tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גילויי האהדה לברית המועצות באו לידי ביטוי בהקמת ליגה V שנועדה לסיע לברית המועצות במלחמתה.
בכספי התרומות שאספה הליגה נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם, ובאפריל 1943 הם הוסעו בידי נהגים עבריים, בדרך היבשה מארץ ישראל לעבר הירדן ומשם לעיראק ולאיראן.
ב-28 באפריל 1943 הגיעו האמבולנסים לטהראן, שם נמסרו לידי אנשי השגרירות הרוסית, שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבולה של ברית המועצות עם איראן.
מאיסקי ואשתו הגיעו לארץ ישראל דרך מצרים במוצאי שבת, 2 באוקטובר 1943. למחרת בבוקר סיירו בני הזוג בעיר העתיקה בירושלים ומאיסקי פקד את הכותל המערבי.
אחר הצהרים נפגש מאיסקי עם הרב הרצוג, ולאחר מכן נפגשו עם מנהיגי היישוב דוד בן-גוריון ואליעזר קפלן.
לאחר הפגישה נסעו מאיסקי ואשתו עם בן-גוריון וקפלן לקיבוץ קריית ענבים.
בדרך התעניינו במבנה הקיבוץ ובאורח החיים בו.
בהגיעם לקיבוץ שוחחו עם חברי הקיבוץ על תולדותיו.
בקריית ענבים נפגשו עם גולדה מאיר (אז מאירסון) שהייתה אז מזכירת הוועד הפועל, ההנהגה העליונה של ההסתדרות.
אגניה מאיסקי הביעה בפני גולדה תודה על תרומת הסך עשרת אלפים לירות שנאספו על ידי ההסתדרות בשנת 1940 במגבית לרכישת ציוד רפואי לצבא האדום.
משם נסעו לקיבוץ מעלה החמישה וביקרו בו בכל ענפי המשק.
שכשעמדו לצאת נפרדה אגניה מאיסקי מחברי הקיבוץ ב"שלום" בעברית.
בדרכם חזרה לירושלים התפתחה שיחה של שעה בין מאיסקי לבן-גוריון, קפלן וגולדה.
מאיסקי אמר להם כי הוא התרשם עמוקות ממראה עיניו והרבה לשאול על המפעל והציוני ועל התוכניות הציוניות לאחר שתסתיים המלחמה.
הוא ביקש מבן-גוריון להמציא לו ספרים בנושא ההתיישבות היהודית בארץ.
כן ביקש כי יינתן לו אלבום תמונות מנוף הארץ.
בקשתו נענתה ועוד באותו ערב נמסרו לו הספרים והאלבום.
בן-גוריון, שדיווח למחרת על המפגש עם מאיסקי בישיבת ההנהלה הציונית, הודה כי הופתע מאוד מן ההתעניינות הרבה שהפגין מאיסקי, שלדברי בן-גוריון גילה יחס רציני לשאלה כיצד תוכל ארץ ישראל לפתור את בעיית היהודים לאחר המלחמה.
עם ערב חזרו בני הזוג לירושלים וסיירו בכמה שכונות בה.
לאחר יממה אחת בארץ ישראל שב מאיסקי למוסקבה וערך לקרמלין דו"ח מלא התפעלות על הישגי הקידמה המופלאים שהשיגו היהודים בארץ ישראל והגיש לסטלין מזכר מפורט בדבר היתרונות האסטרטגיים של שיתוף פעולה עם היישוב.
מאמציו והעניין שגילה בנושא זה היו בין הגורמים שהביאו בהדרגה לתפנית במדיניות הסובייטית, לתמיכה בעצרת האו"ם בשנת 1947 בתוכנית החלוקה, למתן היתר לפליטי השואה לעלות לארץ ישראל ממדינות מזרח אירופה שבשליטת ברית המועצות ולהכרה במדינת ישראל מיד לאחר הכרזת העצמאות.
לאחר שמאיסקי סולק מתפקיד סגן שר החוץ הוא הצטרף בשנת 1946 לאקדמיה הרוסית למדעים במסגרתה עסק במחקרים היסטוריים וכתב על מלחמת האזרחים בספרד ועל מלחמת העולם השנייה.
כמי שהיה צפוי בעצמו, בשל עמדותיו המדיניות המתונות, להיות בין נפגעי הטרור הסטלינסטי לא גינה מאיסקי את הטרור, אך כבר בשנת 1943 החל הנ.ק.ו.ד.
לבסוף בשנת 1953, זמן קצר לפני מותו של סטלין, הוא נעצר, הועמד דין ונדון לשש שנות מאסר בעוון ריגול לטובת הבריטים, כמי שלכאורה גויס לכך על ידי שר החוץ הבריטי אנתוני אידן.
בשנת 1955, שנתיים לאחר מותו של סטלין, שוחרר מאיסקי מן המאסר וטוהר מכל האישומים.
בשנת 1962 יצאו לאור זכרונותיו בשפה הרוסית, שראו אור בשנת 2015 גם בשפה האנגלית.
בשנת 1966 היה מאיסקי אחד החותמים על עצומה של 25 סופרים, מדענים ואנשי תרבות רוסיים שהופנתה אל שליט ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב בה הביעו התנגדות לאפשרות של טיהור שמו של סטלין.
איוואן מאיסקי הלך לעולמו בשנת 1975, בגיל 91, והוא קבור בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
איוואן ולדימירוביץ' טיולנב , היה גנרל סובייטי שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
טיולנב נולד ב-28 בינואר 1892 בכפר בפלך סימבירסק, לחייל משוחרר שלחם במלחמה העות'מאנית-רוסית, ובשנת 1906 נשלח לעבוד בטחנת קמח, אולם בשל השכר הנמוך חזר לכפרו.
בשנת 1907 נאלצו בני המשפחה לברוח מהכפר, בעקבות דיכוי מהפכת 1905 על ידי הז'נדרמריה.
בשנת 1913 התגייס טיולנב לצבא האימפריה הרוסית, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-5. טיולנב לחם בשורות הרגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף קיבל 4 פעמים את עיטור צלב גאורגי.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף טיולנב לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ובמהלך מלחמת פולין-אוקראינה.
ביוני 1940 היה טיולנב אחד משלושת הגנרלים הראשונים בצבא האדום שקיבלו את דרגת "גנרל ארמייה", יחד עם גאורגי ז'וקוב וקיריל מרצקוב.
לאחר מכן מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז, ובאוגוסט מונה למפקד המחוז הצבאי מוסקבה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מונה טיולנב למפקד החזית הדרומית, וב-29 באוגוסט 1941 נפצע קשה במהלך הקרבות על יד דנייפרופטרובסק.
לאחר החלמתו מונה טיולנב למפקד המחוז הצבאי אוראל, וב-15 בפברואר 1942 מונה למפקד חזית עבר הקווקז, עמה לחם בקרב על קווקז, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
בשנת 1947 מונה טיולנב למפקח הכללי של חיל הפרשים, ולאחר מכן מילא תפקידים שונים בצבא עד לשנת 1958. ב-15 באוגוסט 1978 מת טיולנב בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
איוואן איוואנוביץ' מסלניקוב (; 16 בספטמבר 1900 - 16 באפריל 1954) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מסלניקוב נולד ב-16 בספטמבר 1900 במחוז אוז'ינסקי שבאימפריה הרוסית.
ב-1918 הוא התגייס לצבא האדום ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1921 הוא קיבל פיקוד על בריגדת פרשים, וב-1928 הועבר למרכז אסיה, והשתתף בדיכוי המרד הבסמאצ'י - מרד מוסלמי כנגד הרוסים שהחל עוד ב-1916. ב-1935 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה, והוצב בשמר הגבול באזרבייג'ן, ולאחר מכן הועבר לפקד על כוחות גבול בבלארוס.
ב-13 בדצמבר 1937 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, ובפברואר 1939 הצטרף לנ.ק.ו.ד..
הדעות חלוקות באשר לתפקיד שאותו מילא בארגון זה.
יש הסוברים שהיה חייל פשוט, אם כי יש עדויות שהוא היה חלק מהמעגל הפנימי של לברנטי בריה.
כך או כך, מרבית מקורביו תיארו אותו כאדם קשה ואכזרי.
ב-9 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק בספטמבר 1939 השתתפו כוחות גבול שתחת פיקודו בפלישת ברית המועצות לפולין ומאוחר יותר בכיבוש המדינות הבלטיות.
הוא היה חבר בוועדה סובייטית-גרמנית שמטרתה הייתה לדון על יישוב פליטים מפולין ומהמדינות הבלטיות.
ב-14 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-4 ביוני של אותה שנה לדרגת גנרל לייטננט.
ב-12 ביולי 1941, זמן קצר לאחר המתקפה הגרמנית, מונה מסלניקוב למפקד הארמייה ה-29. הארמייה הייתה בהתחלה חלק מכוחות המילואים, ובאוקטובר נשלחה לחזית כחלק מחזית קלינין.
בפועל, מרבית אנשי המטה של הארמייה היו חיילי נ.ק.ו.ד., וקונייב לא יכל לשלוט בהם.
בזיכרונותיו, טוען קונייב שההתעלמות של מסלניקוב מהצווים שלו הביאה לנפילת טבר.
ב-5 בדצמבר פתחה החזית במתקפת נגד לכיבוש מחדש של טבר.
הארמייה ה-29 וה-31 סגרו את הכיס סביב העיר, אולם ב-11 בדצמבר נקרא מסלניקוב לפקד על הארמייה ה-39. בינואר 1942 פתחו הסובייטים במתקפת נגד גדולה באזור רז'ב.
הארמייה ה-39 הייתה חוד החנית של המתקפה, והצליחה לפרוץ את קווי הארמייה התשיעית הגרמנית.
עם זאת, הארמיות ה-29 וה-31 לא הצליחו להמשיך את התנופה ההתחלתית כדי לכתר את קבוצת ארמיות מרכז, והגנרל הגרמני ולטר מודל הצליח מהר מאוד לשחזר את קו החזית.
