tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2019, הוכרז על ידי רשות החלל האירופית כי בשנת 2025 ישוגר לחלל לוויין מיוחד שתפקידו יהיה לנקות פסולת חלל.
לפי התיאור הכללי, מדובר בלוויין עם זרועות רובוטיות ארוכות במיוחד שיוכל לשוטט בחלל ולתפוס איתו כמה שיותר פסולת.
לאחר מכן, הלוויין עתיד לצלול חזרה לאטמוספירת כדור הארץ ולהישרף ביחד עם הפסולת שאסף.
הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית מחזיק בקטלוג הגופים הנעים מסביב לכדור הארץ המכיל כ-20,000 פריטים, מתוכם קרוב ל-1,300 הן חלליות שלמות ומתוכן כ-800 הן חלליות פעילות.
מטרת המעקב אחר פריטי פסולת אלה היא בחלקה כדי שלא לבלבל בינה לבין טילים בליסטיים.
המידע על הפסולת נאסף ממספר תחנות רדאר קרקעיות וטלסקופים וכן מטלסקופ הנמצא בחלל.
למרות זאת, רוב חלקי הפסולת המרחפים בחלל עדיין לא מופו.
קיימים למעלה מ-600,000 עצמים אשר גודלם למעלה מסנטימטר.
מקור נוסף למידע על פסולת חלל הוא טלסקופ פסולת חלל ESA העוקב אחר כ-10,000 עצמים שגודלם למעלה מ-10 ס"מ.
גם רדאר מערך מופע "Cobra Dane" האמריקני, הוא מקור למידע על פסולת חלל.
לוויינים המוחזרים בשלמותם לכדור הארץ מספקים אף הם מקור למידע על פסולת חלל, במיוחדת פסולת בגודל זעיר ביותר.
כך למשל הלוויין LDEF אשר שוגר למסלולו על ידי מעבורת החלל צ'לנג'ר במשימה STS-41-C והוחזר לכדור הארץ במעבורת החלל קולומביה במשימה STS-32 לאחר ששהה בחלל 68 חודשים.
בדיקה מדוקדקת של חלקו החיצוני של הלוויין איפשר ניתוח על מאפייני הפגיעות של פסולת חלל בלוויין בעת מעופו.
מידע דומה נאסף מלוויינים אחרים ששוגרו ואחר כך נאספו והוחזרו לכדור הארץ.
מבחינה טכנולוגית ניקוי של פסולת חלל הוא נושא מורכב ביותר, והקשיים השונים גרמו לכך שבמשך שנים רבות לא ניתן היה לבצע ניקוי כלל, אלא רק לתכנן מיזמים תאורטים בלבד.
החל משנות ה-70 בחנה נאס"א פתרונות אפשריים, החל מהתרחיש האופטימי בו גוררים פסולת חלל לכדור הארץ לשימוש חוזר, ועד תרחישים אחרים בהם הפסולת מושמדת בדרכים שונות.
במאי 2024, דו"ח של נאס"א מהמשרד לטכנולוגיה, מדיניות ואסטרטגיה (OTPS) הציג שיטות חדשות לטיפול בפסולת חלל.
הדו"ח, שכותרתו "ניתוח עלות ותועלת של צמצום, מעקב ושיקום פסולת מסלולית", סיפק ניתוח מקיף המשווה עלות-תועלת של למעלה מעשר פעולות שונות, כולל מיגון חלליות, מעקב אחר פסולת קטנה יותר וסילוק של פסולת גדולה.
על ידי הערכת אמצעים אלה במונחים כלכליים, המחקר שואף לספק אסטרטגיות חסכוניות לניהול פסולת, ולהדגיש כי שיטות כמו הוצאה מהירה מהמסלול של חלליות שהפסיקו לתפקד יכולות להפחית משמעותית את הסיכונים בחלל.
בנובמבר 2020 חתמה סוכנות החלל האירופית על חוזה עם חברת ClearSpace למבצע ניקוי אלמנט פסולת חלל, וזו הייתה הפעם הראשונה בה הוחלט להשיק ניסיון כזה בפועל.
על פי סוכנות החלל הישראלית, הדרך המציאותית ביותר להתמודד עם פסולת חלל היא לתת לזמן לעשות את שלו ולפסולת להישרף באטמוספירה.
במקביל, יש לצמצם שיגורים חדשים והוספת פסולת.
פסולת, אשפה או זבל הם חומרים ומוצרים בלתי רצויים או בלתי שימושיים.
המונח סובייקטיבי מכיוון שפסולת עבור האחד אינה בהכרח פסולת עבור האחר.
נהוג למיין את הפסולת על פי מצב צבירתה לפסולת נוזלית, פסולת גזית ופסולת מוצקה.
על פי רוב המונח "פסולת" מתייחס לפסולת מוצקה – כלל השאריות המוצקות הנוצרות כתוצאה מפעילות האדם במקומות חיותו ופעילותו.
עירוני-ביתי: שיירי מזון, אריזות מזון ומוצרים, מוצרים פגומים או מוצרים שתם השימוש בהם, פסולת גינון.
משרדים ובתי עסק: גזם, פסולת מסחרית, פסולת בניין, גרוטאות מתכת.
תעשייה: שאריות חומרי גלם, אריזות חומרי גלם ומוצרים, אפר
חקלאות: שאריות דשנים, שאריות חומרי הדברה, שאריות מזון של משק החי, גזם, אריזות, יריעות פלסטיק, הפרשות בעלי חיים.
רפואה: פסולת מבתי חולים, מרפאות ומעבדות רפואיות.
מכוני טיהור שפכים: בוצה תעשייתית
פסולת מתקשרת באופן ישיר לפיתוח האנושי מבחינה טכנולוגית וחברתית כאחד.
הרכב הפסולת משתנה בהתאם למקום ולזמן ומושפע מרמת החיים, מהרגלי הצריכה ומהתרבות של כל חברה.
פיתוח תעשייתי והמצאת חידושים מתקשרים באופן ישיר לסוגי פסולת שונים הנוצרים או מושפעים מכך.
קיימים הבדלים ניכרים בין מדינות מפותחות לבין מדינות מתפתחות מבחינת הרכב הפסולת, וכך גם בין אזורים עירוניים לבין אזורים כפריים.
רטיבות – גוף הצמחים ובעלי החיים מורכב מאחוז גבוה של מים (כ-70%).
לכן החומרים האורגניים בפסולת שמקורם בשיירי פירות וירקות ומזונות אחרים מכילים כמות גבוהה של מים.
בישראל הפסולת רטובה במיוחד בגלל הכמות הגבוהה של החומרים האורגניים.
באריזות שהכילו נוזלים, נותרו שאריות מהנוזלים והם מרטיבים את הפסולת המוצקה.
בעת איסוף הפסולת ודחיסתה, עובר חלק מן הרטיבות גם למרכיבים של פסולת שלא הכילו מים במקור, ובעיקר למרכיבים הסופגים מים כמו מוצרי נייר וטקסטיל.
בישראל הפסולת רטובה במיוחד בגלל הכמות הגבוהה של החומרים האורגניים המצויים בפסולת ובגלל האקלים הלח באזורים רבים בארץ.
הפסולת הביתית מכילה כ-60% נוזלים.
ערך היסק – בעת שריפת פסולת מוצקה משתחרר חום רב.
כמות החום (האנרגיה) שניתן להפיק משריפת ק"ג פסולת מציינת את ערך ההיסק.
יחידות ערך ההיסק הן קילו קלוריות לק"ג (ק"קל/ק"ג).
מקובל לשרוף את האשפה במשרפות מיוחדות ולנצל את החום הרב שמשתחרר לצורך הפקת אנרגיה חשמלית באמצעות יצירת קיטור והעברתו לטורבינה.
ערך ההיסק תלוי בכמות החומרים הדליקים שבפסולת (נייר, קרטון, עץ, חומרים אורגניים) ובכמות המים שבפסולת (אידוי המים צורך אנרגיה).
ערך היסק גבוה יתקבל ככל שכמות החומרים הדליקים תהיה גבוהה יותר וכמות המים נמוכה יותר.
ערך ההיסק של הפסולת בישראל נמוך יחסית למדינות אחרות כמו ארצות הברית בשל האחוז הגבוה של חומרים אורגנים בפסולת ובשל תכולת המים הגבוהה שבפסולת.
אי יציבות וריחות – שיירי המזון מוכרים למפרקים בטבע ולכן הם מפורקים בפירוק אירובי כאשר הם על פני ערימות הפסולת (שם יש חמצן), ובפירוק אנאירובי כאשר הם בתוך ערימת הפסולת (שם אין חמצן).
בפירוק אירובי נוצרים גזים, בעיקר פחמן דו-חמצני (CO2) ומים (H2O), שאינם גורמים למטרדים, ותוך מספר שבועות מתקבלים חומרים יציבים יחסית המשמשים כחומרי דשן.
לכן, צריך לאוורר ולערבל את ערימות האשפה על מנת לאוורר אותן ולהכניס לתוכן אוויר.
לצורך פירוק אירובי צריך לשמור על תנאי רטיבות, טמפרטורה ואוורור מתאימים.
בפירוק אנאירובי נוצרים גזים שונים, רעילים ובעלי ריח חריף כמו: אמוניה (NH3), מימן גופרי (H2S), ומתאן (CH4), העלולים לסכן בני אדם ובעלי חיים.
נוסף לכך, גז המתאן הוא גז דליק העלול לגרום להתלקחותן של שריפות בערימות הפסולת.
תהליכי הפירוק האנאירובי איטיים יותר ונמשכים שנים רבות בשל זמן הפירוק הארוך ולכן האשפה הופכת למטרד תברואתי וסביבתי.
ככל שהפסולת תהיה רטובה יותר יתחיל בה פירוק אנאירובי.
לחומרי המזון נמשכים בעלי חיים שונים כמו מכרסמים ועופות העלולים להעביר חיידקים פתוגנים (מחוללי ומעבירי מחלות) מהאשפה היישר לבעלי החיים ולאדם.
כמו כן, אם אתר האשפה נמצאת ליד שדה תעופה, הציפורים מהוות מטרד למטוסים.
הפסולת הביתית היא פונקציה של אזור המגורים, מספר התושבים באותו האזור ורמת הצריכה.
אתרי סילוק פסולת עשויים לגרום למטרדים ולנזקים סביבתיים רבים.
