tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2 דלתות - רודסטר (ספיידר).
2 דלתות קופה (2 נוסעים) (ספרינט).
2 דלתות קופה (2+2 נוסעים) (ספרינט).
"אלפא רומיאו ג'ולייטה ספיידר" הוצגה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 1955.
אלפא רומיאו SZ (באיטלקית: Alfa Romeo SZ) היא מכונית ספורט, בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בשיתוף פעולה עם "Zagato" אשר יוצרה בין השנים 1989–1991.
צבע: אדום בלבד עם גג אפור.
צמיגי פירלי מסוג "P Zero tyres".
כ-100 יחידות מדגם "אלפא רומיאו SZ" יוצאו ליפן.
אלפא רומיאו אלפאסוד ספרינט (באיטלקית: Alfa Romeo Alfasud Sprint) היא מכונית קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בין השנים 1976–1989 באיטליה ובדרום אפריקה.
משנת 1983 הדגם קרוי: אלפא רומיאו ספרינט.
באוסטרליה היה מויצר דגם ג'יוקטולו המבוסס על אלפא רומיו ספרינט.
אלפא רומיאו RL (באיטלקית: Alfa Romeo RL) היא מכונית בתצורת טורפדו – קבריולה, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומאו האיטלקית במספר תצורות בין השנים 1922–1927.
מכונית משפחתית קבריולה בתצורת טורפדו.
מנועי 6 צילינדרים בפוזיציה קדמית אורכית.
במרוץ טארגה פלוריו בשנת 1923 ניצח אוגו סיבוצ'י כשהוא נוהג בדגם "אלפא רומיאו RL".
אלפא רומיאו ג'ולייטה ספרינט ספצאלה (באיטלקית: Alfa Romeo Giulietta Sprint Speciale) היא מכונית ספורט בצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר יוצרה בין השנים 1959 – 1966 באיטליה.
"אלפא רומיאו ג'ולייטה ספרינט ספצאלה"
אלפא רומיאו כמאל (באיטלקית: Alfa Romeo Kamal) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) קונספט מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצג בשנת 2003.
"אלפא רומיאו כמאל" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה בשנת 2003.
את פרויקט ייצור האב טיפוס כינתה "אלפא רומיאו" "CXover".
"כמאל" הוא מושג אטרקטיבי המציג עמדה אגרסיבית המשופרת על ידי קווים סוחפים וספורטיביים.
החזית של הדגם שואבת רמזים מ"זגאטו" הקלאסית משנת 1900 עם סורג הרטרו ומנורות הערפל, ואילו החלק האחורי, עם חלון הזכוכית דומה לאלפא רומיאו 147.
בסנסקריט משמעות המונח "כמאל" הוא פרח ה"לוטוס ההודי" ("Nelumbo nucifera" ).
בערבית משמעות המונח "כמאל" הוא "שלמות", באיטלקית: "sintesi degli opposti" בתרגום לעברית: "סינתזה של ניגודים".
אלפא רומיאו בלה (באיטלקית: Alfa Romeo Bella, קרויה גם: Alfa Romeo Bella (Bertone)) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט בסגנון קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצגה בשנת 1999.
"אלפא רומיאו בלה" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה בשנת 1999.
שילוב השמשה הקדמית עם החלונות הצדדיים מעניק לתא הנוסעים מראה אווירונאוטי.
4 נוסעים (2+2), אך למרות שיש לה 4 מושבים ברטונה ("Gruppo Bertone" ) הכיר בכך שרבים בעלי מכוניות ספורט עם 4 מושבים משתמשים במושבים האחוריים כחלל מטען למזוודות.
ב"אלפא רומיאו בלה" ניתן היה לקפל את משענת היד האחורית ומושבי המושב כדי להרחיב את שטח תא המטען לתא הנוסעים מבלי לקלקל את המראה המוגמר של תא הנוסעים ולהסתיר את הפריטים בתא המטען המורחב.
מנוע מתוצרת "אלפא רומיאו" מסדרת מנועי "אלפא רומיאו V6 צילינדר" ("Alfa Romeo V6 engine" סוג מנוע "Alfa Romeo Twin Spark engine" .
מנוע קדמי – 3 ליטר.
אלפא רומיאו נובולה (באיטלקית: Alfa Romeo Nuvola) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט בסגנון קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצגה בשנת 1996.
"אלפא רומיאו נובולה" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 1996.
גוף דו-מושבי המבוסס על מסגרת תומכת עצמית ממוכנת.
מנוע קדמי בפוזיציה רוחבית - 2.5 ליטר.
מרחק בין 2 הגלגלים הקדמיים על הציר הרוחבי ("Axle track" ) - 1,577 מ"מ.
מרחק בין 2 הגלגלים האחוריים על הציר הרוחבי - 1,602 מ"מ.
אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו (באיטלקית : Alfa Romeo Alfasud Caimano, קרויה גם : Alfasud Caimano) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר הוצגה בשנת 1971
מאפיוני "אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו"
שלדה דגם "אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו" מבוססת על שלדה דגם אלפא רומיאו אלפאסוד למרות העובדה שהייתה קצרה יותר ב-8.0 אינץ' מדגם "אלפאסוד".
גג הדגם השקוף בנוי ממקשה אחת וכולל את אזורי "חלונות הצד" ו"חלון הרוחב הקדמי".
לדגם 2 חלונות צד אחוריים וחלון אחורי.
הדלתות כולל כל אזור הגג השקוף נפתחים כיחידה אחת.
הפתיחה מתבצעת מהכיוון האחורי לכיוון ציר התנועה הקדמי של הרכב.
מנוע קדמי, אורכי, מסבי גל ארכובה - 3.
מנוע בנזין מתוצרת "אלפא רומיאו" מסוג "Alfa Romeo Boxer engine" .
סוג הנעה : הנעה קדמית 4x2.
מאייד - 1 מתוצרת "וובר"
בלמים - קדמי : דיסק, אחורי - דיסק.
מרחק בין 2 הגלגלים הקדמיים על הציר הרוחבי ("Axle track" ) - 1,425 מ"מ.
מרחק בין 2 הגלגלים האחוריים על הציר הרוחבי - 1,385 מ"מ.
אלפא רומיאו קאראבו (באיטלקית: Alfa Romeo Carabo) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט-קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומאו בשנת 1968.
גוף מרכזי בפרופילים של מגנזיום המחוברים באמצעות מתכת פלדה ומסגרות מגנזיום.
מנוע מרכזי-אחורי "אלפא רומיאו", 8 צילינדרים, 1,995 סמ"ק סמ"ק (מנוע קירור מים).
קיבולת מכל דלק - 98 ליטר.
תאוצה: מרחק נסיעה 1 ק"מ מעצירה מוחלטת בזמן של 25 שניות (תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 6.4 שניות).
"אלפא רומיאו קאראבו" עוצב על ידי מרצ'לו גנדיני עבור קבוצת ברטונה ("Gruppo Bertone" ).
אלפא רומיאו ספורטוט (באיטלקית: Alfa Romeo Sportut) היא מכונית קונספט, בתצורת SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומאו בשנת 1997.
מנוע 4 צילינדרים, בטור, 1,995 סמ"ק (מנוע קירור מים).
ידיות דלת אחוריות נסתרות כפי שנבנו בדגם אלפא רומיאו 156.
אלפא רומיאו ויסקונטי (באיטלקית: Alfa Romeo Visconti) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית סלון בסגנון קופה, 4 דלתות, מתוצרת אלפא רומיאו אשר הוצגה בשנת 2004 בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה.
השם ויסקונטי מקורו במוצא משפחתי קדום במילנו הקרוי בית ויסקונטי.
שלט האצולה שלהם, נחש טורף ילד, הוא חלק מהלוגו של אלפא רומיאו .
מנוע קדמי ממוקם בזווית 60°
מנוע בנזין מתוצרת "אלפא רומיאו" סדרה "Alfa Romeo JTS engine" .
עיצוב הדגם: ג'ורג'טו ג'וג'ארו מחברת העיצוב והנדסת הרכב "Italdesign Giugiaro" (שם רשמי: "Italdesign Giugiaro S.p.A").
אלפא רומיאו שיגירה (באיטלקית: Alfa Romeo Scighera) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט המוגדרת כמכונית על מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בשיתוף חברת ההנדסה ועיצוב הרכב Italdesign Giugiaro אשר הוצגה בשנת 1997
"אלפא רומיאו" היא חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט.
ה-"אלפא רומיאו שיגירה" יוצרה על ידי "Italdesign Giugiaro" כמומחה להיסטוריה של מרוצי "אלפא רומיאו" ותוכננה להיות מכונית מרוץ המניעה על הכביש.
ה-"אלפא רומיאו שיגירה" התבססה על דגם אלפא רומיאו 164 ובעלת גוף אלומיניום כולו, מבנה המסגרת מורכב מ"פולימר מחוזק בסיבי פחמן" ("Carbon fiber reinforced polymer" )
העיצוב משלב אלמנטים עיצוביים מודרניים וקלאסיים.
חזית המכונית שואבת השראה מהאגף הקדמי של מכוניות פורמולה 1, בעל עיצוב מתלים נמוך וכנף משולבת על המצודה על מנת ליצור כוח.
צורת ה- V של החזית מחקה את זו של הלוגו של "אלפא רומיאו".
בגלל הכנף המשולבת היו לרכב פנסי פנס דקיקים שנקראו "עיני הליצן" (clown-eyes).
השמשה הקדמית של המכונית נוצרה בהשראת מכוניות המירוץ של אלפא רומיאו משנות ה-50 ושנות ה-60 והוארכה לצד המכונית.
לדלתות היה מנגנון הפתיחה הייחודי שהושאל על ידי דגם "BMW Nazca C2" ושילב דלת פתיחה קונבנציונלית כלפי חוץ עם פתח חלון בסידור כנפי שחף.
החלונות היו ניתנים להסרה, מה שהפך את המכונית לרודסטר דו-מושבית פתוחה.
