tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלידה במחילות חשובה בוויסות טמפרטורת הגוף של החזרזירים, שכן חזירי יבלות צעירים אינם יכולים לשמור על טמפרטורת הגוף שלהם בימים הראשונים לחייהם.
חזירי יבלות צעירים מבלים שישה עד שבעה שבועות במחילה לפני שהם יוצאים החוצה עם האם.
חזירי יבלות זכרים אינם עוזבים את אימם עד גיל שנתיים.
חזיר יבלות מצוי הוא פוליגמי (polygynandrous), מה שאומר שגם לזכרים וגם לנקבות יש מספר בני זוג.
לזכרים יש שתי אסטרטגיות הזדווגות.
הראשונה היא "טקטיקת ההישארות", כאשר זכר נשאר ומגן על נקבות מסוימות.
השנייה היא "טקטיקת השוטטות", בה זכרים מחפשים נקבות מוכנות להזדווגות ומתחרים עליהן.
זכר דומיננטי יעקור כל זכר אחר שינסה גם הוא לחזר אחרי הנקבה שלו.
כאשר נקבה עוזבת את המאורה שלה, הזכר ינסה להפגין דומיננטיות וללכת אחריה.
חזיר היבלות נטרף בידי טורפים גדולים כמו האריה (אריות באזורים שונים מתבססים על חזירים בוגרים וגורים בעונת היובש), תנין היאור, הנמר, הברדלס, הזאב הטלוא והצבוע המנומר.
הקטנים ייטרפו גם על ידי עופות דורסים כמו עיט לוחם, אוח ורו, תנים, חתולים קטנים, פיתוניים וכוח הנילוס אך ההורים שלהם יילחמו בעוז ולעיתים יפצעו קשה ואף יהרגו את אויביהם.
החזירים ניצודים גם בידי שבטים אנושיים.
לחזירים יחסי סימביוזה עם מספר מינים כמו קוף ורווט ונמייה מפוספסת מצויה הפולים מפרוותם קרציות.
על גבם יימצאו לעיתים אנפיות בקר וזרזירי בקר.
חזירי יבלות מצויים נמנעים מטורפים ליליים בכך שהם פעילים במהלך היום ומתחבאים במחילות בלילה.
הם גם משתמשים בקריאות האזהרה של נקר אדום וצהוב כדי להימנע מטורפים.
הם רצים מהר ובדרך כלל נמנעים מהתקפה על ידי בריחה.
חזירי יבלות מצויים משנים את דפוסי הפעילות שלהם כדי להימנע מבני אדם, באזורים עם הפרעה אנושית, חזירי יבלות הופכים לרוב פעילים יותר מדי לילה.
חזירי יבלות מצויים מסווגים מהמעמד הנמוך ביותר בסיכון להכחדה על פי הרשימה האדומה של IUCN.
הם מצויים ברוב האזורים המוגנים באזורי הסוואנה.
בגלל רגישותם לבצורת ולטריפה, אוכלוסיות חזירי היבלות המצויים עשויות בקלות להיות מועדות להכחדה מקומית.
בעבר, אוכלוסיות אלו הצטמצמו מאוד על ידי מזיק כבשים בחלק מהמדינות.
השם המדעי של חזיר יבלות הוא Phacochoerus שמקורו ביוונית phakos, שפירושו 'יבלת', ו־khoiros, שפירושו 'חזיר'.
לכל מין של חזיר יבלות יש שם מדעי ייחודי משלו.
חזיר היבלות המצוי ידוע בשם Phacochoerus africanus, ואילו חזיר יבלות מדברי ידוע בשם Phacochoerus aethiopicus.
שני השמות משקפים את השושלת שלהם, כאשר אפריקנוס ואתיופיקוס מתייחסים למקום שבו כל מין נמצא.
שני סוגי חזירי היבלות שייכים למשפחת החזיריים.
Phacochoerus africanus africanus - מצוי בבורקינה פאסו, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, גאנה, גינאה ביסאו, צ'אד, מאורטניה, ניגריה, סנגל וסודאן.
Phacochoerus africanus aeliani - מצוי באריתריאה, אתיופיה, ג'יבוטי וסומליה
Phacochoerus africanus sundevallii - מצוי בבוטסואנה, נמיביה, דרום אפריקה וזימבבואה
המין חזיר יבלות מדברי (Phacochoerus aethiopicus) בעבר היה תת-מין של חזיר יבלות מצוי.
חזיר יבלות (שם מדעי: Phacochoerus) הוא סוג במשפחת החזיריים הכולל את המינים:
שתי יבלות עצם בכל צד של פניו הקנו לחזיר זה את שמו.
הוא מצוי ברוב חלקי אפריקה, ומעדיף מישורי עשב ושיחים על פני יערות.
חזירי היבלות ניצודים בידי חתוליים גדולים, צבועים ותנים, אך הם לוחמים בעוז כאשר הם מכותרים.
הם אוכלים בעיקר מזון צמחי וגם חרקים וזחלים.
הנקבות קלות יותר מהזכרים, וגובהן 60 ס"מ, בעוד הזכרים בגובה 80 ס"מ.
בערב, החזירים מתאספים בקבוצות משפחתיות וישנים במחילות שהם חופרים בעזרת ניביהם הארוכים, אשר מספקים להם מחסה מפני טורפים כמו אריות, נמרים, זאבים טלואים, ובנוסף המחילות שומרות שלא יהיה לחזירי היבלות קר מדי בלילה.
הנקבה ממליטה שם את גוריה, בין 2 ל־14 גורים, והם חיים בסביבת המחילה במשך 6–7 שבועות.
חזירת יהודים הוא מוטיב חזותי מימי הביניים באמנות הנוצרית האנטי־יהודית, ובאמנות הקריקטורה האנטישמית, כאשר יהודים מוצגים במגע אינטימי עם נקבת חזיר.
המטפורה החייתית של חזירה נועדה לפגוע ולהשפיל, בעיקר משום שהחזיר נחשב ביהדות לטמא במיוחד.
איורים המציגים את "חזירת־היהודים" נוצרו כבר במאה השלוש־עשרה המוקדמת, בעיקר בגרמניה.
עד היום ניתן להבחין בהם בכשלושים תבליטי אבן ופסלים בכנסיות ובמבנים אחרים, בעיקר במרכז אירופה.
מאז המאה החמש־עשרה מופיע הדימוי בצורת קריקטורה בכתבי־שטנה ובמנשרים.
בשפה הגרמנית נקלט הביטוי גם כקללה בעל־פה במאה התשע עשרה.
הנאצים אימצוהו לצורך ביטוי־השנאה הנגזר "Saujude" (יהודי־חזירה) לשם העלבתם והשפלתם של יהודים.
האיור הימי־ביניימי של חזירת יהודים מציג בני־אדם וחזירה במגע אינטימי.
הדמויות האנושיות נושאות את סימני־ההיכר האופייניים ליהודים באותה עת, דוגמת "כובע היהודים" או טלאי צהוב מסוג כלשהו.
בגרסה הנפוצה של האיור יונקות דמויות אלה, המאופיינות כיהודים, מעטיניה של החזירה.
בגרסאות אחרות הם רוכבים על החזירה כשפניהם לאחוריה, בעודה משתינה, בעוד שבגרסאות נוספות של האיור היהודים מחבקים או מנשקים חזירים.
גם בימינו ניתן למצוא פסלים ותבליטים של חזירת היהודים או איורים שלה באתרים רבים, על־פי־רוב במבני כנסיות.
ברבים מהם נתן הזמן את אותותיו, כך שכמעט ואין להבחין במוטיב; אחדים מהם "התגלו מחדש" רק בשנים האחרונות.
על פי מחקרו של החוקר ישעיה שחר משנת 1974 ולפי מקורות נוספים, מוטיבים של חזירת יהודים נמצאים באתרים הבאים:
המוצג המוכר העתיק ביותר (משנת 1230 לערך) נמצא בכותר־עמוד באכסדרת הקתדרלה של ברנדנבורג על נהר האבל.
הוא מציג את חזירת היהודים כבת־כלאיים בין יהודי וחזיר; הגרסה הזו לא אומצה באתרים אחרים.
ייצוגי חזירת היהודים מלמגו, קסנטן, אברסוולדה, וימפפן ומגדבורג משויכים למאה השלוש־עשרה.
החוקר שחר מייחס את המוטיבים שבהיילינגשטאדט, בקתדרלה של קלן, במץ, ברגנסבורג, באופסלה, בגנזן, בקולמאר ובנורדהאוזן למאה הארבע־עשרה.
את שאר האתרים שנמנו מתארכים למאה החמש־עשרה.
מוטיבים של חזירת יהודים שאינם מוצגים עוד ניתן היה למצוא בקתדרלה של פרייזינג, בפרנקפורט, במגדל העירייה בזלצבורג ובקלהיים (משנת 1519).
בעוד שהדוגמאות הקדומות יותר מוגבלות למבני דת, השימוש ההולך וגובר במבני חולין במהלך המאה החמש־עשרה, כמו למשל בבניין העירייה בזלצבורג, מצביע על קהל היעד ההולך וגדל של המוטיב.
חזיר יער ענק או חזיר יערות (שם מדעי: Hylochoerus meinertzhageni) הוא מין חזיר יחיד בסוגו.
זהו חזיר הבר הגדול ביותר והמין הגדול ביותר בממוצע במשפחה.
שמו המדעי של המין ניתן לו לכבוד ריצ'רד מיינרצהגן, אשר ירה בקניה בפרט אשר שימש לסיווג המין, ושלח אותו למוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
הזכרים יכולים להגיע לאורך של עד שני מטרים ולגובה כתף של 1.1 מטר, ומשקלם עשוי להגיע ל-275 קילוגרם.
הנקבות קטנות יותר ושוקלות פחות.
למין זה שיער המכסה את גופו, ברובו שחור, אך השערות הקרובות יותר לעור הן בצבע כתום עמוק.
אוזניו גדולות ומחודדות, ואורך חטיו מגיע ל-35 סנטימטרים.
חזיר היער הענק הוא צמחוני וניזון בעיקר מעשב אך גם מעשבי תיבול, עלים ופגרים.
חזירי יער ענקיים מצויים ביערות הגשם של מערב ומרכז אפריקה וכן ביערות ההרריים ברכס רוונזורי ועד למזרח בהר קניה והרמה האתיופית עד לגובה של 3,800 מטר ולעיתים בסוואנת שיחים דוקרנית.
