tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינים נוספים שנבדקו לא נרשמו כמסוכנים וכנראה בולבלו עם עכבישי ארסן.
בתרבות היו ידועים גם הזאבניים כבעלי הכשה כואבת וקטלנית הקרויה "Tarantism", שכיום ניתן להכשת האלמנה השחורה.
גם הפרווניתיים הגדולים נחשבו לארסיים וקטלניים אך אין לדבר הוכחות, כשהכשת טרנטולה אינה יותר חמורה מעקיצת דבורה (למעט סוגים בודדים בעלי ארס חזק: Poecilotheria}, Selenocosmia, Phlogiellus, Lampropelma, Stromatopelma, Heteroscodra והקינג בבון).
גם מספר מברישניים בעלי ארס חזק יחסית אך מעולם לא הרגו אדם.
הסוגים Cheiracanthium וכדורית נחשבו בעבר כקטלניים כמו אלמנה שחורה אך התברר שאינם קטלניים כלל.
מאחר שהעכבישים מכישים להגנה ולעולם לא יחפשו לתקוף אדם, הדרכים העיקריות למנוע הכשה היא להתרחק מעכבישים ומקורי עכביש.
סידור וניקוי לכלוך או שימוש בחומרי הדברה ימנעו כניסת עכבישים או הריגתם.
גם טורפי עכבישים טבעיים כמו צרעות ועקרבים יכולים להועיל בכך.
כדי להימנע מפגיעה רצוי ללבוש חולצה עם שרוולים ארוכים, כפפות ומגפיים ולבדוק ולנער בגדים ונעליים לפני שמתלבשים.
אדם המוכש יקבל לרוב שימוש בתרופות נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (לרבות באיבופרופן) או בתרופות אנטיהיסטמין.
השימוש בנסיוב נגד ארס נגד ארס של אלמנות שחורות, אמנם קיים ואפשרי אך נדיר בשימוש עקב חשש לאנפילקסיס.
למעשה רוב המוכשים יכולים לשרוד את ההכשה אף מבלי טיפול ולמרות הכאב העז שיכול להימשך מספר ימים.
השימוש בנסיוב נגד ארס של עכבישי משפך נפוץ ויעיל בהרבה.
לעומת זאת הכשת ארסן גורמת לנזק קשה לעור שלעיתים מצריך ניתוח להסרת העור.
עם זאת רוב ההכשות גורמות רק לנזק קל לעור ולפעמים נגרמות הכשות יבשות.
הכתובת הדו־לשונית מצ'ינֶקֶיי היא כתובת עתיקה הכתובה בפיניקית ובלווית, המתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס.
הכתובת נחשפה בשנת 1997 ליד הכפר צ'ינֶה , כ-30 ק"מ דרומית לאדנה בקיליקיה.
הממצא פורסם ותואר לראשונה בשנת 1999, והמהדורה הראשונה של הכתובת פורסמה בשנת 2000. עם השנים נוספו תוספות חשובות לפרשנות הכתובת.
הכתובת חולקת מאפיינים דומים עם כתובת אזתוד מאזתודי (קאראטפה).
שתי הכתובות הן כתובות דו־לשוניות פיניקיות־לוויות, העוקבות אחר מלכי אדנה העתיקה מ"בית מופסוס" (המצוין בפיניקית כ"מפש" ובהירוגלפים הלווים כ־muksa), המוכר כמופסוס, מלך קיליקיה במסורות היווניות.
הממצא שעליו נמצאה הכתובת הוא פסל של אל הסערה תרחונזס עומד על מרכבה רתומה לצמד שוורים, בעל זקן ותסרוקת תלתלים, חובש כובע אלוהי בעל זוג קרניים, עוטה צעיף המשתלשל מכתפו השמאלית ולובש בגד בעל שרוולים קצרים עד מרפקיו.
למתניו חגורה רחבה המתחברת לרצועה אלכסונית על גבו.
ידיו שלובות ומחזיקות חפץ בלתי־מזוהה, ועל ידו הימנית חורים ששימשו אולי להצמדת חפץ אחר.
מעל גבותיו שרידי עופרת של חפץ שהוצמד לשם.
הכתובת נכתבה על ידי המלך הידוע בשם Uriakki, Urikki, Uriyikki ו־Urik, בטקסטים אשוריים, המקביל ל-War(a)ika בלווית.
השאלה אם זה הוא "אורכ" מכתובת אזתוד (טור א' שורה 2) שנויה במחלוקת.
מלך זה היה וסאל של אשור בממלכת קוה.
בלווית אזור זה היה ידוע בשם 'חִיַוַ'.
בכתובת מונומנטלית זאת התייחס המלך למערכת היחסים בין ממלכתו לשליטיו האשורים.
כמו כן, בגרסה הפיניקית של הכתובת, המלך טוען שבנה 15 מבצרים בממלכתו.
בגרסה הלווית של אותה כתובת, אותו משפט מתפרש בצורה שגויה כהתייחסות להרס מבצרים.
בכתובת מתבטא היחס הקרוב בין המלך אוריכי לאדוניו האשורים.
משמעותה היא: "אנכי ו[ריכ בן...] ממשפחת מפש [מלך הדננים?] ברוך־בעל, אשר [הרחבתי] בית ארץ עמק [אדן בעבור] בעל ובעבור הא[לים ו גם סוס [על סוס ו על .
ומלך אשור ו]כל בית אשור היו לי לאב [ול]אם, והדננים והאשורים היו לבית אחד.
ובנה אנכי מצודו[ת], במוצא שמש שמונה 8 ובמבוא שמש שבע 7, והיו 15 (יחד).
האל "בעל כר" מופיע גם על כתובת מלארטס (KAI 287) ועל כד שיש מצידון.
הכתובת הלווית היא תרגום כמעט מוחלט ומדויק של הכתובת הפיניקית.
שם האל המקביל לבעל הוא תרחונזס.
שורה 2 – (1) אשפח: לפי זינגר "המונח 'אשפח' הוא כנראה וריאנט פונטי של 'שפח' הפיניקית, 'משפחה, בית-אב, צאצאים'." כך גם באוגריתית ובעברית במילים בנויות על השורש ש-פ-ח.
(2) מפש: הן בכתובת הפיניקית והן בכתובת הלווית מוזכר "מפש/מֻכַּסַ" (במעתק פ־כ המוכר בין לווית לשפות שמיות), הנזכר גם בשתי השפות בכתובת אזתוד.
המונח מתקשר עם מופסוס היווני.
שורות 2, 9 – דננים: בכתובת הלווית נזכר המונח "חִיַוִ", המקשר בין המונח "אַחִיַוַ", שהוא גלגול של אכאים, למונח קוה, שכן חֿ אנטולית מבוטאת לעיתים בשפות שמיות כק'.
ייתכן שהשם התגלגל גם לחוי המקראי.
המונח המקביל בכתובת הפיניקית הוא "דננים".
שורה 3 – הברכ בעל: כך גם בכתובת אזתוד.
שורה 6–7 – סס [על סס (ו)מ]/חנת על מחנת: השווה "סס על סס ומגנ על מגנ ומחנת על מחנת" בטור א', שורות 7–8 בכתובת אזתוד.
שורות 7, 8, 9 – אשר: כמו השמטת ה"אַ" התחילית ב"(אַ)חִיַוַ", כך גם במונח "אשור" הושמטה בכתובת הלווית ה"אַ" התחילית, והשם נכתב "sura" במקום "asura" במקום בו המונח הפיניקי המקביל הוא "אשֻר".
יש הרואים במונח זה מקור לקיצור השם אשור לסוריה.
עוד בעת העתיקה, הרודוטוס כתב שמקור השם "סוריה" בשם "אשור".
שורה 10 – כנ לבת אחד: כנ בצורת רבים ("היו" בעברית).
שורה 16–17 – בעל / כר: שם של אל במובן של "בעל של הכור" או כנראה יותר סביר "בעל של המקום כר", אבל משמעותו לא ברור.
הכתובת הפיניקית מאביניון היא כתובת קבורה פיניקית שנמצאה ברובע אוסט באביניון, צרפת בשנת 1897, על ידי בנאי שחפר תעלה בעומק 2–3 מטרים על גבול נכס.
היא פורסמה לראשונה על ידי מאייר למברט .
בשל דמיון לכתובות קבורה מקרתחדשת, יש המשערים שהכתובת יובאה משם, אך דעה זאת איננה קונצנזוס.
הכתובת נמצאת כיום במוזיאון הארכאולוגיה הים־תיכונית במרסיי.
השם זיבקת מקביל לשמות הזכריים "זיבק" ו"זיבקם" שנמצאו גם הם בכתובות פיניקיות (למשל בכתובת גול).
אותה זיבקת הייתה כהנת לאלה ששמה בן חמש האותיות, מהן שרדה רק א' בסוף, התהדר בתואר "רבת" (גבירה).
"מקם אלם" הוא תואר פולחני נפוץ בכתובות פיניקיות, שמשמעותו איננה ברורה.
שתי המילים בסוף מזהירות לא לפתוח את הקבר: "אבל לפתח".
הכתומים־המחוספסים היא סדרת דרמה ניו זילנדית בהפקת חברת Screenworks, שעונתה הראשונה שודרה בערוץ TV ONE של TVNZ ממאי עד יולי 2006. העונה השנייה שודרה מאוקטובר 2006 עד ינואר 2007 וירדה בשל ירידה בפופולריות שלה.
הסדרה מתמקדת סביב ארבע דמויות ראשיות שהן חברות בכוח משימה מובחר באוקלנד, ניו זילנד המשלב שוטרים וקציני מכס.
למרות היותם כוח עילית, הם, כפי שמזכיר להם מפקדם רון מאדוק, חסרי מימון, חסרי משאבים ותחת מבחן.
בגלל זה "המחוספסים (כפי שהם נקראים, Roughies באנגלית) צריכים לוודא שהם מתפקדים בצורה יוצאת דופן כדי להימנע מפירוק, שכן הם, אחרי הכל, ניסוי.
לכח המשימה מצטרפים גם הבלש דני ויילדר, פקידת המכס הבכירה ג'יין דוראנט והבלשים זאק וויקי ונואל בולרטון.
כל פרק נוגע לחקירה משטרתית או מכס שמבוצעת על ידי כוח המשימה, לרוב בעלת אופי בסיכון גבוה.
הפרק הראשון עוסק בסחר בילדים מסין.
ג'יין מחליטה לאמץ את אחד הילדים שנסחרו, טאו לי, אך מספר פרקים לאחר מכן טאו נלקח חזרה לסין, ומשאיר את ג'יין שוב ללא ילדים.