מערך כנפי השחף הופעל באופן אלקטרוני.
כיסוי המנוע הגדול והכנף האחורית עשויים מחתיכת סיבי פחמן יחידה המאפשרים גישה נוחה לרכיבים המכניים של המכונית.
לפנסי הזנב הדקים מצטרף אור בלם שלישי המשולב בכנף האחורית.
כיסוי המנוע נפתח בשני שלבים.
הצעד הראשון מאפשר לנהג לתדלק את המכונית ואילו הצעד השני מאפשר גישה למנוע.
מנוע הבנזין של הדגם היה בעל הנעה כפולה 4x4 (מדגם אלפא רומיאו 156).
התאוצה של "אלפא רומיאו שיגירה" בין 97 - 0 היא 3.7 שניות.
אלפא רומיאו איגואנה (באיטלקית: Alfa Romeo Iguana, קרוי גם: Alfa Romeo 33 Italdesign Iguana) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט-קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומאו בשנת 1969.
"אלפא רומיאו איגואנה" הוצגה לראשונה בסלון המכוניות של טורינו בשנת 1969
"אלפא רומיאו איגואנה" התבססה על דגם אלפא רומיאו 33 סטרדלה.
גוף הדגם היה בפוזיציה מרכזית בפרופילי מגנזיום המחוברים באמצעות מתכת פלדה ומסגרות מגנזיום.
בגוף היו משולבים אלמנטים מפיברגלס.
קיבולת מכל דלק - 98 ליטר, מכל הדלק היה מרופד בגומי.
בלמים: קדמי: בלם דיסק מאוורר / אחורי: בלם דיסק מאוורר על דיפרנציאל.
קוטר סיבוב מינימלי - 12 מטר.
תאוצה: מרחק נסיעה 1 ק"מ מעצירה מוחלטת בזמן של 25 שניות.
אלפא רומיאו קנגורו (באיטלקית: Alfa Romeo Canguro, קרוי גם: Alfa Romeo TZ Bertone Canguro) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט-קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומאו בשנת 1964
"אלפא רומיאו קנגורו" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 1964.
השלדה של דגם "אלפא רומיאו קנגורו" התבססה על דגם "Alfa Romeo Giulia TZ" (מספר שלדה 10511 AR 750101).
גוף הדגם עשוי פיברגלס ולא מאלומיניום והוא כולל את אחד הראשונים המודבקים בשמשות הקדמיות במכונית.
עיצוב: ג'ורג'טו ג'וג'ארו בשיתוף "Gruppo Bertone" .
אלפא רומיאו סקראבאו (באיטלקית: Alfa Romeo Scarabeo) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט-קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומאו בשנת 1966
פירוש "Scarabeo" מאיטלקית לעברית: "חיפושית".
בבניית דגם "אלפא רומיאו סקראבאו" השתתפו המהנדס "Giuseppe Busso" בשיתוף המהנדס ומעצב הרכב "Orazio Satta Puliga"
הדגם בנוי על פי פלטפורמה של דגם "Alfa Romeo Tipo 33" .
המתלה נלקח מדגם רנו R8 מתוצרת רנו הצרפתית.
השלדה הצינורית - כולל מסגרת הסולם הצינורית על גבי צדי תא הנהג, שהכיל את מכלי הדלק
אלפא רומיאו פרוטאו (באיטלקית: Alfa Romeo Proteo; קרוי גם: Alfa Romeo 164 Proteo) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצגה בשנת 1991
שלדה - גוף מתכת תומך עצמי
מנוע בנזין 3.0 ליטר, קירור: מים, זרימה כפויה, מאוורר חשמלי נשלט על ידי תרמוסטט
מערכת דלק: ספק כוח באמצעות מערכת הזרקה אלקטרונית
מתלה: מלפנים: גלגל עצמאי עם דפוס מקפרסון, קפיצי סליל, בולמי זעזועים הידראוליים טלסקופיים ומוט מייצב / אחורי: גלגל עצמאי, זרועות רוחביות ומוט נגרר, קפיצי סליל, בולמי זעזועים הידראוליים טלסקופיים ומוט מייצב
בלמים קדמיים: דיסק מאוורר / אחורי: דיסק
מערכת חשמל - 12 וולט
מרחק בין 2 הגלגלים הקדמיים על הציר הרוחבי ("Axle track" ) - 1,538 מ"מ.
מרחק בין 2 הגלגלים האחוריים על הציר הרוחבי - 1,525 מ"מ.
דגם "פרוטאו" השפיע על עיצוב סדרה "Alfa Romeo GTV / Spider"
אלפא רומיאו טונלה קונספט (באיטלקית: Alfa Romeo Tonale Concept) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) קונספט קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצג בשנת 2019. בשנת 2022 הציגה אלפא את גרסת הייצור.
"אלפא רומיאו טונלה קונספט" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2019
"אלפא רומיאו טונלה קונספט" מוגדר רכב חשמלי היברידי נטען (PHEV),ומהווה קדימון לקרוסאובר פלאג-אין היבריד ראשון של היצרנית
בדגם "אלפא רומיאו טונלה קונספט" הורכבו מנוע בנזין קדמי ומנוע חשמלי אחורי שנלקח מדגם "Jeep Renegade" מתוצרת ג'יפ (באנגלית Jeep) שהוא מותג רכבי שטח של תאגיד פיאט-קרייזלר (FCA).
קרייזלר נשלטת על ידי יצרן הרכב האיטלקי פיאט המחזיק ב-58% מהחברה.
לוח שעונים דיגיטלי 12.3 אינץ'
לדגם בורר נהיגה של אלפא רומיאו עם מצבים: מצב כוח כפול לביצועים מקסימליים, מצב טבעי לשימוש יומיומי והגדרת יעילות מתקדמת ישתמשו רק בהנעה חשמלית
שם הדגם "טונלה" ניתן על שם מעבר טונלה, בדומה לדגם "אלפא רומיאו סטלביו" ("Alfa Romeo Stelvio" ) הקרוי על שם מעבר סטלביו בגובה 2,758 מטר ברכס הרי הדולומיטים
אלפא רומיאו דיסקו וולנטה ביי טורינג (באיטלקית: Alfa Romeo Disco Volante by Touring, קרויה גם: Alfa Romeo 8C Competizione Touring Disco Volante) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט המוגדרת מכונית על אשר נבנתה על ידי יצרן הרכב הייחודי האיטלקי Carrozzeria Touring Superleggera בשיתוף פעולה עם אלפא רומיאו בשנת 2013
שם הדגם נגזר ממכונית המרוץ אלפא רומיאו דיסקו וולנטה שיוצרה בין השנים 1953–1952
דגם "אלפא רומיאו דיסקו וולנטה ביי טורינג" התבסס מכנית על דגם "Alfa Romeo 8C Competizione"
מנוע פרארי 4.7 ליטר, סדרה "Ferrari F136 engine" דגם מנוע "F136 YC"
מתלים - יוצרו מאלומיניום, עצמאיים ומרובעים
"אלפא רומיאו דיסקו וולנטה ביי טורינג" כונתה "מכונית החלומות" ("dream car " )
2 דלתות - רודסטר, קרויה גם : "Disco Volante spyder" (הוצגה בשנת 2016)
אלפא רומיאו פנדיון (באיטלקית: Alfa Romeo Pandion, קרוי גם: Alfa Romeo 8C Competizione Bertone Pandion) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט-קופה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב האיטלקית אלפא רומיאו בשנת 2010.
"אלפא רומיאו פנדיון" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה במרץ 2010.
"אלפא רומיאו פנדיון" מתבססת על דגם "Alfa Romeo 8C Competizione" כולל המנוע.
2 דלתות המוגדרות "דלתות התאבדות" ("Suicide door" (נפתחות בכיוון הפוך לציר התנועה) בסגנון "Scissor doors" , הדלתות נפתחות ב-90° (מעלות) לכיוון האחורי, ובצדדיו, גוף הדגם מתמזג עם החלונות כדי לחשוף את פנים תא הנוסעים.
מנוע קדמי ממוקם בזווית של 90° מעלות, מתוצרת פרארי ומזראטי סדרה "Ferrari F136 engine" , סוג מנוע "F136 Y".
אלפא רומיאו סטלביו היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אלפא רומיאו משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס בנובמבר 2016, והגיעה לישראל במאי 2017. הסטלביו קרוי על שם מעבר ההרים המפורסם של אירופה, מעבר סטלביו.
הסטלביו מתחרה ברכבים כגון: פורשה מאקאן, אאודי Q3, אאודי Q5, ב.מ.וו X4, לנד רובר דיסקברי ספורט, קאדילק XT5, ריינג' רובר ולאר, מרצדס-בנץ GLB-קלאס, מרצדס-בנץ EQC, יגואר I-פייס, לקסוס NX ויגואר F-פייס.
העיצוב החיצוני מציג עיצוב נקי וקל הבנוי על אותה פלטפורמה של אלפא רומיאו ג'וליה.
עיצוב הפנים משלב יוקרה וספורט, מושבי ספורט שעשויים מבד ועור, מסך מגע המשדר את המולטימדיה בקוטר 6.5 אינץ', או בחבילת "MILANO SPECIALE" המוסיפה לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 7 אינץ' ומסך מגע בקוטר 8.8 אינץ'.
הסטלביו משווקת עם ארבעה מנועים לבחירה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 7.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 215 קמ"ש.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 5.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 230 קמ"ש.
מנוע דיזל I4 צילינדרים בנפח 2.2 ליטר טורבו המספק בין 150 כ"ס ל-210 כ"ס.
(גרסת הביצועים, QV) מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 2.9 ליטר טווין טורבו המספק כ-510 כ"ס ב-6,500 סל"ד ומומנט מרבי של 61.2 קג"מ.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 283 קמ"ש.
בנובמבר 2019 הציגה אלפא רומיאו את הסטלביו המחודש.