חזיר הנהרות (שם מדעי: Potamochoerus porcus) הוא מין בסוג חזיר אדום.
חזיר הנהרות, הקרוי גם חזיר שיחים (שלא להתבלבל עם Potamochoerus larvatus ששמו הנפוץ הוא חזיר הסבך), הוא מין חזיר שחי בטבע באפריקה, ביערות הגשם (כמו ביערות קונגו), בהרים, ביצות, עמקים מיוערים ובשיחים וכן בסוואנות מיערות מסנגל עד לקונגו.
שמו של חזיר זה מגיע מאזור חיותו ליד נהרות שהוא שוחה בהם.
צבע הפרווה הוא חום עד אדום (זה מקור השם באנגלית חזיר נהרות אדום), הרגליים וחלק מהראש בצבע שחור וחוטם לבן, פס לבן נמתח מקצה אחד של עמוד השדרה לקצה השני.
אורך הזנב 30 עד 45 סנטימטרים.
הם חיים בעדרים של 6 עד 20 פרטים, המונהגים על ידי הזכר החזק ביותר.
בדרך כלל, נולדים בין 3–6 חזירונים בהמלטה אחת לאחר הריון של 4 חודשים.
החזיר אוכל-כול וניזון בעיקר משורשים, פקעות, פירות (בעיקר פירות שנפלו על ידי קופים, קלאונאים וסנאיים), עשב, בעלי חיים מתים, חלזונות, ביצים, חרקים, לטאות וגידולים חקלאיים כמו קסאווה ובטטה.
הטורף העיקרי שלו הוא הנמר.
תוחלת החיים של חזיר זה היא 15 שנים בטבע.
החזיר לא נמצא בסכנת הכחדה ומצב שימרו הוא ללא חשש.
חזיר יבלות ויסאיאני (שם מדעי: Sus cebifrons) הוא מין בסוג חזיר האנדמי לשני איים מקבוצת איי ויסאיאן שבפיליפינים.
הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה, וזאת מפאת הרס בתי-גידול, מחסור במזון וציד.
בשל מספרם המועט של חזירי יבלות ויסאיאניים, מעט מאוד ידוע על התנהגותם והמאפיינים שלהם בטבע.
בעבר כללה תפוצתו שישה איים בפיליפינים, אך הוא נכחד מארבעה מהם.
חזיר היבלות הוויסאיאני קיבל את שמו מה"יבלות" הבשרניות שעל פניו.
ביולוגים משערים שהיבלות משמשות כהגנה טבעית מחזירים אחרים בעת קרב.
לחזירים אלה יש גם שיער נוקשה וקוצני.
חזרזירים נראים בזמן העונה היבשה בין ינואר למרץ בסביבתם הטבעית, מערב איי ויסאיאן.
מספר החזרזירים בהמלטה הוא בין שלושה לארבעה.
חזית אבחזיה במלחמת גאורגיה–רוסיה בה פלש צבא של רוסיה בסיוע הבדלנים האבחזים לשטחי גאורגיה.
הרוסים פתחו למעשה בחזית נוספת לאחר המהלך הצבאי של גאורגיה כנגד הבדלנים האוסטים.
במהלך הפלישה כבשו הרוסים והאבחזים את קודורי עילית, החלק הגאורגי היחיד של חבל אבחזיה שנותר בשליטת גאורגיה לאחר מלחמת אבחזיה (1991-1992).
הרוסים המשיכו וכבשו רצועה נוספת בתוככי גאורגיה שהגיעה עד לעיר הנמל פותי.
פעולות האיבה החלו כאשר צבא אבחזיה פתח, ביום השלישי למלחמת האוסטית השנייה, ב-9 באוגוסט 2008, במבצע לסילוק הנוכחות הגאורגית מקודורי עילית, והחל להפציץ את עמדות הגאורגים בקודורי.
יחד עם המתקפה האווירית התקדמו כוחות קרקעיים לכיבוש העמדות.
ב-10 באוגוסט 2008 החלו האבחזים בגיוס המילואים בצורך סילוק את הכוחות הגאורגיים מאבחזיה.
נשיא הרפובליקה הבדלנית, סרגיי בגאפש, הוציא צו לגיוס מילואים כללי.
יחד עם פעולות האבחזים התקדמו כוחות של הצבא הרוסי לעבר הגבול עם גאורגיה כשמטרתם היא מצד אחד לתמוך בפעולות האבחזים ומצד שני לאגף את הכוחות הגאורגים שנלחמו בדרום אוסטיה, ולתקוף אותם ממערב.
המטרה המוצהרת של הכוחות הרוסיים, כפי שדווח בערוץ הטלוויזיה הרוסי NTV, לתגבר את כוחות "שמירת השלום" שכבר מוצבים באבחזיה.
יחד עם הכוחות שפעלו באבחזיה הציבו הרוסים שייטת של הצי הרוסי בים השחור והטילו למעשה מצור על נמלי הים הגאורגיים.
על פי הדיווח של הצי הרוסי, יצאה, ביום ראשון ה-10 באוגוסט, קבוצת אוניות מצי הים השחור של רוסיה ובכללם ספינת הטילים "מוסקבה", ונערכה מול לחופיו המזרחיים של הים השחור, מול חופי גאורגיה.
ספינת-הטילים "מוסקבה", יחד עם סירת-משמר וספינות אספקה, הגיעו מהבסיס הימי של רוסיה, סבסטופול, בחצי האי קרים האוקראיני.
קודם לכן הצהיר דובר הממשל הבדלני של אבחזיה כי הממשל האבחזי וכוח "שמירת השלום" הרוסי המוצב באבחזיה, ביקשו מרוסיה לתגבר את נוכחותה הימית בחופי אבחזיה לאחר שאניית-מלחמה גאורגית ניסתה להתקרב לחופי אבחזיה.
הממשלה הגאורגית דיווחה כי היקף כוחות הקרקע הרוסיים שהגיעו לאבחזיה עולה על 4,000 חיילים.
המפקד הצבאי של כוחות "שמירת השלום" הרוסי, אלכסנדר נוביצקי, העריך כי מספר החיילים הרוסים המוצבים באבחזיה הוא 9,000 צנחנים ו-350 כל רכב משוריינים.
דיווחה כי נצפו 135 כלי רכב צבאיים רוסיים, כולל טנקים, המתקדמים לעבר עמק קודורי.
הכוח שהתקדם כלל טנקים, נגמ"שים ושלוש יחידות של ארטילריה.
על פי האתר הרשמי של נשיא אבחזיה הבדלנית, הציב הנשיא, סרגיי בגאפש, ב-10 באוגוסט, תאריך יעד להתפנותם של הגאורגים מעמק קודורי.
ב-11 באוגוסט, הכריזו בכוחות הרוסיים על אולטימטום לכוחות הגאורגיים המוצבים סמוך לאבחזיה, להתפרק מנשקם עד לשעה 6:00 בבוקר או שיתמודדו פנים מול פנים כנגד הרוסים, ויפורקו מנשקם בידי הצבא הרוסי.
מטוסי קרב אבחזים וארטילריה המשיכו להפגיז את העמדות הגאורגיות בקודורי גם ביום השני לתחילת פעולות האיבה באבחזיה.
נשיא אבחזיה הבדלנית הצהיר כי מעורבים במבצע כנגד הכוחות הגאורגים.
הכוחות הרוסיים פלשו לגאורגיה מתחום הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה, וערכו פשיטה על העיר סנקי, כשמטרתם המוצהרת של הרוסים הייתה לאגוף את הכוחות הגאורגיים הנלחמים בדרום אוסטיה.
30 אנשים חמושים ומעל ל-20 משאיות מלאות בחיילים רוסים נכנסו לסנקי והשתלטו על הבסיס הצבאי הסמוך לעיר, שננטש בעבר על ידי הצבא הסובייטי.
עוזרו של מפקד כוחות "שמירת השלום", אלכסנדר נוביצקי, טען כי במהלך משימות הסיור של חיל האוויר הרוסי הופלו שני הליקופטרים גאורגיים, מסוג MI-24 ו-MI-8, בבסיס חיל האוויר בסנקי השייכים לחיל האוויר הגאורגי.
בפיזיקה, חזית גל היא אוסף של נקודות שוות מופע (פאזה) בגל.
עבור גל דו ממדי חזית הגל היא קו (לדוגמה עבור גלי ים, הקו לאורך פסגת הגל), ועבור גל תלת־ממדי (כמו גל קול באוויר) חזית הגל היא משטח דו־ממדי.
עבור גל מישורי, חזית הגל היא מישור.
עבור גל כדורי, חזית הגל היא מעטפת כדורית.
עבור גל בים הפתוח, חזית הגל היא קו ישר.
עבור גל ים לאחר מעבר צר בין שני שוברי גלים, חזית הגל היא קשת (זהו ביטוי של תופעת העקיפה).
חזית ארץ ישראל היא לובי פרלמנטרי שהוקם על ידי ח"כ מיכאל איתן בשנות ה-80 במטרה לסייע להתיישבות היהודית ביש"ע ולחזק את מעמדה הציבורי.
פעילות החזית בתחילת דרכה הייתה בעיקר הצהרתית והפגנתית.
מועצת יש"ע שיתפה פעולה עם החזית, והסתייעה בה להעברת תקציבים בוועדת הכספים של הכנסת לטובת פיתוח היישובים היהודים ביש"ע, הרחבתם ושמירה על ביטחונם.
בשנת 1996 מונה מיכאל איתן ליו"ר הקואליציה בכנסת הארבע עשרה.
תפקידו החדש העמיד אותו בניגוד עניינים עם תפקידו כיו"ר חזית ארץ ישראל שהתנהלה כאופוזיציה לנתניהו מימין.
איתן ביקש להעביר את השרביט לח"כ אחר מסיעתו, ומי שנכנס לנעליו היה ח"כ מיכאל קליינר.
קליינר נכנס לתפקידו כיו"ר חזית ארץ ישראל בתקופה סוערת במיוחד מנקודת מבט של מפעל ההתנחלויות.
הימים היו הימים שלאחר הסכמי אוסלו ובפתח עמד "הסכם חברון" שעליו חתם בנימין נתניהו, ובמסגרתו אמור היה להעביר את השליטה בחלקים מחברון לידי הפלסטינים.
