tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת המונח נמצא בשימוש נרחב אצל סוחרי האמנות, ובתי המכירות הפומביות על מנת ליצור הבחנה וחשיבות מדורגת ליצירות הנמכרות.
תקופת טרום הרנסאנס - צ'ימבואה, ג'וטו, דוצ'ו, סימונה מרטיני, סטפנו די ג'ובאני, ז'אן פוקה
תקופת הרנסאנס המוקדם - פיליפו ברונלסקי, לורנצו גיברטי, דונטלו, פרה אנג'ליקו, מזאצ'ו, לאונה בטיסטה אלברטי, פיליפו ליפי, פיירו דלה פרנצ'סקה, דונטו ברמנטה, בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו
הרנסאנס העילי והוונציאני - לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו, רפאל, אנטוניו דה קורג'ו, ג'ובאני בליני, ג'ורג'ונה, טיציאן
הרנסאנס הצפוני - יאן ואן אייק, רוחיר ון דר ויידן, האנס ממלינג, הירונימוס בוש, אלברכט דירר, אלברכט אלטדורפר, פיטר ברויגל האב
מנייריזם - ג'ורג'ו וזארי, ג'וזפה ארצ'ימבולדו, ג'אמבולוניה, אל גרקו, קאראווג'ו
תקופת הבארוק - פטר פאול רובנס, ארטמיזיה ג'נטילסקי, יאקוב יורדאנס, ניקולא פוסן, אנתוני ואן דייק, דייגו ולאסקס דה קואיאר, קלוד לורן
בני "תור הזהב" ההולנדי - פרנס הלס, רמברנדט, דוד טנירס הבן, יאקוב ואן רויסדאל, יאן ורמיר
סגנון הרוקוקו - אנטואן ואטו, פרנסואה בושה, ז'אן אונורה פרגונאר
ניאוקלסיקה ורומנטיזם - ז'אק-לואי דויד, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, פרנסיסקו דה גויה, ויליאם בלייק, אנטואן-ז'אן גרו, תומאס גיינסבורו, ג'ון קונסטבל, ויליאם טרנר
הצילו הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הבריטי אדוארד בונד.
ההפקה הראשונה של "הצילו" הייתה בתיאטרון רויאל קורט (Royal Court Theatre) בנובמבר 1965. הוא הוצג לראשונה באופן פרטי לחברי המועדון, מאחר שהמחזה נאסר בתחילה על ידי הצנזורה בגלל הסצנה המפורסמת בה רוצחים תינוק ביידוי אבנים.
עלילת המחזה מתרחשת בלונדון בשנות השישים של המאה העשרים.
הוא עוסק בעוני תרבותי ותסכולו של דור של אנשים צעירים שחיים על דמי אבטלה בבתים בדמי מפתח.
בתגובה לצנזורה שהוטלה על המחזה, כתב לורנס אוליבייה מכתב לעיתון האובזרבר שאומר:
לורד שמברלין (השר מטעם המלך, שהיה אחראי בין השאר על הצנזורה) סירב לאשר את הצגת המחזה בלי שיקוצצו ממנו חלקים נרחבים.
כשהוא הוצג בפני קהלים פרטיים החליט לורד שמברלין להעמיד לדין את האנשים שהיו מעורבים בהפקת המחזה, הם הודו באשמתם ונקנסו.
המחלוקת סביב הצגת המחזה הייתה גורם מכריע בביטול הצנזורה על התיאטרון מספר שנים מאוחר יותר, ב-1968.
צוות השחקנים המקורי כלל את ג'ון קאסל, טוני שלבי, ריצ'רד בטלר, רונלד פיקאפ, דניס ווטרמן, ג'ון בול, ויליאם סטיוארט, ברברה פריס, לוסי פלמינג, גוון נלסון ואליסון פרייזר.
צוות היוצרים כלל את הבמאי ויליאם גסקיל, מעצב התפאורה היה ג'ון גונטר ומעצב התפאורה אריק בייקר.
בפברואר 1969, אחרי ביטול הצנזורה בצו התיאטרון 1968, "הצילו" הוצג לראשונה בפני הקהל הרחב בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
גם הפעם הבמאי היה ויליאם גסקיל.