מצע להתפתחות חיידקים פתוגנים (גורמי מחלות)
פליטת גזים אשר חלקם גורמים למטרדי ריח וחלקם גזי חממה המגבירים את אפקט החממה
הפצת מחלות באמצעות בעלי חיים
מתקופת יוון העתיקה ועד ימינו, בני אדם השליכו פסולת לא רצויה לרחובות, לכפרים ולמקומות מרוחקים, ללא ענישה כלשהי.
היוצאת מן הכלל היחידה שידועה בתקופה הטרום-מודרנית היא האימפריה המוסלמית, במיוחד בקורדובה ובאל-אנדלוס, בהן היו מתקנים לאיסוף זבל.
לפני התהפוכות שחלו בערים החל מאמצע המאה ה-19, הממשל לא הקנה לסניטציה חשיבות יתרה והיא לא הייתה בראש סדר עדיפויותיו.
הפסולת הייתה מושלכת לצד הכביש או במזבלות מקומיות קטנות.
היא הכילה בעיקר מרכיבים אורגנים שהתפרקו עם הזמן, ולכן לא נוצרו כמעט מפגעים סביבתיים.
בנוסף, כמויות הפסולת שנוצרו היו קטנות היות שהערים היו קטנות, מספר התושבים שהתגוררו בהן לא היה גדול ומספר מפעלי התעשייה היה מצומצם.
עם השנים חל גידול ניכר בהיקף התעשייה וחלה התפתחות של הערים שבאה לידי ביטוי בגידול ניכר במספר התושבים שלהן.
כמו כן, חלה עלייה ברמת החיים אשר הביאה לעלייה בצריכת המוצרים ובכמות הפסולת המצטברת.
הרחקה של הפסולת לסביבה הקרובה החלה לגרום למפגעים סביבתיים קשים ועל כן החלו לרכזה באתרים מוגדרים המרוחקים ממקומות ישוב – אתרי סילוק פסולת (אס"פים) הנקראים מטמנות.
במשך שנים רבות ראו בפסולת מטרד שיש לסלקו.
הגישה המקובלת כיום רואה בפסולת משאב שניתן להפיק ממנו חומרי גלם, לייצר ממנו מוצרים חדשים ולהפיק ממנו אנרגיה.
עד סוף המאה ה-20 הטמנת פסולת הייתה הגישה הנפוצה לטיפול בפסולת במרבית מדינות העולם.
על-פי גישה זו אוספים את כל הפסולת כפי שהיא, ללא טיפול נוסף, ומטמינים אותה בקרקע.
הטמנת הפסולת גורמת לדלדול במשאבים ויוצרת מחסור בהם.
במטרה לצמצם את כמות הפסולת ולחסוך במשאבי טבע החלו לנקוט בגישות שונות להתמודדות עם בעיית הפסולת.
ארבע מהחלופות לטיפול בפסולת מכונות ארבעת ה-R משום שהאות האנגלית הראשונה בשמן היא R:
הפחתה במקור (Reduce) – הפחתת כמות הפסולת הנוצרת או מניעת היווצרותה באמצעות נקיטת פעולות מקדימות כגון: צריכה מתוכננת מראש, הפחתה בכמות החומרים במוצר ובאריזה, חיי מדף ארוכים של מוצרים.
שימוש חוזר (Reuse) – שימוש בכלים ובמוצרים מספר רב של פעמים לצורך אותה מטרה שלשמה נוצרו.
מיחזור (Recycle) – ניצול חומרי פסולת להפקת חומרי גלם שישמשו ליצירת מוצרים חדשים.
השבת אנרגיה/התמרה (Recovery) – הפקת אנרגיה מפסולת
הטמנה סניטרית – העברת הפסולת לאתרי פסולת מוסדרים וקבירתה.
(ולבינתיים עד שתועבר לאתרי הפסולת זורקים אותה לפח)
טיפול משולב – שילוב של חלופות שונות לטיפול בפסולת במטרה לצמצם את כמות הפסולת שמופנית להטמנה מבלי לגרום למפגעים סביבתיים
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 ניתן לראות עלייה בכמות הפסולת השנתית בכל אזורי הארץ.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, במדינת ישראל כמות הפסולת הביתית גדלה בשיעור של כ־1.8% בשנה, בהתאם לקצב גידול האוכלוסייה.
בממוצע משליכים תושבי ישראל כ-1.7 ק"ג של פסולת לאדם מדי יום.
כמות הפסולת המיוצרת במושבים חקלאיים או בבתים פרטיים גדולה פי שניים לערך מכמות הפסולת המיוצרת בדירות בעיר הגדולה (3.4 ק"ג בממוצע לעומת 1.7 בממוצע).
לעליה ברמת החיים תפקיד משמעותי בהגדלת כמות הפסולת; בבני ברק ובירושלים, הערים העניות ביותר, כמות הפסולת נמוכה בצורה משמעותית (1.3 ק"ג לנפש בממוצע) בעוד שבתל אביב הממוצע עומד על 2.8 ק"ג לנפש.
הרכב האשפה באחוזים מראה כי החומר האורגני הרקבובי מהווה 37.81% מכלל האשפה הביתית והוא דומיננטי במשקל האשפה בישראל.
לעומת זאת, נפח חומרי הפלסטיק למיניהם, 34.49% מהנפח הכולל, מהווה את מרכיב הנפח הגדול ביותר באתרי האשפה.
יש המפרידים בין הזבל האורגני לאנאורגני ומשתמשים בזבל האורגני כקומפוסט לדישון.
מגמות בעולם מראות שניתן להגיע לשיעורי פסולת להטמנה נמוכים בהרבה.
בסינגפור, שבה קיים מחסור בשטח לאתרי הטמנה, הושג שיעור מיחזור של 61% נכון ל-2018. בשווייץ, אוסטריה וגרמניה, שיעור המיחזור עומד על כ-50%.
באיחוד האירופי כולו, התפלגות הטיפול בפסולת ב-2018 הייתה 38% מיחזור, 10% לשיקום שטחים, 6% להפקת אנרגיה ו-39% להטמנה.
הישג זה של האיחוד האירופי הוא תוצאה של מדיניות משולבת של האיחוד ושל יוזמות מקומיות של ערים.
בתחילת 2021 הציג המשרד להגנת הסביבה את תוכנית האסטרטגיה למשק פסולת בר קיימא 2021–2030. תוכנית מפורטת זו מתבססת על 10 עקרונות יסוד וביניהן הקביעה כי מדיניות משק הפסולת בישראל תתבסס על המדיניות והפרקטיקות הנהוגות באיחוד האירופי, תוך עריכת ההתאמות הנדרשות לישראל.
במרץ 2022 פורסם דוח של כ-80 רשויות מקומיות על הרגלי הלכלוך וסוגי הפסולת של הישראלים במרחב הציבורי.
56% מהמזהמים הם מוצרי פלסטיק חד פעמיים, 36% בדלי סיגריות, 5% מסכות רפואיות.
המשרד להגנת הסביבה, פרסם קול קורא ליישום תוכניות לשינוי.
נכון ל-2024, כרבע מהאשפה נשלחת למיחזור או יצירת אנרגיה והשאר נשלח להטמנה.
נכון לשנת 2021 ממוצע המיחזור במדינות ה-OECD עמד על כ-60% ואילו בישראל הוא היה 23.4% בלבד .
נכתב כי ישראל נשענת בכבדות על הטמנת פסולת, כאשר בשנת 2022 הוטמנו כ-76% מהפסולת, לעומת ממוצע של כ-40% במדינות ה-OECD.
הדוח קובע כי נפח שטחי ההטמנה הזמינים בישראל לא יספיק להכלת הפסולת הצפויה עד סוף שנת 2026. עקב כך פנו 160 ראשי רשויות לאוצר בפניה דחופה.
הם גם ציינו כי ארגוני פשיעה השתלטו על חלקים נרחבים מהענף וכי היעדר השקעה ממשית הותירה את המדינה עם תשתיות מיושנות שאינן מסוגלות להתמודד עם כמויות הפסולת הגדלות.
נכון לנובמבר 2025, 82% מהפסולת בישראל מוטמנת באדמה לעומת 26% במדינות OECD באירופה ו–20% במדינות OECD באסיה.
בנוסף, רוב אתרי ההטמנה נסגרו מחוסר מקום, וגם באתר העיקרי שנותר — אתר אפעה, ש–60% מהפסולת בישראל מוטמנת בו, צפוי להגמר מקום ההטמנה.
פינוי פסולת הוא פעולה יקרה, כך שבמקומות רבים פעולת הלכלוך נחשבת לעבירה, והמבצע אותה צפוי לקנס.
שני החוקים המרכזיים בישראל העוסקים בפסולת הם ו.
חוק שמירת הניקיון אוסר על לכלוך ועל השלכת פסולת ברשות הרבים, לרבות השלכת פסולת מרכב, עבירה שנפוצה מאוד בימינו.
חוק איסוף ופינוי פסולת ומיחזור מסמיך רשויות מקומיות לקבוע בתחומן הסדרים לאיסוף פסולת למיחזור.
החוק גם הסמיך את השר לאיכות הסביבה לחייב רשויות מקומיות לקבוע הסדרים כאלה, וב-1998, חמש שנים לאחר שנחקק החוק, השתמש השר בסמכות זו, והטיל על הרשויות המקומיות חובה להפחית בהדרגה את כמות הפסולת שהן מעבירות לסילוק, ולהמירה במיחזור.
בתקנות שקבע השר נקבעו שיעורים נמוכים יחסית: עד סוף אותה שנה נדרש מהרשויות המקומיות שיעור מיחזור של 10%, עד סוף שנת 2000 – 15%, ועד סוף 2007 – 25%.
התיקון אושר ב-2007, נכנס לתוקף ביולי אותה שנה, ושיעורי ההיטלים שנקבעו בו עולים בהדרגה מדי שנה עד 2011.
בנוסף לחוקים אלה, חוקים שונים מתמודדים עם פסולת מסוג ספציפי, כגון חוק למניעת זיהום הים מהשלכת פסולת, חוק הפיקדון על מכלי משקה, התשנ"ט–1999, חוק לסילוק ולמיחזור צמיגים, התשס"ז–2007 וחוק החומרים המסוכנים, התשנ"ג–1993.
בכדי למנוע השלכת מזון חוקק חוק עידוד תרומות מזון.
מדינת ישראל חתומה על אמנת בזל המסדירה את תנועת פסולת מסוכנת בין המדינות.
