tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל הלחין הצגה מוזיקלית בשם "סיפורו של זרע" שהוצגה בבימוי חנוך רוזן בתיאטרון בית לסין בשיתוף עם בית צבי.
בשנים הבאות המשיך להלחין ולעבד מוזיקה לעשרות הצגות תיאטרון, ביניהן:
"על סף הפרישה" בפסטיבל ישראל
"אופרת היהודים" (יחד עם המלחין אבי אלבז) בבימויו של יורם לוי פורת
"הילדה שאני אוהב" (עם המלחין אריאל זילבר) על פי יהודה אטלס בבימוי חגית רכבי ניקוליבסקי, תיאטרון חיפה
"צימוקים ושקדים" מופע מוזיקלי של דודו פישר, יעקב בודו, חנה לסלאו.
בבימויו של יואל זילברג, תיאטרון יידישפיל
"חתונה בעיירה" - מחזמר יידי עם מייק בורשטיין, ליליאן לוקס וגדי יגיל
"מעוז 24" בבימוי יוסף כרמון
"קין והבל" בימוי מיכאל גורביץ'
"אלוף האלתורים" - בבימוי פיטר פריי ובהשתתפות עודד קוטלר, רבקה מיכאלי, מוני מושונוב ועוד.
שס השתתף וניהל מוזיקלית תוכניות טלוויזיה רבות:
"של מי השורה הזאת" עם שלמה בראבא (ערוץ 2) ועם עידן אלתרמן (ערוץ 10); "
"תשיר את זה" עם אסי עזר (ערוץ 2 רשת)
"נוצץ" עם עינת ארליך / סיגל שחמון (ערוץ 2),
"עושים שוק עם גיל חובב" (ערוץ 2) ו"קפטן קוק" (ערוץ 10),
"משחק מכור" עם עינב גלילי (רשת),
"הערב עם אלי יצפאן" (טלעד),
"שלום אנד גוד איבנינג" (ערוץ 2 קשת) יצפאן
"תפילו אותי מהרגליים" (ערוץ 24 קשת);
"ספיישלים" חנה לסלאו (קשת ערוץ 2)
"זה הכל בשבילכם" (רשת ערוץ 2),
"שרה'לכולם" עם שרהל'ה שרון (ערוץ 10), "לימוזינה" עם גיל ריבה (הוט 3), ועוד.
במהלך השנים ניהל מוזיקלית וליווה אמנים רבים.
בין השנים 1986–1995 עבד עם הקומיקאית חנה לסלאו בתוכניות טלוויזיה ומופעי במה שונים.
בשני העשורים הבאים מ-1995 ועד היום עובד עם הקומיקאי אלי יצפאן בתוכניות טלוויזיה שונות: "הערב עם אלי יצפאן" 1996-1997 (טלעד) "שלום אנד גוד איבנינג" (ערוץ 2) ותוכנית האירוח היומית "יצפאן" 2001-2006 (הוט 3) וכן מופעי הבמה יחד עם ציפי שביט.
שס כותב ומנהל אמנותית מופעי שירה בציבור ייחודיים, בהם הקהל הופך לחלק ממופע חי.
במופעים, המתקיימים בהיכלי תרבות ברחבי המדינה ומלווים בוידאו ארט עם מילות השירים, מנגנת להקת רוק חיה ומתארחים אמנים מהשורה הראשונה כגון חוה אלברשטיין, שלום חנוך, גלי עטרי, דני רובס, הברירה הטבעית, ריקי גל, נורית גלרון ועוד.
בין המופעים הבולטים בסגנון זה:
"ימים של קולנוע" - מחווה לקולנוע הישראלי בהשתתפותם של ישראל גוריון, חני נחמיאס, מאיר סוויסה, איציק כהן ודרור קרן.
"למנצח שיר מזמור" - מסע למקורות המוזיקה הים תיכונית בהשתתפות דקלון, חיים משה, גלית גיאת, שימי תבורי, אבנר גדסי ועוד.
ניהל מוזיקלית מספר מופעי "ספיישל" שחלקם שודרו בטלוויזיה, ביניהם:
"שומר תמיד" פסטיבל שירי תנועות הנוער בעיבודים חדשניים בהשתתפות אברהם טל, אביב גפן, קרן פלס, קובי אפללו, דני ליטני, דני סנדרסון, הגרובטרון ועוד.
ערב במלאת 30 לזכרה של המשוררת דליה רביקוביץ בצוותא.
אות מפעל חיים לאמני אמ"י ותיקים 2013, 2014, 2015, 2016 בהשתתפות הזוכים חיים טופול, נורית הירש, רבקה מיכאלי, אילנית, יהונתן גפן ואבי קורן.
מופע במלאת 30 לפטירתו של שמוליק קראוס, ערך והנחה את הערב בהשתתפות מתי כספי, אהוד בנאי, יענקלה רוטבליט, אתי אנקרי, אילן וירצברג ולהקת תיסלם.
החל מ-2005 החל ליצור את סדרת המופעים "שרים יוצרים", מופעי מחווה ליוצרים ישראלים בהשתתפות מיטב אמני ישראל ומשפחות היוצרים.
הסדרה הופקה בשיתוף אמ"י ומועדון צוותא והמופעים שודרו בגלי צה"ל ורשת ג'.
ב, הלחין שס את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "פרודים" של דניאל לפין (ערוץ 2 רשת), ולסדרה "להיות איתה" של אסי עזר (ערוץ 2 קשת).
בשנת 2019 הפיק מוזיקלית והלחין בשיתוף צביקה נתן את שירי הסרט המחשמלים, ביניהם את שיר הילדים "אלי החתול" שנוצר לצורך קידום הסרט והפך ללהיט ויראלי עם עשרות מיליוני צפיות ביו-טיוב.
אילן תלמוד (נולד ב-10 בינואר 1957) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור חבר בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטת חיפה.
השלים תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1985).
שלו כתב בהדרכת פרופ' אפרים יער ופרופ' יונתן שפירא.
ב-1989 עבר לניו יורק לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר הדוקטורט חזר לישראל והחל להרצות בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1995–2007 שימש גם כמרצה בכיר בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
עמד בראש החוג ללימודי תואר שני בסוציולוגיה כלכלית באוניברסיטת חיפה.
תלמוד הוא עמית חוקר במרכז שגיא לחקר האינטרנט באוניברסיטת חיפה.
תלמוד גרוש ואב לשתי בנות.
הוא נכדו של יעקב תלמוד, מלחין חצר של חסידות גור.
תחומי המחקר העיקריים של תלמוד עוסקים ברשתות חברתיות, יחסים וירטואליים, חקר האינטרנט, סוציולוגיה כלכלית, סוציולוגיה ארגונית והון חברתי בקהילות ארגונים וכלכלה מקוונת.
אילנה אֶלְקד-לֶהמַן (3 בספטמבר 1950 – ינואר 2024) הייתה חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור חבר להוראת ספרות, מרצה בכירה במכללת לוינסקי לחינוך ומנחה בקבוצות העניין במחקר איכותני במכון מופ"ת.
אילנה אלקד-להמן נולדה בוורשה, בירת פולין, ובשנת 1957 עלתה לישראל עם הוריה, קלמן ולונה אלקד (וייס), ואחיה הצעיר .
אביה היה מראשוני מערך המחשוב בצה"ל, ושירת כמפקד יחידת יענ"א של אגף האפסנאות, בדרגת סגן-אלוף.
אלקד-להמן הייתה בעלת תואר ראשון בספרות ובספרות משווה, ותואר שני ותואר שלישי בספרות עברית, כולם מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת התיזה שלה עסקה בשירתו של מרדכי טמקין, ועבודת המחקר לתואר השלישי בחנה תמורות פואטיות בשירתו של ישראל אפרת.
נפטרה בינואר 2024. הותירה אחריה בעל, יורם להמן, ושלוש בנות.
מחקריה התמקדו בהוראת ספרות בהקשר מרובה תרבויות ולשונות, פיתוח חשיבה בהוראת ספרות, הוראת ספרות זיכרון, פרשנות (במחקר נרטיבי ובמחקר ספרות),
קריאה אינטרטקסטואלית ומולטימדית, מועדוני קריאה ותהליכי שינוי והתפתחות פרופסיונלית של מורים.
אלקד-להמן הייתה פעילה בוועדות ובארגונים בישראל ובעולם שמטרתם טיפוח מחקר והוראה של ספרות ושפה.
הייתה חברה בוועד המנהל של האיגוד הבינלאומי למחקר ולהוראה של חינוך לשוני, ספרויות ואוריינויות
ספרות מבעד לקירות הכיתה – הוראה ולמידה של ספרות בישראל.
בשבילים, בדרכים, בצמתים - סיפורים על תהליכי התפתחות מקצועית ועל שינוי תפיסתי.
סיפור חיים: קלמן גרוסמן / וייס / אלקד.
ראשון לציון: הוצאה עצמית, 284 עמ'.
הקסם שבקשר – אינטרטקסט, קריאה ופיתוח חשיבה.
לבדה היא אורגת – קריאה ביצירותיה של נורית זרחי.
זהויות ישראליות בין זר למוכר – קריאה ביצירות חמישה יוצרים בספרות ההווה.
מאמרים משנותיה האחרונות ופרקים מתוך ספרים
בימת דיון הוראת ספרות - בטאון מופ"ת, 65
"אוֹצָרוֹת אֵין-סוֹפִיִים הָיוּ לָהּ בַּדִּמְיוֹן" - מתחים בלתי פתורים בהוראה ולמידה של ספרות.
ספרות זיכרון השואה בהכשרת מורים – סיפורו של קורס בישראל ובגרמניה.
קריאה, שיח וכתיבה בקבוצה מרובת תרבויות – בין גילוי לכיסוי.
"מועדון הספרים של לוינסקי" - סיפורה של קהילה לומדת.