פעילות חזית ארץ ישראל בתקופה זו הפכה ליותר ויותר פוליטית.
כיו"ר החזית עלה מיכאל קליינר על דוכן הכנסת והודיע כי אם הסכם חברון לא יגיע להצבעה בכנסת יחבור לאופוזיציה מימין ובתור חבר קואליציה יתמוך בהצעת האי-אמון בממשלה שהגישה סיעת "מולדת".
דוד לוי, ששימש אז כשר החוץ בממשלת נתניהו והיה משיב מטעם הממשלה בדיון בכנסת, התחייב בשם הממשלה להביא את ההסכם לאישור הכנסת, וכך היה.
לאחר קיום ההצבעה על הסכם חברון בכנסת, התברר כי היו 17 חברי כנסת שהצביעו נגד ההסכם.
בריאיון בערוץ הראשון שנערך סמוך לאחר ההצבעה כינה קליינר את חברי החזית שהצביעו נגד הסכמי חברון "כוח 17", וכינוי זה דבק בחברי החזית שהפכה מיליטנטית יותר ושימשה כאופוזיציה לוחמת מימין.
המאבקים לבנייה יהודית במזרח ירושלים
מאבק למען בניית השכונות היהודיות בהר חומה – כשהתברר שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון מתנגד לבניית השכונות היהודיות החדשות באזור הר חומה, התחייב נתניהו בפני קלינטון כי יקפיא את תוכניות הבנייה.
כתגובה, 14 מחברי החזית יצאו לסיור הפגנתי בהר חומה, והותירו את הקואליציה של נתניהו ללא רוב בהצבעות שהתקיימו באותה עת בכנסת.
הקואליציה נחלה תבוסה בהצבעות, וכשחרב דמוקלס של נפילה נוספת בהצבעות עקב איום מצד חברי החזית לחזור על הצעד ההפגנתי הזה, חזר בו נתניהו מהבטחתו לקלינטון ואפשר את הבנייה בהר חומה.
מאבק החזית למען בניה במעלה הזיתים (ראס אל עמוד) – שכונת "מעלה הזיתים" עתידה הייתה לקום על קרקע פרטית בבעלותו של ארווין מוסקוביץ' במזרח ירושלים, אך נתקלה בהתנגדות מצד הממשל האמריקאי.
למרות שתוכניות הבנייה אושרו על ידי ועדות הבנייה העירוניות בפברואר 1998, הכריז נתניהו על הקפאת הבנייה ולא אפשר לגדר את המתחם המיועד לבנייה.
עשרות המטרים הראשונים של הגדר הוקמו על ידי 3 מחברי חזית ארץ ישראל (מיכאל קליינר, ח"כ ניסן סלומיאנסקי, הרב בני אלון) שהגיעו לשטח ותוך ניצול חסינותם הקימו את הגדר.
הקמת הגדר שעברה בשקט יחסי מצד הפלסטינים תושבי המקום סללה את הדרך להקמת השכונה כולה.
המאבק נגד הסכמי וואי והפלת ממשלת נתניהו
לקראת צאתו של נתניהו לוואי פלנטיישן, באוקטובר 1998, גיבשו חברי חזית ארץ ישראל מכתב אולטימטום שבו הודיעו כי אם יפעל נתניהו למימוש הסכם וואי יתמכו בהפלת הממשלה בראשותו.
שנים עשר חברי כנסת חתמו על המכתב: בני בגין, חנן פורת, רחבעם זאבי, מיכאל קליינר, בני אלון, צבי הנדל, ניסן סלומיאנסקי, שאול יהלום, דוד ראם, רפאל איתן, משה פלד וחיים דיין.
נתניהו לא שעה לאזהרות, ובדצמבר אישרה הממשלה את חמשת התנאים להמשך יישום הסכם וואי, והתוצאה הייתה שארבעה מתוך חברי החזית (בני בגין, רחבעם זאבי, מיכאל קליינר ובני אלון) הודיעו כי יצביעו בעד החוק להקדמת הבחירות שח"כ חיים רמון העלה להצבעה.
הודעתם הבטיחה רוב של 61 חברי כנסת לחוק, ובשל כך הצטרפו לעמדתם גם חברי הכנסת מהמפד"ל (חנן פורת וצבי הנדל).
בסיס לכינון סיעת האיחוד הלאומי
לאחר נפילת ממשלת נתניהו הפכה חזית ארץ ישראל בסיס להקמתה של סיעת האיחוד הלאומי.
בני בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם פרשו מהליכוד והקימו את חרות - התנועה הלאומית.
בשלב מאוחר יותר פרשו חנן פורת וצבי הנדל מהמפד"ל וחברו למפלגת "תקומה" שהוקמה על ידי בכירים ממועצת יש"ע.
שלוש המפלגות – מולדת, חרות החדשה ותקומה – הקימו יחד את רשימת האיחוד הלאומי, שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-15.
עם הקמת ממשלת שרון הראשונה ערכה החזית כנס במאי 2001, אך פריצת האינתיפדה השנייה הסירה את החשש שממשלת ישראל תאשר פינוי יישובים או פגיעה בהתיישבות.
עם הקמת ממשלת שרון השנייה, במאי 2003, אחר כך חברה לגורמים רבים נוספים במטרה להילחם תוכנית ההתנתקות.
חזית היא קו הלחימה בעימות מזוין, ובכך מהווה גבול בין הצבאות הלוחמים.
החזית יכולה להיות טקטית צרה או רחבה עד כדי זירה.
בעוד שאל החזית נשלחים בעיקר לוחמים וכוחות תומכי לחימה, העורף, היפוכה של החזית, כולל בעיקר את האוכלוסייה האזרחית שאינה אוחזת בנשק.
אף שבמפה חזית מסומנת כקו אחד, היא למעשה מורכבת ממספר קווים, כך שהקווים האחוריים תומכים לוגיסטית בקווים הקדמיים הלוחמים.
ניתן לראות זאת בבירור במלחמת חפירות, שבה השוחות הקדמיות הן שוחות ההסתערות, ואילו השוחות האחוריות והמקשרות מסייעות לקדמיות באספקת מזון ובקשר.
השטח שבין הקו הקדמי של צבא אחד לזה של האחר נקרא שטח הפקר, מאחר שזהו שטח ללא שליטה בפועל של אף אחד מהצדדים.
לחימה במספר מרובה של חזיתות היא קשה יותר מאשר לחימה בחזית אחת, משום שהיא דורשת הפניית משאבים לשני קצוות שונים.
משום כך, תאורטיקנים צבאיים מנסים לצמצם את מספר החזיתות במלחמה אחת או להכריע חזית אחת במהירות במטרה להפנות את כל המשאבים אחר כך אל החזית השנייה.
דוגמה לכך ניתן לראות בתוכנית שליפן, אשר התייחסה למלחמה אפשרית של הקיסרות הגרמנית בשתי חזיתות: מול צרפת ומול האימפריה הרוסית.
חזית הייתה קבוצת ארמיות בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה לביצוע מטרות אסטרטגיות במערכה.
בדרך כלל החזית כללה מספר ארמיות רגלים בתוספת יחידות תותחנים, שריון, חיל האוויר ועוד.
מבצעים מיוחדים בוצעו על ידי יחידות שהיו תחת פיקוד של מספר חזיתות.
החזית הייתה הדרג הפיקודי הגבוה בצבא למעט חמש מינהלות ייעודיות שהוקמו בשנת 1941 אך הפעלתן לא הייתה מוצלחת.
בתחילת המלחמה הוקמו חמש חזיתות, בשנת 1943 היו כבר 13 חזיתות ולקראת סוף המלחמה נותרו שמונה חזיתות.
חזיר יבלות פיליפיני (שם מדעי: Sus philippensis) הוא מין של חזיר אנדמי לפיליפינים המצוי בסכנת הכחדה בטבע.
זהו אחד מ-4 החזירים האנדמיים לפיליפינים יחד עם חזיר יבלות אוליבר, חזיר יבלות ויסאיאני וחזיר מזוקן פאלאווני, ומין זה הוא הנפוץ ביותר.
לחזיר זה שני תת-מינים: S.
mindanensis (מהאי מינדנאו), וגם תת-מין שהפך למין עצמאי - חזיר יבלות אוליבר.
החזיר הוא בעל פרווה עבה ורעמה בהירה ועל פניו יבלות משני צידי העיניים.
החוטם ארוך ועוזר לו לנבור באדמה ולחפש מזון.
תפוצתו המקורית של חזיר היבלות מהתת-מין S.
philippensis הייתה ברחבי האיים המערביים של הפיליפינים, בעוד התת-מין S.
cebifrons היה נפוץ בחלקו המרכזי והמזרחי של הארכיפלג, בין השאר בלוזון, ביליראן, סאמאר, לייטה, מינדורו, ג'ולו, פולילו וקטנדואנס, וכן באיים קטנים ונידחים יותר.
נטען גם שהם חיים באיים בוהול וסיבויאן, אך כנראה שאלו מיני חזירים אחרים.
הם חיו בעבר ברחבי היערות עד לאזורים הרריים בגובה של 2,800 מ', אך כיום חיים רק ביערות מרוחקים, לאחר כריתת היערות וציד עם מלכודות לשם בשרם שצמצם את תפוצתם.
חזיר יבלות אוליבר (שם מדעי: Sus oliveri) הוא מין של חזיר החי בטבע באי מינדורו שבמרכז הפיליפינים.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של חזיר יבלות פיליפיני אך ב-2001 הופרד למין עצמאי.
חזיר זה מזכיר את קרוביו כמו חזיר יבלות פיליפיני וחזיר מזוקן וכמותם הוא בעל יבלות קטנות מסביב לפניו ובעל ניבים קטנים בקצה הלסת התחתונה.
הגוף עגלגל והשיער קצר מאוד בצבע אפור כהה או חום.
החזיר ניזון ממגוון מזונות מהחי ומהצומח כמו זרעים, פירות, שורשים, פקעות, נבלות, חרקים וחולייתנים קטנים.
אין לו טורפים טבעיים על האי למעט תנינים, אך הגורים עלולים להיטרף על ידי עיט פיליפיני, לטאות כוח, חתול נמרי בנגלי או נמיות.
חזיר זה נמצא בסכנת הכחדה בטבע והוא ניצוד באיטיות ומידלדל בהדרגה.
