כלים שנועדו לאחסון נוזל, כדים או אגרטלים.
כאשר פונקציונליות האגרטל הייתה בעיקר דקורטיבית, בעוד שכדים שימשו לאחסון נוזל בעל חשיבות, כדוגמת מים.
לא כל החברות הקדומות יצרו כדי חימר, אולם רוב החברות שגדלו את יבולן בתקופת המהפכה הנאוליתית, גילו את טכניקת עיבוד החימר.
הדוגמאות המוקדמות ביותר לתהליך התגלו במזרח התיכון בו שרידי קדרות מתקופת 6500 לפנה"ס נמצאו בצ'טלהויוק שבטורקיה.
שאריות הקדרות שנמצאו באתר היו בסיסיות, עשויות טבעות או סלילי חימר שנבנו מבסיס עגול.
קירות הכלי הוחלקו והוצרו (על ידי לחיצה בו זמנית על פני השטח הפנימיים והחיצוניים) בטרם שריפתם בתנור לחם או בכבשן העשוי מחור באדמה, ומעליו מדורה דולקת.
קדרות מתקופת המהפכה הנאוליתית הייתה נעדרת עיטורים.
והקישוט היחיד שהיה עליה נוצר על ידי חיתוכים שנעשו בזמן שהחימר היה לח.
אולם עם הזמן יצירת האגרטל התפתחה גם כאמצעי אמנותי בפני עצמה.
היוונים הקדמונים השתמשו באגרטלים כדי לתאר סצנות מורכבות הקשורות למיתולוגיה ולתרבות.
שושלת סונג בסין הובילה את ייצור האגרטלים לעושר מבחינת שימוש בחומרים שונים ועיטורים רבים ליצירת מרקמים על האגרטלים.
באירופה נוצרו אגרטלים מעודנים למראה, כך נוצרה החרסינה הכחולה של דלפט שבהולנד.
מאז ועד לזמנים המודרניים, תחום יצירת האגרטלים התפתח ובשנת 2003 זוכה פרס טרנר היה גרייסון פרי (Grayson Perry), עבור אגרטלי הקרמיקה שיצר.
אגרטלים עתיקים, בייחוד סיניים, מוערכים מאוד בשוק יצירות האמנות.
כד סיני נמכר בשנת 2010 בסכום של 43 מיליון לירה שטרלינג.
סכום הנחשב לשיא עבור מכירת חפץ אמנות סיני כלשהו.
אֶגֶרְיָה (Egeria) או אתריה (Aetheria) ולעיתים סילביה (Sylvia), הייתה צליינית מגליסיה שבספרד, אשר ביקרה בארץ ישראל, בלבנט, במצרים, ובאסיה הקטנה בין השנים 381–384 לערך, ותיעדה את מסעה בסדרה של מכתבים בלטינית וולגרית.
המכתבים שרדו בחלקם בעותק מאוחר שנכתב במאה ה-7 והועתק במאה ה-11.
מעט מאוד ידוע על זהותה של אגריה.
אין מידע באשר למקום ושנת לידתה ואף לא באשר למקום ומועד מותה.
הנזיר ולריו דל ביארזו (Valerio del Bierzo) בן המאה ה-7, סבר כי הייתה נזירה, בעיקר בשל כך שמיענה את מכתביה ל"אחיותיה", אולם תואר זה רווח בין נוצרים בני התקופה.
מנגד הועלתה הסברה כי לא הייתה נזירה, וזו נסמכת על חירותה לשהות במסעה משך שנים ולקבוע את מסלול נסיעתה, לשאת בעלויות הנסיעה, התמקדותה באתרים בהם ביקרה ולא במעשי ניסים, והיותה משכילה.
עם זאת, בהתחשב במעמד האשה במאה ה-4, נימוקים אלה תומכים באותה מידה באפשרות שדווקא הייתה נזירה-נוסעת, שכן חירות כזו לא התאפשרה לנשים מן השורה.
באשר לכך שלא עסקה בכתביה בניסים, ייתכן שחלק זה של מכתביה לא שרד.
לפי דעה אחרת הייתה אצילה, ואולי אף בת משפחתו של הקיסר תאודוסיוס הראשון, שגם מוצאו היה מספרד.
דעה זו נתמכת בכך שזכתה לעזרה, הגנה והדרכה בכל מקום אליו הגיעה.
ספר מסעה של אגריה מכונה "Itinerarium Egeriae" (יומן המסע של אגריה) או "Peregrinatio Aetheriae" (מסע העלייה לרגל של אתריה), ולעיתים "Peregrinatio ad Loca Sancta" (העלייה לרגל למקומות הקדושים).
רק תיאור חלקו האמצעי של המסע שרד, בעוד שתחילתו וסופו אבדו.
כתביה התגלו בספרייה במנזר בארֶצו, איטליה, ב-1884, בכתב יד שהועתק במאה ה-11 במנזר מונטה קאסינו, ופורסמו לראשונה ב-1887.
אגריה נחשבת לאחת הצלייניות הראשונות לארץ הקודש.
במכתביה תיארה את המקומות הקדושים, אתרים גאוגרפיים, את פעילות הנזירים בארץ הקודש, ומסרה פרטים על הליטורגיה הכנסייתית המוקדמת בארץ ישראל.
בין השאר, תיארה רבות את הדרשות שנשא קירילוס מירושלים לפני ה"קטכומנים", המועמדים לטבילה, בעת חניכתם.
אגריה הגיעה בספינה לקונסטנטינופול, וממנה יצאה לירושלים ובקרה ביריחו, נצרת, כפר נחום והר נבו, אותו תיארה בפירוט רב ושם הראו לה הנזירים את מקום קברו של משה.
היא המשיכה למצרים וביקרה באלכסנדריה, תבאי, ים סוף וסיני.
אגריה הפגינה בספרה בקיאות רבה בכתבי הקודש ולכל מקום הגיעה עם ידיעות מוקדמות.
את סיפורי בני ישראל במדבר סיפרה מתוך תחושת קרבה רבה למאורעות.
היא הכירה את התנ"ך כפי שהכירה את הברית החדשה.
בכל מקום שבו ביקרה, תיארה את המבנים וסיפרה על המסורות והאמונות הקשורות אליו, על הפולחן שנערך בו ועל הנזירים החיים בו.
אגריה ישבה בירושלים שלוש שנים והשתתפה בכל הטקסים שנערכו בה.
בספרה הביאה דיווח מפורט על הפולחן הנוצרי בעיר.
היא מתארת כיצד הקהילה הנוצרית בירושלים נחלקה לדוברי יוונית בלבד ולדוברי ארמית בלבד, כאשר רק אחדים דיברו את שתי השפות.
בדרכה חזרה לאירופה, עברה אגריה באנטיוכיה, אדסה והגיעה אל הפרת.
כתביה ספקו מידע רב על הלטינית הוולגרית שהייתה מדוברת בתקופתה.
אגרות קודש הריי"צ היא סדרת ספרים הכוללת מכתבים נבחרים ממכתביו הכלליים והפרטיים של רבי יוסף יצחק שניאורסון, אדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש, בת שבעה-עשר כרכים, בנושאים תורניים, עסקנות ציבורית, זכרונות מאביו, זקניו אדמו"רי חב"ד ועוד נושאים רבים וחשובים.
האיגרות נערכו ויצאו לאור על ידי הוצאת ספרים קה"ת.
העורך הראשי של הסדרה הוא הרב שלום דובער לוין, והשתתפו בההדרת הכרכים השונים: שמואל קראוס, ברוך וילהלם, יוסף יצחק איידלמן, משה מנחם מענדל איידלמן, יוסף יצחק קלר, ישראל שמעון קלמנסון, חיים שאול ברוק, יצחק וילהלם, וחיים אליעזר זקליקובסקי.
ותרגום מיידיש לעברית: הרב טוביה בלוי ומשה מרינובסקי.
בראש כל ספר בא מבוא מהעורך הסוקר את דברי ימי הריי"צ בתקופת כתיבת האיגרות, ומסכם את הנושאים הנדונים באיגרות, בעיקר של המכתבים העוסקים בפעילותו הציבורית; צילומי איגרות אחדות; מפתח ותוכן האיגרות.
בסוף כל כרך באים מפתחות: מפתח עניינים, ומפתח שמות אנשים ומקומות ובחלקים המאוחרים גם מפתח מוסדות וארגונים.
בשולי האיגרות מופיעים ציונים והפניות לאיגרות אחרות לאותו נמען או באותו נושא.
מפתח כללי לכרכים א-יב נדפס בסוף כרך יב.
מתוך כמאה אלף מכתבים שכתב הרבי הריי"צ נדפסו עד תשע"ט (2018) בסדרה 6,770 מכתבים משנת תרנ"ט ועד ט' שבט ה'תש"י - ערב יום פטירתו.
הסדרה החלה לצאת בשלהי שנת ה'תשמ"ג (ספטמבר 1982) מאוסף המכתבים שבספריית חב"ד ותוך עשרה חדשים נדפסו עשרה כרכים.
בשנת ה'תשמ"ה (1985) נדפסו עוד שני כרכים (יא-יב) מכתבים שלא היו לפני העורכים בעת ההדפסה, ובמשך השנים הבאות נדפסו חמישה כרכים נוספים ממכתבים שהתגלו במשך הזמן.
רוב החלקים נדפסו שוב בהוצאה שנייה ושלישית בדפוס צילום.
יצא לאור לראשונה: י"ג אלול ה'תשמ"ג (22 באוגוסט 1983).
יצא לאור לראשונה: ימי חנוכה ה'תשמ"ג (דצמבר 1982).
יצא לאור לראשונה: ר"ח אלול ה'תשמ"ג (10 באוגוסט 1983).
יצא לאור לראשונה: כ' בחשוון ה'תשמ"ד (27 באוקטובר 1983).
יצא לאור לראשונה: ב' ניסן ה'תשד"מ (4 באפריל 1984).
יצא לאור לראשונה: מוצאי שבת קודש מברכים תמוז ה'תשד"מ (1 ביולי 1984).
יצא לאור לראשונה: פורים ה'תשמ"ה (מרץ 1985).
יצא לאור לראשונה: ערב שבת קודש מברכים תמוז ה'תשמ"ה (14 ביוני 1985).