לכתוב את סיפור החיים של אבא – אוטואתנוגרפיה.
שיח בין (לא) שווים בעקבות קריאה בספרות – שני חקרי מקרה.
'לקחת ללב': קריאה ספרותית כשיטה לניתוח במחקר האיכותני.
חקר הטקסט והשיח: רשומון של שיטות מחקר (עמ' 81–110).
באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
מזוודה וגדר: על "ערבים רוקדים" ו"ויהי בוקר" מאת סייד קשוע.
זהויות ישראליות בין זר למוכר – קריאה ביצירות חמישה יוצרים בספרות ההווה (עמ' 119–154).
אילן שרון (7 ביוני 1953 – 24 בפברואר 2023) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, שהתמחה בתקופת הברזל ובתרבות הפיניקים.
מושבו היה ע"ש פרופסור נחמן אביגד בקתדרה לארכאולוגיה מקראית.
ב־1975 התחיל בלימודי מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית.
בשנתו השנייה לתואר הצטרף בנוסף ללימודי ארכאולוגיה, בסיומה שקל את המשך דרכו בתחום אולם לבסוף המשיך עד סיום התואר הראשון המשולב.
התמחה בארכאולוגיה מקראית וארכאולוגיה קלאסית ובסיומם הרחיב גם את לימודיו לתחום הפרהיסטוריה.
לאחר מכן עבד במקביל ללימודי התואר השני שלו ברשות העתיקות כפקח ביחידה שעסקה בסקר שוקי עתיקות ואיתור זיופים, בין היתר בעיר העתיקה.
כיהן כסגן דקאן לענייני הוראה בקמפוס הר הצופים עד שנת 2013. בשנת 2002 לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בחצי השנה הראשון של 2015 שהה כפרופסור אורח במחלקה לארכאולוגיה של אוניברסיטת בוסטון.
אביו, עמנואל שרון, כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, נציב שירות המדינה ויו"ר דירקטוריון בנק הפועלים.
אחיו, ערן שרון, הוא פרופסור לפיזיקה בקמפוס גבעת רם.
אילנה אלרוד (נולדה בתל אביב-יפו ב-2 בפברואר 1936) היא אדריכלית ישראלית, ממתכנני העיר ערד, שכונות במודיעין, שדה דב בים והטיילת בנתניה, זוכת פרס אילון לתכנון אורבני.
אלרוד נולדה בתל אביב-יפו ב-2 בפברואר 1936 לחנה וצבי ברנזון, שופט בית המשפט העליון.
בנעורייה, הייתה חברה בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת".
למדה בתיכון בית הכרם ליד האוניברסיטה בירושלים.
בוגרת הטכניון בחיפה, בפקולטה לאדריכלות ובניין ערים, במסגרת העתודה האקדמאית.
Arch ודיפלום אינג'ינר בהצטיינות ב-1957.
שירתה בצבא הגנה לישראל כאדריכלית במחלקת ההנדסה של חיל האוויר וחיל ההנדסה, והשתחררה כקצינה בשנת 1960.
אלרוד התחילה את דרכה המקצועית בברזיל ועבדה במשרדם של האדריכלים לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר, שם השתתפה בצוות התכנון של העיר ברזיליה בשנות תכנונה, 1958-1957, עבודה שהשפיעה רבות על השקפתה ועבודתה האדריכלית בישראל.
לאחר ששבה לישראל, בשנים 1960–1962, מונתה למתכננת הראשית של העיר ערד תחת ניהולו של לובה אליאב, שם תכננה את תוכנית האב של העיר ואת הבתים הראשונים – בתי מגורים חדשניים בבנייה רוויה שנקראו "בתי פטיו", מבנים פירמידליים המאפשרים שטח דיור פנימי וחיצוני לכל דירה ובכל קומה, שהותאמו במיוחד לאקלים העיר.
ב-1962 נסעה לדנמרק שם עבדה בצוות התכנון של העיר וארדה .
את דרכה העצמאית החלה כששבה לישראל, כשביחד עם בעלה האדריכל דן אלרוד הקימו את משרדם המשותף "אלרוד אדריכלים" ב-1964. בשנים אלה החלה תנופת בנייה גדולה לסיפוק צורכי המגורים של מאות אלפי עולים, והם עסקו בתכנון שכונות מגורים ומבני ציבור מכל הסוגים, שהיה בהם חוסר גדול.
לאחר מלחמת ששת הימים תכננה מבנים לשימור ולבנייה חדשה בעיר העתיקה בירושלים ושכונה בארמון הנציב ובקטמון.
מאז תכננה שכונות רבות בנהריה, נתניה, הרצליה רעננה, אשדוד, יבנה, מודיעין, וכן שכונה לאלף יחידות דיור ובניני ציבור ותעסוקה עירוניים באופקים.
כאדריכלית צעירה, שהושפעה מהאדריכלות בברזיל, בארצות סקנדינביה ובמיוחד בדנמרק, שהייתה שונה מהברוטליזים של אותה תקופה, חיפשה דרך ביטוי יותר אנושית, עיצוב מאופק ובעיקר התאמה לישראל, עם תשומת לב לאקלים, לצבעים ולצורות, בדגש על תכנון ערים ליניארי שממקם את מוסדות הציבור והמגורים באופן רציף.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תכנן משרדה את העברת שדה דב לאי מלאכותי כשני קילומטרים מהחוף עבור רשות שדות התעופה, בהתאם לתוכניות ולמחקרים הימיים שנעשו; התוכנית נשמעה אטרקטיבית למי שכיהן אז כשר התחבורה רפאל איתן ואברהם בייגה שוחט שהיה אז שר אוצר.
בסופו של דבר הפרויקט לא יצא לפועל ושדה התעופה נסגר לטובת בניית 16 אלף יחידות דיור חדשות.
לדברי אלרוד יש צורך בשדה תעופה חדש באזור תל אביב: " (...) התקציב ממכירת הקרקע של השדה שמתפנה צריך לממן את פרויקט.
כל צירי התנועה המרכזיים עוברים באזור, הנתיבים האוויריים כבר קיימים, נתב"ג מלא עד אפס מקום והים הוא שטח בטוח מבחינה ביטחונית ואינו תופס קרקעות.
כמו בכל עיר מרכזית בעולם גם לתל אביב יש את כל הסיבות הטובות לקבל שדה תעופה בים".
בשנות ה-90 השתתפה בתכנון שכונות מגורים במודיעין.
חברה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תל אביב; דירקטורית בחברת לור"ם לוד-רמלה; חברה בהנהלת ארגון האדריכלים והמהנדסים; חברה בהנהלת לה"ב – ארגון העצמאים בישראל.
"תוכנית לעיצוב החלק המערבי-מרכז העסקים הראשי בירושלים", "קו (כתב עת)", 7 בינואר 1967
"ביהכנ"ס החורבה, העיר העתיקה בירושלים", "קו (כתב עת)", 1967
"אינטימיות במרכז ספורט", "עיצוב", רבעון לתכנון ועיצוב – גלובס, ינואר 1983
"מדרחוב כמרכז שכונתי", "עיצוב", רבעון לתכנון ועיצוב – גלובס, אפריל 1995
"שוק הדירות בישראל – מה צופן העתיד", "בניין ואדריכלות", גיליון 96, 2006
1964 – פרס על תכנון בית הספר לתקשורת בזק ירושלים; בי"ס מקיף נצרת; תיאטרון ת"א; מרכז העסקים המערבי בירושלים
1965 – פרס על תכנון מתחם הקרדו, העיר העתיקה בירושלים (עם משרד "יער אדריכלים")
1967 – פרס ראשון למרכז אזרחי-מסחרי ומגורים בנהריה
1968 – פרס ראשון על "מרכז דנמרק" – בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, ספרייה עירונית, מרכז ספורט, מרכז לאמנויות ומרכז יום לקשיש.
עיצוב חצר בית הספר דנמרק עם הפסל דני קרוון
1970 – בין הזוכים ב-Renholds Prize, פרס אמריקאי לתכנון זר מצטיין של בתי ספר יסודיים בבאר שבע
1997 – פרס ע"ש פנחס אילון לתכנון אורבני מצטיין – תכנון רובע י' באשדוד
1998 – פרס האיגוד לתכנון סביבתי לתכנון אורבני מצטיין – מרכז נתניה והירידה לים, עם אדריכל הנוף פ' פייברג
2002 – פרס ראשון למתחם משרדים – משרד הביטחון תל אביב (עם האדריכל אבי חינקיס)
2006 – פרס הבית היפה במודיעין – מגדלי לוקי
1968 – תערוכה במוזיאון תל אביב, "ארכיטקטורה בישראל – בי"ס יסודי ב"ש", אורגנה על ידי אל מנספלד ואיגוד הארכיטקטים בישראל
1985 – תערוכה של אדריכלות ישראלית בלונדון,Bulid Ye Cities – "בנו לכם ערים" – בתי ספר "דנמרק" ירושלים וטירת הכרמל, הרובע היהודי בירושלים
1991 – תערוכה במוסקבה, לנינגרד, קייב ואודסה – אדריכלות ישראלית – "מולדת בתקומה"
1999 – הביאנלה לאדריכלות ישראלית עמותת האדריכלים, מרחב 99 – בי"ס תיכון אולפנת צביה בהרצליה
2004 – ביאנלה לאדריכלות בוונציה Back To The Sea – שדה דב בים.
לאלרוד ארבעה ילדים, מתגוררת בהרצליה פיתוח.
אילנה גומל (נולדה ב-1961 כילנה ברוסילובסקה) היא פרופסור חבר בחוג לאנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב.
מתמחה בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה.
חוקרת נרטולוגיה, דיקנס, תרבות ויקטוריאנית ופוסטהומניזם.
כתבה שישה ספרים ומספר מאמרים אקדמיים.