חזיר יבלות סולוואסי (שם מדעי: Sus celebensis) הוא מין של חזיר נדיר האנדמי לאי סולאווסי שבאינדונזיה.
שמו ניתן לו עקב היבלות המקיפות את פניו.
חזיר זה חי במגוון אזורי מחיה עד לגובה של 2,500 מטרים.
זהו חזיר קטן יחסית לסוגו.
הוא בעל יבלות מצידי פניו וזוג ניבים קטנים בולטים מלסתו התחתונה.
החוטם מוארך ובעל חוש ריח חד והפרווה ארוכה ובצבע חום-כהה.
הזנב קצר ביותר והרגליים קצרות ובעלות פרסות.
הוא חי בחבורות קטנות הנודדות בחיפוש אחר מזון הן מהחי והן מהצומח.
החזירים ממליטים כמה ולדות בכל המלטה והם מתבגרים במהירות.
חזיר זה איננו בסכנה בטבע אך מוגדר כ"קרוב לסיכון", עקב הפגיעה ביערות האי סולוואסי.
חזיר יבלות וייטנאמי (שם מדעי: Sus bucculentus) הוא מין נכחד אפשרי של מכפיל פרסה ממשפחת החזיריים, שהיה חי ביערות בלאוס ווייטנאם.
עם זאת, לצד השערות בדבר קיומו של מין זה, חוקרים משערים כיום שהפרטים שזוהו כשייכים לו אינם מייצגים מין מובחן, אלא חלק מאוכלוסיית חזיר הבר (Sus scrofa) או תת-המין חזיר בר צפון-סיני (Sus scrofa moupinensis).
חזיר היבלות הווייטנאמי תואר לראשונה בשנת 1892 על בסיס בחינה מורפולוגית של שתי גולגולות שנמצאו בווייטנאם.
לאחר שלא נמצאו ראיות לפרטים נוספים בעלי מאפיינים זהים, סווג המין כנכחד.
בשנת 1995, נמצאה גולגולת טרייה יחסית ברכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס, דבר שהוביל להשערה שהמין עדיין קיים.
עם זאת, מחקר פילוגנטי של הממצאים הראה שקיימת קרבה גנטית עזה בין הפרטים שנמצאו לחזיר הבר, והעלה ספקות בדבר סיווגו של חזיר היבלות הווייטנאמי כמין נפרד.
חוקרים העלו מספר השערות כדי להסביר את הממצאים הפילוגנטיים, ביניהן:
הפרטים שנמצאו לא מייצגים מין נפרד, אלא חלק קיצוני במגוון שקיים במין חזיר בר.
מדובר במין נפרד, אך רביית כלאיים הובילה לקרבה הפילוגנטית שנמצאה.
תהליכי ההתמיינות ויצירת השונות המורפולוגית התרחשו לא מזמן, כך שמבחינה פילוגנטית שני המינים נותרו דומים.
הפרטים שהתגלו אינם מייצגים מין נפרד, אלא תהליך התפראות.
באתר הרשימה האדומה של IUCN מסווג חזיר היבלות הווייטנאמי כמין נכחד, אך מצוין בו שממצאים מהשנים האחרונות מראים כי קרוב לוודאי שלא מדובר בטקסון תקף.
חזיר מזוקן פאלאווני (שם מדעי: Sus ahoenobarbus) הוא מין נדיר של חזיר החי באיים בלבק וקלמיין שבארכיפלג פלאוואן שבפיליפינים.
אורכו של חזיר זה נע בין 1 ל-1.6 מטרים, גובהו מטר אחד ומשקלו עד 150 ק"ג.
הוא נחשב בעבר לתת-מין של חזיר מזוקן, עד שסווג מחדש כמין עצמאי.
הוא חי ביערות הגשם של הפיליפינים בחבורות קטנות.
הגוף עגלגל עם פרווה קצרה בצבע אפור.
כמו רוב החזירים הוא אוכל כל וניזון הן מהחי והן מהצומח.
הוא משתמש באפו כדי לחפור באדמה אחר מזון.
הוא נדיר מאוד בטבע ונמצא במצב שימור המוגדר כ"קרוב לסיכון", עקב כריתת היערות בהם הוא חי.
חזית ארמון משאתא הוא אחד המוצגים הגדולים והמרשימים של האגף לאמנות אסלאמית במוזיאון פרגמון בברלין.
החזית שייכת למצודת מדבר בשם קאסר אל-משאתא שנבנה על ידי הח'ליף האומיי אל-וליד השני ששלט באימפריה המוסלמית בשנים 743–744, בירדן, 32 ק"מ מדרום לעמאן.
אל-וליד השני נרצח בטרם השלים את בניית הארמון.
הארמון ננטש ונהרס ברעש אדמה, אך החזית הבנויה אבן לא נפגעה.
המקום נתגלה ב-1840 והחלו בו חפירות.
החזית ניתנה במתנה על ידי עבדול חמיד השני לקיסר וילהלם השני ב-1903. היא הוצגה לראשונה במוזיאון בודה וב-1932 הועברה למוזיאון פרגמון ומשמשת דוגמה חשובה לאמנות מוסלמית מוקדמת.
חזית הארמון משלבת סיתות של ערבסקות, פרחים ובעלי חיים.
חזית בריאנסק הייתה חזית, של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-14 באוגוסט 1941, וכמפקדה הראשון מונה אנדריי יריומנקו.
החזית נועדה לכסות את הפער שנוצר בין החזית המרכזית לחזית העתודה, והמטה שלה היה בעיר בריאנסק.
היא כללה את הארמיות ה-50 וה-13. ב-22 ביולי חידשו שלוש החזיתות, יחד עם החזית המערבית את המתקפה במחוז סמולנסק, שהחלה בצורה מוגבלת כבר ב-16 באוגוסט במטרה ליצור לחץ על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית.
ב-26 באוגוסט הורה הסטבקה על פירוק חזית המרכז, והארמיות שלה, ה-13 וה-21, הועברו אל חזית בריאנסק.
לאחר כישלון קרב סמולנסק, פתחו הגרמנים במבצע טייפון והצליחו לכתר את חזית בריאנסק.
ב-23 באוקטובר, לאחר קרבות קשים, הצליחו חיילי החזית לפרוץ את הכיתור, אולם מרביתם נהרגו בניסיון.
המעטים ששרדו נמלטו לכיוון מוסקבה.
יריומנקו עצמו נפצע קשה, וב-10 בנובמבר הוכרז רשמית על פירוק החזית.
ב-24 בדצמבר 1941 הוקמה החזית מחדש, וכמפקדה מונה יעקב צ'רביצ'נקו.
החזית הורכבה מהארמיות ה-3, ה-13, ה-40 וה-48, מארמיית הטנקים החמישית וארמיית האוויר ה-2. החזית השתתפה בשלב האחרון של הקרב על מוסקבה, במבצע וורונז'-וורושילובגרד ומבצע מקרה כחול.
ב-12 במרץ 1943 פורקה החזית בשנית ועל בסיסה הוקמה בשנית חזית העתודה.
ב-28 במרץ של אותה שנה הוקמה החזית פעם שלישית על בסיס חזית אוריול וכמפקדה מונה מקס רייטר.
החזית השתתפה במבצע קוטוזוב ומבצע בריאנסק.
היא פורקה ב-10 באוקטובר של אותה שנה ועל בסיסה הוקמה החזית הבלטית.
קונסטנטין רוקוסובסקי (יולי 1942 - ספטמבר 1942)
חזית אוריול הייתה חזית, קצרת ימים של הצבא האדום אשר התקיימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-24 במרץ הורה הסטבקה לפרק את חזית קורסק, ולהקים את חזית אוריול.
וב-27 במרץ פורקה החזית בפועל.
הארמייה ה-60 הועברה להחזית המרכזית, הארמייה ה-38 לחזית וורונז'.
חזית אוריול קיבלה את ארמיית האוויר ה-38, וכן את המטה של חזית קורסק.
מפקדה של חזית קורסק, מקס רייטר מונה למפקד חזית אוריול, אשר קיבלה גם את הארמייה ה-61 מהחזית המערבית ואת הארמייה ה-28 מהחזית המרכזית.
החזית החדשה לא האריכה ימים, ועוד באותו החודש שונה שמה לחזית בריאנסק.
באדריכלות, חזית (או פאסאדה) היא חלק המבנה שפונה כלפי חוץ.
לעיתים מייחדים את השימוש במונח "חזית" לחזית הראשית של המבנה, שבה נמצאת הכניסה הראשית אליו.
במבני דת וציבור, הדגש הוא על חזית מונומנטלית, שהיא החלק הראשון במבנה שנראה לצופה, והיא החלק הגלוי כל הזמן לעוברי האורח ברחוב.
מבחינה הנדסית, החזית משמעותית בהשפעתה על יעילות האנרגיה במבנה.
על חזיתות היסטוריות יש כללים וחוקים המגבילים ואף אוסרים ביצוע שינויים בהן.
החזיתות הקלאסיות נראו במקדשים ומבני ציבור ביוון.
בניגוד לרומאים, לא ידעו היוונים לבנות כיפות וקשתות, ובנו עם לבנים, עמודי אבן או שיש, קורות אופקיות מאבן או מעץ, וגמלונים.
ליוונים היו שלושה סדרים (סגנונות) לכותרות העמודים: דורי, איוני וקורינתי, והרומאים הוסיפו עוד שני סדרים: טוסקני ומשולב (קומפוזיטיבי).
הסדר הדורי והטוסקאני דומים אחד לשני, כאשר בסדר הדורי העמוד עם חריצים עגולים, ובסדר הטוסקאני העמוד חלק.
בשני סדרים אלה, כותרת העמוד היא עגולה.
בסדר האיוני כותרת העמוד היא זוג וולוטות מפותלות כלפי מטה כמגילות.
בסדר הקורינתי עשויה הכותרת תבליטי עלים, ובסדר המשולב נוספה כותרת איונית על גבי הכותרת הקורינתית.
סדר דורי נראה במקדש זאוס באולימפיה (פסל זאוס במקדש היה אחד משבעת פלאי עולם) ובמקדש הפרתנון באקרופוליס, סדר איוני מופיע בארכתאון הנמצא שם, סדר קורינתי מופיע במקדש זאוס באתונה , ונעשה בו שימוש גם באדריכלות הלניסטית ורומאית.