צוות השחקנים כלל את: מלקולם טירניי (לן), קנת קרנהאם (פרד), פטרישיה פרנקלין (פם), קוויני ווטס (מרי), טום צ'דבון, פיטר בליית'.
המחזה מוצג הרבה ברחבי העולם וממעטים להציגו בבריטניה, בין השאר משום שאדוארד בונד המחזאי מתנה את הצגתו בהצגת מחזות אחרים שלו.
באוקטובר 2011 הועלה המחזה לראשונה בלונדון כעבור 21 שנים, בתיאטרון ליריק האמרסמית (Lyric Hammersmith), בבימויו של שון הולמס.
עלילת המחזה נפרשת על פני מספר חודשים או סביר יותר להניח - מספר שנים.
ללן, בחור לונדוני צעיר, יש בת זוג חדשה, פם.
המחזה מתחיל כשפם מביאה את לן לביתה.
כשהרי, אביה של פם חולף, לן מעודד את פאם להעמיד פנים שהם מקיימים יחסי מין בפראות, כדי שהוא ישמע אותם.
לן ופם שטים בסירה בפארק מקומי.
פם מתחילה להשתעמם בחברתו של לן.
את הספינה משיט פרד, חברו של לן, שמגלה בפם עניין.
לן שוכר חדר בבית הוריה של פם, למרות שפם עזבה אותו עבור פרד.
פרד אינו מתנהג אליה יפה, ולן סימפתי כלפיה.
פם אסירת תודה על הסימפתיות הזו, למרות שלן מעצבן אותה.
פם נכנסת להיריון ונולד לה תינוק.
מרי, אמה של פם, מחבבת את לן, אבל פם מתרגזת יותר ויותר מנוכחותו בבית.
פם מזניחה את התינוק, לן מטפל בו והם רבים על כך.
פרד הולך לדוג ולן מתלווה אליו.
פרד מספר ללן שפם נמאסה עליו.
כעבור זמן מצטרפים אליהם חבריהם פיט, קולין, מייק ובארי.
פם מופיעה כשהיא מסיעה את התינוק בעגלה.
פם רוצה שפרד יעניק לה תשומת לב ומשהוא מסרב לעשות זאת היא כועסת עליו והם רבים.
היא משאירה את התינוק מאחור ואומרת לפרד שהוא האבא שלו.
לן הולך אחריה להרגיע אותה.
פיט, קולין, מייק ובארי מלגלגים על התינוק.
בתחילה אינם פוגעים בו ולאט לאט נוקטים באלימות ופרד אומר להם שיפסיקו, אך אינו עושה מעבר לכך.
בתחילה הם דוחפים את העגלה אחד לעבר השני בכוח, אחר-כך מושכים בשערותיו וצובטים אותו.
בשלב הבא הם מורידים לו את המכנסיים ואת החיתול, התינוק מחרבן מפחד.
אחר-כך הם יורקים עליו, נותנים לו אגרופים.
אחר-כך הם מורחים את צואת הילד על פניו.
ברי אומר: "בגיל הזה לא כואב להם" ומייק עונה לו: "בטח שלא.
הם עוד לא מרגישים.." פיט מוסיף: "כמו חיות".
הם משחקים בול פגיעה ומיידים אבנים על העגלה, עד שהם הורגים את התינוק.
חבורת הנערים מסתלקת מהמקום, רק פרד נשאר ופם חוזרת לתינוק.
פם דוחפת את העגלה, אך אינה מסתכלת לתוכה ואומרת לתינוק: "תיכף נהיה בבית.
אף אחד אחר לא רוצה אותך...
פרד נשלח לכלא על חלקו ברצח התינוק, אבל אינו חש חרטה או תחושת אחריות.
לן מודה שהוא צפה במתרחש וראה אותם תוקפים את הילד, אבל לא התערב.
פרד מסיים את הקשר עם פם.
לן עדיין שוכר חדר אצל הוריה של פם.
פם מקווה שפרד ישוב אליה לאחר שחרורו מהכלא ומאיצה בלן לעזוב את הבית, אבל הוא מסרב לכך והם רבים.
פם שולחת לפרד מכתבים בהיותו בכלא, אבל הוא אינו כותב לה חזרה.
לן חש משיכה כלפי מארי, אמה של פם, היא מוחמאת, אך אינה מנצלת זאת.