בפברואר הצליחו הגרמנים להשמיד את הארמייה ה-29, ובסוף יוני השיקו את מבצע זיידליץ שבודד לחלוטין את הארמייה ה-39 אשר חייליה עברו לפעולות גרילה.
ביולי כללה הארמייה המכותרת רק 8,000 איש.
בהוראת הסטאבקה, ב-18 ביולי נמלטו מסלניקוב ואנשי מטהו דרך האוויר, מותירים את אנשיהם לגורלם.
בשבוע שלאחר מכן הצליחו 3,500 מבין חיילי הארמייה לפרוץ את הכיתור ולהגיע אל הקווים הסובייטיים.
השאר נהרגו או נלקחו בשבי.
ב-8 בספטמבר 1942 מונה מסלניקוב למפקד קבוצת הכוחות הצפונית, ולחם עמה כנגד הגרמנים במהלך הקרב על קווקז.
בהדרגה נבלמה התנופה הגרמנית בקווקז, והסובייטים עברו למתקפת נגד.
הפיקוד הגרמני זיהה את הסכנה והחליט לפנות מהאזור את ארמיית הפאנצר הראשונה ולהתחיל בנסיגה מאורגת של יתר הכוחות.
הצבא האדום החל במרדף בחזית שרוחבו היה 320 ק"מ.
בעיות ניהול הכוחות הביאו לכך שהמרדף היה לא מוצלח ואיטי מהדרוש.
כתוצאה מכך, הגרמנים הצליחו להתארגן ולהתבצר לאורך נהר קורה.
ב-24 בינואר 1943 שונה שם הקבוצה לחזית צפון הקווקז.
הגרמנים הצליחו בסופו של דבר לסגת בצורה מסודרת.
ב-30 בינואר 1943 הועלה מסלניקוב לדרגת גנרל-פולקובניק, ובמאי של אותה שנה מונה לסגן מפקד חזית וולחוב.
באוגוסט הועבר למלא את אותו תפקיד בחזית הדרום מערבית ובאוקטובר בחזית האוקראינית השלישית.
במקביל מונה באוקטובר למפקד ארמיית המשמר השמינית עד 15 בנובמבר.
ב-23 בדצמבר מונה למפקד הארמייה ה-42 אשר הייתה חלק מחזית לנינגרד.
במרץ 1944 הוא מונה לסגן מפקד החזית למשך חודש אחד.
ב-18 באפריל של אותה שנה פוצלו חלק מיחידות החזית להקמת חזית חדשה בשם החזית הבלטית השלישית, ומסלניקוב מונה כמפקדה.
תחת פיקודו החזית השתתפה בקיץ 1944 במתקפה הבלטית ובמבצע ריגה לשחרור אסטוניה ולטביה, ולאחר מכן מילאו כוחות החזית חלק חשוב במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית.
ב-16 באוקטובר 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו.
ב-28 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
ביולי 1945 מונה מסלניקוב למפקד המחוז הצבאי באקו, ובמקביל מונה באוגוסט לסגן המפקד העליון במזרח הרחוק.
במסגרת תפקידו זה הוא השתתף במבצע סערת אוגוסט כנגד האימפריה היפנית ועוטר בעיטור גיבור ברית המועצות.
מסלניקוב המשיך להיות מפקד המחוז הצבאי באקו עד 6 במאי 1946 עת מונה למפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז.
בשנת 1947 הועבר מן הצבא למשרד לביטחון הפנים.
הוא מונה לסגן השר לברנטי בריה.
ביוני 1953 נעצר לברנטי בריה, ובעקבותיו רבים מתומכים ומהחוג הפנימי שלו.
נגד מסלניקוב מעולם לא הוגש כתב אישום, אך ב-16 באפריל 1954 הוא התאבד, ככל הנראה מחשש לחקירה.
איוואן איוואנוביץ' ירמצ'וק (באוקראינית: Іва́н Іва́нович Яремчу́к; נולד ב-19 במרץ 1962 בעיירה וליקי ביצ'קיב שבזקרפטיה) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר, בין השאר, בדינמו קייב ובנבחרת ברית המועצות.
ירמצ'וק גדל בפנימיית הכדורגל של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
בשנת 1979, בהיותו בן 17, התקבל לסגל הקבוצה הבוגרת של דניפרו צ'רקאסי (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר 3 שנים בקבוצה עבר לקייב - לקבוצת צסק"א קייב.
כעבור שנה - חתם בקבוצת הפאר הסובייטית דינמו קייב, במדיה שיחק חמש שנים.
הוא זכה ביחד עם דינמו בשלוש אליפויות, בשלושה גביעים ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
בשנת 1990 עזב ירמצ'וק את דינמו ועבר לגרמניה.
הוא שיחק בקבוצת בלאו וייס מהליגה הנמוכה ובהמשך חתם בקבוצת הרטה ברלין.
פציעה קשה באחד ממשחקי האימון מנעה ממנו להשתתף במשחקי הליגה.
בשנת 1993 החוזה שלו עם הרטה בוטל.
ירמצ'וק נסע לרוסיה, שם שיחק כמה חודשים בקבוצת קאמאז נאברז'ניה צ'לני.
הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים וירמצ'וק עזב אותה.
בשנת 1994 הגיע ירמצ'וק לישראל, בעקבות הצעה שקיבל מעירוני ראשון לציון.
הוא השתלב טוב בקבוצה והפך לאחד מכוכביה בעונת 1994/1995, אבל אולץ לעזוב את ישראל לאחר שהתקבלה נגדו תלונה על הטרדה מינית.
בשלוש שנים הבאות החליף ירמצ'וק חמש קבוצות עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1998.
בשנת 1985 זומן ירמצ'וק לסגל של נבחרת ברית המועצות.
ב-23 באפריל 1986 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול .
ירמצ'וק היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1986. הוא שותף בשלושה מתוך ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד (במשחק מול נבחרת הונגריה).
בשנת 1988 היה מועמד לסגל הנבחרת ליורו 1988, אך שלושה חודשים לפני הטורניר שבר את ידו והחמיץ את הטורניר.
לקראת מונדיאל 1990 הוא שוב זומן לנבחרת, ולקח חלק בטורניר בשני משחקים, מול נבחרות רומניה וקמרון.
בסך הכל ערך 18 הופעות בנבחרת עד שנת 1990, בהן כבש שני שערים.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1986
ד"ר איוואן הנס יעקבי היה בנו בכורו של הרב הראשי ליהודי יוגוסלביה הרב ד"ר הושע יעקבי (1841–1925) ושל הולדה לבית פאנדר.
הרב יעקבי שגדל בברלין היה רבה של זאגרב ומנהיגה הדתי של הקהילה האשכנזית
ביוגוסלביה משנת 1867 עד למותו.
איוואן יעקבי רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו, וסיים בית ספר תיכון גם בזאגרב.
בגיל 13 נשא את דרשת בר המצווה שלו בבית הכנסת בזאגרב בעברית (ולא בגרמנית כנהוג אז) ופתח אותה במילים "עברי אנוכי", בהדרכת אביו הרב יעקבי שהיה גם מורה לעברית ושם דגש על החינוך היהודי של ילדיו.
בהמשך, יצא ללימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטת דרזדן ובאוניברסיטת וינה וב-1897 סיים בהצלחה דוקטורט.
הוא שב לזאגרב ופתח בה משרד לעריכת דין מצליח למשפט מסחרי שייצג חברות גדולות.
שותפו במשרד עורכי הדין היה חבר הפרלמנט הקרואטי עו"ד ד"ר ליודביט שוורץ (אף הוא יהודי).
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עם יסוד התנועה הציונית התחיל יעקבי להיות פעיל ציוני יחד עם אביו הקשיש, גיסו ד"ר הוגו שפיצר ולאחר מכן גם עם אחיותיו לואיזה לאה זלוסצר וקלרה לויה ברמפר.
יעקבי והוגו שפיצר היו ראשוניי המנהיגים הציונים ביוגוסלביה וייסדו למעשה את הפעילות הציונית, עוד בטרם הקמת ממלכת יוגוסלביה.
בתחילת המאה ה-20 יעקבי ייסד את "אחדות" האגודה הציונית הראשונה בזאגרב.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918, ניסח ושלח תזכיר, יחד עם אלכסנדר ליכט למועצה הלאומית בזאגרב שקורא להכיר בשוויון הזכויות ובאוטונומיה הלאומית של המיעוט היהודי ביוגוסלביה, התזכיר נחתם בשם "ההסתדרות הציונית הארצית בארצות יוגוסלביה".
כך למעשה נוסדה ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה.
בהמשך היה יעקבי יו"ר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה, השתתף במספר קונגרסים ציוניים, היה ראש הסיעה הציונית בקהילת זאגרב והיה בין מייסדי מכבי ביוגוסלביה.
יעקבי נישא לבת דודתו רוזה (1873–1942) בת נאני לבית יעקבי (אחותו של הרב הושע יעקבי) והרב אברהם אבל אדולף ארליך.
רוזה יעקבי עמדה בראש ארגוני נשים יהודיות בזאגרב, והייתה גם פעילה ציונית.
לבני הזוג לא היו ילדים.
איוואן יעקבי נפטר בביתו בזאגרב ב-1941, לאחר שנודע לו כי סולק מלשכת עורכי הדין, בשל היותו יהודי, וכי רכושו יוחרם על ידי הפאשיסטים הקרואטים.
איוון פיליפוביץ' יאנקובסקי (נולד ב-30 באוקטובר 1990) הוא שחקן רוסי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט ברית הסמרטוטים.
אביו הוא השחקן/במאי פיליפ יאנקובסקי וסבו היה השחקן אולג ינקובסקי.
איוואן יאנקובסקי נולד במוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
הוריו של איבן הם השחקן והבמאי פיליפ יאנקובסקי והשחקנית אוקסנה פנדרה.