סדר משולב מופיע בשער טיטוס ברומא.
בסדרים השונים, נמצא מעל העמודים הארכיטרב, קורה מלבנית אופקית וחלקה, ומעליו אפריז, בדרך כלל עם טריגליפים (שלושה פסים אנכיים עם חריצים ביניהם) ומטופות (תבליטי אבן על גבי האפריז, המספרים סיפור היסטורי).
מעל האפריז נמצא הקרניז (כרכוב), שבולט החוצה, ועליו מונח הגמלון המשולש.
סגנון בנייה זה חזר על עצמו לאורך תקופות האדריכלות, ומופיע גם בבית הלבן ובקפיטול בארצות הברית.
חזיתות שנוספו לבניינים מתקופות קודמות
באדריכלות ג'ורג'יאנית נוספו חזיתות אופנתיות חדשות לבניינים קיימים, ועיצובן נעשה על ידי שמירה על פרופורציות וסימטריה מדויקת ופשוטה של חלקי המבנה.
כך בבאת' נראה בניין 'אשכול הענבים' ברחוב ווסטגייט כבניין ג'ורג'יאני, אבל חזית זו היא חיצונית בלבד, וחלק מחדריו הפנימיים נותר עם תקרת גבס יעקובינית .
בנייה חדשה זו התבצעה גם במקומות אחרים.
בסנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה בצפון-מערב ספרד, נבנתה חזית מבנה הקאזה דו קבידו , הניצב במרחק שלושה מטרים מהכיכר העירונית , כך שתתאים לסדר הקלאסי בכיכר, וגם החזית הראשית בסגנון הבארוק הספרדי של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה הפונה לכיכר, עוטפת ומסתירה את הפורטיקו הרומנסקי של קתדרלה זו.
בגל התחייה הגותית באירופה במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הושלמו כנסיות גותיות, ולרבות מהן נוספו חזיתות נאו-גותיות, לעיתים על פי התוכניות המקוריות או בהשראתן.
ב-1880 הושלמה החזית של קתדרלת קלן על שני צריחיה שנבנו לגובה של 157 מטר, לפי תוכניות מקוריות מ-1300. זוהי חזית הכנסייה הגדולה ביותר ונחשבת ליצירת מופת של הסגנון הגותי.
חזיתות נאו-גותיות בולטות נוספות נבנו בקתדרלת מילאנו, בסנטה מריה דל פיורה בפירנצה, בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג ובקתדרלת קלרמון-פראן בצרפת.
גם תכנון מגדלי התאומים בניו יורק היה מחווה לאדריכלות גותית, ומזכיר שני מגדלי פעמונים של קתדרלה, עם קשתות וקווים אנכיים מודגשים.
בתקופה העות'מאנית נבנו בתי כנסת בין חומות העיר העתיקה בירושלים בסגנון דומה לאדריכלות ביזנטית, כמו בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל, עם כיפות וקשתות.
עם המעבר לאדריכלות מודרנית, נבנה בית הכנסת היכל שלמה עם קווים ישרים, אבל עם כיפה על הגג.
בית הכנסת הגדול שנבנה לידו, נבנה כולו עם קווים ישרים, ובראש החזית הצפונית הפונה לרחוב, נבנו שני לוחות אבן גדולים המסמלים את לוחות הברית.
לוחות הברית נראים גם בבית הכנסת הגדול של בורדו בחלק העליון של כרכוב על החלק האמצעי של החזית הראשית, על גג בית הכנסת הגדול של בודפשט, על החזית של בית הכנסת המרכזי במזכרת בתיה שנבנה בסגנון אקלקטי, ובראש החזית של בית הכנסת הגדול (ראשון לציון).
בבניינים רבי-קומות מודרניים, הקירות החיצוניים לעיתים תלויים מלוחות הרצפה העשויות בטון.
דוגמאות לכך הם קירות מסך וקירות טרומיים מבטון.
לעיתים נדרשת החזית להיבנות עם דרגת עמידות לאש , במקרים שבהם סמוכים מאוד שני מבנים אחד לשני, כדי להקטין את הסבירות למעבר אש ממבנה אחד למשנהו.
בדרך כלל, אלמנטי החזית התלויים או מחוברים ללוחות הבטון הטרומיים, מיוצרים מאלומיניום מאולגן או עם ציפוי אלקטרוסטטי.
בשנים האחרונות נעשה שימוש במתכות יקרות יותר כטיטניום, אך בשל עלותן ועקב רגישותן לכתמים בקצוות המתכת, אינן פופולריות.
גם ללא לקיחה בחשבון של דרגת העמידות (אלומיניום ניתך ב-660 מעלות צלזיוס, ומגיע לטמפרטורה זו תוך דקות ספורות בעת שרפה), הגנה נגד אש תמיד נלקחת בחשבון בתכנון חזיתות, כולל מניעת מעברי אש במפגשים בין הרצפות לקירות, על ידי מיקום מתזי מים בכל קומה בבניין עם קירות מסך.
תקני בנייה מגבילים את גודל החלון בקירות החיצוניים, או קובעים חלונות לשחרור עשן, ודלתות עמידות בפני אש במסדרונות.
במרחב העירוני בחיפה משוטטים חזירי בר.
התופעה מתרחשת גם ביישובים אחרים באזור הכרמל כדוגמת נשר, טירת כרמל, עספיא, דלית אל-כרמל ויישובי חוף הכרמל.
חזיר הבר בישראל הוא תת-המין חזיר אנטולי (Sus scrofa lybicus), והוא שוכן מובהק של אזורי חורש, יער, סבך וביצות.
לפני קום מדינת ישראל, היה ציד חזירי הבר נפוץ, וייתכן כי בתקופה זו הם כמעט נעלמו מרוב אזורי ארץ ישראל, פרט לביצת החולה ולבקעת הירדן.
לאחר קום המדינה התרבו החזירים והתפשטו, וכיום הם נפוצים מהגולן והגליל ועד מערב הנגב.
באזור הכרמל והגליל ניתן להיווכח במספרם ההולך וגדל של חזירי הבר, אשר נצפים בתוך היישובים עצמם בתדירות הולכת וגוברת.
הסיבות העיקריות להתרבות ולהתפשטות של חזירי הבר בישראל כוללות ככל הנראה את השמדת הנמרים בגליל, לצד העלייה בכמות המזון והמים הזמינים באזורים עירוניים וחקלאיים.
לחזיר הבר בישראל אין כיום אויבים טבעיים והוא מצליח להתמודד היטב עם שינויים בסביבה.
לפי החוק להגנת חיית הבר בישראל, חזיר הבר מוגדר "חיית בר מוגנת" וחל איסור חמור לצוד, לפגוע או ללכוד אותו ללא היתר בכתב מרשות הטבע והגנים.
חזיר הבר אינו נוהג לנדוד למרחקים גדולים.
תחום המחיה של הנקבות נע בין 2 ל-6 קמ"ר ו-10–20 קמ"ר עבור הזכרים.
בשנים האחרונות חזיר הבר הפך למין מתפרץ, מין אשר התפשט באינטנסיביות בתוך תחום תפוצתו הטבעית בעקבות פעילות האדם.
אוכלוסיית חזירי הבר גדלה בקצב גבוה יחסית.
בעקבות זאת נרשמו עדויות רבות יותר על מפגשים בין בני אדם לחיות בר, שמתקיימים דווקא בתוך השטח העירוני.
עד שנת 2006 היה שיווי משקל הרמוני בין תושבי השכונות בחיפה לבין חזירי הבר, ומפגש חזיתי בחזיר בר נחשב לאירוע נדיר.
בשנת 2006 נצפתה כניסה של חזירי בר אל תוך המרחב העירוני בשכונות.
במהלך השנים, הופיעו נזקים ונרשמו דיווחים על גנים הרוסים, תקיפות של תושבים, תקיפות של חיות מחמד ונזקי רכב ורכוש שנגרמו מהחזירים.
בעקבות כך, עיריית חיפה הייתה צריכה לפצות כספית את תושבייה.
לדוגמה, עקב 58 תביעות כנגד העירייה בשנת 2021, היא נאלצה לשלם פיצויים בסך 676 אלף שקלים.
כיום, חזירי הבר נצפים לעיתים קרובות מסתובבים ברחובות העיר, עוברים בכבישים, אוכלים מפחי האשפה ומטרידים את התושבים.
התפשטותם לתוך המרחב והגידול הדמוגרפי מוסברים בעיקר בזמינות מזון מוגברת במיוחד באזורים חקלאיים ועירוניים: האכלת החזירים על ידי בני אדם וזמינות של אשפה ביתית וגידולים חקלאיים.
חזיר הבר הוא אוכל-כול, אך תזונתו מבוססת בעיקר על חומר צמחי (כ-90%) כגון שורשים, בלוטים, אגוזים, חומר צמחי ירוק ויבולים חקלאיים.
יתר תזונתם מורכבת ממגוון של פטריות ובעלי חיים, כגון תולעים, חלזונות, פרוקי רגליים, דגים, ציפורים, ביצי ציפורים וגם יונקים קטנים ופגרים.
את כל אלה ניתן למצוא, לעיתים בשפע, בסביבות עירוניות.
נוסף על כך, מים הם משאב הכרחי עבור הישרדותם של חזירי הבר, ולכן הם משוטטים בחיפוש אחר מים בעונות היבשות.
הסבר אחר להתרחבות אוכלוסייתם הוא יכולות הרבייה הייחודיות שלהם יחד עם יכולתם לפלוש לסביבות שונות ועם יכולות האכילה האופורטוניסטיות שלהם, הנשענות על מגוון רחב של צמחים ובעלי חיים.
סיבות נוספות להתרחבות האוכלוסייה של חזירי הבר ולהתרבות המפגשים בינם לבין בני אדם הן המחסור בטורפים טבעיים של חזירי הבר, העיור של בתי גידול טבעיים והתרבותם של אזורי מחסה בקצה אדמות חקלאיות.
נמצא, כי חזירי בר בשטחים פתוחים (חקלאות ושמורות טבע) מראים חששנות גבוהה באופן מובהק ביחס לחזירי בר עירוניים.
חששנות נמוכה יותר בקרב חזירי בר באזורים עירוניים נובעת כנראה מהתרגלותם לנוכחות אדם (הביטואציה).