פם ולן הולכים לבית קפה, בו פרד עומד לחגוג את שחרורו מהכלא.
למקום מגיעים פרד, קולין, פיט, מייק, ברי וליז, חברתו החדשה של פרד.
למרות שפרד שמח על שחרורו מהכלא, הוא עצבני ומתוח ומוטרד מכך שפם נוכחת במקום.
פם מבקשת מפרד לשוב אליה ומנסה להסית אותו נגד לן, היא אומרת לו: "תרביץ לו, תרביץ לו".
הוא עונה לה: "סתמי את הג'ורה" ו"סלקי את הידיים שלך ממני.
שככה יהיה לי טוב, אני אכה אותך ככה שיושיבו אותי לתמיד."
החבורה עוזבת את המקום, פרט ללן ופם.
לן מציע לפם ללוות אותה הבייתה.
הרי, בעלה של מרי שהיה לפלירטוט בין לן לאשתו מרי, רב עמה בשל כך.
מרי זורקת את האוכל והשתייה שלו על הרצפה ואומרת שלא יגע בכלי האוכל שלה.
לן נכנס וכמעט הולך מכות עם הארי.
פם נכנסת, מאשימה את לן בצרותיה ולן מנסה להרגיע אותה.
הרי נכנס לחדרו של לן ובפעם הראשונה בחייהם הם משוחחים זה עם זה באריכות בידידות.
הסצנה האחרונה במחזה נגמרת בשלווה ובשלום: פאם קוראת מגזין, מארי מורידה את הכלים מהשולחן.
לן מתקן כיסא שבור והארי ממלא טופסי טוטו.
אדוארד בונד, הצילו, עברית: רבקה משולח, מרכז ישראלי לדרמה, ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, רמת גן, תשמ"ג, ינואר 1983.
כל ההצגות הן על-פי תרגומה של רבקה משולח, ראו לעיל.
1. תיאטרון קליבן – אוקטובר 1968
ההצגה הוצגה שלוש פעמים ונאסרה על ידי הצנזורה.
יוצרים: במאי – ארלינג כהן, מעצב תפאורה – אלי סיני, כוריאוגרפיה – שמעון לוי, מעצב תאורה – בן ציון מוניץ.
שחקנים: לן – דודו טופז, פרד – סמי שמואל, הרי – יונה אטלס/וילי קריים, פיט – גדליה בסר, קולין – חיים באשי, מייק – גיורא פולק, ברי – יעקב אשכנזי, פם – תיקי דיין, מרי – רות גלר-אשכר, ליז – אסתר אלימלך.
יוצרים: במאי – עודד קוטלר, מעצב תפאורה – בן פנחס, מעצבת תלבושות – גילה להט, מעצב תאורה – יחיאל אורגל.
שחקנים: לן – שרגא הרפז, פרד – יוסי יבלונקה, הרי – שמואל וולף, פיס – שמואל קלדרון, קולין – מיכאל ביטר, מייק – איל ברטונוב, ברי – אייל גפן, פם – רחל דובסון, מרי – לאה שלנגר, ליז – אורה שריון.
יוצרים: במאי – עמית גזית, מעצב תפאורה ותלבושות – איתן לוי, מעצב תאורה – יחיאל אורגל, מלחין מוזיקה – ריצ'רד פרבר.
שחקנים: לן – דורון תבורי, פרד – יוסוף אבו ורדה, הרי – ליאו יונג, פיט – יהודה מור, קולין – עמי ויינברג/גדי רול, מייק- שלמה ואזנה, ברי – איציק סיידוף, פם – חיה הורוביץ, מרי – נורית כהן, ליז – אדית אסטרוק.
המחזה הודפס לצורך תלמדי שנה ג' בבית צבי.
יוצרים: במאי – גדי רול, מעצב תפאורה – אלי סיני, מעצבת תאורה – ג'ודי קופרמן.
שחקנים: לן – שרון כהן, פרד – גיל פרנק, הרי – יהודה כידן, פיט – עמית ליאור, קולין – יותם זילברמן, מייק – מאיר קדוש, ברי – אילן חזן, פם – בשמת אלוני, מרי – קטיה זימבריס, ליז – ציפור אייזין.
הצייד הוא מותחן אמריקאי משנת 1986 מאת ובבימויו של מייקל מאן, בהתבסס על הנובלה מאת תומאס האריס "דרקון אדום".