להלן רשימת הגדרות של סוגי פסולת, כפי שהם מופיעים בלשונם בחוק שמירת הניקיון תשמ"ד–1984:
פסולת מעורבת – פסולת מוצקה מכל מקור שהוא, לרבות ממשק בית, מבית עסק, מתעשייה או מחקלאות, המכילה מרכיבים אורגניים ואנאורגניים מעורבים כגון שאריות מזון, אריזות פלסטיק או גזם, ואשר אינה מכילה חומר מסוכן.
פסולת יבשה – פסולת מוצקה, מכל מקור שהוא, שאינה מכילה מרכיבים אורגניים רקבוביים, כגון גרוטאות, צמיגים או עץ מעובד, ואשר אינה מכילה פסולת בניין או חומר מסוכן.
שארית מיון פסולת – פסולת הנוצרת בתהליך מיון והפרדה של פסולת מעורבת ואשר חומר אורגני רקבובי מהווה עד חמישה אחוזים ממשקלה.
בוצה – חומר שהוא תוצר לוואי של תהליך טיפול בשפכים במפעל טיפול בשפכים, למעט חומר כאמור המתקבל בתהליך המקומי של טיפול בשפכים שמבוצעים בו סינון גז והפרדת חול ושמנים, ואשר אינו מכיל חומר מסוכן.
בוצה תעשייתית – בוצה הנוצרת בתהליך טיפול בשפכי תעשייה ואשר מכילה חומר מסוכן.
ת"י 2223: נוהל תקני לדגימת פסולת וקרקע לגילוי חומרים אורגנים נדיפים.
ת"י 2019: שיטת בדיקה תקנית להדחת פסולת מוצקה בעמודה.
ת"י 2218: מיצוי בניעור של פסולת מוצקה עם מים.
ת"י 2220: נוהל תקני לאיכול פסולת מוצקה בחומצה חנקתית.
ת"י 2221: שיטת בדיקה תקנית לקביעת ההרכב של פסולת מוצקה עירונית לא מעובדת.
ת"י 2265: אחסון פסולת מוצקה מבניינים והטיפול בה באתר.
ת"י 2266: שיטות בדיקה תקניות לזיהוי סולפידים בפסולת.
ת"י 2267: שיטת בדיקה תקנית לתיאור פיזיקלי עבור אנליזה של פסולת.
ת"י 2268: שיטות בדיקה תקניות לקביעת pH של פסולת.
ת"י 2269: שיטת בדיקה תקנית לזיהוי מחמצנים בפסולת.
ת"י 2270: שיטות בדיקה תקניות לאנליזה לקביעת הדליקות של פסולת.
ת"י 2271: שיטת בדיקה תקנית לקביעת משקל יחסי נדמה ומשקל נפחי מרחבי של פסולת.
ת"י 2273: שיטת בדיקה תקנית לקביעת היציבות והמזיגות של פסולת מוצקה, מוצקה למחצה או נוזלית.
ת"י 2274: שיטת בדיקה תקנית לקביעה גרווימטרית של תכולה כוללת של פסולת מוצקה בדוגמות, הניתנת למיצוי בהמסה.
ת"י 2275: נוהל תקני למיצוי דוגמות פסולת מוצקה בשיטת סוקסלט לאנליזה כימית.
ת"י 2277: שיטת בדיקה לקביעת צפיפות מרחבית של מקטעי פסולת מוצקה.
ת"י 2294: שיטות בדיקה תקניות למתיישבות של אנליזה מזהה של פסולת.
ת"י 2295: שיטת בדיקה תקנית לזיהוי ציאנידים בפסולת.
פסולת אורגנית או פסולת מתכלה היא סוג של אשפה שמקורה באורגניזם (צמחים או חיות), וכוללת על פי רוב שיירי צמחים ומזון ופסולת גינה (גזם).
פסולת אורגנית ניתנת ברובה לפירוק על ידי אורגניזמים חיים כגון חרקים, חיידקים ועוד.
על פי סקרי המשרד להגנת הסביבה, פסולת אורגנית מהווה 40% מהפסולת בישראל.
כאשר כמות משמעותית זו מטופלת יחד עם שאר סוגי הפסולת במטמנות אשפה - התפרקותה מייצרת גזים, שקיעת אזורים במטמנה וסיכונים לזיהום מים וקרקע.
הטיפול בכמויות פסולת גדולות אף דורש שטח רב, הובלה תוך השקעת כספים ואנרגיה, וגורר לפיכך פגיעה בסביבה.
חומר אורגני יכול להתפרק בתהליך אנאירובי (ללא נוכחות אוויר), ופירוק כזה משמש למשל לייצור ביוגז, אך עשוי לגרום נזק לצמחים, וליצור פתוגנים המזיקים גם לאדם.
טיפול יעיל בפסולת אורגנית הוא הפיכתה לקומפוסט.
בתהליך הדשנה (קומפוסטציה) אירובי (הכולל חמצן), מתפרקת האשפה האורגנית באופן יעיל.
הקומפוסט כולל תרכובות אורגניות, מינרלים וחומרים אחרים המועילים לנביטה וצמיחה של צמחים.
לקומפוסט שימוש בטיוב קרקעות דלות בחומרי מזון לצמחים וכתחליף לדשן כימי מייצור תעשייתי, אשר ייצורו מלווה לרוב בנזק לסביבה ושימוש נרחב בו אף עלול גם לזהם מקורות המים.
הקומפוסט גם משפר את אחיזת המים וניקוזה של הקרקע החקלאית.
בשל יתרונות רבים אלו שיטות של חקלאות אורגנית, כמו למשל גידול ביו-אינטנסיבי, עושות בו שימוש נרחב.
לצורך הדשנת פסולת ישנו גם מגוון רחב של מַדְשֵׁנִים (קומפוסטרים), אשר מאפשרים הכנת קומפוסט בבית.
בניגוד לתפיסה הרווחת, ניתן לייצר קומפוסט גם ללא גינה, בעזרת קומפוסטרים המיועדים לכך.
הכנת קומפוסט באמצעות תולעים אדומות היא שיטה נוספת ומהירה, אשר מייצרת בסופה קומפוסט איכותי הנקרא "הומוס".
לפיכך, מיחזור הפסולת האורגנית לשימוש כקומפוסט הוא דרך סביבתית חשובה להתמודדות עם אתגר פינוי הפסולת שמציב אורח החיים המודרני במדינות השפע.
הפרדת אשפה במקום היווצרותה - בבית התושב - לשני זרמים: זרם יבש וזרם רטוב
הפסולת בעת המודרנית מורכבת ממגוון רחב של חומרים: משאריות של מזון, חלקי פלסטיק, זכוכית, מתכת, טקסטיל, נייר וקרטון ועד רכיבים מורכבים של מוצרים אלקטרוניים.
בישראל כמות הפסולת לאדם הולכת ועולה כל הזמן, בעוד שברוב מדינות העולם כמות הפסולת הולכת ויורדת.
אחד המרכיבים המובילים בפסולת בישראל הוא הרכיב האורגני.
בישראל, בין השאר בשל שפע הפירות והירקות, הרכיב האורגני בפח האשפה הביתי מהווה את עיקר הפסולת – כ-44% מכלל משקל פח האשפה הביתי, לפני שהוא מונף אל משאית הדחס.
אחרי משאית הדחס כבר יורד משקל הפסולת האורגנית ל-37%.
מה שאומר שנוזלים רבים מהפסולת האורגנית, בתהליך הדחיסה של הפסולת במשאית, מוצאים את עצמם ברכיבי פסולת אחרים הנמצאים בפח כמו למשל נייר, קרטון, פלסטיק וטקסטיל.
אחרי שנוזלים אלו מרטיבים את רכיבי הפסולת האחרים, מקשה הדבר את הפרדתם ושליחתם למיחזור יעיל, הפרדת הפסולת במתקני מיון היא מורכבת עד בלתי אפשרית.
הדרך היעילה ביותר לטפל בפסולת היא לבצע הפרדה שלה במקור, במיוחד של הפסולת האורגנית.
הניסיונות הראשונים להפרדת פסולת במקור של הפסולת האורגנית בוצעו במהלך שנות ה-80 וה- 90 של המאה העשרים.
הניסיון הראשון היה בטבעון כבר בשנת 1986 בהשראתו של מיכאל גולדך תושב היישוב.
הניסיון היה מוצלח עד שהסתבר שפתרון הקצה לפסולת האורגנית לא באמת קיים.
כיום בטבעון מנסים את גישת הפרדת הפסולת האורגנית באמצעות מַדשנים (קומפוסטרים).
הרשויות הבאות שאימצו את המיזם של הפרדת פסולת במקור, היו בתחילת שנות ה-90 רעננה וכפר סבא.
לקראת סוף שנות ה-90 בוצע פיילוט בעיר טירת כרמל.
כל הניסיונות האלו הסתיימו אחרי תקופה קצרה של מספר חודשים.
בשנת 2004 הושק מיזם הפרדת אשפה במקור במושב כרם מהר"ל על ידי היזם הסביבתי עמיעד לפידות תושב היישוב.
למיזם קדם ניתוח של כל הניסיונות הקודמים ובחינת הסיבות להצלחה והכישלון, בוצעה הפקת לקחים ויושמו במיזם כל האלמנטים הדרושים להצלחתו: התאמת מכלי אצירה מתאימים, הדרכה נכונה לתושבים, איסוף באמצעים נפרדים מאיסוף הפסולת הכללית ויצירת פתרון קצה מקומי.
המיזם זכה להצלחה גדולה והענות רבה בקרב התושבים ובתוך שנה שוכפל לעוד שתי קהילות.
שנה לאחר מכן שוכפל המיזם לעוד חמש קהילות ובתוך שש שנים המיזם פעל בהצלחה ביותר מ-50 קהילות ברחבי ישראל מקריית שמונה בצפון ועד קיבוץ רבדים בדרום.
באוקטובר 2009 החליטה מועצה מקומית זכרון יעקב לאמץ את המיזם.
זו הייתה הפעם הראשונה בה רשות מקומית הפעילה את המיזם של לפידות כרשות מקומית, עד אז המיזם של הפרדת הפסולת במקור הופעל על ידי מתנדבים.
במרץ 2010 נפגש לפידות עם השר החדש של המשרד להגנת הסביבה, גלעד ארדן, והציג לו את המיזם.
