tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות ישראלית בגזרת חוף סיני בים התיכון
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חצי האי סיני.
לאחר המלחמה נפרשו כוחות צה"ל לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, אך הגזרה הצפונית שמול פורט סעיד לא נכבשה במלחמה וקו הפסקת האש בים עבר על קו האורך 30–32 מזרח היוצא מרומני.
הצעות חיל הים למנוע אפשרות שנמל פורט סעיד ישמש בסיס קדמי לצי המצרי על ידי כיבוש הצד המזרחי בצפון התעלה שנקרא פורט פואד נדחו.
לאחר המלחמה החזירו המצרים כלי שיט לפורט סעיד, ובהמשך אף פקדו אותה כוחות ימיים סובייטים.
ספינות מכמורת ישראליות החלו לדוג מול חופי סיני העשירים בדגה, שהיו סגורים בפניהן לפני המלחמה.
הדייגים המצריים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו אף הם לדוג באזור.
חיילים מצריים שלא נפלו בשבי תפסו סירות מפרש והפליגו איתן לפורט סעיד.
כלי השיט של חיל הים לא מנעו זאת מהם לאחר בקורת שאינם חמושים אשרו להמשיך.
חיל הים קיים סיורי אבטחה מול חופי רצועת עזה וסיני באמצעות טרפדות, שתי המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, והקורבטה אח"י נגה (ק-22).
פלגת הנחתות 60 מבסיס אשדוד נטלה חלק נכבד בפעילות הביטחון השוטף בגזרה.
הנחתות סיפקו סיוע לוגיסטי מתמשך לבסיס דפנה בימת ברדוויל.
בתחילת יולי 1967 התגלה שטרפדות מצריות מקיימות גיחות לילה לקרבת חוף אל עריש.
סיבת הגיחות לא הובררה, אך בדיעבד התברר שהיו מצוידות בטורפדו וסיכנו את כלי השיט של חיל הים.
לאחר הערכת מצב מיוחדת נערך חיל הים כדי ליצור עדיפות מקומית למקרה של מפגש נוסף.
ההתקלות קרתה בליל 11 ביולי 1967 כ-20 מיל מול רומני שבצפון מערב חצי האי סיני.
המצרים פתחו באש ראשונים והתפתח קרב רומני, בין כוח של חיל הים הישראלי ובו משחתת ושתי טרפדות, לבין כוח של חיל הים המצרי ובו שתי טרפדות.
הקרב נמשך 25 דקות ובסופו התפוצצו כלי השיט המצריים מהטורפדו שנשאו על סיפונם וטבעו.
לכוח הישראלי לא נגרם נזק.
ב-21 באוקטובר 1967 בשעות אחרי הצהריים ירו שתי ספינות טילים מצריות מדגם קומאר, שנערכו בפתח נמל פורט סעיד, ארבעה טילי "סטיקס" לעבר המשחתת הישראלית אח"י אילת, בעת שביצעה סיור ביטחון שוטף מול חופי חצי האי סיני, וטיבעו אותה.
בליל 8/9 בנובמבר 1969 הפגיזו שתי משחתות מדגם סקורי דומייאט ונאצר שיצאו מאלכסנדריה, באבטחת שתי ספינות אוסה את עמדות צה"ל בבלוזה ורומאנה.
ההפגזה בוצעה לפי התוכנית במלואה אך לא הסבה נזקים.
במשחתות היורות נמצאו גם יועצים סובייטיים.
שני מטוסי חיל האוויר שהוזנקו נגד המשחתות התקשו לפגוע עקב החשיכה והפעלת מיסוך עשן על ידי המשחתות המצריות.
מוביל התקיפה היה עמוס עמיר שהצליח לפגוע במשחתת ולגרום בה דליקה ולאחר מכן נכנס למצב אובדן התמצאות שיצא ממנו בשלום.
ב-13 במאי 1970 טובעה ספינת הדיג הישראלית "אורית" בירי 4 טילים על ידי ספינת טילים אוסה מצרית.
כדי להצדיק פעולה נגד כלי שיט אזרחי תמים תוך עבירה על חוקי המלחמה.
הגדירו את המטרה כספינת מחקר.
הטילים התפוצצו בקרבת הספינה והיא התפרקה ושקעה.
שניים מאנשי צוותה נהרגו ושניים שחו שעות רבות עד שהגיעו לחוף וניצלו.
באותו זמן סיירה אח"י סער מצפון לאל עריש ובמרחק כ-35 עד 40 מייל מזרחית ל"אורית".
הספינה גילתה את מכ"ם האוסה.
בהמשך אף את מכ"ם טיל "סטיקס" לזמן קצר בלבד.
בוצעו פעולות התגוננות נגד טיל.
בדיעבד הסתבר שהמרחק המשוער בין אח"י סער לבין האוסה המצרית היה כ-53 עד 58 מייל.
הייתה זו הוכחה שטילי הסטיקס בידי המצרים עלולים לפגוע בספינות הטילים.
יוזמה משמעותית של הצי המצרי בים התיכון הייתה קיום סיורי צוללות.
במהלך התקופה נערכו 8 סיורי צוללת בחופי ישראל.
תצפיות מול נמלים ותחנות כוח.
המומחים הסובייטים העריכו כי לחיל הים הישראלי אין כושר לחימה נגד צוללות.
סיורי הצוללות עברו בהצלחה מבלי שנודעו לחיל הים.
מערך המודיעין לא ידע עליהם, ואם היו גילויים על ידי מכ"מי החוף או כלי שיט לא היה ביטחון בדיווח.
צוללת מצרית, ועליה גם יועץ סובייטי, ניסתה לתקוף בטורפדו כלי שיט מסחרי בקרבת חיפה.
אוניית הסוחר הדליקה עליה פנסים וספינות מהירות של חיל הים תקפו אותה.
הצוללת חזרה בלא שמילאה את משימתה.
כל התקופה קוימו סיורי ביטחון שוטף.
בתחילה על ידי טרפדות, ספינות טילים ודבורים מול חופי ישראל.
נתפסה ספינת דיג מול אשדוד על ידי ספינת טילים אח"י מבטח בפיקוד רס"ן חיים שקד.
בחיפוש שנערך על ידי צוות ההשתלטות זוהתה כסירת מחבלים.
נתפסו 7 מחבלים, אמצעי לחימה, מכשירי קשר וכרוזים.
הספינה הושטה לאשדוד והמחבלים נמסרו לשירות הביטחון הכללי.
כבר בשנת 1967 החל נהר הירדן להוות חזית לחדירות מחבלים בבקעה.
גם בגזרה צפונת של עמק הירדן נעשתה פעילות מחבלים בהפגזות כנגד יישובי עמק בית שאן.
יזמה התקפית בצד המזרחי חייבה חציית מכשול מים ברוחב משתנה וזרימת הירדן השפיעה על החצייה.
כישורי יחידות הימיות לתנועה במים נדרשו כדי לאפשר חציה בטוחה לפשיטות ומארבים.
כאשר הוברר כי רכב מחבלים נושא מרגמה ומפגיז יישובים בעמק בית שאן, הוחלט על ידי פיקוד צפון לחסלו.
היה ידוע שהרכב נע על הכביש במקביל לירדן מצידו המזרחי.
השטח מזרחית לירדן חלקו בוצי וחלקו מטעי בננות עם עלים יבשים מרעישים.
כוח משייטת 13 וצנחנים ארב בלילה לרכב שלא הגיע וחזר לפנות בוקר.
בלילה השני יצא הכוח, לאותו מקום בדיוק, שהיה בקרבת מוצב של צבא ירדן.
הירדנים גילו כנראה עקבות הפעילות של הלילה הקודם והפעם חיכה להם מארב של צבא ירדן.
כוח החוד בפיקוד יצחק שמיר הבחין בכך וחיסל את ה.
המארב הירדני הפעיל כח אש רב ריקם.
המשימה הייתה לפגוע במחבלים ולא להתכתש עם הירדנים.
לא היה טעם בהמשך הפעולה והכוח חזר.
הרמטכ"ל חיים בר-לב נפגש באותו יום עם קציני חיל הים.
ראה זאת בחומרה והטיח דברים בנוכחות קציני חיל הים.
אלוף פיקוד צפון דוד אלעזר תיחקר את שמיר ושיבח את הפעולה של אנשי שייטת 13.
בהמשך בוצעו פעולות רבות של הצנחנים כאשר לכל פעולה צורפו שייטים מיחידה 707 או שייטת 13. השקט חזר לגזרת נהר הירדן, לאחר שבספטמבר השחור שנת 1970, סילק חוסיין מלך ירדן את החמושים הפלסטינים מארצו.
פעילות צפופה של יחידת בסיס עין גדי ת.פ בסיס אשדוד התקיימה במהלך תקופת ההתשה.
בגזרת ים המלח התקיימה פעילות עוינת שעסקה בהעברת מחבלים ואמל"ח בדרך הים למדבר יהודה.
בסיס אשדוד שקיבל את הגזרה לאחריותו הציב במעגן עין גדי סירות צרעה.
הצרעות ביצעו סיורים תכופים ורצופים מול בסיסי היציאה וסייעו להנחתת כוחות צנחנים של פיקוד מרכז במבצעי מניעה בצידו המזרחי.
ישראל הפיקה נפט מהבארות במפרץ סואץ.
תנועתה של דוברת קידוח הנפט "קטינג1" שנשאה דגל קנדי ויצאה מקנדה בדרכה למפרץ סואץ התגלתה למצרים ממועד כניסתה לנמל דקר בסנגל או קודם לכן במועד הפלגתה מקנדה.
הדוברה נכנסה לנמל אביג'אן בחוף השנהב ב-2 במרץ 1970. ארבעה צוללנים שירדו למים בחצות בין 8 ל 9 במרץ הדביקו מוקשי עלוקה לתחתית הדוברה.
הדוברה ניזוקה ולא המשיכה בדרכה.
בדיקת ציוד שנמצא על החוף הצביע שמקורו במצרים.
לפי מידע מאוחר משבוי מצרי, פעם נוספת נשלח כח צוללים מצרי לאביג'אן בחודש יולי 1970 אך באותו המועד הדוברה כבר עזבה את המקום וחזרה על עקבותיה.
הצורך בדוברת עבודה היה תקף.
דוברה חליפית לפלאר נרכשה באירופה ונשלחה עם גוררת איטלקית.
היא יצאה מרוטרדם ב-30 ספטמבר 1971 עברה בנמלים מונרוביה, קייפטאון ומומבסה והגיעה לאבו רודס ב-3 בפברואר 1972. מעבר הדוברה נעשה ללא הפרעה של המצרים.