במרכז הסרט ניסיונותיו של ויל גרהם (ויליאם פיטרסן), בלש משטרתי מיומן, לתפוס רוצח סדרתי (טום נונאן) שמשתמש בקניבליזם כדי להפגין את עליונותו על האחרים, וכל זאת מתוך הערצה והערכה עמוקה לד"ר חניבעל לקטר (בריאן קוקס), שבו נעזר גרהם כדי לפענח את המניעים הפסיכולוגיים של הרוצח.
לסרט נעשה רימייק בשנת 2002 בשם "דרקון אדום".
הרימייק בוים על ידי ברט ראטנר וצולם על ידי דנטה ספינוטי, צלם "הצייד".
בסרט כיכבו אדוארד נורטון בתפקיד ויל גרהם, רייף פיינס בתפקיד פרנסיס דולרהייד ואנתוני הופקינס בתפקיד חניבעל לקטר.
הסרט הוא העיבוד השני לספר של תומאס האריס, לפניו הוסרט ספרו של האריס "יום א' השחור" בשנת 1977, ברם הסרט הוא העיבוד הראשון לספר שבו מככבת דמותו של חניבעל לקטר הקניבל.
אחריו באו שתיקת הכבשים, חניבעל, דרקון אדום וחניבעל: מקור הרוע.
ויליאם פיטרסן לוהק לתפקיד ויל גרהם, לאחר שלתפקיד נבחנו שחקנים כמו ריצ'רד גיר, פול ניומן ומל גיבסון.
פטרסון חקר את אופן העבודה במשטרה על ידי פגישות עם שוטרים אמיתיים ומסמכים מהימנים שהוכנו על ידי המשטרה והועברו לידיו בידי צוות ההפקה באופן מסווג.
טום נונאן לוהק לתפקיד פרנסיס דולרהייד, הרוצח.
לדבריו, נונאן עשה 50 שכיבות סמיכה ביום כדי להתכונן לתפקיד.
בעת צילומי הסרט, נונאן למד על טבעם של רוצחים סדרתיים ושמר על מרחק מהשחקנים ששיחקו את רודפיו, כדי ליצור תחושה אותנטית כאילו הוא באמת נרדף.
דניס פארינה, שחקן שכבר עבד עם מאן בעבר, לוהק לתפקיד מפקדו של ויל גרהם, ג'ק קרופורד.
פארינה קרא, בנוסף לתסריט, את הנובלה "דרקון אדום", כדי להבין את המניעים של דמותו.
קים גרייס, שלוהקה לתפקיד אשתו של גרהם, עבדה עם מאן בפרק אחד של "מיאמי מחלק מוסר".
"זמן המסך" שלה ב"צייד אדם" מועט.
בריאן קוקס לוהק לתפקיד ד"ר חניבעל לקטור, על סמך ביצועיו כרוצח סדרתי בסרט אימה טלוויזיוני.
בעת האודישן שלו, קוקס הוכרח להסתובב עם הגב לבוחנים, כדי שלא יראו את פניו ויסתמך רק על קולו.
משראו הבוחנים כי טוב, נבחר קוקס לתפקיד.
ג'ואן אלן לוהקה כריבה מקליין, חברתו העיוורת של הרוצח דולרהייד.
כהכנה לתפקידה, אלן ביקרה במכון הניו יורקי לחקירת העיוורון, והסתובבה עם מסכה שכיסתה את פניה כאשר יצאה לטייל.
אלן הופיעה בעבר עם השחקן הראשי, פטרסון, בהפקות תיאטרון מסחריות.
סטיבן לאנג לוהק לתפקיד פרדי לאונדס, העיתונאי החטטן, על סמך היכרותו ארוכת השנים עם מאן, והיותם חברים טובים שמשתפים פעולה לעיתים קרובות.
הכותרת לתסריט הסרט הייתה במקור "דרקון אדום".
דינו דה לורנטיס, שהפיק את מרבית סרטי חניבעל לקטר, שינה את השם ל"צייד אדם" עם הפצתו לבתי הקולנוע.
מאן לא אהב את שמו החדש של הסרט, כי מצא אותו "נחות", אך נאלץ לעמוד בנסיבות.