כרך יד - 367 איגרות ("מילואים") חלק ראשון מהשנים תרפ"א - תרפ"ב (ספטמבר 1920 - ספטמבר 1932) חלק שני משאר השנים.
כרך טו - 303 איגרות אל בתו הרבנית חיה מושקא וחתנו רבי מנחם מענדל שניאורסון, הרבי מליובאוויטש, מהשנים: תרע"ג - תש"ז (ספטמבר 1912 -ספטמבר 1947).
מהדורה מתוקנת יו"ד שבט ה'תשע"א (15 בינואר 2011).
אגרטל ווטרלו הוא פסל בצורת אגרטל שגובהו 5 מטרים, ומשקלו 20 טונות.
הארגטל עשוי גוש אחד של שיש קרארה, ומאז שנת 1906 הוא מוצב בגן ארמון בקינגהאם בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
נפוליאון בונפרטה בחולפו בטוסקנה שבאיטליה, בדרכו לכיבוש רוסיה ראה את גוש השיש הענקי והזמין את עשיית האגרטל, עליו תכנן להציג תבליטים המנציחים את ניצחונותיו.
לאחר תבוסתו במלחמות נפוליאון האגרטל הוענק לג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1815 על ידי פרדינד השלישי, דוכס טוסקנה.
ג'ורג' (אז יורש העצר) העביר את האגרטל לידי הפסל ריצ'רד ווסטמאקוט במטרה שיהפכו לפסל שיוצב בטירת וינדזור כאנדרטה לזכר קרב ווטרלו.
וסטמקוט יצר תבליטים בסגנון רומי, בהשפעת אגרטל בורגזה ואגרטל מדיצ'י, ובהם תבליט של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת היושב על כס מלכותו, וכן דמויות אלגוריות ודמויות מלאכים, הבולטות משני צידי האגרטל כיידיות.
בשל משקלו הרב של האגרטל, לא ניתן היה להציבו בטירה, ולכן הוא הוענק לגלריה הלאומית שבלונדון בשנת 1836. הגלריה השיבה את האגרטל למונרך בשנת 1906 ואדוארד השביעי הציב אותו בגן ארמון בקינגהאם, שם הוא מוצג עד היום.
האגריאנים היה שבט תראקי שחיו באזור השפך העליון של הנהר סטרימון (כיום מערב בולגריה ודרום מזרח סרביה).
בעת העתיקה הם חיו בשכנות לשני שבטים תראקים נוספים, הטריבאלים והמדים.
הם היו קשורים בקשרי ידידות עוד עם פיליפוס השני, מלך מוקדון.
עם מותו של זה התמרדו המדים והטריבאלים תחת השלטון המוקדוני, אולם האגריאנים תחת הנהגת מלכם לנגארוס החליטו להישאר נאמנים למוקדונים.
מלך מוקדון אלכסנדר הגדול תגמל את לנגארוס על ידי כך שתכנן להשיא אותו לאחת מבנות האצולה המוקדונית, אולם החתונה נמנעה עקב מותו של לנגארוס.
אגריאנים רבים לחמו בצבא מוקדון במהלך מלחמותיו של אלכסנדר הגדול .
הם לחמו לרוב כפלטסטים בעלי חימוש קל, הם נשאו עצמם לרוב חבילת כידונים חרב קלה ולא לבשו שריון.
הם השתמשו בקסדה ומגן קלים והיו ניידים מאוד בשטחים הרריים.
האגריאנים המשיכו להיות נאמנים למוקדון, והם נזכרים לעיתים קרובות כמשרתים בצבא המוקדוני במהלך התקופה ההלניסטית.
הם התבוללו ככל הנראה במהלך התקופה הרומית או מאוחר יותר במהלך נדידת העמים.
אגריפה מנניוס לאנאטוס היה מגיסטראט רומאי בולט בן המאה ה-6 לפנה"ס.
התפרסם בעיקר כמי שפתר בדרכי שלום את משבר נטישת הפלבס של שנת 494 לפנה"ס.
טיטוס ליוויוס מכנה אותו: "אדם בעל מוניטין יוצא דופן".
הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 503 לפנה"ס יחד עם פובליוס פוסטומוס טובארטוס ויחד עמו ניצח את הסאבינים.
כמו כן הוא דיכא מרד של העיר פומטיה (Pometia).
בשנת 494 לפנה"ס, הורגשה תסיסה כללית ברומא בקרב מעמד הפלבס נגד הפטריקים.
הסיבות לתסיסה זו היו ככל הנראה השעבוד שגרמו ההלוואות, המחסור בקרקע והשירות הצבאי.
הפטריקים לא עשו דבר לתיקון המצוקה, ולפיכך באותה שנה עזבו הפלבס בהמוניהם את העיר ועקרו אל גבעת האוונטינוס, או על פי גרסאות אחרות למונטה סקרו (ההר הקדוש).
הנטישה נחשבה למרד כיוון שהיא התפרשה עזיבת הגוף האזרחי והפסקת מילוי החובות כלפי המדינה.
הפטריקים, שחששו מכך שהפלבס יטלו בסופו של דבר נשק כנגד הרפובליקה, החליטו שיש לשכנע אותם לחזור לעיר.
הסנאט הרומי בחר במנניוס כשגרירו אל הפלבס.
מנניוס ניגש אל הפלב ודיבר על לבם.
על פי המסופר הוא המשיל להם משל על איש, שאיבריו השונים לא הסכימו בינם לבין עצמם:
מנניוס המשיל את מצבה של רומא למצבו של אותו איש.
הסנאט, הוא הבטן שדואגת לספק מזון לשאר האיברים ומוציאה החוצה את הפסולת.
והם, הפלבס, שאר האיברים המאמינים שרק הם הטורחים והסנאט והפטריקים אינם עושים דבר.
לנאומו זה הייתה השפעה רבה, והפלבס הסכימו לחזור לרומא לאחר שנעשו רפורמות שהבטיחו את מעמדם בעתיד.
עם זאת, אין ודאות שמנניוס אכן נשא נאום כזה.
הסיפור מופיע בווריאציות שונות כבר במקורות מוקדמים יותר כדוגמת קסנופון, וניכרת לו השפעה גם במקורות מאוחרים יותר כדוגמת חיבורו של קיקרו "על החובות", ואף האיגרת הראשונה אל הקורינתים.
על פי טיטוס ליוויוס, מנניוס מת בשנת 493 לפנה"ס, אולם לא הותיר אחריו די כסף כדי לכסות את הוצאות הלוויה, ועל כן הוא נקבר בתרומות אנשי העיר.
מנניוס נזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס".
הוא נזכר שם כידידו הטוב ביותר של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס, והוא נזכר באופן אנכרוניסטי לאורך כל המחזה אף על פי שהמחזה מתחיל בשנת 493 לפנה"ס, השנה שבה מנניוס מת כאמור.
בסרט "קוריולאנוס" משנת 2011 הוא מגולם בידי בריאן קוקס.
בסרט, הוא נשלח בידי הסנאט בניסיון להגיע למשא ומתן עם קוריולאנוס, אולם קוריולאנוס מתייחס אליו בבוז ובקרירות.
פגוע מבגידת חברו הטוב ביותר, מנניוס מתאבד.
מנניוס אגריפס והמשל הקשור בו, משל הכרס, מוזכר בכרך הרביעי של 'החברה הגאונה' מאת אלנה פרנטה (עמ' 402), בהקשר מעצרו של פסקואלה, הפעיל הקומוניסטי, חבר הילדות של המספרת.
אגריניו היא העיר הגדולה ביותר באטוליה-אקארנאניה, יוון.
העיר משמשת כמרכז של היחידה המנהלית, למרות שאינה עיר הבירה שלה.
מבחינה כלכלית, העיר ידועה בשל תעשיית הטבק והחקלאות שלה (במיוחד בשל גידולי הזיתים).
ההתיישבות בעיר עתיקה מאוד, והעיר העתיקה ממוקמת במרחק של שלושה ק"מ ממיקום העיר המודרנית.
העיר העתיקה הוקמה ככל הנראה בשנים 1100-1600 לפנה"ס.
העיר פרחה מחדש במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית.
אגריניו נכבשה על ידי הכוחות היוונים ב-21 ביוני 1821 במסגרת מלחמת העצמאות היוונית.
באוגוסט 1822 התקרבו הכוחות הטורקים לעיר, ותושביה החליטו לנטוש את העיר ולשרוף אותה.
לבסוף אגריניו נכללה בגבולות יוון באמנת קונסטנטינופול שנחתמה בשנת 1832.
העיר שגשגה במיוחד בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. לאחר מלחמת יוון–טורקיה הגיעו לעיר פליטים רבים מאסיה הקטנה (מערב טורקיה).
על אף המשבר הכלכלי בין שתי מלחמות העולם, חל פיתוח רב ותשתיות רבות.
בחודש מאי מתקיים בעיר פסטיבל להקות פולקלור (מחול) על-שם יצרן הסיגריות פפדקיס שנולד בעיר.
אגריותריום (שם מדעי: Agriotherium; מילולית: "בהמה מרירה") הוא סוג של דוב נכחד שחי בן תקופת המיוקן לפליסטוקן באמריקה הצפונית, אירואסיה ואפריקה והיה ממיני הדובים הגדולים מעולם, גדול יותר מדוב קוטב.
הוא השתייך לקבוצה שונה של דובים שנכחדה, מתת-המשפחה Agriotheriinae.
נמצאו מספר מינים שלו ברחבי העולם מפלורידה עד אתיופיה, הודו וסין.
דוב זה הגיע לאורך 2.7 מטר ולמשקל של מעל 900 ק"ג והיה אחד מגדולי הדובים והטורפים מעולם, אך היה קטן יותר מקרוביו דוב קצר-פנים וארקטותריום.
מבנה השיניים שלו דמה לזה של כלב והיה על פי הערכות בעל עוצמת נשיכה גדולה ביותר, הרבה יותר משל כל טורף חי.
למרות זאת הוא היה כנראה אוכל-כול כמו הדובים החיים, וניזון מצמחייה שופעת וגם מטרף של סוסיים, גמליים, קרנפיים, פריים, כליקותריים ואולי מצעירי פילאים.
כמו כן ייתכן שהיה מגרש מטרפם טורפים אחרים כמו האמפימכיירודוס והברבורופליס.