יש גם רומן שמתפתח בהדרגה בין דני וג'יין, שמגיע לשיא בנשיקה.
העונה הראשונה מסתיימת בכך שג'יין נלקחת כבת ערובה על ידי פושע יווני הומוסקסואל ונורית בבטנה.
לא בטוח אם היא תשרוד, דני מצליח לאתר את היורה במלבורן והורג אותו.
סטיבן הול - רון מאדוק, מפקד כח המשימה
ניקולס קוגלן - דני ויילדר, בלש
זואי ניילור - ג'יין דוראנט, פקידת מכס
מארק רוקה - זאק וויקי, בלש
ניק קמפלן - נואל בולרטון, בלש
הכתובות הדו־לשוניות מטמסוס הן שתי כתובות פיניקיות־יווניות (בכתב קיפרי הברתי ) שנחקקו על כני אבן המיועדים להצבת פסלים מעליהם, ונמצאו במתחם מקודש לרשף־אפולון בטמסוס (היא תמש בפיניקית) שבקפריסין.
הן מתוארכות למחצית הראשונה של המאה ה־4 לפנה"ס.
הכתובות נמצאו בקרבת מזבח הבערה בטמנוס של האלים המקבילים רשף־אפולון ליד האתר טמסוס, משני צדדיו השונים.
הכתובות נכתבו בשפה הפיניקית באלפבית פיניקי ובשפה היוונית בכתב קיפרי הברתי (כתב הברתי שהיה נפוץ בקפריסין לכתיבת יוונית).
כל אחת מהכתובות מקדישה "סמל" (פסל) לאלוהי הטמנוס רשף־אפולון, עם אפיתטים מקבילים בשתי השפות.
בכתובות הפיניקיות נזכר תאריך ומניין שנים לפי שנות מלכות מלכיתן מלך כתי (כתיון) ואדיל (אידליון), כאשר בכתובות היווניות לא מוזכר תאריך כלל.
השנים 17 ו־30 למלכות מלכיתן מקבילות בקירוב לשנים 375 ו־362 לפנה"ס בהתאמה.
הכתובות הפיניקיות מסתיימות בנוסח הנפוץ בכתובות נדר פיניקיות, והכתובות היווניות מסתיימות בנוסח מזל ("לטיכה") הנפוץ בכתובות יווניות שונות.
כתובת מנחם חקוקה על כן שיש מיובא המיועד להצבת פסל מעליו.
הכתובת, המסומנת כ־KAI 41 ו־RÉS 1212, היא הקדשת פסל ל"רשף אליית"־"אפולון אֶלֶיטַס":
תעתיק הכתובת הקיפרית ליוונית ופירושה בעברית הוא:
+אלפבית קיפרי הברתיתעתיק לאותיות לטיניתהמרה לאלפבית יווניתרגום לעברית𐠰𐠙𐠯𐠥𐠀𐠭𐠚𐠰𐠝𐠰𐠝 .
𐠁𐠰𐠋𐠚זה הפסל אשר נתן𐠊𐠩 .
נחום סלושץ פרש את הכתובת הפיניקית כך: .
השם היווני Μανασες (או Mnāsēs) הוא חיקוי לשם הפיניקי מנחם, והעתקת הח' כ־σ נובעת מהנטייה להגות לעיתים σ כ־ה' (העיצור הקרוב ביותר ביוונית ל־ח') בניב היווני הקפריסאי (מקרה דומה ניתן למצוא בכתובת עבדססם, בה σ יוונית מועתקת ל־ה' פיניקית).
והשם Νομενίος הוא תרגום של השם הפיניקי "בן־חדש", בן החודש, או תחילת החודש, ומופיע כך בפיניקית ויוונית גם בכתובת בן־חדש מאתונה.
"בן ערק" הוא המוצא הגאוגרפי, אולי ערקה.
האפיתטים המקבילים בשתי השפות לשם האל רשף/אפולון הם "אליית" בפיניקית ו־Ελείται או Ελεϝίται ביוונית, ומשמעותו ביוונית כנראה "זה מביצת העשב".
החודש "ירח אתנם" הוא "ירח האיתנים" שמוכר גם במקרא, ומופיע בהקשר של תיאור בניית המקדש, תיאור שופע במונחים פיניקיים בעקבות השפעות בנאי המקדש הפיניקים על כתיבתו.
כתובת עבדססם חקוקה על כן אבן גיר המיועד להצבת פסל מעליו, ובמקור אכן נמצא עם פסל של דמות גבר מוצב מעליו; הפסל כעת אבד.
הכתובת, המסומנת כ־RÉS 1213, היא הקדשת פסל נדור ל"רשף אלהיתס"־"אפולון אַלַסִיוֹטַס":
פירוש הכתובת הקיפרית ליוונית ולעברית הוא:
+אלפבית קיפרי הברתיתעתיק לאותיות לטיניתהמרה לאלפבית יווניתרגום לעברית𐠀𐠯𐠥𐠀𐠩 .
𐠁𐠰זה הפסל אשר נתן𐠋𐠚 .
𐠃𐠨אפססום (עבדססם) בן סַמַווֹס𐠔𐠵𐠩 .
"פעלת" הוא שם חודש פיניקי.
השם "עבדססם" מבוסס על הרכיב התאופורי הפיניקי "ססם" הנפוץ במיוחד בקפריסין; החלק "בדס" מתוך השם "עבדססם" הצטמצם בתעתיק ליוונית ל"בס", בניגוד למקרים אחרים באלפבית קיפרי הברתי בהם השתמר זכר לעיצור ד'.
שם האב, המופיע בקיפרית כ־sa-ma-wo-se, לא השתמר בפיניקית; אגטמייר פרש את הכיתוב היווני כ־Samâs, ואמדסי־גוזו וזמורה משערים שהשם היה שם מקוצר עם הרכיב "שמע־" או "שמ־"; שמות מקוצרים בפיניקית מכילים א' במקום הרכיב התיאופורי, ולכן לפי השערתם מדובר בשם "שמעא" או "שמא".
קיים קוצנזוס לפרש את "אפולון אלסיוטס" כ"אפולון האלשי", אפולון של אלשיה (שם קדום לקפריסין).
סיווג אתני או גאוגרפי ספציפי של אלוהות ידוע מאוד מהעולם הפיניקי, אולם הוא מופיע כשיוך בסמיכות (למשל "בעל צור" ולא "בעל הצורי") בניגוד ל"אלסיוטס", שהוא תואר.
בנוסף, ייתכן מאוד שאף שהתואר "אלסיוטס" מקורו בשם אלשיה, המקור הקדום נשכח ומקדיש הפסל כבר לא הבין את משמעות התואר כ"אפולו הקפריסאי".
"הכת של צ'אקי" הוא סרט אימה על טבעי אמריקאי משנת 2017, שנכתב ובוים על ידי דון מנסיני.
הכת של צ'אקי הוא הסרט השביעי מסדרת סרטי משחק ילדים, בסרט מככבים פיונה דוריף, מייקל תריו, אדם הורינג, אלכס וינסנט, אליזבת רוזן, גרייס לין קונג, מרינה סטפנסון, זאק סנטיאגו, עלי טטרין, ג'ניפר טילי, כריסטין אליז ובראד דוריף.
הכת של צ'אקי הוצג לראשונה בינואר 2017, בפסטיבל הסרטים בלונדון.
הסרט יצא לשירות הסטרימינג על ידי סרטי יוניברסל ב-24 באוגוסט 2017. הסרט קיבל ביקורות חיוביות, ובאוקטובר 2017 למעלה מ-2 מיליון דולר על ידי הפורמט בלו ריי.
אנדי בארקלי, מענה את ראשו של צ'אקי במשך ארבע שנים.
לאחר אירוע הסרט הקודם, ניקה פירס הנעזרת בכיסא גלגלים נמצאת במוסד לחולי נפש, לאחר שהופללה על ידי צ'אקי בכך רצח משפחתה.
ניקה מאמינה שהיא זאת שגרמה לרצח משפחתה, ושצ'אקי היה ביטוי לגבי הפסיכוזה שלה.
ד"ר פולי, מעביר את ניקה לבית חולים פסיכיאטרי ברמת אבטחה בינונית, בטיפול הקבוצתי, ניקה פוגשת את מייקל, גבר עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית, שבין היתר גם אנס אותה, אנג'לה – אישה המאמינה שהיא מתה, קלייר – אישה אשר שרפה את ביתה ומדלן – אישה שחנקה את תינוקה.
ד"ר פולי מציג טכניקת טיפול חדשה על ידי בובת "בחור טוב" – (צ'אקי), המטופלים חוששים מלבד מדלן אשר מתנהגת אל הבובה כמו תינוקה.
ניקה זוכה לביקור של טיפאני ולנטיין, האפוטרופוס החוקי של אחייניתה – אליס, ניקה מגלה שאליס מתה.
טיפאני משאירה את בובת "בחור טוב", שלטענתה הייתה מתנה מאליס.
באותו לילה, צ'אקי מתעורר ומגלה שניקה חתכה את פרקי ידיה.
למחרת בבוקר, ניקה מגלה שפרקי הידיים שלה נתפרו ושאנג'לה נהרגה.
אחרי שהבינה ש"ולנטיין" הוא שם המשפחה של חברתו של צ'אקי, ניקה מבינה שצ'אקי אמיתי.
מחשש שמדלן נמצאת בסכנה, ניקה ביקשה ממייקל להזהיר אותה.
מדלן זורקת גם את הבובה וגם את מייקל לקבר ריק, אך ניצלים.
מייקל מתחיל להתייחס לעצמו כ-"צ'ארלס" ולפעול באופן דומה לצ'אקי, מה שגורם לניקה לחשוד בו.
לאחר מכן צ'אקי הורג את קלייר על ידי שבירת זכוכיות מה שגורם לעריפת ראשה.
אנדי מגלה על רציחותיו של צ'אקי ומבין שהוא העביר את נשמתו לעוד גופות נוספות.
ניקה נמצאת בפגישה עם ד"ר פולי, אשר מסכימה להיות מהופנת כדי לגשת לזכרונות המודחקים על הרציחות.
פולי שהתעלל מינית בניקה, נפצע על ידי צ'אקי, פולי מאמין בזאת שניקה היא זאת שפצעה אותו, אך שותקת בשביל לקבל עוד טובות הנאה מיניות.
מדלן אשר חונקת את בובת "בחור טוב", ונאלצת להתמודד עם ההשלכות של מות תינוקה.
סדרנים קוברים את בובה כדי להרגיע את מדלן.
אנדי מגיע בדחיפות אל המוסד לחולי נפש.