אחותו הצעירה יליזבטה היא גם שחקנית.
מכיתה ח' למד בבית הספר לקולנוע בינלאומי במוסקבה, ואחריו נכנס ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
בשנת 2013 סיים את לימודיו במחלקת המשחק והבימוי (בסדנה של סרגיי זנובאץ').
הופעת הבכורה הקולנועית שלו הייתה בגיל 10 בסרט בוא להביט בי (2001).
ההצלחה וההכרה הראשונה בקרב הציבור הגיעו אליו לאחר תפקידו כאנדריי קלייב בסרט "אינדיגו" (2008), שסיפר את סיפורם של אנשים בעלי כוחות על.
דמותו של איוואן ינקובסקי הייתה מסוגלת לחזות סכנה ואירועים אחרים.
הוא כיכב בסרט ברית הסמרטוטים (2015) של הבמאי מיכאיל מסטצקי.
לדברי איוואן ינקובסקי, הוא יכול להתייחס בקלות לדמות שיצר על המסך: "דמות זו אינה קלת דעת - הוא אידאולוגי, הוא אוסף ומוביל את כולם, אך כשהוא מבין שכל זה לא הגיוני וכי עדיף להיכנס למכון, הוא מחליט: 'בואו נבטל הכל'.
זה גם קרוב אלי, ההלקאה העצמית והחשבון הנפש הזה..."
בשנת 2015 הוא זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" (יחד עם וסילי בוטקביץ', אלכסנדר פאל ופאבל צ'ינארב) עבור הסרט ברית הסמרטוטים בפסטיבל קינוטאבר לקולנוע רוסי.
בין תפקידיו המצליחים האחרים היה פאשה סמולניקוב בסרט הפנטזיה הרוסי שומרי הלילה (2016).
הגיבור שלו הוא שליח שעובד במחלקה ללחימה באנשי זאב ומכשפות.
לצדו כיכב השחקן לאוניד יארמולניק
בסרט המותחן "מלכת העלה" (2016), דמותו היא אנדריי, זמר צעיר של חברת אופרה, המשתוקק לקבל את התפקיד של הרמן ב"מלכת העלה", שזה הסיכוי שלו להתפרסם.
אישה מנוסה ודיווה בשם אנה מחליטה לנצל את תשוקתו.
על העבודה בסרט איוואן קיבל את הפרס עבור השחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי נשר הזהב.
בשנת 2020 הוא שיחק בסרט "איקריה".
גרסת הרחבה לברית ההצלה טופי דניס סדרת דרמה2023 פישר יבגני בוקוב סדרת דרמה
איוואן מז'וראניץ' (בקרואטית: Ivan Mažuranić; 11 באוגוסט 1814, האימפריה האוסטרית – 4 באוגוסט 1890, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה סופר, מילונאי ופוליטיקאי קרואטי.
איוואן מז'וראניץ' נולד למשפחת איכרים בעיירה בחוף הים האדריאטי.
אזור זה באותה תקופה היה חלק מהאימפריה האוסטרית.
אייון מזוראניץ' למד בריאקה ואחר כך משפטים באוניברסיטת זגרב.
לאחר סיום הלימודים הוא עבר כמורה בזגרב.
לאחר תקופה מסוימת הוא התחיל בקריירה של עורך דין ועיתונאי.
במאמרים שלו הוא תמך ברעיון של הקמת מדינה שתאגד בתוכה כל העמים הסלאבים באזור.
איוואן מז'וראניץ' היה בין הנציגים הבולטים של התנועה האילירית.
בשנת 1842 הוא פרסם מילון גרמני-קרואטי.
במילון זה הוא כלל מספר מילים חדשות שנמצאים בשימוש עד היום.
בשנת 1848 הוא הוציא מאמר "Hrvati Magjarom" בו תמך בהקמת ממלכה הונגרית-קרואטית על בסיס ההסדר הפוליטי שכבר קיים בשווייץ.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 איוואן מז'וראניץ' שירת בווינה כמנהל מחלקת קרואטיה בממשל.
בשנים 1858–1872 הוא היה נשיא של Matica hrvatska, מכון התרבות הקרואטי.
בשנת 1873 הוא מונה לבאן של קרואטיה וכהין בתפקיד זה עד לשנת 1880. בתקופה זו איוואן מז'וראניץ' קידם מספר רפורמות חשובות בתחום המשפט.
איוואן מז'וראניץ' היה נשוי לאלכסנדרה ונולד להם בן דימיטריה דמטר שהיה משורר קרואטי, נכדתה היא איוונה ברליץ'-מז'וראניץ'.
איוואן יפרמוביץ' משקיבסקי היה מדינאי סובייטי, יו"ר הוועדה הממשלתית לפיקוח על התעופה האזרחית (1986–1992), שימש כמומחה בתחום בטיחות התעופה.
בשנת 1955 כבוגר המכון לצי התעופה האזרחית של קייב, נשלח לעיר פרם.
כאן עבד כמנהל עבודה, מהנדס בכיר, מהנדס טיסה וראש המחלקה לתחזוקה טכנית.
לאחר מכן - כמהנדס ראשי - מונה לסגן ראש המחלקה לתעופה אזרחית באורל של משרד התעופה האזרחית של ברית המועצות.
בשירות המדינה מילא את התפקידים הבאים:
1978–1980 - ראש המינהל הראשי לתפעול ותיקון הנדסת תעופה;
1980–1986 - סגן שר התעופה האזרחית של ברית המועצות;
1986–1992 - יו"ר הוועדה הממלכתית לפיקוח על בטיחות טיסה בכלי טיס תחת מועצת השרים של ברית המועצות;
לאחר קריסת ברית המועצות הוא עבד כראש מנהלת הבטיחות הראשית וסגן מנהל מחלקת התובלה האווירית במשרד התחבורה הרוסי.
במשך שנים רבות עמד בראש מועצת הקרן הבינלאומית לביטחון תעופה.
איוואן יאקובלביץ' ביליבין (1876–1942) היה מאייר ומעצב תפאורות רוסי.
ביליבין נולד בטרקובקה, פרוור של סט.
פטרסבורג, ונחשב לאחד המאיירים החשובים של הספרות הרוסית.
ביליבין התפרסם גם כמעצב תפאורות של הבלט הרוסי.
היה ממייסדי התאחדות הציירים הרוסיים, השתייך לחוג האמנים שהתלכדו סביב כתב העת "מיר איסקוסטבה" (עולם האמנות) ואף שמש כאחד מעורכיו.
מ-1937 הצטרף כחבר להתאחדות האמנים של ברית המועצות של רוסיה הסובייטית.
פטרסבורג) עיר מולדתו, בזמן המצור שהטילו הגרמנים הנאצים על העיר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביליבין התחנך בסנקט פטרסבורג, בירתה של רוסיה הצארית.
בתקופה זו סנקט פטרסבורג הייתה מרכז תרבותי חשוב בה שכן המוזיאון הארמיטאז' ופעלו בה תיאטראות רבים, להקות בלט וקונצרטים.
סנקט פטרסבורג הייתה למקום מושבם של סופרים ואינטלקטואלים רוסיים רבים.
ב-1898 ביליבין נשלח למינכן כדי ללמוד ציור אצל אנטון אז'בה (Anton Ažbe) צייר ומורה ממוצא סלובני, שהיה מפורסם בחוגי האמנים ממוצא מזרח אירופי.
בין תלמידיו היו כמה אימפרסיוניסטים סלובניים וכמה ציירים רוסיים כמו איגור גרבר, וסילי קנדינסקי שלימים זכו לתהילה.
אז'בה נודע כמורה שאינו כופה את סגנונו האמנותי על תלמידיו, אלא עוזר להם להתפתח כאמנים בעלי סגנון מקורי ומיוחד להם.
בזמן לימודיו של ביליבין אצל אז'בה במינכן הוא הכיר והושפע מסגנון ה"אר נובו" שרווח אז באירופה, הכיר את עבודתם של מאיירי כתב העת הסאטירי "סימפליציסימוס" Simplicissimus ובשובו לרוסיה השתלם אצל האמן הרוסי איליה רפין, גדול ציירי רוסיה בתקופתו.
ב-1901 חזר ביליבין, למינכן כצייר מדופלם, לעוד שנה, כדי לסיים את הכשרתו אצל אנטון אז'בה.
אמנות עממית של צפון רוסיה
בשנת 1901 עם שובו לרוסיה התחיל איוואן ביליבין לעבוד במוזאון הרוסי של הצאר אלכסנדר השלישי.
במסגרת עבודתו נשלח לעשות מחקר אתנוגרפי בצפון רוסיה וב-1904, פרסם את פרי מחקרו כספר בשם "אמנות עממית של צפון רוסיה".
בספרו תיאר את הארכיטקטורה הכפרית, האורנמנטיקה של מבני העץ, את המוטיבים
האורנמנטליים של הרקמה המקומית, הטקסטיל ועבודות יד אחרות.
המחקר האתנוגרפי שלו והיכרותו העמוקה עם הפולקלור הרוסי השפיעו על התגבשות סגננו כאמן.
באותה העת, סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, גברה ברוסיה השפעתם של מבקרי אמנות וחוקרים כמו וולדימיר סטסוב שהדגישו את חשיבותו התרבותית של הפולקלור בכלל ושל חלקו החומרי בפרט.
הם סברו שהפולקלור הוא גוף ידע, מנהגים ומסורות, שעובר מדור לדור, ונפרס על פני תקופות זמן ארוכות מאוד, לכן הוא מייצג את תרבות המקום ואת השינויים שחלו בה במשך דורות רבים.
מסיבות אלה רב ערכו של הפולקלור ומן הראוי לשלבו באמנות הגבוהה ובכך להעניק גם לה ערך תרבותי נוסף.
שילוב מוטיבים עממיים ביצירות אמנות נחשבות, לא הצטמצם רק לאמנות הפלסטית, אלא כבש מקום חשוב גם בתחומי אמנות אחרים.