שר הביטחון משה דיין ראה בתוצאות מלחמת ששת הימים הזדמנות והטיל על חיל הים משימות שונות.
חיל הים נענה בחיוב לכל המשימות שבאו בהפתעה אף כי לחיל הים לא היו אמצעים למלאותם בעת שהוטלו.
היאחזות נח"ל ים – לדיין היה עניין בדיג עוד מימי היותו חקלאי בנהלל.
הבין את הפוטנציאל הגלום בימת ברדאויל והטיל על חיל הים להקים היאחזות נח"ל בסיני.
הקמת ההיאחזות נעשתה בשנת 1967 בשיתוף פעולה עם חטיבת הנח"ל והתבססה על בוגרי בי"ס לדיג מבואות ים.
סגירת התעלה – תעלת סואץ נחסמה לתנועת אוניות באזור נמל פורט סעיד בפקודתו של גמאל עבד אל נאצר.
היה חשש שהאניות התקועות באגם המר יתפנו דרומה ויצאו מהתעלה בלא לבקש רשות מישראל.
ירי נגד אניה בדגל נייטרלי היה גורר את ישראל לסכסוך ממושך.
חיל הים קיבל משימה לסגור את התעלה לכיוון דרום.
לשם כך נעשה שימוש בשרשרת מצופים.
שותפות בנתיב הים למזרח – בנושא הזה נדרש חיל הים להפגין נוכחות בקרבת מבואות תעלת סואץ.
בים התיכון המשימה נקטעה באיבה בעת טיבוע המשחתת אילת, המשימה בים סוף נמשכה לאורך כל התקופה.
בשלב ראשון נעשה שימוש במזח עמוק המים באבו זנימה מקום שהיה מוגן מפני הרוח הצפונית השלטת.
הטרפדות והגוררת המגויסת צאלה שירדו מאילת בעת המלחמה למפרץ שלמה נשלחו להתבסס במקום.
החלו סיורים עד קו רוחב 29.52 צפון.
מאוחר יותר נרכשו סירות חמושות צרעות ויצאו לסיורים מראס סודר.
אבטחת מכליות נפט – חברת נתיבי נפט הממשלתית קיבלה את הפקת הנפט מהקידוחים היבשתיים והימיים במערב סיני.
אבטחת המכליות משדה אבו רודס הוטלה על חיל הים.
לשם כך הוצבו באזור ספינות דבור שנרכשו בארצות הברית.
ספינות סער לים סוף – הנכונות של חיל הים למשימות החדשות סייעה לבנין הכח הימי.
ספינות הסער מהסדרות הראשונות היו קטנות מלפעול באפן רצוף בים סוף.
משה דיין השתכנע בצורך בבנית ספינות גדולות יותר.
ביוני 1968 יצא מפקד חיל הים אל מתכנני הספינות בגרמניה ואלה הציגו לו פתרון תכנוני.
כך והוקם פרויקט בניית ספינות סער 4 במספנות ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים חיל הים הועמד בצל לאור ההצלחה שנחלו חילות צה"ל האחרים, ונכנס למלחמת ההתשה עם דימוי שלילי שנוצר בעקבות מלחמת ששת הימים.
תקופת מלחמת ההתשה בזירה הימית – בין המלחמות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים – היא תקופת הצמיחה המשמעותית ביותר של חיל הים.
כוח הלחימה הימי הוכפל ועלה מדרגה.
כלי שיט חדשים החליפו את הישנים ואמצעי לחימה מדור מתקדם הוכנסו לפעולה.
במהלך התקופה יושמו שיפורים למרבית הקשיים שאתגרו את לוחמי חיל הים במלחמת ששת הימים.
יזמה התקפית נשארה שיטת הפעולה המועדפת.
נבנתה עדיפות טכנולוגית ויכולת כמותית לעדיפות טקטית.
בהפעלת כוחות הקומנדו הימי נשאר העיקרון של חבירה והחזרת המבצעים לאחר הפעולה.
שנת 1968 (מחודש פברואר והלאה) הייתה תקופה שקטה יחסית בזירה הימית.
בתחום האופרטיבי התארגן חיל הים לריכוז המאמץ וביצוע פעולה התקפית אחת עד להצלחתה.
הכנה מוקדמת לפי מודיעין וקביעות בצוות המבצע.
מפקדת חיל הים תמכה בהתמקדות שייטת 13 לפעילות מבצעית.
כמות הלוחמים הוגדלה וסופקו האמצעים שנדרשו אף אם לפעמים נראה בכך הגזמה.
כדי לאפשר לקומנדו הימי לרכז מאמץ במשימות הלחימה הועברו משימות צלילה הגנתית לכלי השיט ומשימות שאינן מתוכננות למגע קרבי ליחידה 707. מאוחר יותר שולבה יחידה 707 גם בפעילות קרבית מלאה.
ניהול פעילות כלי שיט בוצע ממוקד השליטה של חיל הים.
ניהול מבצעי לוחמה זעירה נוהלו מחפ"ק שהוקם בקרבה מיידית לאזור הפעולה.
מפקד בכיר בחפ"ק היה בדרך כלל מפקד חיל הים אברהם בוצר או ראש מספן ים תא"ל הדר קמחי.
צמוד נמצא מפקד בכיר מהיחידה, מפקד שייטת 13 או מפקד יחידה 707 כדי למנוע מצב של אי הבנה.
במהלך התקופה הושבתו המשחתות, הקורבטה והטרפדות.
במקומן נכנסו ספינות מהירות נושאות נשק קטלני.
ספינות סער אלה היו אמצאה ישראלית ללוחמה הימית ומהוות מאז את אגרוף הכח הימי.
12 ספינות יועדו לים התיכון.
מתוך 6 ספינות שיועדו לים סוף נמצאו בסוף התקופה 2 ספינות כשירות בים התיכון.
חיל הים החל בתהליך התעצמות עוד לפני מלחמת ששת הימים.
אף כי המטה הכללי לא ראה לחיל הים תפקיד בלחימה ושם את יהבו על חיל האוויר להגנה מפני כלי שיט תוקפים.
מפקד חיל הים שלמה אראל בבניית הכוח הימי מתוך ביטחון שכאשר תקרה מלחמה יהיו משימות שרק כלי שיט קרביים יוכלו לבצע.
השאיפה הייתה להגיע לעדיפות איכותית בחימוש כלי השיט הבודד ולהסתפק בספינות קטנות אך מהירות, כדי שניתן יהיה לבנות יחידות לחימה רבות ולהפעילן ביזמה התקפית.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הורחבה הזירה הימית מאוד וחייבה פעילות הרבה.
ב-1 בספטמבר 1968 בעת שקיבל אברהם בוצר את הפיקוד, היה נמצא חיל הים בנחיתות מבצעית קשה.
תוכנית בנין הכוח טרם הניבה פירות.
פעילות חבלנית עוינת של פלסטינים חייבה אבטחה פעילות ביטחון שוטף על חופי המדינה.
במהלך מלחמת ההתשה נמשכה בנייתו של הכוח הימי.
בשנים 1967 עד 1969 הגיעו לישראל ספינות הטילים הראשונות.
הספינות הגיעו ללא חימוש וכל מערכות הלחימה הורכבו בישראל.
הספינות צוידו בנשק קטלני טילי גבריאל מתוצרת התעשייה האווירית.
בניית הספינות הקדימה את פיתוח ייצור מערכות הנשק.
שלוש הספינות הראשונות הופעלו כספינות תותחים ונקראו "סער 1".
בשלוש הספינות הבאות הותקנו מערכות הטילים והן נקראו "סער 2".
שש הספינות הבאות תוכננו להתקנת תותח 76 מ"מ והן נקראו "סער 3".
בסוף דצמבר 1969 בוצע מבצע נועה למילוט ספינות שרבורג - 5 ספינות סער שעוכבו בנמל שרבורג עקב הרחבת האמברגו הצרפתי שהושת על ישראל על ידי נשיא צרפת, שארל דה-גול.
במקביל לפיתוח הטילים פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע ספינות להימנע מפגיעת טילי הסטיקס אף כי היו בעלי טווח כפול מזה של טילי "גבריאל".
בעיית הטילים הסובייטיים בידי הערבים העסיקה רבות את חיל הים.
במשך תקופה קצרה מאוד מיוני עד אוקטובר 1967 הייתה הערכת חסר ליכולת הזאת שנבעה מכך שהטילים לא באו לביטוי במלחמת ששת הימים.
גובש מענה טקטי רחב שכלל את מערכת "שלדג" לגילוי מכ"ם, "אבשלום", רקטה לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכת "אמנון" להגנה עצמית.
פותחה תורת לחימה שתורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי, ועל פיה זיהו ספינות הטילים ממרחק את ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעו את הטילים שנורו לכיוונן, וצמצמו את הטווח עד לטווח היעיל של טילי "גבריאל" וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות.
תוכנית בנין הכח זכתה לתמיכה מכיוון בלתי צפוי.
שר הביטחון משה דיין אישר בניית ספינות עבור גזרת ים סוף.
ב-19 בפברואר 1973 הושקה במספנות ישראל, ספינת טילים חדישה – אח"י רשף.
וב-21 באוגוסט אותה שנה אחותה אח"י קשת.
ספינות הסער החדשות שהחלו להתחמש בנשק אפקטיבי גרמו להרגשת יכולת.
המורל הגבוה בחיל לא גרם לזחיחות דעת ולא נוצרה שאננות.
התזכורות הכואבות ליכולת טילי הסטיקס שבידי המצרים ובעיקר מצב הנחיתות בטווח של טילי גבריאל סייעו לשמור את רמת הכוננות.
צוותי כלי השיט ראו עצמם יחידות לחימה והיו מוכנים לכך טכנית פיזית ונפשית.
לוחמי קומנדו ימי פועלים בחוליות והסיכוי להצלחה מותנה בחדירה בהסתר.
רמת העוז הנחישות והדבקות במטרה הייתה גבוהה בקרב לוחמי שייטת 13 מכל הדורות.
הכישורים הגופניים והנפשיים הנדרשים מלוחמי קומנדו ימי היו תמיד גבוהים במיוחד.
מלחמה מתמשכת התאימה ביותר לפעילות כוחות מיוחדים וקומנדו ימי בכלל זה היות שניתן להפתיע את האויב במועד וביעד התקיפה.
מנגד מגמת המצרים להתיש את ישראל ולגרום להרוגים רבים חייבה להקטין סיכונים בפעולות המיוחדות.