פרסמה עשרות סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה באנגלית, ורומן פנטזיה אחד, "A Tale of Three Cities" (סיפור על שלוש ערים), שיצא לאור ב-2013 בהוצאת "Dark Quest Books".
גומל היא בתה של הסופרת מאיה קגנסקיה.
ילנה ברוסילובסקה נולדה בקייב שבאוקראינה, למשפחה עם שורשים סובייטים עמוקים.
סבה מצד אמה נעלם בקרבות מלחמת העולם השנייה, וכנראה נהרג ב-1941 בתחילת המלחמה עם הנאצים, והיא גדלה אצל סבתה, אטיה סטארומינסקיה, אשר שימשה בעברה כשופטת בבית משפטת של ברית המועצות.
הצד היהודי של משפחתה חווה מקרים רבים של אנטישמיות, כולל רציחתם של אחי סבתה, דבר שהביא את גומל להחליט לעלות לארץ בשנת 1978 כדי למנוע מילדיה חוויות דומות.
זמן קצר לאחר מכן עברתה את שמה לאילנה.
גומל סיימה תואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, ב-1984 וב-1990 בהתאמה.
את הדוקטורט סיימה ב-1996, והמשיכה לעבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1996. היא הצטרפה לסגל של אוניברסיטת תל אביב ב-1997, ושימשה כיו"ר החוג לאנגלית שם בין השנים 2004–2006.
אילנה גומל, אתם ואנחנו: להיות רוסים בישראל.
תל אביב: כנרת, זמורה-ביתן, 2006
אילנה דוד גלז (נולדה ב-23 במאי 1961) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בינלאומי לנשים.
אלופת ישראל לנשים לשנת 1980 וקפטן נבחרת ישראל לנשים לשעבר.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לקפטן נבחרת הגברים בישראל.
מנהלת מועדון השחמט בבאר שבע, שופטת ומאמנת שחמט.
חברה בהנהלת האיגוד הישראלי לשחמט.
אילנה דוד נולדה כלנה גלז בבאקו, אזרבייג'ן.
כבר בגיל ארבע, היא התחילה ללמוד מאביה לשחק שחמט ומאימה למדה לנגן בפסנתר.
בגיל 6 היא הצטרפה למועדון השחמט המקומי ובגיל 7 התחילה ללמוד בבית ספר למוזיקה למחוננים.
כאשר סיימה תיכון בגיל 18, היא עלתה לישראל ביחד עם משפחתה.
בישראל, דוד נפגשה עם אליהו לבנט, מייסד מועדון השחמט בבאר שבע, והתקבלה למועדון.
באותו הזמן היא גם עברה את מבחן הקבלה לאקדמיה למוזיקה בירושלים והחלה את לימודיה האקדמיים.
בשנת 1980 דוד זכתה באליפות הארץ לנשים.
בגיל 19 זכתה באליפות ישראל וייצגה את ישראל באולימפיאדת השחמט לנשים במלטה.
שנה לאחר מכן השיגה את התואר אמן פיד"ה.
בשנת 1982 השיגה דרגת אמן בינלאומי.
באותה שנה, היא השתתפה באולימפיאדת השחמט בלוצרן וזכתה במקום הראשון במספר תחרויות בינלאומיות.
בשנת 1987 רכשה את התואר השני שלה במוזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ניהלה מספר קונסרבטוריונים ועסקה בהוראת מוזיקה עד שפרשה בשנת 2017.
בשנת 2013 היא מונתה למנהלת מועדון השחמט בבאר שבע, שנבחרת הגברים שלו היא אלופת המדינה ונמצאת בין חמש הראשונות בגביע אירופה.
בשנת 2015 קיבלה דרגת שופטת פיד"ה ובשנת 2016 קיבלה את התואר מאמנת פיד"ה.
בין השנים 2016- 2018 הייתה הקפטנית של נבחרת השחמט לנשים של ישראל.
בשנת 2019 מונתה לקפטן נבחרת הגברים בישראל והיא האישה הראשונה שמשמשת כקפטנית של נבחרת גברים בשחמט.
"אילנה" (ידוע גם בשם "הו, אילנה") הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע אביב גפן.
השיר יצא לאור בשנת 1993.
השיר נכתב על ידי גפן בהשראת השיר "הו יוקו" שכתב ג'ון לנון לזוגתו יוקו אונו.
את השיר כתב אביב גפן לחברתו, אילנה ברקוביץ', ולימים גם אשתו וגרושתו.
השיר, שפורסם כשהיה בן 20, נכתב כשיר אהבה אליה.
הוא נכלל באלבומו השני של גפן "עכשיו מעונן".
השיר מורכב מבית אחד בלבד, וללא פזמון חוזר, כאשר הבית הראשון מושר פעמיים.
בשנים שלאחר גירושיו מברקוביץ' סירב גפן לבצע את השיר בהופעותיו, אך בעשור השני של המאה ה-21 שב לבצע אותו, וכך למשל שר אותו במופע לציון עשרים שנה ליציאת האלבום "עכשיו מעונן".
ב-2024 במהלך פסטיבל נשף רוק ה-12 שרו את השיר דילן גפן, בנו של גפן והילל גזית בנה של ברקוביץ מול קהל של 60,000 איש בפארק הירקון.
אילן תמיר (נולד בספטמבר 1973) הוא פרופסור לתקשורת ולשעבר ראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
גדל והתחנך בקיבוץ בית אורן ועבר עם משפחתו לאשדוד כשהיה נער.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת נח"ל, וסיים בדרגת סרן.
בהמשך התגייס לשב"כ, ושירת בישראל ומחוצה לה במשך למעלה מעשור.
במקביל, החל בלימודי תקשורת באוניברסיטת בר-אילן וסיים את לימודי התואר הראשון והתואר השני בהצטיינות יתרה.
את עבודת הדוקטורט, בהנחייתה של פרופסור רינה בוגוש, הגיש בשנת 2009 בנושא "ספורט, מגדר ותקשורת: נשים בעיתונות הספורט הכתובה בישראל, 2006-1948".
לאחר מכן החל ללמד במספר מוסדות אקדמיים.
הוא שימש כמרצה באוניברסיטת אריאל, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית בווינגייט וכן כחוקר אורח במרכז לחקר הספורט באוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2014 מונה תמיר לעמוד בראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל, וב-2018 קיבל דרגת פרופסור חבר.
תמיר מלמד כיום גם בבר-אילן כמרצה מן החוץ.
בשנת 2016 דורג כאחד מ-12 מרצים מעוררי השראה במחקר שערכה התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
שותף בפיתוח של תוכניות חינוכיות וחברתיות למניעת אלימות, גזענות ואנטישמיות בספורט, בשיתוף הקונגרס היהודי העולמי וגופים נוספים.
פרסום טורים קבועים העוסקים בהיבטים חברתיים, מגדריים, ותקשורתיים של הספורט בכלכליסט ובוואלה!.
ערך (יחד עם פרופ' יאיר גלילי וד"ר משה לוי) את הספר "ספורט ומגדר בחברה הישראלית: מאפיינים, זהויות ויצוגים", בהוצאת המרכז הבינתחומי הרצליה (2015).
פרסם מעל 50 מאמרים אקדמיים.
דורפמן נולדה בחיפה לאלכסנדר ולסבטלנה דורפמן.
בגיל צעיר הם עברו לחולון.
היא החלה להתאמן בגיל 12 כחלק ממגמת האתלטיקה בחטיבת הביניים בהדרכתם של רפי גורדצקי ואביב דיין בהפועל חולון.
היא זכתה במדליות רבות במסגרת אליפויות ישראל לקדטים ונוער.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2019 זכתה דורפמן במדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 24.90 שניות, אחרי אולגה לנסקי מלידר ירושלים (23.87 שניות) וגל קדמון מאתלטי הנגב (24.10 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 12.13 שניות.
באליפות אירופה לאומות דרג ב' שנערכה בורזדין שבקרואטיה ב-10 באוגוסט היא סיימה במקום שלישי בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם גל קדמון, דיאנה ויסמן ואולגה לנסקי.
באליפות השיגו שיא ישראלי חדש של 44.85 שניות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 45.15 שניות.
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בפריז ב-24 באוגוסט, סיימה במקום חמישי בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם גל קדמון, דיאנה ויסמן ואולגה לנסקי בשיא ישראלי חדש נוסף של 44.79 שניות.
באליפות הבלקן שהתקיימה בפראווץ שבבולגריה בתחילת ספטמבר 2019 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.00 שניות.
בשנת 2021 זכתה בתואר אלופת ישראל בריצת ה-400 מטר עם התוצאה 57.39 שניות.
בשנת 2023 זכתה בתארים אלופת ישראל בריצת 100 (11.70 שניות) ו-200 מטר (24.21 שניות) ונכנסה לרשימת ה-5 הטובות בכל הזמנים בשני המקצועות.
אילנה בלמקר (נולדה ב-3 באוקטובר 1945) היא רופאה ישראלית.
מומחית לבריאות הציבור, פרופסור חבר בדימוס בחטיבה לרפואה בקהילה באוניברסיטת בן-גוריון.
בעבר כיהנה כרופאת מחוז הדרום במשרד הבריאות (1988–2012).
בלמקר היא בוגרת בית הספר לרפואה באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, שבארצות הברית.
סיימה את לימודי הרפואה בשנת 1971 ונבחרה כחברת כבוד באיגוד AOA למצטיינים בתחום הרפואה (Alpha Omega Alpha).
התמחתה ברפואת ילדים בבית החולים האוניברסיטאי דיוק, והשתלמה ברפואה למתבגרים בבית החולים הלאומי לילדים בוושינגטון D.C.
לאחר עלייתה לארץ, בשנת 1974, עברה להתמחות בבריאות הציבור (MPH) באוניברסיטה העברית, בקמפוס הדסה עין כרם.
בשנת 1979 השלימה תואר שני בבריאות הציבור בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מומחית לרפואת ילדים מטעם American Board of Pediatrics משנת 1978, ומשנת 1979 רופאה מומחית לבריאות הציבור בישראל.