דה לורנטיס שינה את השם כדי שלא יחשבו שזהו המשכו של הסרט "דרקון לחימה" שאותו הפיק ועסק באמנויות לחימה.
הסרט צבעוני ברוח של מאן.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-15 במרץ 1986, והסכומים שגרף בתחילת השבוע שבו הוקרן היו לא רעים, אם כי המצב הידרדר בהמשך.
בצרפת, "הצייד" הוקרן ב-9 בנובמבר 1987, וזכה בפרס הביקורת הצרפתית; הבכורה בבריטניה נדחתה במשך זמן רב, עד שהוקרנה לציבור הרחב ב-24 בפברואר 1989; בפולין הוא הוקרן לראשונה ב-11 בינואר 2009. בספטמבר של אותה שנה, הוקרן הסרט ב-3D.
ב-19 במרץ 2011 הוקרן הסרט מחדש באיכותו המקורית לציון 25 שנה להסרטתו.
הבמאי, מייקל מאן, היה נוכח באירוע.
הסרט יצא במהדורת DVD ב-10 באוקטובר 1998. ב-2000 יצאה להקרנה מוגבלת גרסת הבמאי שלו, וב-2003 היא יצאה על גבי DVD.
הסרט יצא על גבי תקליטור HD-DVD בידי חברת MGM (מחזיקת הזכויות על סרטי לקטר) שלוש פעמים, ב-2004, ב-2007 וב-2009, כחלק מערכה הכוללת את כל סרטי חניבעל לקטר ו"בונוסים" האופייניים למהדורות אלה, כגון סיפורי "מאחורי הקלעים" למיניהם.
פסקול הסרט יצא במהדורה מוגבלת על גבי מדיות בדצמבר 1986. הפסקול יצא מחדש לחנויות על גבי תקליטור במרץ 2010.
הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1997.
הסרט מתחיל במשפט 'בלי חוטים היו החיים תוהו ובוהו'.
הסרט מספר על שני האחים שמונץ, שאביהם נפטר והוריש להם מפעל לייצור חוטים, שהיה כל חייו, ובית עתיק.
האח האחד הוא צעיר ותמים, המנוצל על ידי אשתו והמקורב לאביהם, ואילו האח השני הוא טבח ציני, המרוחק מאביהם.
לאחר שהם מגיעים לבית, מתברר שהוא יצירתו האחרונה של אדריכל מפורסם ומאותו רגע הם מחוזרים על ידי אספן עשיר של בתיו של האדריכל.
במקביל, הם מגלים שבבית יש עכבר, ומנסים להרוג אותו – אולם הלה מהתל בכל מאמציהם.
את מלכודת העכברים הוא לא פותח, אך מכרסם את השיירים מסביב.
לאחר מכן הוא מהתל במלכודותיהם בצורות שונות ומשונות וגורם להם לפעול עליהם במקום עליו.
לבסוף, הוא מצליח לפוצץ את הבית במהלך מכירה פומבית בו הגיעו להצעה של עשרים וחמישה מיליון דולר על הבית, אך ברגע האחרון הבית, כאמור, מתפוצץ.
אשתו של האחד עוזבת אותו ושניהם משחזרים את מפעל החוטים והופכים אותו למפעל לייצור חוטי גבינה, כשהעכבר עומד בראש.
הצילני נא הוא ניגון יהודי-רוסי חסידי עתיק, אשר הושר כתפילה על גזרת הקנטוניסטים - חטיפת ילדי היהודים לצבא הצאר.
מאיר שמעון גשורי מתאר ניגון זה כ"ניגון הספוג עצבות ויגון".
מילות הניגון הם מספר בראשית, מתפילתו של יעקב אבינו להנצל מאחיו עשו: ולפי חלק מהגרסאות גם את הפסוק שאחריו: .
הניגון השתמר בשלוש שושלות חסידיות שמוצאן מהאימפריה הרוסית, חסידות חב"ד, חסידות קרלין וחסידות סלונים, בניואנסים שונים.
בחסידות קרלין ברוסיה היה נהוג לשיר את הניגון בשבתות החורף, אז היו מתחילות חטיפות הילדים.