לקומנדו הימי הישראלי יש עיקרון מבצעי, שהצלחת משימה נמדדת גם בהחזרת הלוחמים.
יש לכך משמעות באורך הזמן הניתן לפעולה.
מייד עם תום הקרבות החלו תקריות האש.
משימתו של מפקד השייטת לארגן את היחידה למלחמה מתמשכת.
האווירה של הניצחון בחילות היבשה והאוויר פעלה כנגד המורל הכללי בחיל הים.
אך אנשי השייטת חזרו, אנשי מילואים התגייסו והשייטת הוכנה לפעולות.
שפיר ניתח את צורכי השייטת כדי להתגבר על הקשיים שהתגלו במלחמת ששת הימים ולאפשר פעילות גם בעת מלחמה כנגד אויב עירני.
הגדלת כושר התנועה לא עוד כלי שיט מזדמנים ואיטיים – רכש כלי שיט ייעודיים לשייטת.
בסירות גומי זודיאק מרק 5 המאפשרות נשיאת יותר לוחמים יותר מהר ובאמינות טובה יותר.
החלפת סירות הנשק האיטלקיות הישנות בסירות ברטרם 28 רגל מהירות ואמינות – "סנונית" .
שיפור כושר הניווט – פתרון בעיית הניווט באמצעים שהיו אז, בתחילה רכישת מצפן מגנטי עם אפשרות הבחנה טובה יותר בקורס הנהיגה.
והתקנת מכ"ם בסירות הנשק המהירות שאפשר התמצאות.
שיפור הקשר המבצעי – הגברת אמינות מכשירי הקשר.
תצפית לילה ואמצעי חבירה – משקפות ראיית לילה וציוד חבירה תת-מימי.
מערך פיתוח אמצעי הלחימה המיוחדים לקומנדו הימי התקדם.
פותחו אטימות למכשירי קשר ומתקנים אחרים שיוכלו להתלוות ללוחמים גם בעת הצלילה.
נרכשו אמצעי ניווט וגם סירות הובלת פושטים נושאות מכ"ם.
הכשרת הלוחמים הועברה לבסיס ראס סודר.
זאת כדי להוות כח עתודה כנגד פעילות מצרית בחוף סיני.
מפקד השייטת נעשה חבר קבוע בפורום מח"ט התעלה שמואל גונן.
הלוחמים במקצועות הצוללים ונהגי סירות רכשו מיומנות בהפעלת הנשק כלוחמי חיל רגלים.
במאי 1968 מונה זאב אלמוג למפקד שייטת 13. המפקד החדש שם דגש על דרישות המשמעת בשייטת ושיווק את היחידה בציבור.
מפקד חיל הים אברהם בוצר נתן גיבוי למהלכיו.
נעשה שימוש בפרסומים גלויים כדי לחזק את מעמדה של השייטת בתודעה הציבורית.
רצף הפעולות חידד את הדחיפות בהשלמת האמצעים.
מערך סירות הנפץ והתובלה מתוצרת איטלקית היה ישן והפעלתו רצופת תקלות.
להחלפתן נרכשו 10 סירות מהירות מחברת ברטרם 28 רגל, שקיבלו את השם "סנונית".
הורכב עליהן מכ"ם ולצורך לחימה במחבלים חומשו במקלעים.
סירות הגומי ששימשו את השייטת היו זודיאק דגם 3 מצרפת.
במלחמה הובהר הצורך בסירות גדולות יותר.
מספר סירות גומי זודיאק מרק 5 הובאו בטיסה מצרפת והיו חיוניות לביצוע הפשיטה על האי גרין.
באותה עת מונה תא"ל רפאל איתן לקצין חי"ר וצנחנים ראשי תפקיד חדש שהוקם על מנת לקבוע את הרמה המקצועית והיזמה ההתקפית ליחידות המיוחדות בצה"ל.
בתפקידו יכול היה איתן לקבוע עדיפויות קרביות ולקיים שיתוף פעולה בין היחידות המיוחדות.
במהלך המלחמה ביצעה שייטת 13 מבצעי סיוע רבים לסיירת מטכ"ל שפעלה לאורך תעלת סואץ, בחציית התעלה ובאבטחת הפעילות בה.
מפקד השייטת לא הסתפק בהתמחות בהשטה ובצלילה ושם דגש על העלאת רמת הלחימה הרגלית של הלוחמים.
שיתוף פעולה זה נוצל גם להעלאת הרמה בלחימת חי"ר.
לקראת כל מבצע נערך נוהל קרב, המודיעין נלמד היטב והכוחות יצאו לדרך בקיאים במשימתם.
שיפורי חימוש – לוחמי השייטת צוידו ברובה סער AK-47 קלשניקוב.
אם כי חלק מהלוחמים המשיכו להעדיף את תת מקלע עוזי בהיותו נשק קל ונוח לתפעול במקומות צרים ובטווחים קרובים.
העוזי צויד במשתיק קול אך עדיין נשמע רעש רב בהפעלתו.
בעת חדירה לשטח אויב קרה מספר פעמים שהנשק הקל הכזיב עקב חול במנגנון הירי.
ביזמתו של רפאל איתן הובא נשק כבד יותר, תותח ללא רתע קרל גוסטב, 84 מ"מ – "קרגו" – ללוחמים אשר עשו בו שימוש גם בפעולת הפשיטה על האי גרין.
מי הים, החול והתנועה התת-מימית העמידו במבחן קשה את אמצעי הלחימה.
במשך כל המלחמה סבלו הלוחמים מתקלות בירי נשק ומעצורים בנשק הקל.
רימונים שלא התפוצצו, רקטות שלא יצאו או לא התפוצצו.
התקלות ליוו את הלחימה ואנשים גיבו אחד את השני אך היה חוסר ביטחון בהפעלת הנשק שבא לידי ביטוי בקרבות.
יחידה 707 הוקמה בשנת 1964 כ'יחידת צלילה הגנתית'.
אוישה בקצינים ולוחמים בכושר קרבי, משייטת 13 ויחידות החיל הים, שמצאו את מקומם ביחידה 707. בנוסף החלה היחידה להכשיר אנשים בבית הספר של עצמה.
כאשר החלו הפעולות המבצעיות לאחר המלחמה נוצרו משימות רבות שדרשו צלילה, השטת סירות ומעברי מכשולי מים.
מפקד היחידה באותה עת היה סא"ל שאול סלע כמות הלוחמים כ-50 איש, והיא התבססה בחלקו המזרחי של נמל חיפה.
כדי לשחרר את שייטת 13 לרכז מאמץ במבצעי יזמה התקפית הוטלו עליה המשימות התת-מימית וסיוע להשטת כוחות ועברו לחבלה ולחימה.
פשיטות על ריכוזי מחבלים בגבול המזרחי חייבו חציה של נהר הירדן הלוך וחזור.
אנשי היחידה התמחו בפעילות זאת ואפשרו מעבר לכוח הפושט.
פעילות בסירות גומי להשטת כוחות הוטלו על אנשי היחידה ביניהם הובלת הפושטים מסיירת מטכ"ל למבצע אביב נעורים בבירות.
כדי לציין את הכרת צה"ל לשותפות בלחימה הוענק ללוחמי יחידה 707 אות התמנון ב-16 אפריל 1969.
הצוללות מסדרת T נרכשו עוד לפני מלחמת ששת הימים והחלו את פעילותן במלחמת ההתשה.
שייטת הצוללות וחיל הים ספגו מכה קשה בינואר 1968 עם אובדן אח"י דקר.
בצוותה נהרגו צוללנים רבים כולל מפקדה אשר יועד לפיקוד על השייטת.
אח"י לויתן הייתה הצוללת הפעילה במרבית התקופה וביצעה משימות אופייניות לצוללת.
חלק מהזמן פעלה גם אחותה, הצוללת אח"י דולפין.
למעשה הייתה מרבית הפעילות מיועדת לשמירת הרמה המקצועית של הצוותים עד להגעת הצוללות מסדרת גל.
הצוללות, אח"י לויתן ובהמשך גם אח"י דולפין קיימו סיורים ממושכים במבואות נמלי אלכסנדריה, פורט סעיד, לטקיה וטרטוס.
ביצעו מעקב אחר תנועות כלי השיט של האויבים, של אניות הצי הסובייטי וכן של האניות הסובייטיות המבצעות אספקה של נשק למצרים וסוריה.
בצוללת נעשה שימוש בעיבוד נתוני הסונר והאלינט.
בתקופה זו בוצעו ניסויים ואימונים רבים בתחום השת"פ בין אח"י לויתן ליחידות שייטת 13 במטרה ליישם את ההתקנות המיוחדות שנעשו בצוללת לשם כך.
תנאי הים והזירה במפרץ סואץ הראו ישימות למבצעי הנחתה.
חיל הים התארגן להנחתת כוחות שריון ורגלים.
נחתות 36 מטר – לשם כך הועברו בשנת 1967 3 נחתות 36 מטר בחצאים על גבי מובילים בכביש לאילת שם חוברו יחד וחזרו להיות נחתות.
הנחתות ביצעו סיורים במפרץ סואץ ותובלות אחרות ושימשו כח הנחיתה במבצע רביב.
נחתת 90 מטר – משיקולים גאוגרפיים ובעיקר לאחר הצלחת המבצע נעשתה ההנחתה למשימה ראשית של זירת ים סוף.
לצורך כך נקנתה אונית מעבורת בנמל דר א סלאם באורך 90 מטר שהובאה למומבסה ומשם לבסיס שלמה.
האניה שופצה הותקן לה סיפון קשיח שאיפשר הנחתת מסוקים.
מחיצה ראשית אטומה להפרדת המחסן ותוספת מנועים.
כך שונתה מעט אופיינית האונייה ממעבורת הפכה לנחתת ונקראה אח"י בת שבע.
כושר נסיעה שלה של 16 טנקים טירן במחסן ועוד 24 נושאי גייסות משוריינים על הסיפון.
נחתת זאת עשתה הפלגות רבות של תובלה וסיורי ביטחון שוטף בזירה.
שיקמה – רכישה נוספת נעשתה בשנת 1970 של שלוש נחתות טנקים תוצרת אמריקאית מתקופת מלחמת העולם.
האוניות נרכשו בים הקריבי והגיעו בהפלגה לבסיס מפרץ שלמה.
הן קיבלו את השמות של הטרפדות שכבר הושבתו אח"י אופיר, אח"י שבא ואח"י תרשיש.
