tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקורות הספרותיים מספרים על נישואים חפוזים שנקבעו ומומשו ביום אחד בין בנים שהיו בגילאי 10 ואילך, ובנות שהיו אף בגילאים מוקדמים יותר, החל מגיל 8 ואילך.
הילדים הקטנים הועמדו תחת החופה וקודשו על ידי רב, ולאחר מכן חזרו "בני הזוג" הצעירים מאוד לבית הוריהם, אך גילחו את ראשה של הילדה והיא חויבה לכסות את ראשה, ואילו הילד החל להתפלל בטלית, כמנהג הגברים הנשואים.
רק בגיל מאוחר יותר הפגישו שוב ביניהם.
גם בשנת 1827 פרצו ברוסיה שמועות על גיוס של נערים רווקים לצבא, שתרמו לנישואי בהלה מוקדמים בקהילה, כדי להקדים תרופה למכה.
נישואי הבהלה הטביעו את חותמם על הזיכרון התרבותי של יהודי העיירה.
זכרונותיו של יחזקאל קוטיק מספקים תמונה חיה ומפורטת של נישואי הבהלה ברוסיה, 1835. קוטיק מביא את סיפורו של אייזיקל הקצב.
באותו היום, מוסיף הקצב לספר, חיתנו את כל ילדי קמניץ.
אייזיק מאיר דיק מספר בסאטירה "הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" על יהודי בפלך וילנה, שבא לבית הכנסת בבוקר תשעה באב ומודיע על הצו של הגבלת הנישואים.
עד הערב, מעיד דיק, היו כבר עשרות נישואים של ילדים ללא הקפדה על כללי שידוך רגילים כמו תיאום, ייחוס, משתה, נדוניה וכדומה.
בעקבות זאת נפוץ השיר ביידיש: "אינגעלעך מיט מיידעלעך / האבן זיך צו נומען / תשעה באב די חתונה / קיינער איז ניט געקומען" [בתרגום חופשי: ילדים וילדות / חותנו בידי אם ואב / איש לא בא לחתונה / שהתקיימה בתשעה באב]
ישראל אקסנפלד, הסופר היידי, מספר בספרו "הגיוס היהודי הראשון" על נישואי הבהלה בשנת 1827, לאחר שנפוצו שמועות על גיוס יהודים רווקים לצבא הצאר.
היילפרין מסיק ממחזהו של אקסנפלד וממקורות אחרים שהיהודים זכרו לרעה שמועות דומות בפולין שהיו בשנות השישים של המאה ה-18 וגררו אחריהן נישואי בהלה דומים.
הנישואים החפוזים לא הבטיחו זיווג מושלם, ואליעזר צבי צווייפל, למשל, מספר באוטוביוגרפיה הקצרה שלו, שאביו "השיאני אשתי הראשונה בשנת הבהלה (עת יצאה הגזרה הרעה שבן שמונה עשרה הוא ראוי לחופה לא קודם) שהייתה לא כלבבי והוכרחתי לנוע ולנוד שנים רבות עדי נרצתה לקבל גט פיטורין וספר כריתות ממני"
המוסדות הרבניים גם הם נאלצו להתמודד מדי פעם עם תוצאותיהם של נישואים חפוזים אלו, מאחר שהיו מקרים רבים של עגונות ונתעוררו גם שאלות הלכתיות שונות לגבי כשרות הנישואים ויישומם.
נִישָָאלֹ'ה (בדארי نشلا; בפרסית نشلا; בטג'יקית Нишалло; באוזבקית Nisholda) הוא ממתק, המזכיר ריבה סמיכה בצבע לבן.
המאכל נפוץ במטבח יהודי בוכרה, אפגניסטן, איראן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן.
באופן מסורתי בחברה המוסלמית הוא מבושל במהלך הרמדאן ונאכל במהלך האפטאר, יחד עם פיתה או לחם אחר, ועם תה חם (לרוב ירוק).
נאכל בחברה היהודית בצאת שביעי של פסח.
החלבון הלא מבושל של ארבע ביצים מוקצף על מנת להגדיל את נפחו, עד למצב שבו קצף סמיך נשמר על כף.
אחרי זה מנקים שורשי צמחים ממשפחת ציפורניים, בעלי סאפונין הנותן קצף דמוי סבון, הם נחתכים ומבושל במים למשך 25 דקות.
הנוזל המסונן מקורר ונוסף לחלבוני ביצה שמוקצפים שוב.
בינתיים, מבושל סירופ המורכב מסוכר, חומצת לימון ומים.
אחרי שקורר הוא נוסף לחלבון המוקצף והם מעורבבים ברציפות עד שכל התערובת נהיית אחידה כמו שמנת סמיכה.
נישאל'ה מעורבב עם כף עץ מיוחדת.
מוגש בכוס או קערה גדולה.
מעליו באופן מסורתי מפזרים קמצוץ אבקת אניס כוכב , ויש המוסיפים תמצית וניל.
האנציקלופדיה הלאומית של אוזבקיסטן טשקנט, 2000-2005
נישה איוב (במלזית: Nisha Ayub; נולדה ב-5 באפריל 1979) היא פעילת לזכויות טרנסג'נדרים מלזית.
היא ידועה בזכות בפעילותה למען זכויותיהם של טרנסג'נדרים שנרדפים בגלל חוקי השריעה ברחבי מלזיה.
איוב היא מייסדת שותפה של קרן הקהילתית סיד והארגון צדק לאחיות.
איוב היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שזכתה באות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2016.
נישה איוב נולדה במלאקה, מלזיה ב-5 באפריל 1979. היא ממוצא מעורב הודי-מלזי, מלאי (Malays) וציילוני.
כשהייתה בת חמש, נהגה לרקוד מכוסה בצעיף לשירי בוליווד.
איוב גדלה אצל משפחתה הנוצרית של אמה אחרי שאביה נפטר שהייתה בת שש.
בגיל תשע היא השתתפה בתחרות תחפושות שהיא לבושה כבלרינה עם שמלה שחורה ופאה.
אז היא הבינה שזוהי זהותה האמיתית.
כטרסג'נדרית החיה במדינה מוסלמית בה חוקי השריעה נאכפים, נישה איוב מתמודדת עם הטרדות והצקות קבועות.
לגבר, על פי החוק המוסלמי, אסור ללבוש בגדי אישה, להתנהל כאישה או להופיע כאישה בציבור.
הפרה זו דינה קנס של 1,000 רינגיט מלאזי (כ־257$ אמריקאי) ומאסר לתקופה של שישה חודשים עד שנה.
חוקי השריעה נאכפים על ידי מחלקות הדת האיסלמיות במדינה.
בשנת 2000, איוב נאסרה למשך שלושה חודשים.
בזמן המאסר, בבית כלא לגברים, סוהרים ואסירים תקפו אותה מינית.
איוב סיפרה על מאסרה: "הם דרשו ממני להתפשט לפני כולם וצחקו עלי כיוון שהגוף שלי לא מתאים למה שגוף של גבר או אישה אמור להיות".
אחרי שחרורה מהכלא איוב החלה לפעול למען זכויות טרנסג'נדרים.
היא מסבירה: "עכשיו אני יודעת מה הזכויות שלי ומבינה את החוק, שלא כמו שהייתי בת 20. הייתי מאוד נאיבית בנוגע לחוק במלאזיה ולא ידעתי איך להגן על עצמי.
היא ייסדה שני ארגונים, קרן סייד וצדק לאחיות כדאי להביא לביטולי החוקים המפלים טרנסג'נדרים ולסייע לטרנסג'נדרים, עובדי תעשיית המין ואנשים החיים עם HIV.
איוב מסבירה את המשמעות של הזהות הטרנסג'נדרית עבורה: "אתם יכולים לגזור את שערי, אתם יכולים להפשיט אותי ואתם יכולים לקחת ממני את הכבוד שלי.
אבל אתם לא יכולים לקחת ממני את הזהות שלי כטרנסג'נדרית".
בזכות הארגונים שהקימה איוב, טרנסגנדרים קיבלו ייעוץ, הכשרות תעסוקתיות, טיפלו בסוגיות הנוגעות לבריאות ולרווחה שלהם וקיבלו ייעוץ משפטי.
הסיוע המשפטי, באמצעות צדק לאחיות, הביאה את בית המשפט הפדרלי לערעורים לקבוע כי חוק השריעה "מפלה ובלתי חוקתי".
חבר בן שלושה שופטים קבעו פה אחד שחוק השריעה במדינת נגרי סמבילן מפלה ולא הצליח להכיר באתגרים של טרנסגנדרים.
כן נכתב על ידי השופטים כי החוק מונע מטרנסג'נדרים את הזכות לחיות חיים הוגנים.
השופט מוחמד הישאמודיון (Hishammuddin) מוחמד יונס אמר: "היחס משפיל, מעיק ולא אנושי".
בעקבות פסיקת בית המשפט איוב אמרה: "זהו ניצחון לזכויות האדם.
פסיקת בית משפט היא ציון דרך שנותן תקווה להבטחת הזכויות החוקתיות של נשים טרנסג'נדריות.
אולם ב-8 באוקטובר 2015, בית המשפט העיליון של מלזיה ביטל את הפסיקה.
ב־2015 איוב קיבלה את פרס אליסון דה פורגס (Alison Des Forges) של ארגון Human Rights Watch על פעילותה למען הקהילה הטרנסג'נדרים במלאזיה.
באותה השנה, היא גם קבלה את התואר גיבורת השנה ופרס מ-Asia LGBT Milestone Awards (ALMA).
ב-2016 היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבנלאומי והייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שקבלה את האות.
ב־2016 סן דיגו הכריזה על ה-5 באפריל כיום נישה איוב.
ראש עיריית סן דייגו, קווין ל.
פולקורנר, הסביר שנישה איוב ממשיכה להילחם לשוויון והגנה לכל הבני האדם במלאזיה ומחוצה לה ובשל כך הוא החליט להנציחה.
נירקאראס (בהונגרית: Nyírkarász, ביידיש: קאראס, ולעיתים ניר-קאראס), הוא כפר בצפון-מזרח הונגריה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, 13 ק"מ דרומית מערבית לקישווארדה, ו-33 ק"מ צפונית מערבית לנירג'האזה.