מלחינים כמו מודסט מוסורסקי, ניקולאי רימסקי קורסקוב ואחרים שלבו מנגינות עממיות בתוך יצירותיהם שהושמעו באולמות הקונצרטים.
הבלט הרוסי העלה יצירות שהתבססו על סיפורי עמים ומיתוסים עתיקים.
ברוח זו עיצבו תפאורות ואת תלבושות הרקדנים, כך קבל הבלט הרוסי אופי חדש ומקורי המושפע מאמנות עממית ומן התרבות האתנית המתאימה ליצירה.
המגמה של אימוץ האמנות העממית, הפולקלור, והרבדים העתיקים של התרבות הלאומית התפתחה לא רק ברוסיה אלא גם בארצות אירופה אחרות ובייחוד באנגליה ובצרפת בסוף המאה ה-19. זו הייתה המגמה שהטתה את לבו של ביליבין האמן, להצטרף לחוג האמנים שהתארגנו סביב כתב העת "מיר איסקוסטבה"(עולם האמנות) שנוסד בסט.
פטרסבורג ב-1998. אנשי החוג הזה כמו קבוצות אמנים ממערב אירופה ואנגליה באותה התקופה, התפעלו מאמנות העבר, מן הפולקלור והאמנות העממית, העריכו את האמנות האיטלקית והפרה-רפאליטית.
הם רצו לשלב את הציור עם הספרות, להוסיף איור איכותי לספרי שירה, לספרות הילדים ולספרות בכלל.
עצבו תפאורות מקוריות להצגות תיאטרון והופעות בלט, ותלבושות מיוחדות לרקדני ורקדניות ולשחקני התיאטרון והאופרה ורוח זו השפיעו גם על עיצוב פנים של בתי מגורים.
למרות הקרבה הרוחנית בינם לבין קבוצות דומות באירופה, למשל הפרה רפאליטים באנגליה או אמנים כמו וויליאם מוריס או וולטר קריין, הקפידו האמנים הרוסים לשאוב ממקורות רוסיים מסורתיים, ללמוד מן התרבות הלוקלית, מן הטבע המקומי ולא לחקות את האמנות האירופית.
קבוצת האמנים שהתגבשה סביב "מיר איסקוסטבה" כללה את הארכיטקט בנייה, הצייר ומעצב תפאורות היהודי ליאון באקסט, קונסטנטין סומוב הצייר ועורך כתב העת מבקר האמנות ומייסד להקת ה"בלט הרוסי" סרגיי דיאגילב.
כמנהל הבלט דיאגלב דגל בשילוב אמנויות שונות, לשלמות אמנותית אחת עשירה, המדברת בשפה אמנותית לוקלית על מציאות קיומית אוניברסלית ונצחית.
איוואן ביליבין היה אחד הבולטים בין חברי הקבוצה.
שמו של ביליבין כאמן התפרסם אחרי שאייר את הפואמות של אלכסנדר פושקין אלה התקבלו בזמנו בהתלהבות רבה ברוסיה וגם מחוצה לה, גם בהם ניכר אופי לוקלי, אמנות שדברה לקהל הרוסי, שזיהה באיורים הללו דמויות המוכרות, נופי מולדת אהובים ואת הסימבוליקה של המוטיבים העממיים המקומיים.
נציע להלן כדוגמה ליצירתו של ביליבין את האיור לפואמה של פושקין "תרנגול הזהב".
אחת מאגדות העם המחורזות של פושקין בעלת אופי רוסי מובהק דמות הנער הלבוש בבגדים האופייניים לבני הכפר הרוסי, רקמת החולצה המוכרת בעלת דגם רוסי החוזר גם במסגרת התמונה, גזעי עצי הלבנה המוכרים ושרך המשתרע סביב, כל אלה הופכים את סיפור "תרנגול הזהב" לאגדה רוסית מקומית.
צמח השרך בהקשר זה, איננו רק עשב מצוי, אלא מתווספת לו משמעות סמלית המוכרת לכל ילד רוסי.
לפי האגדה השרך פורח לילה אחד בכל שנה והזוכה לראות את פריחתו יזכה באושר ועושר.
כך הודות לאיוריו של איוון ביליבין מקבלת "אגדת תרנגול הזהב" את משמעותה המלאה לתרבות הרוסית על כל רבדיה.
אמנם האגדה על תרנגול הזהב נמצאת בין סיפורי עמים רבים ומבחינה זו רב ערכה האוניברסלי, אך איוריו של איבן ביליבין מעניקים לה את האופי הרוסי המיוחד.
אגדת "תרנגול הזהב" שמשה כהשראה למלחין ניקולאי רימסקי קורסקוב שהלחין ב-1907 אופרה באותו השם.
ביליבין עיצב את התפאורות לאופרה וגם בתפאורה כמו באיור הפואמה השתמש במוטיבים דקורטיביים הלקוחים מרפרטואר הארכיטקטורה והאמנות הרוסית .
אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, ביליבין עזב את רוסיה.
המשטר הסובייטי בעת ההיא לא ידע להעריך את כישוריו ואת תרומתו לאמנות הרוסית.
הוא התיישב במצריים, בתחילה בקהיר ואחר כך באלכסנדריה ומצא את פרנסתו בקרב הקהילה היוונית.
הוא עצב למענה כנסיות אורתודוקסיות, צייר איקונות ופרסקאות בסגנון מעין ביזנטי ואף עיצב מעונות פרטיים בשביל עשירי הקהילה.
ב־1925 עבר לפריז וגם שם, כמו במצריים המשיך לעבוד למען הקהילה היוונית אורתודוקסית.
ב־1936 ביליבין הוזמן לעצב את השגרירות הרוסית בפריז.
בתקופה זו הוא השלים עם המשטר הסובייטי וחזר ללנינגרד (היא סנקט פטרסבורג) עיר מולדתו, אליה התגעגע לדבריו, כל שנות שהותו בגלות.
כאשר גרמניה הנאצית תקפה את רוסיה ב-1941 היא פתחה במצור על לנינגרד.
רבים מתושבי העיר עזבוה, אך ביליבין סירב לעזוב את העיר הנצורה.
המצור גרם למחסור ורעב וביליבין לא עמד בקשיי המצור.
הוא נפטר ב־1942 ונקבר בקבר אחים בעירו האהובה.
אילה גורדון - איורים עבריים, הספר העברי המאויר לילדים, העידן הבינלאומי 1900 - 1925 הוצאת מוזיאון נחום גוטמן 2005
שלמה אבס - האגדות הרוסיות הקלסיות, איורים איבן ביליבין, הוצאת עגור 2008
הבלוג של דני קרמן ספרי תמונות בפרט וספרי ילדים בכלל - דני קרמן
אגדות עם שפורסמו על ידי המחלקה להפקת מסמכים של המדינה (רוסיה)
איוואן סטניסלבוביץ' טרטל (בבלארוסית: Іва́н Станісла́вавіч Тэ́ртэль; נולד ב-8 בספטמבר 1966, כפר פריוולקי, מחוז המשנה הורדנה, מחוז הורדנה, בלארוס הסובייטית, ברית המועצות) הוא איש צבאי בלארוסי, יו"ר הוועדה לביקורת המדינה של בלארוס, סגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה של הרפובליקה של בלארוס (2008–2020) ויו"ר הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס (משנת 2020).
נולד ב-8 בספטמבר 1966 בכפר פריוולקי שבמחוז משנה הורדנה לאב שעבד בבית קולנוע ואם - ספרנית.
את בית הספר התיכון סיים בעיר דרוסקינינקאי.
בשנת 1984 התגייס לצבא הסובייטי.
בשנים 1985 - 1989 למד בבית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן.
לאחר התפרקות ברית המועצות - שירת במשמר הגבול של בלארוס מ-1993 עד 2007. במהלך השירות למד שנה במכון לביטחון לאומי של הק.ג.ב הבלארוסיובהמשך למד ניהול באוניברסיטה על שם יאנקה קופלה בהרודנה.
החל מ-24 בנובמבר 2008 ועד 16 בדצמבר 2013 - שימש כסגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס לענייני ביטחון כלכלי ולמאבק בשחיתות.
החל מ-16 בדצמבר 2013 ועד 4 ביוני 2020 - שימש כסגן יו"ר הוועדה לביטחון המדינה והיה חבר בוועדות הבין-משרדיות בנושא שיתוף פעולה צבאי-טכני ובקרת ייצוא, בנושא ביטחון בתחום הכלכלי תחת המועצה לביטחון לאומי של בלארוס.
בשנת 2011, לאחר הבחירות לנשיאות בבלארוס ב-2010, שהוכרו על ידי האיחוד האירופי כבלתי דמוקרטיות, כמו גם בשל הפיזור האלים של המחאה במינסק ב-19 בדצמבר 2010, הוא נכלל ברשימת המדינאים והפקידים הבלארוסים שעליהם הטיל האיחוד האירופי סנקציות.
בשנת 2012, מועצת האיחוד האירופי הכירה בו אחראי על פעילות הדיכוי של הק.ד.ב נגד החברה האזרחית והאופוזיציה הדמוקרטית במדינה.
בשנת 2017 סיים לימודים באקדמיה למנהל ציבורי שתחת נשיא הרפובליקה של בלארוס.
ב-4 ביוני 2020 מונה ליו"ר הוועדה לביקורת המדינה של בלארוס.
ב-17 באוגוסט 2020 בנובופולוצק, הוא ניסה לדבר עם השובתים של חברת נפטאן (בה היה חבר דירקטוריון), אשר לא הסכימו עם התוצאות של הבחירות לנשיאות בלארוס, אבל המוחים לא הקשיבו לו וצעקו לו להסתלק.
ב-31 באוגוסט 2020 נכלל טרטל ברשימת האנשים שהוטלה עליהם איסור כניסה בלתי מוגבל ללטביה, איסור לחמש שנים על כניסה לאסטוניה ואיסור כניסה לליטא, זאת בשל העובדה שבמעשיו ארגן ותמך בזיוף הבחירות לנשיאות ב-9 באוגוסט ובדיכוי אלים של ההפגנות השלוות יחסית.