אגריוכיירוס (שם מדעי: Agriochoerus) הוא סוג נכחד של יונק פרסתן הקרוב לגמליים ומשויך לקבוצה בעלי כרית בעל-משפחה הנכחדת מריקואידודונטידה.
הוא התקיים במישורי אמריקה הצפונית במהלך סוף תקופת האאוקן עד האוליגוקן.
המאובנים שלו הוגדרו לראשונה ב-1850 בידי החוקר ג'וזף ליידי.
המאובנים התגלו בססקצ'ואן, טקסס, דקוטה הדרומית ונברסקה.
יונק זה דמה במראהו לכבשה, והיה בינוני בגודלו כשהמין הגדול ביותר Agriochoerus antiquus הגיע עד אורך 1.8 מטר ולמשקל 85 קילוגרם.
הוא היה בעל לסת רחבה וכבדה שהייתה בעלת זוג ניבים בולטים בקצה ומאחוריהם שיניים טוחנות בעלות מרווחים פנימיים, כך שאולי היה אוכל-כול נוסף על תזונתו מצמחייה.
בניגוד לרוב הפרסתנים הוא היה בעל 5 אצבעות בעלות טפרים, כשהאגודל התנוון על רגליו הקדמיות וארבעה טפרים על הרגליים האחוריות.
הרגליים הקדמיות היו ארוכות יחסית ובעלות כתפיים חזקות, מזכירות מעט כתפי חתוליים.
הוא היה בעל עמוד שדרה גמיש כמו של חתול ובעל זנב ארוך וכבד.
ייתכן שמבנה גופו הותאם ללטיפוס על עצים.
חוקרים אחרים מעריכים שהטפרים הותאמו לחפירה של שורשים ופקעות מהאדמה.
יונק זה היה קרובם של המריכוידון והאנופלותריום, אך השתייך למשפחה נפרדת - Agriochoeridae.
כמו שאר היונקים מקבוצתו הוא נכחד עם התייבשות הערבות והיערות בהם חי.
אגרטלה (בהינדי: अगरतला) היא בירת טריפורה אשר בצפון-מזרח הודו, אשר יחד עם עוד שבע מדינות, מופרדות מהודו על ידי בנגלדש ובהוטן, ומקושרות במעבר יבשתי צר.
האוכלוסייה המשוערת של אגרטלה הייתה 522,613 בשנת 2015 לאחר ההתרחבות העירונית (189,327 במפקד 2001).
העיר אגרטלה הוקמה בתקופת שלטונו של מהראג'ה ביר צ'נדרה מניקיה (1862–1896) באזור של 3 מיילים רבועים (8 קמ"ר) עם אוכלוסייה של 875 בלבד על ידי הכרזה מלכותית בסוף 1871. A.W.S.
פאוור, הסוכן הפוליטי הבריטי הראשון של טיפרה, מונה גם כראש עיריית אגרטלה בשנת 1872 ומילא את תפקידו עד 1873. העירייה ממוקמת במעבר קו הרוחב N 23 - 50 'ואורך רוחב E 91-17' 3 ק"מ 2. שטח באותה תקופה.
ביר ביקראם קישור דבברמן נקרא מייסד העיר המתוכננת אגרטלה.
הוא יצא לסיבוב הופעות בבריטניה ואחרי שחזר לממלכתו החליט להפוך את אגרטלה לעיר מודרנית.
וכך, במהלך שנות הארבעים העיר התארגנה מחדש באופן מתוכנן עם כבישים חדשים ובניין שוק.
משנת 1901 עד 1971 העיר נותרה בהתקדמות פיתוח זניחה עם שטח שיפוט של 8 ק"מ בלבד, אך משנת 1981 אגרטלה החלה להתרחב ולהגדיל את קישוריותה בשדות שונים יחד עם אזור העיר שלה עם 58.84 קמ"ר, אגרטלה גדולה יותר מתוכננת משנת 2011 עם תוספת של 92 קמ"ר.
לאגרטלה הייתה היסטוריה מסוג אחר מהתקופות הקדומות של הימים האפיים, מכיוון שהיא הייתה מדינה נסיכתית והייתה קשורה לבנגלדש.
אמנם חברת מזרח הודו לא הגיעה לבירת הנסיכות של המדינה, אך הם תמיד נשארו במצב מסוים בלכידת ושלטון.
חברת הודו המזרחית קבעה את בסיסה של צפון הודו הצפונית במחוז אסאם עם שילונג כבירתה.
חתן פרס נובל לספרות (1913) רבינדרנת טאגור ביקר בעיר לא פעם ובנה גם בית שעדיין קיים.
הספר ההיסטורי רג'מלה מכיל אירועים וסיפורים היסטוריים של אגרטלה.
אגרידב חברה לפיתוח חקלאי (ארצות חוץ) בע"מ הייתה חברה ממשלתית, שעסקה ביצוא ידע חקלאי ומתן ייעוץ בניהול משקים חקלאיים למדינות, גופים מוסדיים ופרטיים מחוץ לישראל.
הפעילות נעשתה בעיקר כחלק מהמרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, וחלקה ישירות עם הלקוחות.
הפרויקטים בוצעו בעיקר במדינות מתפתחות, כחלק ממדיניות של פיתוח הקשרים הבינלאומיים של מדינת ישראל ברחבי העולם.
חלק מפרויקטים בוצעו במימון של גורמי חוץ דוגמת הבנק העולמי וממשלת ארצות הברית.
אגרידב נוסדה בשנת 1963 כחברת בת של חברת "פיתוח מקורות מים (ארצות חוץ) בע"מ, שכונתה "ורד" על שם ראשי התיבות שלה באנגלית (Water Resources Development - W.R.D.), שהייתה בעצמה חברת בת של חברת מקורות הממשלתית.
"ורד" עסקה בסיוע בפיתוח מקורות מים במדינות מתפתחות.
ו"אגרידב" הוקמה כדי לעסוק בסיוע חקלאי.
בסוף 1976 החליט ראש הממשלה, יצחק רבין, כי החברה תירכש מידי מקורות ותהפוך לזרוע של הממשלה, לחיזוק הקשרים הבינלאומיים באמצעות ידע חקלאי, תחת רשות ממשלתית חדשה שהוקמה בשם "הרשות למתן סיוע חקלאי".
את מלאכת הקמת החברה במתכונתה החדשה הטיל על הפרופסור לחקלאות עמרם אולמרט (אחיו הבכור של אהוד אולמרט).
בין עובדי החברה היה גם עמרם בן-צבי, בנם הבכור של נשיא המדינה השני, יצחק בן-צבי, והאגרונומית רחל ינאית בן-צבי, שניהל בשנות ה-70 פרויקטים של החברה בליבריה ואיראן.
במאי 2001, פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על החברה.
המבקר מצא אי סדרים בחברה בנושא רכש ציוד ותשומות, וקבע כי עניינים כאלו נעשו שלא כדין.
בין היתר נמצא, כי אין לחברה לא הייתה ועדת מכרזים.
בנוסף, משנת 1997, לאחר פרישתו של עמרם אולמרט, החלו הכנסות החברה לרדת, והיא החלה לצבור הפסדים.
שר החקלאות רפאל איתן ומנכ"ל משרדו התערבו בתהליך הבחירה של המנכ"ל בניסיון להביא מינוי מועמד שהעדיפו, כל זאת חרף עמדתה של הוועדה לבדיקת מינויים שקבעה כי המועמד אינו מתאים לדרישות חוק החברות הממשלתיות, מהלך שפגע בתפקוד החברה.
בדצמבר 2001, אישרה ועדת השרים להפרטה, בראשות ראש הממשלה, אריאל שרון, את תוכניתו של שר החקלאות, שלום שמחון, להפרטת אגרידב.
ובינואר 2002, אישרה ועדת הכספים של הכנסת את ההפרטה.
12 גורמים עסקיים, מתחומי החקלאות והנדל"ן, הגישו לרשות החברות הממשלתיות הצעות להשתתפות בהליך המכירה של החברה.
מתוכן 8 קבוצות עלו לשלב הבא במכרז.
המתמודדת המובילה הייתה חברת גאון אחזקות.
באוגוסט 2002, החברה נרכשה על ידי "החברה להדברת עשבי בר", שבעצמה הייתה חברה ממשלתית שהופרטה בשנת 1998, כאשר נמכרה לחברת שלג לבן, שבבעלותו של איש העסקים אלי אורגד.
החברה הפסיקה לפעול זמן קצר אחר כך.
במשך השנים ביצעה החברה עשרות פרויקטים, במספר רב של מדינות ברחבי העולם, בין השאר:
בשנת 1965 זכתה החברה במרכז של משרד החקלאות האיראני לסיוע בפיתוח חקלאי של אזור חבל ח'וזסתאן בדרום מערב המדינה.
האזור הוא צחיח אך הוקם בו סכר ענק וממשלת איראן ביקשה להשתמש במים לגידול כותנה, לאחר שבמשך 4 שנים כשלו מומחים מצרפת וארצות הברית, פנה משרד החקלאות לאגרידב שהצליחה תוך שנתיים להקים בהצלחה חווה רחבת היקף לגידול כותנה.
בשנת 1984, זכתה החברה במכרז בינלאומי של הבנק העולמי, שבו השתתפו 82 חברות מכל העולם, לביצוע פרויקט פיתוח באי ברבדוס.
מטרת הפרויקט הייתה פיתוח ושיפור היבול של שטחי גידול ירקות ומשקי בעלי חיים.
זאת במטרה להוציא מהקרקע יבולים גבוהים ולשפר את הכלכלה הלאומית של ברבדוס, שנאלצה לייבא 80% מהמזון שלה.
צוות החברה מנה מומחים בתחומי ההשקיה, ההדרכה החקלאית, שיווק תוצרת חקלאית, מיכון חקלאי, וגידול ירקות.
באוגוסט 1989, חתמה החברה על הסכם להקמת פרויקטים חקלאיים בברית המועצות בשיתוף האקדמיה הרוסית למדעים.
ובאוקטובר 1989 פתחה את הסניף המקומי שלה במדינה.
החל מתחילת שנות ה-70 פעלה אגרידב בדרום אפריקה שהייתה אז תחת משטר האפרטהייד.
החברה סייע בהקמת חוות חקלאיות, התקנת מערכות השקיה ודישון, ויישום שיטות חקלאיות חדישות.