יהודים התיישבו בנירקאראס (בפיהם: קאראס) בתחילת המאה ה-18, וקיימו במקום בית ספר, תלמוד תורה וחיידר.
הקהילה מינתה רב, סנדלר, מורה ושמש.
בשנת 1880 היו 220 יהודים בנירקאראס.
הרב משה אברהם אייזנברגר היה רב ומורה הוראה בקאראס בין השנים בין 1850 ל -1890. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, רבי משה נחמיה ליפשיץ שוחט ומו"ץ.
בשנת 1930 מנתה הקהילה 164 יהודים.
בשנת 1941 נלקחו כ-30 מצעירי הקהילה לעבודות כפייה לשמש ככוח עזר לצבא ההונגרי.
ובמרץ 1944, מיד אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נעצרו שניים מעשירי הקהילה ונשלחו למחנה ריכוז.
כעבור חודש הועברו כל יהודי העיר לגטו שהוקם בקישווארדה ומשם נלקחו ביוני 1944 לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כ-30 ניצולים למקום אך לא הצליחו לחדש את חיי הקהילה.
נירפריב (בלועזית: niraparib) הוא מעכב PARP, הזמין במתן פומי, והחומר הפעיל בתרופה זג'ולה (Zejula), שפותחה על ידי חברת טסארו לטיפול בסרטן השחלות, הניטלת אחת ליום בקפסולות דרך הפה.
לנירפריב הוענק אישור לפיתוח מואץ על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני (ה־FDA), וחברת טסארו הגישה בקשה לאישור תרופה חדשה ב־2016. התרופה אושרה לשיווק בארצות הברית ב־27 במרץ 2017, ובאירופה ב־16 בנובמבר 2017.
התרופה מאושרת על ידי ה- FDA בארצות הברית לטיפול תחזוקה של חולות מבוגרות עם סרטן שחלות אפיתליאלי נישנה, סרטן החצוצרות, או סרטן ראשוני של הצפק, עם תגובה מלאה או חלקית לכימותרפיה מבוססת-תרכובות פלטינה.
בניסוי קליני עם 553 חולות, שרידות חופשית-מהתקדמות מחלה (PFS), בחולות עם מוטציית חסר או עם חשד למוטציית חסר ב-BRCA בתאי נבט, שטופלו עם נירפריב, הייתה 21.0 חודשים, לעומת 5.5 חודשים עם אינבו.
בחולות ללא מוטציה זו, ה- PFS בקבוצה שטופלה עם נירפריב הייתה של 9.3 חודשים לעומת 3.9 חודשים עם אינבו.
בניסוי הקליני שלב II QUADRA שתוצאותיו פורסמו בחודש מאי 2019, נמצא כי מונותרפיה עם נירפריב, כקו טיפול מאוחר, בנשים עם סרטן שחלות, שטופלו בעבר בצורה אינטנסיבית, הראתה פעילות רלוונטית קלינית, ללא סיגנלים חדשים של בטיחות, לא רק בכאלה עם מוטציה ב-BRCA, אלא גם בחולות עם זן הבר של BRCA.
אין פירוט של התוויות נגד, במידע הרשמי של התרופה.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר בניסויים הקליניים, היו ספירות דם נמוכות, כלומר, תרומבוציטופניה (ב -61% מהחולים, ותרומבוציטופניה חמורה ב -29%), אנמיה (ב -50%, ואנמיה חמורה ב -25%), נויטרופניה (ב -30%, ונויטרופניה חמורה ב-20%).
תופעות לוואי אחרות, בעיקר קלות עד מתונות בחומרתן, כללו בחילה, עייפות ועצירות.
בניסוי קליני שנערך על פני יותר מ-250 יום (חציון), 15% מהחולים נאלצו להפסיק לצמיתות את הטיפול עם נירפריב, בשל תופעות לוואי.
לא נערכו מחקרים קליניים לבחינת פעילויות גומלין בין תרופתיות קליניות.
הפוטנציאל לפעילויות גומלין עם תרופות אחרות הוא נמוך, מאחר שנירפאריב והמטבוליט העיקרי שלו, M1, לא הגיבו באופן משמעותי עם אי אלו מאנזימי הכבד החשובים של קבוצת ציטוכרום P450. בניסויי אין ויטרו.
נירפריב, אך לא M1, נישא על ידי P-glycoprotein ו-BRCP, אך אינו מעכב אותם, באופן משמעותי.
נירפריב ו-M1 אינם מגיבים, באופן משמעותי, עם אי אלו מחלבוני הנשא החשובים האחרים.
נירפריב הוא מעכב של האנזימים PARP1 ו-PARP2.
73% מהנירפריב שניטל, נספגים במעיים, ומגיע לריכוזי שיא בפלזמה לאחר כשלוש שעות, ללא תלות בצריכת מזון.
במחזור הדם, 83% של התרופה, קשורים לחלבוני פלזמה.
התרופה עוברת אינאקטיבציה על ידי קרבוסילאסטראזות, לנגזרת החומצה הקרבוקסילית, שהיא המטבוליט העיקרי - M1, אשר בהמשך עובר גלוקורוניזציה.
זמן מחצית החיים הביולוגי הממוצע של התרופה הוא 36 שעות.
11% מהנירפריב שלא עבר מטבוליזם, מופרשים בשתן ו- 19% בצואה.
התרופה נמצאת בשימוש בצורת נירפריב טוסילאט מונוהידראט, כגבישים שאינם היגרוסקופיים, בצבע שמנת.
במחקר שנערך בשנת 2012, בקו תאים, נמצא כי מעכבי PARP מציגים השפעות ציטוטוקסיות, שאינן מבוססות אך ורק על העיכוב האנזימטי של PARP, אלא על ידי לכידה של PARP בדנ"א פגום, ומעכבי PARP שונים, הם בעלי עוצמות שונות של פעילות לכידה, על פי הסדר הבא: נירפריב >> אולפריב >> וליפריב.
נישואי העדן והשאול הוא ספר מאת המשורר והדפס האנגלי ויליאם בלייק.
זוהי סדרת טקסטים שנכתבו בחיקוי הנבואה המקראית אך למעשה, הטקסטים מבטאים את אמונותיו הרומנטיות והמהפכניות האישיות של בלייק, אשר אותן הוא הביע באופן כה אינטנסיבי במסגרת יצירה זו ובמסגרת יצירות נוספות.
בדומה לספריו האחרים, ספר זה פורסם כגיליונות מודפסים מלוחות חרוטים המכילים פרוזה, שירה ואיורים.
לאחר מכן נצבעו הלוחות על ידי בלייק ואשתו קתרין.
הספר נפתח במבוא של שיר קצר "רינטרה שואג ומרתית את להבותיו באוויר הדחוס".
ויליאם בלייק טוען כי ג'ון מילטון היה משורר אמיתי והשיר האפי שלו "גן העדן האבוד" היה "בצד של השטן מבלי שידע זאת".
הוא גם טוען שהשטן של מילטון היה לאמיתו של דבר, המשיח שלו.
היצירה חוברה ואוירה בין 1790–1793, בתקופת התסיסה הקיצונית והסכסוך הפוליטי מיד לאחר המהפכה הצרפתית.
הכותרת היא התייחסות אירונית ליצירה התאולוגית של עמנואל סוודנבורג, "גן עדן וגיהנום", שפורסמה בלטינית 33 שנה קודם לכן.
סוודנבורג מצוטט על ידי בלייק ביצירה זו ומובעת בה עליו ביקורת ישירה על ידי בלייק בכמה מקומות "בנישואין".
הספר כתוב בפרוזה, למעט הפתיחה "טיעון" ו"שיר החירות".
הספר מתאר את ביקורו של המשורר בשאול, מכשיר שאומץ על ידי בלייק מהקומדיה האלוהית של דנטה "וגן העדן האבוד" של מילטון.
בניגוד לאלה של מילטון ודנטה, תפיסתו של בלייק את השאול מתחילה לא כמקום של עונש, אלא כמקור לאנרגיה לא מוגבלת, מעין אנרגיה דיוניסית, בניגוד לתפיסה הסמכותית והמוסדרת של גן העדן.
מטרתו של בלייק היא ליצור את מה שכינה "חזון בלתי נשכח" כדי לחשוף את האופי הדכאני של המוסר המקובל והדת הממוסדת, שהוא מתאר כך:
במסגרת החלק המפורסם ביותר של הספר, בלייק חושף את משלי השאול.
משלים אלו מציגים צורה שונה מאוד של חוכמה מזו המוצגת בספר משלי.
משלי השטן, הם פרובוקטיביים ומכילים פרדוקס.
מטרתם היא להמריץ את המחשבה.
כמה ממשליו אלו של בלייק, נעשו מפורסמים:
תאוריית הניגודים של בלייק, לא הייתה אמונה בהפכים גרידא, אלא אמונה שכל בן אנוש, מגלם את טבעו המנוגד של האל ושקידמה בחיים איננה אפשרית ללא ניגודים.
יתירה מזאת, הוא חוקר את טבעם המנוגד של התבונה ושל האנרגיה, כלשונו (כוונתו של בלייק היא כנראה לדחפים ולתשוקות האנושיים), בהאמינו ששני טיפוסים של בני אדם קיימים:
"היוצרים האנרגטיים" ו"המארגנים ההגיוניים", או, כפי שהוא מכנה אותם בנישואי העדן והשאול, ה"שדים" וה-"מלאכים".
שניהם נחוצים לחיים, לדידו של בלייק.
לטקסט של בלייק ניתנה פרשנות בדרכים רבות.
הטקסט מהווה לבטח, חלק מהתרבות המהפכנית של התקופה.
ההתייחסויות אל בית הדפוס, מציינות כנראה את עובדי הדפוס המחתרתיים אשר הוציאו לאור עלונים מהפכניים באותו הזמן.
לעובדי דפוס שגופם הושחר (כתוצאה מעבודתם המאומצת), הודבק הכינוי הקומי "השטן של מכבש הדפוס" ופרסומים מהפכניים נדחו באופן תדיר מקרב ספסלי הכמורה כעבודתו של השטן.