מתיחת הפנים כללה שינוי משמעותי בתא הנוסעים, החלפת הפלסטיק בקונסוליה המרכזית בעור, שדרוג המולטימדיה לקוטר 8.8 אינץ'.
מערכות סיוע לנהג ומערכות בטיחות רבות נוספו לסטלביו.
במאי 2020 הציגה אלפא רומיאו את מתיחת הפנים לגרסת הביצועים, סטלביו QV.
מתיחת הפנים לגרסת ה-QV כללה כמו בגרסה הבסיסית שינוי בתא הנוסעים, ושיפור מערכות הבטיחות.
וגם כיול ספורטיבי למתלים, ועיצוב ספורטיבי חד יותר.
להלן נתוני המכירות באירופה וארצות הברית.
אלפא רומיאו ג'וליה (באיטלקית: Alfa Romeo Giulia) היא מכונית מנהלים קומפקטית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אלפא רומיאו משנת 2015. היא נחשפה ביוני 2015 והגיעה לישראל ב-15 בספטמבר 2016.
היא משתמשת בשם של האלפא רומיאו ג'וליה שיוצרה בין השנים 1962–1978.
במבחן הבטיחות שנערך על ידי היורו NCAP, קיבלה הג'וליה את הציון המרבי של חמישה כוכבים.
באפריל 2022 הודיעה אלפא רומיאו כי הדור השני של הג'וליה יהיה חשמלי בלבד.
הג'וליה משווקת עם שלושה מנועים.
עם המנוע הזה התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.9 שניות והמהירות מרבית עומדת על 307 קמ"ש.
(המנוע מיוצר ומשווק לאלפא רומיאו על ידי פרארי לגרסת ה-QV הספורטיבית).
תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
בנובמבר 2019 חשפה אלפא רומיאו מתיחת פנים לג'וליה.
מתיחת הפנים כללה שינוי טכנולוגי ועיצובי בתא הנוסעים, העיצוב החיצוני לא שונה וכן בתחום ההנעה אין כל שינוי.
פנים המכונית שודרגה בהתאם להערות שאלפא רומיאו קיבלה עליה, ממשק המולטימדיה הוחלף בממשק חדש ומעודכן עם גרפיקה מעודכת ובקוטר 8.8 אינץ', השימוש בסיבי פחמן הוגבר באזור הדשבורד והקונסולה המרכזית.
ה-QV היא גרסת הביצועים לגרסה הבסיסית, הכוללת עיצוב ספורטיבי יותר ומתלים בכיול ספורטיבי ומנוע משופר ויותר וחזק, המנוע הוא מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 2.9 ליטר בי-טורבו המספק 510 כ"ס ב-6,500 סל"ד ומומנט מרבי של 61.1 קג"מ בין 2,500 ל-5,500 סל"ד.
(המנוע מיוצר ומשווק לאלפא רומיאו על ידי פרארי).
במאי 2020 חשפה אלפא רומיאו את מתיחת הפנים לאלפא רומיאו סטלביו QV יחד עם הג'וליה QV.
מתיחת הפנים כללה עיצוב ספורטיבי יותר וכיול חדש למתלים, מולטימדיה חדשה ושדרוג של תא הנוסעים.
היא גרסה המעוצבת בהשראת ה-QV וכוללת עיצוב ספורטיבי יותר ואפשרות לשני מנועים חזקים יותר אחד בנזין המספק 280 כ"ס או דיזל המספק 210 כ"ס.
שני המנועים הם עם הנעה כפולה ומצוידים במערכת דריפט המעבירה 100% מהמומנט לציר האחורי בכדי לאפשר דריפט חלק.
היא הוצגה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2016.
היא גרסת הביצועים הגבוהים לגרסת ה-QV ומיועדת למסלול.
היא משווקת בשתי גרסאות, אחת הגרסה הרגילה הכוללת את מנוע הטווין טורבו המספק 510 כ"ס אך כאן הוא מספק 540 כ"ס והתאוצה אורכת 3.6 שניות במקום 3.9 שניות, השנייה נקראת GTAm, זו גרסה מכוונת למסלול עם פחות משקל וכלוב התהפכות.
שתי הגרסאות כוללת מושבי מרוץ ובגרסת ה-GTAm במקום המושבים האחוריים יש מטף כיבוי אש כנהוג ברכבי מסלול ומקום לקסדות.
בנוסף משקל הגרסאות הופחת עקב שימוש בקרבון על מכסה המנוע ושאר החלקים החיצוניים של המכונית, לשתי הגרסאות כנף אחורית גדולה מאחור.
להלן נתוני המכירות בארצות הברית, אירופה וישראל.
אלפא רומיאו טונלה (באיטלקית: Alfa Romeo Tonale) היא מכונית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אלפא רומיאו משנת 2022. היא נחשפה ב-8 בפברואר 2022, לאחר שהוצגה כמכונית קונספט בשנת 2019 תחת השם אלפא רומיאו טונלה קונספט.
היא הגיעה לישראל ב-18 ביולי 2022.
היא המתחרה הישירה של אלפא רומיאו לאאודי Q3, ב.מ.וו X1, ב.מ.וו X2, קופרה פורמנטור, DS 4, יגואר אי-פייס, לקסוס UX, מרצדס-בנץ GLA-קלאס, מרצדס-בנץ GLB-קלאס, וולוו XC40.
העיצוב החיצוני נותר זהה לקונספט המקדים אך עבר כמה שינויים לא משמעותיים על מנת להביא אותו לייצור.
העיצוב החיצוני והפנימי מבוסס על האלפא רומיאו סטלביו.
הדגם משווק עם חמש מערכות הנעה, אחת היברידית פלאג-אין ושלוש בנזין ואחד דיזל.
מערכת ההנעה היברידית כוללת מנוע בנזין בנפח 1.3 ליטר טורבו עם שני מנועים חשמליים, שלושת המנועים מספקים יחד 275 כ"ס, לפי אלפא רומיאו זה מספיק לנתון תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 6.2 שניות.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 15.5 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 60 ק"מ.
מטען פנימי בקיבולת 7.4 קילוואט מאפשר הטענה מלאה של הסוללה בתוך שעתיים וחצי.
למערכת ההנעה זאת תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שישה הילוכים.
מנוע בנזין בנפח 1.5 ליטר המשווק בשתי גרסאות: אחת עם הספק של 130 כ"ס ומומנט מרבי של 24.5 קג"מ, והשנייה עם מגדש טורבו המספקת 160 כ"ס.
לשני מנועים אלה מערכת סיוע היברידית קלה עם מנוע חשמלי קטן המספק 20 כ"ס.
לשני המנועים תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים.
באמריקה הדגם ישווק עם מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 256 כ"ס עם תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים.
מנוע דיזל בנפח 1.3 ליטר טורבו המספק 130 כ"ס עם תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שישה הילוכים.
לטונלה מערכת אוטונומית ברמה 2.
הכתב הלטיני , המכונה גם אלפבית רומי (Roman), הוא הכתב הנפוץ ביותר.
הכתב הלטיני משמש בשפות רבות ברחבי העולם, ובשפות יוצאות-אירופה בפרט.
האלפבית הלטיני התפתח במאה ה-7 לפנה"ס מהאלפבית האטרוסקי, ממנו הוא שאל 21 אותיות.
מקור האלפבית האטרוסקי באלפבית היווני.
תחילה ייצגה האות C את הצליל G ואת הצליל K, אך מאוחר יותר הוכנסה האות G לשימוש כפיתוח של האות C, על ידי הוספת קו אופקי בקצה האות.
אות זו החליפה את מקומה בסדר האלפבית של Z, שצלילהּ עבר לאות R, לפיכך יצאה משימוש.
משנכבשה יוון על ידי הרומאים, הוחזרה האות Z לשימוש כשאילה מהאלפבית היווני, יחד עם האות Y, על מנת לכתוב מילים יווניות.
עם הזמן נוספו לאלפבית הלטיני אותיות רבות נוספות.
האלפבית בלטינית , ששימש את הלטינית בתקופת האימפריה הרומית, כלל 23 אותיות:
האותיות Z ו-Y שימשו אך ורק לכתיבת מילים שאולות מיוונית.
האות K שימשה במילים ספורות בלבד, ממוצא אטרוסקי.
האלפבית הלטיני לא כלל את שלוש האותיות: J ,U ו-W, שצורפו רק בימי הביניים.
J – היא צורה מורחבת של האות I, שנועדה להבדיל בין י' העיצורית (J) לי' התנועה (I), שהרי לפני ההוספה שימשה האות I בשני התפקידים.
U – היא צורה מורחבת של V, לפני ההוספה שימשה האות V בשני התפקידים.
W – היא הכפלה של V; בשפה הלטינית נהגתה האות V כמו W באנגלית כיום, אך בשפות אחרות שאימצו את האלפבית הלטיני היה צורך להבדיל בין שני הצלילים.
באלפבית הלטיני ה"מקורי" לא היו אותיות קטנות, אך בשימוש יומיומי קיבלו האותיות הסטנדרטיות צורה מפושטת.
בתקופת השושלת הקרולינגית של ממלכת הפרנקים, הוסדרה צורת כתיב זו באופן רשמי, והתפשטה ברחבי אירופה.
בתקופה ההיא שולבו בפעם הראשונה אותיות גדולות וקטנות יחדיו באותו טקסט, אך מערכות כללים לקפיטליזציה הוסדרו רק במאה ה-18.
בימינו, האלפבית הלטיני מגוון מאוד, שכן כל אחת מהשפות השונות הוסיפה לו סימנים דיאקריטיים, על מנת להתאימן למבנה ולאופן ההגייה הייחודיים של כל שפה ושפה.
במילים אחרות, המשותף לכל אחת מהשפות הוא השימוש באלפבית הלטיני, בעוד שהן נבדלות זו מזו בסימנים הדיאקריטיים הייחודיים של כל שפה ושפה.
אף שיש דמיון באופן הגיית האותיות בשפות השונות, אין זהות בכך, ולעיתים ההבדלים ניכרים.