החברה גם פעלה בבנטוסטן סיסקאי (מדינת חסות של דרום אפריקה).
בשנת 1996, חתמה החברה על הסכם להקמת חווה חקלאית על בסיס עסקי כמיזם משותף] עם מדינת מהאראשטרה.
בשנת 1965, נחתם הסכם סייע חקלאי בין מדינת ישראל לחוף השנהב, שבוצע באמצעות חברת אגרידב.
בשנת 1970 זכתה במכרז בהיקף של 20 מיליון דולר להקמת סכרים והכשרת שטחים חקלאיים בחוף השנהב.
בפרויקט עבדו 24 איש מישראל ו-700 מקומיים.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים החלו מגעים עם בין ממשל ישראל לממשלת מצרים על שיתוף פעולה וסיוע חקלאית, באמצעות חברת אגרידב.
בשנת ,1981 הוקמה ועדה חקלאית המשותפת לישראל ומצרים, בראשה עומד מנהל הרשות לתכנון ופיתוח החקלאות, פרופסור שמואל פוהורילס.
הוועדה החליטה להקים במשותף פרויקט חקלאי, כאשר המצרים מינו מטעמם את הארגון ליצור חקלאי, הכפוף למשרד החקלאות המצרי, ומטעם ישראל נתמנתה חברת אגרידב לתכנן, להקים ולהפעיל במשותף את החווה.
הפרויקט הראשון היה חוות "גמייזה", שהוקמה במסגרת תחנת מתקר חקלאית בדלתה של מצרים, בשטח של 140 דונם.
בחווה הותקנו מערכות השקיה חדישות תוצרת ישראל, כדי להדגים לחקלאים המצרים שיטות השקיה ודישון חדישות, וכן מערכות אגרוטכניות מתקדמות ליישום בגידולי שדה וירקות.
היבולים שהתקבלו בחווה בשיטות המתקדמות היו גדולים לאין שיעור בהשוואה ליבולים שהתקבלו בשיטות גידול מסורתיות במצרים.
בשנת 1989, הסתיימה המעורבת של אגרידב בחווה, ומומחים מצריים המשיכו להפעיל אותה.
סוכם בין חברת אגרידב למשרד החקלאות המצרי להקים במשותף חווה חקלאית נוספת, באזור "האדמות החדשות" באזור המדבר המערבי של מצרים.
באזור זה עסקה ממשלת מצרים בהתיישבות נרחבת, ובקישה ליישם שיטות חקלאיות ישראליות לאזורים צחיחים.
מטרת צמרים הייתה לפתח את האזורים הצחיחים-למחצה במדבר המערבי, להכין תשתית חקלאית וקהילתית וליישב באזור תושבים חדשים.
בשלב הראשון סייע החברה בהכשרת 200 דונם כחלקת הדגמה לגידול ירקות וייצור זרעים, ולשימוש בשיטות השקיה מודרניות, כחלק ממערך של חקלאות אינטנסיווית מודרנית.
שכל הציוד, המיכון והתשומות של החווה הם מישראל.
אחר כך הפכה החווה לנקודת מפגש בין המומחים מישראל לבין החקלאים המצרים, ונערכו במקום השתלמויות וקורסים למדריכים חקלאיים מקומיים.
האזור כולו נהנה מפיתוח חקלאי מואץ.
פרויקט נוסף שהחל באוגוסט 1988, בשיתוף בין חברת אגרידב ומשרד ההקלאות של ארצות הברית, היה פרויקט של הקמת מטעי נשירים, בעיקר אפרסקים ותפוחי עץ, על שטח של 600 דונם, ועל שטח נוסף של 280 דונם, לייצור זרעים.
אגרטון קוגהיל היה צייר אירי.
קוגהיל נולד ב-7 בפברואר 1853 במחוז קורק.
הוא היה בנו השני של הצייר האירי סר ג'ון ג'וסלין קוגהיל, הברון הרביעי, ואשתו קתרין פרנסס, בתו של ג'ון פלנקט, ברון פלנקט השלישי.
נוויל קוגהיל, היה אחיו הבכור.
אדית אנה סומרוויל הייתה בת דודתו.
בתחילה הוא הוכשר כמהנדס בבית הספר הייליברי, הרטפורדשייר.
קוהגיל התחתן עם אליזבת סומרוויל.
היא הייתה אחותה של אדית סומרוויל .
את קוגהיל ירש בנו הבכור מרמאדוק קוגהיל, שהיה חייל בשתי מלחמות העולם.
בנו השני היה נוויל קוגהיל, פרופסור באוניברסיטת אוקספורד, בעוד שבנו הצעיר היה השחקן אמברוז קוגהיל.
קוגהיל נפטר במהלך ביקור באנגליה ב-9 באוקטובר 1921. הוא נקבר בתחילה באנגליה, אך הוצא מהקבר ב-1923 והובא חזרה לקבורה באירלנד כדי להיקבר מחדש בחצר הכנסייה של מקום הולדתו.
הוא עזב קריירה בהנדסה כדי להמשיך במקצוע האמנויות, למד בדיסלדורף ואקדמיה ז'וליאן בפריז.
מ-1883 עד 1884 הוא התגורר בברביזון ליד פונטנבלו, ואז נסע לאנגליה שם הפך לחבר במועדון האמנות האנגלית החדשה.
קוגהיל הציג באקדמיה המלכותית היברניאן בין 1882 ל-1919, ובתערוכות הסתיו של ליברפול בגלריה לאמנות ווקר.
הוא חזר לארץ הולדתו והתיישב בעיר הולדתו לאחר שעזב את פריז ב-1884. הוא הופיע פעם אחת בסלון פריז ב-1886, ומעולם לא הציג באקדמיה המלכותית.
רבים מציוריו מציגים את הנופים של מחוז קורק.
לקוגהיל לא היה רצון לפרסום והוא לא היה תחרותי, מה שגרם לכך שהוא הציג את עבודתו לעיתים רחוקות יחסית.
גלריית קרופורד, הגלריה הלאומית של אירלנד ומוזיאון אשמולאן מכילים כולם דוגמאות לעבודותיו.
תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו התקיימה באשמולאי ב-1964, והציגה 73 מציוריו.
ב-1965 נערכה תערוכה קטנה יותר בגלריה של מועדון האלפין, לונדון.
"פרס אגרטון קוגהיל לציור נוף" נוסד לזכרו באוניברסיטת אוקספורד.
האגרטל של רובין (הידוע לפעמים בשם הפנים של רובין או אשליית אגרטל/פנים) הוא קבוצה מפורסמת של תמונות דו-משמעיות שפותחו בסביבות 1915 על ידי הפסיכולוג הדני אדגר רובין.
דוגמה נוספת לתמונה דו-משמעית שכלל רובין בספרו בשפה הדנית הייתה הצלב המלטזי.
רובין הציג בעבודת הדוקטורט שלו (1915) תיאור מפורט של יחסי הדמות החזיתית והרקע, פועל יוצא של המחקר שערך על התפיסה החזותית והזיכרון במעבדה של המורה שלו, גיאורג אליאס מולר.
מרכיב אחד במחקרו של רובין ניתן לסיכום בעקרון היסודי הבא: "כאשר לשני שדות יש גבול משותף, והאחד נתפס כדמות והשני כרקע, החוויה התפיסתית המיידית מאופיינת באפקט מעצב היוצא מהגבול המשותף של השדות ואשר פועל רק בשדה אחד או פועל חזק יותר באחד מאשר באחר".
האפקט הוויזואלי מציג בדרך כלל לצופה שתי פרשנויות, שכל אחת מהן תואמת את תמונת הרשתית, אך רק אחת מהן יכולה להיתפש ברגע נתון.
הסיבה לכך היא שקווי המתאר התוחם ייראו כשייכים לצורת הדמות, הנראית משובצת על רקע חסר צורה.
אם הרקע יתפרש במקום זאת כדמות, אזי אותו קו מתאר תוחם ייראה כשייך אליו.
סוגים אלה של גירויים מעניינים ושימושיים כאחד מכיוון שהם מספקים הדגמה מצוינת ואינטואיטיבית של ההבחנה בין דמויות לרקע שהמוח עושה במהלך תפיסה חזותית.
ההבחנה דמות-רקע של רובין, מכיוון שהיא כללה התאמת דפוסים קוגניטיביים ברמה גבוהה יותר, שבה התמונה הכוללת קובעת את הפרשנות המנטלית שלה, ולא את ההשפעה נטו של החלקים הבודדים, השפיעה על אסכולת פסיכולוגית הגשטאלט, שגילתה דוגמאות דומות דומות רבות בעצמה.
בדרך כלל המוח מסווג תמונות לפי איזה אובייקט מקיף איזה – ובכך יוצר עומק ויחסים בין עצמים.
אם עצם אחד מקיף עצם אחר, העצם המוקף נראה כדמות, וככל הנראה העצם הרחוק יותר הוא הרקע, ולהפך.
זה הגיוני, שכן אם חתיכת פרי מונחת על האדמה, צריך לשים לב ל"דמות" ולא ל"אדמה".
עם זאת, כאשר קווי המתאר אינם כל כך בלתי מאוזנים, עמימות מתחילה לזחול לתוך אי השוויון הפשוט שהיה בעבר, והמוח חייב להתחיל "לעצב" את מה שהוא רואה; ניתן להראות שעיצוב זה נמצא ברמה גבוהה יותר מתהליכי זיהוי הרכיבים המרכיבים את הפנים ותמונת האגרטל, ומסוגל לבטל אותן.
אפשר לחשוב על הרמות הנמוכות כמרכיבות אזורים נפרדים בתמונה (שכל אחד מהם הגיוני בנפרד), אבל כשהמוח מנסה להבין את התמונה בכללותה, נוצרות סתירות, ויש להשליך את אחד המרכיבים שנוצרו.
ההבחנה מנוצלת על ידי יצירת תמונה מעורפלת, שקווי המתאר שלה תואמים בצורה חלקה את קווי המתאר של תמונה אחרת (לעיתים אותה תמונה; טכניקה שהצייר- אשר השתמש בה לפעמים).
התמונה צריכה להיות "שטוחה" ובעלת מרקם מועט (אם בכלל).