בין השנים 1988–2012 כיהנה בלמקר כרופאה המחוזית של מחוז דרום במשרד הבריאות.
בתקופת כהונתה שמה דגש בעיקר על פיתוח שירותי הרפואה הראשונית והרפואה המונעת במגזר הבדואי, בדגש על קידום גדילה והתפתחות תקינה, מניעת מחלות מידבקות, פיקוח על מחלות זיהומיות וזיהוי והתערבות מוקדמת לעצירת התפרצויות.
בלמקר פעלה ליישום תוכניות להפחתת שיעורי תמותת התינוקות ולמניעת חסרים במיקרו-מזינים בקרב ילדים בדואים.
אחד מהפרויקטים הגדולים ביותר אותו הובילה היה תוכנית התערבות לשיפור כיסוי החיסונים בקרב האוכלוסייה הבדואית בנגב.
התוכנית ארכה 15 שנה והביאה לעלייה בכיסוי החיסון בקרב האוכלוסייה הבדואית מ-50% ערב התוכנית ליותר מ-90%.
במסגרת פעילותה האקדמית, הייתה בלמקר פעילה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במשך כ-25 שנה.
כפרופסור חבר בחטיבה הקלינית לבריאות בקהילה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרסמה למעלה מ-50 פרסומים בכתבי-עת.
היא פיתחה שני קורסי מבוא לתוכנית לתואר שני בבריאות הציבור: "שירותי רפואה מונעת לאם ולילד בישראל", ו"מבוא לבריאות סביבתית ותעסוקתית" וכמו כן קיימה הרצאות בנושא דילמות אתיות בבריאות הציבור.
בנוסף, יזמה בלמקר ונטלה חלק במחקרים אפידמיולוגיים שנועדו להעריך את השפעותיהן הבריאותיות השליליות של מפגעים סביבתיים, בין היתר את השפעת זיהום אוויר ממפעלי תעשייה גדולים על האוכלוסייה הכללית.
לפרסום התוצאות הייתה השפעה ציבורית רחבה ובעקבותיה התקבלה החלטה ממשלתית לממן יחד עם החברות המחזיקות במפעלים הכימיים, מהלך משמעותי להפחתת זיהום האוויר מהאתר – מהלך אשר נחל הצלחה.
נשואה לפסיכיאטר הפרופסור חיים בלמקר.
אם לחמישה ילדים וילדה אחת וסבה ל-13 נכדים.
פרס המצוינות בניהול בדרג בכיר של משרד הבריאות, 2007
פרס מפעל חיים מטעם איגוד רופאי בריאות הציבור, 2019
אילנה בבל-גולדברג (נולדה בשנת 1962) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל (1988–1996) בזריקת דיסקוס.
היא הייתה בצוות המאמנים של הסגל האולימפי של נבחרת ארצות הברית באתלטיקה.
גולדברג היא בתו של פרופ' זמיר בבל, אלוף ושיאן ישראל בקפיצה לרוחק, פרופסור למחשבים, כנר, מלחין ושדרן רדיו.
בשנת 1988 עלתה לישראל והתאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1988 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.06 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.84 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ב-10 ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.32 מטר, אחרי סידני דורשלג (47.89 מטר) ולפני צילה אשר מישראל.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יוני 1990 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.08 מטר.
ראשונה בתחרות סיימה האורחת כריסטינה בויט מרומניה (58.76 מטר)
בתחרות שנערכה בנייפרוויל פרבר של שיקגו, אילינוי ב-7 ביולי אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 42.01 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1991 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.70 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1992 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.88 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1993 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.96 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1994 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.34 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1995 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.06 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1996 זכתה גולדברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.62 מטר.
גולדברג אימנה את אל ארטר, 4 פעמים ברציפות אלוף אולימפי בזריקת דיסקוס.
אילן שטולמן (בפורטוגזית: Ilan Sztulman; נולד ב-1957) הוא דיפלומט ישראלי.
כיהן בעבר כקונסול כללי של ישראל בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות, כשגריר ישראל בארגנטינה וכקונסול הכללי בסאו פאולו שבברזיל.
שטולמן נולד בסאו פאולו שבברזיל ב-1957 ועלה לישראל בגיל 18.
יש לו תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון במדעי הרוח ובמדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי המדינה, דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
בין 1990 ל-2001 הקים וניהל במשותף את חברת "שטולמן קסל צמצם בע"ם" לציוד צילום.
בשנים שלאחר מכן כיהן בתפקידים בכירים מגוונים במשרד החוץ.
ב-2010 מונה לקונסול ישראל בסאו פאולו, עיר הולדתו, וכיהן בתפקיד עד 2013. ב-2014 מונה לכהן כמנהל מחלקת הדיפלומטיה הציבורית בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית.
באוגוסט 2016 מונה לשגריר ישראל בבואנוס איירס שבארגנטינה וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2019, אז הוחלף על ידי גלית רונן.
בינואר 2021 החל לכהן כקונסול הכללי הראשון של ישראל בדובאי, בקונסוליה שנפתחה בעקבות הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל שנחתם מספר חודשים קודם לכן.
באוגוסט 2022 סיים את תפקידו.
הוא דובר עברית, אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית וצרפתית.
אילנה דואק (נולדה ב-1 בספטמבר 1959) היא פרופסור לרפואה, מנהלת מחלקת אף אוזן גרון, ניתוחי ראש צוואר במרכז רפואי כרמל בחיפה.
נוסף על כך, היא מנהלת את מרכז גידולי הראש והצוואר בבית החולים "לין", ומשמשת כיושבת ראש איגוד רופאי אף אוזן גרון ומנתחי ראש צוואר בישראל.
דואק נולדה וגדלה בחיפה, בת לגיזלה ומשה עמרן דואק.
למדה רפואה במסגרת עתודה צבאית, בפקולטה לרפואה על שם רפפורט, בטכניון.
סיימה את לימודיה בשנת 1984. את שנת הסטאג' ביצעה בבית חולים רמב"ם, בחיפה ומיד לאחר מכן, התגייסה לצבא כרופאה בחיל הים.
במסגרת שירותה הצבאי, שירתה במספר תפקידים בחיל הים, האחרון בהם הוא ראש מדור לחקר תפקוד האדם בים.
היא השתחררה מהצבא בדרגת רב-סרן.
דואק החלה את דרכה המקצועית במרכז הרפואי כרמל, תחילה כמתמחה ברפואת א.א.ג – כירורגיה ראש וצוואר במחלקת ראש וצוואר ולאחר מכן כרופאה בכירה במחלקת א.א.ג.
דואק התמחתה בהתמחות-על בכירורגיה אונקולוגית ראש וצוואר, באוניברסיטת טנסי, ממפיס, טנסי ארצות הברית.
וכן באוניברסיטת פלורידה, בגינסוויל, במדינת פלורידה בארצות הברית.
כמו כן עברה השתלמויות בתחום גידולי ראש וצוואר באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית.
כשחזרה לארץ, הקימה דואק את מערך הטיפול והמחקר, בתחום גידולי ראש וצוואר, במרכז הרפואי כרמל והחל משנת 2008, היא עומדת בראש מחלקת ניתוחי ראש וצוואר במרכז הרפואי כרמל.
במקביל, היא משמשת כיועצת לאגודה למלחמה בסרטן בתחום גידולי ראש וצוואר ומנהלת את פורום האגודה.
כמו כן, משמשת דואק כפרופסור חבר קליני, בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, בטכניון חיפה.
בין השנים 2013–2019 עמדה דואק בראש איגוד רופאי א.א.ג – מנתחי ראש וצוואר והיא ממקימי האגודה הישראלית – אמריקאית לרפואת אף אוזן גרון – American- Israeli Society of Otolaryngology.
מכהנת גם כיושבת ראש האיגוד לרפואת א.א.ג וניתוח ראש וצוואר בפקולטה לרפואה על שם רפפורט.
מבחינה טיפולית, דוגלת דואק בהעדפת טיפול משמר איברים, על פני טיפולים כירורגים, בגידולים שונים בראש ובצוואר.
היא חקרה את תחום הטיפול ברדיותרפיה וכימותרפיה משולבת בגידולי וצוואר והשלכות תוצאותיו של טיפול זה.
מחקרה של דואק הראה כי טיפול משולב של כימותרפיה והקרנות משפיע על גידולים מסוג סרטן קשקשי של ריריות הלוע והגרון בצורה טובה יותר, לרבות קצב החלמה טוב מאוד מהגידולים הממאירים.
חלק ניכר ממחקריה של דואק עוסק בתחום האנגיוגנזיס בתהליכים גידוליים וההשפעות השונות של תהליך זה על גידולים ממאירים ושליחת גרורות.
עבודות אלה נעשו בשיתוף פעולה עם חוקרים מהפקולטה לרפואה בטכניון, במרכז לחקר הביולוגיה של גידולים וכלי דם.
נוסף לכך, עסקו מחקרים של דואק בזיהוי תאי גזע בגידולי ראש וצוואר.
מחקר של פרופ' דואק הוא בתחום "האף המלאכותי" – ניסיון לזיהוי גידולים ממאירים באמצעות האוויר הננשף, אשר נערך בשיתוף פעולה עם פרופ' חוסאם חאיק.
מחקרים קודמים יותר שלה עסקו באפשרות לזיהוי גידולים ממאירים מסוג סרטן קשקשי באמצעות בדיקת דם.
אילן תורן (נולד ב-22 בינואר 1938) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
תורן נולד בחיפה בשם אילן אייזנברג, בילדותו עברה המשפחה לירושלים בעת שאביו עבד בחברת אשלג ארץ-ישראלית בים המלח, ונעוריו עברו עליו בתל אביב.
בילדותו ניגן בכינור ואהב מוזיקה קלאסית ולא חשב על קריירת משחק.