ב-3 בספטמבר 2020 מונה על ידי נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו לתפקיד יו"ר הק.ד.ב.
איוון מיכאילייביץ' זריאנוב היה חבר המועצה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
היה שופט במשפט טוקיו לפושעי מלחמה יפניים מטעם ברית המועצות.
איוון זריאנוב נולד בשנת 1894 במחוז ויאטקה, סיים לימודי משפטים במכון הפרופסורה האדום, ועבד בגופי המשפט הצבאיים מאז 1920. הוא היה יו"ר בית הדין הצבאי המחוזי ובמהלך המלחמה שימש כיו"ר בתי משפט צבאיים בחזית.
בשנים 1942–1945 שימש כראש האקדמיה הצבאית למשפטים של הצבא האדום.
הוא היה חבר במועצה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות, חתם על עונשי מוות במהלך הטיהורים הגדולים.
מאז 1951 - חבר בית המשפט העליון של ברית המועצות.
לאחר מות סטלין סולק הגנרל זריאנוב ביוני 1955 מהמפלגה "בגין הודאה והפרה חמורה של החוקיות הסוציאליסטית בעת שעבד במועצה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות", דרגותיו הצבאיות נשללו ממנו והוא סולק בבושת משורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומת בגפו בשנת 1975.
הוא נקבר בבית העלמין וובדנסקוי במוסקבה.
בסדרת הטלוויזיה משפט טוקיו דמותו גולמה על ידי השחקן הליטאי קסטוטיס סטאסיס יאקסטאס.
איוואן פטרוביץ' טרוטנב היה צייר ומורה לאמנות רוסי.
הוא נולד ב-1827 למשפחת איכרים, אבל ב-1845 הצליח להתקבל לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות של סטרוגנוב במוסקבה.
ארבע שנים לאחר מכן סיים את לימודיו עם תעודת הוראת באמנות.
מ-1851 עד 1858, הוא המשיך את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות[ אצל בוגדן וילוולדה.
בתערוכה בשנת 1854, אחד מציוריו נרכש על ידי הצאר ניקולאי הראשון, אז נקשר גם לפטרון איש העסקים והפילנתרופ ואסילי קוקורב.
יצירת הסיום שלו, "תהלוכת הצלב בכפר" זכתה במדליית זהב.
בנוסף זכה במלגה ללימודים בחו"ל עד שש שנים.
מ-1860 עד 1865, הוא נדד ברחבי אירופה, ביקר בווינה, פריז, דרזדן ואמסטרדם, תוך כדי שליחויות עבור אספן האמנות המפורסם פאבל טרטיאקוב.
הוא בילה שנתיים ברומא, ואחריהן חזר הביתה.
בשנת 1866 הפך למורה לרישום וקליגרפיה בגימנסיה בויטבסק.
אולם מאוחר יותר באותה שנה פנו אליו נאמני מחוז בית הספר של וילנה והוא הוזמן לארגן שם בית ספר לאמנות.
כמעט היה בלתי אפשרי למצוא ציירים טובים ומקומיים שיכינו אייקונים וציורי קיר לכנסייה האורתודוקסית המזרחית מאז שאוניברסיטת וילנה נסגרה ב-1831. הוא עבר לווילנה ומיד החל ללמד מגוון רחב של נושאים הקשורים לאמנות במספר בתי ספר.
באותה תקופה החל להשתתף גם בתערוכות שערכו הנודדים.
במהלך השנים הבאות, בנוסף להוראה, יצר יצירות דתיות ודיוקנאות רבים של אקדמאים ופוליטיקאים ידועים, יחד עם מבחר רחב של סצנות ז'אנר.
ב-1897 הוא שיתף פעולה עם הפסל מטווי צ'יז'וב וההיסטוריון האדריכלי וסילי גריאזנוב כדי ליצור אנדרטה למיכאיל מוראביוב בווילנה.
הוא גם יצר מספר רב של אייקונים לאזורים סמוכים, וכן מינסק, לובלין וורשה.
עד מותו, למדו אצלו בבית הספר לאמנות כמעט 4,000 תלמידים.
193 מהם סיימו את לימודיהם והמשיכו לאקדמיה הקיסרית או למוסדות אחרים ברוסיה ומחוצה לה.
הוא גם היה פעיל בעניינים תרבותיים ופילנתרופיים וזכה בפרסים ממלכתיים רבים, כגון מסדרי סנט ולדימיר וסנט אנה.
הוא צייר מעט מאוד בשנותיו האחרונות, עקב ראייה כושלת.
איוואן רוברט מיטשל הוא שחקן אנגלי, הידוע בשל תפקידיו בדרמות ההיסטוריות "הממלכה האחרונה" (2017–2022) ו"עולם בלהבות" (2019–2023), ובסדרת הפנטזיה האפית של "HBO", "בית הדרקון" (2022–).
מיטשל החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2015, כשכיכב בסרטים הקצרים "סטריאוטיפ" ו"אש".
מאוחר יותר, כיכב מיטשל בסרטים "Just Charlie" (2017) מאת רבקה פורצ'ן ו"החיים למעלה" (2018) מאת קלייר דניס.
בשנת 2022, לוהק מיטשל לסרט המקורי של "פריים וידאו מאת אמרלד פנל, "סלטברן".
בטלוויזיה, ערך מיטשל את הופעת בכורתו בדרמה התקופתית "The Halcyon", שעלתה לשידור בשנת 2017, בדמותו של בילי טיילור.
במקביל, זכה מיטשל לתפקיד הפריצה שלו בסדרת הדרמה ההיסטורית של BBC Two ונטפליקס, "הממלכה האחרונה", בה גילם את דמותו של אוספרת' בתפקיד ראשי.
בשנת 2019, כיכב מיטשל בדמותו של טום בנט בסדרת הדרמה ההיסטורית של BBC One, "עולם בלהבות".
בשנת 2022, החל מיטשל לגלם את דמותו של הנסיך אאימונד טארגאריין בסדרת הפנטזיה האפית של "HBO", "בית הדרקון", פריקוול ועיבוד לספרו של ג'ורג' ר.
הופעתו בסדרה זכתה לשבחי המבקרים.
שנה סרט תפקיד הערות 2017Just Charlie ג'ייסון 2018 החיים למעלה אטור2023סלטברןמייקל קייבי
איוואן זבלין (Ivan Zabelin; 29 בספטמבר 1820 - 13 בינואר 1909) היה היסטוריון וארכאולוג רוסי בעל נטייה סלבופילית שסייע בהקמת המוזיאון הלאומי להיסטוריה בכיכר האדומה וניהל מוסד זה עד 1906. הוא היה הסמכות הבכירה בהיסטוריה של העיר מוסקבה ודמות מפתח בלאומיות הרומנטית הרוסית של המאה ה-19.
זבלין הצטרף לצוות הקרמלין של מוסקבה בשנת 1837. בהשפעת חוקרים כמו איבן סנגירב ופבל סטרוייב.
זבלין היה מהראשונים שחקרו את ההיסטוריה של הפרברים והמנזרים של מוסקבה.
זבלין למד את ההיסטוריה של עיבוד מתכת ועבודת אמייל ברוסיה של ימי הביניים.
הוא גם נחשב למומחה לציור אייקונים ואדריכלות מוסקובית.
בשנת 1859 הזמין הרוזן סרגיי סטרוגנוב את זבלין לחפור את קברי הטומולוס הסקיתיים בדרום רוסיה ובחצי האי קרים.
הוא פעל להחדרת שיטות סטרטיגרפיות בארכאולוגיית השדה הרוסית.
הוא זה שחפר את קבר צ'רטומליק, אחד הקברים הסקיתיים הגדולים ביותר.
הממצאים שלו הם כעת חלק מאוסף מוזיאון הארמיטאז'.
זבלין איחד כוחות עם הרוזן אלכסי אובארוב בהקמת החברה הארכאולוגית הרוסית (ב-1864).
בשנת 1873 עזב זבלין את העיסוקים הארכאולוגיים והקדיש את עצמו לחקר מוסקוביה של סוף ימי הביניים.
הוא עמד בראש האגודה להיסטוריה וארכאולוגיה של מוסקבה בין השנים 1872 ו-1888 והיה נערץ על ידי האמנים הלאומיים הרומנטיים כמו אנדריי ריאבושקין, סרגיי מאליוטין וויקטור וסנצוב.
בשנת 1894 נבחר זבלין לאקדמיה למדעים של פטרבורג.
זבלין האמין ש"נשמת העם" מתבטאת לא כל כך במוסדות המדינה ובהיסטוריה הפוליטית (כפי שקבעו עמיתיו הגרמנים) אלא בפרטים השוטפים של חיי הבית ויחסי המשפחה.
הוא הרחיב את דעותיו בסדרת המונוגרפיות המפרטות את "החיים הפרטיים של העם הרוסי" במאות ה-16 וה-17.
הטרילוגיה הגדולה של זבלין "חיי הבית של הצארים הרוסים" (1862), "חיי הבית של הצארינות הרוסיות" (1872) עדיין מצוטטים על ידי היסטוריונים מודרניים.
הספר שלו "ההיסטוריה של החיים הרוסיים בזמנים הקדומים ביותר" נותר בלתי גמור.
איוואן מקרוב היה צייר דיוקנאות רוסי.
הוא נולד בזמן שאביו (שהיה צמית) היה תלמידו של אלכסנדר סטופין בבית הספר לציור ארזמאס, בית הספר לאמנות פרובינציאלי הראשון ברוסיה.
לאחר שסיים את השכלתו הבסיסית בבית הספר המחוזי בסרנסק, הוא למד עם אביו וסטופין, עד מהרה הפך לעוזר במספר פרויקטים של ציור בכנסייה.
על בסיס סקיצות ורישומים ששלח לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1842, הוא השיג את הפריבילגיה להיות "אמן חופשי".