אח"י אופיר שופצה למצב תקין.
לשיפוץ האחרות כבר לא היה מימון.
תוך כך גדל כח ההנחתה של חיל הים בהרבה ונעשה למשימה עיקרית של הזירה במלחמת יום הכיפורים.
הכלים זכו לכינוי חיבה "אבו נפחא".
נחתות 60 מטר – כוח הנחיתה של חיל הים בים התיכון כלל שלוש נחתות 60 מטר אשר התבססו בבסיס אשדוד.
בזירת ים סוף – לצורך הלוגיסטיקה של זירת ים סוף נרכשו שתי אוניות סוחר קטנות לשימוש הזירה אח"י בת-ים ואח"י בת גלים.
בים התיכון – לצורך אימוני קורס חובלים ובתי ספר ימיים ואחרים ב נרכשה בהולנד אונייה אח"י נגה.
עם גילויי התעוזה של הקומנדו הימי המצרי החלו בסיסי חיל הים להתארגן להתגוננות.
מעגני כלי השיט הצבאיים בתוך הנמל נסגרו בגדר תת-ימית עם שערי רשת.
דוברות שעליהן סונארים לגילוי צוללים הוצבו בקרבת פתחי הגדר הימית.
הוצבה תאורה תת-מימית מיוחדת ונוספו סיורי סירות שהטילו מטעני עומק נגד אדם ברצף.
שיטת פעולה של קומנדו ימי היא הדבקת מוקשים בתחתית כל השיט.
לאור הצלחות הקומנדו הימי המצרי נקבע נוהל בדיקת התחתית כפעולה ראשונה בבוקר.
הפעולה מחייבת צלילה למים רדודים נעשתה בתחילה על ידי אנשי מילואים משייטת 13 אך כארבעה אנשי צוות מכל ספינה עברו קורס צלילה מים רדודים וקיימו תורנות בדיקת תחתיות.
כך ירד העומס משייטת 13 וגם מיחידה 707.
הטרפדות 16 מטר מאילת שנכנסו לשארם א-שייח' במלחמת ששת הימים הוצבו במעגן אבו זנימה.
הן היו מעטות אף כי הופעלו בצפון המפרץ הוכח כי אינן מתאימות לשירות.
היה צורך דחוף בספינות בעלות כושר להחזיק מעמד בגלים.
גם הטרפדות בים התיכון היו מעטות ונראה שסיימו את תקופת היעילות שלהם מול הצורך בסיורים רצופים בים.
אל"ם צבי תירוש וסא"ל אמנון סלעי נשלחו לארצות הברית בפברואר 1970 לבדיקת ספינות משמר אמריקאיות.
בעקבות החלו להגיע החל מספטמבר 1970 ספינות דבור:
הזמנה ראשונה של 10 דבורים – דגם 1 אמריקאי (צריחים עגולים בדפנות, חמושים במקלעי 0.5 דו קני שחולקו לפלגה 914 בב"ח (במסגרת ש/7), לסיירת חדשה באשדוד (913, לימים הפכה לפלגה 916), ולסיירת 915 בזי"ס.
כעבור כשנה מההזמנה הראשונה, התקבלה הזמנה שנייה הפעם 8 דבורים, דגם 2 אמריקאי – שהתקבלו בשני סבבים, וקבלו את המספרים מ-861 עד 868. חמש מהם הגיעו לפני מלחמת יום הכיפורים.
שלושת הנותרים הגיעו ביום הראשון למלחמה על גבי אוניית סוחר שפרקה אותם בנמל אשדוד.
לסיורים בימת ברדוויל הרדודה בהתבססות על בסיס דפנה נרכשו ספינות ברטרם המונעות על ידי משאבות מים פנימיות.
הכלים החלו פעולתם בבסיס אשדוד בכינוי יתושים.
הבסיס העיקרי ומוקד הכנת הכוח של חיל הים היה בחיפה.
הרחבת החוף בים התיכון ובים סוף חייבה הקמת מפקדות אזוריות ובסיסי תחזוקה חדשים.
בסיס חיל הים באילת נעשה למרכז תחזוקה.
מפקדת הזירה עברה למפרץ שארם א-שייח' אשר קיבל את שמו החדש מפרץ שלמה.
באזור הוקם על ידי חיל האוויר שדה אופיר לנחיתת מטוסים שימש קשר עיקרי לצפון הארץ.
בשכנות נמצאה מפקדת כוחות צה"ל בדרום סיני מרחב שלמה.
תחנת מכ"ם ימי הוקמה על ההר הקרוב שקיבלה את השם צפרא בצמוד ליב"א 528. שלוש הטרפדות נשלחו עם גוררת מגויסת לאבו זנימה ומאוחר יותר הוקם בסיס לצרעות בראס סודר.
בחודשים הראשונים לאחר המלחמה ועד סוף שנת 1967, נשכרה אונית סוחר איטלקית M/S Mira קטנה, (עם צוות יוגוסלבי) שהעבירה בעיקר מים ודלק מאילת לבסיסים בסיני.
בהמשך נשכרה אוניית הנוסעים היי דרומה על ידי משרד הביטחון לצורך תעבורה שוטפת בין אילת למפרץ שלמה.
כשהסתיימה בנייתו של נמל אשדוד ב-1966 הוקם בדרומו מחנה לחיל הים.
לאור הארכת גזרת החוף בים התיכון נקבעה לבסיס גזרת אחריות מנתניה עד קו הפסקת האש עם מצרים.
היזמה ההתקפית המצרית בגזרת פורט סעיד שנעשתה בהצלחה ומבלי להתגלות חייבה מוקד גילוי קרוב.
ביוני 1970 הוקם בסיס דפנה על גבעה בחוף הים התיכון בקצה הצפוני של ימת ברדוויל, תחנות מכ"ם נפרשו לאורך החוף על מנת לקבל רצף גילוי למטרות קטנות.
בסיס אשדוד קיבל אחריות גם על ים המלח והפעיל בסיס קדמי בחוף עין גדי.
פעילות ח"י בים המלח הייתה נגזרת של פעילות צה"ל בבקעת הירדן וכללה: מארבים, מרדפים ושיבוש פעילות המחבלים על ידי פשיטות רגליות על בסיסיהם ומשתפי פעולה עימם בעבר הירדן המזרחי.
את הפעילות הובילה חטיבת הבקעה ובראשה סיירת חרוב.
השתתפו גם שאר היחידות המובחרות של צה"ל.
צורך המחבלים למצוא דרכי חדירה נוספות, הביא להתארגנויות בבסיסי יציאה לאורך חוף ים המלח לחצייתו בסירות גומי.
למניעת פעילות זו יזם מפקד חטיבת הבקעה אל"ם משה לוי פעילות מבצעית בים המלח למניעה וסיכול חדירות מחבלים.
הכוח הימי התארגן בחוף עין גדי וביצע סיורי בט"ש שקטים ולפעמית אלימים.
סיירת ים המלח כללה "צרעות" ו"יתושים".
השתתף בה מפקד בסיס אשדוד סא"ל מיכאל ברקאי והופעלו גם אנשי חולית חוף מפלגת הנחתות ומפקדי דבורים.
כלי השיט הובילו והנחיתו בעזרת סירות גומי כוחות צה"ל בחוף המזרחי של ים המלח.
אלו ביצעו פשיטות על בסיסי מחבלים והתארגנויות של חוליות בשפכי הנחלים במזרח ים המלח.
לאחר ספטמבר 1970 מלחמת המלך חוסיין במחבלים וגירושם, באזור ים המלח שלא כמו בבקעת הירדן, גברה פעילות המחבלים משמעותית.
זאת בהיעדר יכולת אכיפה של צבא ירדן למנוע פעילות עוינת ובהיעדר דרכי גישה יבשתיות.
פעילות ח"י נמשכה למעשה עד לפריצה וסלילת דרכי גישה בחוף המזרחי על ידי ממשלת ירדן.
עד מלחמת ששת הימים נמצא מוקד השליטה על חיל הים בחיפה, בקרבת כלי השיט, אך רחוק ממוקד המבצעים של צה"ל בקרית הביטחון בתל אביב.
מפקד חיל הים עשה רבות בדרכים.
בדיון סיכום המלחמה שנערך בחיל הים באוגוסט 1967 סוכם שפיקוד החיל חייב להימצא בצמידות לפיקוד צה"ל.
על כן הוקם במחנה הקריה בנין כפול המאכלס את מפקדת חיל הים.
העבודה החלה מייד לאחר מלחמת ששת הימים והכניסה לבניין נעשתה בשנת 1972. ההמצאות במחנה אחד עם גורמי המטה הכללי הקלה על העבודה השוטפת וגם על הניהול המבצעי.
המשימה נרתם סא"ל יצחק קט שהיה ראש ענף תכנון במחלקת ים ונעשה ראש מחלקת כח אדם.
הוגדרו הצרכים, הוקצה שטח, נמצא מימון והבניין הוקם.
יחידת הקשר והגילוי שבסיסה היה בחיפה הפעילה את מרכז השליטה הימי ואת תחנות הקליטה והשידור באלחוט.
נוסף לכך קיבלה אחריות על תחנות מכ"ם לאורך החוף עד שאלה עברו לשליטת הבסיסים חיפה אשדוד.
תפקיד מיוחד במלחמת ההתשה היה הקמת חפ"קים לצורך ניהול המבצעים השונים.
מפקד יחידת הקשר והגילוי היה גם הקצין הבכיר המתפעל את החפ"ק עבור מפקד חיל הים.
בסיס ההדרכה של חיל הים בבת גלים חידש את עצמו בתקופת המלחמה.
המרת תוכניות הלימודים ממקצועות המכשירים למשחתות למקצועות בספינת הטילים.
נעשתה למידה של בסיסי ההדרכה האחרים בצה"ל ונלמדו שיטות הדרכה חדשות.
תוכניות הקורסים עברו ביקורת לקיצור וייעול לפי קביעת .
הוקמו מתקני אימון ותרגול מבוססי מחשב.
שהחשובים בהם היו מתקן תרגול טקטי – מת"ט, מתקן תרגול מערכת נשק – מאמ"ן, מתקן אימון כוונים בתוך כיפה סגורה המדמה את הרקיע.
מעבר להכשרת כח האדם שירתו המתקנים גם את צוותות כלי השיט.
מתקן האימון הטקטי היווה מרכיב חשוב בפיתוח תורת הקרב ותרגול תוכניות מבצעיות.
הכשרת הקצונה – כמות כלי השיט חייבה הגדלת הקצונה הימית.