הספר כולל את הביטוי .
לרעיון זה, יש הקבלה לרעיונו של אלדוס האקסלי, "התודעה בגדול".
נתוני הנישואים של קטינים בסודאן בשנת 2017 הם:
34% מהבנות התחתנו לפני גיל 18.
12% מהבנות התחתנו לפני גיל 15.
סודאן נמצאת במקום ה-29 בעולם בשיעור המדינות שבהן יש נישואי קטינים.
הסטטיסטיקה בסודאן היא שאחת מתוך כל שלוש בנות מתחנת לפני גיל 18, בנתוני 2017 ניתן לראות שכל 25 מתוך 49 מתחתנות לפני גיל 15 ו 38% מתחתנות לפני גיל 18.
הגיל החוקי לנישואי קטינים בסודאן הוא החל מגיל עשר, לבעל מותר לאנוס את אשתו על פי חוק.
בדת המוסלמית אישה רשאית להתחתן רק כאשר היא קיבלה מחזור.
בסודאן ניתן לאשר נישואים על ידי אישור בית המשפט או של אפוטרופוס למרות גילם הצעיר של המחותנים .
נישואי קטינים בחוק הבינלאומי -החוק הבינלאומי קובע שלנשים וגברים יש אותה זכות להינשא והן יעשו את זה מתוך רצונם החופשי והודעתם הפומבית בדבר נישואיהם.
עם זאת, אם לא קבעה האמנה גיל מינימום לנישואים הוא יקבע לפי המקובל במדינה .
אך בשנת 1989 חוקק בחוק הבינלאומי שעד גיל 18 אדם נחשב לילד ולכן בעקבות כך מדינות רבות שינו את גיל מינימום הנישואין במדינה לגיל 18. מתוך אמנה זו נובע שנישואין מתחת לגיל 18 הם אסורים.
טקס החתונה נמשך ימים רבים ולחתן ולכלה יש תפקידים מוגדרים.
הטקס מתחלק לשלושה חלקים עיקריים: האירוסין, הכנות החתונה והחתונה.
כמובן שמשלב מנהגים מוסלמיים שהועברו במשך מאות שנים ומושפעים מתרבות המערבית.
חלק ראשון: אירוסין – נהוג שהמשפחות נפגשות לפני ובדרך כלל הנישואין מוסדרים בשידוך, משפחת החתן מעבירה עדר בקר תמורת הנישואין בשנים האחרונות נהוג להעביר גם כסף.
התשלום והמפגש המקדים הוא תנאי הכרחי לביצוע האירוסין.
חלק שני: הכנות לחתונה – מתבצע בבית הכלה כחודש ימים יש גם טקס חינה מסורתי.
חלק שלישי: החתונה – החתן מגיע לבית הכלה ולפי המסורת חייב לבקש את רשות האם להיכנס, נערך טקס דתי החתן והכלה על פי המסורת מנשקים את ברכי ההורים להצלחה.
אחת הסיבות לנישואים מוקדמים בסודאן היא המשפחה, משפחה ממוצא סודני מתמלאת גאווה כאשר ילדה מתחתן מוקדם ומעמדם החברתי משגשג בעקבות הנישואין, משפחות שלא משיאות את הילדים בגיל צעיר לרוב נתונות לביקורת שלילית על ידי הסביבה.
סיבה נוספת היא שמירה על ילדיהם בטוחים ומניעת הריון ללא נישואין, כך בעצם ילדיהם נשמרים וגם הכבוד המשפחתי נשמר.
השלכות של נישואין בגיל צעיר
ישנן הרבה השלכות בריאותיות כאשר ילדה שנישאה בגיל מוקדם גם יולדת בגיל צעיר.
לילדות מתחת לגיל 18 יש סיכויים גבוהים יותר למות במהלך לידה קשה ואגרסיבית מאשר לנשים בוגרות יותר.
נשים שנושאית ילד בגיל צעיר חשופות יותר למחלות ולרוב יהיה להן קשה יותר להיכנס להריון שני.
בנוסף ילדים שנישאים בגיל צעיר לרוב לא מלומדים, מה שמשפיע על המצב הכלכלי וגם על המצב בבית.
נישואין בגיל צעיר גוררים גם אלימות, וכאשר ישנם יחסים כוחניים ואלימות במשפחה, לבני המשפחה אין דרך לעשות דבר או להתנגד להם לכן האלימות ממשיכה גם לדורות הבאים.
היא עמותה לא ממשלתית שפועלת נגד נישואין מוקדמים בכל רחבי העולם, היא הוקמה על ידי "The Elders" ומטרתה היא להשפיע ולמנוע את נישואי הקטינים ברחבי העולם.
היא מונה כמעט 750 ארגונים מ-85 מדינות שונות שהצטרפו אליה ומקדמים את מטרתה.
היא מקדמת את המטרה שלה על ידי עידוד המודעות לבעיה, שיתוף מידע ברחבי העולם ודיונים בנושא, בעיקר במדינות בהם אחוז הנישואים בגיל צעיר גבוהים.
בנוסף לפעילות המניעה שלה היא חוקרת את ההשלכות של נישואים מוקדמים ומנסה לשלב את מסקנותיה במניעת נישואים אלה ולשכנע ממשלות בעולם להתערב בנושא ולהצטרף למטרתן למניעת נישואין מוקדמים.
נישואי יעקב עם רחל ולאה הם אירועים מקראיים, שאירעו בעיר חרן שבארם נהריים בעת בריחתו של יעקב מעשו אחיו.
לאחר שיעקב קיבל במרמה את הברכות בהן ביקש יצחק לברך את עשו, שוטם עשו את אחיו ומתכנן להרוג אותו לאחר שיצחק ימות.
רבקה מגלה את תוכניתו של עשו ואומרת ליעקב לברוח לחרן אל לבן אחיה עד שעשו ישכח את מעשיו של יעקב.
כדי לתרץ את עזיבת יעקב את הבית, אומרת רבקה ליצחק שהיא לא רוצה שיעקב יתחתן עם בנות חת.
יצחק קורא ליעקב ומצווה עליו לא לקחת אישה מבנות כנען, אלא ללכת לפדן ארם אל לבן אחי רבקה ולקחת לו לאישה את אחת מבנותיו.
ברקע סיפור זה, פרשת לקיחת רבקה בת בתואל מחרן לאשה ליצחק, גם בה אברהם ביקש לקחת אשה לבנו שלא מבנות כנען.
יעקב הולך לפדן ארם כדי לשאת את אחת מבנותיו של לבן לאישה.
כשהוא מגיע לקרבת חרן הוא רואה שלושה רועי צאן מחכים ליד באר שאבן גדולה מכסה אותה.
יעקב שואל אותם מאין הם מגיעים והם עונים לו שהם מחרן.
יעקב שואל אותם אם הם מכירים את לבן בן נחור ואם שלום לו, והרועים מאשרים שהם מכירים אותו וששלום לו.
יעקב שואל אותם למה אינם משקים את הצאן והולכים להמשיך לרעות אותו, הרועים משיבים שהאבן שמונחת על הבאר כבדה מדי והם צריכים לחכות לכל הרועים שיבואו כדי להרים את האבן.
בזמן שיעקב מדבר עם הרועים מגיעה רחל בתו של לבן עם הצאן של אביה.
ברגע שיעקב רואה את רחל עם הצאן הוא ניגש לבאר, גולל לבדו את האבן מעל פי הבאר ומשקה את צאנו של לבן.
לאחר מכן הוא נושק לרחל ובוכה.
הוא מספר לה שהוא בנה של רבקה, ורחל רצה ומספרת ללבן אביה שיעקב הגיע.
לבן רץ ליעקב ומחבק ומנשק אותו.
יעקב גר אצל לבן במשך חודש ורועה את צאנו.
לאחר חודש לבן שואל את יעקב מהי המשכורת שהוא רוצה בעבור עבודתו, ויעקב משיב ללבן שהוא רוצה להתחתן עם רחל בתו הקטנה והוא מוכן לעבוד בשבילו במשך 7 שנים כדי שלבן ירשה לו להתחתן איתה.
לבן מסכים מייד בשמחה, ויעקב עובד בשביל לבן שבע שנים.
לאחר שבע השנים יעקב פונה ללבן ומבקש ממנו שייתן לו את רחל לאישה.
לבן מסכים, אוסף את אנשי מקומו ועורך משתה לכבוד החתונה.
בחתונה לבן מכניס את לאה במקום את רחל, ויעקב מתחתן עם לאה.
למחרת בבוקר יעקב מגלה שזאת לאה ולא רחל, והוא פונה אל לבן בכעס, שהרי הוא עבד בשביל רחל.
לבן מסביר שאצלם נהוג שמחתנים את הבכירה לפני הצעירה, ולכן אם הוא רוצה את רחל, הוא יכול להתחתן איתה כעבור שבוע, בתנאי שיעבוד עבורה עוד שבע שנים.
יעקב מסכים, ולאחר שבעת ימי המשתה הוא נושא את רחל לאישה, וממשיך לעבוד בשביל לבן עוד שבע שנים.
רש"י מסביר שיעקב לא הסתפק בלהגיד: 'רחל', אלא אמר: , כיוון שיעקב ידע שלבן הוא רמאי.
יעקב פחד שאם הוא יגיד 'רחל', לבן יביא לו סתם רחל אחרת ולכן אמר לו בתך'.
אילו היה אומר: 'רחל בתך', לבן יחליף את שמה של לאה לרחל ואת שמה של רחל ללאה, ולכן הוא אמר לו 'הקטנה'.
ולמרות זאת כל זה לא הועיל לו, ולבן הצליח לרמות אותו.
המילים "ברחל בתך הקטנה" הפכו לביטוי עברי המורה על אמירת דבר בצורה מפורשת, מפורטת, שאינה משתמעת לשתי פנים וללא נתינת מקום לספק.
"ויהי בבוקר והנה לאה" משמש כביטוי למציאות בה בני זוג מגלים לאחר הנישואים כי בן או בת זוגם אינם האדם שהם חשבו שהם מתחתנים איתו.