דוגמה: השם הספרדי "Jorge", למשל, נהגה "חורחה", בגרמנית מבוטא כ"יוֹרְגֶּה", ובצרפתית – "ז'וֹרְז'".
זהו הבדל ניכר מהגייתו האנגלית של שם זה.
באלפבית הלטיני כיום, לכל אות שתי צורות: אות גדולה ואות קטנה, כאשר בכל שפה נקבעים כללים שונים לשילוב שתי הצורות בטקסט אחד.
דוגמה לשוני בקפיטליזציה: בגרמנית, כל שמות העצם נכתבים באות ראשונה גדולה, לעומת האנגלית, בה אות גדולה מופיעה בארבעה מקרים ייחודיים בלבד: בתחילת משפט, לציון שמות פרטיים (שמות משפחה ומקומות), לסימון המילה I ("אני") ולהאדרת אלוהים ("God" או "Lord").
האלפבית הלטיני המודרני מכיל 52 אותיות בסיסיות: 26 מהן אותיות גדולות, ו-26 מהן אותיות קטנות.
על אותיות בסיסיות אלו מתווספים, כאמור, בכל שפה ושפה, סימנים נוספים והתאמות ייחודיות.
להלן האותיות הבסיסיות באלפבית הלטיני כיום:
סימנים נוספים על הסימנים הבסיסיים באלפבית הלטיני
ſ – הגרסה המוארכת של האות S.
ß – במקור, צירוף של ſ עם Z.
Ð, ð – אות מיוחדת שהיה לה שימוש בכתיבת השפה האנגלו סקסונית.
כיום היא בשימוש באיסלנדית ובפארוזית.
Þ, þ – אות שהיה לה שימוש בשפה האנגלו-סקסונית, וכיום קיימת רק בשפה האיסלנדית.
שפות הנכתבות באמצעות האלפבית הלטיני
לטינית – שפת האימפריה הרומית.
צרפתית – שפתה הרשמית של צרפת.
מדוברת גם בקנדה, במדינות מערב אפריקה ובמדינות פרנקופוניות נוספות ברחבי העולם.
איטלקית – שפתה הרשמית של איטליה.
מדוברת גם בדרום אירופה ובאפריקה.
ספרדית – שפתה הרשמית של ספרד, מדוברת ומשמשת כשפה הרשמית ברוב מדינות אמריקה הלטינית.
פורטוגזית – שפתן הרשמית של פורטוגל וברזיל.
מדוברת גם במוזמביק, בזימבבואה, בסאו טומה ופרינסיפה, במקאו, בגואה, באנגולה ובמזרח טימור.
רומנית – שפתה הרשמית של רומניה.
עד שנות ה-60 של המאה ה-19 נכתבה באמצעות האלפבית הקירילי, ובתקופת המעבר לאלפבית הלטיני, נכתבה באמצעות מערכת כתב מעורבת, אשר כללה את שני האלפביתים.
בתקופת השלטון הסובייטי במולדובה, כונתה השפה "מולדבית", ונכתבה באמצעות האלפבית הקירילי.
(כך היא נכתבת עד ימינו אלה ברפובליקה הבדלנית טרנסניסטריה).
קטלאנית – שפתה הרשמית של מחוז קטאלוניה, השוכן במזרח וצפון מזרח ספרד.
גליסית – שפה המדוברת במחוז גליסיה, השוכן בחוף הצפון מערבי של ספרד.
קורסיקאית – שפה המדוברת בקורסיקה.
לומברדית – שפה המדוברת באזור לומברדיה, צפון איטליה.
פיימונטזית – שפה המדוברת במחוז פיימונט, צפון מערב איטליה.
אוקסיטנית – שפה המדוברת בדרום צרפת.
רטו-רומאנית – שפה המדוברת בשווייץ.
ארפיטנית – שפה המדוברת בצרפת, איטליה ושווייץ.
לאדינו – שפה יהודית-ספרדית, נכתבת באמצעות הכתב הלטיני (בעבר נכתבה באמצעות כתב רש"י או כתב עברי).
גרמנית – שפתה הרשמית של גרמניה ואוסטריה.
מדוברת גם בשווייץ, בליכטנשטיין ובצפון איטליה.
אנגלית – שפתה הרשמית של בריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
דנית – שפתה הרשמית של דנמרק.
שוודית – שפתה הרשמית של שוודיה.
נורווגית – שפתה הרשמית של נורווגיה.
איסלנדית – שפתה הרשמית של איסלנד.
פארואזית – שפתה הרשמית של איי פארו.
סקסונית או גרמנית תחתית – שפה המדוברת במדינת סקסוניה התחתונה, גרמניה.
הולנדית – שפתה הרשמית של הולנד.
אפריקאנס – שפה המדוברת בדרום אפריקה.
צימברית – שפה המדוברת באזורים מסוימים בצפון איטליה.
לוקסמבורגית – שפה המדוברת בלוקסמבורג ובסביבתה.
סקוטית – שפה קרובה לאנגלית, המדוברת בסקוטלנד.
ככלל, שפות סלאביות במדינות שדתן העיקרית הייתה נצרות אורתודוקסית – נכתבו בעיקר באמצעות האלפבית הקירילי, ובמדינות שדתן העיקרית הייתה נצרות קתולית או פרוטסטנטית – נכתבו באמצעות האלפבית הלטיני.
פולנית – שפתה הרשמית של פולין.
צ'כית – שפתה הרשמית של צ'כיה.
שפות סורביות – דבורות בפי מיעוטים סלאביים במזרח גרמניה.
סרבו-קרואטית – המדוברת בסרביה, בקרואטיה, בבוסניה והרצגובינה ובמונטנגרו, כאשר בכל אחת מהמדינות קיים תקן נפרד לכללי כתיב והגייה.
קרואטית – שפתה הרשמית של קרואטיה.
נכתבת באמצעות האלפבית הלטיני בלבד.
סרבית – שפתה הרשמית של סרביה.
בוסנית – שפתה הרשמית של בוסניה והרצגובינה.
בבוסניה והרצגובינה ובמונטנגרו שני האלפביתים מוכרים באופן רשמי, אך נעשה שימוש בעיקר באלפבית הלטיני.
בסרביה, תומכת הממשלה בשימוש בעיקר באלפבית הקירילי, אך שני האלפביתים מוכרים באופן רשמי, ומשמשים במרחב הציבורי ובתקשורת.
סלובנית – שפתה הרשמית של סלובניה.
סלובקית – שפתה הרשמית של סלובקיה.
בלארוסית – שפתה הרשמית של בלארוס.
נכתבה לאורך ההיסטוריה בעיקר באמצעות האלפבית הקירילי, כמו רוב השפות הסלאביות המזרחיות.
בשפה זו נעשה שימוש באלפבית הלטיני בידי מספר קבוצות, במהלך תקופות שונות לאורך ההיסטוריה:
טרם התקופה הקומוניסטית, השתמשו בו בעיקר אנשים שקידמו קירוב תרבותי בין בלארוס ומערב אירופה.
בתחילת התקופה הקומוניסטית, ניסו מספר בלשנים בלארוסים לקדם את הכתב הלטיני, מאחר שסברו כי הוא "מתקדם" יותר.
בתקופת הכיבוש הנאצי, השתמשו השלטונות הנאציים בכתב לטיני לכתיבת בלארוסית.
אחרי מלחמת העולם השנייה, האלפבית הלטיני בבלארוס משמש קבוצות קטנות בלבד.
לטבית – שפתה הרשמית של לטביה.
ליטאית – שפתה הרשמית של ליטא.
אירית – שפתה הרשמית של אירלנד.
ברטונית – שפה המדוברת בחבל ברטאן, צרפת.
ולשית – שפתה הרשמית של ויילס.
גאלית סקוטית – שפה המדוברת בסקוטלנד.
מאנית – שפה שכמעט נכחדה כשפה מדוברת.
משמשת כאחת השפות הרשמיות של האי מאן.
קורנית – שפה המדוברת במחוז קורנוול, אנגליה.
אלבנית – שפתה הרשמית של אלבניה.
דבורה בפי מיעוט גם במקדוניה הצפונית, בקוסובו, במונטנגרו ובאזור דרום איטליה.
כורדית – שפה מתת-הקבוצה של השפות האיראניות, המדוברת במחוז כורדיסטן הלא אוטונומי, והנפרש על פני מספר מדינות: איראן, עיראק, סוריה וטורקיה.
האלפבית הלטיני נמצא בשימוש בעיקר בידי התושבים הכורדים המתגוררים בטורקיה ובסוריה.
זמן רב לא הייתה כתובה, כעת נלמדת באירופה באמצעות אלפבית לטיני.
הונגרית – שפתה הרשמית של הונגריה.
אסטונית – שפתה הרשמית של אסטוניה.
פינית – שפתה הרשמית של פינלנד.
טורקית – שפתה הרשמית של טורקיה.
נכתבה באמצעות האלפבית הערבי, טרם הרפורמות של מוסטפא כמאל אטאטורק.
טורקמנית – שפתה הרשמית של טורקמניסטן.
נכתבה באמצעות האלפבית הערבי טרם התקופה הקומוניסטית, ועדיין נכתבת כך מחוץ לגבולות טורקמניסטן (בקרב הפזורה הטורקמנית).
בין השנים 1928–1940 נכתבה השפה באמצעות האלפבית הלטיני, ולאחר כיבוש ברית המועצות את המדינה – באמצעות האלפבית הקירילי.
לאחר הכרזת העצמאות ושחרורה של המדינה משליטת ברית המועצות ב-1991, שבה השפה להיכתב באמצעות האלפבית הלטיני.
אזרית – שפתה הרשמית של אזרבייג'ן.
נכתבה באמצעות האלפבית הערבי טרם התקופה הקומוניסטית, ועדיין נכתבת כך בידי המיעוט האזרי באיראן.
באזרבייג'ן הסובייטית, בין השנים 1928–1939, נכתבה השפה באמצעות הכתב הלטיני, ולאחר מכן – באמצעות האלפבית הקירילי.