תורן היה חבר בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת" את השירות הצבאי עשה בנח"ל מוצנח ולאחר השירות הצטרף לקיבוץ ראש הנקרה שם נולד בנו הבכור דן תורן.
בתחילת שנות ה-60 נשלח תורן לקורס במאים במסגרת התנועה הקיבוצית, וב-1962 החליט לעזוב את הקיבוץ ולעבור לתל אביב, במטרה לפתח קריירה בתחום התיאטרון.
במקביל ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל הבמאי פיטר פריי, עבד לפרנסתו בעבודות מזדמנות.
בסוף 1963 שיחק במחזה "הקיץ של הבובה ה-17" ב, המחזה הראשון שביימה נולה צ'לטון לאחר שעלתה לישראל.
ב-1965 שיחק במחזה "יחפים בפארק" מאת ניל סיימון, בהפקתו של גיורא גודיק ובבימויה של נולה צ'לטון.
בשנים 1966–1969 שיחק ב"הבימה" אחר כך הצטרף לקבוצת התיאטרון "במת השחקנים" אולם בדצמבר 1969 עברו כמה מחבריה הבולטים, בהם עודד קוטלר, להתגורר בחיפה ולפעול במסגרת תיאטרון חיפה ותורן עבר עימם.
מאז במשך למעלה משלושים שנה שיחק וביים בתיאטרון חיפה.
ב-1972 שיחק במחזה "חפץ" מאת חנוך לוין.
ב-1975 שיחק במחזה "קרום" מאת חנוך לוין, במחזה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב ובמחזה "אכזר מכול המלך מאת נסים אלוני.
ב-1978 שיחק במחזה שיחק במחזה "המטמורפוזה" מאת קפקא, בבימוי של איש התיאטרון הבריטי סטיבן ברקוף..
ב-1980 שיחק במחזה "מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
ב-1983 שיחק במחזה "הלם קרב" מאת יוסי הדר.
ב-1984 שיחק בהפקה הראשונה של המחזה "גטו" מאת יהושוע סובול, בבימויו של גדליה בסר.
ב-1984 שיחק במחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט בתיאטרון חיפה בבימויו של אילן רונן.
ב-1985 ביים את המחזה "אוסטרליה הדרומית" מאת יוסי הדר.
ב-1986 ביים את "האופסימיסט" מאת אמיל חביבי בעיבוד של מאזן גטאס ומוחמד בכרי, שגם שכיכב בהצגת היחיד.
ב-1990 ביים את המחזה "המעברה ליד חדרה נסגרת" מאת יוסי הדר.
באותה שנה גם עיבד וביים את המחזה "תעתועון" שכתב יצחק בן-נר, במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו" הראשון.
במחזה שיחק רמי הויברגר והוא זכה בפרס הראשון בפסטיבל.
ב-1992 ביית את המחזה "אולם מס' 6", עיבוד של נוריאל טוביאס לסיפור מאת צ'כוב.
ב-1996 ביים את המחזה "עד הים" מאת ישראל המאירי ואת המחזה "תשובה" מאת נוריאל טוביאס.
ב-2001 פרש תורן מתיאטרון חיפה עקב תהליך הבראה, שבמסגרתו ביקש התיאטרון להשתחרר מחלק מעובדיו, בעקבות גירעונות כספיים שצבר.
עם זאת המשיך לביים הצגות בחיפה שלא כעובד מן המניין.
באותה שנה ביים מחזה שכתב יעקב איילי (בו גם שיחק איילי), "גלויות מעולם ישר יותר", שעלה בפסטיבל "תאטרונטו]".
ב-2002 ביים את המחזה "אב הבית" מאת הרולד פינטר.
ב-2003 ביים את המחזה "האגם המוזהב" מאת ארנסט תומפסון, שאת המוזיקה למחזה ערך דן תורן.
ב-2004 ביים בתיאטרון גשר את המחזה "כולם רוצים להוליווד" מאת מרטין מקדונה, ואת המחזה "האחרונה" בכיכובה של אליענה שכטר בפסטיבל תיאטרון קצר במועדון "צוותא".
ב-2005 ביים את המחזה "יעקב השקרן" מאת נוריאל טוביאס, על פי ספרו של יורק בקר.
ב-2007 ביים את הצגת היחיד "מישהו נפל" מאת חגי ליניק, בה שיחק אורי הוכמן במסגרת פסטיבל תיאטרונטו.
באותה שנה גם עיבד וביים את ההצגה "צנורות" על פי הספר "צנורות" מאת אתגר קרת.
ההצגה עלתה לראשונה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, ולאחר מכן בתיאטרון החאן.
ב-2012 ביים בתיאטרון תמונע את המחזה "דוהרים", בכיכובו של שמואל וולף, ואת "הקוף של קפקא" עיבוד לתיאטרון של קולין טיבן לסיפורו פרנץ קפקא "דין וחשבון לאקדמיה" בכיכובו של יוסף אבו ורדה.
ב-2022 שיחק במחזה "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו לצד דורותה ביאלס.
בהפקת תיאטרון תמונע, בשיתוף תיאטרון הסטודיו חיפה.
תורן גם עיבד וביים את המחזה.
ב-1968 שיחק בסרט הקצר "הצד השני" שביים אורי זוהר.
ב-1973 שיחק בסרט "מתנה משמיים" ובסרט "שלום, תפילת הדרך".
ב-1976 שיחק בסרט "קשר הדבש" שביים יעוד לבנון.
ב-1977 שיחק בסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" שכתב חנוך לוין וביים ויטק טרץ'.
ב-1984 שיחק בסרט "עתליה" שביים עקיבא טבת.
ב-2003 שיחק בסרט "איים בחוף" בבימויו של יעוד לבנון.
ב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל".
אילנה אביאל (1925 - 29 בנובמבר 2019) הייתה משוררת ישראלית.
שיריה התפרסמו בכתבי–עת ובאנתולוגיות בעברית, אנגלית ופולנית.
הייתה חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
אילנה אביאל נולדה בפולין לאהרון וחנה.
חיה עם משפחתה בגטו לודז' במשך 5 שנים.
בשנת 1944 נשלחה לאושוויץ עם משפחתה.
אילנה, שתי אחיותיה ואחיה, שעלה ארצה בנפרד מהן, שרדו את המחנות.
אילנה עלתה ארצה בעליה ב' בשנת 1946. הצטרפה לקיבוץ חפציבה שם הדריכה נוער עולה ונישאה לאיש פלמ"ח.
אביאל שרה במקהלת רינת בעת שהמקהלה הופיעה בפאריס.
היא שימשה כאסיסטנטית במאי בתיאטרון "הבימה", בשתי הצגות.
זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת תל אביב ולמדה בחוגים לתיאטרון וספרות.
כמו כן, השתלמה בבימוי, בתנועה ובמחול.
בשנת 1972 השתתפה במחזה ספרותי באוניברסיטת חיפה.
עסקה בבימוי טקסים והצגות בקיבוץ, בבימוי תסכיתי רדיו ובקריינות.
אילנה אביאל נפטרה ב-29 בנובמבר 2019. הותירה אחריה שתי בנות ושלושה נכדים.
השמיכות החמות: שירים (תל–אביב: טרקלין ליד עקד, תשל"ד 1973)
ידידות שקטה של חפצים עומדים: שירים (תל–אביב: עקד, תשל"ו 1976)
דמות מהלכת: שירים (תל אביב: עקד, תשל"ט 1979)
שקט מואר: שירים (תל–אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג 1983)
כל שעות הרוח: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, 1987)
ועדין קיץ (תל אביב: ספרית פועלים, 1989)
מחוזות הגשם: מבחר שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב 1992)
הערב מנמיך: מבחר שירים שני (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1996)
תקוה נמוכת רוח: שירים (בני ברק: ספרית פועלים, 2002)
הערגה הזאת: שירים (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ד 2004)
אביב בגטו: שירים (תל–אביב: עקד, תשס"ז 2006)
אילנה בצרי (נולדה בכ"ב באדר ה'תרצ"א, 11 במרץ 1931) היא שדרנית רדיו לשעבר בקול ישראל בערבית, הקרויה גם רשת ד', ערכה והגישה את תוכנית הרדיו הפופולרית "רופא מאחורי המקרופון".
התוכנית שודרה למדינות ערב מתחילת שנות השבעים עד סוף המאה העשרים ובמסגרתה הגיעו חולים ממדינות ערב לטיפולים רפואיים בארץ.
אילנה בצרי נולדה ב-1931 בשם קלרייט טוויג בעיר עמארה עיראק.
היא בתם הרביעית של רוזה וכדורי למשפחת טוויג.
קדמו לה שתי אחיות ואח.
מקורה של משפחת טוויג הוא בעיר בגדאד.
בעקבות מגפת הדבר שפקדה את העיר בשלהי המאה ה-19 והתפרצויות המשנה שאירעו מידי כמה שנים המשפחה היגרה לעמארה בתחילת המאה העשרים.
משפחת טוויג הייתה מהמשפחות יהודיות האמידות בעיר שהתגוררה באחוזה על גדות החידקל.
סבה, עבודי טוויג, היה ידוע ברחבי עיראק כאיש רב חסד ועניו.
הוא קשר קישרי מסחר כקבלן לאספקת מזון עם הצבא הטורקי וזכה להערכת רבה על עבודתו.
הערכה זו קיבלה ביטוי רשמי עם הענקת אות הכבוד "פשה" מטעם הסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני.
לאחר נסיגת הטורקים ראשי כח הכיבוש הבריטי מינו אותו, במשותף עם ג'בורי חנא אל שייח', מנכבדי הקהילה הנוצרית בעיר, למנהל סוכנות הנפט העיראקית Rafidain Oil Company.
לאחר פטירתו של עבודי, קיבל אביה, כדורי את ניהול חברת הנפט.