בדוגמה הסטריאוטיפית יש אגרטל במרכז, ופנים התואמות את קו המתאר שלו (מכיוון שהוא סימטרי, יש פנים תואמות בצד השני).
אגריטך היא תערוכה למיכון וטכנולוגיה בחקלאות שהתקיימה בישראל משנת 1976 ומאז 2018 לא התקיימה.
בשנת 1970 הציע רפי רמון לבית הספר מקוה ישראל לקיים תערוכה וימי שדה למיכון וטכנולוגיה בחקלאות, אצלם ובשיתופם.
בין השנים 1970–1973 התקיימו ימי שדה ותערוכה להם היו שותפים האגף למיכון וטכנולוגיה - משרד החקלאות, ארגון עובדי הפלחה ומקוה ישראל.
בפברואר 1976 הוחלט להפוך את ימי השדה לתערוכה בינלאומית.
רמון הציע כי שמה של התערוכה יהיה "אגריטך" (קיצור של אגריטכנולוגיה).
הוא פנה למכון היצוא הישראלי והציע לו להצטרף לצוות ההיגוי וארגון התערוכה.
אגריטך יצאה לדרך ב-13 בספטמבר 1976. זו הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה לחקלאות וטכנולוגיה בישראל.
"אגריטך 76" נערכה במשך ארבעה ימים והחלה בטקס פתיחה במעמד ראש הממשלה יצחק רבין ושר החקלאות אהרן אוזן.
התערוכה עוצבה לראשונה בביתני חברות, במטרה לקדם יצוא של המיכון, הטכנולוגיה והתשומות בחקלאות.
לתערוכה הגיעו 480 אורחים מ-15 מדינות, ואלפי חקלאים מישראל.
בשנת 1979 עברה התערוכה למרכז הירידים בתל אביב ונפתחה במעמד שר החקלאות אריאל שרון.
לתערוכה הגיעו 1,850 אורחים מ-52 מדינות, ועשרות אלפי חקלאים ומבקרים מישראל.
אגף ההשקיה הפך למרכיב בולט בתערוכה זו.
בשנת 1981 נפתחה התערוכה במעמד סגן ראש הממשלה ושר החקלאות שמחה ארליך, והגיעו אליה 3,500 אורחים מ-74 מדינות.
בשנת 1983 הגיעו לישראל לתערוכת החקלאות לראשונה משלחות מקליפורניה, אריזונה, וטקסס ובראשן מושלים ומזכירי מדינה; שרי חקלאות ממדינות באירופה ומנכ"לים של משרדי חקלאות התארחו אצל שר החקלאות פסח גרופר.
מספר האורחים גדל ל-4,500 אנשים מ-80 מדינות.
בשנת 1986 אופיינה אגריטך בשילוב בתי צמיחה וחקלאות סופר אינטנסיבית כאגף נוסף, ושולבו ביתנים מיוחדים למחקר ופיתוח חקלאי ולחינוך התיישבותי.
לראשונה שולבו מציגים פלסטינים מיהודה ושומרון.
התערוכה נפתחה במעמד שר החקלאות אריק נחמקין.
לתערוכה הגיעו כ-80,000 מבקרים מישראל, וכן 5,500 אורחים מ-90 מדינות, בהם אורחים רבים ממדינות שלא קיימו קשרים דיפלומטיים עם ישראל.
לקראת תערוכת "אגריטך 90" הוקמה עמותה ציבורית, שבה השתתפו נציגי האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות, המרכז החקלאי, איגוד התעשייה הקיבוצית ומכון היצוא.
התערוכה נפתחה במעמד נשיא המדינה חיים הרצוג.
בשנה זו הוצגה גם לראשונה תערוכת הפרחים, בשיתוף מועצת הפרחים, וזו משכה גם מבקרים רבים שאינם חקלאים.
לתערוכה הגיעו 6,000 אורחים מ-110 מדינות.
האורחים יצאו לסיורים באתרי הגידולים החקלאיים בכל הארץ.
אגריטך אביב 93 שנערכה בחודש מאי נפתחה במעמד ראש הממשלה יצחק רבין ושר החקלאות יעקב צור.
לתערוכה הגיעו 7,500 אורחים מ-120 מדינות ובהם משלחות רבות ממדינות ערב: ערב הסעודית, מצרים, ירדן, מרוקו, תוניסיה, לבנון ומדינות המפרץ.
בשנת 1996 התארחו 7,800 אורחים מ-125 מדינות, וכן רבבות מבקרים מישראל.
הפתיחה במעמד ראש הממשלה שמעון פרס.
בתערוכה בלטו הישגי הטכנולוגיה ובעיקר בתחומי החקלאות הסופר אינטנסיבית, חקלאות מבוקרת וממוחשבת.
לראשונה הוקמה רפת חלב, שהציגה והדגימה הישגי משק החלב על כל מערכותיו, הטכנולוגיה וניהול העדר, שהביא לשיאי תנובת החלב לפרה בעולם.
מאז שנת 1976 כל תערוכות אגריטך היוו מנוף רב חשיבות ומאיץ לקידום יצוא המיכון והטכנולוגיה ותשומות בחקלאות מישראל לרחבי תבל.
לרבות מן החברות, התערוכה הייתה בבחינת מדרגה ראשונה לעולם הייצוא.
אגריטך הייתה לתערוכה המפורסמת ביותר בעולם וחלון ראווה להישגי החקלאות הישראלית ולהאדרת שמה בעולם כולו.
לקראת תערוכת אגריטך 96 החליט רמון לפרוש מתפקידו כיו"ר ומנכ"ל התערוכה, לאחר עשרים שנות ניהול.
במקומו מונה דני מאירי למנכ"ל אגריטך.
רמון המשיך כיו"ר בפועל וכיועץ לתכנון וארגון תערוכה זו.
בשנת 1999 התקיימה תערוכת "אגריטך 99" במרכז קונגרסים בינלאומי חיפה, ביוזמתו של ראש עיריית חיפה עמרם מצנע.
התערוכה התקיימה בחסותו של שר החקלאות חיים אורון.
יו"ר הוועדה המארגנת היה משה גורן, ודני מאירי היה המנכ"ל.
תערוכת 'אגריטך 03" התקיימה בספטמבר 2003 בחודש בגני התערוכה בתל אביב.
בפתיחת התערוכה נוכח שר החקלאות ישראל כ"ץ.
חברת "כנס תערוכות" נבחרה לארגון התערוכה.
תערוכת "אגריטך 06" התקיימה במאי 2006 בגני התערוכה בתל אביב במעמד שר החקלאות שלום שמחון.
בתערוכה הוצג מגוון רחב של מיכון חקלאי ומערכות השקיה ודישון מפוקחות מחשב.
לראשונה בתערוכה הוצגו בה ירקות ופירות בזנים שטופחו לאחרונה בישראל.
תערוכת "אגריטך 09" התקיימה ב-5–7 במאי 2009. התערוכה נפתחה במעמד שר החקלאות שלום שמחון, ביקרו בה כ-60,000 מבקרים וכ-5,000 אורחים מחו"ל.
חולקו בה פרסי אגריטך לחקלאים מצטיינים.
תערוכת "אגריטך 12" התקיימה ב-15–17 במאי 2012 במרכז הירידים.
התארחו בה 4,000 אורחים מחו"ל בנוסף על אלפי המבקרים מישראל.
בטקס הפתיחה השתתפו שרת החקלאות אורית נוקד ושר התעשייה שלום שמחון.
תערוכת "אגריטך 15" התקיימה ב-28–30 באפריל 2015 במרכז הירידים בתל אביב.
התערוכה הדגישה את היכולת הישראלית בחדשנות בתחומי החקלאות והטכנולוגיה: שיטות השקיה וטיפול במים, גידול בבתי צמיחה, משק פרות החלב והעופות, טיפוח זרעים, טיפול בתוצרת לאחר אסיף, הדברת מזיקים ומחלות, מיכון במטעים אסיפים מיון ואריזת פירות וירקות.
בטקס פתיחת התערוכה השתתף שר החקלאות יאיר שמיר.
תערוכת "אגריטך 18" התקיימה ב-8–10 במאי 2018 במרכז הירידים.
נפתחה בטקס במעמד שר החקלאות אורי אריאל ויו"ר אגריטך אופיר ליבשטיין.
בתערוכה הגיש ליבשטיין תעודת הוקרה לרפי רמון, על פועלו כמייסד תערוכת אגריטך בשנת 1976 וניהול התערוכה כיו"ר ומנכ"ל אגריטך משך 20 השנים הראשונות.
תערוכת אגריטך 18 בשנת 2018 הייתה האחרונה שהתקיימה.
מאז לא התקיימה התערוכה בגלל אילוצי מגפת הקורונה והמלחמות.
אגריפס הראשון (נולד כמרקוס יוליוס אגריפס; 11 או 10 לפנה"ס – מרץ 44) היה מלך יהודה האחרון, יהודי-רומאי וצאצא לבית הורדוס.
שלט משנת 37 עד מותו בקיסריה בשנת 44 לספירה.
בזכות קשריו הטובים וקרבתו לקיסרי השושלת היוליו-קלאודית הצליח לאחד מחדש את ממלכת סבו הורדוס תחת שלטון יהודי, ובעיני חז"ל מצטיירת דמותו באור חיובי.
אגריפס נולד ככל הנראה בממלכת יהודה.
מצד אביו אריסטובולוס היה נכדו של הורדוס ומרים החשמונאית.
אמו ברניקי הייתה בתה של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר מושל אדום.
אגריפס נקרא על שמו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה חתנו של הקיסר אוגוסטוס ושליט המזרח מטעמו ובתוקף תפקידו היה מקורב להורדוס.
היו לו שני אחים, הורדוס (מלך כלקיס) ואריסטובולוס הצעיר, ושתי אחיות, הרודיאס ומרים.
אחיו הורדוס היה גדול ממנו בשנים, ונראה שגם הרודיאס נולדה לפניו, אך סביר שאריסטובולוס היה צעיר ממנו.
בגיל שלוש התייתם אגריפס מאביו, לאחר שאביו ודודו אלכסנדר הוצאו להורג על ידי הורדוס באשמת קשירת קשר כנגד המלך.
משפחתו של אגריפס חייתה תחת הגנתו של הורדוס, אולם בשנת 5 לפנה"ס החליטה אמו ברניקי לקחת את משפחתה ולעבור להתגורר ברומא.