ארדן החליט שזו תהיה המדיניות של המשרד להגנת הסביבה והמשרד יצא בסדרת קולות קוראים לרשויות מקומיות לאמץ את הרעיון של הפרדת הפסולת האורגנית במקור.
באוגוסט 2010 אימצה מועצה מקומית סביון את המיזם ועוד באותה שנה הוא אומץ על ידי כפר סבא – שהייתה העיר הראשונה ליישם הפרדת הפסולת האורגנית במקור ולאחר מכן מועצה אזורית עמק חפר – שהייתה המועצה האזורית הראשונה שהפעילה את המיזם של הפרדת הפסולת במקור.
בעקבות הקולות הקוראים של המשרד להגנת הסביבה 31 רשויות ברחבי הארץ החלו לעסוק בהפרדת אשפה אורגנית במקור.
מיזם הפרדת הפסולת האורגנית זכה לביקורות קשות כמו גם לכישלונות.
רשויות רבות הביעו תלונות על כך שהמיזם לא מצליח, התושבים לא משתפים פעולה, אין פתרונות קצה מתאימים והעלות הכוללת לטיפול בפסולת המופרדת גדולה מהאלטרנטיבה של שליחת הפסולת להטמנה.
בנובמבר 2015 החליט השר להגנת הסביבה החדש דאז, אבי גבאי, ממפלגת כולנו, להפסיק את המיזם.
מתוך 31 רשויות שזכו בקול קורא של המשרד להגנת הסביבה והחלו ביישום הפרדת האשפה נותרו פחות מעשר רשויות מקומיות שממשיכות ליישם הפרדת פסולת אורגנית במקור.
כספים רבים ירדו לטמיון ואמון הציבור במיזם נפגע.
תוצרי הפסולת האורגנית המופרדת במקור (הפרדה במקור - במקום ייצורה של הפסולת, בבית התושב) יכולים להיות קומפוסט או ביוגז.
בשנים האחרונות במדינות כמו גרמניה – שמבצעת הפרדת פסולת אורגנית במקור כבר כמה עשורים, חל שינוי דמוגרפי כאשר מהגרים רבים מגיעים למדינה בכמויות גדולות והמודעות הסביבתית שלהם נמוכה יותר.
הדבר גורם לזרם האורגני להיות מלוכלך יותר ולכן מה שעושים בגרמניה יותר ויותר זה לקחת את הפסולת האורגנית המופרדת במקור למיתקנים של ביוגז.
כך גם מושג המיחזור וגם הפסולת השיורית לא מזהמת את הקרקע.
ניסיונות ראשונים לטיפול בפסולת אורגנית בקנה מידה גדול, החל משנות השבעים, נשענו על מיון והפרדה פיזית של הפסולת בעזרת מכשור במרכזי טיפול בפסולת.
המשרד להגנת הסביבה הוביל קמפיין רחב היקף מלווה בגיבוי תקציב של 200 מיליון ש"ח לביצוע תהליך מורכב של הפרדה במקור.
מדובר בתהליך חינוכי ושינוי התנהגותי בהתקנת מערכות פינוי נפרדות של הפסולת מהמקור בבית, פח האשפה הביתי, הממויינות לכל הפחות לקו פסולת אורגני וקו אנאורגני (במדינות רבות מתקיימת הפרדה במקור למרכיבים נוספים).
שיטה זו היא המקודמת על ידי ארגונים פורמליים וארגוני סביבה ברחבי העולם ומהווה מהפיכה של ממש בתחום האשפה.
הגזם מהווה אמנם רק כ-3.95% ממשקל הפסולת בישראל, אך הוא עדיין מהווה בעיה באתרי פסולת.
פסול חיתון הוא יהודי אשר מנוע מלהינשא על פי ההלכה היהודית עם יהודים כשרים, למשל בגלל היותו ממזר.
ישנם המשתמשים בהגדרה רחבה יותר, על פיה כל זוג אשר אינו יכול להינשא זה לזה על פי ההלכה היהודית נחשב "פסול חיתון".
ממזרים שבגלל פגם בייחוס שלהם מותרים להנשא רק לפגומים כמוהם או לגרים.
אנשים הנשואים הלכתית הם פסולי חיתון לכל העולם עד לסיום נישואיהם, גם כשהם עגונים או מסורבי גט.
האיסור על אישה נשואה להינשא לגבר נוסף הוא איסור מדאורייתא, ואילו האיסור על גבר נשוי להינשא לאישה נוספת הוא מחרם דרבנו גרשום, שעוצמתו פחותה, ובנסיבות מסוימות ניתן להתירו.
פצוע דכא וכרות שפכה מותרים להתחתן רק עם גיורת.
פצוע דכה הוא אדם שחתכו לו את האשכים או את שבילי הזרע.
כרות שפכה הוא אדם שחתכו לו את השופכה למעלה מהעטרה.
על פי ההגדרה הרחבה יותר יש עוד פסולי חיתון רבים, בהם זוגות מעורבים, זוגות חד-מיניים, כהנים והנשים האסורות להם, וקרובי משפחה מסוימים.
הסמכויות לעריכת נישואים וגירושים של יהודים בישראל מסורות לרבנות הראשית לישראל ולבתי הדין הרבניים.
רישום לנישואים ברבנות אינו אפשרי למי שמוגדר על ידה "מעוכב חיתון" או "מעוכב נישואים", כלומר אדם שאינו רשאי להינשא על פי ההלכה.
עיכוב נישואים יכול להיות מצב קבוע, מצב שנמשך עד השלמת בירור או עד עריכת גירושים מקשר קודם, וכן תיתכן מניעה רק בעניין בן או בת זוג מסוימים.
רשימת מעוכבי החיתון מנוהלת על ידי הנהלת בתי הדין הרבניים, וכאשר בני זוג מגיעים להירשם לנישואים, נבדק אם חלות עליהם מגבלות כלשהן במסגרת הרשימה.
נכון למרץ 2024 הופיעו ברשימת מעוכבי החיתון של בתי הדין הרבניים 6,041 נשים וגברים.
מספר זה גבוה ממספר מעוכבי החיתון שהיו רשומים בדצמבר 2021 כאשר עמד על 5,425. הרשימה כוללת מספר קטגוריות:
התבררו כלא יהודים במסגרת הליך בירור יהדות - רשימת מעוכבי החיתון מורכבת ברובה מאנשים שבמהלך הליך בירור יהדותם קבעו גורמי הממסד הדתי כי הם אינם יהודים על פי ההלכה, ככל הנראה מרביתם יוצאי ברית המועצות: 3,328 בשנת 2024 (בהשוואה ל־3,050 ב־2021).
מלבדם, 2,306 יהודים מופיעים ברשימה בשל סיבות אחרות:
בני זוג שמבחינת ההלכה נחשבים לנשואים ולכן אינם יכולים להנשא ללא מתן גט - 704 נשים וגברים מופיעים ברשימה משום שהתגרשו זה מזה אך חזרו לחיות יחד בלי להינשא בשנית, ולפי ההלכה הם נדרשים לגירושים חוזרים אף שלא התקיים טקס נישואים שני.
419 נוספים נמצאים ברשימה משום שידוע כי ערכו נישואים אורתודוקסיים שלא במסגרת הרבנות, או שיש ספק אם הם נישאו בנישואים אורתודוקסיים שלא ברבנות.
קיום יחסים בין אישה נשואה וגבר שאינו בעלה - במצב שבו אישה נשואה קיימה יחסים עם גבר שאינו בעלה, במסגרת הליך גירושים עשוי בית הדין הרבני לאסור עליה את שני הגברים המעורבים (בעלה והגבר איתו קיימה יחסים).
456 נשים מופיעות ברשימת מעוכבי החיתון תחת איסור זה.
90 גברים מופיעים ברשימה משום שהיו ביחסים עם אישה נשואה ואסור להם להינשא לה גם אם התגרשה.
ממזרות - ממזר או ממזרת הם ילדים שנולדו מיחסים בין אישה נשואה לגבר שאינו בעלה או מגילוי עריות בתוך המשפחה.
על ממזרים ועל צאצאיהם נאסר להינשא ליהודים, למעט ממזרים או גרים.
ברשימת מעוכבי החיתון ישנם 200 ממזרים:77 ממזרים ו־123 ספק ממזרים (שאינם יכולים להינשא אפילו לממזרים(.
צאצאים שנולדו כתוצאה מיחסים בין כהן לגרושה - מי שנולדו מיחסים בין כהן לגרושה מכונים "חללים".
אומנם גבר המוגדר "חלל" יכול להינשא למי שירצה אך ה"חללּות" עוברת לצאצאיו.
אישה המוגדרת "חללה" אינה רשאית להינשא לכהן.
בקטגוריה זו רשומים 328 אנשים (89 גברים ו־239 נשים).
הנהלת בתי הדין הרבניים אף שומרת ברשימה זו את שמותיהן של 109 נשים גרושות שנישאו לכהן, כך שאם ייוולדו להן ילדים גם הם ייכנסו לרשימת ה"חללים".
בעבר הוכנסו לרשימת מעוכבי החיתון גם קרובי משפחה של אנשים שהיו בתהליך בירור יהדות, אף ללא ידיעתם, אך בעקבות עתירה לבג"ץ של ארגון עתים בשנת 2021 ניתן תוקף של פסק דין להתחייבות של הנהלת בתי הדין הרבניים שלא להמשיך בפרקטיקה זו של עריכת בירורי יהדות לאנשים בניגוד לרצונם.
בעקבות העתירה גם הוסרו מרשימת מעוכבי החיתון 1,300 אנשים שהוחלט בעבר (בטרם פסיקת בג"ץ) שהם "טעוני בירור יהדות".
בעקבות מחלוקות בנושא הגיור, יש גם רשימות אחרות של אנשים הרשומים במרשם האוכלוסין כיהודים, אך גיורם אינו מקובל על קבוצה של רבני ערים האחראים על רישום נישואים, בגלל שהליך הגיור נעשה שלא בהדרכת הממונים ובדרך כלל נמצאו פגמים בהליך הגיור שנעשה להם.
למרות שפסולי חיתון אינם יכולים להינשא בישראל, בעקבות בג"ץ פונק שלזינגר אם נישאו בנישואים אזרחיים בחו"ל הם יכולים להירשם כנשואים גם בישראל.
פסולת רדיואקטיבית או פסולת גרעינית היא פסולת הנוצרת בתהליכים רדיואקטיבים כגון ביקוע גרעיני.