נישואי בוסר בישראל הם נישואים בישראל, כאשר אחד הצדדים מתחת הגיל המותר לנישואים על פי חוק גיל הנישואין.
מאז 2013 גיל הנישואים והאירוסים המותר בחוק הוא 18 על פי חוק גיל הנישואין, התש"י - 1950. העונש הקבוע בחוק לאדם שהתחתן עם קטינה או עזר להשיאה הוא שנתיים מאסר או קנס.
ניתן לבקש היתר לאישור נישואין מבית המשפט לענייני משפחה החל מגיל 16, אך עם זאת, מתחת לגיל 17 נדרשת קבלת תסקיר על מצב הקטינה מעובד סוציאלי.
לפי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה (שאינן מחייבות את השופטים), על בית המשפט להמעיט במידת האפשר בנתינת היתרים לנישואי בוסר, והשיקול המרכזי שצריך לעמוד לנגד עיניו הוא טובת הקטינה.
למרות החוק, רשות האוכלוסין וההגירה קיבלה 618 בקשות לרישום נישואין ללא היתר מבית המשפט בשנת 2017. לפי ההערכות, בכל שנה מתחתנות כ-4,000 קטינות בישראל, רובן ללא ידיעת המדינה.
נישואי בוסר נחשבים כגורם סיכון בתחום הכלכלי והרגשי, בנוסף ללידה בגיל צעיר הכרוכה בסיכון לאם ולתינוק.
לפי הערכות, כאלפיים קטינות ערביות מתחתנות מדי שנה, ונישואים אלו מהווים כתשעים אחוזים מכלל נישואי הבוסר בישראל.
לרוב, הן מגיעות לבית המשפט השרעי ומתחתנות בהתאם לחוקי האסלאם.
הנישואים נרשמים כחוק כשהכלה מגיעה לגיל 18 או כשהיא נכנסת להיריון.
כך, אושרו בדיעבד בין ינואר 2016 לאוגוסט של אותה שנה 83 מקרים של נישואי קטינות.
מדי שנה, יולדות כאלפיים נערות ערביות מתחת לגיל 19. רק מעטות עוברות דרך המדינה.
בהתחשב בכך שקיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשב לטאבו, יש להניח שרובן היו נשואות לפחות תשעה חודשים לפני הלידה.
עשרה אחוזים מהגירושים במגזר מתרחשים לפני שהרעיה מגיעה לגיל 19. לפי סקר שנערך ב-2011, 1.1% מהאוכלוסייה הערבית סבורים כי ראוי שבנות יתחתנו בגילאי 15–17, ו-0.5% טענו שזהו גיל החתונה הראוי גם עבור בנים.
הראשון הוא שמדובר בעניין כלכלי: משפחות עניות ומרובות ילדים "מוכרות" את הילדה לחתן אמיד.
לפי הסבר שני, מדובר בחברה שמרנית, שמפחדת ממיניות האישה.
כשהנערה מגיעה לגיל ההתבגרות ומיניותה מתפרצת ועלולה לפגוע בכבוד המשפחה, בוחרים ההורים להשיא אותה כדי להעביר את האחריות.
לפי ההסבר השלישי, הנישואים נועדו לספק את צורכם של בני הנוער באהבה ומיניות בחברה שמרנית שלא מקבלת צרכים אלה מחוץ למסגרת הנישואים.
בקבוצות מסוימות בקהילה החרדית, למשל בקהילת יבנאל, נשמעים קולות הטוענים שנישואים בגיל צעיר יגנו על הצעירים ממגוון סכנות כגון סמים, אלכוהול ופריצות.
הסבר נוסף מנמק את התופעה ברצון הקטינים במיניות בחברה שמרנית האוסרת אף על מגע בין גברים לנשים מחוץ לנישואין.
יואליש קרויס טוען כי גיל החתונה הראוי הוא 16. הוא מאשים את המדינה כי באוכפה את החוק, היא מרתיעה את הרבנים שמסרבים לחתן קטינים וטוען כי מטרת החוק מלכתחילה הוא למנוע מהמגזר החרדי להתרבות.
מספר הבקשות לרישום נישואי קטינות ברשות האוכלוסין וההגירה, עם היתר וללא היתר, לפי דת, בשנת 2017
מוסלמיםיהודיםנוצריםללא דתסך הכולעם היתר3024איןאין54ללא היתר5902314618סך הכול6204714672
עד המאה ה-20, תופעת נישואי הקטינים הייתה תופעה נפוצה, והיא נעשתה כדי לחזק קשרים בין משפחות, כדי להגביר את הסיכוי להמשך השושלת המשפחתית וליצירת ילדים ככוח עבודה.
כיום ישנם מספר גורמים המובילים לנישואי קטינים -
לחץ מצד המשפחה - במקרים רבים ההחלטה לנישואים בין קטינים נובעת מלחץ או כפייה מצד המשפחה, שכופה גם את זהותו של בן הזוג המיועד.
הקלה כלכלית על משק הבית - במשפחות מרובות ילדים המצויות במצב סוציו-אקונומי נמוך, נישואי הבת הקטינה, אשר מיד עם נישואיה עוברת להתגורר בבית משפחת החתן, מסייעים להקל על המעמסה הכלכלית ועל צפיפות המגורים.
נורמות חברתיות ודתיות מקובלות - בחוגים מסוימים (גם בישראל) הנורמה החברתית והדתית המקובלת היא כי מוטב לאנשים, ובפרט לנשים, להינשא מוקדם ככל הניתן.
חשש לביטחונה האישי של הקטינה - ישנן קהילות שבמסגרתן חל איסור מוחלט על מימושה של מערכת יחסים זוגית אינטימית בכל דרך ללא הסדרה חוקית ו/או דתית רשמית.
כניסת הקטינה למוסד הנישואין, מהווה מנגנון הגנה על כבודן ומעמדן וכן להגנה על ביטחון הקטינה.
מקלט ומפלט ממצוקות הבית - לעיתים הנישואין הן מפלט עבור קטינות המגיעות מסביבה ביתית קשה.
הנישואין עבור הקטינה, נתפסים כאפשרות להתחלה חדשה במסגרת יציבה ובטוחה יותר.
פגיעה בזכויות אדם ובזכויות נשים ואפליה מגדרית עקב נישואי בוסר
ארגוני זכויות אדם רבים נוטים להשתמש בביטוי "השאת קטינות", משום שברבים מהמקרים נישואי הקטינות לא נערכים מתוך רצון חופשי ובהסכמה מלאה.
נישואי בוסר כרוכים לרוב בפגיעה בריאותית, פיזית ונפשית, בקטינים ובעיקר בקטינות, ופעמים אף בניצולן.
נישואי קטינות מהווים פגיעה בזכויות הבסיסיות של הנערות.
מקטינות נשואות נשללת פעמים רבות הזכות לחינוך, מרביתן של הנערות הנישאות בטרם מלאו להן שמונה-עשרה שנה, נושרות מבתי הספר ואינן רוכשות השכלה ברמות גבוהות יותר.
הריון ולידה בגילאים צעירים מסכנת את חיי האם ואת חיי התינוק.
אימהות צעירות סובלות יותר ממחלות מין, ועלולות להיות חשופות למחלות הקשורות לצוואר הרחם.
נישואי קטינות אף שוללים מקטינות את זכות היסוד השמורה לכל אדם כאשר הוא להיכנס לברית הנישואין בהסכמה חופשית ומלאה.
החובות והאחריות הנובעים מקשר הנישואין פוגעים לעיתים בבריאותן הנפשית של הנערות.
תופעת נישואי הקטינות קשורה קשר הדוק לתפיסות סטריאוטיפיות, שעל-פיהן מקומה הטבעי של האישה הוא בבית, והתפקיד העיקרי שלה הוא לידת ילדים וגידולם.
הרשויות השונות מדווחות על מספרים שונים לחלוטין בכל הנוגע לנישואי בוסר.
לעיתים מוגשת תלונה ולעיתים לא, וההיגיון המבחין בין שני המקרים לא ברור.
האחריות אינה מוטלת על גוף אחד ולא ברור מי אמור לטפל בזה.
בנוסף, נשמעו טענות על הסכמים שבשתיקה בין המשטרה לרבנים, שמאפשרים את המשך התופעה.
נירצ'הוי (בהונגרית: Nyírcsaholy) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם בנירצ'הוי נמצא מספר התושבים בירידה.
יהודים החלו להתיישב בכפר באמצע המאה ה-19. ועסקו בעיקר במסחר ובמלאכה בעידודו של בעל האחוזה המקומי.
הקהילה התארגנה בשנת 1832 ובית הכנסת הוקם בשנת 1849. באותה שנה הוקם בית עלמין ונוסדו חברה קדישא, תלמוד תורה ו"חדר".
בשלהי המאה ה-19 נפתח במקום גם בית ספר עממי יהודי.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה קהילת נירצ'הוי לזרם האורתודוקסי שסירב לקבל עליו את תקנות הקונגרס ובשנת 1885 נסתפחה לקהילת מאטסלקה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 11 מבני הקהילה לצבא ושניים מהם נפלו בקרבות.
ובכל זאת, אחרי המלחמה, הואשמו יהודי הכפר בהתעשרות על חשבון הלוחמים ותושבים מוסתים פרעו ביהודים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 הייתה בכפר פעילות ציונית ובשנת 1936 עלו ארבעה צעירים מנירצ'הוי לארץ ישראל.
בשנת 1941 נלקחו 32 גברים לעבודות כפייה ואחדים נשלחו לחזית אוקראינה שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, ונספו בשדות המוקשים.
אלו שחזרו מאוקראינה נשלחו למחנות הריכוז מאוטהאוזן וגונסקירכן שבאוסטריה.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה.
בנירצ'הוי החלו הצעירים המקומיים במעשי שוד ואלימות כלפי היהודים.
וב-16 באפריל נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם.
למחרת הובלו בעגלות בליווי חיילים הונגריים לגטו שהוקם במאטסלקה ובחודש מאי שולחו כולם לאושוויץ.
לאחר המלחמה, חזרו למקום 23 ניצולים.
ובשנת 1948 הקימו גלעד לזכר הנספים בשואה.