בשנת 2012 החלה פעילות דילול מוסדרת שלוותה בצעדים נוספים.
בין השנים 2014–2018 הוגברה פעילות הדילול כפליים, אך ללא השגת המטרה המיוחלת של דילול 50%–60% מהם על מנת להשיג שליטה באוכלוסיית החזירים.
החל משנת 2013 ממוצע התלונות של תושבי השכונות למוקד העירוני בנוגע לחזירי בר עמד על כ-1,500 בשנה, כלומר כארבע תלונות ליום.
בשנת 2018 העריכה עירית חיפה את מספרם של חזירי הבר בעיר במאות, אך לפי ד"ר יאיר וייס, הווטרינר העירוני, מדובר באומדן קטן מהמספר האמיתי.
כמו כן, הושקעו על ידה כ-600 אלף שקלים בניסיונות הקטנת מספר החזירים הפולשים לשכונות.
בשנת 2019 עברה העירייה לפעול בצעדים הומאניים, הן משום שפעולות הדילול לא השיגו את התוצאות הרצויות, והן מטעמים אידאולוגיים של ראש העיר החדשה, עינת קליש-רותם.
בינואר 2020 הציבה עיריית חיפה תמרורים חדשים בשכונות הכרמל המתריעים על נוכחות ערה של חיות בר בסביבה העירונית.
התמרורים בולטים בצבע צהוב עם איור של חזיר בר וכיתוב "חזיר בר חיפאי בסביבה".
כמו כן, החלה העירייה בפעילויות גידור, הצבת תחנות האכלה לחתולים בלבד וקיבוע פחי אשפה, כדי להקשות על חזירי הבר.
באפריל 2020 בזמן הסגר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נצפו חזירי בר ובעלי חיים נוספים משוטטים במספרים גבוהים אף יותר מהתקופה שלפני הסגר.
לאור המצב ההולך ומחמיר, עומדות מספר אפשרויות פעולה שיתנו מענה ופתרון למצוקת התושבים:
דילול מאסיבי של אוכלוסיית חזירי הבר.
צמצום המזון הפנוי במרחב העירוני.
יצירת מוקדי משיכה מחוץ למרחב העירוני (מזון ומים).
יצירת מחסום פיזי, טכנולוגי או אחר שימנע את חדירת חזירי הבר למרחב העירוני.
בסקר ספרות שנערך בהזמנה של רמת הנדיב, בוצעה חלוקה ל-2 סוגים של טיפול בבעיית חזירי הבר בשטחים בנויים – טיפול באמצעים קטלניים ובאמצעים בלתי קטלניים:
האמצעים הקטלניים כוללים: לכידה והמתה, מלכודות לולאה, ירי ציידים, ירי מהאוויר והרעלה.
שיטות אלו מעוררות ביקורות רבות, סביב הטענה שמדובר במהלכים שאינם הומניים (אם כי קיים מנעד 'הומניות' שכן מלכודות לולאה גורמות לסבל רב לעומת ציד לדוגמה).
ביקורת נוספת מושמעת בנוגע לאפקטיביות: הרעלה עלולה לפגוע במינים נוספים, ירי מהאוויר אינו רלוונטי בשטח כה קטן וצפוף כמו בישראל ונמצא לא אפקטיבי גם באזורים אחרים בעולם ועוד.
האמצעים הבלתי קטלניים כוללים שיטות כגון הורדת הפריון באמצעות הזרקות, גידור אזורי מחיה, שימוש באמצעים דוחי חזירים, האכלה מסיחה, והעתקת אוכלוסייה לאזורים אחרים.
מרבית הביקורת המושמעת כנגד שיטות אלו, קשורה בעיקר לכך שהן יקרות במיוחד.
כמו כן, ניתן לומר על חלק מן השיטות שהן משיגות את ההפך מן הרצוי.
כך למשל האכלה מסיחה (מחוץ לאזור הבנוי) עלולה להגדיל את אוכלוסיית החזירים וכדומה.
חזירי דיסקו הוא סרט אירי משנת 2001, בבימויה של קירסטן שרידן, אשר נכתב על ידי המחזאי אנדה וולש, שעיבד אותו מהמחזה שכתב באותו השם בשנת 1996. קיליאן מרפי ואיליין קסידי, בדמותם של חזיר וננסית, נער ונערה שנולדו וגדלו בעיר קורק שבאירלנד אשר מנהלים מערכת יחסים אפלטונית, אלימה ולא בריאה.
הסרט עוקב אחר מערכת היחסים האינטנסיבית של שני המתבגרים, דארן (קיליאן מרפי) ושינייד (איליין קסידי), המכנים זו את זה "חזיר" ו"ננסית" , בהתאמה.
חזיר וננסית נולדו באותו בית חולים כמעט באותה דקה, וגדלים בית ליד בית, דבר אשר מוביל ליחס הדוק ביותר בין השניים שגובל בטלפתיה.
הם חיים בעולם שלהם ובקושי מתקשרים עם הסובב אותם; כאשר הם עושים זאת, זה בעיקר כדי להביע את העוינות שלהם כלפיה.
עד יום הולדתם ה-17, הזוגיות שלהם, אף על פי שהיא מאוד אינטנסיבית ולא בריאה, נותרה אפלטונית.
בסביבות הזמן הזה, ננסית מתחילה להתעניין בנער אחר מבית הספר שלהם בשם מארקי (דארן הילי), כאשר דארן מתחיל לפתח רגשות רומנטיים כלפי שינייד.
ככל שמתקרב יום הולדתם, דארן הופך להיות אלים יותר ויותר ורגשותיו החדשים מתגלים לאט לאט בפני שינייד, עד שבמהלך בילוי במועדון דיסקו, ברגע מלא באדרנלין והורמונים – הוא מנשק אותה.
שינייד לא יודעת איך להתמודד עם הסיטואציה, ומערכת היחסים בניהם ממשיכה להיות אפלטונית, אם כי מאוד מביכה.
מערכת היחסים שלהם מתחילה להיות בעייתית בעיינייהם של הוריהם וביחד – אמו החד הורית של דארן והוריה של שינייד מחליטים לשלוח את שינייד לפנמייה הרחק מקורק.
חזיר הרוס מכך ומחליט לברוח במטרה להחזיר את ננסית.
על אף הקושי של חוסר הודאות והפחד משגרה בלי דארן, שינייד מתחילה להסתגל לחיי הפנימיה, ואף מתיידדת עם נערה אחרת.
ביום הולדתם ה-17, דארן מגיע לבית הספר של שינייד ומבקש ממנה לעזוב איתו.
מרוגשים מהאיחוד שלהם, הם מוצאים עצמם במועדון ריקודים בשם "הארמון" שם, שינייד נתקלת במארקי ורוקדת איתו.
בהתקף זעם קנאי, דארן מכה את מארקי עד מוות.
השניים בורחים מהמועדון ונוסעים במונית לחוף הים שם הם עושים אהבה.
בבוקר, דארן מאפשר ללא מילים לננסית לחנוק אותו, מכיוון שמבין שזהו העונש שלו על שהרג את מארקי.
בסצנת הסיום, שינייד נועצת מבט אל האוקיינוס, תוהה איך תראה שארית חייה.
דארן/"חזיר" (קיליאן מרפי) הוא נער מוזר, אלים וחולמני.
ננסית היא אשת הסוד שלו, והיא מכירה אותו יותר טוב מכל אחד אחר.
הוא לא יכול לדמיין עולם שבו ננסית לא לצידו.
יחד הם יוצרים עולם סוריאליסטי שבו אין הבדל בין המציאות לחלומות.
צ'ארלס בארק משחק את חזיר הצעיר.
שינייד/"ננסית" (איליין קסידי) היא הרגועה יותר משתי הדמויות.
כאשר אירועים הקשורים לחזיר נהיים פרועים מדי, ננסית בדרך כלל משתתקת.
איילין וולש מילאה את התפקיד על הבמה.
שרה גלאגר מגלמת את ננסית הצעירה.
חזירי מלחמה הם חזירים, בעיקר חזירי בר, בהם השתמשו בשדה הקרב בעת העתיקה כאמצעי לחימה נגד פילי מלחמה.
במאה הראשונה לפני הספירה, כתב הסופר הרומאי לוקרטיוס שייתכן כי בני אדם ניסו להפעיל חיות טרף, כגון אריות או "חזירי בר" נגד האויב, אבל התוצאות היו הרות אסון.
קיים תיעוד ולפיו בשנת 272 לפני הספירה השתמשו הרומאים בחזירי בר במלחמתם נגד פילי המלחמה של הטאראנטו.
לפי אגדה הנכללת ביצירתו של פסאודו-קליסטנס "רומן אלכסנדר", הקיסר המקדוני אלכסנדר הגדול למד על ה"נשק הסודי" הזה נגד פילי מלחמה מהשליט ההודי פורוס.
מפקד הצי והצבא הרומי, פליניוס הזקן, דיווח על כך ש"פילים מפחדים מהצווחה החלשה ביותר של החזיר".
הסופר והמורה הרומי אליאן אישר כי פילים נבהלו מחזירים צווחים ומאיילים עם קרניים ודיווח כי הרומאים השתמשו בחזירים צווחים ובאיילים עם קרניים כדי להדוף את פילי המלחמה של פירוס בשנת 275 לפני הספירה.
ההיסטוריון היווני-ביזנטי, פרוקופיוס בחיבורי "ההיסטוריה של המלחמות" כתב שמגיני אדסה תלו חזיר צווח מעל החומות כדי להפחיד ולגרש את הפיל היחיד בו השתמש חוסראו במצור על העיר, במאה השישית לספירה.
דיווחים היסטוריים על חזירי תבערה תועדו על ידי הסופר הצבאי היווני פוליאנוס ועל ידי אליאן.
שני הכותבים דיווחו כי המצור שהטיל אנטיגונוס השני גונאטס על העיר מגארה בשנת 266 לפני הספירה נשבר כאשר תושבי העיר מרחו חזירים בזפת, בשמן, או בשרף, הדליקו אותם ושלחו אותם נגד פילי המלחמה של האויב.
הפילים אחוזי האימה ברחו מהחזירים הצווחים שעלו בלהבות ורמסו למוות במנוסתם חיילים רבים של השליט המקדוני.
מסופר שגונאטס דרש מאוחר יותר ממאמני הפילים שלו (מאהוטים) להחזיק חזיר בין הפילים כדי שהפילים יתרגלו אליו.