פסולת גרעינית נוצרת גם בתהליכים שאינם קשורים ישירות לאנרגיה גרעינית.
למעשה, פסולת רדיואקטיבית היא כל חומר רדיואקטיבי שלא נעשה בו שימוש.
חומרים רדיואקטיביים דועכים עם הזמן.
דעיכה רדיואקטיבית זו גורמת לחומרים רדיואקטיביים לאבד את פעילותם הרדיואקטיבית ולהתפרק לתוצרים שניתן לטפל בהם בדרכים מסורתיות.
זמן מחצית החיים של חומרים רדיואקטיביים המשמשים ברפואה גרעינית עומד במקרים רבים על ימים, ולכן ניתן לטפל בחומרים בקלות יחסית, על ידי המתנה לדעיכתם במכלים מתאימים.
עם זאת, קיימים חומרים שזמן מחצית החיים שלהם הוא אלפי שנים ולכן יש צורך לטפל בפסולת זו באופן אחר.
שיטה מקובלת לסילוק פסולת רדיואקטיבית היא הטמנה: מטמינים פסולת עם רמה נמוכה של רדיואקטיביות קרוב לפני השטח, ופסולת שרמת הרדיואקטיביות שלה גבוהה, עמוק מתחת לפני השטח.
כל אתרי ההטמנה אמורים למנוע דליפות וחלחול של הפסולת אל מאגרי מי תהום.
הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אחראית, בין היתר, על קביעת תקנות וחוקים לטיפול בפסולת גרעינית.
התחום העוסק ביצירת סמלים וסימנים שמטרתם למנוע מבני אדם לחדור לאתרי הטמנת פסולת רדיואקטיבית בעתיד הרחוק נקרא סמיוטיקה גרעינית.
פצצה מלוכלכת היא פצצה בתוספת פסולת גרעינית, שתפקידה להגביר את הנזק שיוצרת הפצצה.
כל החומרים הרדיואקטיבים דועכים עם הזמן.
חומרים אלו פולטים קרינה והופכים לחומרים שאינם רדיואקטיביים.
מחצית החיים של האיזוטופ יוד 131 היא 8 ימים, כלומר, לאחר 8 ימים, רק מחצית מהחומר הרדיואקטיבי ההתחלתית עדיין פעילה.
לכן, על מנת לטפל באיזוטופ זה, ניתן לשמור אותו בסביבה מוגנת מקרינה, ולאחר מכן לטפל בפסולת כפי שמטפלים ביוד רגיל.
פלוטוניום 239, לדוגמה, הוא בעל מחצית חיים של מאות אלפי שנים, ולכן דרך טיפול זו אינה מתאימה עבורו.
איזוטופים אחרים, בעלי מחצית חיים ארוכה עשויים להיות מסוכנים לאדם ולסביבה גם בכמויות קטנות מאוד של חומר, ולכן יש לאחסנם בצורה מסודרת ומוגנת.
במרבית מדינות העולם המערבי נהוג ליצור אתרי הטמנה עבור פסולת רדיואקטיבית.
אתר ההטמנה הגדול בעולם הוא הר יוקה בקרבת לאס וגאס, והוא צפוי לשרת את ארצות הברית עד שנת 2030. פתרון נוסף הוא תשלום כסף רב למדינות באפריקה ובמזרח אירופה עבור שירותי הטמנת הפסולת.
שיטה נוספת היא הטבעת הפסולת במעמקי הים.
מקורות רבים קיימים ליצירת פסולת גרעינית.
כורים גרעיניים לייצור אנרגיה גרעינית מייצרים פסולת, וגם מוסדות מחקר, מפעלי תעשייה, בתי חולים וחקלאים עושים שימוש בחומרים רדיואקטיביים או תגובות המשלבים חומרים כאלה.
כל הכלים שבאו במגע עם החומרים, כגון בגדים, כפפות ומזרקים, גם הם נחשבים פסולת רדיואקטיבית.
בגלאי עשן מסוג מסוים קיים חומר רדיואקטיבי, ובאין טיפול נכון בגלאים ישנים / לא בשימוש, הם הופכים לפסולת רדיואקטיבית.
פסולת בניין היא תוצר לוואי של עבודת בניה, סלילה ושיפוץ ומהווה חלק גדול מהיקף האשפה הכללי, בעולם המודרני.
פסולת הבניין שונה בהרכבה ובתכונותיה מאשפה ביתית ולכן ניתן לטפל בה באופן מיוחד ואף למחזר אותה.
השלכת פסולת בניין בשטחי טבע פתוחים בישראל היא עבירה נפוצה ומשרדי הממשלה השונים מבצעים פעולות כדי להקטין את היקפה.
עבודות הבניה ההיסטוריות התבצעו ברוב המקומות באמצעות חומרי גלם מקומיים כמו אבנים שנחצבו במקום או עצים שנכרתו ביערות המקומיים.
ככל שעבודות הבניה הפכו להיות מורכבות יותר, והיו כרוכות בשימוש בחומרים שונים ששונעו ממחצבות, כורים, מנסרות וכן הלאה ובד בבד השתכללות אמצעי התעבורה, כך הפכו עבודת הבניה לבזבזניות יותר.
את מקום חומרי הבניה הורנקולריים תפסו חומרים מיובאים ובתוכם גם אביזרי ריצוף, זיגוג וקירוי גם חומרי איטום, בידוד וצנרת.
באתרי הבניה החלו להערם ערימות של קופסאות, אריזות, אמצעי קשירה כמו חבלים וגם שאריות של חומרי בנייה מסוגים שונים, שהובאו לאתר בכמויות גדולות מדי.
זה היה תהליך היווצרותה של פסולת הבניין, שכיום גדולה בכמותה מאשר האשפה הביתית.
אסונות שונים כמו שיטפונות, רעידות אדמה, שרפות ומלחמות יכולים לגרום להרס בניינים או להוצאתם מכלל תפקוד.
לעיתים קורה שעדיף להרוס בניין ולבנות במקומו מבנה חדש, מאשר להחזיר לתפקוד תקין מבנה שיצא מכלל שימוש בגין אסון טבע.
סיבה נוספת להרס מבנים, היא מודרניזציה של הרקמה האורבנית, הכוללת, בין היתר הריסת מבנים ישנים כדי לנצל את השטח עליו הם נבנו לטובת בנייה חדשה.
המרכיבים בפסולת הבניין תלויים בטכנולוגיות הבנייה והסלילה המקומיות בכל אזור ומדינה.
במדינת ישראל המרכיב העיקרי בפסולת הבניין הוא הבטון, שהוא חומר הבנייה השכיח ביותר.
מרכיבים נוספים חשובים הם אספלט, וחומרי חפירה הכוללים בעיקר עפר ומסלע טבעי.
כמו כן מצויים בפסולת הבניין חומרים כמו פלסטיק, קלקר ומתכות, בעיקר ברזל שהוא אחד ממרכיבי בטון מזוין.
פינוי פסולת בניין הוא חלק בלתי נפרד מתעשיית הבניה והשיפוצים בארץ ובעולם.
בזמן שיפוץ ובכל אחד משלבי הבניה נוצרת פסולת האופיינית לתהליך המתבצע ויש צורך לסלקה על מנת שלא תפריע להמשך הפעילות ועל מנת שלא תיפגע באיכות הסביבה באזור.
פינוי הפסולת חייב להעשות לפי התקנים וההוראות הקבועים בחוק כאשר על הפסולת להיות מפונה לאתרים ייעודיים אשר הוקצו למטרה זו על ידי המדינה.
על מנת שאיסוף הפסולת והפינוי יעשו באופן יעיל יש להשתמש במכולות מיוחדות הניתנות לשינוע לאתרי ההטמנה או המחזור.
הצטברות פסולת הבניין מתרחשת באזורים מצומצמים ובכמויות גדולות ולא רציפות.
גם בכך שונה פסולת הבניין מן האשפה הביתית, שהיווצרותה סדירה באזורים מאוכלסים.
מסיבה זו אין סבירות לפינוי פסולת בניין באופו סדיר, כפי שהדבר נעשה באשפה ביתית והפסולת מפונה בדרך כלל, באופן עצמאי על ידי בעל אתר הבניה או החברה שמבצעת את עבודות הבניה.
פינוי פסולת בניין נוגעת בסוגי פסולת רבים, חלקם אורגניים כמו האדמה המוצאת בעת חפירת התשתית ליסודות וחלקם שילוב של חומרים שונים כמו ברזל ובטון במיוחד כאשר מדובר בהריסת תשתית קיימת לפני שיפוץ או בניה.
העברת הפסולת אל המכולות נעשית בדרך כלל באמצעות מנופים ובובקאט ומחייבת בעלי מקצוע מיומנים.
חוסר הסדירות בהיווצרותה של פסולת הבניין והאמצעים המיוחדים הנדרשים לסילוקה, הביאו למציאות בה במהלך רוב ההיסטוריה, לא היה פתרון מסודר לפינוי פסולת הבניין.
לעיתים הייתה הפסולת מועברת למזבלות המיועדות לאשפה ביתית, אך במקרים השכיחים יותר, היא הייתה מושלכת בשטחים פתוחים ללא בקרה או טיפול.
בשנים האחרונות הוגברה האכיפה בכל הקשור לפינוי פסולת בניין ובאתרי הפסולת וההטמנה נדרשים אישורים המונפקים על ידי המשרד לאיכות הסביבה הן עבור החברות אשר להן המומחיות והכלים לעיסוק בתחום והן עבור סוג הפסולת המותרת בכל אתר ואתר והן עבור כמות הפסולת היומית המותרת בכל אחד מהם.
יזמים וקבלנים של פרויקטי הבינוי השונים מודעים לקנסות על השלכת הפסולת באתרים האסורים למטרה זו ועל פינוי שלא כחוק וחשוב כאשר מפקחים על בנייה או שיפוץ, ליצור קשר עם אתר מורשה המפיק אישורים על השלכת הפסולת והכמות המושלכת.
אישורים אלו נדרשים גם בעת פינוי פסולת בניין בעת בניית בניין חדש על מנת לעמוד בחוקי הבנייה.
פינוי פסולת בניין הוא מעבר לצורך של קבלן, יזם או משפץ, יש בו אלמנטים חשובים לאיכות חיים, איכות סביבה וסביבה ירוקה בכלל גם בהיבט קצר הטווח של סביבת המגורים שלנו וגם היבט ארוך טווח בנוגע לאופן ההטמנה ואיכות המיחזור באתרי הפסולת.