ב-1845 עבר לסנקט פטרבורג, שם למד באקדמיה אצל צייר ההיסטוריה אלכסיי מרקוב.
לאחר שנתיים שם, הוא בחר דיוקנאות כמומחיותו, תוך זמן קצר זכה לחסותה של מריה ניקולייבנה .
ב-1853 הוא נסע רבות באירופה, וביקר בברלין, דרזדן, מינכן, ונציה, בולוניה ורומא.
עם שובו לסנט פטרסבורג, הוא זכה בתואר "אקדמי".
למרות זאת, לרוב דיוקנאותיו אין ניחוח אקדמי.
הוא היה טוב במיוחד בהצגת נשים וילדים.
כפי שקורה לרוב הציירים הרוסים שלפני המהפכה, הוא גם ייצר אייקונים רבים וציורי קיר דתיים; במיוחד "ברכת אלוהים עליך" (בארמון אלכסנדר).
איוואן חמוטוב היה צייר רוסי במספר ז'אנרים; במיוחד סצנות היסטוריות ודתיות.
בשנת 1836, הוא נרשם במרשם הסטודנטים באקדמיה הקיסרית לאמנויות; בשיעור היסטוריה וציור פורטרטים של פיודור ברוני.
בשנה שלאחר מכן הוענק לו מדליית כסף על רישום מהטבע ובהמשך זכה במדליית זהב על תיאורו של "יוסף המפרש את החלומות".
הוא המשיך עם פיוטר באסין כשברוני חזר לאיטליה ב-1838.
בשנת 1839 הוא קיבל מדליית זהב ו-1000 רובל על ציורו "ריפוי המשותק" וזכה בתואר "אמן חופשי".
הוא לא הצליח לזכות במדליות הזהב בתערוכות בשנים 1841 ו-1844. שנתיים לאחר מכן, הוא נסע לאיטליה על חשבונו, אך לא יכול היה להישאר זמן רב.
ב-1848 הוא זכה בתואר "אקדמי", אך זמן קצר לאחר מכן התגייס למשימה במיסיון הרוסי השלוש עשרה בבייג'ינג, והפך לאמן הרשמי שלהם.
הוא הגיע לסין ב-1850 והיה שם שמונה שנים.
הוא יצר סקיצות וציורים בצבעי מים רבים של סצנות ז'אנר.
רבים מהם נעשו לליטוגרפיות ופורסמו בשתי יצירות של הסופר והנוסע איגור קובלבסקי - "מסע לסין" (1853) ו"גליונות אמנות רוסים" (1858).
בשנת 1860, הוא הציג תערוכה באקדמיה, של דיוקנאות אצילים סינים שונים, פקידי ממשל ונשותיהם.
איוואן מאסון הוא כדורגלן צרפתי-גוואדלופי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת סנט אטיין (כדורגל).
מאסון גדל במחלקות הנוער של אסוסיאשן ז'ובניס, סולידאריטה סולר וקסטלנו לה קרס.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של דנקרק, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת הליגה הצרפתית השלישית.
ב-31 בינואר 2020 חתם מאסון בקבוצת סנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 למונפלייה במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת 2019/2020.
ב-8 בדצמבר 2022 הושאל מאסון לפריז מליגת המשנה הצרפתית עד לתום עונת .
הוא ערך 18 הופעות ליגה במהלך תקופתו במועדון.
ב-2 ביולי 2023 חתם במכבי תל אביב.
הוא שותף ב-13 משחקים, מרביתם במסגרת האירופאית, הבקיע שער ובישל שער נוסף.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל ביקש לעזוב את ישראל.
בתחילת ינואר הגיעו קבוצות מכבי תל אביב וסנט אטיין להסכמה על סיום תקופת ההשאלה והוא שב לצרפת.
איוואן חיימה פחואלו (בספרדית: Iván Jaime Pajuelo; נולד ב-26 בספטמבר 2000 במאלגה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי וקשר הכנף במונטריאול מה-MLS בהשאלה מפורטו.
חיימה גדל במחלקות הנוער של רומה לוס, קונחיטו ומאלגה.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של מאלגה.
ב-11 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של מאלגה, בהפסד 2-1 לאלמריה במסגרת הסיבוב השני של גביע המלך הספרדי לעונת .
ב-12 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בהפסד 3-1 לווסקה במסגרת המחזור ה-32 לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-23 בספטמבר 2020 חתם חיימה על חוזה לחמש שנים בפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד פארנסה במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2020/2021. ב-4 באפריל 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על פאסוס די פריירה במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 64 הופעות ליגה והבקיע 14 שערים.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-22 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת למונטריאול.
איוואן טולי (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Ivan Tolj, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Иван Тољ; 18 במרץ 1901, וליאצי, האימפריה האוסטרו-הונגרית – יולי 1945, וינקובצי, יוגוסלביה הדמוקרטית-פדרלית) היה פושע מלחמה קרואטי, קצין במנגנון המשטרה של האוסטאשה, אשר פיקד על משטרת וינקובצי וסרייבו.
הוא פיקד אישית על אקציות שהובילו לגירוש יהודי חבלי סרם, ומזרח סלבוניה ובכלל זה גירוש יהודי וינקובצי ויהודי סרייבו אל מחנות ההשמדה.
ב-1945 נלכד על ידי הפרטיזנים של טיטו, נשפט והוצא להורג.
טולי נולד בעיירה וליאצי השוכנת בדרום מערב הרצגובינה.
באפריל 1941, לאחר הקמת המדינה העצמאית של קרואטיה מונה טולי למפקד המשטרה הקהילתית בווינקובצי.
טולי היה אחראי לאקציות בכל אזור סרם ומזרח סלבוניה.
ראש שירותי הביטחון הקרואטיים אאוגן קווטרניק הנחה את טולי "לאחוז בכל האמצעים הנדרשים בכדי לפתור את הבעיה היהודית".
הוא פיקד על גירוש וכליאת יהודי אוסייק במחנה הריכוז טניה.
טולי פיקד על כליאתם של 400 מיהודי וינקובצי במחנה ריכוז זמני תחת כיפת השמיים, לצורך ניצולם לעבודות כפייה בהרחבת מסילת הברזל מווינקובצי לבלגרד.
במחצית השנייה של ספטמבר 1941 הגיע טולי לסרייבו ומונה למפקד המשטרה.
הוא נודע עוד קודם לכן באכזריותו כלפי האוכלוסייה הסרבית והיהודית.
טולי פיקד אישית על האקציות בקרב יהודי העיר.
באוקטובר גורשו 1,400 יהודים ובנובמבר גורשו כ-3,000 מבני הקהילה.
הגברים נשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו מרביתם, והנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז ג'קובו.
בסך הכל הגיעו למחנה ג'קובו 1,865 יהודים ועוד 50 נשים סרביות.
טולי פיקד על מעצרם של 200 מיהודי ווקובאר וגירושם ליאסנובאץ דרך וינקובצי.
בשלהי 1944 נמלט מווינקובצי, אך נלכד בהמשך על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
הוא הועמד לדין, הורשע בביצוע פשעי מלחמה והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
איוואן ניקולוב זוּרְלוֹב (בבולגרית: Иван Николов Зурлов; 1912, מאקרש, מחוז וידין, ממלכת בולגריה – 1989, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פרטיזן, סופר, פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי אשר כיהן בשנים 1963–1967 כמיופה הכח האחרון בצירות של בולגריה בישראל.
איוואן זורלוב נולד בכפר מאקרש אשר במחוז וידין.
הוא רכש השכלה תיכונית במגמת חקלאות בווידין.
בבחרותו הצטרף לחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה ופעל במסגרתה, גם כאשר הוצאה אל מחוץ לחוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, החלו הקומוניסטים בבולגריה בפעילות צבאית נגד הממשל הבולגרי, בשל חברותה במדינות הציר.
זורלוב כיהן כקומיסר של גדוד הפרטיזנים ע"ש גאורגי בנקובסקי מווידין .
לאחר המלחמה, בין השנים 1946–1949 כיהן כ"נציג הציבור" באספה הלאומית השישית "הגדולה" .
בהמשך, כיהן כקצין פוליטי בכיר בצבא העממי הבולגרי, ובין השנים 1950–1953 כיהן כמנהל המחלקה הצבאית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית .
תחת פיקוחו הפוליטי מטעם הוועד המרכזי עמדו הוועדה לביטחון המדינה, צבא בולגריה, והיחידה לאכיפת סדר ציבורי במדינה.
בין השנים 1953–1957 כיהן כיועץ צבאי בשגרירות הבולגרית במוסקבה.
בשנים 1957–1961 היה קצין תיאום בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית ובשנים 1961–1962 כיהן כיועץ מיוחד במשרד החוץ הבולגרי תחת השר קארלו לוקאנוב.
ב-1963 מונה למיופה הכח של צירות בולגריה בישראל, במעמד של שגריר.
זורלוב אשר ייצג את מדיניות הגוש המזרחי בשיאה של המלחמה הקרה, הרבה למתוח ביקורת אם במישרין או בעקיפין על עמדותיה ומדיניותה של ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו מדינות הגוש המזרחי ובכללן בולגריה את היחסים הדיפלמטיים עם ישראל.
בפגישה שערך זורלוב מספר ימים לאחר תום המלחמה, עם חברי ועד הליגה לידידות ישראל-בולגריה, תקף בחריפות את ישראל, וחברי הוועד הישראלי השיבו לו שהוא מתעלם מהעובדות והגיע לפגישה עם עמדות מוכתבות מראש.
לאורך השנים כתב זורלוב שישה רומנים דוקומנטריים אשר יצאו לאור בכמה מהדורות.
איוואן ניקולאייביץ' חליוסטין היה רקדן רוסי, מנהל בלט וכוריאוגרף.
נולד ב-10 באוגוסט 1862 במוסקבה, אז באימפריה הרוסית.