לאחר הכרזת העצמאות מברית המועצות ב-1991, שבה השפה להיכתב באמצעות האלפבית הלטיני, המבוסס בעיקר על כללי הכתיב של השפה הטורקית.
אוזבקית – שפתה הרשמית של אוזבקיסטן.
נכתבה באמצעות האלפבית הערבי טרם התקופה הקומוניסטית, ועדיין נכתבת כך בידי האוזבקים באפגניסטן.
באוזבקיסטן הסובייטית, בין השנים 1928–1939, נכתבה השפה באמצעות הכתב הלטיני, ולאחר מכן – באמצעות האלפבית הקירילי.
לאחר הכרזת העצמאות מברית המועצות ב-1991, שבה השפה להיכתב באמצעות האלפבית הלטיני.
טטרית – שפתה הרשמית של טטרסטן.
נכתבה בעבר באמצעות האלפבית הערבי, טרם התקופה הקומוניסטית.
בתקופה זו, בין השנים 1928–1939, נכתבה השפה באמצעות הכתב הלטיני, ולאחר מכן – באמצעות האלפבית הקירילי.
לאחר התקופה הקומוניסטית, יזמו שלטונות טטרסטן מעבר לכתב הלטיני.
הדבר עורר מחלוקת בקרב חלק מאנשי רוח טטריים, ועורר התנגדות בקרב שלטונות רוסיה.
התנגדות זו הובילה לחקיקת חוק, הדורש שכל שפות המיעוטים של רוסיה תכתבנה באמצעות הכתב הקירילי.
נכון לתחילת שנות האלפיים, שני האלפביתים (לטיני וקירילי) נמצאים בשימוש.
אויגורית – שפה טורקית, המדוברת בחבל טורקסטן שבמערב סין.
נכתבת הן באמצעות הכתב הערבי והן באמצעות הכתב הלטיני.
גגאוזית – שפה המדוברת באזור אוטונומי במולדובה.
בהשפעת הטורקית והרומנית, עברה להיכתב באמצעות הכתב הלטיני, לאחר שבמקור נכתבה באמצעות הכתב הקירילי.
אינדונזית – שפתה הרשמית של אינדונזיה.
מלאית – שפתה הרשמית של מלזיה.
פיליפינית וטאגאלוג – שפותיהן הרשמיות של הפיליפינים.
מאורית – שפה הדבורה בפי המאורים, תושביה המקוריים של ניו זילנד.
מלגשית – מדוברת באי מדגסקר.
ואליסיאנית – מדוברת בארכיפלג ואליס ופוטונה.
אידו – שפה מלאכותית, גרסה מופשטת של אספרנטו.
בסקית – שפתו הרשמית של חבל הבסקים ובנווארה שבצפון ספרד ובדרום צרפת.
נחשבת על פי בלשנים וחוקרים לשפה מבודדת, אשר לא שייכת למשפחת שפות כלשהי.
סוואהילית – שפה המדוברת לאורך חופה המזרחי של אפריקה, השייכת למשפחת שפות הבנטו.
איימרית – שפה המדוברת בפרו.
מלטית – שפתה הרשמית של מלטה.
זוהי השפה השמית היחידה, הנכתבת באופן רשמי באמצעות האלפבית הלטיני.
וייטנאמית – שפתה הרשמית של וייטנאם, השייכת למשפחת השפות האוסטרו-אסיאתיות.
אָלֶפְבֵּית הוא אוסף סדור של אותיות, שהן סימנים גרפיים המייצגים עיצורים ותנועות.
הכתב מורכב מאותיות המשמשות לכתיבת כל המילים הקיימות בשפה מסוימת, שיכולה להיות שפה טבעית או מלאכותית.
המילה 'אלפבית' העברית היא בעצם הלחם בסיסים של שתי האותיות הראשונות באלפבית העברי – 'אלף' ו־'בית'.
מקור המונח הוא בשפה הפיניקית הדומה מאוד לעברית, אשר גם בה שתי האותיות הראשונות נקראות אל"ף (מילולית: שור) ובי"ת (מילולית: בַּיִת).
המונח 'אלפבית' משמש כיום ברוב שפות העולם המערבי והערבי.
בתקופה הפרהיסטורית, טרם המצאת הכתב, ביטאו בני האדם מחשבות ורעיונות באמצעות ציורים על קירות מערות או בחריתה על סלעים.
לקראת סוף האלף הרביעי לפנה"ס פיתחו השומרים שבמסופוטמיה והמצרים שיטת כתב פיקטוגרפית – שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה.
כתבם של השומרים מכונה כתב יתדות, וכתבם של המצרים מכונה כתב הירוגליפי (או כתב חרטומים).
עם הזמן פותחה השיטה לכתב לוגוגרפי, שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה או את ההברה הפונטית שלה.
(למשל: בכתובת המצרית הראשונה שנמצאה, מציינים את שמו של המלך (פרעה) נער-מר באמצעות צירוף שתי לוגורמות, כשההתייחסות היא לערכן הפונטי, שרטוט של דג שפמנון, שנהגה "נער" במצרית עתיקה, ושרטוט של אזמל, שנהגה "מר").
כתב היתדות השומרי הופץ הן בקרב העמים השמיים, כמו האכדים, הבבלים והאשורים, והן בקרב עמים לא שמיים, כגון: החורים, העילמים והחיתים.
הכתב ההירוגליפי נפוץ במצרים, מערכות כתב פיקטוגרפיות נוספות פותחו אצל החיתים ואצל הכריתים.
מערכות כתב עצמאיות נוספות פותחו בסין ובהודו ואצל בני שבט המאיה שבאמריקה.
אבי ההיסטוריה, הירודוטוס, טען שקדמוס מהמיתולוגיה היוונית הוא זה שהמציא את האלפבית והוא זה שהביא אותה מפיניקיה ליוון.
את מקור הכתב הפיניקי תלו הסופרים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה בכתבם של המצרים, כשסופרים אחרים טוענים שהפיניקים למדו זאת מן האשורים.
החוקרים מהמאה התשע עשרה אימצו את הדעות הקודמות בנוגע למקור הכתב הפיניקי, אך היו גם כמה שהאמינו שהכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הכרתי, או מן הכתב החיתי.
גילוי הכתובת העתיקה בסרביט אל-ח'אדם בחורף של שנת 1905 על ידי האגיפטולוג הבריטי פלינדרס פיטרי, היוותה את תחילתו של החקר המודרני למוצאם של האלפבית.
הכתובת המתוארכת לשנת 1500 לפנה"ס כונתה בשם כתב פרוטו-סינאי, ובשנת 1916 פרסם אלן גארדינר את הצעתו לפענוח חלק שחזר ונשנה בכתובת, כשאת הצעתו הוא מבסס על סמך היות הכתב כתב אקרופוני.
בכך הפך הכתב הפרוטו סינאי לכתב האלפבית מהקדומים בעולם, כשהדעה המקובלת הייתה שמקורו בכתב ההירוגליפי המצרי.
לצד הכתובת הפרוטו-סינאית נמצאו אף בארץ ישראל (כנען דאז) כתובות פיקטוגרפיות עתיקות באתרים שונים, חלקם מאוחרים לכתובת הפרוטו-סינאית וחלקם קדומים לה, כגון הכתובת שנמצאה בשכם, בגזר ובלכיש.
את הכתובות האלו כינו בשם כתב פרוטו-כנעני, והדעה המקובלת הייתה בעבר שהם פותחו אף הם מהכתב ההירוגליפי לצד הכתב הפרוטו-סינאי.
אולם גילויה של כתובת וואדי אל חול בשנת 1999 – כתובת פרוטו סינאית אף היא, והמתוארכת למאה השמונה עשרה לפנה"ס, ביססה את המסקנה לפיה הכתב הפרוטו כנעני הוא מאוחר לפרוטו סינאי, וכי הוא צאצא ופיתוח מאוחר שלו.
האלפבית, הומצא על ידי הכנענים בסביבות שנת 1800 לפני הספירה, והיווה בסיס לרוב השפות המודרניות הכתובות בעולם.
מחקר בהובלת פרופ' יוסף גורפינקל מהאוניברסיטה העברית, נחשף מסרק שנהב קטן ועליו חריטה של משפט שלם בכנענית – הקדום ביותר שנמצא אי פעם – המבטא כישוף ותפילה נגד כינים.
מן האלפבית הפרוטו-כנעני נוצר האלפבית הפיניקי, וממנו נוצר האלפבית היווני, העברי הקדום והארמי.
מהיווני התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי, הקופטי והלטיני.
ואילו מהארמי התפתחו האלפבית הערבי והעברי.
אלפבית מסוים עשוי לשמש שפות רבות, לעיתים תוך ניואנסים קלים.
דוגמה לכך הוא האלפבית הלטיני, שמשמש, בשינויים קלים, את מרבית השפות האירופיות.
להלן דוגמאות לשפות בעלות אלפבית משותף:
אלפבית לטיני – חלק ניכר משפות העולם המערבי, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית, איטלקית, רומנית, צרפתית, טורקית.
אלפבית קירילי – אוקראינית, רוסית, מונגולית.
אלפבית עברי – עברית, יידיש, ערבית יהודית, ארמית, לאדינו.
אלפבית ערבי – כורדית, ערבית, פרסית, אורדו.
ליטון של עברית או עברית מלוטנת היא שיטה בה כותבים את השפה העברית בעזרת האלפבית הלטיני.
ישנם מספר סטנדרטים לכך אך אף אחד מהם עדיין לא הוכרז כרשמי על ידי אף גוף.
אדם חסר השכלה נקרא אנאלפבית.
בשפות מסוימות, האלפבית משמש מעבר לשפה גם לסימנים מוסכמים, למשל האלפבית היווני המשמש לסימון של סדרה של מונחים בנושאי מתמטיקה ופיזיקה.