קרלוס – אח בית החולים, אשר מוסר לפולי חבילה ובה בובת "בחורים טובים" עם שיער מגולח.
מדלן מקבלת בובה משלה אך הבובה הורגת אותה.
פולי תוקף שוב את ניקה אך נפגע על ידי אחת הבובות של צ'אקי.
שתי בובות חיות כעת עקב הבובה של מדלן שפיצלה את נשמתה בתוך הבובה של פולי.
אחת הבובות מעירה את בובת קצרת השיער.
בני הזוג צ'אקי חושפים ש-צ'אקי המקורי מצא כישוף וודו באינטרנט שאפשר לו להפריד את נשמתו למספר גופים מארחים, וליצור "כת".
אליס הייתה מארחת אחת, אך נהרגה.
לאחר מכן הבובות הורגות את קרלוס.
טיפאני חוזרת והורגת מאבטח בית החולים.
בובת צ'אקי של פולי מפצלת את נשמתו לניקה, ונותנת לגופה את היכולת ללכת שוב.
ורוקעת על ראשו של פולי, משתמשת בנעלי עקב אשר פולי נתן לניקה קודם לכן, והורגת אותו.
היא נתקלת במייקל, שהרג את האחות אשלי, לפני שהתוודה שהוא יודע שהוא לא באמת צ'אקי, אך הוא רק יצר את "צ'ארלס" כאישיות אלטרנטיבית.
הוא נקלע לפתע במארב ונהרג על ידי צ'אקי של מדלן.
צ'אקי קצר השיער תוקף את אנדי, אך אנדי מתעלה עליו אותו ומגיע לחזה של הבובה, שולף אקדח נסתר, הוא יורה בבובה ורוקע בראשה והורג אותו.
אנדי מנסה לירות בה, רק כדי לגלות שלא נשארה לו תחמושת.
ניקה נועלת את אנדי בתא הפסיכיאטרי.
צ'אקי של מדלן מעמיד פנים שהוא מת, וניקה, המוחזקת על ידי צ'אקי של פולי, בורחת.
היא מתאחדת עם טיפאני בחוץ לפני שהיא נוסעת יחד עם בובת טיפאני, (אשר נחשבה למתה) בחיים וחולקת חלק מהנשמה של טיפאני.
בסצנה שאחרי הכתוביות, אחותו האומנת לשעבר של אנדי, קייל, נכנסת לביתו של אנדי, לאחר שנשלחה להמשיך לענות את ראשו הכרות של צ'אקי המקורי.
בראד דוריף – צ'אקי, מדבב את דמותו של צ'אקי.
פיונה דוריף – ניקה פירס, אישה אשר נאבקה ב-צ'אקי ונשלחה לבית החולים הפסיכיאטרי.
אלכס וינסנט – אנדי בארקלי, נאבק בילדותו ב-צ'אקי.
מייקל תריו – ד"ר פולי, ד"ר, ומטפל במטופלים.
אדם הורטיג – מייקל / מלקולם, מטופל בבית החולים הפסיכיאטרי.
אליזבת רוזן – מדלן, מטופלת בבית החולים הפסיכיאטרי.
גרייס לין קונג – קלייר, מטופלת בבית החולים הפסיכיאטרי.
מרינה סטפנסון – אנג'לה, מטופלת בבית החולים הפסיכיאטרי.
זאק סנטיאגו – קרלוס, אח בית החולים הפסיכיאטרי.
עלי טטרין – אשלי, אחות בית החולים הפסיכיאטרי.
ג'ניפר טילי – טיפאני ולנטיין, הייתה כלתו של צ'אקי.
סאמר האוול – אליס פירס, אחייניתה של ניקה.
כריסטין אליז – קייל בארקלי, אחותו האומנת לשעבר של אנדי בארקלי.
בדצמבר 2013, לאחר שחרור יציאתו של הסרט, "הקללה של צ'אקי", דון מנסיני אישר שהוא מתכנן לפתח סרט שביעי בסדרת הסרטים של צ'אקי.
בפברואר 2015, מנסיני היה בתהליך כתיבת תסריט הסרט.
שנה לאחר מכן, מנסייני, ג'ניפר טילי ופיונה דוריף אישרו שבקרוב יתחילו הצילומים לסרט.
ב-2016, צוות השחקנים ופרטי הפצת הסרט נחשפו.
מנסיני ליהק שחקנים אשר שיחקו בעבר בסדרת סרטים זאת, וליהק את בראד דוריף, פיונה דוריף, ג'ניפר טילי, אלכס וינסנט וכריסטין אליז, כל אחד מהם כיכב בסרטים הקודמים, בראד דוריף כ-צ'אקי, אשר נמצא בכל סדרת הסרטים הזו.
פיונה דוריף בתור ניקה פירס, וכיכבה בסרט "הקללה של צ'אקי".
ג'ניפר טילי בתור טיפאני ולנטיין, וכיכבה בסרטים – "כלתו של צ'אקי, "היורש של צ'אקי" ו-"הקללה של צ'אקי".
אלכס וינסנט בתור אנדי בראקלי, כיכב בסרטים – "משחק ילדים", "משחק ילדים 2" ו-"משחק ילדים 3".
כריסטין אליז בשני הסרטים הראשונים בסדרת סרטי "משחק ילדים".
הצילום העיקרי של הסרט החל בוויניפג ב-9 בינואר 2017, הצילומים הסתיימו ב-20 בפברואר של אותה שנה.
הכתובת מתיאטרון רבת עמון היא כתובת עמונית ששריד קצר ממנה נמצא בתיאטרון הרומי שברבת עמון , ומתוארך לסוף המאה ה־6 לפנה"ס.
השבר ששרד הוא כמשולש ישר-זווית, ש הארוך יותר הוא כ־27 ס"מ.
המילה "בעל" מתייחסת ללא ספק לאל בעל, אך לא ברור אם הכתובת התייחסה לאלוהות, או לאדם שנשא שם תאופורי המזכיר אותה.
האות ה' בסוף השורה הראשונה בקושי שרדה, והיו שהציעו השלמות שונות למלה, כגון "אבנר" או "אבנדב".
את השורה הראשונה הציע שמואל אחיטוב להשלים "[...
בית] בעל אבנה", כלומר כהבטחה לבנות מקדש לבעל.
השורה השנייה משוחזרת כ"בנעמן", כלומר "בני עמון" בכתיב חסר (כמו על מעבד המלך עמנדב), או בסבירות פחות גבוהה "בן עמנדב", שם של כמה ממלכי עמון.
בחפירות בעופל התגלתה, בשימוש משני מהתקופה הביזנטית, כתובת בעברית עתיקה.
האותיות, בכתב עברי עתיק, נאות וחקוקות בהידור, כ־5 ס"מ גובהן.
האבן שעליה נחקקה הכתובת היא אבן גיר, רוחבה 24 ס"מ, גובהה 27 ס"מ ועובייה 10 ס"מ.
צורת האותיות מתארכת את הכתובת למאות ה־8–6 לפנה"ס, ביתר דיוק למאה ה־7 לפנה"ס.
המיקום שבה נמצאה הכתובת בשימוש משני לא מעיד על מיקומה המקורי, והקטע הקצר ששרד מהכתובת לא מאפשר להבין מה בדיוק היה נושא הכתובת (ייתכן שעסקה במפעל מים); אף על פי כן, צורת הכתב וגודלו מצביעים על כתובת ראווה והנצחה, הראשונה שהתגלתה בירושלים מתקופת בית ראשון.
הכתובת נמצאה בחפירה באוקטובר 1982.
מהכתובת שרד אך חלק קטן.
אין ספק שהיו שורות מעל ומתחת לחלק ששרד, והשורות ששרדו המשיכו בוודאות שמאלה, ואולי גם ימינה.
בסוף השורה השנייה מופיעים שרידי אות נוספת, אולי מ"ם; בסוף השורה השלישית מופיעים שרידי אות שעשויה להיות ה"א.
את המלה השנייה בשורה הראשונה השלימו חוקרים כ"לז[רם]", בשל העיסוק במים בכתובת.
המלה השנייה בשורה השנייה מתפרשת כ"המים".
השורש נ־ס־ח, המופיע בשורה הרביעית, משמעו העברה או עקירה של אדם או דבר ממקומם.
הכתובת הדו־לשונית מתל פחריה (ידועה גם בכינויה הכתובת הדו־לשונית של הדיסעי ובקטלוג KAI 309) היא כתובת דו־לשונית ארמית ואכדית, שנחקקה ב על פסלו של הדיסעי, מלך סיכני, המזוהה עם תל פחריה, ושל גוזן, המזוהה עם תל חלף הסמוך.
הדיסעי הקים את הפסל לכבוד אלוהיו, הדד־סכן (הדד של העיר סיכני).
הכתובת מורכבת מחלק ראשון שבו שבח לאל ובקשה לעזרתו, וחלק שני שבו מקלל השליט את מי שישחית את פסלו.
הכתובת התגלתה ב-1979 במסגרת חפירה ארכאולוגית שנערכה בתל פחריה, ומוצגת מאז ב.
הכתובת הארמית, לפי מהדורת KAI, היא:
הכתובת האכדית, לפי מהדורת KAI, היא:
הכתובת האכדית חקוקה בחזית הפסל, והכתובת הארמית בצדו האחורי.
רוב החוקרים מתארכים את הכתובת לטווח שבין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-9 לפנה"ס.
עם טענותיהם של המצדדים בדבר תאריך כתיבתה המאוחר של הכתובת נמנית הטענה שלפיה שהאלפבית הפיניקי שבו נעשה שימוש בכתובת משתמש באות יו"ד כדי לסמן תנועה תנועות, ולא עיצורים גרידא, כמקובל באבג'ד הפיניקי.
לדבריהם, תופעה זו, של שימוש באותיות המייצגות אך ורק עיצורים כתנועות נפוצה יותר בכתובות מאוחרות שנכתבו באלפבית הפיניקי.
עם זאת, הארכאולוג יוסף נוה (1981) שולל את טענותיהם אלה.
לדבריו, אף על פי ששימוש באות יו"ד באלפבית הפיניקי כתנועה ולא כעיצור אכן נפוצה יותר בשלבים מאוחרים יותר בהתפתחותו של אותו אלפבית, יש עדויות לשימוש מעין זה עוד ב.
בנוסף, לדעת נוה (1981), צורותיהן של האותיות בכתובת דומות יותר לאלו המופיעות דווקא בכתובות קדומות, ולא מאוחרות.
בכך הלה מקדים את תאריך חיבורה של אותה הכתובת.
הכתף שק הוא סרט שנכתב, בוים, נערך והופק על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק בו את התפקיד הראשי וגם כתב את המוזיקה המקורית שלו.