קיבל את הכשרתו בבית הספר למחול במוסקבה, והתקבל לתיאטרון בולשוי בשנת 1878. לאחר שהיה רקדן ראשי (1886) ומנהל בלט (1898), היגר לפריז ב-1903 כדי לפתוח שם בית ספר.
מונה למנהל בלט האופרה של פריז ב-1909, ויצר שם כמה כוריאוגרפיות עד 1914. עם הגעתו, שיקם את הבלט שננטש במצב הרסני על ידי הבמאי היוצא, .
הוא היה רגיש לחידושים של הבלט רוס, מבלי להיות מהפכני בכוריאוגרפיות שלו.
בכל זאת הוא הציג כמה חידושים, בעיקר החלפת חצאית הטוטו המסורתית בתלבושות המתאימות יותר לנושאי הבלט.
לאחר שפרש מהאופרה של פריז, נתמנה למנהל הבלט של להקת אנה פבלובה, שם חיבר כוריאוגרפיות חדשות, לרוב בנושאים קודמים.
נפטר ב-21 בנובמבר 1941 בניס שבצרפת.
איוואן מרטין נונייס (בספרדית: Iván Martín Núñez; נולד ב-14 בפברואר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ז'ירונה מהלה ליגה.
מרטין נולד בבילבאו, ביסקאיה, חבל הבאסקים, אך גדל בטורה פאצ'קו, מורסיה, ושיחק במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית.
הוא עבר לוויאריאל בפברואר 2012.
מרטין קודם ממחלקת הנוער לקבוצת המילואים באוגוסט 2018, והפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-17 בינואר 2019, כשנכנס כמחליף במקום חברו למחלקת הנוער אלפונסו פדראסה בהפסד 1–3 בחוץ לאספניול, במסגרת גביע המלך של אותה עונה.
ב-14 באוגוסט 2020, הושאל מרטין למיראנדס ששיחקה בליגה הספרדית השנייה.
הוא כבש את שערו הראשון ב-19 בספטמבר, בתיקו ביתי 1–1 מול ריאל אוביידו.
ב-10 ביולי 2021, עבר מרטין לדפורטיבו אלאבס, בעסקת השאלה לשנה.
ב-27 בינואר שלאחר מכן, לאחר ששיחק דקות מעטות במחצית הראשונה של העונה, הוא עבר לז'ירונה מהליגה השנייה, גם כן בעסקת השאלה.
ביולי 2022, לאחר שהיה שותף להעפלתה של ז'ירונה לליגה הבכירה, השאלתו של מרטין הוארכה בשנה נוספת; עם זאת, הוא בילה את החודשים הראשונים של העונה החדשה בהחלמה מפציעה בשוקית.
ב-22 ביולי 2023, הוא חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים במועדון.
ב-3 בינואר 2024, כבש מרטין את שער הניצחון עבור ז'ירונה בתוספת הזמן בניצחון 4–3 על אתלטיקו מדריד, שהיה הניצחון הראשון אי פעם של קבוצתו נגד האחרונה.
איוואן יבגנייביץ' זמליאנסקי הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן וילד פלא בשחמט.
הוא היה לרוסי הצעיר ביותר שהגיע לדרגה זו, כשהשיג את הדרגה בגיל 13.
ביולי 2025 הגיע לשיא מד הכושר שלו, מרחק נגיעה מרף 2600 (2599) ונכון לאוקטובר 2025, זמליאנסקי בן החמש עשרה מדורג במקום עשרים עד גיל עשרים בעולם, ובמקום העשירי ברוסיה לפי מד כושר.
בילדותו למד שחמט עם המאמן המקומי גנאדי רבניביך, ולאחר מכן נרשם לבית הספר ע"ש אנטולי קרפוב, שם אימנו אותו סרגיי איסקוסני ורומן אובצ'קין.
זמליאנסקי התאמן אצל יארוסלב פריזנט באופן מקוון, פעמיים בשבוע, במשך חמש שנים , במהלכן הגיע לדרגת רב-אמן.
בדצמבר 2023, כמו גם ב-2024, זכה במדליית ארד באליפות רוסיה בשחמט בזק.
זמליאנסקי השיג את הציון השלישי והאחרון שלו לדרגת רב-אמן במאי 2024, בסיבוב השמיני של טורניר אמני שרג'ה, בו ניצח את רב-האמן ליאון לוק מנדונקה בסיבוב האחרון לתחרות וסיים במקום 11 עם 6 נקודות מתוך תשע אפשריות.
באותה שנה, סיים במקום השני באליפות הנוער עד גיל 12 של צ'סקיד.
במאי 2025, זמליאנסקי זכה באליפות אסיה בשחמט בזק, כשצבר 8 נקודות מתוך 9 אפשריות (שבעה ניצחונות, שתי תוצאות תיקו וללא הפסד), והקדים 30 רבי-אמנים אחרים.
בהמשך סיים במקום רביעי באליפות אסיה.
באוגוסט 2025 שיחק בלוח הראשון בנבחרת השחמט הראשונה של רוסיה (שהתחרתה תחת דגל פיד"ה בשל הסנקציות נגד רוסיה מאז פלישתה לאוקראינה ב-2022) באולימפיאדת השחמט לנבחרות עד גיל 16 והוביל אותה לזכייה במקום הראשון, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-9 אפשריות (שישה ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו וללא הפסד).
הפתיחות בהן הוא מרבה לשחק כוללות את גמביט המלכה בלבן, ואת ההגנה ההודית המזרחית בשחור.
איוואן נביסטיץ' (בקרואטית: Ivan Nevistić; נולד ב-31 ביולי 1998) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
נביסטיץ' החל את דרכו המקצועית ברייקה מליגת העל הקרואטית ביוני 2016 לאחר שהצטרף למחלקת הנוער של המועדון מאוסיאק שנה קודם לכן.
את רוב שנותיו הראשונות בבוגרים בילה בהשאלה.
בעונת 2017/2018 הושאל לואראז'דין מהליגה הקרואטית השנייה.
ב-2018 הושאל למורה מליגת העל הסלובנית, שם לא שיחק במדי הקבוצה.
בין 2019 ל-2020 חזר לואראז'דין, שבינתיים עלתה לליגת העל הקרואטית.
ביולי 2018 חתם נביסטיץ' על חוזה חדש לארבע שנים עם רייקה.
בעונת 2020/2021 הוא רשם את מספר ההצלות הגבוה ביותר (19) בשלב הבתים של הליגה האירופית באותה עונה.
ב-20 בספטמבר 2021 עבר נביסטיץ' לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
את עונת 2021/2022 הוא בילה בהשאלה בלוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית.
החל מעונת 2022/2023 הוא נכלל בסגל דינמו זאגרב.
נביסטיץ' שיחק בנבחרות הצעירות של קרואטיה מגיל 14 ועד גיל 21.
איוואן דמיטרייביץ' פאפאנין (רוסית: Иван Дмитриевич Папанин) (26 בנובמבר 1894 - 30 בינואר 1986), חוקר קוטב סובייטי, אדמירל בצי הסובייטי, פעמיים גיבור ברית המועצות.
איוון פאפאנין נולד בעיר סבסטופול בשנת 1894. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצי האימפריה הרוסית.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום ולקח חלק פעיל במלחמת האזרחים ברוסיה באוקראינה וקרים.
במשך 15 שנים ניהל תחנות מחקר בארץ פרנץ יוזף וכף צ'ליוסקין.
במרץ 1937 יצאו ממוסקבה 4 מטוסים כבדים ומטוס קל אחד, תחת פיקודו של אוטו שמידט.
ב-19 במאי, הגיע המטוס הראשון (של הטייס מיכאיל וודופיאנוב) שהמריא מהאי רודולף, בארץ פרנץ יוזף, אל הקוטב הצפוני ונחת שם על גוש קרח בעובי כ-3 מטר ובשטח 4 קמ"ר, הנחיתה הראשונה בקוטב הצפוני.
לאחר שבוע שבו המטוסים לבסיסם, בהותירם מאחור 4 חוקרים שהקימו את תחנת הקוטב הראשונה הקוטב הצפוני 1 "SP-1":
גוש הקרח נסחף במשך 247 יום על פני יותר מ-2600 ק"מ.
המדענים חקרו דגימות רבות וביצעו מדידות חשובות, עד אשר ב-19 בפברואר 1938 נסחף גוש הקרח לים גרינלנד והחוקרים חולצו באמצעות שוברת קרח.
המשלחת הוכיחה כי אין שטח אדמה או איים קטנים תחת כיפת הקרח של הקוטב הצפוני.
התברר כי השכבות התחתונות של אוקיינוס הקרח הצפוני מתחממות בהשפעת קרום כדור הארץ וזרמים מהאוקיינוס האטלנטי.
מדידות מזג האוויר שביצעו אפשרו טיסות קבועות מעל אזור הקוטב.
עבור משימה זאת זכה יחד עם עמיתיו בתואר גיבור ברית המועצות ובתואר אקדמי.
בתואר גיבור נוסף זכה עבור ניהול הצלת שוברת הקרח "גיורגי סדוב".
מאוחר יותר בחייו היה אחראי למשלחות והחקר הביולוגי־ימי מטעם האקדמיה הסובייטית למדעים.
איוואן פטרוביץ' פבלוב היה רופא, פיזיולוג ופסיכולוג רוסי.
בשנת 1904 זכה להכרה עולמית, כאשר קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודותיו בחקר מערכת העיכול, ובמהלך מחקרים אלו פיתח וביסס את המושג התניה קלאסית.
בעקבות עבודותיו של פבלוב, הפך הזרם ההתנהגותי לאסכולה השולטת בפסיכולוגיה בשנות העשרים של המאה ה-20.
באחד הניסויים הידועים ביותר שלו, חיבר צינור לבלוטת הרוק של כלבים.
כלבים אלה אולפו לבוא לאכול לשמע צלצול פעמון.
פבלוב שם לב שהכלבים מריירים עוד לפני שהאוכל בא אל פיהם, רק ממראה או מריח האוכל.