פסולת בניין נותר כזרם הפסולת האחרון המשמעותי בישראל שטרם עבר הסדרה רגולטורית.
מצב זה הביא לידי כך שכ- 900,000 טון פסולת בניין, המהווים 25% מהכמות השנתית, מסולקים בצורה פיראטית בכל שנה על מנת למנוע עלויות של טיפול ופינוי מוסדרים.
במרוצת השנים התפתחו בשולי הערים בישראל, אזורים בהם נשפכו כמויות גדולות של פסולת בניין באופן לא מוסדר.
תופעה של הפיכת שטחים ריקים לאתרי פסולת, התגברה גם בגלל קרבת אינטרסים בין חברות קבלניות לבין הרשויות המקומיות.
לאורך השנים יצרה שפיכת הפסולת מפגעים בריאותיים ונופיים ובסופו של דבר, הפכה שטחים מסוימים לבלתי ניתנים לניצול.
כיום מדובר על כמות אדירה של כמאה עשרים מיליון טון של פסולת בניין המושלכת בשטחים פתוחים בישראל.
ברבות השנים החלו הרשויות לנקוט בפעולות כדי לצמצם את השפיכה הפירטית של פסולת בניין בשטחים פתוחים.
המהלך הראשון הייתה מינוי מפקחים של המשרד להגנת הסביבה כדי ללכוד משאיות פסולת עברייניות והמהלך השני היה לחייב כל יזם בנייה להתקשר עם אתר מורשה לקליטת פסולת בניין ולשלם לו עבור קליטת פסולת בניין בכמות יחסית לגודל הבניה.
כיום ההערכה היא כי חמישית מכמות פסולת הבניין בישראל מגיעה להטמנה או למיחזור.
רב הכמות עדיין מושלכת באופן עברייני בשטחים פתוחים.
החל מתחילת שנות ה-90, נעשים מאמצים ברחבי העולם למחזר פסולת בניין מתוך כוונה להקטין את כמויות הפסולת המוטמנות.
שיטת המחזור הפופולרית ביותר היא גריסה וניפוי.
בשיטה הזו מפוררים את הפסולת וממיינים את הפירורים לפי גודלם, כדי להשיג מוצרי מיחזור המזכיר חול או חצץ.
בשיטה זו, טיב החומר הממוחזר תלוי באיכות הפסולת.
הצעת חוק לתיקון חוק פסולת בניין
במהלך שנת 2016, הכין המשרד להגנת הסביבה הצעה לתיקון חוק שמירת הניקיון (פינוי פסולת בניין), על מנת להעביר את הסמכות לטיפול ואכיפה בענף, לרשויות המקומיות, יחד עם הסמכות לגבות כספים בגין טיפול זה.
הצעת החוק טרם עברה קריאה ראשונה.
במהלך חודש אוגוסט 2017, פרסם המשרד להגנת הסביבה תזכיר של הצעת חוק ממשלתית לתיקון חוק שמירת הניקיון (פינוי פסולת בניין) להערות הציבור, זאת לפני שהוא עולה לדיון בוועדות הרלוונטיות של הכנסת והממשלה.
פסודובלה (בספרדית: Pasodoble - צעד כפול; בעברית נקרא לא פעם "פסדובלה") הוא סגנון מוזיקה וריקוד זוגות ספרדי בקצב המארש.
מקורו במוזיקה מהירה שנעשה בה שימוש בטקסים צבאיים כך שהחיילים יכלו לצעוד במהירות של 120 צעדים בדקה, פי שניים מהנהוג, ומכאן שמו של הסגנון שהפך לריקוד.
הפסודובלה מבוסס על המוזיקה המנוגנת במלחמות שוורים, בזמן כניסת המטאדורים לאצטדיון, או לפני אקט ההריגה.
מקור הסגנון בדרום צרפת, אולם את עיקר פרסומו הוא קנה בספרד ובפורטוגל.
מטאדורים מפורסמים זכו לקטעי פסודובלה שהולחנו לכבודם והנושאים את שמם.
ללהקת טיפקס יש שיר בשם "ריקוד הפסדובלה", שנכתב והולחן על ידי סולן הלהקה קובי אוז, אשר מספרת על קורותיו של זוג צעיר מהיום שבו הם הכירו, כשמנגינת הפסודובלה חוזרת שלוש פעמים בחייהם של הזוג: ביום חתונתם, בברית של ילדיהם, ובבר המצווה של ילדיהם.
בסרט "סבבה" נגד-המשמעת שמש (בגילומו של יוסף שילוח) מעניש את פלוגתו, עקב מסיבה שערכו יחד עם הבנות (דבר האסור על-פי חוקי הצבא), בשיעורי ריקוד הפסודובלה שהוא מעביר להם.
השירים לימון לימונרו וקונצרטינה וגיטרה הם שירי פסודובלה.
פסולת אלקטרונית היא ציוד או אמצעים שאינם יכולים עוד לשרת את המטרה שלשמה יוצרו, ועל פי הדירקטיבה האירופאית פועלים על מתח חשמלי עד 1,000 וולט בזרם חילופין או 1,500 וולט בזרם ישר.
פסולת אלקטרונית מכילה חומרים רעילים רבים וביניהם: עופרת, סלניום, כספית, קדמיום, בריליום, בדיל ומעכבי בעירה בחלקי הפלסטיק השונים.
טיפול בפסולת אלקטרונית עלול לכלול סיכון רב לעוסקים במחזורו ויש לנקוט באמצעי זהירות מחמירים ביותר.
בעיית הפסולת האלקטרונית בעולם חמורה ביותר ובבסיסה עומדת הבעיה של הגעת פסולת אלקטרונית למשרפות ומזבלות ציבוריות בהן לא נעשה טיפול ראוי.
בנוסף, מדינת ישראל דלה בשטחי הטמנה ועל כן גם סוגיה זו מהווה סיכון אקולוגי משמעותי.
בנוסף לכך, פסולת אלקטרונית מכילה יסודות נדירים רבים הנחוצים לתעשיות הטכנולוגיה השונות, ומחזורם מתוכה יכול להביא לחיסכון כספי ניכר, ולהפחתת התלות באספקה שלהם מסין, שהיא המפיקה הגדולה בעולם של חומרים אלה.
על פי דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership, היקף הפסולת האלקטרונית גדל בהדרגה, ועמד בשנת 2019 על 53.6 מיליון טון.
איסוף פסולת אלקטרונית הוא האתגר המרכזי במחזורה.
אתגרי האיסוף העומדים בפני רשויות החוק או גופים מסחרים מחייבים יצירתיות בהתמודדות עם עלית מחירי התפעול והלוגיסטיקה אל מול הרווחיות המזערית שבמחזור הפסולת האלקטרונית.
את שורש הבעיה ניתן למצוא במוצרי חשמל גדולים כדוגמת מקררים אשר עלות הובלתם עולה על התועלת הניתנת להפיק מחומרי הגלם המופקים בהליך המחזור.
מאז שלהי שנות התשעים נעשו ברחבי העולם ובמערב אירופה בעיקר ניסיונות רבים ליצור מנגנוני איסוף עירוניים לפסולת אלקטרונית.
האתגרים באיסוף פסולת אלקטרונית הם החל מעצם היותה כבדת משקל, עד לסיכונים שבאיסופה במכלי רחוב דרך גנבות, וונדליזם ופריצות.
בשנים האחרונות נמצא פתרון יעיל של הקמת מרכזי איסוף במוסדות ובתי עסק כחלק מרעיון של מעורבות חברתית או חובה רגולטורית כפי שנחקק בישראל בחוק הפחתת פסולת אלקטרונית 2011. בישראל הוקמו מספר אתרים לאיסוף במוסדות ובתי עסק אשר נהנים מפעילות ירוקה ואקולוגית למען עובדי ולקוחות המקום.
על פי דוקטורט הנכתב במסצוסטס בשנת 2008, על מנת להגיע למקסום האיסוף לפסולת אלקטרונית נדרשת נגישות קבועה של אחד מבני המשפחה לנקודת איסוף או נקודה ברדיוס של קילומטר מרובע אחד בכל בית אב.
שיטת החקיקה המקובלת כיום בעולם, לאחר מספר מסלולי חקיקה מאז שלהי שנות התשעים, היא גישת ה-EPR, גישה הקובעת שני בסיסים לטיפול בפסולת האלקטרונית.
הבסיס הראשון הוא הבסיס החוקי המחייב יצרנים, יבואנים ומשווקים למכסות מחזור קבועות בחוק של פסולת אלקטרונית ביתית ותעשייתית והבסיס השני הוא פעילות התנדבותית או מתומרצת על מנת לדרבן יצרנים ומשווקים להקים בשטחם אתרי איסוף לפסולת אלקטרונית ולהעבירה למחזור.
הדירקטיבה האירופאית WEEE מסווגת את הפסולת האלקטרונית למספר מרכיבים המושפעים לדרך האיסוף, המחזור ומידת הנזק הסביבתי הנגרם.
בנספח 1A מציינת הדירקטיבה קטגוריות של פסולת אלקטרונית:
מכשירים גדולים במשקי בית (מקררים, תנורים, מזגנים)
מכשירים קטנים במשקי בית (טוסטרים, מגהצים)
מכשירי תקשורת (מחשבים, טלפונים סלולריים)
מכשירי צריכה (טלוויזיות, רדיו, מערכות סטריאו)
צעצועים, פנאי וספורט (משחקי וידאו, ציוד צלילה)
מכשירי בקרה ושליטה (גלאי עשן, תרמוסטטים)
מכשירים אוטומטיים למכירה (משקאות, מוצרים)
הדירקטיבה מדגישה את הפסולת הדיגיטלית (קטגוריות 3, 8, 9 ו-10) כרעילות ביותר ואת קטגוריות המוצרים "הלבנים" כמאתגרות ביותר לאיסוף ומחייבות מעורבות ממשלתית פעילה (קטגוריות 1, 4 ו-7).
בשונה מפסולות אחרות מזוהה פסולת אלקטרונית מזהמת בעיקר עם חומרים אשר עמידים בפירוק ביולוגי ומצטברים ברקמות החי (PBT: Persistent Bioaccumulative Toxins).
הבעיה בהצטברות PBT היא בגידול המסה בשרשרת המזון ומעצם היות האדם הגורם העומד בראשה, זהו החי הנפגע ביותר.