ברומא אגריפס התחנך בחצר הקיסרית, כפי שהיה נהוג אצל בני מלוכה ממדינות החסות של רומא, כך שייתכן שאוגוסטוס החשיב את אגריפס ואחיו כיורשים פוטנציאליים לממלכת הורדוס.
אגריפס נלקח תחת חסותה של אנטוניה הצעירה, שהייתה אחת מהנשים הבולטות ביותר בתקופת הקיסרות המוקדמת, והתחנך יחד עם בנה קלאודיוס (לימים הקיסר הרומי) ועם דרוסוס, בנו של טיבריוס, שהיו בני גילו והפכו לחבריו הקרובים.
לאחר מותה של ברניקי, בערך בשנת 23, החל אגריפס לחיות חיי בזבזנות שגרמו לו לשקוע בחובות כבדים.
באותה תקופה הוא נישא לבת דודתו קיפרוס, בתם של שלומציון (אחות אריסטובולוס אביו) ופצאל בן פצאל.
הסתבכותו בחובות הביאה את אגריפס לחזור ליהודה, ככל הנראה בין השנים 28–30. תחילה הוא התגורר כנראה במעלתא (או תל מלחתה, תל אל-מילח) שבאדום, שם תכנן להתאבד בקפיצה ממגדל, אולם אשתו שלחה מכתבים אל אחותו הרודיאס, שהייתה נשואה לדודם הורדוס אנטיפס טטרארך הגליל, בהם ביקשה את עזרתם.
הרודיאס ואנטיפס נענו לבקשה ואגריפס התמנה לאגורנומוס (מפקח השוק) של טבריה.
הייתה זאת נפילה רבתי במעמדו של אגריפס שהיה רגיל להתהלך כבן בית אצל שועי העולם ברומא והפך לפקיד זוטר העובד בשביל מושל זוטר בפרובינקיה קטנה וחסרת חשיבות.
זאת ככל הנראה הייתה הסיבה לכך שהוא לא הסתדר במשרתו החדשה ועזבה כעבור זמן קצר.
מינויו של חברו לוקיוס פומפוניוס פלאקוס בשנת 32 למושל סוריה פתחה בפני אגריפס אפשרות לשדרוג מעמדו והוא עבר לחצר הנציב באנטיוכיה שם קיבלוהו בזרועות פתוחות.
נוכחותו של אגריפס בחצר הנציב עוררה את איבתו של אחיו אריסטובולוס הצעיר, שגם הוא שהה שם, והוא פעל לסכסך ביניהם.
הוא דיווח לפלאקוס על שוחד שאגריפס לקח מפרנסי העיר דמשק כדי שיפעל אצל הנציב ליישב לטובתם סכסוך גבולות שהיה לעיר עם צידון.
בעקבות התגלות השוחד אגריפס נאלץ לעזוב את סוריה ולחזור לנדודיו.
אגריפס הצליח ללוות כספים כדי לחזור לרומא.
הוא שכר אונייה והתכוון לצאת לרומא מנמל אנתדון אולם נעצר שם על ידי פקיד האוצר הרניוס קאפיטו בעוון חוב של 300 אלף דרכמות לאוצר הקיסרי.
אגריפס הצליח להימלט ממאסרו והפליג עם משפחתו לאלכסנדריה, שם הצליח להשיג הלוואה מאלכסנדר האלברכוס שהיה ראש הקהילה היהודית של אלכסנדריה.
ככל הנראה אלכסנדר, שהיה מנהל הנכסים של אנטוניה במצרים, פעל על פי הוראותיה של אנטוניה.
אגריפס עשה את דרכו עם הכסף לאיטליה, בעוד קיפרוס והילדים חזרו ליהודה.
עם הגיעו של אגריפס לרומא בשנת 34, הוא מחק את חובו לאוצר והתקבל מחדש לחצר הקיסר.
באותה שנה נפטר דודו פיליפוס שהיה טטרארך הבשן.
מכיוון שלא הותיר צאצאים שיכלו לרשת את מקומו נותר לטיבריוס להחליט מה יעשה עם שטח שלטונו והוא בחר לספח את נחלתו באופן זמני לסוריה.
ככל הנראה מטרתו של טיבריוס הייתה להמליך את אגריפס בעתיד על נחלת דודו.
רושם זה מתחזק מן העובדה שטיבריוס פקד עליו להיות בן הלוויה של נכדו גמלוס, שהיה אחד מן המועמדים לרשתו.
אולם אגריפס התעלם מהפקודה הזאת ובמקום זאת העדיף לקשור קשרים עם מתחרהו קליגולה.
עיקר עיסוקו של אגריפס ברומא היה בטיפוח ידידותו עם קליגולה מתוך ציפייה למותו הקרב של הקיסר הישיש ולעלייתו של קליגולה לשלטון.
ציפייה זאת סיבכה את אגריפס בצרות - אחד מעבדיו המשוחררים שמע את שיחתו עם קליגולה בה הביע תקווה למותו הקרב של הקיסר ולעליית חברו לשלטון.
כאשר אותו עבד משוחרר נעצר בעוון גנבת בגדיו של אגריפס הוא הלשין עליו בתקווה לנקות את עצמו מצרתו.
תחילה דחה טיבריוס את ההכרעה בעניין, אולם בעקבות הפצרותיו של אגריפס ואנטוניה הוא שמע את עדותו של העבד המשוחרר והחליט לפסוק כנגד אגריפס.
אגריפס נכלא, אולם טיבריוס התייחס אליו במתינות מכיוון שהעונש הנהוג בתקופה זאת על ביזוי הפרינקפס היה מוות.
תקופת מאסרו של אגריפס הייתה נוחה וקלה, ככל הנראה כתוצאה מהתערבותו של מאקרו, שהיה מפקד המשמר הפרטוריאני וכמו אגריפס ידידו של קליגולה.
כאשר טיבריוס נפטר כעבור שישה חודשים בשנת 37, קליגולה לא שכח את ידידו, שחררו מכלאו, המליך אותו על שטחיו של דודו פיליפוס, ובנוסף נתן לו את הטטראכיה של ליסניאס (שטח הממוקם בין דמשק לכלקיס).
כמו כן אגריפס קיבל דרגת פראיטור לשם כבוד, ואת הזכות להיקרא "מלך ידיד ובעל ברית של העם הרומאי" ו"ידידו של קיסר".
אגריפס נשאר בחצר הקיסר ברומא עד שנת 38 שבה נסע לארץ ישראל כדי לארגן את ממלכתו.
במסעו לארץ ישראל עבר באלכסנדריה, שם הקהילה היהודית המקומית קיבלה את המלך היהודי בהתלהבות, דבר שהצית פרעות ומלחמה בין היהודים לאוכלוסייה ההלניסטית.
גם עם הגיעו לממלכתו הוא התקבל באהדה על ידי התושבים המקומיים.
הגעתו של אגריפס לארץ ישראל עטור בכתר מלכות העלתה את קנאת אחותו הרודיאס, מכיוון שאגריפס היה לפני שנים מעטות לא יותר מפקיד שכפוף לבעלה ועכשיו הפך לבכיר ממנו בדרגתו.
הרודיאס שכנעה את בעלה לצאת לרומא ולבקש מעמד דומה לזה של אחיה.
אגריפס, שהבין את הסכנה שנשקפת למעמדו הרם, נקט בצעדי מניעה והאשים את הורדוס אנטיפס בכך שנמנה בעבר עם חבריו של סיאנוס, שהוצא להורג בשנת 31 בעוון קשר כנגד הקיסר, וחמור מכך - שעשה יד אחת עם האימפריה הפרתית כנגד רומא.
קליגולה בחר להאמין להאשמות, הגלה את אנטיפס ומסר את שטחיו לשלטונו של אגריפס.
מלבד העובדה שממלכתו והכנסתו של אגריפס הוגדלו בצורה משמעותית, היה בכך איתות שקליגולה החשיב את ידידו כמי שראוי למלוך על כל ממלכת סבו.
אם בהענקה של שטחי פיליפוס משל אגריפס על אוכלוסייה נוכרית שהייתה חסרת כל קשר אליו, בהענקת שטחיו של אנטיפס עבר אגריפס למלוך על אוכלוסייה שהייתה ברובה יהודית.
רושם זה מתחזק מכיוון שלאגריפס ניתנה זכות המינוי של הכהנים הגדולים ובית המקדש הופקד תחת פיקוחו.
בעוד שנראה שיהודה הפכה באופן זמני לחלק מהפרובינקיה של סוריה, ייתכן שהיה בכך ניסיון להימנע מהחיכוך בין הנציבים לאוכלוסייה היהודית שאפיין את ימי נציבותו של פונטיוס פילאטוס.
בניהול העניינים בממלכתו הוא נקט בגישה שמרנית וניסה לחזור למדיניות שהייתה נהוגה בימי סבו.
הוא מינה את שמעון קנתרס מבית ביתוס לכהן גדול ואת סילאס למפקד צבאו.
כמו כן העלה מתנות לבית המקדש, מימן קורבנות של נזירים וויתר על מס לתושבי ירושלים.
כגמול על פעולותיו אלה יש לשער שהוא התקבל בעיר בהתלהבות ובאהדה.
ככל הנראה לאחר שנה בארץ ישראל חזר אגריפס לרומא, שם שהה בחצרו של הקיסר והיה אחד היועצים החשובים שלו.
אגריפס היה אחד מהמלכים ההלניסטים שליוו את קליגולה במסעו בגאליה וגרמניה בחורף 40/39 ונוכחותו הייתה לצנינים בעיני העם והסנאט, שסברו שהוא מהווה השפעה שלילית על קליגולה.
משהקימו התושבים ההלניסטים ביבנה מזבח לפולחן הקיסר, הרסו אותו התושבים היהודים במקום.
הדבר דווח לקליגולה, והוא הורה בכעסו על הקמת פסל לכבודו בבית המקדש בירושלים.
פקודתו גרמה לזעזוע גדול ביהודה ועוררה התנגדות גדולה, לכן הוטלה על פובליוס פטרוניוס מושל סוריה המשימה להקים את הפסל.
פטרוניוס שהבין שהתעקשות על הצבת הפסל תגרום למלחמה עם היהודים נקט בצעדים לעיכוב הקמת הפסל.