האלפבית העבריאל"ףאזי"ןזלמ"דלעי"ןערי"שרבי"תבחי"תחמ"םמפ"אפשי"ןשגימ"לגטי"תטמ"ם סופיתםפ"א סופיתףתי"ותדל"תדיו"דינו"ןנצד"יצאל"ף-למ"ד ﭏה"אהכ"ףכנו"ן סופיתןצד"י סופיתץוי"ווכ"ף סופיתךסמ"ךסקו"ףק
האלפבית העברי הנוכחי נמצא בשימוש מאז תקופת בית שני, במקום הכתב העברי העתיק.
האלפבית העברי מונה 27 אותיות, מתוכן 5 אותיות סופיות.
כתב זה משמש עד ימינו לכתיבת השפות העברית, יידיש, ארמית, לאדינו וערבית יהודית.
הכתב העברי הוא אבג'ד או אלפבית עיצורי: כל אות בו מייצגת עיצור, לעיתים יותר מעיצור אחד, וקבוצת אותיות קטנה הקרויות אימות הקריאה עשויות לייצג גם תנועות.
ייצוג שלם וחד-משמעי של התנועות והעיצורים מתאפשר רק בעזרת הניקוד, שהוא אוסף הסימנים הדיאקריטיים המתווספים לאותיות האלפבית העברי (להבדיל מהכתב הלטיני למשל, שהוא כתב עיצורי בעל חמש אותיות תנועה).
הכתבים המוקדמים ביותר המשתמשים באלפבית העברי נכתבו בכתב העברי הקדום ששימש עד לתקופת בית שני.
הכתב העברי הקדום הוא נוסח מקומי של האלפבית הפיניקי, שבתורו התפתח מהאלפבית הפרוטו-כנעני שפותח בהשראת ההירוגליפים המצרים.
בתקופת בית שני אומץ האלפבית הארמי לשימוש השפה העברית במקום האלפבית העברי העתיק, וממנו התפתח הכתב המרובע.
בתקופת המעבר נעשה שימוש מועט בכתב העברי הקדום, למשל בכתיבת השמות הקדושים והטבעת מטבעות.
עם הזמן, נעלם גם שימוש זה של הכתב העברי הקדום.
האלפבית העברי של ימינו הוא פיתוח של הכתב המרובע.
היו שטענו שהמעבר לשימוש בכתב המרובע נבע מתוך רצון להיבדל מהשומרונים שהחזיקו בצורה ייחודית של הכתב העברי העתיק.
כתב רהוט או כתב יד עברי
במקביל לכתב המרובע, המשמש בעיקר לדפוס, התפתח כתב רהוט, המתאפיין בקווים מעוגלים, לצורך כתיבה מהירה, והוא נפוץ מאוד בכתבי יד לא-מודפסים.
וריאציות אחרות של הכתב העברי הן כתב ספרדי, כתב איטלקי וכתב חצי קולמוס.
במהלך הדורות השתכלל הכתב העברי המרובע וזכה לגופנים רבים ומגוונים.
בין החשובים והידועים שבהם הוא כתב רש"י, שמקורו בסגנון כתיבה מספרד שהיה נהוג בימי הביניים.
כיוון הכתיבה בעברית עבר כמה גלגולים עד שהתגבש (בדומה לרוב הכתבים העתיקים) לכתיבה מימין לשמאל.
ממצאים שונים מלמדים כי הכתיבה בעברית בראשית הדרך הייתה לעיתים גם משמאל לימין, ולעיתים שורה אחת נכתבה מימין לשמאל ואילו זו שאחריה נכתבה משמאל לימין (כתיבה כזו נקראת "כחריש השור").
נראה כי ההכרעה קשורה בצורה הפיזית שבה נכתבו האותיות: בעת העתיקה נחרטו טקסטים על אוסטרקון או הוטבעו בטין, דבר שהצריך עבודת פטיש ואיזמל.
מאחר שרוב האנשים ימניים, נוח היה יותר לכתוב מימין לשמאל.
כאשר התפתחה הכתיבה לשימוש בצבע ודיו על גבי קלף או נייר שלא דורשים מאמץ פיזי, העדיפו לכתוב משמאל לימין ולהימנע מ"מריחת" הצבע ומכך שבכתיבה משמאל לימין אין הסתרה של המשפט הנרשם לכותב.
בשל כך, כנראה, רוב השפות המאוחרות יותר כמו יוונית או לטינית נכתבות משמאל לימין, והאותיות בהן הפוכות או "בכתב ראי" לאותיות מהן הגיעו.
בשל חסרונותיו של הכתב העברי, בפרט היעדר הסימון לתנועות, עלו הצעות עם תחיית העברית להחליפו בכתב לטיני.
בהיגוי אשכנזי קראו לאות תי"ו רפה – סוֹב בנפרד מן האות תי"ו המודגשת, מפני שהקמץ נהגה כחולם, והאות הרפה עצמה נהגתה כפי שכיום אנו הוגים את האות סמ"ך.
בעקבות זאת שמות האותיות ב' דגושה וב' רפה, וכן האות ט' נהגו: בֵּייס (כמו base), בֵייס (כמו vace) וטֵייס (כפי שהוגים באנגליה ובארצות הברית את המילה האנגלית taste).
באופן דומה כך בוטאו גם שמות האותיות בפי יהודי תימן וארצות אסלאם נוספות, כשהאות תי"ו נשמעת כ-th במילה think באנגלית.
היגוי זה השתמר בשמות נוצריים של מקומות בארץ ישראל ובתרגומי המקרא לדוגמה בית לחם נקראת Bethlehem.
מקור שמות האותיות במילים הכנעניות-צידוניות (פיניקיות) אותן צורת האות ייצגה.
פרופסור אהרן דמסקי מאוניברסיטת בר-אילן זיהה רשימות של אותיות בעלי עניין דומה (לדוגמה אברי גוף: יד וכף, עין ופה ראש ושן, מושגים הקשורים במים: מם, נון, צדי (מצודה - רשת דגים).
עם תלמידיו פותחה השערת שתי הרשימות היבשתית והימית.
לחוקרי תולדות כתבי האלפבית העתיקים, כגון כתב היתדות בתקופת הממלכה האשורית, ובייחוד לחוקרי התפתחות הכתב הפיניקי והפרוטו-עברי, יש השערות נוספות שחלק משמות האותיות הוחלפו במהלך הזמן ובמקורם היו אחרים.
לדוגמה על פי השערות אלו האות פה נקראה פיט ומשמעותה הייתה פינה, והאות שין נקראה שימש ומשמעותה הייתה שמש.
אותיות סופיות הן חמש אותיות האלפבית העברי המופיעות בצורה המיוחדת להן בסופי מילים בלבד.
האותיות הן כ, מ, נ, פ ו־צ, המופיעות בסוף מילה כ־ך, ם, ן, ף ו־ץ, בהתאמה.
עד תקופת בית שני לערך, אותיות אלה הופיעו בכתב העברי המרובע בצורתן הסופית גם באמצע מילה, אך השפעת הכתיבה הרהוטה והזורמת, שבה הכותב מושך את הקו האחרון של האות אל האות הבאה, גרמה לכיפופן של האותיות הארוכות ך ן ף ץ ולפתיחתה של האות ם.
מאז נשארו האותיות המקוריות רק בסופי מילים.
ידיעותינו על סדר אותיות האלפבית העברי מבוססות על אקרוסטיכונים לפי סדר הא"ב בכתבים עתיקים וכן על ממצאים אפיגרפיים – כתובות המכילות את אותיות האלפבית ברצף (), שהן ככל הנראה תרגילי כתיבה של סופרים מתלמדים.
חלק מממצאים אלו מצביעים על הסידור המקובל בימינו הכולל את הסדר ס-ע-פ-צ.
אלו כוללים את האקרוסטיכונים שבמקרא המופיעים בתהלים כה, קיא, קיב, קיט, משלי לא (בנוסח המסורה) ומגילת איכה פרק א' בנוסח המסורה.
כן נמצא סדר זה בכתבי אוגרית, בתרגילי כתיבה של האלפבית האוגריתי.
ממצאים אחרים מצביעים על סידור שונה במקצת שבו האות פ מקדימה את האות ע, בסדר ס-פ-ע-צ.
אלו כוללים את איכה ב, ג, ד בנוסח המסורה, איכה א' במגילה שנמצאה בקומראן, משלי לא בנוסח השבעים, וייתכן שגם תהלים לד.
סידור זה נמצא גם בכתובת שהתגלתה באבן תל זית, באוסטרקון מעזבת צרטה ובכמה אלפביתים מכתובות חורבת תימן.
נמצאו גם כתובות שבהן ישנם שינויים נוספים בסדר האותיות, כמו הקדמת האות ו' לאות ה', ואת האות ח' לז', ואת ל' לכ'.
סדר האותיות באלפבית העברי דומה לזה המופיע בכתבים עתיקים של מושבות הצידונים והספנים הלבנונים, כולל בכתב היתדות האוגריתי קרייתי ובכתב החרטומים ההירוגליפי המאוחר.
הסיבה לסדר האלפבית העברי אינה ידועה, אך היו שמצאו בהן משמעות, על פי צורתן ומשמעותן של שמות האותיות בכתב הכנעני הקדום.
פרופ' אהרן דמסקי מאוניברסיטת בר-אילן, למשל, בהמשך לעבודתו של יגאל ידין בעניין מוצא בסדר האותיות חלוקה לקבוצות שיש להן מכנה משותף:
האותיות א-ו מיוצגות על ידי ציורי מושגי הבית.
האותיות ז-ט מיוצגות על ידי מושגי השדה.
האותיות י-ל מיוצגות על ידי מושגי היד.
האותיות מ-ס מיוצגות על ידי מושגי המים.
האותיות ע-ת מיוצגות על ידי מושגי חלקי הראש.
ישנה גם השערה שמשמעות האותיות היא למעשה שתי רשימות: הראשונה, קשורה כולה לעבודות הקרקע ובהמות עבודה יבשתיות, והשנייה, החל מהאות 'מ', עוסקת במים וים.