הסרט שיצא לאקרנים ב-1918 הוא קומדיה פטריוטית שעיקרה מתרחש בחלום.
צ'פלין מגלם חייל אמריקני שנשלח למלחמת העולם הראשונה וחולם שבמלחמה הוא מנצח לבדו גדודים של גרמנים ושובה את הקייזר הגרמני.
הסרט עוקב אחר חייל אמריקאי (צ'פלין) שנשלח למלחמה.
הסרט מתחיל במסדר בו הוא מתקשה ללכת באופן מסודר, ומשם הוא עובר לתעלות בשדה הקרב.
לאחר שהסרט מציג את החיים בתעלה, אנו רואים את החייל כובש את תעלת האויב, ותופס בשבי את 13 החיילים שם (כשהוא נשאל איך הצליח לעשות זאת הוא עונה "כיתרתי אותם").
משם הוא מתנדב לצאת למשימה נועזת בתוך קווי האויב, כשהוא מחופש לעץ.
הוא מצליח להציל את חברו שנתפש על ידי הגרמנים, והוא בורח בעזרת נערה מקומית.
במהלך בריחתו, הוא מצליח להערים על הקיסר הגרמני, והוא לוקח אותו כשבוי.
הוא מתקבל בצעדות ניצחון כשהוא חוזר עם השבוי החשוב.
הסרט מסתיים בבסיס האימונים, כאשר אנו רואים את חבריו של החייל מעירים אותו מחלומו.
שם השחקן שם הדמות צ'ארלי צ'פלין צ'ארלי, חייל מחיל רגלים עדנה פורביאנס ילדה צרפתייה סיד צ'פלין סָמל, חברו של צ'ארלי ג'ק וילסון נסיך גרמני הנרי ברגמן סָמל גרמני שמן אלברט אוסטין קצין אמריקאי טום וילסון חוטב עצים גרמני ג'ון ראנד חייל אמריקאי
הֶל ירוק (שם מדעי: Elettaria cardamomum; נקרא גם קרדמון) הוא צמח תבלין ממשפחת הזנגביליים, המשמש לתיבול תה, קפה ותבשילים שונים.
התבלין מופק מזרעי הצמח, ולפעמים גם מפרותיו, והוא מופיע בתערובות תבלינים שונות כגון גאראם מסאלה וחוויאג'.
צמח הקרדמון הוא רב שנתי בעל עלים גדולים.
בנוסף לצמח הל ירוק (מכונה גם 'הל אמיתי'), מוכרים גם הצמחים הל שחור, והל אפריקני.
מקורו של ההל בדרום הודו ובסרי לנקה, והוא מגודל גם בדרום מזרח אסיה וגואטמלה.
הל היה אחד מהתבלינים בהם סחרו הנבטים.
הל משמש גם ברפואה עממית בכל רחבי אסיה, ובמסורות עממיות כתרופת סבתא.
מיוחסות לו התכונות: מחטא, נוגד עווית, מרפה שרירים, מאלחש, מכייח, מניע ומייבש ליחה, מעורר חיסון, משפר עיכול, מעורר תיאבון, נוגד גזים, מקדם וסת ועוד.
כמו כן, הוא משמש לדחיית נמלים.
הכתם העיוור הוא אזור בשדה הראייה של העין שאינו נקלט על ידי חוש הראייה.
הראשון שגילה תופעה זו היה הפיזיקאי אדם מריוט בשנת 1660.
תופעה זו נוצרת בעקבות העדר רגישות לאור בנקודת החיבור בין רשתית העין לבין עצב הראייה, אשר מעביר את המידע החזותי מהרשתית למוח.
הכתם העיוור הוא האזור שבו אלומת האקסונים של תאי הגנגליון יוצאת מהרשתית, ונקרא "הדיסק הראייתי".
מאחר שבאזור זה לא קיימים תאים קולטי אור, קרני האור אשר מגיעות לנקודה זו אינן נקלטות.
כתוצאה מכך, המוח אינו מקבל מידע על חלק קטן משדה הראייה של כל עין.
המוח מתגבר על כך בעזרת מידע מהעין השנייה, וכן על ידי השלמת הפרטים החסרים מתוך אזורים סמוכים בשדה הראייה.
לכן, בתפיסה החזותית שלנו אנו כלל לא מבחינים בקיומו של הכתם העיוור.
להלן בדיקה פשוטה למציאת הכתם העיוור:
הכתרה היא טקס המעניק למונרך סמכויות שלטון רשמיות או טקסיות.
במהלך הטקס מונח על ראש המלך או המלכה כתר הכתרה.
הכתרה, בצורה זו או אחרת, קיימת מאז העת העתיקה.
מקורות מצריים מתארים הכתרתם של פרעונים והתנ"ך מתאר הכתרתם של מלכי יהודה וישראל.
בעבר הייתה הכתרה חלק מטקס דתי שכלל משיחה בשמן המשחה על ידי כהן דת – טקס המסמל את בחירתו של המלך על ידי האל.
בתנ"ך מתוארים טקסי הכתרה, ומינוי המלך נעשה על ידי משיחה בשמן על ידי כהן,
הטקס מתואר כטקס דתי ובו מוציאים את בנו של המלך היוצא, מניחים את הכתר על ראשו ואת ספר התורה, אותו מצווה המלך לשאת על זרועו.
לאחר זאת, מושחים את המלך בשמן המשחה, שהוכן על ידי משה בעת בניית המשכן; לאחר המשיחה קוראים כל הנוכחים "יחי המלך", לעיתים אחרי מחיאות כפיים.
באימפריה הפרסית, השאח הוכתר על ידי כהן הדת הזורואסטרי.
להלכה קיסרי רומא נבחרו על ידי הסנאט, ועל כן לא הוכתרו.
ההכתרה הראשונה בתרבות המערבית הייתה הכתרתו של הקיסר דיוקלטיאנוס שחיקה את הטקס הפרסי.
טקס ההכתרה לא הפך פופולרי שכן בעת ההכתרה מקבל המלך את הכתר מאדם אחר – ועל כן ברומא, נשאלה השאלה מי הבכיר מהקיסר שיכול להכתירו למלך.
שאלה זו נפתרה במאה החמישית באימפריה הביזנטית, כאשר נקבע שאת הקיסר יכתיר הפטריארך של קונסטנטינופול – הכתרה באופן זה בוצעה לראשונה בשנת 450, אז הוכתר מרקיאנוס לקיסר.
באופן דומה להשפעה הפרסית על האימפריה הביזנטית, סגנון טקסי ההכתרה הביזנטיים חלחלו למערב אירופה.
ההכתרה הראשונה הייתה הכתרתו של המלך קלוביס הראשון, מלך הפרנקים בריימס בשנת 497. הכתרה זו בוצעה באמצעות משיחה בשמן משחה נוסף על הנחת הכתר על ראשו של המלך.
לפני חדירת הנצרות לאירופה, היה מקובל אצל שבטי הפרנקים להניף את המלך הנבחר על מגן.
בעודו עומד על המגן היה מקבל סמלי שלטון ובהם חנית, עטרה או נזר מעובד ממשי או פשתן (לא כתר) היה נקשר סביב מצחו.
בהשפעת המנהגים הגאלו-רומיים, לעיתים קרובות לפני טקס ההכתרה הרשמי היה מתבצע טקס הסכמה לבחירת המלך.
האריסטוקרטים היו מקבלים את הנבחר בתשואות טקסיות הקרויות אקלמציו (Acclamatio) ורק אחר כך היו ממשיכים בהכתרה.
כאשר התחילו לערב את הכנסייה הפך הטקס לסאקרום (Sacrum) מלטינית sacer, sacra, sacrum, כלומר קדוש או קדושה.
המלך היה מבטיח שהוא ישמור ויגן על הכנסייה, על רכושה, על אנשיה ועל העניים.
היה מתבצע טקס המשיחה בשמן המשחה המקודש ואז היה המלך מקבל את סמלי המלוכה: הכתר שמסמל את הכתרתו, החרב להילחם בעושי הרע וטבעת שמסמלת ברית בין הכנסייה למלך.
אחרי המשיחה היה המלך הופך למלך בחסדי האל (gratia dei rex).
בין השנים 1305–1963 הוכתרו האפיפיורים באמצעות טירת האפיפיור בטקס שנערך בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
בסיום טקס הכתרת האפיפיור נהג האפיפיור להניח את הכתר על המזבח העליון של הבזיליקה כסמל לענוותם לפני האל.
מאז שנת 1963 לא בוצע טקס הכתרה של אפיפיור.
מרבית המונרכיות באירופה ויתרו על טקס ההכתרה ובמקום הטקס נשבע המלך אמונים למדינה.
המלכה ביאטריקס מהולנד ביטלה את טקסי ההכתרה במדינתה לטובת השבעה, ובשוודיה לא בוצעו הכתרות מאז הכתרתו של המלך אוסקר השני בשנת 1873. בספרד, אף שהמלך נושא כתר, לא נערכים טקסי הכתרה.
ההכתרה העיקרית האחרונה הייתה הכתרתו של השאה הפרסי מוחמד רזה שאה פהלווי מאיראן בשנת 1967, והכתרת נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית בוקאסה בשנת 1977 שהכתיר עצמו קיסר.
טקסי ההכתרה עודם נהוגים במונרכיות של מזרח אסיה – תאילנד, ברוניי ומלזיה.
טקסי ההכתרה התפתחו במהלך השנים לטקסים ארוכים בעלי מסורות רבות.
שיא הטקס הוא בשבועתו של המלך או המלכה, הכתרתו ומשיכתו בשמן קדוש.
לרוב איש דת מניח את הכתר על ראשו של המלך, אולם מספר מלכים וקיסרים הכתירו את עצמם (ובהם השאח של איראן, הצאר של רוסיה ונפוליאון בונפרטה שהכתיר עצמו כקיסר צרפת).
במהלך הטקס מונח כתר על ראשו של המלך וכן לרוב מוענקים לו סממני מלוכה אחרים כגון גלובוס מלוכה ושרביט.
הטקס נערך לרוב בקתדרלה או בזיליקה החשובה ביותר במדינה בה מוכרת המלך, ולרוב מבוצע הדבר בבירת המדינה, כך, לדוגמה, מלכי אנגליה מוכתרים במנזר וסטמינסטר שבלונדון, כאשר המלך יושב על כס אדוארד הקדוש שתחתיו אבן סקון.
מלכי צרפת הוכתרו בקתדרלת נוטרדאם דה ריימס שבריימס (ולא בפריז).