בשלב מאוחר יותר הופרשו ריר והפרשות עיכול אחרות כבר למשמע צליל הפעמון.
ניסוי זה משך תשומת לב רבה בשל מה שכונה התניה קלאסית, כלומר יכולת בעל החיים להפעיל רפלקס על ידי למידה.
פבלוב נולד ב-1849 בעיר ריאזן שברוסיה.
התחנך בכנסיית בית הספר הראשון בריאזן, ולאחר מכן בסמינר התאולוגי.
אביו, שהיה כומר, רצה שגם פבלוב יעסוק בבגרותו במקצוע זה, ואיוואן החל לעסוק בדת ובנה קריירה דתית עד שהחליט ב-1870 לעסוק במדע הפיזיולוגיה ולחקור את מערכת העיכול.
בשנת 1881 התחתן עם סרפימה וסילייבנה קרצ'בסקאיה, מורה ובתו של רופא.
אחד מהם מת בגיל צעיר, ואחד היה לרופא מפורסם.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא קיבל הזמנה לצאת לשוודיה, אך סירב.
בתחילת שנות ה-20 הוקם לכבודו מכון לחקר פיזיולוגיה והוא היה מנהלו עד לשנת 1936.
במסגרת מחקריו על מערכת העיכול ערך פבלוב ניסוי בהשתתפות כלבים ובו האכיל אותם.
פבלוב ראה שבכל פעם שכלביו רואים אותו, הם מתחילים להזיל ריר, כי הם חושבים שהוא עומד להאכיל אותם.
אפילו בפעמים שלא הייתה בידו קערת אוכל, הם הזילו ריר.
הוא ביצע ניסוי כדי לחקור את התופעה: הוא נתן למספר כלבים אוכל, ובאותו זמן צלצל בפעמון.
בכל פעם שהכלבים ראו את האוכל, הם הזילו ריר (פעולת רפלקס אוטומטית).
אחרי מספר פעמים, פבלוב צלצל בפעמון, אך לא הביא להם אוכל.
למרות זאת, הכלבים עדיין ריירו.
בעקבות זאת, פבלוב חילק את הגירויים לשני סוגים: גירוי בלתי מותנה וגירוי מותנה.
גירוי בלתי מותנה הוא גירוי שהגוף מגיב אליו באופן טבעי, ללא צורך באימון, בעוד שגירוי מותנה הוא גירוי מלאכותי, שמתבצע רק אחרי למידה ואימון.
פעולה זו כונתה התניה קלאסית - תהליך למידה, שבו גירוי מסוים שחוזר על עצמו, מעורר תגובה רפלקסיבית, גם אם התקיימה רק רמיזה לגירוי.
גילוי זה של פבלוב, שימש את הרוסים במלחמת העולם השנייה.
עשרות אלפי כלבים אומנו על סמך התניה קלאסית שתחת לטנקים יש אוכל (בשר).
הרוסים העמיסו עליהם חומרי נפץ, הרעיבו את הכלבים, ושחררו אותם לקראת בוא הטנקים הגרמניים על מנת להסב נזק לחיל השריון הגרמני.
כתוצאה מכך, נהרגו עשרות אלפי כלבים .
שלב הבקרה - פבלוב הציג גירוי מותנה כדי לבדוק שהגירוי לא משפיע על הכלב לפני התהליך של הלמידה (למשל: פבלוב בדק וראה שהכלב לא מרייר בגלל צלצול פעמון).
בנוסף בדק פבלוב את הגירוי הבלתי מותנה, כדי לבדוק שהכלב כן מגיב לו (כלומר, הכלב כן מרייר כשמציעים לו בשר).
רכישה - פבלוב מציג לכלב גירוי מותנה ביחד עם גירוי בלתי מותנה, ורואה שהכלב מגיב (פבלוב הגיש לכלב בשר בזמן שצלצל בפעמון - והכלב רייר).
שלב זה הוא מבצע מספר פעמים כדי ליצור את ההתניה.
מבחן - פבלוב מציג לכלב את הגירוי המותנה (הפעמון) ובודק האם ההתניה פועלת, כלומר, האם הכלב קישר בין הגירוי המותנה והגירוי הבלתי מותנה (פבלוב מציג לכלבים את הפעמון - והם מריירים, בלי שהיה לכך קשר לבשר).
פבלוב הוכיח שתהליכים פסיכולוגיים יכולים לקרות גם דרך למידה סביבתית.
בניסוי הכלבים, הוא הראה שפעמון, שבדרך כלל לא גורם לתגובה אינסטינקטיבית של הכלב, יכול לגרום לכלב לריור (תגובה אינסטינקטיבית בלתי רצונית), אם מלמדים אותו לכך.
פבלוב גם הניח תשתית לענף חדש בפסיכולוגיה - פסיכולוגיה התנהגותית.
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1904)
חבר זר של החברה המלכותית (1907)
חבר האגודה המלכותית האקדמית ההולנדית למדעים ואומנות (1907)
על שמו נקראים המושגים התניה פבלובית, וטיפוס פבלובי
אסטרואיד ומכתש על הירח קרוי על שמו.
ָ* על שמו נקראת פסגת פבלוב פסגה באי לייז' בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה
איוואן סטפן (בבולגרית Иван Стефан; 1300 -1373, נאפולי, ממלכת נאפולי), היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה רק במשך שנה אחת 1330-1331.
איוואן סטפן כיהן גם כקיסר משותף, ביחד עם אביו מיכאל שישמן בין השנים 1323-1324, אבל ברח לסרביה לאחר נישואיו השניים של מיכאל שישמן.
עם מותו של מיכאל שישמן בשנת 1330, ובעזרת דודו, דספוט סרביה, החזיר לעצמו איוואן סטפן את כס האימפריה הבולגרית.
בשנת 1330 הביזנטים בראשות קיסר אנדרוניקוס השלישי, כבשו ערים רבות בתראקיה.
כתוצאה אצילים ווסאלים ערכו הפיכה צבאית כנגד איוואן סטפן, אמו ואחיו, והם נאלצו לברוח לסרביה.
איוואן אלכסנדר הוכרז כקיסר החדש וקיבל את כס ממלכת בולגריה.
אחיו של איוואן סטפן, שישמן, ניסה ללא הצלחה להחזיר את הכיסא ב-1337 בסיוע מונגולים וביזנטים.
איוואן סטפן, עבר עם אימו לדרום איטליה עם אימו, שם חי תחת השם לודוויקוס, נישא לנסיכה מקומית וכנראה שהעמיד צאצאים.
קיים תיעוד לגביו ממקורות ראשוניים, בו צוין שבשנת 1363 היה כלוא בעיר סיינה.
לפי מקורות שניוניים, ניתן להסיק שאיוואן סטפן הלך לעולמו בשנת 1373, בעיר נאפולי, אשר בממלכת נאפולי.
איוואן פרנקו (באוקראינית: Іва́н Я́кович Франко́; "פרנקו" מבטאים עם דגש על ההברה האחרונה; ברוסית: Иван Яковлевич Франко́; 1856 – 1916), סופר ומשורר לאומי אוקראיני.
אחד ממייסדי הספרות האוקראינית המודרנית ביחד עם טאראס שבצ'נקו.
כמו כן היה פעיל בתנועות פוליטיות בגליציה, במיוחד בתנועה הסוציאליסטית.
פרנקו נולד בכפר נהויביצ'י, אשר ליד דרוהוביץ', אוסטרו-הונגריה, חבל לבוב, שבאוקראינה של היום, למשפחת איכרים.
אביו היה נפח ממוצא גרמני ושם משפחתו המקורי היה פרנק.
פרנקו למד בבית ספר מקומי וסבל מדיכוי מצד ילדים ממשפחות אמידות.
בתקופת לימודיו בבית הספר החל בכתיבה בשפה האוקראינית.
בשנת 1875 החל ללמוד באוניברסיטת לבוב, בפקולטה לשפה ולספרות אוקראינית.
הוא הצטרף לחוג סטודנטים בשם מוסקבופילים - קבוצה שדגלה בהכרה טובה יותר של התרבות הרוסית וסופריה.
הוא נמנה גם על הכותבים הקבועים בעיתון של הקבוצה "דרוה", והתחיל לפרסם בו את פרסומיו הראשונים באוקראינה.
פעילותם של הצעירים בחוג זה הייתה למורת רוחם של זקני החוג, שכתבו בשפה הרוסית והטיפו נגד סוציאליזם.
הזקנים הלשינו על הצעירים לשלטון האוסטרי וכל חברי הקבוצה, כולל פרנקו, נעצרו ב-1877. פרנקו ישב בבית הסוהר כ-9 חודשים עם אסירים משולי החברה, אך רוחו לא נשברה.
לאחר ששוחרר המשיך לכתוב באוקראינית על אי-צדק חברתי.
כשיצא לחופשי הוחרם על ידי מוסקבופילים ועל ידי לאומנים אוקראינים, כתוצאה מכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה רק 15 שנה מאוחר יותר.
הוא נאסר פעמיים נוספות ב-1880 וב-1889 והוחזק שוב באותם תנאים.
מאסריו היוו מקור לסיפוריו על אסירים עלובי חיים, שחוסר מקורות פרנסה הביאם לידי גנבות ורציחות בבית הסוהר (שמות הספרים הללו ושנת הוצאתם לאור: "דווין", "מולוט" (מקבֶת), "גרומדסקי דרוג" (חבר אזרחי) ב-1878, "סביט" (העולם) ב-1880, "נרוד" (עם) ב-1890).
בשנות ה-80 כתב גם סיפורים על חיי היהודים.
סיפורים אלה זכו לפרסום רב ותורגמו למספר שפות.
ב-1881 חזר לנהויביצ'י והחל לכתוב רומן היסטורי בשם "זכר ברקוט" על תקופת פלישות הטטרים.
הרומן זכה לפרס של המגזין "זריה", ועזר לפרסומו ההולך וגדל של פרנקו בקרב העם האוקראיני.