לאחר סיום התיכון ב־1947 הצטרפה לתנועת "החלוץ" המחתרתית.
בצרי עלתה לארץ בעליה הבלתי לגאלית.
היא ברחה במסע רגלי בן 11 לילות וימים מעמארה בעיראק אל הגבול עם איראן.
בגבול עלתה על רכבת לטהראן ומשם ב־16 בינואר 1950 עלתה לארץ בטיסה.
מיד עם הגיעה לארץ הצטרפה לעולים צעירים נוספים לגרעין שנשלח לקיבוץ כפר גלעדי ושם שהתה קרוב לשנה.
לאחר מכן עברה להתגורר במושב בית עזרא ושם עבדה כמורה לעברית.
היא נישאה לעזרא בצרי ב-1952 והזוג עבר למעברת תלפיות בירושלים שבה התגוררו שש שנים.
לאחר לידת בנה, אלי, בשנת 1955, עבדה בעבודות שונות, כטלפנית בדואר ובבנק לאומי.
ב-1960 החלה לעבוד בקול ישראל בערבית, תחילה ככתבנית, ולאחר מכן ב-1962 מזכירת מערכת החדשות, וב - 1965 עוזרת למנהל קול ישראל בערבית.
במסגרת "החלוץ" נחשפה בצרי לצילום בעיתון דבר השבוע ובו נראים זוג שט בסירה.
כותרת הצילום הייתה "אילנה ושלמה בלב ים".
השם אילנה שבה את ליבה והיא החליטה לאמצו כשמה הפרטי במקום השם שניתן לה בלידתה קלרייט.
הרעיון לתוכנית "רופא מאחורי המיקרופון" נרקם במוחה של בצריבשנת 1971. בעקבות דופק לב בלתי סדיר שממנו סבלה היא נשלחה להתאשפז ביחידה לטיפול נמרץ.
יחידה זו הייתה החדישה מסוגה באותה תקופה ובצרי הייתה הראשונה להתאשפז בה.
בזמן אשפוזה היא התבוננה במוניטור שעליו הכיתוב "Made in Israel" עם דגל המדינה.
היא נזכרת שבילדותה שייח' ערבי מעיר הולדתה עמארה נסע לטיפול בית החולים הדסה.
כשחזר מהטיפול היה נפעם מהרופאים היהודים.
השילוב של חדשנות הרפואית שאותו היא חווה באשפוזה יחד עם אותו זיכרון ילדות העלה בראשה רעיון: תוכנית על חידושים בתחום הרפואה שתשודר לעולם הערבי.
היא סברה שכשם שלמחלות אין גבולות, כך גם התוכנית הזו תפרוץ את הגבולות.
כך, בעודה מאושפזת ביחידה היא פנתה עם הרעיון לרופאים בבית החולים, והללו מצידם הבטיחו לסייע לה.
עם שחרורה מבית החולים חזרה למקום עבודתה בקול ישראל בערבית, שבו עבדה עד אז כפקידה.
היא פנתה למנהליה בבקשה לממש את חזונה לתוכנית רדיו בנושאי חידושים רפואיים.
בקול ישראל בערבית נעתרו לבקשתה ובשנת 1971 החלה לערוך ולהגיש את התוכנית "רופא מאחורי המיקרופון".
פורמט התוכנית היה כזה שהיא נחלקה לשני חלקים.
בחלקה הראשון התראיין רופא מומחה מאחד מבתי חולים השונים בארץ, וכל אחד סיפר על החידושים בטיפול ובאבחון שבתחומו.
בחלקה השני רופאים השיבו לשאלות המאזינים.
התוכנית שודרה אחת לשבוע משך 30 דקות מדי יום ששי בשעה שלוש.
כשבועיים מפתיחת התוכנית החלו להגיע מכתבים לתוכנית עם שאלות ובקשות לקבלת טיפול בישראל.
הם הגיעו מכל מדינות ערב כולל ארצות אחרות שאין לישראל קשרים דיפלומטיים איתן.
המכתבים הגיעו דרך ארץ זרה או דרך גשר אלנבי.
מתוך הרצון לסייע לחולים הללו שהיו בעצם אזרחי מדינות אויב, יזמה בצרי פניה למשרד הפנים.
הפניה הייתה על מנת קבל הסכמה עקרונית שניתן יהיה להגיש בקשות למתן אשרות הכניסה לסוג זה של קהל חולים.
עם הגיעם בצרי תרגמה את המכתבים והעבירה אותם לרופא אליו הופנתה השאלה.
לעיתים, בעקבות השאלות, נתבקשו החולים לשלוח תוצאות של בדיקות רפואיות שעשו וכגון בדיקות המטולוגיות, צילומי רנטגן וכדומה.
הרופא היה בוחן את המצב ומחליט האם ניתן לטפל במקרה הזה.
כאשר הייתה מגיעה תשובה חיובית של הרופא שניתן לטפל בחולה, היא הייתה פונה למחלקת האשרות במשרד הפנים כעבור זמן מה, ולאחר שהחולה\מאזין סיפק את פרטי הדרכון שלו, הוצאה לו אשרת כניסה.
עם קבלת האשרה, הייתה בצרי מודיעה למאזין מעל גלי האתר על קבלת האשרה.
ההודעה נעשתה ברמזים מוכמנים על-מנת לא לחשוף זהותו של המאזין.
האשרה חיכתה לחולה בגשר אלנבי או בנתב"ג והייתה תקפה לחודש ימים.
עם הגעת החולה לארץ הייתה בצרי מקבלת אותו באופן אישי ומלווה אותו לקבלת הטיפול הרפואי.
היה חשוב מאוד לבצרי לעזור לכולם ללא הבדל דת, גזע ולאום וכך היא נהגה במשך כל השנים בהם עבדה.
התוכנית צברה פופולריות גדולה בארצות ערב ובעולם כולו ואף זכתה לסיקור בעשרות עיתונים, מגזינים ותוכניות טלוויזיה.
בצרי המשיכה לעבוד כעורכת התוכניות והמגישה במשך שלושים שנה, עד לאחר יציאתה לגמלאות ב-2002.
בצרי פעילה כיום בקבוצת הפייסבוק "משמרים את השפה העיראקית" ששמה לה למטרה לשמר את השפה העיראקית בניב היהודי.
אילן תהילה (1940–2004) היה קצין צה"ל בדרגת אל"ם ששימש כמזכירם הצבאי של שרי הביטחון שמעון פרס, עזר ויצמן, מנחם בגין ואריק שרון.
אילן תהילה נולד בירושלים ב-1940. בשנת 1962 התגייס לצה"ל ולאחר קורס קצינים שירת כמ"מ וכסמ"פ בפיקוד ההדרכה.
לאחר מכן עבר לשרת בתפקידים באגף המודיעין שם שימש כרמ"ד ברית המועצות מדיני בענף 3.
ביום שישי 5 באוקטובר 1973, ערב פרוץ מלחמת יום הכיפורים היה הקצין התורן במחלקת המחקר של אמ"ן.
כ-21 שעות לפרוץ המלחמה קיבל רס"ן תהילה לקט מודיעין הכולל מידע לפיו ניתן להעריך שתוך פחות מ-24 שעות הצבא המצרי יחצה את התעלה והצבא הסורי יפלוש לרמת הגולן.
לקט זה הגיע לידיעת הרמטכ"ל רק ב-7 וחצי בבוקר שלמחרת, מספר שעות בלבד לפני פרוץ המלחמה.
באפריל 1974 נכנס לתפקיד השליש הצבאי לשר הביטחון שמעון פרס בדרגת סא"ל.
ב-15 ביולי 1977 נכנס לתפקיד המזכיר הצבאי של שר הביטחון וב-3 במרץ 1978 הועלה לדרגת אלוף-משנה, הענקת הדרגה הוקדמה בכמה שבועות לרגל נסיעתו של שר הביטחון עזר ויצמן לארצות הברית בליוויו של מזכירו הצבאי תהילה, ביקור שערך כשבועיים והיה חלק מתהליך השלום בין ישראל למצרים.
תהילה שימש כחבר בצוות המשא ומתן הישראלי לשיחות השלום בין ישראל למצרים.
במאי 1980 הגיש את התפטרותו של שר הביטחון ויצמן לראש הממשלה מנחם בגין.
לאחר התפטרות ויצמן שימש כמזכירו של שר הביטחון מנחם בגין ולאחר מכן של אריאל שרון.
סיים את תפקידו בספטמבר 1981 והשתחרר מצה"ל.
לאחר שירותו הצבאי שימש בין היתר כדירקטור בבנק הספנות.
תהילה נחקר על ידי המשטרה בשל אופציות שקיבל ממיקי אלבין בעת ששימש כדירקטור בבנק הספנות.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלימודי ברית המועצות מאוניברסיטת אינדיאנה שבארצות הברית.
נפטר ב-2004 והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
אילנה רובינא (10 בפברואר 1934 – 18 באוקטובר 2020) הייתה זמרת, שחקנית ודוגמנית ישראלית, שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
אילנה רובינא הייתה בתם של שחקנית התיאטרון חנה רובינא והמשורר אלכסנדר פן.
נולדה בבית החולים הדסה בירושלים, עקב רצונה של אמה, שירושלים תופיע כמקום לידתה של בתה בתעודות.
לאחר הלידה סבלה אמה מרעלת הריון ונאלצה להמשיך ולשהות בבית החולים כחמישה חודשים.
שמה ניתן לה מפני שנולדה בסמוך לט"ו בשבט.
אביה לא גר עם אמה לאחר לידתה ואמה התקשתה בטיפול בה.
בגיל שלוש שהתה קרוב לשנה יחד עם אמנון מסקין בחברת הילדים בקיבוץ גבע, כיוון שאמה יצאה עם להקת הבימה לשני סיבובי הופעות בחו"ל.
בקיץ 1940 שלחה אותה אמה לירושלים מפחד ההפצצות האיטלקיות.