אצל החסידים הניגון משמש גם כתפילה על מלחמת היצר אשר עשו מסמלו, על פי מסורת עתיקת יומין בחצר קרלין הולחן על ידי רבי אהרן הגדול מקרלין זיע"א למילים ותוסף אסתר ותדבר ליפני המלך וכו' ולכן נהוג גם לנגן ולשיר אותו בחג הפורים ובחודש אדר בחסידות קרלין סטולין.
בחסידות סלונים, מושר הניגון לפני תפילת נעילה ביום הכיפורים.
הניגון מופיע בספר הניגונים חב"ד מס' רנ"א (251), בחוברת כתב יד של מאיר שמעון גשורי מס' 35, ב"מוזיקלישער פנקס" מאת אברהם משה ברנשטיין עמ' 71 ובתקליטי אוסף פנימי של חסידות סלונים, ניגוני ימים נוראים 2, שיר מס' 2.
לפי גרסת חב"ד בסולם פריגיש ולפי נוסח קרלין בסולם מינור הרמוני עם חריגה בסיום כל קטע לסולם פריגיש.
לפי נוסח סלונים (וכן היו בחב"ד ששרו כך) הניגון מופיע בסולם פריגיש אך משולבת בו ההגבהה של הדרגה השביעית, כבסולם הרמוני.
כמו כן, ישנם שינויים לא משמעותיים נוספים, אך המבנה של הניגון שווה.
סיום הניגון מהמילים "ואתה אמרת היטב" (תיבה 17 בתווים להלן), שנוי בגרסאות שונות.
על פי נוסח קרלין הוא מסתיים כמו סיום הקטע הראשון של הניגון, בחריגה קודרת לסולם פריגיש.
בנוסח סלונים, הוא עובר לסולם מז'ורי, בנימה אופטימית יותר וחוזר בסיום לסולם המקורי, ואילו בנוסח חב"ד הסיום הוא ניגון עצמאי, עליז ומהיר, אשר מוכר בנוסח שונה כניגון פורים מחצרות קרלין-סלונים "ונהפוך הוא אשר ישלטו היהודים המה בשונאיהם".
תווי הניגון על בסיס נוסח סלונים - סיום הניגון (4 התיבות האחרונות) בנוסח קרלין:
הסיום על פי נוסח סלונים:
הסיום על פי נוסח חב"ד:
אני לא יודע לבשל היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה מ-13 בספטמבר 2014 עד 2 בדצמבר 2014 במסגרת שידורי קשת של ערוץ 2. פרק הבכורה של התוכנית זכה לרייטינג של 30.8%, ופרק הסיום השיג 25.5% אחוזי צפייה.
עשרה ידוענים שכישורי הבישול שלהם לוקים בחסר נכנסים יחד לבית ספר לבשלנים מתחילים ולומדים כיצד לבשל.
הידוענים יגורו יחד במשך 21 ימים במלון כרמים בסמוך לירושלים, ומדי יום ילמדו את רזי הבישול בהדרכתו של השף ניצן רז יחד עם מנהל מטבח בית הספר, פוטיל'ה.
בסוף כל שיעור מתאספים הידוענים בחדר הטעימות ובוחרים את המנה הטובה ביותר.
התלמיד שהכין אותה יקבל כוכב, והמנה שלו תיבחר למנה המצטיינת.
במקרה של תיקו בהצבעות, השף ניצן רז שובר את השוויון ובוחר את המנה המצטיינת, מבין המנות שקיבלו אותו מספר קולות ועמדו בראש הטבלה של אותו היום.
התלמיד שלאורך התוכנית יצבור הכי הרבה כוכבים יוכרז כזוכה.
שםמקום בתוכניתצבירת כוכבים לאורך העונהרן שריגמקום ראשוןשני כוכבים (ונבחר למנצח על ידי רוב המשתתפים)מיכל ינאימקום שנישני כוכביםשני אטיאסמקום שלישיכוכב אחדמאור שוויצרמקום שלישיכוכב אחדיעל בר זוהרמקום שלישיכוכב אחדנאור אורמיהמקום שלישיכוכב אחדהדר לוימקום שלישיכוכב אחדטל ברודימקום שלישיכוכב אחדעמוס רולידרמקום שלישיכוכב אחדרנא רסלאןמקום שלישיכוכב אחד
I'm a Fish או A Fish Tale) הוא סרט קולנוע מצויר דני שיצא במקור לאקרנים בשנת 2000. הסרט בוים על ידי סטפן פג'למארק ומיכאל הגנר.