קורס חובלים המכשיר קציני ים שעד אז התבסס בעיקר על בוגרי בתי הספר הימיים, עבר שינוי מהותי כאשר הותאם להכשרת בוגרי תיכונים לקצונה בכלי השיט.
משך הקורס הותאם וההכשרה כולה נעשית בתוך החיל.
בשלב מוקדם הכירו בצרכי המערכת הטכנית לקליטת ותחזוקת המערכות המתקדמות.
הביקוש לבוגרי טכניון מהעתודה האקדמאית היה רב וחיל הים לא קיבל עדיפות.
רמכ"א דב שפיר יזם שליחת אנשים מתוך החייל ללימודי הנדסה בטכניון כ-25 איש כל שנה.
אנשים אלה חזרו לשירות והיוו את גרעין הידע לשדרוג הרמה הטכנית בחיל הים.
בתחום הפיקוד על ספינות הטילים חל שינוי תפיסה.
מפקד חיל הים אברהם בוצר נתן גיבוי ומינה מפקדים צעירים יותר, בדרגות סרן, לתפקיד שבעבר אויש בסגני אלופים או רס"נים ותיקים.
תחזוקת כלי שיט קטנים ומהירים חייבה יכולת טכנית בבסיסי האם.
היכולת הטכנית היא מכפיל כח המקצר את זמני ההשבתה בשל תקלות או תחזוקה מונעת.
נבנו רציפי עגינה מתאימים לספינות המודרניות בחיפה ומפרץ שלמה.
לטיפול בגוף הוקמו שני מתקני ממשה סינקרוליפט בחיפה ובאילת.
לטיפול במנועים הוקם בית מלאכה מנועים באזור הקישון.
לטיפול במערכות האלקטרוניות הוקם בית מלאכה לציוד אלקטרוני בבת גלים ושלוחות באילת ובאשדוד.
בתי מלאכה דומים הוקמו גם בבסיס מפרץ שלמה.
נראה שהפעילות החשובה ביותר בזירה הימית הייתה הפקת הנפט.
הופקו כמויות גדולות בשדה היבשתי והימי במפרץ.
הובלת הנפט נעשתה באוניות לאילת.
הפעילות הזאת כמעט ולא הופרעה.
גרם לכך תחשיב אינטרס מצרי למניעת פגיעה בנפט שלהם, בשילוב עם פעילות הגנתית והתקפית ישראלית.
המבצעים השוטפים השרישו מתכונת מבצעית של בניית תמונת מודיעין, ייזום תכנונים מבצעיים, נוהלי קרב יעילים, הכנה מוקדמת ראויה, תחקירים והפקת לקחים.
הפעילות המוצלחת של יחידות חיל הים הישראלי במהלך מלחמת ההתשה, החזירו את אמון המטה הכללי בתבונת מפקדת חיל הים.
עם בניית הכח ההתקפי נכנס חיל הים למלחמת יום הכיפורים עם יזמה התקפית ודבקות במטרה שהיו בו כל השנים.
שיתוף פעולה יחידות מקבילות, אג"ם מבצעים, חיל האוויר והפיקודים.
ההצלחות במשימות המבצעיות הביאו למסקנה שניתן לסמוך על חיל הים שיקיים את דבריו.
על אף האמון המחודש המשיכו הרמטכ"ל ושר הביטחון לדבוק בדעה שחיל הים צריך להגביל עצמו להגנת החוף ומשימות מיוחדות.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים הועמד המטה הכללי בפני עובדה שחיל הים מגן על חופי המדינה כאשר הוא נוקט יזמה התקפית בקרבת חוף האויב.
שבע טרפדות - 2 בקרב רומני (קרב ימי), 2 במבצע רודוס ו-2 במבצע אסקורט.
ב-4 בספטמבר 1967 הושמדה טרפדת בטילי נ"ט ממוצב המזח בפורט תאופיק.
מקשת T43 הושמדה על ידי חיל האוויר במבצע זיקוקית,
משחתת Z האל קהאר, וסטי"ל קומאר הוטבעו ונחתת נפגעה קשה בתקיפת חיל אוויר בנמל ברניס.
סמ"ר דה קסטרו שנפגע קשות ליד עדביה מתקיפת דבורים ב-18 באוגוסט 1973 ויצא מכלל שימוש.
למחבלים הפלסטינים באותה תקופה הושמדו 2 סירות ונתפסו 4 סירות שהיו בדרכם לארץ.
במהלך שנות המלחמה איבדה ישראל שלושה כלי שיט: משחתת אח"י אילת, הצוללת דקר, ואוניית עזר בת גלים.
כן נפגעו סירות גומי ו"חזיר".
אבדות ישראל בזירה הימית 155 לוחמים.
47 הרוגים בהתקפת הטילים לטיבוע המשחתת אילת ב21 אוקטובר 1967.
69 הרוגים בטביעת הצוללת דקר 25 ינואר 1968.
איש צוות ספינת טילים שנהרג בעת תרגול תותח בנמל, 18 פברואר 1969.
3 הרוגים משייטת 13 בתאונת אימונים בין "חזיר" בצלילה לאונייה בנמל חיפה, 8 דצמבר 1968.
6 הרוגים ו11 פצועים בפעולת הפשיטה על האי גרין 19 יולי 1969.
3 הרוגים ופצוע בפיצוץ ה"חזיר", בדרך חזרה ממבצע אסקורט 7 ספטמבר 1969.
3 הרוגים מהצנחנים במבצע רודוס על האי שדואן, 22 ינואר 1970.
21 הרוגים באסון משאית התחמושת באילת 24 ינואר 1970.
צוללן שעסק בעבודות חילוץ הבת גלים באילת נהרג מהתפוצצות מטעני חבלה של המצרים 15 מאי 1970.
לוחם משייטת 13 נהרג במהלך אימון שחיה באגם בוץ.
לאחר מבצע השטת סירות הגומי בדגל ישראל בתעלת סואץ מול אש ישירה של המצרים עוטרו שישה לוחמים: סמר אורי בארי, רבט יצחק דורחוצ'נקו, סמר גיל חי, רס"ר אבישי יוסף, רב"ט אברהם (וידומלנסקי) יסעור וסגן יעקב כהנוב בעיטור המופת.
בפעולות חילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת עוטרו סמ"ר נסים אטיאס, רס"ר שמעון בן דוד, סגן אריה מרמרי, רב"ט אלכסנדר ניסטור, רב"ט יאיר רוביו, וסגן נתן מתוקי בעיטור המופת.
עוד קודם לכן צוינו סמ"ר נסים אטיאס, רס"ר שמעון בן דוד, סגן אריה מרמרי, ורב"ט אריה שוורץ לשבח על ידי מפקד חיל הים.
בעקבות הפשיטה על האי גרין הוענק עיטור הגבורה לסגן עמי אילון, עיטור העוז לסגן גיל לביא, עיטור המופת לסגן אילן אגוזי, סרן דב בר, סגן גדי קרול וסמל ראשון זלמן רוט.
עיטור אזרחי לרב חובל יווני
ב-11 אפריל 1977 העניק שר התחבורה גד יעקבי את אות המופת לקפטן מוסקוס מרכוס, רב החובל של המכלית קוראל סי, על כך שהציל את האונייה משריפה לאחר תקיפת מחבלים ברקטות ב-11 ביוני 1971.
המצרים הביעו הערכה לפעילות הקומנדו הימי שלהם בנמל אילת.
בינואר 2014 העניק שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי את עיטורי הכוכב הצבאי ל ימי גמלאי עמר עלי עז אל-דין, וראא'ד ימי גמלאי נביל מחמוד עבד אל-והאב ולראא'ד ימי (שאינו בין החיים) חסן עלי ג'איוש, כאות הערכה על ביצוע הפשיטות על נמל אילת במלחמת ההתשה.
נביל מחמוד עבד אל-והאב קיבל בעבר תעודת הוקרה ממפקד חיל הים המצרי ואת אות האומץ מנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
+ תאריך גזרה המבצעים שם המבצע תיאור ותוצאה5 יולי 1967תעלת סואץ כח שייטת 13מבצע ברזלית, פיצוץ קטע מסילת הרכבת באזור קנטרה, המסילה חובלה בשני מקומות.11 יולי 1967הים התיכון בקרבת פורט סעיד המשחתת אילת ושתי טרפדותקרב רומני, מניעת חדירה לחופי סיני, שתי טרפדות מצריות הוטבעו.
14 יולי 1967 תעלת סואץשייטת 13 וחוליית החפההשטת סירות גומי בדגל ישראל.
2 לוחמים נשבו בידי המצרים.
הופסק השיט המצרי בתעלה.21 יולי 1967מפרץ סואץהמכלית סמסון של חברת ציםמשלוח ראשון – 24,000 טון דלק גלמי ממעגן בלעים לאילת.
יולי – נובמבר 1967צפון מפרץ סואץטרפדות ונחתתסיורי הפגנת נוכחות לאור היום שנענו בהפגזות מתותחי החוף.
לא היו נפגעים.4 בספטמבר 1967צפון מפרץ סואץמוצב המזח בפורט תאופיק טרפדת מצרית דגם פ-183 מוטבעת בטילים נגד טנקים.21 אוקטובר 1967הים התיכון בקרבת פורט סעיד2 ספינות קומאראח"י אילת מוטבעת ב-4 טילי סטיקס.
המשחתת טבעה 47 הרוגים ישראלים.
פצועים חולצו לטרפדת ובמסוקים.2 ינואר 1968מצריםשבוייםבמהלך החודש בוצעה החלפת שבויים עם מצרים וביניהם הוחזרו ששת אנשי הקומנדו הימי מפעולת אלכסנדריה ושני השבויים ממבצע סירות הגומי בתעלת סואץ.25 ינואר 1968ים התיכוןהצוללת אח"י דקר, מטוסים וספינות חיל היםאבד הקשר עם הצוללת דקר והחלו חיפושים נרחבים למציאתה.
לאחר 10 ימי חיפושים הוגדרה כאבודה.21 מרץ 1968מפרץ אילתקומנדו ימי וכלי שיטכוננות להתפתחות לחימה בירדנים בהמשך למבצע כראמה.
הגזרה נשארה שקטה.20/21 ביוני 1969 מפרץ סואץשייטת 13 מבצע בולמוס 5 פשיטה על תחנת משמר ברס עדביה.