המעשה הונצח במטבע ארד רומי מאותה תקופה, בו מוטבע פיל בצד אחד וחזיר בצד האחר.
חבר הפרלמנט הבריטי, רג'ינלד סקוט , סיפר במאה השש עשרה על אימת הפילים מפני חזירים צווחים.
חזית דור בני-מדבר, (בפולנית: Mlodo Zydowski Front) הייתה תנועת הנוער הציוני בגטו לודז'.
גטו לודז' הוקם ב-10 בדצמבר 1939 בעיר לודז' שבפולין.
נוסדה ב-14 באוגוסט 1940 בידי אהרן יעקבסון, וגרעינה הורכב מבוגרי בית-ספר מקצועי יהודי בעלי השקפות ציוניות.
המגמה המוצהרת של חדב"מ הייתה איחוד כל תנועות-הנוער הציוניות לשם ריכוז פעולות עזרה הדדית, חינוך והגנה מפני ההשפעות השליליות של הגטו.
המצטרפים לא נדרשו לזנוח את השקפותיהם הפוליטיות, אלא לדחות את מימושן לאחר המלחמה.
בתנועה היו כ-400 חברים, ובראשה עמדה תחילה מפקדה בת חמישה חברים.
בשנת 1942 הצטרפו לחדב"מ בני-נוער שגורשו מעיירות הסביבה.
הוחלפה המפקדה בהנהגה ובה נציגי השומר-הצעיר, 'גורדוניה', 'הנוער הציוני', 'התחייה' ובית"ר.
ב-22 בספטמבר 1943 התאחדה חדב"מ עם 'הנוער הציוני', ושם התנועה הוסב ל'חזית הנוער הציוני'.
אחרי האיחוד אורגן בחדב"מ גרעין של התנגדות בריכוזו של דב למברג.
בנו של יעקב למברג שהיה היודנראט בגטו אחר.
חדב"מ פעלה עד ימיו האחרונים של הגטו.
חבר הנהגתה, רפאל זלבר, אף ניסה לאסוף את שרידי התנועה לאחר הגירוש לאושוויץ-בירקנאו, ושם ניהל עמהם פגישות עד לפיזורם בין המחנות השונים.
בגטו לודז' היו שתי קבוצות: קבוצת נוער ציונית, שהיו החטיבה הגדולה ביותר ועוד קבוצת נוער שהתארגנו על בסיס רעיוני משותף אבל לא היו חברי תנועת נוער.
את הקבוצה הציונית סימנו באותיות לטיניות ואת הקבוצה השנייה במספרים רומיים.
בסוף קיץ 1940 חיו במרישין 24 קבוצות ציוניות ובהן כ-1000 חברים.
החטיבה השנייה של בני נוער שישבה במרישין הייתה "קבוצות חקלאיות מספריות".
בסך הכל היו 27 קבוצות חקלאיות "מספריות" ובהן כ-350 חברים.
כעבור זמן מה התאחדו קבוצות ציוניות אחדות מקרב הקבוצות המספריות והקימו תנועה חדשה, "חזית דור בני המדבר".
חברי הקיבוצים של תנועות הנוער הציוניות חשו עצמם עליונים מבחינה רעיונית ומוסרית על פני הקבוצה המספריות.
הם האשימו את חברי הקבוצות המספריות בחוסר אחריות, בגנבות ובחיים לא מוסריים, כינו אותם "נוער הזהב".
באחד הדיונים של ועד הקיבוצים התבטא אחד החברים: "...מדוע יש לצרף עוד 300 לבלוק שלנו?
אנשים ללא רעיון, ללא עבר מפלגתי, עם פטפונים ובחורות על עקבים גבוהים!...
לא, האלמנט הזה אינו חלוצי ואינו ניתן לחינוך".
הגיעו גם לאוזניו של וומקובסקי, והוא זימן את נציגות הקבוצות המספריות לפגישה.
בפרוטוקול הישיבה מ-25 באוגוסט 1940 נכתב: "בפגישה עם הנשיא נודע לנו שהנשיא מודע לכל מה שקורה במרישין.
יש לו מידע מדויק ומפורט.
הוא חושב שהקבוצות המספריות הן אוסף של אלמנטים לא אחראים - אספסוף.
במשך שיחה נכח במקום החבר זכריאש (ממנהגי בני עקיבא ונציגם בווער הקיבוצים)...
שניא דיבר על ההשפעה הרעה שיש לקבוצות המספריות גם על כמה קבוצות של האותיות.
החבר הופמן נקרא לד"ר פוזננסקי לבירור עניין מכירת תפוחי אדמה על-ידי אחת הקבוצות, עניין שהשאיר רושם רע במחלקת האספקה.
יוזם הרעיון היה אהרון יעקובסון, שלפני המלחמה היה פעיל בתנועת התחייה (ארגון שאיגד בתוכו את בוגרי תנועת הנוער הציוני).
בגטו היה מראשי הנוער הציוני וחבר מטעמם בוועד הקיבוצים במרישין.
הייתה לו אישיות כריזמטית והשפעתו על חברי התנועה הייתה רבה.
הוא סבר שכל זמן שהמלחמה נמשכת והציבור היהודי שרוי במצוקה קשה, חייבות כל תנועות הנוער הציונית להתאחד ולפעול על בסיס המכנה המשותף ביניהן.
עשרות חברים הצטרפו לתנועה החדשה שהחלה בפעילותה בראשית אוגוסט 1940. חברי התנועה ביקשו להצטרף לחטיבה הציונית, אבל הקבוצות הציוניות דחו את הבקשה.
יעקובסון פנה לאקזקוטיבה הציונית באמצע ספטמבר 1940, במכתבו כתב בין השאר:
"בזה אנו מודיעים שעל מרישין נוסדה אגודה ציונית "חזית דור בני המדבר" שמעמידה עליה אלו מטרות: א.
גיוס של חברים חדשים אל המחנה הציוני.
כמורי דרך בעבודתנו יהיו לנו האישים הגדולים שביהדות ובציונות כמו : הרצל, ביאליק וטרומפלדור.
במשך שישה שבועות של קיומנו ארגנו 130 חברים וחברות בחננו שהם בגיל 17–22 שנה.
הנוער הזה נמסר תחת הפקודות של האחדות הציונית ותחת הממשלה שלה.
האחדות הציונית היא לנו מופת שח עובדה משותפת וברוח זה חפצים אנו לעבוד.
בשם 130 חברים מבקשים אנו שתספחו אותנו לאחדות הציונית הזעקה שלנו לא תישאר בודאי בלי תשובה.
יומן חזית דור בני מדבר
בתעודה נדירה הנקראת "יומן הנוער הציוני חזית דור בני מדבר" שמוצאה גם הוא מגטו לודז' ניתן למצוא פעולות של חזית דור בני מדבר שהתרחשו בין ה־30 באוגוסט 1941 ל-1 באוקטובר 1943. ביומן כל יום צוין בתאריך הלועזי וה העברי ובו תיאור קורות היום בשלושה עד ארבעה משפטים קצרים.
סוניה ו.: השירה הארצישראלית המודרנית.
יום השנה של דוד וולפסון ז"ל, הנשיא השני של ההסתדרות הציונית".
ברשימות של שנת 1942 ישנן עדויות ברורות, אם כי קצרות, למצבם הטראגי ולאירועים הנוראים שעברו על יהודי גטו לודז'.
בשנת 1942, התמותה בגטו הגיעה לשיאה.
מהם נשלחו לעבודות שונות לגרמניה 18,338, ו
מ 17.4.1942 ואילך אין למעשה עוד רשימות יומיות על פעולות, אלא סיכומים חודשיים על המצב בגטו, שהם מלאי תוגה וצער אך עם זה מלאי אמונה בעתיד בארץ האבות.
משלושת החודשים מאי יוני יולי 1942 נשארה רק רשימה אחת המעידה על המצב הקודר.
כך כותב בעל היומן: "הפסקה מוחלטת בעבודתנו.
נדמה היה שהכל מתפרק וילך לאבדון.
אולם חודש יולי שוב מעורר אותנו.
ושוב מעיר אותנו עם השחר ליום של עבודה ומעשה".
שיפור מסוים חל רק בסוף השנה.
ברשימת נובמבר-דצמבר 1942 כתוב: "העבודה מתחילה מחדש.
כל שבוע אסיפות כלליות ושיחות.
ארוחת ערב חגיגית משותפת בחנוכה.
פעולה מאומצת של עזרה הדדית והחזרת שיווי המשקל הנפשי לאנשים".
ב 12.7.1943 הוחלט לחדש את ניהול היומן בצורתו הקודמת.
חידוש הרשימות היומיות כפי שזה היה עד 17.4.1942 והחל מאותו תאריך מופיעות שוב רשימות יומיות עד ה 30.9.1943. הרשימות ממחציתה השנייה של 1943 הן אספקלריה למצב שהתהווה באותה תקופה בגטו.
רומקובסקי הצליח להוליך שולל ולשכנע את תושבי הגטו כי רווח והצלה ימצאו בעבודה פרודוקטיבית בבתי מלאה לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני.
רוב הרשימות מוקדשות לבעיות משקיות, ארגוניות ובעיקר אידאולוגיות.
ועוד נימה אחת אופיינית היא ברשימות האלה והיא: הנטייה לאיחוד בעבודה ארגונית תרבותית, ואף נימה של איחוד אידאולוגי.
ביום 22.9.1943, רביעי, כ"ב באלול, רושם בעל היומן באותיות גדולות: "חתימה חגיגית של הסכם האיחוד בין, 'חזית דור בני מדבר' ו'הנוער הציוני א' לתנועה אחת: 'חזית הנוער הציוני' על ידי הנהגת 'חזית דור בני מדבק' ונציגי הנוער הציוני א".
חזירי בר הוא ציור של פרנץ מארק משנת 1913. היצירה ידוע גם בשם "חזיר וזריעה".
היצירה מוצגת במוזיאון לודוויג בקלן.
הציור נעשה בצבעי שמן על קרטון, שהודבק לאחר מכן על בד.
במרכז התמונה מופיע חזיר כחול – ליתר דיוק, חזיר יבלות, כפי שניתן לזהות מהחטים הלבנים הבולטים.
ראשו של חזיר היבלות מופנה כלפי מטה וימינה במבטו.