הסדר נשמר באופן כמעט זהה בכתבים השונים (ר' טבלה לעיל), ואפילו באלפבית הערבי, בו הסדר מבוסס על קבוצות על פי צורת האותיות, תחילתה של כל קבוצה היא על פי הסדר המקובל.
האלפבית העברי בהשוואה למערכות אלפביתיות עם קרבה אורתוגרפית
אותיות האלפבית העברי ואותיות הקרובות להן אורתוגרפית ממערכות אלפביתיות אחרותשם האותגופנים עבריים שוניםמערכות אלפביתיות אחרותדפוססת"םכתבכ.
רש"יפיניקיתארמיתיווניתלטיניתקיריליתנבטיתערביתארמית סוריתאמהרית וגעזאל"ףאאאΑαAaАаاܐአבי"תבבבΒβBbБбВвبܒበגימ"לגגגΓγCcGgГгجܓገדל"תדדדΔδ(νδ)DdДдدܕደה"אהההΗη(Εε)Hh (Ee)ЕеЄєهܗሀוי"ווווΥυϜϝFfUuVvWwYyѴѵУуوܘወזי"ןזזזΖζZzЗзزܙዘחי"תחחחΧχ -
כבר במאה התשיעית לספירה, חוקרים מצרים מוסלמים וביניהם הידוע גם בשם אבו בכר אחמד בן עלי, הצליחו לפענח חלקית כתובות בכתב החרטומים המאוחר (כשחלק מכתב זה כבר שימש כמערכת סימנים עיצורית), על ידי השוואת הסימנים לאותיות בכתב הגעז.
ייצוג אורתוגרפי משתמע לשני פנים
בשימוש שעושה העברית (בהגייתה ישראלית) בכתב העברי, ישנן חמש אותיות שמייצגות כל אחת שני הגאים שונים (או יותר).
בכתב מנוקד נבדלים ההגאים על פי סימן ניקוד המבחין בין ההגיות השונות:
חמש אותיות עבריות מייצגות כיום הגה חליפי בתוספת גרש:
אי-התאמות בין ייצוג אורתוגרפי והגייה
הגיית העברית הישראלית שונה מהגיית העברית בתקופת התקבעות האלפבית העברי וכמה מן ההבחנות המיוצגות בו נעלמו ואינן קיימות יותר, מלבד בהגייה ניבית של מיעוטים המשמרים חלק מהבחנות אלה:
האות ג רפה (בימינו: [], בעבר: [] כפי שכיום נהגית האות ר)
האות ד רפה (בימינו: [], בעבר: [] ונשמעה כפי שהאותיות th נהגות באנגלית במילה the)
האות ו (בימינו: [], בעבר: [] כפי שכיום הוגים באנגלית את האות w במילה wow)
האות ט (בימינו: [], בעבר: [] הנשמע כתּי"ו דגושה וגרונית)
האות ע (בימינו: [], בעבר ובימינו בפי דוברי עברית צחה ובהיגוי יוצאי ארצות האסלאם: [])
האות צ (בימינו: [], בעבר: [] הנשמע כסמ"ך גרונית).
האות ק (בימינו: [], בעבר: [] כלומר קו"ף גרונית)
האות ר (בימינו: [] או [], בימינו אצל דוברי עברית צחה ובפי דוברי שפות רומיות כאיטלקית וספרדית וכן בעבר: [])
האות ת רפה (בימינו: [], בעבר: [] שנהגתה כמו אותיות th במילה think באנגלית)
תרגום השבעים מרמז שהאותיות חי"ת ועי"ן ייצגו במקרא פונמה נוספת כל-אחת, בדומה לאות שי"ן: ח' ו-ע'.
פונמות אלה אבדו לפני המצאת הניקוד, אך נשמרו בשפות שמיות אחרות, למשל בערבית.
בלשון המקרא שׂ ו-ס מייצגות פונמות שונות (למשל, הזוג המינימלי שָׂר – סָר מבחין ביניהן), אולם בלשון חז"ל התבטלה הפונמה המיוצגת ב-שׂ והתמזגה ב-ס.
ישנן קהילות הדוברות עברית ההוגות הגייה קלאסית של השפה ובהגייתן יש הבחנה בין האותיות "ו" (כ-"w") ו"ב" שאינה דגושה (כ-"v"), וכמו כן בין "ק" ל"כ".
בקהילה התימנית למשל (למעט יהודי דרום תימן – מן העיר שרעב וסביבותיה), "ג" דגושה נהגית כ-"j".
לפי סידור "עבודת השם", ברוב קהילות עדות המזרח דוגמת מרוקו, עיראק, תוניס, אלג'יר, מצרים, לוב, במיוחד בקרב הקהילה התימנית, הוגים את האות "ג" הרפויה בהיגוי מיוחד הדומה מעט ל-"ר" המשובשת שנמצאת בשימוש כיום בידי הצברים דוברי העברית בישראל והיא כמו ר' צרפתית (הגדרה מדויקת: כ קולית) (rimel-chimel).
ליקויים בייצוג האורתוגרפי וייצוג עיצורים לועזיים
הגאים רבים אינם ניתנים לייצוג באלפבית העברי.
הבחנה חשובה שהאלפבית העברי המודרני אינו יכול לייצג היא ההבחנה בין העיצורים [v] ו-[w], אשר שניהם מיוצגים על ידי האות ו (לעיתים מיוצג העיצור [w] על ידי צירוף האותיות וּאָ או וו).
בעברית העדכנית חסרה או הולכת ונעלמת ההבחנה בין תנועות שבעבר יוצגו באופן שונה זה מזה, לדוגמה בין הקמץ במילה כָּל, לחולם במילה חול, וכך גם ההבדלים בין צירה, שווא וסגול.
בעברית אין הפרש בין התנועות הרבות והשונות בשפות כמו צרפתית וגרמנית, ואין אפשרות לייצג הרבה מן ההדגשות והאפשרויות הגרוניות המושמעות בשפות שמיות בארצות ערב ובאפריקה.
בעבר, בהמשך לשפת היידיש, נהגו לייצג את צירוף האותיות tch בצורת טש.
כיום מקובל לייצג עיצור זה באמצעות האות צ עם תג, כך: צ', לדוגמה במילה צ'יפס.
באופן דומה משתמשים באות ת עם תג, כך: ת', לייצוג th.
ועבור עיצור th קולי כפי שהוגים אותו במילה האנגלית other, נהוג כיום לרשום ד'.
עבור j בהגייה צרפתית, כותבים ז עם תג, לדוגמה ז'ורז', ובהגייה מחוככת – ג עם תג, לדוגמה במילה ג'ימייל.
האותיות המסמלות עיצורים מתחלקות לחמשת מוצאי הפה:
עיצורים הנחתכים בשפתיים: ב', ו', מ', פ'.
עיצורים הנחתכים בחיך הקדמי ובלשון: ד', ט', ל', נ', ר', ת'
עיצורים הנחתכים בחיך האחורי: ג', י', כ', ק'
עיצורים הנחתכים בסדק הקול ובלוע: א', ה', ח', ע'
במהלך הדורות התפתח יחס של קדושה כלפי הכתב העברי ביהדות.
קדושת הכתב העברי הקדום באה לידי ביטוי בכתבי כת מדבר יהודה, שבחלקם ניתן למצוא את השם המפורש כתוב דווקא בכתב העברי הקדום, אף על פי שהטקסט כולו נכתב בכתב המרובע.
המסורת והקבלה היהודית הקנו לצורת האותיות (המרובעות), לשמותיהן ואפילו לסדר הופעתן באלפבית, משמעות דתית.
כך נכתבו פרקי תפילה ותהילים על פי אקרוסטיכון אלפביתי, וכן זמירות ופיוטים לשבת.
בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, מובא מדרש המספר שהכתב המרובע היה הכתב המקורי בו ניתנה התורה, אך נשכח והוחלף ב"כתב דעץ/רעץ" (המכונה בפי החוקרים הכתב העברי העתיק), עד שעזרא הסופר החזיר לשימוש את הכתב המרובע.
מדרש זה אינו משקף את ההיסטוריוגרפיה המחקרית, אך משקף יחס של קדושה שבימי חז"ל יוחס דווקא לכתב המרובע.
כך גם נמצא בתלמוד התייחסות ל"גימטריה" כלומר הערך המספרי של האותיות שיש להן משמעות של קדושה.
למשל בסיפור מלחמת ארבעת המלכים בחמישה, כאשר אברהם נחלץ לעזרת מלך סדום כדי לפדות את לוט השבוי, נאמר: "וישמע אברם כי נשבה אחיו, וירק את־חניכיו ילידי ביתו שמנה עשר ושלש מאות, וירדף עד דן." וחז"ל דרשו: אליעזר לבדו היה, והוא מניין גימטריא של שמו.
קדושת הכתב העברי לא פגה גם בימי הביניים, והיו יהודים שהקפידו לגנוז מסמכים וכתבי יד שנכתבו בכתב זה, גם אם לא היו כתבי קודש מובהקים.
כך, למשל, נתגלו בגניזה הקהירית, מכתבים, כתוּבּות וספרי חולין כתובים בעברית, ואפילו בערבית יהודית.
בשו"ת הרדב"ז (חלק ג' סימן תמ"ב) נשאל המחבר על משמעות קדושת האותיות על רקע הממצאים ההיסטוריים המאחרים את השימוש בכתב זה.
ספר יצירה שהוא כנראה מימי בית שני או כחמש מאות שנה אחריו, סובב סביב שמות האותיות, סדרן, ואופן הגייתן, תוך נתינת פרשנות מיסטית להן.
לאותיות הכתב העברי נהוג להתאים ערך מספרי, בהתאם למיקומן ברשימת האלפבית.
כך אל"ף שווה ל-1, בי"ת שווה ל-2 וכך הלאה.
החל מן האות יו"ד עולה הערך בעשרות: יו"ד שווה ל-10, כ"ף שווה ל-20, והחל מהאות קו"ף עולה הערך במאות: קו"ף שווה ל-100, רי"ש שווה ל-200 וכן הלאה.