בשנים הבאות החלו הניצולים להתפזר ובשנת 1952 נותרו בנירצ'הוי רק שתי משפחות יהודיות.
בשנת 1955 נמכר בניין בית הכנסת ונהרס.
נירקאטה (בהונגרית: Nyírkáta) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר נקרא עד שנת 1955 גבה (Gebe).
היהודים הראשונים התיישבו בגבה במחצית הראשונה של המאה ה-19 בעידוד בעל האחוזה הם פתחו חנויות במקום לצרכיהם של האיכרים, רובם מסלובקיה.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי והייתה כפופה לקהילת מאטסלקה.
בגבה היו חברה קדישא ובית כנסת שנבנה בשנת 1840.
בשנת 1941 נשלחו יהודים מהכפר לעבודות כפייה.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאפריל גירשה מפקדת האס אס את יהודי גבה לגטו שהוקם במאטסלקה ומשם שולחו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר רק ניצולים מעטים וגם הם עזבו את המקום תוך זמן קצר בגלל איבת התושבים.
נירפרסניה (בהונגרית: Nyírparasznya) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בנירפרסניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
נירפזון (בהונגרית: Nyírpazony) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בנירפזון חיו יהודים בתקופות זמן שונות, במקום קיים בית קברות יהודי.
יהודים רבים מנירפזון נרצחו בשואה.
נירקרץ' (בהונגרית: Nyírkércs) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנירקרץ' מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים חיו בנירקרץ' בתקופות זמן שונות, רבים מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
נירצ'אסארי (בהונגרית: Nyírcsászári) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול הרומני.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירצ'אסארי קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-1,152 תושבים בשנת 1990 עד 1,080 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בנירצ'אסארי במשך תקופה.
בשנת 1944 נרצחו יהודים מנירצ'אסארי יחד עם רוב יהודי הונגריה בשואה].
נירפיליש (בהונגרית: Nyírpilis) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים חיו בנירפיליש במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר יחד עם מרבית יהודי הונגריה.
נישאפור או נישאבור (בפרסית: نیشابور; מפרסית תיכונה: "העיר החדשה של שאפור", "שאפור היפה", או שאפור הבנויה בשלמות) היא העיר השנייה בגודלה במחוז ח'וראסאן רזאווי באיראן.
נישאפור היא הבירה ההיסטורית של הרובע המערבי של חוראסאן רבתי, הבירה ההיסטורית של השושלת הטאהרית מהמאה ה-9, הבירה הראשונה של האימפריה הסלג'וקית של המאה ה-11, עיר הבירה של מחוז נישאפור ועיר היסטורית על דרך המשי בצפון-מזרח איראן.
נישאפור ממוקמת במישור פורה למרגלות רכס הרי בינאלוד.
נכון לשנת 2016, אוכלוסיית העיר נאמדה ב-264,180 ואוכלוסיית המטרופולין נאמדה ב-448,125, מה שהופך אותה לעיר השלישית הכי מאוכלסת במחוזות המזרחיים של איראן.
העיר נוסדה במאה ה-3 על ידי שאפור הראשון כעיר בירה של מחוז סאסאני בשם אברשהר או נישאפור.
נישאפור הפכה בשנת 830 לבירת השושלת הטאהרית על ידי עבדאללה בן טאהיר אל-חוראסאני, ולאחר מכן נבחרה כבירת השושלת הסלג'וקית על ידי טוגריל ב-1037. יחד עם מרב, הראת ובלח' הייתה נישאפור אחת מארבע הערים הגדולות של חוראסאן רבתי ואחת הערים הגדולות בעולם הישן בימי הביניים.
היא הייתה מקום מושבו של הכוח השלטוני בחלק המזרחי של הח'ליפות, מקום מגורים לקבוצות אתניות ודתיות מגוונות ונקודת מסחר בדרכי סחר בטרנסאוקסאניה, סין, עיראק ומצרים.
ב-1221 נטבחה אוכלוסיית העיר בידי המונגולים, ובערך בתקופה זו נפגעה גם מרעידות אדמה.
אך בניגוד לשכנתה הקרובה מרב, נישאפור הצליחה להתאושש מהאסונות האלו ולשרוד עד היום כעיר ומחוז מודרניים פעילים בתיירות, חקלאות, בריאות, ייצור תעשייתי ומסחר במחוז ח'וראסאן רזאווי שבאיראן.
רבים מהשרידים הארכאולוגיים הישנים וההיסטוריים של העיר השתמרו.
העיר נישאפור היא גם חברה בליגת הערים ההיסטוריות (LHC) וברשת שיתוף פעולה תרבותי בין-עירוני של אונסק"ו.
בשנת 2004 התרחשה ליד העיר תאונת רכבת בה נהרגו 295 אנשים.
נישואי קטינים הם נישואים פורמליים או בלתי פורמליים, בין קטין מתחת לגיל הבגירות (בדרך כלל גיל 18) לבין מבוגר או קטין אחר.
רובם המכריע של נישואי הקטינים הם בין ילדה לגבר, ומקורם באי-שוויון המגדרי.
על אף שגיל הבגירות וגיל הנישואים נקבעים בדרך כלל לגיל 18, שניהם משתנים בין מדינות וטריטוריות, ולכן גיל הנישואים עשוי להיות גדול או קטן מגיל הבגירות במדינה/טריטוריה מסוימת.
גם כאשר הגיל נקבע ל-18 שנים, מסורות תרבותיות שונות עשויות לעקוף את החקיקה, ותחומי שיפוט רבים מתירים נישואים מוקדמים יותר בהסכמת הורים או בנסיבות מיוחדות, כגון היריון בגיל הנעורים.
נישואי קטינים מפרים את זכויות הילדים, ועשויים להביא השלכות ארוכות טווח על הילדים שהתחתנו.
עבור בנות, בנוסף לבעיות בריאות הנפש והיעדר גישה להזדמנויות השכלה וקריירה, עשויות לקבל תופעות לוואי שליליות כתוצאה מהיריון מוקדם (כולל היריון בגיל הנעורים) ולידה.
לפי מעט מחקרים שבוצעו על בנים שנישאו בנישואים קטינים, ניתן לדעת כי ההשפעות עליהם כולל התכוננות לקויה לאחריות מסוימת כגון פרנסת המשפחה, אבהות מוקדמת והיעדר גישה לחינוך והזדמנויות קריירה.
נישואי קטינים הם חלק מהנוהג של אירוסי קטינים, הכולל לרוב נישואי חוזה אזרחיים ואישור בית המשפט.
הגורמים לנישואי קטינים כוללים, בין היתר, עוני, מוהר, נדוניה, מסורות תרבותיות, לחצים דתיים וחברתיים, מנהגים אזוריים, חשש שהילד יישאר לא נשוי בבגרותו, אנאלפביתיות וחוסר יכולת נתפסת של נשים לעבוד תמורת כסף.
מחקר שבוצע על ידי אונסק"ו מצביע על כך שחינוך מיני מקיף יכול לסייע במניעת נישואי קטינים.
נישואי קטינים היו נפוצים לאורך ההיסטוריה וממשיכים להיות נפוצים למדי, במיוחד במדינות מתפתחות, כולל באפריקה, דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, מערב אסיה, אמריקה הלטינית, ואוקיאניה.
עם זאת, אפילו במדינות מפותחות (כגון 44 מדינות בארצות הברית), עדיין ניתן לקיים נישואי קטינים (עם החרגות מסוימות).
השכיחות של נישואי קטינים יורדת ברוב חלקי העולם.
לפי נתוני קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים לשנת 2018, כ-21% מהנשים הצעירות ברחבי העולם (בגילאי 20 עד 24) היו נשואות בילדותן.
אחוז זה מהווה ירידה של 25 אחוזים לעומת 10 שנים קודם לכן.
המדינות עם השיעורים הגבוהים (למעלהה מ-50%) ביותר שנצפו של נישואי קטינים (מתחת לגיל 18) היו ניז'ר, צ'אד, מאלי, בנגלדש, גינאה, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, מוזמביק ונפאל.
על פי סקרים מרובים שבוצועו ב-2003–2009, ניז'ר, צ'אד, בנגלדש, מאלי ואתיופיה היו המדינות עם שיעורי נישואי קטינים גבוהים מ-20% מתחת לגיל 15. בכל שנה, כ-12 מיליון בנות בעולם נישאות מתחת לגיל 18.
נישואי נוחות הם נישואים שנוצרו מסיבות שונות מלבד אהבה רומנטית מחויבות ורצון לבנות חיים משותפים.
בדרך כלל המטרה העיקרית היא על מנת להשיג יתרון מסוים - לרוב למען רווח אישי, או מטרה אסטרטגית אחרת, כגון נישואים פוליטיים.
בעת המודרנית אחת הסיבות הנפוצות ביותר לנישואי נוחות היא השגת אשרת שהייה.
במקרים אלו ייתכן שאחד מבני הזוג יזדקק לאשרת שהייה על מנת להמשיך להתגורר בגבולות מדינה מסוימת, בעוד שבן/בת הזוג שלו/ה עשוי להסכים להתחתן על מנת לסייע להם בכך.
נישואים אלו הם לרוב חסרי רגשות רומנטיים, ולעיתים רבות אין לאותם בני הזוג שום כוונה לחיות יחד כשותפים לחיים.
סיבה נוספת לנישואי נוחות היא רווח כספי.
לדוגמה, אנשים עשירים עשויים לבחור בנישואי נוחות על מנת להגן על נכסיהם או על מנת להפחית את חבות המס שלהם.
במקרים הללו לעיתים מסוימות אין לבני הזוג שום כוונה לחיות יחד כזוג.
נישואי נוחות שמבוצעים למטרות פוליטיות מתקיימים לדוגמה על מנת לבסס בריתות פוליטיות בין מדינות, שושלות או משפחות חזקות ומשמשות כסמל לאחדות פוליטית.
בעבר, נישואים מהסוג הזה היו נפוצים ושימשו לרוב להבטחת המשך קיום הברית וליצירת בריתות אסטרטגיות בין משפחות חזקות, אך כיום הם פחות נפוצות.