21/22 יוני 1969גזרת הירדן חטיבת גולני ויחידה 707 פיצוץ תעלת הע'ור, התעלה פוצצה ויובשה כענישה11 יולי 1969תעלת סואץשילוב אוויר יבשה ויחידה 707פשיטה על בונקרים מצפון לקנטרה, בונקרים פוצצו.ליל 19/20 ביולי 1969 מפרץ סואץ שייטת 13 וסיירת מטכ"ל הפשיטה על האי גרין, לישראל 6 הרוגים וארבעה פצועים למצרים 25–36 הרוגים.
ליל 8–9 ספטמבר 1969 מפרץ סואץ8 צוללים בשני חזירים מבצע אסקורט, פשיטת צוללים, 2 טרפדות טובעו, 3 הרוגים ישראלים בפיצוץ החזיר בדרך חזרה.9 ספטמבר 1969 מפרץ סואץ פלגת הנחתות וכח שריון ומטוסים מבצע רביב הנחתה ופשיטה משוריינת בחוף המצרי.
למצרים כ-100 הרוגים ו70 כלי רכב הרוסים.
לישראל טייס סקייהוק שאבד בים.21 אוקטובר 1969 עומק מצריםשייטת 13 במסוקים מארב על ציר סנג'א קינה.
3 נובמבר 1969 הים התיכון מול ראש הנקרה טרפדת בפיקוד סרן דוד ניצן תפיסת סירת מחבלים בחדירה מלבנון.
חקירתם הביאה לחשיפת התארגנות בעכו בעודה באיבה .9–10 בנובמבר 1969חוף סיני 2 משחתות סקורי ושתי ספינות אוסההפגזת ריכוזי צה"ל בצומת בלוזה ורומני.
המשחתות הותקפו בתגובה על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי אך לא נפגעו.16 בנובמבר 1969בנמל האזרחי אילת חולית קומנדו ימי מצרי החוליה שהגיעה בשחייה וצלילה מעקבה, הדביקה מוקשים לשתי אוניות אזרחיות.
הנזקים להי דרומה תוקנו על ידי צוללני יחידה 707 הנזקים לא.מ.
דליה היו קטנים ותוקנו מאוחר יותר במבדוק.
צולל מצרי אחד נחנק במהלך הפעולה.25–31 דצמבר 1969האוקיינוס האטלנטי והים התיכון5 ספינות שרבורג ושתי אוניות סוחרהפלגה משרבורג לישראל26–27 בדצמבר 1969מפרץ סואץ צנחנים במסוקים פשיטה על תחנת מכ"ם באזור ראס ע'רב.
מכשור סובייטי חדיש ומפעיליו המצרים שנשבו הועבר לישראל.22/23 ינואר 1970 מפרץ סואץ צנחנים מחטיבה 35 מבצע רודוס פשיטת במסוקים על האי שדואן נהרגו 30 חיילים מצרים ונלקחו 62 שבויים.
6 פברואר 1970 נמל ערדקה 18 מטוסי סקייהוק ושני מטוסי מיראז' 3 מבצע זיקוקית ב, מקשת T43 מצרית "אל מיניה" מוטבעת 80 הרוגים מצריים.9 מרץ 1970נמל אביג'אן, חוף השנהבקומנדו ימי מצריפיגוע תת-מימי לדוברת עבודה קטינג שהייתה בדרכה למפרץ סואץ הדוברה שנפגעה תוקנה אך לא המשיכה בדרכה.
במקומה נשלחה דוברה אחרת.13 מרץ 1970 תעלת סואץסיירת שקד ויחידה 707 מבצע סרג'נט פשיטה על עמדות מצריות פיצוץ עמדות 8 הרוגים מצריים הרוג ישראלי27 אפריל 1970 נמל צבאי אילת צוללים מצריים ניסיון שלישי לפיגוע מעקבה, לא מצאו כלי שיט וחזרו.
3 במאי 1970 חוף א-טור חולית קומנדו מצרי ירי 15 רקטות על בסיס צה"ל, אין נזקים.13 במאי 1970 חוף סיני סטיל אוסה מצרי טיבוע ספינת הדיג אורית ירי 4 טילי סטיקס הספינה טבעה, שני הרוגים ושנים ניצלו ושחו לחוף.
אח"י סער סיירה באותה זמן מצפון לאל עריש, ובאותו כיוון מהאוסה כמו האורית, גילתה את מכ"ם האוסה ואף ירי טיל לכיוונה.
ביצעה התגוננות מאולתרת נגד טיל.
הטיל לא התגלה במכ"ם או בעין.
לכוח הישראלי ארבעה הרוגים ו17 פצועים.11–12 ביוני 1970 מפרץ סואץ כח שייטת 13 בפיקוד שאול זיו מבצע תרנגול 25 פשיטה על עמדה מצרית בראס ע'ארב.
מצרי אחד נהרג ואחר נפצע, הלוחם אלי מריק נשרף מרימון זרחן.23 יוני 1970הים התיכוןבסיס אשדודהקמת בסיס דפנה על הר קסיוס בקצה הצפוני של ימת ברדוויל27 יולי 1970 מערבית לחיפהאח"י משגב בפיקוד יצחק דוידי לכידת סירה בדרכה מלבנון לעזה, נתפסו 3 מבריחים.
הזירה האירופית במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת הלחימה ביבשת אירופה במלחמת העולם הראשונה.
זירה זו הייתה הזירה המרכזית והחשובה ביותר מבין זירות המלחמה, הן מבחינת היקף הלחימה בה והן מבחינת תוצאותיה.
הזירה, שהייתה הראשונה להיפתח עם הכרזת המלחמה של האימפריה האוסטרו-הונגרית על סרביה ב-28 ביולי 1914, התפשטה עד מהרה לחלקים נוספים ביבשת ונחלקה לארבע חזיתות: החזית המערבית, החזית המזרחית, החזית האיטלקית והמערכה בבלקן.
ההכרעה בזירה, כמוה כשל המלחמה כולה, הושגה ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם הכניעה של האחרונה מבין מעצמות המרכז, הקיסרות הגרמנית, וניצחונן של מדינות ההסכמה.
החזית המערבית התחוללה בשטחי בלגיה וצפון-מזרח צרפת בין הקיסרות הגרמנית לבין בלגיה, צרפת, האימפריה הבריטית, לרבות מושבותיה שמעבר לים, ובהמשך גם ארצות הברית.
מדינות נוספות שלחו כוחות בהיקף מצומצם יותר.
החזית נפתחה בשעטה גרמנית דרך בלגיה לכיוון צרפת אשר נבלמה לאחר כחודש על נהר המארן.
לאחר ניסיונות איגוף הדדיים בדרך אל הים הצפוני, שנודעו בשם המרוץ אל הים, שקעה החזית במלחמת חפירות סטטית וממושכת לאורך קו החזית אשר נמתח מחוף הים הצפוני לגבול שווייץ.
מלחמת התשה זו ידעה קרבות עקובים מדם, כגון הקרב על הסום וקרב ורדן, אשר לא הייתה להם השפעה משמעותית על קו החזית.
פריצת הדרך בחזית הושגה בעקבות פיתוח טכנולוגיות לחימה חדשות שהצליחו במידת מה להתגבר על הלוחמה בחפירות, וכן בעקבות הצטרפות חיל המשלוח האמריקאי לצד מדינות ההסכמה.
הסטת כוחות גרמניים מן החזית המזרחית, שהגיעה לכדי סיום לאחר יציאת האימפריה הרוסית מהמלחמה, אל החזית המערבית, אפשרה לגרמנים לפתוח במתקפת האביב, אולם מתקפה זו, הגם שהצליחה לגרום לתזוזה של כ-100 ק"מ בקו החזית, לא הצליחה לשבור את הקו כולו.
בסופו של דבר, מתקפת הנגד של כוחות מדינות ההסכמה, שאוחדו תחת פיקוד אחד, אילצה את הגרמנים להכיר בתבוסה ולבקש שביתת נשק.
החזית המזרחית התחוללה על פני שטחים נרחבים במזרח אירופה, מן הים הבלטי ועד לים השחור, בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בולגריה וכוחות כוחות עות'מאניים לבין האימפריה הרוסית ורומניה.
בניגוד לחזית המערבית, שלאורך רוב שנות המלחמה התאפיינה במלחמת חפירות סטטית, החזית המזרחית התאפיינה בקו חזית נזיל יותר.
זאת בשל צפיפות החיילים הנמוכה לאורך קו החזית הארוך אשר אפשרה הבקעה של החזית בקלות רבה יותר.
יתרה מזאת, לאחר שהובקעה החזית בנקודה מסוימת, הביא מיעוט דרכי התקשורת בצד המגן להעמקה של הפריצה, שכן הכוח המגן באזור שהובקע התקשה בגיוס תגבורת לאזור וביצירת מתקפת נגד.
החזית נפתחה עם הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית ולגליציה באוגוסט 1914. בעוד שהפלישה לפרוסיה המזרחית נהדפה בקרב טננברג, הרוסים הצליחו לכבוש את גליציה מידי אוסטרו-הונגריה, דבר שאילץ את הגרמנים לשלוח כוחות נוספים לסייע לבעלי בריתם האוסטרו-הונגרים.
בשנת 1915, מששקעה החזית המערבית במלחמת החפירות, החליטו הגרמנים להפנות את מאמציהם לחזית המזרחית.
הקרב השני על האגמים המזוריים, שלאחריו לחמו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים תחת פיקוד משותף, ומתקפת גורליצה-טרנוב שבאה במאי באותה שנה הביאו, יחד עם מחסור בציוד והתחמושת לנסיגה גדולה של הצבא הרוסי אל מעבר לגבולות פולין.
ביוני 1916 פתחו הרוסים במתקפת ברוסילוב שהביאה להתקדמות בעומק של עשרות קילומטרים.
שנת 1917 התאפיינה בתמורות הפוליטיות שחלו ברוסיה ובמגננה גרמנית, למעט כיבוש ריגה.
החתירה הרוסית לסיום הלחימה בחזית, עקב התמודדותם עם מלחמת האזרחים הפנימית, הביאה לחתימה במרץ 1918 על חוזה ברסט-ליטובסק.
בשלב זה יכלו הגרמנים להעביר חלק ניכר מכוחותיהם למלחמה בחזיתות הנוספות.
אולם למרות החתימה על ההסכם, הישגיהן של מעצמות המרכז בחזית זו נמחקו בחוזי הכניעה האחרים שנחתמו בתום המלחמה.
החזית האיטלקית התחוללה בצפון איטליה ואזור האלפים היוליאניים בין ממלכת איטליה ובעלות בריתה לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכוחות מן הקיסרות הגרמנית.