מעליו, ניתן לראות חזירה בגווני כתום-אדום.
בתחתית התמונה מתוארים צמחים בגווני ירוק וצהוב, בהם שוכבים החזיר והחזירה.
עיניו של חזיר היבלות עצומות, והוא נראה כישן.
חלקה העליון השמאלי של היצירה תחום בגווני כתום-אדום מוצללים עד סגול, ואילו בצדה הימני העליון מופיעה צורת עלה.
קווים חצי-מעוגלים ואובאליים חלקיים יוצרים קומפוזיציה גאומטרית שמבנה את היצירה.
כאשר מתבוננים בתמונה במרחק מסוים, ניתן להבחין בצורות בעלי החיים והצמחים המופשטות מצורתן הטבעית.
החיות והצמחייה משתלבים בתנועה ספירלית מסתובבת, שמתחילה באזור חטי חזיר היבלות ונפרשת כלפי חוץ.
תנועה זו יוצרת תחושת עוצמה ופראות.
קווי התנועה בצוואר חזיר היבלות מדגישים את המתח שבתנועה הספירלית.
גם הצבעים ביצירה מחזקים את תחושת הדינמיות, תוך שימוש במנעד צבעים רחב הכולל את כל גלגל הצבעים.
פרנץ מארק היה בין האמנים הראשונים שהציגו ביטוי אמנותי חדשני ויצירתי, חרף ההתנגדות של הממסד התרבותי והאמנותי באותה תקופה.
הוא שאף לראות את העולם "בעיני החיות".
הוא "הכפיף את המוטיב, שלקח מהטבע, לעיקרון צורני קפדני, משום שרצה לייצג את האחדות הגדולה של הטבע והחיה החיה בו, כדי לעצב את שלטון הנצח כאמירה אמנותית.
...לכן זה כבר לא מפתיע כאשר צבעים נראים לנו מוזרים בהתחלה.
בשירה כה חזון הם מוצדקים.
צורות וצבעים הופכים לאמצעים לבטא עולם רוחני-ציורי" של דמיון.
בעלים ראשון: הללה (זאלה), הגלריה הממלכתית מוריצבורג, בין השנים 1924–1937.
בעלים שני: ברלין, אוסף פרטי.
בעלים שלישי: ברלין, סוחר אמנות, גלריה גרד רוזן.
בעלים רביעי: קלן, סוחר אמנות, גלריה אנה אבלס.
בעלים חמישי: קלן, אוסף פרטי, סוכנות הרכב יעקוב פליישהאואר, עד 1954.
ניהול קודם: קלן, מוזיאון וולראף-ריכארץ וקרן קורבו, מספר קטלוגי WRM 2955, נתרם למוזיאון בשנת 1954, שם נותר עד 1976.
חזית במטאורולוגיה היא קו מפגש בין גושי אוויר מנוגדים בתכונותיהם, בעיקר בטמפרטורה אך גם במאפיינים אחרים כמו אחוזי לחות וריכוז אירוסולים.
החזיתות לרוב מתהוות לאורך קווי הרוחב הבינוניים, שם מתרחש מפגש בין גושי אוויר פולאריים לבין גושי אוויר סובטרופיים.
קו המפגש גם מכונה החזית הפולארית.
חזית המבוססת על ניגוד תרמי עשויה להימצא באחד מארבעת המצבים הבאים:
חזית נייחת - אין אינטראקציה ממשית בין שני גושי האוויר.
גושי האוויר זורמים במקביל לחזית או שהזרימות של גושי האוויר חלשות.
חזית קרה - גוש האוויר הקר יותר נכנס מתחת לאוויר החם, שכיוון שהוא קל יותר, נדחף במהירות לרום.
במידה שישנה די לחות ואי יציבות, בקדמת החזית מתהווים ענני קומולונימבוס, ומעברה מלווה בגשמי זעף ומשבי רוח ערים.
עם מעבר החזית חלה חיגה של הרוח בליווי התקררות מהירה והתבהרות.
חזית חמה - האוויר הקר נסוג ואת מקומו תופס האוויר החם, אשר "רוכב" מעל האוויר הקר.
פעילות החזית החמה לרוב מתונה יותר מן הקרה, אך גם ממושכת יותר.
אורכה עשוי להגיע למאות קילומטרים, לעומת עד עשרות קילומטרים בחזיתות קרות.
החזית החמה מלווה לרוב בענני צירוס שכבתיים בקדמתה, אשר בהדרגה מנמיכים ומתעבים לנימבוסטרטוסים, המורידים משקעים קלים אך רציפים.
עם מעבר החזית החמה חגה הרוח בליווי התחממות והתבהרות.
חזית מלוכדת (אוקולזיה) - מצב מורכב בו מתקיימת התנגשות בין חזית קרה לחזית חמה - אופייה לרוב תלוי בתכונות האוויר בקדמת החזית החמה לבין גב החזית הקרה.
אם האוויר בקדמת החזית החמה קר יותר אזי תתנהג החזית המלוכדת כחזית חמה, ואילו במקרה ההפוך תתנהג כחזית קרה.
חזית דתית תורתית - רשימה חרדית אשר איחדה את המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל בבחירות לכנסת השלישית, הבחירות לכנסת הרביעית והבחירות לכנסת השמינית.
בכנסת ה-3 שינתה הסיעה את שמה ל"אגודת ישראל-פועלי אגודת ישראל", ובשני המקרים האחרים היא התפצלה למרכיביה.
לרשימת מועמדים מלאה ראו עמוד המפלגה במכון הישראלי לדמוקרטיה
אגודת ישראל: יצחק מאיר לוין, שלמה לורינץ, זלמן בן-יעקב
פועלי אגודת ישראל: בנימין מינץ, קלמן כהנא, יעקב כ"ץ
אגודת ישראל: יצחק מאיר לוין, שלמה לורינץ, מנחם פרוש, שלמה יעקב גרוס
אגודת ישראל: שלמה לורינץ, יהודה מאיר אברמוביץ, מנחם פרוש, שלמה יעקב גרוס
פועלי אגודת ישראל: קלמן כהנא, אברהם ורדיגר
חזית השחרור הערבית היא ארגון טרור ומפלגה פלסטינית בעת'ית לאומנית סוציאליסטית, שבסיסו בעיראק.
חזית השחרור מפרסמת ירחון הנקרא "סוות אל-ג'מאהיר" (קולות ההמונים).
העורך הראשי הוא מזכ"ל הארגון, רכּאד סאלם.
משרדי העיתון נמצאים ברמאללה בבניין רמוּן, שם גם נמצאים משרדי לשכת הארגון ונציגות מפלגת הבעת' העיראקית.
הארגון הוקם כקבוצת גרילה באפריל 1969 בחסות מפלגת הבעת' העיראקית.
הארגון דגל באידאולוגיה פאן-ערבית, ושם לו כמטרה לשים קץ ל"פלסטיניזציה" של הסכסוך.
למרות זאת, חזית השחרור הערבית הצטרפה לאש"ף ביולי 1969.
מנהיג נוסף של הארגון הוא חוסיין רחאל.
בין הפיגועים הבולטים אותם ביצע הארגון ניתן למנות את הפיגוע בכפר יובל והפיגוע במשגב עם.
בפברואר 1981, פוצץ כוח של חטיבת גולני את מפקדת הארגון, שהייתה ממוקמת כ-2 ק"מ מדרום לעיירה נבטייה בלבנון.
בשנות ה-80 לארגון היה חלק חשוב בחזית הסירוב, שהתנגדה לתהליכי השלום של אש"ף.
הארגון התנגד להסכמי אוסלו, אבל שמר על חברותו באש"ף.
בשנת 1996 התירה ישראל את כניסתו של מזכ"ל הארגון, רכּאד סאלם לשטחים.
חזית השחרור הערבית נותרה קבוצה קטנה ושולית, שחסרה את התמיכה החילונית של ארגונים כמו פת"ח או את התמיכה האיסלאמית הדתית של ארגונים כמו חמאס.
בשנת 2002, רוב עבודת הארגון הייתה בחלוקת מענקים של הממשלה העיראקית (בראשות סדאם חוסיין) למשפחות ה"שאהידים" בפלסטין.
באוקטובר 2002 פשט צה"ל על משרדי הארגון ומשרדי מפלגת הבעת' העיראקית ברמאללה תפס מסמכים, קלטות וידאו ומחשבים במשרדי הארגון, ועצר את מזכ"ל הארגון רכּאד.
לאחר שישב במעצר שנתיים זיכה בית המשפט הצבאי את רכּאד סאלם, מאשמת חברות בארגון טרור.
בית המשפט קבע שלא הוכח כי החזית, היוותה ארגון טרור מאז 1996 ועד מעצרו של סאלם ברמאללה.
למרות התמיכה הכספית הגדולה מעיראק, חזית השחרור הערבית כמעט לא ביצעה פיגועי טרור נגד מטרות ישראליות.
התמיכה בארגון, הן בקרב הפלסטינים בשטחים והן בקרב הפליטים הפלסטינים בגולה, קטנה מאוד, והוא נחלש משמעותית לאחר נפילת שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק שהביאה להפסקת הזרמת הכספים אליו.
כיום לארגון יש בסיסים בעיראק ובלבנון.
ברמאללה, משרדי הארגון משותפים לו ולארגון החזית לשחרור פלסטין.
"חזית העם" היה שבועון של התנועה הרוויזיוניסטית ביישוב, שנוסד ב-1931 והפסיק להופיע ב-1935.
השבועון נוסד בשנת 1931 על ידי יהושע ליכטר ("איש ברוריה"), בעקבות סגירת היומון "העם" בידי שלטונות המנדט.
עורכו הראשי היה יהושע השל ייבין.
השבועון שימש ככלי ביטוי לאגף הימני-קיצוני של התנועה הרוויזיוניסטית, "המקסימליסטים" בהנהגת אב"א אחימאיר.
בתקופת קיומו של השבועון החריף המאבק בין הרוויזיוניסטים למפלגות תנועת העבודה.
בשער גיליון 2 בדצמבר 1932 הופיע מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "כן, לשבור!", שהיה גרסה עברית למאמרו ביידיש "יא, ברעכן!" שפורסם בעיתונות הרוויזיוניסטית בחו"ל, שבו תקף בחריפות את ההסתדרות הכללית ואת העבודה העברית המאורגנת.