לעיתים רבות נישואי נוחות שמבוצעים למטרות פוליטיות אינם מבוססים על אהבה רומנטית בין בני הזוג וייתכן אף שבני הזוג לא הכירו לפני כן.
נישואי נוחות שאינם נישואים פיקטיביים שנוצרו למטרות מרמה, או נישואים בכפייה, אינם מבוצעים בניגוד לחוק.
כל עוד שני הצדדים הם אנשים מבוגרים שהתחתנו בהסכמה מרצונם החופשי, זה נחשב לאיחוד משפטי תקף.
נישאן ולופילאי הוא כדורגלן אוסטרלי-סרי לנקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מלבורן ויקטורי מליגת העל האוסטרלית.
ולופילאי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מלבורן ויקטורי מליגת העל האוסטרלית בשנת 2021.
בשנת 2023 החל ולופילאי לשחק בנבחרת אוסטרליה עד גיל 23.
ולופילאי נולד במלבורן שבאוסטרליה, והוא ממוצא סרי לנקי טמילי.
נישואי אהבה הם נישואים שנעשים ביוזמת בני הזוג בלבד, עם או בלי הסכמת הוריהם, בניגוד לנישואים מאורגנים (ע"ע נישואי שידוך).
אין הגדרה ברורה לנישואי אהבה, אך המונח היה בשימוש נפוץ ברחבי העולם בתקופת העידן הוויקטוריאני.
המונח עדיין בשימוש במדינות חבר העמים הבריטי כמו הודו, פקיסטן, בנגלדש וסרי לנקה, וכן בנפאל ובמצרים.
על פי ההיסטוריונית האמריקאית סטפני קונץ, נישואין בקרב האנגלו-סקסים אורגנו במטרה לבסס יחסי שלום וסחר.
היא מציינת כי במאה ה-11 נישואין נקבעו על בסיס הבטחת יתרונות כלכליים או קשרים פוליטיים, ולרצונות בני הזוג לא הייתה חשיבות רבה.
במיוחד מצופה היה מהכלה לציית לרצונו של אביה.
קונץ טענה כי למרות שנישואי אהבה לא היו אוניברסליים, נישואין המבוססים על אהבה ומחויבות אישית החלו להופיע כבר במאה ה-14, וצברו תאוצה במאה ה-18.
בשנת 1140 נכתב Decretum Gratiani על ידי גרטיאן, אשר קבע כי הסכמת בני הזוג היא תנאי הכרחי לנישואין.
הספר הפך לבסיס למדיניות הכנסייה הנוצרית בנוגע לנישואין.
נישואיהם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, בשנת 1840 הפכו את נישואי האהבה למקובלים יותר בתודעה הציבורית הבריטית בתקופה הווקטוריאנית, והובילו לעלייה בשכיחותם.
בהודו, נישואי אהבה החלו להיות נפוצים באזורים עירוניים בשנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילה התרחשו נישואי אהבה בין קהילות שהיו מקובלות זו על זו.
כיום, נישואי אהבה חוצים לעיתים קרובות גבולות אתניים, קהילתיים ודתיים.
בסקר שנערך בשנת 2012 על ידי Ipsos עבור ערוץ הטלוויזיה NDTV, נמצא כי 74% מהמשתתפים הצהירו כי הם מעדיפים נישואי שידוך.
בשנת 2010, הוועדה הלאומית למען נשים (NCW) פרסמה דו"ח ובו תיעדה 326 מקרים של רצח על רקע כבוד המשפחה בשנה החולפת, שרובם התרחשו בעקבות נישואים בין-קאסטות בהודו.
בסקר משנת 2014 שנערך על ידי קרן האוכלוסין של האו"ם והמרכז הבין-לאומי לחקר נשים, 11.7% מהגברים ו-8.5% מהנשים שנסקרו הצהירו כי בחרו את בני זוגם ונישאו להם עם או בלי הסכמת משפחתם.
הגבולות בין שני סוגי הנישואין החלו להיטשטש.
המונח "נישואי אהבה-שידוך" מתאר צורת נישואין חדשה המשלבת בין נישואי שידוך (נישואים מאורגנים) לבין נישואי אהבה.
נישואי אהבה נתפסים כהכתבת רצונם של בני הדור הצעיר על פני משאלותיהם של בני הדור המבוגר.
בפקיסטן, נישואי מאורגנים הם הנורמה ונישואי אהבה נדירים בחברה.
מדי שנה מדווחים מספר מקרים של רצח על חילול כבוד המשפחה.
ברוב המקרים האישה היא זו שנרצחת, אך במקרים מסוימים 2 בני הזוג נרצחים.
לפי הוועדה לזכויות אדם של פקיסטן, דווחו בתקשורת כ-869 מקרים כאלה, אך צוין כי ייתכן שמקרים רבים נוספים אינם מדווחים.
בבנגלדש, קיימת נורמה חברתית ותרבותית חזקה האוסרת על ידידות או קשרים רומנטיים בין גברים לנשים.
דווחו מקרים רבים של אהבה נכזבת בקרב נערים, ובמקרים מסוימים, נערים שהתאהבו עשויים להיענש בלקיחת החוק לידיים על ידי אספסוף בעקבות בקשת הנערה או משפחתה.
כאשר מתקיים קשר רומנטי בין שני אנשים, הם נוהגים להיפגש ולהתראות בחשאי, ואם משפחותיהם אינן מסכימות לנישואיהם, הם עשויים לברוח ולהינשא ללא אישור הוריהם.
בהשפעת הנטייה הדתית האסלאמית והשמרנות החברתית הרווחת, קיימת דיכוי חמור של קשרים רומנטיים וידידות בין המינים.
קשה מאוד לפתח מערכת יחסים רומנטית או למצוא בן זוג לנישואים על פי בחירה אישית.
בפרט, גברים מתקשים למצוא בת זוג, משום שעליהם להפוך למפרנסים, כיוון שהחברה הבנגלית היא שמרנית ופטריארכלית.
החברה נשענת במידה רבה על מערכת נישואים מאורגנים.
הורים רבים מתנגדים לזוגיות של ילדיהם מסיבות שונות, כגון אי-שביעות רצון מהנער או מצבו הכלכלי.
במקרים כאלה, הנערה עשויה להינשא בכפייה לנער שהוריה בחרו עבורה, ואם היא בורחת עם אהובה, הוריה עשויים להגיש תלונה למשטרה נגדו.
דפוס חברתי ותרבותי זה נותר נפוץ בבנגלדש.
זוגות מסוימים אף עלולים להתאבד בשל חוסר תמיכה מצד משפחתם והחברה.
במצרים, נישואי אהבה, ובמיוחד נישואים בין-דתיים, נחשבים בדרך כלל ללא מקובלים מבחינה חברתית.
נישואים בין-דתיים נתפסים לעיתים קרובות כניסיון לגייס מאמינים מדתות אחרות, ולעיתים אף מובילים לאלימות עדתית.
על פי החוק המצרי, גבר מדת אחרת חייב להתאסלם כדי להינשא לאישה מוסלמית.
עם זאת, אישה נוצרייה רשאית להינשא לגבר מוסלמי מבלי להתאסלם, אך עליה להציג אישור כנסייתי, הניתן לעיתים נדירות.
נישואי יוטה הם נישואים אזרחיים המתבצעים באופן מקוון במדינת יוטה שבארצות הברית, הזמינים לזוגות מכל רחבי העולם, כולל ישראל.
הליך זה מאפשר לזוגות להינשא באופן חוקי, ללא צורך בנוכחות פיזית במדינה, והפך לפתרון פופולרי במיוחד עבור זוגות שאינם יכולים להינשא במדינתם, או זוגות המעוניינים להינשא בצורה מהירה, נוחה וכלכלית.
נישואי יוטה התפתחו כתוצאה מהצורך במתן פתרון לנישואים אזרחיים מרחוק בעקבות מגפת הקורונה בשנת 2020. בעקבות ההגבלות על תנועה בין מדינות ועל התכנסויות חברתיות, מדינת יוטה בארצות הברית החלה לאפשר עריכת נישואים דרך האינטרנט, כולל לזוגות שאינם מתגוררים בתחומה.
האפשרות הפכה במהירות לפופולרית בישראל, במיוחד עבור זוגות שאינם יכולים או אינם מעוניינים להינשא דרך הממסד הדתי המקומי.
תהליך הנישואים כולל הגשת בקשה מקוונת, הצגת מסמכים מזהים, עריכת טקס בשיחת וידאו, וקבלת תעודת נישואין רשמית.
אין צורך להיעזר בעורכי דין או אנשי מקצוע כלשהם כדי לבצע את התהליך או בכדי שהנישואים יוכרו רשמית בישראל.
יתרונות: קלות, חיסכון בעלויות וזמינות גבוהה בהשוואה לחלופות אחרות.
חסרונות: עלולים להתעורר אתגרים משפטיים נוספים בטווח הארוך.
התנגדויות: קיימות התנגדויות הלכתיות וציבוריות לתופעה, בעיקר ממפלגות דתיות ומסורתיות הטוענות כי הנישואים המקוונים עלולים לערער את מעמד הנישואים בישראל.
פסק הדין בריל נ' שר הפנים היווה ציון דרך משמעותי ביחס להכרה בנישואי יוטה בישראל במאבק בהכרה ברישום נישואים שבוצעו בהיוועדות חזותית.
העותרים, בני הזוג בריל, ביקשו לרשום את נישואיהם האזרחיים שנערכו באופן מקוון ביוטה במשרד הפנים הישראלי.
טענות העותרים (בני הזוג בריל):
דרשו להכיר בנישואים שנערכו כחוק במדינה זרה.
טענו כי החוק הישראלי מכיר בנישואים אזרחיים בחו"ל, כל עוד הנישואים חוקיים במדינה שבה נערכו.
הסתמכו על הלכת פונק שלזינגר, הקובעת כי משרד הפנים חייב לרשום נישואים שנערכו כדין במדינה זרה, ללא שיקול דעת נוסף.
נטען כי נישואין מקוונים אינם עומדים בדרישות הרגילות של נוכחות פיזית בטקס הנישואין.