מספר דוגמאות: בטלפונים סלולרים וכן בטלפונים חכמים ניתן למצוא ארסן, אנטימון, נחושת, קדמיום, בריליום, אבץ, ניקל ועופרת בכמויות נכבדות אשר גורמות לנזקים עצביים בבני אדם, פגיעה בהתפתחות (ילדים ונשים בעיקר), סרטן והשפעות גנטיות.
במחשב ביתי ניתן למצוא זרחן, מעכבי בעירה PBDE, בריום, כרום שש ערכי, פלסטיק, עופרת, קדמיום כספית ובריליום.
בנורות פלואורסצנטיות רגילות וקומפקטיות ניתן למצוא כמויות גדולות של כספית בתצורת גז וחומרים נוספים.
תאורת LED מכילה את כל החומרים הרעילים שיש במחשבים, טלפונים סלולריים וכן טלפונים חכמים וכן במוצרי אלקטרוניקה נוספים.
בתוך הפסולת האלקטרונית ישנם חומרי גלם יקרי ערך, כמו ברזל, נחושת או זהב.
כאשר פסולת זו אינה מתמחזרת, חומרי גלם אלו יורדים לטמיון מבחינה כלכלית וסביבתית (במיוחד במקרים בהם המוצרים האלקטרונים נשרפים).
דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership העריך, נכון לשנת 2019, שאבדו באופן זה חומרי גלם בשווי מצטבר של בערך 57 מיליארד דולר.
אם יוגבר המחזור של פסולת אלקטרונית זו, או לכל הפחות של חומרי גלם אלו, הדבר יכול לסייע בפיתוחה של כלכלה מעגלית, אשר מנצלת באופן יעיל יותר כל משאב.
ההתייחסות לפסולת אלקטרונית בעולם כמזהם פוטנציאלי התחילה כאשר זיהו מחוקקים ורגולטורים מתקדמים כי הגידול בצריכת האלקטרוניקה גדל באופן משמעותי.
אם בתחילת שנות השמונים נרכשו על ידי צרכנים בארצות הברית 500,000 טון של ציוד אלקטרוני, בשנות התשעים הוכפלה הכמות והגיעה למיליון טון צריכה ובשנות האלפיים שולשה הכמות והגיעה ל-1,500,000 טון צריכה.
באמצע שנות התשעים החלה תנועה של רגולציות ופעולות חקיקה אקטיביות בעיקר בצפון ומערב אירופה.
הראשונה לפעול הייתה שווייץ בשנת 1994 אשר נקטה בשיטת ה-EPR לאיסוף חוזר על ידי צרכנים.
מאז ועד היום ההצלחה בשווייץ מהווה מודל לחיקוי כדוגמה למערכת איסוף ומחזור אופטימלית אשר מצליחה לאסוף כ-80% מהפסולת האלקטרונית המיוצרת על ידי צרכני המדינה.
מדינות נוספות אשר פעלו בנושא היו הולנד בשיטת "ישן כנגד חדש" בשנת 1999, בשנת 2001 הצטרפה גם שוודיה לשיטת האיסוף הממשלתי ובשנים 2005 - 2006 גם מספר מדינות בארצות הברית החלו בתהליך ממשלתי איטי אשר השאיר מקום לפעילות משק ענפה בתחום המחזור.
מספר המדינות שמאמצות מדיניות אקטיביות לטיפול בנושא ממשיך לעלות בהדרגה, ועלה משנת 2014 ועד אמצע שנת 2020 מ-61 מדינות ל-78. עם זאת, חלק מהצעדים שמאמצות המדינות נחשבים על ידי ארגונים העוסקים בנושא לצעדים חלשים ולא אפקטיביים.
גופים בינלאומיים כגון BAN מבצעים מעקבים שוטפים אחר פסולת אלקטרונית בעולם ומפרסמים דוחות מפורטים על נתוני ההפצה והטיפול הלקוי בפסולת זו.
בשנת 2021 פיתחה צרפת מדד שמדרג מוצרים לפי הקלות שבה ניתן לתקנם.
ביולי 2021 הוציא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, צו של "זכות לתיקון", לפיו באחריות נציבות הסחר הפדרלית לבצע אכיפה שתסייע לצרכנים לתקן מוצרים אלקטרונים ולהשיג חלקי חילוף.
על פי דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership, זוהי התפלגות הפסולת האלקטרונית על פי יבשות, נכון לשנת 2019:
אסיה - 24.9 מיליארד טון
אמריקה - 13.1 מיליארד טון
אירופה - 12 מיליארד טון
אפריקה - 2.9 מיליארד טון
אוקיאניה - 700 מיליון טון
על פי הדו"ח, נכון לשנת 2019, רק 17.4% מכלל הפסולת האלקטרונית נאספה למחזור.
על פי דיווח של המשרד להגנת הסביבה משקל פסולת הציוד האלקטרוני והחשמלי בישראל מוערך בכ-130,000 טון בשנה (13 ק"ג לאדם), והוא גדל בשיעור גבוה יותר מהגידול הכולל בכמות הפסולת המוצקה בישראל.
כמות הפסולת האלקטרונית מהווה כ-3% מכל כמות הפסולת המוצקה בישראל.
הפסולת האלקטרונית היא המקור לכ־70% מסך הרעלים המסוכנים באוויר, בקרקע ובמי תהום.
רק חלק קטן מהפסולת האלקטרונית נאסף למחזור.
בשנת 2023 נאספה כמות פסולת אלקטרונית השווה לכ־15% מהמכירות למגזר הביתי.
ב-12 בינואר 2014 הכיר מנהל ציוד וסוללות במשרד להגנת הסביבה, בשתי חברות כ"גוף יישום מוכר": מ.א.י - תאגיד מחזור אלקטרוניקה לישראל בע"מ ואקומיוניטי – תאגיד חברתי למחזור פסולת אלקטרונית בע"מ.
תפקידם של גופי היישום המוכרים הוא לפעול לקיום חובות היצרנים והיבואנים ולדאוג לאיסוף ומחזור הפסולת.
החוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות, תשע"ב-2012, נכנס לתוקפו ב-1 במרץ 2014. מטרת החוק היא ליצור הסדרים שיובילו להפחתת ההשפעות הסביבתיות והבריאותיות השליליות של ציוד חשמלי ואלקטרוני, סוללות ומצברים ושל הפסולת הנוצרת מהם.
זאת על ידי עידוד שימוש חוזר, צמצום כמות הפסולת ומניעת הטמנתה.
החוק מיישם פרקטיקות בינלאומיות אירופאיות מומלצות, (WEEE) ומהווה נדבך נוסף במדיניות המשרד להגנת הסביבה לטיפול בפסולת מוצקה.
ההסדרים שנקבעו בחוק מטילים, בין היתר, אחריות על כל הגורמים בשרשרת המכירה של ציוד חשמלי ואלקטרוני (יצרנים, יבואנים, משווקים ומחזיקים בפסולת הציוד).
יבואנים ויצרנים - חובתם להתקשר עם גוף יישום מוכר, לממן פעילותו, לדווח ולעמוד ביעדי מחזור ביחס ישר למשקל המוצרים שנמכרו בישראל.
משווקי מוצרים חשמליים - חובתם לאסוף מבית הלקוח מוצר ישן במעמד מסירת מוצר חדש ולאפשר החזרת מוצר ישן בחנות במעמד קניית מוצר חדש.
על משווק המוכר סוללות לאפשר קליטצת סוללות מהציבור ללא מגבלות קניה קודמת.
הכל בכפוף להתקשרות עם גוף יישום מוכר ומימון עלויות התהליך כפי שקבע המשרד להגנת הסביבה.
בנוסף, על משווק חלה חובת רישום ודיווח למשרד להגנת הסביבה.
מחזיקים בפסולת אלקטרונית מהמגזר שאינו ביתי - בעל עסק אשר ברשותו כל סוג של פסולת אלקטרונית, יהיה מחויב להתקשר עם גוף יישום מוכר ולהעביר את כלל הפסולת לטיפולו בהתאם להסדרים שנקבעו, זאת מתוך מטרה למנוע העברת הפסולת לסוחרים ולגורמים שאינם מורשים.
רשויות מקומיות- על רשויות מקומיות להתקשר עם גוף יישום מוכר ולאפשר לתושבים ימי איסוף ממדרכות הבתים, מוקדי איסוף ומרכז איסוף עירוני.
קיום החוק מותנה בהתקשרות עם גוף יישום מוכר ומחזור הציוד באמצעותו בלבד.
עד כה התקשרו במדינת ישראל עם גופי יישום כמה עשרות רשויות מקומיות.
ביוני 2016 הצהיר בוועדת הכלכלה בכנסת מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, ישראל דנצינגר, על כישלונו באכיפת החוק ועמידה בחובותיו: "לצערי ולבושתי אני לא יכול לעמוד מאחורי הנתונים ולא יודע אם הם נכונים או לא".
בנובמבר 2018 התפרסם תחקיר של עמותת הפורום לישראל ירוקה בחדשות ערוץ 2 על שריפתה של פסולת אלקטרונית על ידי אקולוגיה לקהילה מוגנת ואקומיוניטי ועל כשלי החוק והמשרד להגנת הסביבה בנושא זה.
בפברואר 2019, המשרד להגנת הסביבה הקשה את העיצומים על הפרת חוק הפסולת והטיל עיצומים על מ.א.י.
ואקומיוניטי בסך כולל של כ-270,000 ש"ח בשל הפרת סעיפים שונים בתנאי ההכרה ובשל גילוי שורות של ליקויים.
פסולת ימית היא פסולת שנוצרה בידי אדם ואשר הושלכה במתכוון או שלא במתכוון למקווי מים גדולים, בדרך כלל אוקיינוס, ים או אגם.
פסולת ימית צפה נוטה להצטבר במרכזם של זרמי ים ועל קווי החוף, ולעיתים קרובות היא נשטפת בכוח הרוח והגלים אל החוף והופכת לפסולת חוף.
לעיתים מתערבבים בפסולת הימית אף גזעים וענפי עצים שנסחפו אל הים באופן טבעי.
עם הגברת השימוש בחומרי פלסטיק, הפכה תופעת הפסולת הימית לנושא מרכזי בתחום איכות הסביבה כיוון שפלסטיק אינו חומר המתכלה באופן טבעי.
פסולת ימית של מוצרי פלסטיק מהווה סכנה משמעותית לאוכלוסיית בעלי החיים הימית: דגים, עופות ימיים, זוחלים ימיים ויונקים ימיים, לכלי שיט ולחופים.