אגריפס, ששהה בחצר הקיסר ברומא, לקח חלק במגעים לביטול הפקודה של קליגולה ואף הצליח לשכנעו לבטלה, אולם לפי גרסה אחרת קליגולה חזר בו מהביטול והפקודה התבטלה רק עם הירצחו בשנת 41.
הכאוס שלט ברומא לאחר רציחתו של קליגולה, לא היה ברור מי ירש אותו או אף אם משטר הפרינקפס ימשיך להתקיים.
הסנאט היה מפולג בעוד הצבא הכתיר את קלאודיוס כקיסר, אגריפס שימש כבורר במחלוקת והיה שליחו של קלאודיוס כלפי הסנאט והוא זה ששכנע את הסנאט לקבל את הכתרתו של קלאודיוס.
לאחר הכתרתו קלאודיוס הגדיל את ממלכתו של אגריפס וסיפח את יהודה אליה, כך שאגריפס מלך על ממלכה השווה בגודלה פחות או יותר לזו של סבו הורדוס, כמו כן לאגריפס הוענקה דרגת קונסול של כבוד.
אגריפס לא יצא לממלכתו החדשה מיד ונשאר זמן מה ברומא שם פעל לטובתם של יהודי התפוצות, הוא הצליח לרכך פקודה של קלאודיוס לגירושם של יהודי רומא ושידל את קלאודיוס להוציא פקודה המבטיחה את זכויותיהם הדתיות של יהודי אלכסנדריה בפרט ויהודי התפוצות בכלל.
כמו כן הוא השתתף במשפטם של שונאי ישראל אלכסנדרונים ברומא.
אגריפס חזר לממלכתו בשנת 41/42, במלכותו הוא המשיך את מדיניותו שנועדה לחזור לימי הורדוס, כמו הורדוס הוא מינה והוריד כהנים גדולים כדי למנוע מהם צבירת כוח והשפעה שיכלה לאיים עליו.
בניגוד לשאר השליטים מבית הורדוס, אגריפס השכיל לקנות את אהדת העם בגילויי האדיקות הדתית שלו.
למרות זאת, נראה שחלק מהעם המשיך להתנגד לבית הורדוס ואף ראה בהם יהודים לא כשרים.
לפי יוסף בן מתתיהו, אגריפס אהב לשהות בירושלים, אולם לדעת דניאל שוורץ, ניסוח זה ועדויות אחרות, מצביעים על כך שמושבו הקבוע היה ככל הנראה בקיסריה.
אגריפס לא הזניח את קשריו עם האוכלוסייה הנוכרית, הוא בנה בניינים וקישט ערים הלניסטיות ברחבי ממלכתו, היה פטרונם של משחקים והעלה תרומות לביירות, הליופוליס (בעלבכ שבלבנון) ואתונה.
אולם למרות כל החסדים שהעניק לנתיניו הלא יהודים הם עדיין סלדו ממנו וראו בו מלך יהודי.
אגריפס רדף כמה מראשי הכנסייה הנוצרית הצעירה ונודע במדיניותו הקשוחה כלפי הנוצרים.
הוא היה אחראי להוצאתו להורג של השליח יעקב בן זבדי והתכוון להוציא להורג גם את פטרוס, אולם הלה הצליח להימלט מירושלים מבעוד מועד.
ככל הנראה רדיפתו של אגריפס את הכנסייה לא נבעה ממניע דתי, אלא מכך שהייתה קיימת תסיסה משיחית בכנסייה שאיימה לערער את הסדרים המדיניים בממלכה, והשליחים שאגריפס רדף היו מעורבים במהומות משיחיות.
אגריפס גם כינס מפגש של חמישה מלכים אזוריים: אחיו הורדוס מלך כלקיס, אנטיוכוס הרביעי מלך קומגנה, שמשגרם מלך אמסה, קוטיס מלך ארמניה הקטנה ופולמון השני מלך פונטוס.
כמו כן הוא החל בבניית חומה שלישית מסביב לירושלים, שעל פי יוסף בן מתתיהו אם הייתה מושלמת הייתה הופכת את העיר לבלתי ניתנת לכיבוש.
פעולותיו לא מצאו חן בעיניו של מושל סוריה ויביוס מרסיוס שהאשים אותו בחתירה כנגד שלטון רומא, הוא פקד על פיזור הכינוס והפסקת בניית החומות.
ככל הנראה לא הייתה כל כוונת מרידה בפעולותיו של אגריפס, כינוס המלכים היה מעין "מפגש מחזור" של מלכי חסות שכולם הומלכו על ידי קלאודיוס והיו קשורים בקשרי משפחה ובריתות נישואים, בעוד שבניית החומות נבעה מניסיונו להשיג יוקרה יותר מאשר ביצור בירתו לקראת מלחמה.
ככל הנראה האשמותיו של מרסיוס נבעו מקנאתו באגריפס, באופן מסורתי מושל סוריה היה האיש החזק של רומא במזרח וככל הנראה הוא הרגיש שאגריפס, שמשל בשטח שלא מזמן היה כפוף לנציבות סוריה והיה בעל קשרים ענפים בחצר הקיסר ברומא, חותר תחת מעמדו הבכיר כאיש הראשון של רומא במזרח.
על המטבעות שטבע אגריפס, מופיעה דמות דיוקנו שלו או דיוקנו של הקיסר הרומי, אולם רק על המטבעות שנועדו לשימוש באזורים הלא-יהודיים של ממלכתו.
על המטבעות שנועדו לשימוש על ידי נתיניו היהודים, מופיע דגם האפיריון במקום הדמויות האנושיות.
אגריפס נפטר ממחלה במרץ 44, בשעה שנכח ב"משחקים האיסאקטיים" ("איסאקטיון", משחקים "בדמות המשחקים האקטיים") שיסד הורדוס בקיסריה לציון ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) ונערכו מדי ארבע שנים.
אולם יש הסבורים, שאגריפס מת כתוצאה מהרעלה מכוונת.
לדברי יוסף בן מתתיהו, הוא מת בשנה ה-54 לחייו ובשנה השביעית למולכו (מאז שנת 37).
עם זאת, לפי המניין במטבעות שטבע, הוא הגיע לשנת מלכותו השמינית.
הוא הותיר אחריו בן אחד, אגריפס השני (בן נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד), ושלוש בנות, ברניקי, מרים ודרוסילה.
הארכאולוג גבריאל ברקאי הציע כי אגריפס ואשתו נקברו במצבת הקבורה המונומנטלית המכונה יד אבשלום שבנחל קדרון, וכי בני משפחתו נקברו במערה הסמוכה.
לאחר מותו של אגריפס, בוטלה עצמאותה הסמלית של יהודה והיא סופחה מחדש ושבה להיות פרובינקיה רומאית.
מבחינת אישיותו אגריפס היה רומאי לחלוטין, הוא התחנך בחצר הקיסר משחר ילדותו עד היותו אדם בוגר ותקופה זאת עיצבה את עולמו התרבותי.
במשך כל שהייתו ברומא אין כל עדות שהיה לו איזשהו קשר עם הקהילה היהודית בעיר.
אף על פי שבבגרותו הוא הראה שיקול דעת ודאגה לאחיו היהודים הוא עדיין נשאר רומאי באורחות חייו ואפילו בזמן מלכותו, והוא אימץ לעצמו מספר מנהגים אליליים וייתכן שאף ייסד פולחן לעצמו בקרב תושבי הממלכה הנוכרים.
למרות אישיותו הרומאית אגריפס זכה להיות השליט היחיד מבית הורדוס שנזכר בחיוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה היהודית, תקופת מלכותו נחשבת למרווח נשימה והקלה משלטונם הקשה של הנציבים תאבי הבצע והחמסנים.
אולם בסופו של דבר שלטונו הקצר של אגריפס על יהודה הייתה אפיזודה חולפת שלא מנעה את ההתנגשות בין היהודים לרומאים כשלושים שנה אחרי מותו, אירועי המרד הגדול מראים עד כמה היה חסר אדם כמו אגריפס שהיה בעל אוזן קשבת אצל השלטונות הרומאיים ויכול היה לפשר בינם לבין היהודים.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה, אגריפס קרוי "הורדוס".
כינוי זה מופיע רק במקור אחד נוסף, על גבי מטבע המכנה אותו "הורדוס אגריפס".
אולם "מעשי השליחים" הוא המקור היחיד שבו מכונה אגריפס "הורדוס" בלבד, ללא תוספת שמו האמיתי.
הוא נקרא שם כך כדי ליצור הקבלה בינו לבין שאר השליטים מבית הורדוס שרדפו את הכנסייה.
ככל הנראה רדיפתו את השליחים האיצה את התהליך בתוך הכנסייה של מעבר מפעילות בארץ ישראל בקרב יהודים להפצת בשורת הנצרות בקרב אומות העולם בתבל.
כתובת מאתונה שנחקקה לכבוד ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, מכנה אותה "בת אגריפס המלך".
בנו, אגריפס השני (28–95 לספירה), היה השליט היהודי האחרון מצאצאי החשמונאים.
הסופר שאול טשרניחובסקי כתב ב-1943 סיפור על ימיו האחרונים של המלך אגריפס הראשון.
הסיפור לא פורסם יותר במסגרת כתביו של טשרניחובסקי אם כי תורגם לאנגלית.
אגריפס השני (נולד כמרקוס יוליוס אגריפס; נולד בשנת 27 לספירה ומת בתחילת שנות ה-90 או בשנת 100) היה בנו של המלך אגריפס הראשון ונינו של הורדוס, כיהן כמלך מטעמם של הרומאים ובחסותם על אזורים בצפון ארץ ישראל, כלקיס, הגולן, וממונה על בית המקדש.
מלכותו הייתה בחסות האימפריה הרומית.
היה המלך היהודי האחרון שמלך בארץ ישראל.
סייע לרומאים לדכא את המרד הגדול.
מרקוס יוליוס אגריפס היה בנם של יוליוס אגריפס (אגריפס הראשון) ורעייתו קיפרוס, בתם של שלומציון (בת הורדוס ומרים החשמונאית) ופצאל (בנו של פצאל אחי הורדוס) ונינו של הורדוס.
במוצאו גילם אגריפס השני, ממש כאביו, את המיזוג בין בית חשמונאי לבין בית הורדוס האדומי.