עמותת הלל (שמה הרשמי: הלל יוצאים בשאלה) היא עמותה אשר קיימת מאז שנת 1991 שמטרתה לסייע ליוצאים בשאלה מהחברה החרדית בישראל.
בחודש אוגוסט 2020 שינתה העמותה את שמה ל"הלל יוצאים בשאלה".
מנכ"ל העמותה הוא יאיר הס (החל משנת 2013), והסמנכ"לית היא גלית רוזנבלט.
לעמותה חמישה מרכזי פעילות, בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בבאר שבע ובראש פינה, בהם מתקיימת פעילות מגוונת הכוללת ארוחות ליל שבת, חוגים, שיעורים, מפגשי חברים וספרייה.
העמותה מפעילה אתר אינטרנט בעברית, באנגלית וכן קו פתוח - מוקד טלפוני ואינטרנטי הפועל חמישה ימים בשבוע בשעות קבועות ומהווה כתובת לייעוץ ויצירת קשר.
בנוסף העמותה פעילה בכל ערוצי המדיה החברתית, פייסבוק, אינסטגרם, טיקטוק, לינקדין, ועוד.
העמותה מסייעת ליוצאים בשאלה במגוון הקשיים שבהם הם נתקלים עם המעבר מחברה החרדית לחברה החילונית:
סיוע ליוצאים בתחילת דרכם בשיכון בדירות שבניהול העמותה ללא עלות.
סיוע במציאת עבודה, לאור העובדה שבמקרים רבים משפחותיהם של היוצאים מנתקות איתם קשר או לפחות נמנעות מסיוע כלכלי.
הענקת מלגות לימודים ליוצאים שלומדים לקראת תעודת בגרות ולתואר ראשון באוניברסיטה.
סיוע ליוצאים המשרתים בצה"ל בקבלת מעמד חייל בודד וקבלת זכויות אחרות המגיעות להם מצה"ל.
טיפול פסיכולוגי בתשלום סמלי על ידי מטפלים מקצועיים.
העמותה נוהגת לקשר לכל יוצא המעוניין בכך מתנדב אישי שמלווה אותו.
במקרים רבים נוצרים קשרים חברותיים בין היוצאים למתנדבים ומשפחותיהם, קשר הממשיך גם לאחר שהיוצא עובר את שלב ההסתגלות הראשון.
בעבר הייתה העמותה מארגנת משפחה אומנת שתהיה בקשר עם היוצא ותארח אותו, ליוצאים שהיו מעוניינים בכך.
ארוחות שישי בעזרת מתנדבים במרכזי הפעילות בתדירות משתנה.
פעילות חברתית וארוחת ערב בכל יום שלישי במרכזי הפעילות
סיוע בהקמת קהילות עצמאיות ליוצאים ויוצאות בכל הארץ.
לדוגמה: קהילת "יוצאים בפרדס" בפרדס חנה והסביבה ו"יוצאים בתקווה" - בפתח תקווה
ארגון סופי שבוע וטיולים ליוצאים ולמתנדבים, הכוללים סדנאות בנושאים שימושיים ושעשועי חברה.
העמותה גם מקיימת בחגי חנוכה ופורים פעילויות חגיגיות משותפות.
כמו כן מדי פעם מארגנת העמותה יציאה לערבי תרבות ופעילות חברתית במחירים מסובסדים המתקבלים כתרומות, פעילות זו כוללת יציאה להופעות תיאטרון, מחזות זמר, וערבי סרטים.
ארוחות חג בראש השנה, בפסח ובכל שאר חגי ישראל.
שרות של ליווי בכלכלת המשפחה ליוצאים בשאלה.
הליווי הוא באמצעות מתנדבים העוסקים במקצועות הכלכלה.
ריכוז פעילות מורים הנותנים שיעורים פרטיים במתמטיקה, אנגלית, ספרות, היסטוריה ועוד, בהתנדבות ומקשרת בינם לבין יוצאים.
רובם של הפונים לעמותה הם צעירים בשנות העשרים לחייהם.
מספר היוצאים בשאלה העומדים בקשר עם העמותה נע סביב 3,500.
העמותה מתבססת על כ-1,500 מתנדבים, מערך המתנדבים כולל צעירים ומבוגרים כאחד המגיעים ממקומות שונים בחברה בהם חילונים ומסורתיים העוסקים במקצועות מגוונים.
כחלק ממערך ההתנדבות, אנשים רבים תורמים ליוצאים הנתקלים בקשיים ציוד כגון: ביגוד, מחשבים, כלי בישול, מזרנים, ספרים וחפצים לבית.
חזון העמותה הוא חברה ישראלית שבה לכל צעירה וצעיר חרדים יש חופש לבחור את דרכם ואורח חייהם, תוך מימוש עצמי מלא.
בשנת 1991 התראיין שי הורוביץ, צעיר שיצא בשאלה, לתוכנית טלוויזיה וסיפר על רצונו להקים אגודה שתעזור ליוצאים לשאלה.
את התוכנית ראו תמי ומיקי כהן שהיו חברים בארגון שנקרא תחיל"ה - תנועה חילונית ישראלית ליהדות הומניסטית.
הם יצרו קשר עם שי הורוביץ ובעזרת סיוע כספי ראשוני של תחיל"ה הקימו יחד את האגודה.
בין המייסדים היה גם רפי שפירא מקיבוץ עין שמר שסייע אז לקלוט יוצאים בקיבוצים של השומר הצעיר.
כמו כן היה פעיל גם ישראל סגל וסיוע רב נתן גם ארנן יקותיאלי, שהיה חבר בסיעת מרצ בעיריית ירושלים.
בשנה הראשונה הגיעו להלל רק קומץ יוצאים שלרובם סודר מקום מגורים בקיבוצים.
בין היוצאים שהגיעו אז היה גם איש הטלוויזיה והרדיו אדם שוב.
במשך השנים גדלה הלל והתפתחה למאות יוצאים, מתנדבים ומעגל תומכים נרחב, בהם דליה רבין-פילוסוף ויוכי ברנדס.
כחצי שנה לאחר שהקים את האגודה חזר שי הורוביץ בתשובה ואף הקים את מנוף - המרכז למידע יהודי המנסה להילחם בתופעת היציאה לשאלה.
כיום עמותת הלל מנוהלת על ידי ועד מנהל שנבחר בבחירות פנימיות, והיו"ר הוא אריה רוגל.
במאי 1999 נרשמה עמותה אחרת תחת שם זהה.
עמותה של קבוצת עסקנים חרדים, בראשות משה דניאל רביץ, בנו של חבר הכנסת אברהם רביץ, שנרשמה תחת השם "ה.ל.ל עמותה ליוצאים לשאלה", אף שמטרתה הפוכה: לשכנע יוצאים לשאלה להישאר במסגרת החרדית.
לאחר מאבק ממושך שונה שמה של העמותה החרדית.
בשנות ה-2000 גדל באופן משמעותי מספר הפונים לעמותה, והיא אף החלה לקבל פניות ממשפחות שלמות.
בשנים עברו העמותה לא קיבלה תמיכה ממשלתית והתקיימה מתרומות בלבד.
ניסיונות חברי כנסת ממרצ ושינוי לאפשר לעמותה מימון ממשלתי לא צלחו.
עם זאת, בשנת 2014, בעקבות פעילות של חה"כ עדי קול מסיעת יש עתיד, הועברו לעמותה שלושה מיליון שקלים מתקציב משרד הרווחה.
כחלק משיתוף הפעולה עם המשרד הוחלט כי יוקם מנגנון תמיכה ארצי ליוצאים לשאלה נפתח סניף שלישי בצפון הארץ.
העמותה גם מבקשת שיינתן ליוצאים סל קליטה כשל עולים חדשים לאור הצרכים הדומים, כמו סיוע כלכלי והשלמת השכלה.
הכתרת מלכי בריטניה הוא טקס מעבר, דתי במהותו, שבו מלך בריטניה וממלכות חבר העמים הבריטי מוכתר באופן רשמי ומולבש בבגדי מלכות.
טקסי הכתרה דומים היו נהוגים בעבר גם במדינות אחרות באירופה שבהן מלכו מלכים.
אולם, כל שאר המדינות – כולל הוותיקן הרומי במדינת הוותיקן – הפסיקו את מסורת טקסי ההכתרה והחליפו אותם בטקסי מינוי צנועים יותר.
טקס ההכתרה מתקיים בדרך כלל מספר חודשים לאחר מות המלך הקודם, זאת כיוון שהטקס נחשב לאירוע משמח שאיננו מתאים לתקופת האבל (פער הזמנים מאפשר גם להשלים את ארגון הטקס).
המלכה אליזבת השנייה, לדוגמה, הוכתרה ב-2 ביוני 1953, אף על פי שעלתה לכס המלכות ב-6 בפברואר 1952, ביום שבו נפטר אביה.
את הטקס מבצע הארכיבישוף מקנטרברי, שהוא איש הכמורה הבכיר בכנסייה האנגליקנית.
בטקס משתתפים גם ראשי השלטון בבריטניה, ראשי מדינות זרות ואורחים רבים אחרים.
מלכה הנורמני הראשון של בריטניה, ויליאם הראשון, הוכתר ביום שבו הפך למלך – 25 בדצמבר 1066. רוב ממשיכי דרכו הוכתרו בתוך שבועות, או אפילו ימים, מעת שעלו לשלטון.
אדוארד הראשון היה בעיצומו של מסע הצלב התשיעי כאשר עלה לשלטון בשנת 1272. טקס הכתרתו נערך בשנת 1274, זמן קצר לאחר ששב ממסעו.
בנוסף, מתוך תקווה למזג אוויר נוח להכתרה, למצעד המלווה אותה ולשאר החגיגות, הטקס תוכנן כמעט תמיד לעונת האביב או הקיץ.
מאז הכתרת המלך ג'ורג' הרביעי, חלפה לפחות שנה מיום שהמלך עלה לכס המלכות ועד לטקס ההכתרה הרשמי.
זאת, ביוצא דופן אחד והוא הכתרת המלך ג'ורג' השישי, אשר קודמו לא נפטר אלא ויתר על כיסאו בטרם נערך הטקס וכך הוכתר ג'ורג' השישי במועד הטקס שתוכנן במקור לקודמו בתפקיד.
כיוון שנהוג לחכות תקופת מה בין העלייה לכס המלכות ובין טקס ההכתרה עצמו, מספר מלכים בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת מעולם לא הוכתרו.
אדוארד החמישי וג'יין גריי הודחו שניהם מן המלכות עוד בטרם הוכתרו בטקס רשמי, זאת בשנים 1483 ו-1553 בהתאמה.