השלכת פסולת בים, נפילת מכולות מאוניות מכולות, פסולת הנשטפת אל מערכות ניקוז עירוניות ומהן אל הים ופסולת המתעופפת ברוח ממזבלות אל עבר הים, הם חלק מן הגורמים להצטברות פסולת ימית.
מחקרים מראים כי פסולת פלסטיק מגיעה עם זרמי הים גם לאיים לא מיושבים (כגון איי קוקוס שבאוקיינוס ההודי)
חוקרים מסווגים פסולת ימית לשני סוגים עיקריים: פסולת ממקור יבשתי ופסולת מן הים.
בשנת 1991 העריכה קבוצת מומחים של האומות המאוחדות על היבטים מדעיים של זיהום ימי כי עד 80% מן הפסולת היא יבשתית.
מגוון רחב של תוצרי אדם עלולים להפוך לפסולת ימית וניתן למוצאם בפסולת הנשטפת אל החוף: שקיות פלסטיק, בלונים, מצופים, חבלים, פסולת רפואית, בקבוקי זכוכית ופלסטיק, מציתים, פחיות שתיה, קלקר, ציוד דיג ורשתות, פסולת שנפלה מאניות נוסעים ואסדות קידוח.
פסולת מוצרי פלסטיק מצטברת כיוון שאינה מתכלה בסביבה ימית באופן דומה למוצרים רבים אחרים, זאת כיוון שמים מעכבים פוטוליזה התורמת להתכלות מוצרי פלסטיק.
רשתות רפאים, שנשכחו או אבדו בים וכל עוד הן פרושות בעזרת מצופים, ממשיכות ללכוד בעלי חיים ימיים ולגרום למותם.
פתיתי פלסטיק, המשמשים בתעשיית הפלסטיק ומכונים לעיתים "דמעות בתולות הים" הם חתיכות חומר פלסטי כדורי אשר קוטרם קטן בדרך כלל מחמישה מילימטר, ומהווים מרכיב מרכזי בפסולת הימית.
פתיתים אלה, המהווים חומר גלם בתעשיית הפלסטיק, מגיעים לסביבה הימית כתוצאה מתאונות בהן נשפך החומר לים.
שקיות מפלסטיק מהוות אף הן מרכיב משמעותי בפסולת הימית, שקיות אלה עלולות לגרום לחנק או חסימת דרכי העיכול של בעלי חיים ימיים כאשר הן נבלעות.
במחקר לסקירת קרקעית הים, שנערך בשנת 1994 באגן הצפון-מערבי של הים התיכון, תוך שימוש ברשתות דיג שנגררו על קרקעית הים סמוך לחופי ספרד, צרפת ואיטליה, נמצא ריכוז ממוצע של 1,935 פריטי פסולת ימית לקילומטר רבוע.
פסולת מוצרי פלסטיק היוותה 77% מן הפסולת הכוללת, ו-93% מתוך מוצרי הפלסטיק היו שקיות קניות.
הרפובליקה העממית של סין אחראית לכ-30 אחוזים מכמות הפסולת הימית העולמית המוערכת בכ- 2.4 מיליון טונות בשנה; אחריה נמצאות (בסדר יורד) אינדונזיה, הפיליפינים, וייטנאם, סרי לנקה, תאילנד, מצרים, מלזיה, ניגריה ובנגלדש.
90 אחוזים מהחומרים המרכיבים את שטח הפסולת של כל האוקיינוסים בעולם מגיעים מעשרה נהרות בלבד (בסדר יורד)ː נהר היאנגצה בסין, נהר האינדוס בפקיסטן, הנהר הצהוב בסין, הנהר האי בסין, הנילוס באפריקה, הגנגס בהודו, נהר הפנינה בסין, נהר האמור ברוסיה, סין ומונגוליה, הניז'ר במערב אפריקה, ונהר המקונג בדרום-מזרח אסיה.
כארבע חמישיות מן הפסולת הימית ממקור יבשתי מוצאת דרכה לים לאחר שהועפה, או נשטפה לשם ממזבלות ומקומות אחרים ביבשה.
על פי הערכות, יותר מ-10,000 מכולות אובדות בים מדי שנה.
מכולות אלה נופלות בדרך כלל מאוניות מכולות במהלך סערות.
אחת התאונות המפורסמות של נפילת מכולות לים אירעה באוקיינוס השקט, ב-10 בינואר 1992, כאשר במהלך סערה נפלו מאוניה ששייטה בדרכה מהונג קונג לארצות הברית סמוך לקו התאריך הבינלאומי, שתים-עשרה מכולות.
אחת מן המכולות, אשר הכילה צעצועי אמבטיה (ברווזי גומי וצעצועים צפים דומים), נפרצה לאחר הנפילה ו-28,800 צעצועים צפים ואטומים למים החלו משייטים עם הזרמים באוקיינוס.
מאז נמצאו הצעצועים בכל רחבי תבל, והובילו להבנה טובה יותר של זרמי הים.
תאונות דומות אירעו עוד קודם לכן, כך נפלה לים בשנת 1990 מכולה שהכילה כ-80,000 נעלי נייקי אשר צפו והתפזרו בים
שטח הפסולת של האוקיינוס השקט
שטח הפסולת של האוקיינוס השקט הוא מקבץ של פסולת שנוצרה על ידי האדם ונישאת על גבי מערבולת זרמי ים () במרכז החלק הצפוני של האוקיינוס השקט, בערך בין 135°-155° מערב, ובין 35°-42° צפון.
השטח מתאפיין בריכוז גבוה של חומרים צפים, ביניהם פלסטיק, כימיקלים וחומרי פסולת אחרים, זאת לעומת אזורים אחרים באוקיינוס השקט.
רוב הפסולת הצפה באזור זה מורכבת מפתיתי פלסטיק זעירים המרחפים בעומקים שונים בים.
באזורים אלה ריכוזי הפלסטיק במים עולים על אלה של ריכוז הפלנקטון המצוי בים באופן טבעי.
חופי איים הסמוכים לשטח הפסולת באוקיינוס השקט מוצפים בפסולת.
דוגמאות בולטות הם אטול מידוויי והוואי.
שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי
שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי הוערך בשנת 2011 בכ- 2,183,480 קילומטר רבוע, משקלו כ-2,185 טון, וריכוז הפסולת בשטח הוא כ-10,000 טון לקמ"ר.
מדובר בשטח הפסולת הימית השלישי בגודלו מבין חמשת שטחי הפסולת הימים בעולם (לאחר צפון האוקיינוס השקט ששטח הפסולת שבו היא 8,095,000 קמ"ר, וצפון האוקיינוס האטלנטי ששטח הפסולת שבו הוא 3,625,753 קמ"ר), אך הדליל ביותר ובעל כמות הפסולת המועטה ביותר מבין כל שטחי הפסולת באוקיינוסים.
שטח הפסולת הצפון אטלנטי מוערך בכ-3,625,753 קילומטרים רבועים, צפיפותו היא 25,000 חלקיקים לקמ"ר ומשקלו הכולל הוא כ-9,064 טון.
מרבית הפסולת מורכבת ממיקרופלסטיק וחלקיקי פלסטיק קטנים שריכוזם עומד על כ-4,000 חלקיקים לקמ"ר, אך במקומות מסוימים הריכוז מגיע עד ל-200,000 חלקיקים לקמ"ר.
שטח הפסולת נמצא בין קווי הרוחב 22° צפון ל-38° צפון אך גבולותיו המזרחיים והמערביים אינם ברורים.
קיימת תנודה עונתית של כ-16,00 ק"מ בכיוון צפון ודרום המושפעת גם עקב תופעת האל ניניו.
הפלסטיק מתפרק לחלקים קטנים יותר ויותר כאשר החלקיקים הצפים על פני המים הם בעיקר פולימרים כגון פוליאתילן ופוליפרופילן המשמשים לייצור מוצרים ביתיים.
חתיכות פלסטיק עלולות להיתקע באופן קבוע בדרכי העיכול של חיות אלה, תוך חסימת מעבר המזון וגרימת מוות בהרעבה או זיהום.
פתיתי פלסטיק זעירים דומים במראם לזואופלנקטון, דבר המטעה בעלי חיים הניזונים ממזון זה וגורם לבליעת הפסולת ולהעברתה בשרשרת המזון.
מחקר משנת 1999 כי בריכוזי פסולת ימית באוקיינוס השקט עולה משקל פסולת הפלסטיק למטר מעוקב מים פי שישה על משקל הפלנקטון.
תוספים רעילים המשמשים בתעשיית הפלסטיק מחלחלים לסביבתם כאשר מוצרי הפלסטיק שרויים במים.
חלק מחומרים אלה צפים על פני המים בסביבת פסולת פלסטיק והופכים אזורים אלה למסוכנים עוד יותר לבעלי חיים.
לא כל הפסולת הימית תוצרת אדם גורמת לנזקים סביבתיים.
מוצרי ברזל ובטון גורמים בדרך כלל לנזק מזערי בלבד לסביבה כיוון שהם שוקעים לקרקעית הים ואינם נעים עוד.
לעיתים חלקי מתכת ובטון עשויים אף ליצור שוניות מלאכותיות המסייעות לסביבה הימית.
אמנת לונדון משנת 1972, או בשמה המלא "אמנה למניעת זיהום ימי על ידי השלכת פסולת וחומרים אחרים" נכנסה לתוקפה בשנת 1975. האמנה עוסקת במניעת זיהום הים מכלי שיט, כלי טיס ואסדות, היא אינה עוסקת בזיהום הים הנגרם מפסולת הנשטפת או מועפת לים ממזבלות או מקורות יבשתיים אחרים.
האמנה למניעת זיהום מאוניות (ידועה בראשי תיבות MARPOL 73/78) נועדה למזער את זיהום הימים בעולם, כולל תופעות של השלכת פסולת לים, שמן וגזי פליטה.
חוק מניעת זיהום הים (הטלת פסולת), התשמ"ג-1983 היא חקיקה בישראל אשר נחקקה מכוח התחייבותה של ישראל באמנת MARPOL והמעגנת בחוק מקומי את עקרונות האמנה.
פסווליס (בליטאית: Pasvalio rajono savivaldybė ; בפולנית: Pozwoł; ביידיש: פאסוועלע; בעברית פוסוול ולעיתים: פוסבילה, או פסווילה) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.