העלו חשש מפני זיופים וניצול לרעה של ההליך המקוון.
טענו כי ההליך אינו תואם את המדיניות הציבורית בישראל, הדורשת ודאות מוחלטת באותנטיות של הנישואים.
החלטת בית המשפט בפסק דין בריל: בית המשפט הכיר בתקפותם של נישואי יוטה המקוונים לצורך רישום במשרד הפנים.
בהחלטתו הודגש כי משרד הפנים אינו מוסמך לשלול רישום נישואים על בסיס אופן עריכתם (מקוונים או פיזיים), כל עוד הנישואים חוקיים במדינה שבה נערכו.
משמעות פסק הדין והשלכותיו: פסק הדין מאפשר לזוגות ישראלים, במיוחד אלה המנועים מנישואים בישראל מסיבות דתיות או חוקיות, חלופה פשוטה וזולה לנישואים בחו"ל.
פסק הדין עורר דיון ציבורי רחב סביב המשמעויות החברתיות והפוליטיות של ההחלטה, ויצר שיח בנוגע למקומם של נישואים אזרחיים בישראל.
תוקפם המשפטי של נישואי יוטה בישראל: נישואי יוטה מוכרים רשמית על ידי הרשויות בישראל, זוכים לפופולריות רבה, ורישומם במשרד הפנים נעשה בצורה חלקה.
עם זאת, בדומה לנישואים אזרחיים אחרים, עשויים להידרש זוגות שנישאו באופן מקוון לעמוד במבחנים משפטיים נוספים במקרים של גירושין, ירושה או הכרה בזכויות אחרות הנובעות מהנישואים.
נירסבימאב , היא נוגדן חד-שבטי רקומביננטי הומני בעל פעילות נגד Human respiratory syncytial virus.
הנוגדן מעכב איחוי (fusion inhibitor) של הווירוס, המכוון נגד חלבון F של הנגיף ותוכנן להיקשר לחלבון איחוי על פני השטח של וירוס ה-RSV.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר הן פריחה, חום (תסמין), ותגובות אלגיות במקום ההזרקה (כגון אדמומיות, נפיחות (רפואה) וכאב במקום בו ניתנה הזריקה)..
התרופה פותחה על ידי אסטרהזניקה וסאנופי.
נירסבימאב אושרה לשימוש רפואי באיחוד האירופי ובבריטניה בנובמבר 2022, בקנדה באפריל 2023, ובארצות הברית ביולי 2023.
באיחוד האירופי, נירסבימאב מותווית למניעת דלקת בדרכי נשימה תחתונות הנגרמת על ידי RSV ביילודים, ובתינוקות במהלך עונת ה-RSV הראשונה שלהם.
בארצות הברית, נירסבימאב מותווית למניעת מחלת דרכי נשימה תחתונות הנגרמת על ידי RSV ביילודים ותינוקות שנולדו במהלך או נכנסים לעונת ה-RSV הראשונה שלהם, ובילדים עד גיל 24 חודשים שנותרו פגיעים למחלת RSV חמורה במהלך עונת ה-RSV השנייה שלהם.
לחלופין, באוקטובר 2023 ה-CDC המליץ על חיסון אימהי במהלך ההיריון, אם כי מתן של שניהם לרוב אינו נדרש ברוב התינוקות.
לא דווחו תגובות רגישות-יתר משמעותיות, ואירועים חריגים בדרגה 3 ומעלה דווחו רק ב-8% (77 מתוך 968 מקרים) מהמשתתפים בקבוצת הנירסבימאב לעומת 12.5% (12 מתוך 479) בקבוצת הפלצבו בניסוי הקליני NCT02878330.
נירסבימאב נקשרת לקונפורמציית הקדם-איחוי (prefusion) של חלבון האיחוי F (RSV fusion protein F) של נגיף ה-RSV, כלומר היא נקשרת לאתר שבו הווירוס היה נצמד לתא; ובכך מנטרלת אותו ביעילות.
יש לה אזור Fc שעבר מודיפיקציה, המאריך את זמן מחצית החיים של הנוגדן כדי שיחזיק מעמד לאורך כל עונת ה-RSV.
חוות הדעת של מנהל התרופות האירופי התבססה על נתונים משני ניסויים קליניים אקראיים, כפולי-סמיות ומבוקרי-פלצבו, שבדקו את היעילות והבטיחות של נירסבימאב בפגים (לידה מוקדמת) בריאים ובתינוקות שנולדו במועד, הנכנסים לעונת ה-RSV הראשונה שלהם.
המחקרים הראו שנירסבימאב מונעת זיהום בדרכי נשימה תחתונות הנגרם על ידי RSV והדורש טיפול רפואי (כגון ברונכיוליטיס ודלקת ריאות) בתינוקות שנולדו במועד ובפגים במהלך עונת ה-RSV הראשונה שלהם.
בטיחות הנירסבימאב הוערכה גם בניסוי שלב II/III, אקראי, כפול-סמיות ורב-מרכזי בתינוקות שנולדו חמישה שבועות או יותר לפני המועד (פחות מ-35 שבועות היריון) בסיכון גבוה למחלת RSV חמורה, ובתינוקות עם מחלת ריאות כרונית של פגים (כלומר בעיות נשימה ארוכות טווח בפגים) או מום לב מולד.
תוצאות מחקר זה הראו שלנירסבימאב היה פרופיל בטיחות דומה בהשוואה לפליביזומאב (Palivizumab, סינאגיס).
מנהל המזון והתרופות האמריקאי העריך את הבטיחות והיעילות של נירסבימאב בהתבסס על שלושה ניסויים, שניים מהם אקראיים, כפולי-סמיות, מבוקרי-פלצבו ורב-מרכזיים (ניסויים 03, 04 ו-05).
המדד העיקרי ליעילות היה ההיארעות של זיהום בדרכי נשימה תחתונות על ידי RSV הדורש טיפול רפואי (MA RSV LRTI), אשר הוערך במהלך 150 הימים לאחר מתן נירסבימאב.
ה-MA RSV LRTI כלל את כל הביקורים אצל ספקי שירותי בריאות (מרפאת רופא, מוקד חירום, מיון ואשפוז) עבור מחלת דרכי נשימה תחתונות עם החמרה קלינית ובדיקת RSV חיובית.
ניסוי 03 כלל 1,453 פגים (שנולדו בשבוע היריון 29 ומעלה ועד פחות מ-35 שבועות) שנולדו במהלך או נכנסו לעונת ה-RSV הראשונה שלהם.
מתוך 1,453 הפגים בניסוי, 969 קיבלו מנה יחידה של נירסבימאב ו-484 קיבלו פלצבו.
בקרב תינוקות שטופלו בנירסבימאב, 25 (2.6%) חוו MA RSV LRTI בהשוואה ל-46 (9.5%) תינוקות שקיבלו פלצבו.
נירסבימאב הפחיתה את הסיכון ל-MA RSV LRTI בכ-70% ביחס לפלצבו.
עבור ניסוי 04, קבוצת הניתוח העיקרית בתוך הניסוי כללה 1,490 תינוקות שנולדו במועד ופגים מאוחרים (שנולדו בשבוע 35 ומעלה), מתוכם 994 קיבלו מנה יחידה של נירסבימאב ו-496 קיבלו פלצבו.
בקרב תינוקות שטופלו בנירסבימאב, 12 (1.2%) חוו MA RSV LRTI בהשוואה ל-25 (5.0%) תינוקות שקיבלו פלצבו.
נירסבימאב הפחיתה את הסיכון ל-MA RSV LRTI בכ-75% ביחס לפלצבו.
ניסוי 05, ניסוי אקראי, כפול-סמיות, מבוקר-פעיל (פליביזומאב, Palivizumab) ורב-מרכזי, תמך בשימוש בנירסבימאב בילדים עד גיל 24 חודשים שנותרו פגיעים למחלת RSV חמורה במהלך עונת ה-RSV השנייה שלהם.
הניסוי גייס 925 פגים ותינוקות עם מחלת ריאות כרונית של פגים או מום לב מולד.
נתוני הבטיחות והפרמקוקינטיקה מניסוי 05 סיפקו ראיות לשימוש בנירסבימאב למניעת MA RSV LRTI באוכלוסייה זו.
ה-FDA העניק לבקשה עבור נירסבימאב מעמד של מסלול מהיר (Fast track designation), ואישר את בייפורטוס לחברת אסטרהזניקה.
בספטמבר 2022, הוועדה למוצרים רפואיים לשימוש בבני אדם (CHMP) של סוכנות התרופות האירופית המליצה להעניק אישור שיווק לבייפורטוס למניעת מחלת דרכי נשימה תחתונות כתוצאה מ-RSV ביילודים ותינוקות.
בייפורטוס נבחנה תחת תוכנית ההערכה המואצת של ה-EMA.
המגישה עבור מוצר רפואי זה היא AstraZeneca AB.
בנובמבר 2022, נירסבימאב אושרה לשימוש רפואי באיחוד האירופי, ובבריטניה.
היא אושרה בקנדה באפריל 2023, ובארצות הברית ביולי 2023.
נכון לשנת 2022, נירסבימאב נחקרה כגורם חיסון סביל ניסיוני (בשונה מגורמי חיסון פעיל, כגון חיסונים רגילים) נגד RSV באוכלוסיית התינוקות הכללית.
מחקר MELODY הוא ניסוי אקראי, כפול-סמיות ומבוקר-פלצבו מתמשך להערכת הבטיחות והיעילות של נירסבימאב בפגים מאוחרים ובתינוקות שנולדו במועד.
תוצאות ראשוניות היו מבטיחות, כאשר נירסבימאב הפחיתה זיהומים בדרכי נשימה תחתונות (LRTI) ב-74.5% בהשוואה לפלצבו בתינוקות שנולדו במועד או פגים מאוחרים.
נכון לאפריל 2023, הניסויים המתמשכים עבור נירסבימאב היו:
נישואים (מקובלת גם המילה הארמית "נישואין") הם מערכת חיים זוגית ממוסדת שמטרתם לחיות יחד ולהקים משפחה, ותחולתם היא בטקס משפטי, דתי, או חברתי.