החזית נפתחה בהצטרפות איטליה למלחמת העולם לצד מדינות ההסכמה ובהכרזתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ב-23 במאי 1915. איטליה, שהייתה חתומה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הברית המשולשת ההגנתית, חתמה במהלך המלחמה על הסכם עם מדינות ההסכמה שבתמורה להצטרפותה למלחמה לצדן היא תקבל שטחים מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בראשית הלחימה החזית ניסתה איטליה להבקיע את קווי ההגנה האוסטרו-הונגריים דרך ערוץ נהר האיזונצו, אולם סדרת הקרבות שניטשו באזור זה לא הביאו לשינוי משמעותי במצב החזית, למעט כיבוש גוריציה בידי האיטלקים.
אופי הלחימה הסטטי בחפירות הזכיר מאוד את הלחימה בחזית המערבית.
התזוזה בחזית זו החלה עם הגעת כוחות גרמניים שהופנו מהחזית המזרחית לתגבור הכוחות האוסטרו-הונגריים.
במהלך קרב קפורטו הצליחו מעצמות המרכז להבקיע חורים גדולים בקו החזית האיטלקי, אולם התארכות קווי האספקה הובילה להפסקת ההתקדמות.
חילופי גברי בראשות הצבא האיטלקי ותגבורת שהגיעה מבעלות בריתה של איטליה – בריטניה, צרפת וארצות הברית – הניעו שינוי בחזית לטובת מדינות ההסכמה.
האיטלקים בלמו התקפות אוסטרו-הונגריות נוספות ויצאו למתקפה מכרעת ששיאה בקרב ויטוריו ונטו שסיים את הלחימה בחזית לטובת מדינות ההסכמה.
המערכה בבלקן התחוללה על פני אזורים מרובים בבלקן במספר חזיתות משנה, שכללו את סרביה, בולגריה, רומניה, מקדוניה ויוון.
מערכה זו, שנחשבה לאורך שנות הלחימה לבעלת חשיבות פחותה יותר עבור המעצמות האירופיות, הייתה לגפרור שהצית את חבית אבק השריפה של אירופה וגרם לפרוץ מלחמת העולם.
עם פקיעת האולטימטום שהציבה אוסטרו-הונגריה לסרביה לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה ב-28 ביולי 1914. הייתה זו יריית הפתיחה למלחמה כולה.
למחרת הכרזת המלחמה פתחה אוסטרו-הונגריה בהרעשה ארטילרית של בלגרד, בירת סרביה, וכשבועיים לאחר מכן חצו כוחות אוסטרו-הונגריים את הגבול לסרביה מכיוון בוסניה.
בסדרה של קרבות שנמשכו עד תום השנה הצליחו הסרבים להדוף את האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לשטחם.
לאחר ששכנעו את בולגריה להצטרף למלחמה לצדן, חידשו מעצמות המרכז את המתקפה שלהם על סרביה באוקטובר 1915. שבוע לאחר הפלישה המשולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, פלשו גם הבולגרים לסרביה.
הסרבים, שטרם השתקמו מסבב הלחימה הקודם, ביקשו מבעלות בריתם במדינות ההסכמה סיוע, אולם הסיוע נחת בסלוניקי מאוחר מדי והיה מועט מדי.
הצבא הסרבי נסוג וסרביה נכבשה בסוף אותה שנה.
משהוכרעה המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, הובילו חוסר היציבות הפוליטית ביוון ותנועת כוחות מעצמות המרכז לעבר שטחי יוון לחשש בקרב מדינות ההסכמה כי ייווצר גשר יבשתי רציף אל האימפריה העות'מאנית.
כך נולדה ב-1916 החזית המקדונית, או חזית סלוניקי.
כוחות אנגלו-צרפתיים ייצבו קו הגנה מסביב לסלוניקי ובהמשך, הצטרפו אליהם כוחות סרביים שהועברו מקורפו, גיס איטלקי ואוגדה רוסית.
למעצמות המרכז מאידך, היה אינטרס לרתק את כוחות רבים ככל האפשר של מדינות ההסכמה לחזית זו, על מנת להקל על החזית המערבית.
במהלך 1916 התייצב קו החזית והתפתחה מלחמת התשה ממושכת, שהובילה לרפיון ואובדן מוטיבציה הדרגתי בצבא הבולגרי שלא היה ערוך למלחמה ממושכת.
במקביל, ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון למדינות ההסכמה, לאחר הפיכה אשר במהלכה הודח המלך קונסטנטין הראשון, אשר נטה לתמוך במעצמות המרכז.
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה למפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והוא השלים את ההכנות למתקפת הבקעה כוללת על קווי כוחות מעצמות המרכז שהורכבו בעיקרם משתי ארמיות בולגריות.
ב-14 בספטמבר 1918 נפתחה מתקפה כוללת של מדינות ההסכמה בחזית הווארדאר והבקיעה את קווי הבולגרים.
הבולגרים החלו בנסיגה מהירה וחלק מכוחותיהם נטשו את החזית והכריזו על מרד נגד המלך פרדיננד הראשון.
במצב עניינים זה לא נותרה לבולגרים ברירה והם פנו לבקשת שביתת נשק לשם כניעה.
ב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
הכרעת החזית וכניעת הבולגרים הובילה לאפקט דומינו ולהכרעת המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
בראשית נובמבר ביקשה גם האימפריה האוסטרו-הונגרית שביתת נשק.
במקביל, באוגוסט 1916 גייסו מדינות ההסכמה לצדן את רומניה, אשר פתחה יחד עם האימפריה הרוסית בחזית נוספת נגד אוסטרו-הונגריה ובולגריה, במה שנודע כמערכה על רומניה, מתוך רצון לכבוש את טרנסילבניה מידי אוסטרו-הונגריה.
אולם, ידם של מעצמות המרכז הייתה העליונה, כאשר בסוף 1916 נותר בידי מדינות ההסכמה רק אזור מולדובה.
למרות מספר ניצחון הגנתיים, יציאתה של האימפריה הרוסית מהלחימה לאחר המהפכה הבולשביקית מוטטה את הכוחות הרומניים, שחתרו להפסקת אש.
בין רומניה למעצמות המרכז אז נחתם הסכם בוקרשט שהציב לרומניה מגבלות קשות.
ב-10 בנובמבר 1918, יום לפני סיום המלחמה, חזרה רומניה ללחום.
פניה המדיניים של אירופה השתנו לבלי היכר בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
האימפריות של מעצמות המרכז התפרקו ליצירת רפובליקות לאומיות עצמאיות, והן חדלו מלהיות שחקניות מרכזיות במפה הגאופוליטית החדשה.
הוצאות המלחמה הכבדות שהוטלו עליהן בחוזי השלום, יחד עם אגדת תקיעת הסכין בגב, טמנו את זרעי הפורענות לעליית הנאציזם בעשורים הבאים.
גם בצד המנצח היו מדינות אשר תנאי חוזי השלום לא היטיבו עמן, ובהן צמחו במקביל אידאולוגיות טוטליטריות כמו הפשיזם באיטליה.
על רקע המלחמה באירופה התחוללה ברוסיה מלחמת אזרחים שבה הודח הצאר מכסאו ואת השלטון תפסו הבולשביקים שכוננו את ברית המועצות.
הזירה האווירית במלחמת ששת הימים היוותה חלק חשוב ומכריע במלחמה.
העליונות שהשיג חיל האוויר הישראלי על חילות האוויר של צבאות ערב במבצע מוקד, הייתה גורם משפיע להצלחתה של ישראל במלחמה.
מבצע מוקד השבית לחלוטין את חיל האוויר המצרי והירדני ושיבש את הסורי.
לאחר מבצע מוקד לחילות האוויר של מדינת ערב נשארו עשרות בודדות של מטוסים, שלא היוו איום על חיל האוויר הישראלי ששלט בכל התחום האווירי.
ערב המלחמה היו לחיל האוויר הישראלי כ-180 מטוסי קרב מתוצרת צרפת, מדגמי ווטור, אוראגן, מיסטר, סופר מיסטר ומיראז' 3. עשרות מטוסי אימון מסוג פוגה מגיסטר הוכשרו לשאת פצצות ומקלעים לשם תקיפת מטרות קרקע.
עוד שימשו בחיל 40 מסוקים מדגמי סיקורסקי S-58, סופר פרלון ובל 47 ו-30 מטוסי תובלה מדגמי DC-3 דקוטה ונורד.
מטוסי החיל היו פרוסים בשישה בסיסי טיסה:
רמת דוד בפיקוד יחזקאל סומך,
שדה דב בפיקוד אורי ירום,
תל נוף בפיקוד שמואל שפר,
+טייסתתפקודכלי-טיסמפקדמיקוםהערות100 - הגמל המעופףתובלה קלהדורניר DO-27דוד יהלוםשדה דב101 - הקרב הראשונהקרבמיראז' IIIעמוס לפידותחצור21 מטוסי מיראז' III שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
מהם 1 דו-מושבי103 - הפיליםתובלה בינוניתדקוטה DC-3,
נורד נוראטלסיעקב שבתאיתל נוף105 - העקרבקרבסופר מיסטראהרן שביטחצור35 מטוסי סופר מיסטר (סמב"ד)
שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה107 - אבירי הזנב הכתוםתקיפהאוראגןיעקב טרנררמת דוד16 מטוסי אוראגן שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
כל הטייסת פרסה בבסיס לוד במהלך המלחמה109 - העמקתקיפהדאסו מיסטר IVאוהד שדמירמת דוד16 מטוסי מיסטר IV שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
8 מהם פרסו בבסיס תל נוף במהלך המלחמה110 - אבירי הצפוןהפצצהווטורלוי צוררמת דוד21 מטוסי ווטור שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
מהם 2 בתפקידי ל"א ו-2 לא שמישים113 - צרעהתקיפהאוראגןיוסף סלנטחצור35 מטוסי אוראגן שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
מהם 2 לא שמישים114 - מובילי הלילהמסוקי תובלה כבדהסופר פרלוןחיים נוהתל נוףהטייסת הוקמה כשנה לפני המלחמה
וכללה 4 מסוקים בפרוץ המלחמה.116 - הכנף המעופפתתקיפהדאסו מיסטר IVיהונתן שחרחצור17 מטוסי מיסטר IV שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה117 - הסילון הראשונהקרבמיראז' IIIעמיחי שמואלירמתדוד24 מטוסי מיראז' III שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה.