היו לו שלוש אחיות צעירות ממנו: ברניקי, מרים ודרוסילה.
אח נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד.
כשאר בני משפחתו וכמסורת משפחתית התחנך אגריפס הצעיר ברומא.
מעבר לכבוד הכרוך בכך, נועד חינוך זה להכשירו להנהגה ולטפח במקביל קשרים אישיים בעלי משקל פוליטי, עם ראשיה של רומא.
בהיותו ברומא, בגיל 17 (בשנת 44) נודע לו על מות אביו.
הרומאים בחרו לבחון את מנהיגותו של אגריפס בהדרגה, וכך להבטיח את נאמנותו אליהם.
ארבע שנים אחר-כך, בשנת 48, נפטר דודו הורדוס מממלכת כלקיס בגולן ובדרום לבנון, וכעבור שנתיים, קיבל אגריפס לידיו את הממלכה הקטנה הזאת, באישורו של הקיסר קלאודיוס.
מתאריך זה החל אגריפס למנות את שנות שלטונו המלכותי כפי שמתועד במטבעותיו.
מאוחר יותר אגריפס זכה באישורו של הקיסר קלאודיוס לקבל את תפקיד הפיקוח על בית המקדש ואת הזכות למנות כהנים גדולים.
אישור כפול זה העניק לאגריפס מעורבות בענייני ירושלים, ובכלל במעמד נכבד בהנהגת החברה היהודית.
בשנת 54 נאלץ אגריפס לוותר על חבל כלקיס לטובת אריסטובולוס, בנו של הורדוס מלך כלקיס, ותמורתו זכה בשטחים גדולים בטטרארכיה של פיליפוס, דודו של אביו.
היה זה בשנת קיסרותו השתים-עשרה של קלאודיוס.
אגריפס הרחיב את שלטונו באישור הרומאים גם על הבשן, הטרכון ואבילה (אבל) וכן על ההיפרכיה של וארוס.
סיטואציה זו הפכה אותו למלך בעל עמדה בכירה באזור המזרחי של האימפריה הרומית.
בימי נירון, כאות וסימן לנאמנות אגריפס ובמסגרת שנת קיסרותו הראשונה, הורחבו גבולות ממלכתו.
בשנת 61 זכה באזורים מהגליל ובכללם העיר טבריה טריכאי (המזוהה עם מגדלא) והערים אבל, חוליס, יוליאס בעבר הירדן, כמו גם הכפרים סביבן.
אף אירועים אלה הונצחו במטבעותיו.
בנקודת זמן זו יכול היה אגריפס להתהדר בגודל ממלכתו ובקשריו עם ההנהגה הרומית.
כדי לחזק את מעמדו המקומי והאזורי השיא אגריפס את אחותו דרוסילה לעזיז מלך חמת, ואת אחותו האחרת, מרים, חיתן עם ארכילאוס, לבסוף חמד הנציב הרומי פליקס את דרוסילה, נישא לה בהסכמת אגריפס, ולבנם שנולד קרא הנציב גם בשם דודו 'אגריפס'.
על פי המסורת הנוצרית, פאולוס (השליח שאול התרסי), נשפט בקיסריה בשנת 59, בהוראתו של הנציב הרומי פסטוס, כחלק ממאבקם של הרומאים במתנבאים ובמשיחים למיניהם, שנחשדו בהמרדה.
על פי מסורת זו, ההנהגה היהודית הפצירה בפסטוס להעביר את פאולוס לשיפוט בירושלים, אלא שפסטוס הודיעם כי ימשיך להחזיקו במעצר בקיסריה, ואם ברצונם להציג את טיעוניהם, הם מוזמנים לעשות כן במושב המיוחד בקיסריה.
פאולוס ביקש להישפט מול הקיסר ברומא (נירון), ופסטוס אישר את בקשתו.
בינתיים הזדמנו למקום אגריפס וברניקי כדי לדרוש בשלומו של הנציב, והוא עדכן אותם בעניינו של פאולוס.
אגריפס ביקש מפסטוס לנהל שימוע אישי ורשמי לפאולוס, ופסטוס נענה לכך בחיוב.
פאולוס השמיע לפני אגריפס במושב טקסי באולם המשפט של קיסריה את טיעוניו ואת טענותיו בדבר רדיפתו על ידי ההנהגה היהודית בירושלים.
לדבריו הוא משתייך לכת הפרושים וכמותם נהג.
פאולוס דיבר על תחיית ישו ועל קדושתו שלו וכיצד הפך משליח אנטי נוצרי למאמין בישו.
לפי הכתוב בברית החדשה, אגריפס השתכנע מדבריו ואף אמר לו: "עוד מעט ופיתתני להיות נוצרי".
בהמשך, לפי מסורה זו, בסוף השימוע נועצו יחד ביניהם אגריפס וברניקי והגיעו למסקנה כי אין בסיס להאשמתו, אלא מכיוון שתבע להישפט אצל הקיסר יש להיעתר לבקשתו.
פאולוס נמסר למפקד גדוד רומי והועלה על ספינה שעשתה דרכה לרומא.
על פי יוספוס, ערב פרוץ המרד הגדול, בקיץ של שנת 66, המלך אגריפס עשה דרכו מאלכסנדריה לירושלים, מתוך כוונה להניא את המרידה ברומאים.
בירושלים נפגש אגריפס עם הכהנים הגדולים, עם ראשי העם ומועצת הזקנים.
כולם התנגדו למהלך מרדני, אך הביעו את מחאתם הקשה מול מעשיו המתאכזרים של גסיוס פלורוס, הנציב הרומי ביהודה.
בתגובה זימן אגריפס את תושבי ירושלים לקסיסטוס (לשכת הגזית), ושם, כשהוא ניצב במקום גלוי, ולידו אחותו ברניקי, מול ארמון החשמונאים, נשא לפני הציבור נאום מרגש, שנועד לרפות את מבקשי הנקמה והמרד.
אגריפס בנה את נאומו באופן מושכל, בהיר ועם זאת אמוציונלי, ובשיטתיות, כשהוא מציג, אחת לאחת, את טענות המורדים, ושומט אותן בזו אחר זו.
תמצית טיעוניו היו אלה: אין קונצנזוס למרד; הצעירים ההרפתקנים מושכים לכיוון המרדנות ועימם מחפשי בצע ושלל; אולי הנציב אשם במצב, אך מדוע יוצא הקצף על רומא כולה?
כיצד יצליחו לעמוד מול הגייסות הרומיים האדירים?
עמים החזקים מהיהודים נפלו ונכנעו לרומא ועל מה יסמכו המורדים?
היכן כלי הנשק של המורדים?
היכן מכונות המלחמה שלהם וכוחות הצי?
היכן האוצרות שיממנו את ניהול הקרבות?
כל הסתמכות על יהודי התפוצות מקורה בטעות; המרד יסתיים בתוצאות קשות וטרגיות ובראש ובראשונה בחורבן ירושלים והמקדש, שעבורם מרימים המורדים את נס המרד; אין זאת כי אם אלוהים נמצא עתה במחנה הרומי.
אגריפס סיים את נאומו במשפט: "ואתם היוועצו בדבר, אם להחזיק בשלום, למען תהיה ידי עמכם, או ללכת אחרי אש קנאתכם ולסכן בעצמכם, ונפשי לא תבוא בסודכם".
הציבור הירושלמי הרים קולו ואמר, כי אין לו דבר כנגד הרומאים, אלא רק כנגד מעשיו הפוגעניים של הנציב פלורוס.
אגריפס שכנע את הציבור לחדול מחרם תשלום המסים לרומאים וכן לשקם את אולמי הבירה שמוליכים מאזור המקדש למצודת אנטוניה שמצפון-מזרחו, אלא בשעה שהפציר בציבור הנרגש להתאפק מעט עד שיוחלף פלורוס באחר, עורר זה את זעם המפגינים והמרד היה לעובדה היסטורית.
אגריפס נאלץ להימלט מהעיר, כשמטח אבנים נורה עליו על ידי מצדדי המרד.
ראשי העם וצמרת הסנהדרין הפצירו בפלורוס לדכא את המתקוממים, אך הוא סרב, כנראה כדי להציג את היהודים כמרדנים ולבסוף להתנקם בהם ביד קשה.
לעומתו שיגר אגריפס לטובת הדיפת המורדים כוח צבאי בסדר גודל של 3,000 איש, כולם פרשים-לוחמים וקשתים מממלכתו שבצפון (אזור הגולן והבשן).
בראש היחידה עמד פיליפוס בן יקים, מי שהיה נכדו של זמרי, מפקד כוח הפרשים-הקשתים במושבה הצבאית שהקים הורדוס המלך באזור הצפון-מזרחי (חבל ארגוב).
בבואה של מסגרת צבאית זו לירושלים התברר כי העיר התחתונה נתפסה בידי המורדים וכוחותיו של אגריפס השתלטו על העיר העליונה.
חיילי אגריפס נסוגו אט-אט למצודת אנטוניה, כשהמורדים עושים שמות בבתי המידות שבעיר העליונה ושורפים, בין השאר, את ארמונות אגריפס וברניקי.
כוחות אגריפס, לאחר מצור מתיש ומשא-ומתן עם המורדים, עזבו את המצודה, ונותרו בה כוחות רומיים בלבד.
בשלב זה התכוננו הרומאים לדיכוי המרד בעזרת כוחות מעובים, כולם תחת פיקודו של הנציב הסורי קסטיוס גאלוס.
בכלל כוחות העזר נמצאו גם לוחמיו של אגריפס – אלפי פרשים וקשתים.
אגריפס, שיצא עם ברניקי לביירות כדי לקבל את פניו של גאלוס, שימש לו גם מורה דרך וגם יועץ טקטי.
מסע גאלוס התנהל לכיוון ירושלים ואגריפס ניסה שוב להניא בדבריו את המורדים מהמשך פעולותיהם.
הוא אף שיגר מטעמו שני שליחים מכובדים: ברקאי (בורקיוס) ופויבוס, הסמיכם להבטיח למורדים את חייהם אם יניחו את נשקם, אך השניים נרצחו בידי המורדים ובטרם הספיקו לומר את דבר שליחותם.
בשעה שהעם מחה על כך היכוהו המורדים נמרצות.