גם אדוארד השמיני לא זכה להיות מוכתר בטקס רשמי כיוון שוויתר על מלכותו בשנת 1936, בטרם תמה שנת האבל.
המלכים האנגלו-סקסים קבעו מקומות שונים לטקסי הכתרתם, כולל הערים באת', קינגסטון-על-התמזה (Kingston-upon-Thames), לונדון, אוקספורד ווינצ'סטר.
המלך האנגלו-סקסי האחרון, הרולד השני, הוכתר בכנסיית וסטמינסטר בשנת 1066 ומאז מלכי בריטניה מוכתרים רק בה.
בשנת 1216, כאשר לונדון הייתה בשליטה צרפתית, הנרי השלישי בחר את גלוסטר לטקס הכתרתו, אולם הוא ערך טקס הכתרה שני בשנת 1220 בכנסיית וסטמינסטר.
מאתיים שנה מאוחר יותר, הנרי השישי ערך שני טקסי הכתרה, הראשון, כמלך אנגליה בלונדון בשנת 1429 ושני, כמלך צרפת בפריז בשנת 1431.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית אוליבר קרומוול סירב להיות מוכתר למלך אבל ערך בשנת 1653 טקס הכתרה לכל דבר ועניין (להוציא את שם הטקס והעובדה שהוא לא חבש כתר) שבו הוכרז כלורד המגן (Lord Protector).
טקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה שודר בטלוויזיה בשנת 1953 על ידי רשות השידור הבריטית, ה-BBC.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הורשו מצלמות לתעד את ההכתרה.
עד לאותה עת נאסרה נוכחותן בטענה כי מצלמות יפגעו ברוח הרצינית של הטקס.
אולם, המלכה בכבודה ובעצמה התערבה כדי לאפשר את שידור הטקס, אשר תועד כולו להוציא את טקס משיחת המלכה בשמן המשחה הקדוש, שהוא הרגע המקודש ביותר בטקס ההכתרה.
באותם רגעים הופנו המצלמות מן המלכה.
על פי הערכות צפו בטקס עשרים מיליון איש בממלכה המאוחדת, קהל צופים חסר תקדים עד לאותה עת בהיסטוריה של הטלוויזיה.
הטקס העלה במידה רבה את מודעות הציבור למכשיר הטלוויזיה.
טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה היה אף הטקס הראשון שבו הוכתר המלך למספר ריבונויות בעת ובעונה אחת.
הארכיבישוף מקנטרברי, הראשון בסדר העדיפות מבין כל אנשי הכמורה האחרים ואנשי הציבור, להוציא את משפחת בית המלוכה, הוא אשר מנחה באופן מסורתי את טקסי ההכתרה.
בעת העדרו, עשוי בישוף אחר לתפוס את מקומו.
החלפתו של הארכיבישוף מקנטרברי בבישוף אחר נעשה במספר טקסים בעבר: ויליאם הראשון הומלך על ידי הארכיבישוף מיורק, זאת כיוון שהארכיבישוף של קנטרברי הוצא מחוץ לכנסייה על ידי האפיפיור.
אדוארד השני הומלך על ידי הבישוף של וינצ'סטר כיוון שהארכיבישוף מקנטרברי לא היה באנגליה באותה עת.
מרי הראשונה, שהייתה קתולית, סירבה להכתרתה בידי הארכיבישוף הפרוטסטנטי מקנטרברי והטקס נוהל על ידי הבישוף מווינצ'סטר.
כאשר אליזבת הראשונה הוכתרה, הייתה משרת הארכיבישוף מקנטרברי פנויה והבישוף של קרלייל ביצע את הטקס.
לבסוף, כאשר ג'יימס השני הודח והוחלף בשלטונם המשותף של ויליאם השלישי ומרי השנייה, הארכיבישוף מקנטרברי סירב להכיר בריבונים החדשים והחליף אותו בטקס הבישוף של לונדון.
מכאן שכמעט בכל המקרים שבהם הארכיבישוף מקנטרברי לא השתתף בטקס, מילא את מקומו איש כמורה בכיר אחר.
בסדר החשיבות הכנסייתי, הארכיבישוף מיורק הוא השני לאחר הארכיבישוף מקנטרברי, אחריו לפי הסדר באים, הבישוף של לונדון, הבישוף של דרהאם והבישוף של וינצ'סטר.
אליזבת' הראשונה הוכתרה על ידי הבישוף של קרלייל, שאיננו בעל חשיבות מיוחדת בהיררכיה הכנסייתית באנגליה, זאת כיוון שאנשי הכמורה הקתוליים הבכירים במדינה התנגדו לביצוע טקס דתי למלכה פרוטסטנטית אשר הנהיגה רפורמות דתיות.
פקידי שלטון רמי מעלה משתתפים אף הם בטקס ההכתרה.
מאז המאות ה-15 וה-16 אין איש ממלא את תפקידי הלורד היי סטיוארד (Lord High Steward) והלורד היי קונסטבל (Lord High Constable), אולם לקראת טקסי ההכתרה התפקיד מתמלא בתוכן.
הלורד צ'מברלין הגדול (The Lord Great Chamberlain) מלביש את הריבון במלבושי ההכתרה וזאת בעזרת שני בעלי תפקיד נוספים: המטפח את הגלימות (Groom of the Robes) והאחראי (במקרה של מלך) או אחראית (במקרה של מלכה) על הגלימות (Master/Mistress of the Robes).
הברון של חמשת הנמלים (Baron of the Cinque Ports) אף הם נהגו להשתתף בטקס.
הברונים היו חברים בבית הנבחרים (שהוא חלק מן הפרלמנט של בריטניה).
בעקבות רפורמות במאה התשע-עשרה שולבו חמשת הנמלים במחוזות הבחירה הכלליים הקיימים במדינה.
בטקסי הכתרה מאוחרים יותר, מונה ברון חמשת הנמלים במיוחד מבין חברי מועצת העיר לצורך טקס ההכתרה.
בימים עברו תפקיד הברונים היה להחזיק בחופה מיוחדת מעל הריבון.
תפקיד שאותו ביצעו לאחרונה בטקס הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הברונים לא היו נוכחים בטקסי ההכתרה של ויליאם הרביעי וויקטוריה ובטקסים שנערכו מאז נכחו הברונים בטקס, אולם לא נשאו את החופה.
בטקס ההכתרה לצד אנשי האצולה משתתפים אף מגוון אנשים פוליטיים, כולל כל חברי הקבינט של הממלכה המאוחדת, ראש הממשלה, כל ראשי הממשלה והמושלים הכלליים של מדינות חבר העמים, כל המושלים של מושבות הכתר הבריטיות, כמו גם ראשי מדינות עצמאיות בחבר העמים.
נהוג גם להזמין מכובדים ונציגים ממדינות אחרות.
טוענים נוספים לנוכחות בטקס ההכתרה
בעלי אדמות ואנשים אחרים מחזיקים באופן היסטורי בזכויות ובחובות לביצוע חלקים בטקס.
זכויות כאלה מוכרעות בבית משפט מיוחד לתביעות (Court of Claims), שבו יושב ראש הלורד היי סטיוארד (אף על פי שבשנת 1952 ביצע את התפקיד הלורד נשיא המועצה).
התיעוד הראשון של בית המשפט של תביעות קיים משנת 1377 לקראת טקס ההכתרה של ריצ'רד השני.
בתקופת בית טיודור, משרתו של הלורד היי סטיוארד, העוברת בירושה, מוזגה עם הכתר וכך החל המלך הנרי השביעי את המסורת המודרנית של מינוי לורד היי סטיוארד לרגל טקס ההכתרה בלבד, עם חברי מועצה נפרדים היושבים כשופטים בבית המשפט.
לדוגמה, בשנת 1952, בית המשפט קיבל את תביעתו של הדיקן של וסטמינסטר להתמנות ליועץ למלכה על ההליך הנכון בעת הטקס (במשך כמעט אלף שנה הדיקן וקודמיו בתפקיד, ניהלו "ספר אדום" מיוחד, אשר מעולם לא פורסם, ובו מפורט ההליך הנכון לטקס).
בית המשפט קיבל את תביעות הלורד בישוף של דרהאם והלורד של באת' וויילס ללכת לצידה של המלכה בעת שנכנסה אל הכנסייה.
נתקבלה תביעתו של הרוזן משרוסברי, בתוקף תפקידו כלורד היי סטיוארד של אירלנד, לשאת מטה לבן בטקס, נתקבלה אף תביעתם של "מלומדי המלכה מבית הספר של וסטמינסטר" להיות הראשונים שיכריזו על מלכותה בשם בני העם (צעקותיהם "Vivat!
כיוון שלאנשים רבים זכויות היסטוריות לתפקידים בטקס, הקצאת התפקידים השונים בטקס ההכתרה הבא בבריטניה עשוי לעורר עניין ולהיות נושא לדיון בין ממשלת בריטניה לבין אנשי הארמון.
לאור הדגש המושם בטקס ההכתרה על תפקידו החוקתי של המלך, ייתכן שיהיו כאלה שיטענו כי אין זה נכון לתת תפקידים בטקס לבעלי זכויות היסטוריות, אשר במערכת השלטונית הנהוגה היום בבריטניה הם חסרי כל זכויות-יתר או חובה שלטונית.
מצד שני, יהיה צורך בחוק שיחוקק הפרלמנט הבריטי כדי לנשל את אותן זכויות מיוחדות מידי המחזיקים בהן והכתר עצמו תלוי בהמשך קיומן של זכויות אלה.
הריבון לובש שלל בגדי מלכות במהלכו של טקס ההכתרה:
אדרת ארגמן – זהו הלבוש של המלך ברוב זמן הטקס, הוא נלבש מתחת לכל הגלימות האחרות.
בשנת 1953 המלכה אליזבת' השנייה עטתה גלימה שנתפרה במיוחד עבורה, במקום אדרת הארגמן.
גלימת המדינה מקטיפת ארגמן או גלימת הפרלמנט – הגלימה הראשונה שבה נעשה שימוש בטקס, עוטים אותה עם הכניסה לתוך הכנסייה וכן בטקס פתיחת הפרלמנט.
לגלימה כובע עשוי מפרוות הרמין ושובל קטיפת ארגמן ארוכה שבטנתה עשויה אף היא מפרוות הרמין ואשר מעוטרת בפסי זהב.
גלימת המשיחה למלכות – גלימה פשוטה וצנועה שאותה לובשים בעת המשיחה למלכות.
הגלימה לבנה ואיננה מעוטרת כלל, היא מכופתרת מאחור.
קולוביום סינדוניס (Shroud Tunic) תכריך – זוהי הגלימה הראשונה שבה הריבון מקבל את המלכות.