רובינא התגוררה אצל משפחה אומנת בבית הכרם במשך ארבע שנים.
לקראת כיתה ח' נשלחה שוב כ"ילדת חוץ" לקיבוץ גבע, עקב יציאת אמה להופעות בחו"ל.
היא שבה לגור עם אמה לאחר שלוש שנים.
עקב ציונים נמוכים, פרשה מן התיכון בלי לסיים את הלימודים והתגייסה.
בשירותה הצבאי שירתה כקצינה וכרל"שית אלוף.
את הופעתה הראשונה על הבמה עשתה בשנת 1953 כחלק מהמקהלה במחזה "זעקי ארץ אהובה" בתיאטרון הבימה.
לאחר מכן, לאורך שנות החמישים היא דגמנה בתצוגות אופנה בארץ ובאיטליה, בה שהתה כשלוש שנים בכדי ללמוד לשיר באופן מקצועי.
על פי עצת אמה, למדה רובינא זמרה קלאסית בבית האופרה לה סקאלה במילאנו.
במהלך לימודיה הכירה את ביל סטוארט, סטודנט אמריקאי שלמד גם הוא זמרה.
ב-30 בספטמבר 1956 נישאה לסטוארט
לאחר גירושיה מסטוארט חזרה לישראל, המשיכה לעסוק בדוגמנות, והחלה להופיע במועדון התיאטרון.
באותה עת יצא לאור להיטה הראשון, "שיר הדרך" ואחריו, "שיר הפילפל" ו"איריסים".
היא הצטרפה לתוכניתה הרביעית של להקת "בצל ירוק" ושרה עם שמעון ישראלי את הביצוע המקורי ל"כשאנחנו נצא ביחד" ("השמלה הסגולה").
משנת 1959 הייתה בזוגיות עם אורי זוהר, במאי התוכנית, לו נישאה בספטמבר 1961. אך הם נפרדו כעבור שנתיים.
טרם פרידתם הספיקו להקליט מספר שירים ביחד.
בין היתר, הפזמון "החופש בבית הבראה", שהוקלט לתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
בעקבות הצלחתו של השיר הוא צולם לקליפ שבו מופיע בין היתר שמואל רודנסקי שנזכר בפזמון כבדרן שהופיע באותו בית הבראה.
באותה תקופה הפכה אילנה רובינא לזמרת פופולרית.
בין השירים שהקליטה אז היה להיט נוסף, "ביקשתי אש".
בשנת 1960 שיחקה רובינא בסרט "איי לייק מייק" המבוסס על המחזה, לצידם של גאולה נוני, חיים טופול ועוד.
באותה שנה הקימה יחד עם אריק איינשטיין את הצמד המוזיקלי "צמד הגפרורים", אשר הופיע והוציא מספר שירים עד שנת 1964.
בשנת 1963 הגיעה רובינא למקום השני ב (Konkurs Sopot Festival 1963) שנערך בגדנסק שבפולין, בפסטיבל השתתפו 39 זמרים מ-24 מדינות, ורובינא שרה את השיר "לילה ועשן".
בשנת 1965 רובינא נסעה לפריז, כיוון שהוזמנה על ידי יונתן כרמון להופיע במופע ישראלי באולם ה"אולימפיה".
כרמון היה באותה תקופה המנהל האמנותי של האולם.
במופע ליווו אותה דני בירון ורמי ניר, עמם שרה שלושה שירים: "ונצואלה", "סתיו בחלונות" ו"בלילה"- תרגום עברי לשיר של הזמרת מרים מקבה.
בעקבות ההופעה זכתה בחוזה תקליטים בצרפת והקליטה מספר שירים בצרפתית שיצאו על גבי תקליטי שדרים.
בפריז הכירה רובינא את גוריון וייסמן, איש עסקים שחי שם, ובנו של יעקב ויסמן.
בשנת 1967 נישאה לו, לבני הזוג נולדה הבת, מאיה.
באותה תקופה היא שהתה ארבע שנים בצרפת.
בשנת 1970 שבה רובינא לישראל והגיעה למקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי השני עם השיר "יברכך" שאת לחנו כתב דוד וינקרנץ.
באותה שנה הופיעה גם בפסטיבל שירי הילדים הראשון, עם השיר "לילך רוצה לקטוף את הירח" למילותיו של יוסי גמזו.
ב-1971 יצא בחברת "פונדור" אלבומה הראשון "שני הצדדים" שכלל את הלהיט "לך איתה", שכתבו קובי רכט וקובי אשרת.
שירי האלבום, שעובדו על ידי דוד קריבושי, אלכס וייס ואלברט פיאמנטה, כללו גם שלושה לחנים של צביקה פיק לשירים: "אהבה של אבא ואמא" "רק אל לך תלך מהר" והדואט "שבועה" שבוצע עימו.
בנובמבר 1971 הוציא פיק את אלבום הסולו הראשון שלו - זוהי הדרך שלי.
באלבום נמשך שיתוף הפעולה המוזיקלי עם רובינא, שמופיעה בו בשני דואטים - "מעשה כשפים" ו"שב בצד".
שני השירים נכתבו על ידי אהוד מנור.
עוד בשנת 1971 הנחתה בקול ישראל ברשת ב' תוכנית בשם "שירי ואני".
בפסטיבל הזמר באפריל 1972 ביצעה את שירה של תרצה אתר ללחן של סשה ארגוב, "בלדה על נערי שגדל" (באותו יום נפטר אביה, אלכסנדר פן, אולם הדבר נודע לה רק למחרת).
עוד באותה שנה הוזמנה להקליט שיר חדש ל"תקליט הזהב 72' של להיטון" ובו שרה את "ספני שלמה המלך" למילותיו של נתן אלתרמן וללחן של נעמי שמר.
היא שרה יחד עם דליה פרילדנלר את הדואט "כשאמא בבימה" שכתב להן דן אלמגור.
השיר מתאר את הווי החיים של ילדי שחקני "הבימה" המיתולוגיים.
כמו כן שרה באותה שנה עם יוסי בנאי את הדואט "הגבירה בחום"- גרסה עברית לשירו של ז'ורז' מוסטקי.
רובינא הופיעה בפני לוחמים במלחמת יום הכיפורים, במסגרת צוות הווי יחד עם מתי כספי, אושיק לוי, פופיק ארנון ואף לאונרד כהן, אותו פגשו במקרה בבית קפה בתל אביב.
בשנת 1974 השתתפה בפסטיבל הזמר בשיר "נערי" שכתב נתן יונתן.
בעלה השלישי, גוריון וייסמן, נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1974. לאחר מכן, בהמשך שנות השבעים, מיעטה להופיע ולהקליט, עד שפרשה לחלוטין מהבמה.
במהלך שנות השמונים עברה להתגורר בלונדון, עקב רצונה לגור ליד בתה, מאיה.
בתחילת שנות ה-90 הכירה רובינא באחד הביקורים אצל בתה, את רפי וייזר, איש עסקים יליד הארץ, שפעל בלונדון.
הוא היה אלמן עם שלושה ילדים.
בני הזוג התחתנו בשנת 1992 ועסקו בנדל"ן - קנו דירות, שיפצו אותן והשכירו או מכרו אותן.
עקב הסתבכותו של וייזר בחובות הוא התאבד בבית בני הזוג ב-2005.
ביולי 2006, לאחר התאבדות בעלה, נקלעה לחובות כספיים גדולים וחזרה רובינא לישראל.
בדצמבר 2006 הקליטה את השיר "ציור ירושלמי" שכתבו חיים קינן ומשה וילנסקי.
השיר, שמעולם לא הוקלט לפני כן, נכלל באלבום אוסף משולש משירי וילנסקי, "כלניות וזמר", שיצא בינואר 2007. בדצמבר 2006 יצאה אילנה רובינא במופע משותף,, עם שחקן התיאטרון שלמה בר-שביט.
המופע נקרא "חופש בבית הבראה", כלל שירים וסיפורים מהווי תיאטרון "הבימה" ועלה לראשונה בתיאטרון "צוותא" בינואר 2007.
ב-1993 התפרסם הרומן "נשף חברים" מאת הסופר והאמן עמוס אריכא, המתבסס על פרשת האהבים של חנה רובינא ואלכסנדר פן.
דמות הבת ברומן, אלכסנדרה, עוצבה בדמותה של אילנה רובינא.
במאי 2025 עלה לאקרנים סרטה התיעודי של סיגל ראש "רובינא: היה רע לתפארת", המגולל את סיפור חייהן של חנה ואילנה רובינא ואת מערכת היחסים המורכבת ביניהן.
אילנה רובינא שרה שירי אהבה - ישראפון 1960
שני הצדדים - פונודור 1972
שרה שירי אהבה - הליקון 2001
אִילָנִיָּה הוא מושב בגליל התחתון, כשני קילומטר וחצי מדרום למחלף גולני, בתחום מועצה אזורית הגליל התחתון.
המושב ידוע גם בשם "סֶגֶ'רָה", על שם הכפר הערבי הסמוך א-שג'רה , אשר חרב במלחמת העצמאות ושעל חלק מאדמותיו התרחבה אילניה לאחר קום המדינה.
אילניה התחילה כחוות סג'רה, שאדמותיה נרכשו בידי החברה היהודית להתיישבות בשנת 1899, ובשנת 1902 הפכה למושבה, ובה עבדו בחקלאות ובשמירה אנשי העלייה השנייה, ובהם מניה שוחט, יוסף ויץ ודוד בן-גוריון.
סג'רה הייתה החלוצה מבחינת הקולקטיב החקלאי שיזמה מניה שוחט (ונתן השראה להקמת הקבוצה, ובהמשך להקמת הקיבוץ) ומבחינת יייסוד השומר שהוקם בפסח תרס"ט (1909) שהיה המשכו של ארגון בר גיורא ושימש כוח ההגנה המאורגן הראשון בארץ.