ההגדרה המדויקת של נישואים השתנתה לאורך ההיסטוריה ובתרבויות שונות, אך לרוב ההגדרות מאפיינים משותפים: נישואים יוצרים קשר פומבי ומחייב, מקנים סטטוס חוקי וחברתי שונה ומוגבלים לבני זוג שאינם קרובי משפחה מדרגה ראשונה.
להסדרת נישואים בעת המודרנית יש שתי דרכים נפוצות: הראשונה והותיקה יותר מסדירה את הקשר במסגרת דתית, בה בני הזוג מקיימים את התהליך הנדרש לנישואים מתוקף דתם או שמוסד דתי מקנה לנישואים את מעמדם.
הדרך השנייה היא באמצעות מושג המדינה המודרני המאפשר נישואים אזרחיים, שבהם המדינה, כגוף חילוני, מקנה לנישואים את מעמדם.
לקשר הנישואים השלכות פסיכולוגיות חברתיות, משפטיות ודתיות.
הנישואים מסדירים שלושה מישורים של סטטוס הנישואים:
מערכת זכויות וחובות המהוות את תוכן הנישואים
הבטים פסיכולוגיים וגנטיים של נישואים
נישואים משפיעים על בני הזוג הבוחרים למסד את הקשר ביניהם, אך טיב ההשפעה הפסיכולוגית ומשכה מורכב.
קשר בין נישואים ותחושת סיפוק
ידוע כי אנשים נשואים מרוצים יותר מחייהם, אך לפחות בצורה חלקית תחושות אלו מוסברות על ידי תהליך בחירת בני הזוג.
בממוצע, אנשים המרוצים מחייהם נוטים מראש יותר להתחתן.
מחקרים אשר נתנו דעתם להטיה זו מציינים כי השפעות הנישואים הן כנראה חולפות וקצרות מועד.
מחקר שבוצע על אוכלוסייה בריטית מצא כי מיד לאחר הנישואים ישנה עלייה ברמת הסיפוק מהחיים, אך לאחר זמן מועט עליה זו שוככת לרמת הסיפוק בה היה האדם טרם נישא תוצאות המחקר תוקפו שנתיים מאוחר יותר על אוכלוסייה אוסטרלית.
עוד ידוע כי התכונות האישיות של האדם יכולות להיות קשורות לצורה בה הנישואים ישפיעו עליו.
שיטה ידועה למדידת היבטים באישיות של האדם נקראת מדידת חמש התכונות הגדולות.
תכונות אלו נוטות להישאר יחסית קבועות והן נמצאו כבעלות כושר הסברה טוב להתנהגות האדם בסיטואציות שונות.
במחקר אחד נמצא למשל כי נשים, אך לא גברים, אשר היו גבוהות בתכונת המכוונות (Conscientiousness) נטו לחוות סיפוק מתמשך גם זמן רב לאחר הנישואין.
דבר זה עולה בקנה מידה אחד עם הידוע על אנשים בעלי ציונים גבוהים בתכונה זו: הם נוטים לייחס ערך רב יותר ליעדים של מערכות יחסים חברתיות, והם יותר מרוצים ממערכות היחסים שיש להם.
ידוע כי ישנם גורמים גנטיים המשפיעים על הנטייה להתחתן, השפעתם מקסימלית באמצע החיים אך היא שוככת עם ההגעה לבגרות המאוחרת.
באופן דומה מחקר שבחן עד כמה מסבירה שונות גנטית גירושין בן בני זוג מצא כי השונות המוסברת הייתה מעל 50%.
מחקר נוסף תימך את התוצאות בכך שהראה כי ילדים להורים ביולוגיים גרושים היו בעלי נטייה לחוסר יציבות בזוגיות.
הנישואים קיימים כמעט בכל תרבות וחברה בצורה אחת או אחרת.
ישנן מספר צורות של נישואים:
נישואים מונוגמיים כוללים שני בני זוג.
זוהי צורת הנישואים המותרת היחידה במרבית מדינות העולם המערבי, כאשר נישואים ליותר מבן זוג אחד נקראים ביגמיה ואסורים על פי החוק.
נישואים פוליגמיים הם נישואים שבהם אדם אחד נשוי למספר בני זוג.
ביהדות מעיקר הדין גבר אינו מחויב לאישה אחת ויכול לשאת מספר נשים, אך לפני כאלף שנים תוקן חרם דרבנו גרשום האוסר על גבר לשאת אישה נוספת.
חרם זה התקבל על ידי קהילות אשכנז, אולם בקהילות רבות אחרות, כגון הקהילות היהודיות בתימן ובמרוקו, לא התקבל החרם עד שלב מאוחר יותר.
נישואים פוליגמיים מתחלקים לשתי צורות:
פוליגניה: נישואים שבהם גבר אחד נשוי למספר נשים.
נישואים אלו קיימים בתרבות פטריארכלית בה הגברים הם השולטים בחברה, והנישואים למספר נשים מעידים על מצב כלכלי וחברתי גבוה של הגבר.
כמו כן קיימים נישואים אלו בחברות המתפרנסות מחקלאות אקסטנסיבית בהן כל אישה נוספת מעלה את ההכנסה המשפחתית- להפך מהחברות בהן האישה תלויה כלכלית בבעל ולכן רק מעט גברים יכולים להרשות לעצמם ריבוי נשים.
בנוסף לכך, צורת נישואים זו מאפשרת לגבר להעמיד מספר רב יותר של צאצאים מאשר בנישואים מונוגמיים.
נישואים למספר נשים מותרים בדת האסלאם ולפיכך מותרים בחלק ממדינות האסלאם.
מקרה פרטי של פוליגניה הוא ביגמיה - נישואים של גבר אחד לשתי נשים.
פוליאנדריה: נישואים שבהם אישה אחת נשואה למספר גברים.
אף שהתופעה נדירה, היא קיימת בתרבות פטריארכלית או מטרילינאלית החיה במחסור - האדמות הראויות לגידולים חקלאיים קטנות.
כיוון שלראש משפחה אין מספיק אדמות לחלק לכל בניו, בניו מקבלים את האדמה כאחד, ונישאים לאישה אחת בלבד.
גם בפוליגמיה וגם בפוליאנדריה, בדר"כ מעמד הגבר גבוה ממעמד האשה.
בפולגמיה הגבר מחזיק מספר נשים.
בפוליאנדריה מספר גברים מתחלקים באשה אחת.
מבחינה סוציולוגית ניתן לסווג את סוגי הנישואים לשתי צורות:
אנדוגמיה - נישואים בין בני זוג מאותה קבוצה חברתית (דת, גזע, מעמד, שבט, אידאולוגיה).
אקסוגמיה - נישואים בין בני זוג, אשר אינם מאותה מסגרת חברתית.
לעיתים ישנו שילוב בין אנדוגמיה ואקסוגמיה, לדוגמה, נישואים בין משפחות מלוכה ממדינות שונות (על מנת ליצור קשרים כלכליים) הם מקבוצה שונה מבחינת הלאום, ולעיתים מבחינת הדת, אך הם נמצאים באותה הקבוצה מבחינת המעמד החברתי והכלכלי.
נישואים הם בדרך כלל, אך לא תמיד, בין גבר לאישה.
מספר מדינות מאפשרות נישואים חד-מיניים, שבהם בני הזוג הם שני גברים או שתי נשים.
במהלך המאה ה-20 נכתבו הגדרות אלטרנטיביות רבות לנישואים, ועורערו רבות מן ההנחות החברתיות לגבי אופי ומטרת הנישואים והמשפחה.
בני אדם נשואים מנהלים לרוב יחידה כלכלית אחת ונושאים באחריות כלכלית זה כלפי זה.
עם זאת, כיום ישנם העורכים הסכם ממון בטרום הנישואים למקרה של גירושים, אז אחד מבני הזוג לא יהיה זכאי לקבל רכוש שנצבר בתקופה שלפני הנישואים.
את הנישואים ניתן לבטל במרבית התרבויות המערביות (למעט איסור גרושים בדת הקתולית, שאינו מתבטא בדרך כלל בחוקי המדינה) באמצעות גירושים, ולהגיע לסטטוס משפחתי של "גרוּשים".
צעד, לעיתים פורמלי ולעיתים בלתי פורמלי, בדרך אל הגירושים הוא פרוד - מצב שבו בני הזוג חדלים לחיות ביחד, אך עדיין אינם גרושים.
סיום נישואים מתרחש גם במקרה של פטירת אחד מבני הזוג.
במקרה זה בן הזוג הנותר משתחרר מזיקת הנישואים, ומעמדו המשפחתי הופך להיות "אלמן" או "אלמנה".
מעמדם החברתי וההלכתי של האלמן או האלמנה בתרבויות המערביות, טוב יותר בדרך כלל ממעמדם של הגרושים, שבחרו מרצונם לסיים את הנישואים.
לאלמן (ולאלמנה) זכויות קנייניות ברכושו של בת הזוג - הוא יורש אותו וזכאי לחלק מסוים מרכושו לפחות.
במדינות מסוימות הוא אף זכאי לרשת רכוש אחר כגון קרנות פנסיה.
בישראל יהיה זכאי לפחות למחצית הרכוש שנצבר במהלך הנישואים.
דרך נוספת לסיום הנישואים הוא ביטול הנישואים אם מלכתחילה נמצא בהם פגם משפטי או דתי שיכול להביא לביטולם, אם כי דרך זו איננה שכיחה.
המקור לנישואים בין יהודים הוא בספר דברים "כי ייקח איש אשה" ().
על פי ההלכה, על בני הזוג המתכוונים להנשא לעבור שני שלבים נפרדים: הקידושין (בלשון התורה "אירושׂים") והנישואין.
בשלב הקידושין מקדש הגבר את האישה באמצעות כסף, שְווה כסף, שטר אירוסין או ביאה תוך אמירת "הרי את מקודשת לי בביאה/שטר/כסף/חפץ זה כדת משה וישראל".
מקרים שכאלו בגיל צעיר וכילדים אינם נחשבים לנישואים.
לעומת זאת, ביהדות הרפורמית, טקס הקידושין נערך באופן שוויוני.