זהו לבוש תחתון רפוי עשוי כותנה עדינה ששוליה רקומים.
היא פתוחה מן הצדדים, חסרת שרוולים וללא צווארון.
היא מסמלת את העובדה כי הסמכות המלכותית באה מן העם ומייצגת את טוהר המלכות והיפרדות מדברים גשמיים.
סופרטוניקה – הגלימה השנייה שבה מוכתר הריבון.
זהו מעיל ארוך, העשוי ממשי זהוב המגיע עד לקרסוליים ולו שרוולים רחבים ומשתפלים.
ביטנת המעיל היא ממשי אדום-ורד, ששוליה פסי זהב ועליה רקומים סמלים לאומיים.
על הגלימה עונדים חגורת חרב.
מקורה של הגלימה במדיו של קונסול באימפריה הביזנטית.
גלימת מלכות או Pallium Regale – הגלימה העיקרית הנלבשת בעת הטקס והמלך עוטה אותה בעת ההכתרה.
הגלימה מרובעת, בעלת ביטנת משי ארגמן ומעוטרת בכתרי כסף ובנשרים מלכותיים בארבע פינותיה.
זוהי גלימה בעלת אופי חילוני ולא דתי.
Stole Royal או armilla – צעיף ממשי זהב הנלבש יחד עם גלימה המלכותית, עם רקמה צפופה של זהב וכסף ומשובצים בו אבנים יקרות.
שולי הצעיף, משי אדום-ורד וזהב.
אדרת סגולה – האדרת השנייה לאחר אדרת הארגמן, המלך עוטה אותה בעת חלקו האחרון של הטקס.
הגלימה המלכותית של קטיפה סגולה – הגלימה מולבשת בעת סיום הטקס, בעת היציאה מן הכנסייה.
לגלימה כובע מפרוות הרמין ושובל מקטיפה סגולה ששוליה פרוות סמור קנדי ובטנתה משי טהור.
הצבע הסגול הוא מאזכר את צבע המלכות של מלכי רומא.
בניגוד לשאר אביזרי המלכות, קיימת מסורת כי הגלימות שאותן עוטה המלך נתפרות במיוחד לכל מלך.
יוצאי הדופן היחידים הן הסופרטוניקה והגלימה המלכותית, שתיהן נתפרו להכתרת המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821 (אף על פי שלא לבש את הסופרטוניקה).
שני בגדים אלה נשמרים במצודת לונדון.
מספר משתתפים בטקס לובשים מדים מיוחדים או גלימות מיוחדות.
גלימות העמיתים מורכבות ממעיל ארגמן באורך שלם ועליו כובע מפרוות הרמין (Mustela erminea).
פסי נקודות של עור כלב ים על הכובע מסמלים את דרגתו של העמית.
על כובעי דוכסים ארבעה פסים, על כובעי מרקיזים שלושה וחצי פסים, על כובעי רוזנים שלושה פסים, על כובעי ויסקונטים שניים וחצי פסים, על כובעי ברונים וחברי בית הלורדים שני פסים.
לדוכסים מלכותיים שש שורות של פסים, פרוות סמור על חזית הכובע ושובל ארוך שאותו נושאים משרתים.
דרגות בני זוגם של בעלי תוארי האצילות אינה מסומנת בשורות עיגולי עור כלב-ים אלא באורך השובל של גלימותיהן וברוחב של שולי הפרוות הרמין על גלימה.
לדוכסיות, אורך השובל הוא שני יארד, לרוזנות יארד ושלושת רבעי היארד, לקונטסות יארד וחצי, לוויסקונטיות יארד ורבע ולברוניות ולבירות יארד אחד.
שולי פרוות ההרמין נעים בטווח שבין חמישה אינץ' לדוכסית לשני אינץ' לוויסקונטית ברוניות וגבירות.
גלימות אלה נמצאות בשימוש אך ורק בטקסי הכתרה.
חברי האצולה, כמו גם בני משפחת המלוכה, חובשים כתרים ועליהם סמלי האצולה המבוססים על דרגתם או קרבתם למלכות.
הריבון נכנס לכנסיית וסטמינסטר כשהוא עוטה אדרת ארגמן וגלימת המדינה מקטיפת ארגמן.
מעת שהריבון מתיישב בכס השלטון, עוברים הארכיבישוף מקנטרברי ועימו אצילים נוספים בארבע הרוחות באולם.
בכל אחת מהפינות, הארכיבישוף קורא להכרה בריבון, במילים: "רבותי, אני מציג לכם בזאת את...
על כן תביעו היום הזה את נאמנותכם וכבודכם, התעשו כן?" לאחר שהציבור מכיר במלך בכל צד של הכנסייה, הארכיבישוף משביע את הריבון.
נוסח השבועה של המלך השתנה במהלך השנים.
בהכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נערכה השבעה בנוסח הבא:
בנוסף נשבע הריבון אף לשמור על כנסיית סקוטלנד.
שבועה זו נעשית בטרם ההכתרה.
מיד לאחר השבועה מציג איש כמורה את הברית החדשה והישנה לפני הריבון ואומר: "הנה החוכמה.
אלה הם נביאי האל." בהכתרת המלכה אליזבת השנייה הוצג הספר על ידי המנחה של המועצה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד.
מיד לאחר הצגת הספר, נעשה טקס הלחם והמים בחלקו.
לאחר טקס הלחם והמים הריבון מוריד את גלימת הארגמן, עוטה את גלימת המשיחה והולך לכיסאו של המלך אדוארד, הניצב במקום הגבוה ביותר באולם.
בבסיס כיסא זה, שנבנה בימי הביניים, קיים שקע אליו מוכנסת אבן סקון (הידועה גם בשם "אבן הגורל" ובשם "אבן ההכתרה" בגלל תפקידה) למשך הטקס.
אבן זו שימשה בטקסי הכתרה סקוטיים עתיקים עד שהובאה לאנגליה על ידי המלך אדוארד הראשון.
מאז השתמשו בה בכל טקס הכתרה בכנסיית וסטמינסטר.
עד לשנת 1996 נשמרה האבן בכיסא, בכנסיית וסטמינסטר, בתקופה שבין טקסי ההכתרה.
באותה שנה היא הוחזרה לסקוטלנד, שם תישאר בתצוגה בטירת אדינבורו, עד למועד טקס ההכתרה הבא.
מעת שהתיישב בכיסא זה, מורמת חופה מעל לראשו של המלך בזמן טקס המשיחה.
בטקסי ההכתרה במאה השנים האחרונות, אחזו בחופה ארבעה אבירים ממסדר הבירית.
חלק זה של הטקס לא שודר בטלוויזיה בשנת 1953 מפאת קדושתו.
בטקס ההכתרה של המלך צ'ארלס ה-III, הוסתר טקס המשיחה באמצעות פרגוד מיוחד שהובא לאולם והוחזק על ידי נציגי הכוחות המזוינים.
הדיקן של וסטמינסטר מוזג את השמן הקדוש לתוך כף ואז הארכיבישוף מקנטרברי מושח בשמן את המלך על ידיו, על חזהו ועל ראשו.
מכל השמן דמוי הנשר והכף שבה הוא משתמש, הם כלי המלכות היחידים ששרדו מימי הביניים.
טקס המשיחה מסתיים בברכה של הארכיבישוף.
עם תום טקס המשיחה מולבש המלך בתכריך colobium sindonis ומעליו בסופרטוניקה.
הלורד גרייט צ'מברלין מציג בפני המלך את הדורבנות, המסמלים אבירות.
הארכיבישוף של קנטרברי, כשהוא נעזר בבישופים, מביא למלך את חרב המדינה.
אז נעטף המלך בגלימה נוספת, הפעם זוהי הגלימה המלכותית והכובע המלווה אותה, זאת מעל הסופרטוניקה.
לאחר מכן מביא הארכיבישוף למלך מתכשיטי המלכות.
ראשית הוא מביא את גלובוס המלוכה, כדור זהב חלול שעליו אבנים יקרות וחצי-יקרות.
על ראש הגלובוס יש צלב והוא מסמל את שלטונו של ישו על העולם .
הגלובוס חוזר אל המזבח מיד לאחר שהוצג למלך.
בשלב הבא המלך מקבל טבעת המייצגת את ה"נישואים" שבינו לבין האומה.
אחר מובאים למלך השרביטים, ראשית "שרביט היושר והרחמים" (המאופיין בכך שבראשו פסלון יונה המייצג את רוח הקודש) ו"שרביט אדוארד הקדוש" (שבתוכו משובץ יהלום קולינן I, היהלום המלוטש הגדול בעולם).
בעת שהמלך אוחז בשני השרביטים, הארכיבישוף מקנטרברי מניח על ראשו של המלך את כתר אדוארד הקדוש.
כל הציבור קורא "אל נצור המלך (או המלכה)", והאצילים מניחים על ראשם את כתריהם.
בשלב זה נורים מטחי תותחים ממצודת לונדון ומבשרים על ההכתרה.
ריבון חדש בא אל הכתר.
הארכיבישופים והבישופים נשבעים אמונים למלך באומרם: "אני (שם הנשבע) ארכיבישוף (או בישוף) מ (מקום הכהונה) אהיה נאמן ונכון ואמונה ואמת יהיו עליך, ריבוננו האדון (או הגבירה), מלך (מלכת) הממלכה הזו ומגן האמונה וכן יורשיך וממשיכי דרכך בהתאם לחוקינו.
יהי האל בעזרי." מיד אחר כך מביעים האצילים את נאמנותם: "אני (שם) הדוכס (או תואר אחר) מ (מקום) הופכים בזאת לנאמניך בחיי ובגופי ובכפיפותי.
אמונה ואמת ילווך, בחיים ובמוות כנגד כל העמים.
יהי האל בעזרי." בעבר היה כל אציל מביע את נאמנותו באופן נפרד, אבל המלך אדוארד השביעי קיצר את הטקס.
היום מביעים כל אנשי הכמורה את נאמנותם יחד.
אחריהם מביע כל אחד מאנשי משפחת המלוכה את נאמנותו בנפרד ולאחריהם כל האצילים מביעים נאמנותם יחד.
אם המלך נשוי, אזי אשתו תוכתר למלכה בטקס פשוט מאוד, זאת בטרם ישבעו אמונים אנשי חצר המלוכה.
אם מלכה היא הריבון, אזי בעלה (אם קיים) לא יוכתר בנפרד.
טקס הלחם והמים אשר הופסק באמצעו, יושלם בשלב זה.