השימוש בגימטריה קדום מאוד, וישנן דוגמאות כבר מימי התלמוד לשימוש פרשני, ערכי ודתי לטקסטים יהודיים על פי גימטריה.
גם לאותיות הכתב הערבי יש ערכים מספריים, ולמשל המילה בהאא עולה בגימטריה 9, וזהו מספר קדוש לבהאים.
ב-Windows ,ISO ומקינטוש נמצאות האותיות העבריות בטווח המספרים 224 עד 250. בעברית של יוניקוד הן נמצאות בטווח המספרים 1488 עד 1514.
לאותיות האלפבית הולחנו מספר שירים, בעיקר לצורך לימוד האותיות לילדים (שירי אלף בית).
אחד השירים המפורסמים הוא שירה של
ביהדות עיראק יש פיוט על אותיות האלפבית, המבטא את הקדושה המיוחסת לאותיות.
חלקו הראשון של השיר אויפן פריפעטשיק על לימוד האלפבית (משמש כיום בחדרים החרדים היידישאים, ללימוד האותיות).
האלפבית היווני הוא אלפבית המשמש לכתיבת השפה היוונית מאז המאה ה-8 לפנה"ס לערך.
הוא האלפבית הראשון שבו לכל תנועה ולכל עיצור סימן נפרד.
האותיות משמשות גם לציון מספרים – ספרות יווניות – בדומה לספרות רומיות.
מלבד השימוש בו לכתיבת יוונית מודרנית, משמש האלפבית היווני גם לכתיבת השפה הקופטית בתוספת של אותיות ייחודיות.
בנוסף, אותיות האלפבית היווני משמשות כיום כסמלים במתמטיקה ובמדעים ובשמות חלקיקים, כוכבים, אחוות סטודנטים, סופות ציקלון טרופיות ועוד.
האלפבית היווני נוצר מהאלפבית הפיניקי, וממנו עצמו התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי ואף הלטיני.
אך אין קשר בינו לבין הכתב הקווי ב' או הכתב הקיפרי ההברתי , מערכות הכתב היווניות שקדמו לו.
מקור האלפבית היווני באלפבית הפיניקי.
הפיניקים היו הכוח הדומיננטי בשיט בים התיכון בתקופת הברזל הקדומה, ושמות חלק מהאותיות ביוונית (יוֹטָה, רוֹ) מעידות על המעתק הכנעני שהתרחש בפיניקית.
כתובות יווניות מוקדמות מ ומכרתים מתייחסות לאותיות האלפבית היווני כ־ϕοινικηια, "פיניקיות".
העדויות המוקדמות ביותר שנמצאו לאלפבית היווני מתוארכות לרבע השני של המאה ה־8 לפנה"ס (775–750 לפנה"ס); כתובות אלה קובעות רק את התאריך הוודאי המאוחר ביותר לאימוץ הכתב הפיניקי על ידי היוונים, וייתכן שהאימוץ התרחש עוד בתקופה מוקדמת יותר (אף שלא נותרו עדויות מתקופה תאורטית זאת).
רוב החוקרים נותנים את התאריך הכללי "סביבות 800 לפנה"ס", אך חלק מתארכים ל־850 לפנה"ס או אף קודם לכן וטוענים להיעדר עדויות בשל חוסר השרידות של הפפירוס, או להגבלת הטכנולוגיה לקבוצה זעירה של בעלי מיומנות.
השוואה להתפתחות הצורות של אותיות האלפבית הפיניקי מעלה שהאלפבית היווני התפתח מהכתב הפיניקי שהיה נהוג בין 850–750 לפנה"ס.
יוסף נוה משער כי השימוש באפלבית היווני החל בראשית המאה ה-12 לפנה"ס לערך.
זאת, כיוון שעד תקופה זו ניתן היה לכתוב באלפבית הפיניקי הן משמאל לימין והן מימין לשמאל.
אופן הכתיבה הבלעדי מימין לשמאל באלפבית הפיניקי התקבע מעט אחרי תקופה זו.
כיוון שהאלפבית היווני נכתב משמאל לימין גרידא, יש להניח כי שני האלפביתים התפצלו טרם התחוללותו של אותו התהליך.
בעולם היווני רומי, המקור הפיניקי של האלפבית היה ידע כללי נפוץ – ביטוי לכך ניתן למצוא אצל הסופיסט בן המאה השנייה לספירה, אדריאן מִצור, שפתח את המחזה שהציג באתונה במילים: .
הבאת האלפבית ליוון היה אחד המרכיבים באגדת קדמוס, בן אגנור מלך צור או צידון שיצא לחפש את אחותו אירופה וייסד את תבאי; אגדה זאת אף השתרשה בפיניקיה עצמה לכל המאוחר בתקופה ההלניסטית, ובאה לידי ביטוי על מטבעות צוריים המציגים את קדמוס מעניק גליל פפירוס ליוונים.
האגדה מבטאת את המציאות ההיסטורית המוקדמת בה הביאו הפיניקים את הכתב וחוכמות נוספות ליוון.
הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס מספר על כך:
דיודורוס סיקולוס סיפר שלאחר המבול של דאוקליון, קדמוס בן אגנור היה הראשון להביא את הכתב מפיניקיה ליוון, ובתקופתו החלו היוונים לגלות תגליות חדשות במדע הכתוב; ובמקום אחר כתב שבין היוונים היה לינוס הראשון לגלות מקצבים ושירים שונים, וכשקדמוס הביא מפיניקיה את האותיות, לינוס התאים אותן ליוונית.
האותיות נקראות פיניקיות כי הן הובאו ליוונים מהפיניקים, אך השימוש בהן (בצורתן באלפבית היווני) היה לראשונה אצל הפלסגים, ולכן הן כונו "פלסגיות".
שמות רוב האותיות משמרים נאמנה את השמות הפיניקיים המקוריים.
העדות המוקדמת ביותר לשמות האותיות היווניות נמצאת במחזה Γραμματικὴ τραγῳδία (טרגדיית האותיות) מאת , מסוף המאה ה־5 לפנה"ס.
הזיקה ההדוקה של שמות האותיות לשפות שמיות ולא ליוונית הייתה אחת הסיבות שבגינן מחברים עתיקים היו כה בטוחים במקור הפיניקי של האלפבית היווני.
ההבדל העיקרי בין האלפבית הפיניקי ליווני הוא השימוש באותיות לציון תנועות ביוונית.
האלפבית הפיניקי ציין עיצורים בלבד, ובעוד שסופרים עבריים וארמיים השתמשו לעיתים באותיות מסוימות (י, ו, ה) לציון תנועות, שימוש כזה באותיות היה נדיר מאוד בקרב הפיניקים בתקופת הברזל.
מקורן של כל האותיות בכתב הפיניקי ניכר, והן כולן הגיעו מאות פיניקית שייצגה עיצור שלא התקיים ביוונית; בעוד שהרציונל להשתמש באות 𐤉 שייצגה את העיצור y לתנועות ĭ/ī, ובאות 𐤅 שייצגה את העיצור w לתנועות ŭ/ū, ניכר, לא ברור מה גרם לקישור בין האותיות האחרות לתנועות שנבחרו להן.
מועמד מוביל לאזור כזה הוא אזור צפון הים האיגאי.
רוב אותיות העיצורים באלפבית היווני הן אימוץ של האותיות הפיניקיות המייצגות עיצורים זהים או כמעט זהים.
לאות Ξ ולשלוש האותיות שלפני Ω – Φ, Χ ו־Ψ (שאינן אימוץ של אות פיניקית) – היו ערכים שונים במקומות שונים.
באלפביתים של כרתים, תרה, מלוס ו אותיות אלה לא התקיימו כלל.
באלפביתים של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה, Φ ייצגה ph, Χ ייצגה ks, Ψ ייצגה kh, האות Ξ לא התקיימה והצירוף ps יוצג על ידי האותיות ΦΣ.
העיצורים השורקים הפיניקיים – 𐤆, 𐤎, 𐤑, 𐤔 – גם הם מציגים בעיה מסוימת, שכן מקבילותיהם היווניות לא תואמות את המקור הפיניקי במדויק, ואף שמות האותיות ביוונית לא תואמים את השמות בפיניקית.
המקובל הוא שהאות זֵין הפיניקית הפכה ל־ζῆτα (זֵטה) היוונית, האות סמך הפכה ל־ξεῖ (קסה) האות צדֵי הפכה ל־σάν (האות סַן הארכאית) והאות שַן הפכה ל־σίγμα (סיגמה).
שם האות ζῆτα (זֵטה) מוסבר כאנלוגיה לאות הקודמת ῆτα (הֵטה), השם ξεῖ מאמץ צורה חדשה שהייתה נהוגה באותיות אחרות (ϕεῖ, χεῖ, ψεῖ), והשם "סיגמה" הוא שימוש מאוחר במילה האונומטופאית σίζω (סיזו), "לִחשוּש".
הכתב היווני הותאם ליצירת , שממנו התפתח האלפבית הלטיני (כמו גם כתבים איטליים אחרים ).
באסיה הקטנה, במאות ה־5–4 לפנה"ס, התפתחו הכתב הליקי והלידי מהכתב היווני של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה (מקורו של הכתב הקארי, לעומת זאת, איננו ודאי).
, שהתפתחו בדרום איבריה כבר במאה ה־7 לפנה"ס באזור שבו פעלו הן פיניקים והן יוונים, התפתח מהכתב הפיניקי, מהכתב היווני או אולי משניהם.
ההגייה הקלאסית המובאת בטבלה לעיל היא שחזור ההגייה של הניב האָטִי במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
כמה מהאותיות נהגו בצורה שונה בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים שאינם אטיים.
על ההגייה של היוונית העתיקה שלאחר התקופה הקלאסית, ראו יוונית של הברית החדשה.
האותיות הבאות אינן חלק מן האלפבית היווני הסטנדרטי, אך היו בשימוש בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים מסוימים.
האותיות דִיגַמַּא, קוֹפַּא וסַאמְפִּי שימשו גם כספרות יווניות.