בתחילה הובאו למקום חקלאים יהודים כורדים ולאחר מכן בתחילת המאה העשרים הגיעו לסג'רה מספר משפחות של סובוטניקים - מהכפר סולודקין ברוסיה ביניהם משפחת קורקין, פרוטופופוב, ניצ'ייב, מטביוב וסזנוב.
למרות הקשיים הצליחו לנטוע שורש במקום, עקב היותם חסונים ובעלי ניסיון בחקלאות.
רוב הסובוטניקים עזבו את המושבה.
רופא המושבה בין השנים 1923–1927 היה הד"ר יעקב זס.
רב המושבה בשנת ה'תרפ"ד היה הרב חיים זבולון חרל"פ.
בסקר הכפרים של הרשויות המנדטוריות מ-1945 נאמדה אוכלוסיית המושבה ב-240 תושבים.
במלחמת העצמאות נערכו על סג'רה קרבות כבדים בין כוחות צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י ולוחמים מכפרי הסביבה לבין חיילי חטיבת גולני, שסבלו אבדות כבדות.
הכפר נכבש על ידי גדוד 12 של חטיבת גולני ב-6 במאי 1948. בקרב נהרגו 20 מתושבי הכפר, וכל שאר תושביו ברחו.
בתי הכפר נהרסו על ידי כוחות צה"ל.
בשנת 1949 התרחבה החווה על שטח הכפר הערבי הסמוך א-שג'רה, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
בשנת 1957 הפכה אילניה למושב, שקלט תושבים נוספים.
במושב יש כמה בעלי אדמות פרטיות, וחלק מהאדמות שייכות לרשות מקרקעי ישראל מינהל מקרקעי ישראל.
בשנות ה-2000 רבים מהתושבים עובדים בעבודות חוץ, ואחדים ממשיכים להתפרנס מחקלאות.
במקום יש הרחבה של משפחות צעירות.
אילנה כהן (נולדה ב-16 בנובמבר 1943) היא אחות ופעילה פוליטית ישראלית, לשעבר יושבת ראש הסתדרות האחים והאחיות בישראל.
כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-16 מטעם מפלגת עם אחד.
נולדה בעיראק בשם סוהם, ועלתה לישראל ב-1949. אביה הוצא להורג בעיראק כשהייתה בת שבועיים.
למדה בבית ספר 'אונים' ובמוסדות בן שמן והדסים.
בשנת 1965 כהן הוסמכה כאחות בבית הספר לאחיות בבית החולים אסף הרופא, והחלה את דרכה המקצועית כאחות אחראית במחלקה הפנימית בבית החולים.
כהן, הייתה מהדמויות הבולטות במאבק האחיות בשנת 1978. כבר במאבק זה, עלתה הדרישה לקיצור שבוע העבודה ל-36 שעות שבועיות.
באוקטובר 1986, הייתה מראשי מאבק אחיות שהחליט על נטישת מחלקות האשפוז ל-24 שעות.
ולאחר מכן בשביתה של שנת 1988 אשר הובילה לראשונה לקביעת תקינה לכוח האדם הסיעודי בבתי החולים ולקידום ולשיפור תנאי השכר והתעסוקה במקצוע.
במסגרת מאבק זה אף שבתה רעב משך 15 יום.
מאז תחילת שנות ה-90 שימשה כיושבת-ראש הסתדרות האחים והאחיות בישראל, בין מנהיגי ההסתדרות החדשה.
ב-2003 נבחרה לכהן בכנסת מטעם סיעת עם אחד.
בעבודתה הפרלמנטרית התמקדה בסוגיות הנוגעות בבריאות, זכויות עובדים ומעמד האחיות בפרט.
בתקופה זו שימשה כחברה בפרלמנט הבריאות שיזמו יו"ר מכון גרטנר לחקר אפידימיולוגיה ומדיניות בריאות פרופ' מרדכי שני ומנכ"ל משרד הבריאות ד"ר בעז לב ובמועצת הבריאות.
במקביל לכהונתה כחברת כנסת, הוסיפה לכהן כיושבת ראש הסתדרות האחיות עד לתיקון החוק שאסר זאת בשנת 2005.
גם לאחר כהונתה בכנסת ב-2006 נבחרה לראשות הסתדרות האחיות.
כהן כיהנה בתפקיד עד דצמבר 2024, אז נבחר שאול סקיף, יו"ר חטיבת בתי החולים בהסתדרות האחיות ויו"ר ועד עובדי בית החולים שמיר, להחליפה בתפקיד.
בפברואר 2024 קיבלה תעודת 'תואר ד"ר לשם כבוד בהסכמי שכר וביחסי עבודה' בהמלצת נציגי 17 בתי ספר אקדמאיים לאחיות, בהוקרה על תרומתה לקידום מעמדם של האחים והאחיות בישראל.
כהן מרצה בבתי הספר לסיעוד בנושא שכר והסכמי עבודה.
כהן נשואה ליוסי כהן, בעברו עובד התעשייה האווירית שאף כיהן בה כחבר ועד.
תושבת ראשון לציון, נשואה ואם לשלושה ילדים.
בנה הבכור יובל, נפטר בגיל 53 ממחלת ה-ALS.
אילנה רביב-אופנהיים (נולדה ב-29 בנובמבר 1945) היא אמנית רב-תחומית.
עבודותיה כוללות מגוון תחומים, כמו ציורים, רישומים, תחריטים, שטיחי קיר ופסלי קרמיקה.
רביב הציגה בגלריות ומוזיאונים בישראל, ארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק.
כיום, היא מחלקת את זמנה בין ישראל לניו יורק.
אילנה רביב נולדה בתל אביב ליצחק ופניה אופנהיים.
אח סב סבה, היה דניאל מוריץ אופנהיים (Moritz Oppenheim), אשר כונה "הצייר היהודי הראשון באירופה".
רביב גדלה בישראל ואמנותה הושפעה מנופי הארץ.
במהלך שנות ה-80, התגוררה עם משפחתה בניו יורק, שם למדה אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" (The Art Students League).
בין מוריה היו רוברטו דלמוניקה, ברוס דורפמן ורב-האמן האמריקאי, נוקס מרטין.
במהלך השנים הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
היצירות בנויות ממגוון עיצובים שטוחים, ניגודים וצורות, היוצרות גרסאות וממדים שונים למציאות.
בשנת 2015 אילנה נבחרה על ידי משרד התרבות והספורט הישראלי לקבל דירה וסטודיו בפריז וליצור ב-Artist-in-Residence, The Cité internationale des Arts paris.
תערוכת יחיד של אילנה התקיימה במוזיאון עוקשי לאמנות בעכו בשנים 2012 - 2013 בנושא: "אליסה בארץ הפלאות" ובשנת 2008, קיבלה את "אות אשת העיר תל אביב-יפו" בתחום האמנויות.
שתי עבודות גדולות שלה הוזמנו על ידי ד"ר אורנה יאיר, מנהלת ואוצרת מוזיאון מורשת בתי המשפט והן תולות בכניסה לבית המשפט שבמגרש הרוסים בירושלים.
יצירתה בנושא השואה, מוצגת כבר שנים רבות באוסף הקבוע של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון הבירה.
ביצירה חושפת אילנה את ההיבט המפלצתי של נושא השואה, יותר מאשר להישיר מבט אל תוצאותיה.
בציור נראות עשרת דיברות האלוהים כשהן עולות בלהבות, בהדגשה על "לא תירצח".
מאבקן להישרד מתבטא אך ורק במיזוג צבעים.
ציורה "סוכת השלום – מחווה לזכריה" (אקריליק על בד 10 2.12x מטר) פתח את חגיגות 40 שנה למדינת ישראל בניו יורק בסוכה הגדולה בעולם.
לאחר מכן הוצג במשך שמונה שנים באולם הכניסה הראשי לבנייני האומה בירושלים.
אילנה רביב נשואה ואם לשלושה.
במהלך חייה, הציגה את עבודותיה בתערוכות רבות ביניהן, תערוכה ללא רווח, שהוקדשה לארגון "זרעים של שלום" – Seeds Of Peace, שמטרתו להעניק השראה ולחבר בין נוער ערבי ליהודי.
עבודותיה מצויות באוספים פרטיים ונמצאות במספר מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם.
תערוכת יחיד של אילנה ובה 50 ציורים שהוצגו במוזיאון הממלכתי הרוסי בסנט פטרסבורג (בין אוקטובר 2007 לינואר 2008) ותערוכת יחיד נוספת של 100 ציורים הוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה (מדצמבר 2008 עד סוף ינואר 2009).
בשני המוזיאונים הייתה ילידת הארץ הראשונה שעבודותיה הוצגו שם.
בשני המוזיאונים זכו התערוכות להצלחה רבה.
במוזיאון הממלכתי הרוסי אף התבקשה להאריך את זמן הצגת התערוכה בעקבות לחץ קהל.
בשני המוזיאונים הושוו יצירותיה באיכותן ליצירותיהן של האמניות הגדולות של רוסיה וכן לגדולי אמני המאה ה-20.
"עולמה של אילנה רביב, אמנית ישראלית מאסכולת הציור האמריקנית, מוצג לראשונה בפני הצופה הרוסי.
במהלך זיהוי וביטוי עולמה ברוסית נוכל להשוותו לעבודות הדרמטיות והאקספרסיביות של אמזונות האבאן גארד, דימויים אפוקליפטיים של נטליה גוצ'רובה, מחזור הקלפים של אולגה רוזנובה" (לובוב שקירובה - אוצרת המוזיאון הלאומי של רוסיה- סנט פטרסבורג) "כאן, באולמות אלה, אנו רואים ציורים כאלה, פרי עבודתה של אילנה רביב.
יצירותיה מזכירות את עבודות גדולי האמנים של המאה העשרים.
לא רק את מאטיס ופיקאסו, אלא גם אלבר מארקה או ראול דופי, הציירים הצרפתיים המופלאים מקבוצת הפוביסטים.