עם תום התפילה יוצא המלך מאולם ההכתרה ונכנס לכנסיית אדוארד הסמוכה, כאשר לפניו הולכים משרתיו הנושאים את חרב המדינה, חרב הצדק הרוחני, חרב הצדק עלי אדמות וחרב הרחמים (לאחרונה יש חוד קהה).
הכתר והשרביטים אשר נישאו על ידי המלך וכן כל מלבושי המלכות שעטה עליו בעת הטקס, מונחים לפני המזבח.
המלך מסיר מעליו את הגלימה המלכותית והכובע וכן את אדרת הארגמן ועוטה אדרת סגולה ועליה גלימה אימפריאלית עשויה קטיפה סגולה.
אחר כך הוא שם על ראשו את כתר האימפריה הממלכתי ונוטל לידו את השרביט עם הצלב ואת הגלובוס ועליו הצלב ועוזב את אולם הכנסייה בעוד הנוכחים שרים כולם את ההמנון הלאומי.
המוזיקה המנוגנת בטקסי ההכתרה היא מוזיקה קלאסית בעיקרה עם השראה דתית.
היצירה שנוגנה לעיתים קרובות ביותר בטקסים אלה היא "צדוק הכהן", יצירה דתית של גאורג פרידריך הנדל, המבוססת על פסוקים מספר מלכים א'.
היצירה הוזמנה על ידי המלך ג'ורג' השני לטקס הכתרתו בשנת 1727 ומאז נוגנה בכל טקס הכתרה, יותר מכל יצירה אחרת.
יצירתו של הוברט פרי "הייתי מאושר" הולחנה כדי ללוות את כניסתו של המלך אדוארד השביעי לאולם הכנסייה בעת הכתרתו, במהלך היצירה קיים קטע מעבר שבמהלכו יכולים מלומדי המלך מבית הספר של וסטמינסטר לממש את זכותם להיות ראשוני בני העם להכריז על הריבון בצעקותיהם "יחי" בעת כניסת המלך לאולם.
יצירה זו וכן יצירתו של צ'ארלס וילרס סטנפורד Gloria in Excelsis נוגנו אף הן באופן קבוע בטקסי ההכתרה האחרונים, כמו גם ההמנון הלאומי "אל נצור המלך/המלכה".
יצירות אחרות שנוגנו בהכתרתה של אליזבת' השנייה היו מאת סר ג'ורג' דייסון, גורדון ג'ייקוב, סר ויליאם הנרי האריס, הרברט האוולס, סר ויליאם וולטון, סמואל סבסטיאן וולזלי, רייף וון ויליאמס והמלחין יליד אנגליה ותושב קנדה הילי וילאן.
הייתה זו בקשתה המפורשת של המלכה אליזבת' כי תהיה השתתפות גדולה יותר של המשתתפים בטקס מאשר בטקסים קודמים, בקשה שעולה בקנה אחד עם החלטתה לשדר את הטקס בשידור חי בטלוויזיה.
בהתאם לבקשה זו תוזמרה מחדש יצירתו של רייף וון ויליאמס, משנת 1928, המבוססת על מזמור תהילים ק', לצורך השתתפות הקהל, יחד עם אורגן ותזמורת, יצירה שמאז נעשה בה שימוש דומה באירועים משמחים אחרים בתרבות האנגלית.
באופן מסורתי, מיד לאחר תום טקס ההכתרה היה מתחיל משתה שהתקיים באולם וסטמינסטר בארמון וסטמינסטר (הידוע בשם בנייני הפרלמנט הבריטי).
אלופו של המלך (משרה שבה מחזיקה משפחת דימוק שבאחוזת סקיבלסבי) רוכב לתוך האולם על סוסו, כשהוא לבוש בשריון המלך ולצידו רוכבים שני אצילים נוספים.
בשלב זה היה אלופו של המלך זורק את כפפתו; הטקס הזה חוזר על עצמו באמצע האולם ולפני שולחן המלך.
אחר כך שותה המלך לחיי אלופו מגביע זהב שאותו מושיטים לאלוף.
הבישופים והאצילים פצחו בשלב זה בקריאות עידוד למלך ואז פותחים בסעודה שבה מוגשות מנות רבות.
בני משפחות אנשי החצר לא השתתפו בסעודה, אלא צפו במחזה מגזוזטראות בשולי האולם.
בסעודה זו היה תפקיד אף למשרת הראשי של אנגליה, הקצב הגדול של אנגליה והקצב הראשי של סקוטלנד.
משתה הכתרה לא נערך מאז הכתרתו של ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הכתרתו של ג'ורג' הרביעי הייתה הטקס המורכב ביותר בהיסטוריה.
אחיו, ויליאם הרביעי, אשר מלך אחריו, ביקש להפחית בהוצאות האדירות של המשתה וביטל אותו, דבר שהפך למנהג מאז.
בשנת 1902 נשקל קיום משתה לכבוד הכתרת אדוארד השביעי, אבל נפילתו למשכב ביטלה את התוכניות.
אף על פי שאין עורכים עוד משתה הכתרה, המאכל Coronation Chicken (תרנגולת ההכתרה), אשר הוגש בארוחה הבלתי רשמית לכבוד הכתרת המלכה אליזבת השנייה, הפך למתכון פופולרי ביותר באנגליה ומחוצה לה.
מועדי טקסי הכתרה בעת האחרונה
הודו הייתה מושבה בריטית החל מן המחצית השנייה של המאה השמונה עשר ועד לשנת 1947, אז הכריזה הודו על עצמאותה.
אולם התואר קיסר הודו ניתן לראשונה רק למלכה ויקטוריה.
ויקטוריה קיבלה את התואר קיסרית הודו בשנת 1877 מבלי שנכחה בטקס הכתרה רשמי.
אף הבא אחריה, אדוארד השביעי, לא הוכתר בטקס רשמי בתואר הזה.
ג'ורג' החמישי, לעומתם, ביקר בהודו לרגל הכתרתו יחד עם אשתו בשנת 1911. חצר המלכות, או ה"דורבאר", לא התקיימה בקולקטה (בירת הודו נכון לאותה עת), אלא בדלהי, זאת מסיבות פוליטיות.
כדי שלא לקיים טקס משיחה וטקס הכתרה, שהם טקסים דתיים נוצריים במהותם, בלב אומה הינדית, נכנס המלך ג'ורג' החמישי לחצר כאשר על ראשו כתר המלכות.
כיוון שהחוק בבריטניה אוסר על הוצאת תכשיטי המלכות מתוך המדינה, היה צורך ליצור כתר מיוחד לכבוד הטקס, הידוע מאז בשם הכתר הקיסרי של הודו.
לאחר שהוכרז על כניסתו של הקיסר לתפקידו, נשבעו לו אמונים כל נסיכי הודו.
מאז הוכרזו החלטות מדיניות מסוימות בדורבאר (חצר המלך), כגון ההחלטה להעביר את הבירה מקולקטה לדלהי.
הסיבה האמיתית לקיום הדורבאר הייתה כדי להכריז על שינויים מדיניים ולהפגין את כוחו של הקיסר ולא כדי להכתיר את הקיסר.
טקס דומה לא התקיים מאז והתואר הקיסרי ננטש על ידי ג'ורג' השישי בשנת 1948 (כשנה לאחר הכרזת עצמאותה של הודו).
הכתם האדום הגדול הוא אנטיציקלון (במטאורולוגיה – אזור בעל לחץ ברומטרי גבוה ומזג אוויר יציב) מתמשכת על כוכב הלכת צדק, 22 מעלות דרומית לקו המשווה שלו, שקיימת לפחות 350 שנה.
הסופה גדולה מספיק כך שאפשר לצפות בה דרך טלסקופים פשוטים מכדור הארץ.
הסופה נצפתה לראשונה, ככל הנראה, על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני, שתיאר אותה בסביבות שנת 1665.
הכתם האדום מסתובב נגד כיוון השעון, במחזור של כ-6 ימים.
גודלו של הכתם האדום משתנה ועד כה קטן ביותר מפי שניים מאז החלו המדידות.
בסוף המאה ה-19 תצפיות העריכו שאורכו כ-41,000 קילומטר וצורתו הייתה אז אליפטית.
ב-1979 חלפו על פני צדק החלליות וויאג'ר 1 ו-2 ומתצלומיהן עלה כי אורך הכתם כ-23,300 קילומטר.
ב-1995 נמדד הכתם על ידי טלסקופ החלל האבל ואורכו הוערך ב-21,000 קילומטר.
תצפיות חובבים העלו ב-2012 כי קצב ההתכווצות עומד על כ-933 קילומטר בשנה וכי הכתם שינה צורתו מאליפטי לעגול.
במאי 2014 דווח על ידי נאס"א כי על פי תצפיות עדכניות של טלסקופ החלל האבל קוטרו של הכתם כ-16,500 קילומטר.
מחקרים שהתבססו בעיקר על ממצאי הגשושית ג'ונו מצאו כי עומקו הוא כ-500 קילומטר.
פסגות העננים של הסופה נמצאות בערך 8 ק"מ מעל לפסגות העננים מסביבה.
סופות כמו הכתם האדום אינן נדירות בתוך האטמוספירות התוססות של ענקי הגז.
לצדק יש גם סופות לבנות וסופות חומות, שהן פעוטות וחסרות שם.
סופות לבנות בדרך כלל מכילות עננים קרים יחסית לשכבה העליונה של האטמוספירה.
סופות חומות הן חמות יותר וממקומות בתוך "שכבת הענן הנורמלית".
סופות כאלו יכולות להתמשך שעות בודדות או מאות שנים.
תאוריות שנתמכות על ידי ניסויי מעבדה מניחות שהצבע האדום של הכתם האדום הגדול מקורו ב"מולקולות אורגניות סבוכות, בזרחן אדום, או בכל תרכובת אחרת שיש בה גופרית".
עם זאת, טרם הושג קונצנזוס בנושא.
צבעו של הכתם האדום הגדול משתנה, והוא נע מצבע אדום עז לאדום חיוור או אפילו ללבן.
למעשה, הכתם לפעמים "נעלם", וניתן להבחין בו רק על ידי מיקומו הקבוע ברצועת קו המשווה הדרומית.
הראות של הכתם האדום קשורה לרצועת קו המשווה הדרומית; כשהיא בצבע לבן בהיר, הכתם נוטה להתכהות, וכאשר הרצועה מקבלת צבע כהה הכתם הוא בדרך כלל בהיר.
כתם קטן יותר, הנקרא "Oval BA", נוצר לאחרונה ממיזוג של שלוש סופות לבנות, וצבעו הפך אדמדם.
מקורות רבים מאשרים כי הכתם האדום הגדול קיים במשך 300 שנים.