עמיחי שמואלי נפצע בגיחתו הרביעית במבצע מוקד
והוחלף על ידי סמ"ט א' אורי אבן ניר עד תום הקרבות119 - העטלףקרבמיראז' IIIרן רונןתל נוף21 מטוסי מיראז' III שירתו בטייסת בפרוץ המלחמה,
מהם 1 דו-מושבי ו-2 לצילום אווירי120 - הבינלאומיתתובלה כבדהבואינג 377יצחק בירןלוד123 - ציפורי המדברמסוקי תובלה בינוניתבל 47, אלואט II?תל נוף124 - החרב המתהפכתמסוקי תובלה קלהסיקורסקי S-58אליעזר כהןתל נוף147 - האיל הנוגחתקיפהפוגה מגיסטראריה בן אורחצריםהטייסת הוקמה (מחדש) ערב המלחמה,
כש-44 מטוסי הפוגה ששימשו לאימון מתקדם
מפקדי חיל האוויר הישראלי במלחמת ששת הימים:
אלוף מרדכי הוד - מפקד חיל האוויר
אל"ם מנחם בר - ראש מחלקת אוויר
סא"ל ישעיהו (שייקה) ברקת - ראש ענף המודיעין
סא"ל רפי הר-לב - ראש ענף מבצעים במטה חיל האוויר.
חיל האוויר הסורי כלל 100 מטוסים, מדגמים דומים לאלה של חיל האוויר המצרי, שנפרסו בשישה בסיסי טיסה.
חיל האוויר הירדני כלל 22 מטוסי קרב מדגם הוקר האנטר, שנפרסו בשני בסיסים - מפרק ועמאן, וכן שבעה מטוסי תובלה DC-3 דקוטה וארבעה מסוקי אלואט 3. בחיל האוויר העיראקי פעלו 98 מטוסי קרב.
בסוף שנת 1962 הורה מפקד חיל האוויר הישראלי, האלוף עזר ויצמן, לראש ענף מבצעים, סא"ל יעקב נבו, לתכנן מבצע להפצצה של שדות התעופה של מדינות ערב.
נבו בחר להיעזר בסרן רפאל סברון, מתכנן זוטר מענף מבצעים.
השניים סברו כי תקיפה אפקטיבית של שדות התעופה הערביים צריכה להתמקד במסלולי ההמראה והנחיתה, שתביא ללכידת המטוסים על הקרקע, ובכך תתאפשר השמדתם ביעפי תקיפה נוספים ותמנע נחיתה של מטוסי האויב שבאוויר.
לפגיעה במסלולים פותחה פצצת פיצוח מסלולים, שבפגיעתה במסלול תקני יצרה מכתש בקוטר של 5 מטרים ובעומק של כ-1.5 מטר.
מלאכת התכנון הסתיימה בסוף שנת 1964, והתוכנית קיבלה את השם "מבצע מוקד".
התוכנית עודכנה במהלך השנים בהתפתחויות בחילות האוויר.
למחלקת ההדרכה בחיל האוויר, בפיקוד שעיה גזית, הועברה בקשה לביצוע אימוני הפצצה מדויקת לטייסות חיל האוויר.
בנגב שופץ מסלול ישן, הוצבו בו מטרות שמדמות מטוסי אויב ובו בוצעו האימונים להפצצת המסלול.
מבצע מוקד יצא לדרך כמתקפת פתע ב-5 ביוני 1967. כ-190 מטוסים יצאו לקרב ורק 12 מטוסי מיראז' 3 נותרו להגן על שמי מדינת ישראל.
בגל הראשון, שהחל בתקיפת שדות התעופה המצריים בשעה 7:45 (שעון ישראל), הותקפו 11 שדות תעופה מצריים, והושמדו כ-197 מטוסים מצריים, מתוכם כשמונה בלבד בקרבות אוויר.
חיל האוויר הישראלי איבד בגל זה שמונה מטוסים, חמישה מטייסיו נהרגו ושניים נפלו בשבי.
בגל השני הותקפו שוב מטרות במצרים שלא הושמדו בגל הראשון, והושמדו 107 מטוסים ומתקנים נוספים של הצבא המצרי.
תקיפות הגל השלישי החלו בשעה 12:45. לאחר הצלחת התקיפה נגד חיל האוויר המצרי, הוחלט על תקיפת חיל האוויר הסורי.
בקרב זה אמנם לא היה לישראל את יתרון ההפתעה כמו בקרב מול המצרים, ולכן נערכו קרבות אוויר והופעלה אש נ"מ כבדה נגד התוקפים.
למרות זאת הושמד כחצי מחיל האוויר הסורי (60 מטוסים).
לאחר שמועות על תבוסתה של ישראל במלחמה, שלחה ירדן מטוסים כדי לתקוף את ישראל, בתגובה ישראל תקפה את חיל האוויר הירדני והשמידה את כל מטוסיו ואת תחנת המכ"ם בעג'לון.
בסך הכל בוצעו 85 גיחות במצרים, 48 בירדן, 67 גיחות בסוריה וגיחה אחת נגד שדה התעופה H-3 בעיראק.
מספר מטוסים ישראלים נפגעו בקרבות אוויר ועל ידי אש מהקרקע וחלק מהטייסים נטשו את מטוסיהם.
אחד הטייסים נרצח על ידי המון סורים ואחרים נלקחו בשבי.
מטוס אוראגן ישראלי, שמערכת הקשר שלו נפגעה במפגש עם חוטי חשמל שנכרכו סביב גוף המטוס, נפגע בדרכו חזרה, לאחר שסטה מנתיבו, על ידי טיל קרקע-אוויר ישראלי מסוג הוק, ששוגר על ידי יטנ"מ 137 שהוצבה בהגנה על הקריה למחקר גרעיני - נגב בדימונה.
כחצי שעה לאחר יציאת הגל הראשון, יצאו חלק ממטוסי האימון הישראלים מסוג פוגה מגיסטר שהוכשרו לשאת פצצות ומקלעים, כדי לתקוף את תחנות המכ"ם וסוללות תותחים באזור קדמת סיני ולאפשר בכך את שובם הביתה של מטוסי ההפצצה, בלי להתגלות על ידי תחנות המכ"ם.
מטוסי הפוגה המשיכו ותקפו סוללות תותחים וריכוזי צבא מצרי בקדמת סיני, עם כניסתם של כוחות הקרקע של צה"ל לסיני לקראת 08:00 בבוקר.
חיל האוויר הישראלי השמיד ביום זה 451 מטוסי אויב (348 מצריים, 60 סוריים, 21 ירדנים, 21 עיראקיים ומטוס לבנוני).
מרבית שדות התעופה במצרים, ירדן וסוריה הושבתו כבר ביום הראשון למלחמה ונותרו מושבתים עד לסופה.
חיל האוויר הישראלי איבד ביום זה 21 מטוסים, שהיו כ-10% מכוחו.
לאחר המבצע הושבתו לחלוטין חילות האוויר של מצרים וירדן, חיל האוויר של סוריה לא היווה איום משמעותי והאיום הגדול שחששו ממנו בישראל היה מחיל האוויר העיראקי.
החל מהשעה 11:40 החל הצבא הירדני להפגיז את שדות התעופה הישראלים שהיו בטווח תותחיו.
תחילה הופגז שדה התעופה רמת דוד ובהמשך הופגזו גם שדה התעופה במחנה סירקין, נמל התעופה הבינלאומי בלוד ושדה התעופה עקרון.
בשדה התעופה של עקרון נפגע מההפגזה זנבו של מטוס תובלה מסוג DC-3 דקוטה.
במקביל להתפשטות ההפגזות גם המטוסים הירדניים יצאו להתקפה.
שני מטוסי הנטר תקפו את נתניה, שניים אחרים תקפו את נהלל ועוד שניים תקפו את שדה התעופה סירקין והעלו באש מטוס תובלה מסוג נורד וכמה חיילים נפגעו.
שני מטוסי מיראז' ישראלים יצאו ליירוט שני האנטרים שהמריאו מירדן בדרכם לישראל והפילו אחד מהם.
בשעה 11:50 יצאו 12 מטוסי מיג סוריים לתקיפת מטרות בישראל.
ניסיון לפגוע במפקדה צבאית הסתיים בפגיעה בכפר החורש הסמוך.
המטוסים הסורים ניסו לפגוע גם במנחת מגידו, באשד-כינרות, בדגניה א' ובסכר על הירדן, אולם בקרבות אוויר ובאש נ"מ הופלו חלק מהם וההתקפה נהדפה.
פחות ממחצית השעה אחרי התקיפות הסוריות והירדניות יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי, בגל השלישי של מבצע מוקד המתואר לעיל, להפצצת שדות התעופה מהם יצאו ההתקפות.
ב-5 ביוני, בשעה 14:30, תקף מבנה של מטוסי הנטר של חיל האוויר העיראקי את מושב נהלל.
למחרת בבוקר תקף מבנה של מטוסי הנטר את חטיבת ברק ופצע חמישה חיילים.
לקראת שקיעה החל חיל האוויר הישראלי ליטול חלק חשוב בקרבות בחזית הירדנית, בכך שמנע מספר פעמים, בשלבים קריטיים בלחימה, הגעת תגבורות שריון ירדניות לעזרת כוחות הלגיון באזור ירושלים.
פעילות זו נמשכה גם ביומיים הבאים, ונפגעו בה 254 טנקים ורק"ם, 22 תותחים וכ-560 כלי רכב.
בלילה תקף מטוס ווטור ישראלי סוללת תותחי "לונג טום" באזור קלקיליה, שהפגיזה את תל אביב.
מסוקי חיל האוויר הישראלי עסקו ביום זה בחילוץ טייסים שנטשו, בפינוי פצועים מהלחימה הקרקעית, ובהמשך בהטסת כוחות של אוגדת שרון בקרב אום-כתף.
מטוס טופולב 16 עיראקי חדר לשטח ישראל ב-6 ביוני 1967, יומה השני של המלחמה, הפציץ את נתניה, מנחת מגידו ואת שדה התעופה הצבאי רמת דוד.
המטוס הופל על ידי צה"ל, אך התרסק על בסיס צה"ל מחנה עמוס, וכתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי.
אזרחית אחת נהרגה בהפצצה בנתניה.
שני חיילים נהרגו לאחר ההתרסקות כשנגעו באחת הפצצות שהיו במטוס.
ב-7 ביוני נשלחו רביעיית מטוסי ווטור ורביעיית מיראז' ישראלים לתקיפת שדה התעופה H-3 העיראקי, שהיה היחיד שהיו יכולים לתקוף ממנו את ישראל.