פליי (דניאל מגון) וסטלה הם זוג אחים שהוריהם יצאו לבלות, ודודתם אנה (דבי בסרגליק) באה לעשות עליהם בייביסיטר עם בנה צ'רלי (צ'אק).
הדודה נרדמת ופליי גורר את השניים לחוף הים.
הם נתקעים בגאות ומגיעים למעבדה שחלקה בתוך האוקיינוס, של פרופסור מק'ריל (אוהד שחר), ביולוג ימי.
הוא מספר להם שעבד על שיקוי שינוי בני אדם לדגים ושיקוי נגד.
בזמן שהפרופסור והבנים הולכים להביא את שיקוי הנגד סטלה הייתה צמאה ושתתה את שיקוי השינוי צורה בטעות בחושבה כי מדובר במשקה לימונדה והופכת לכוכב ים (Stella- כוכב, באיטלקית).
פליי זורק את כוכב הים לאוקיינוס, וצ'אק מגלה מאוחר מידי שזו הייתה סטלה.
אם לא שותים את שיקוי הנגד תוך יומיים השינוי הופך לנצחי.
הפרופסור והבנים שטים ללב האוקיינוס בסערה ופליי שותה את שיקוי שינוי הצורה והופך לדג מעופף קליפורני (fly- לעוף, באנגלית).
הסירה מתהפכת וצ'אק, שלא יודע לשחות, נאלץ לשתות גם והופך למדוזה.
שיקוי הנגד נופל לקרקעית האוקיינוס ודג פיילוט בשם ג'ו (אלן ריקמן באנגלית, אלי גורנשטיין בעברית) לוגם ממנו ונותן גם לכריש ששוחה איתו.
כשפליי, צ'אק וסטלה שוחים בעקבות השיקוי-נגד ומגלים מושבה של דגים שיודעים לדבר, עליהם שולט ג'ו כדיקטטור מרושע עם הכריש כשומר ראש.
כשג'ו מבין שהם קשורים לשיקוי הוא אוסר אותם ומנסה לסחוט את נוסחת השיקוי, אבל סוסונת ים בשם סשה שהתיידדה עם סטלה משחררת אותם.
הארבעה מצליחים להרכיב מחדש את השיקוי אבל סרטן שעובד בשביל ג'ו גונב אותו ופוצע את פליי.
צ'אק גורר אותו לעבר צינור הכניסה למשאבת המעבדה והם מנסים להגיע לשיקוי הנגד הנוסף, אבל ג'ו מגיע ומקדים אותם: פליי פצוע וצ'אק וסטלה איטיים מידי.
סטלה קוראת לג'ו "דג טיפש" ופליי מקבל רעיון: הוא מדדה אחרי ג'ו במורד הצינור וזורק לעברו עלבונות וחידות קשות.
ג'ו לוגם משיקוי הנגד כדי להיות חכם יותר, שוב ושוב, עד שגדל, צומחות לו רגליים והזימים שלו נעלמים.
בסוף פליי שואל: "מה קורה לדג ששותה יותר מידי שיקוי נגד?" ג'ו עונה: "הופך לאדם" ונחנק למוות.
השלושה שותים ברגע האחרון את שיקוי הנגד וחוזרים להיות ילדים.
בסצנת הסיום על חוף הים הפרופסור הופך את סשה לסוסת פוני אמיתית וסטלה רוכבת עליה.
דמות צוות מקורי (דנית) דיבוב לאנגלית דיבוב לעברית פליי סבסטיאן יסן (בתור סְוִיפּ) ג'ף פייס דניאל מגון צ'אק מורטן קרן נילסן (בתור פְּלוּם) ארון פול אלון ורטהיימר סטלה פיל נייה מישל ווסטרסון שיר איידן פרופסור מק'ריל סרן סטר-לסן (בתור מאקראל)
טרי ג'ונס אוהד שחר ג'ו ניס באנק-מיקלסן אלן ריקמן אלי גורנשטיין
הצייד: מלחמת החורף הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 2016 המבוסס על דמויות מהמעשייה "שלגיה ושבעת הגמדים" של האחים גרים, ומהווה המשכו של הסרט "שלגייה והצייד" משנת 2012. את הסרט מביים סדריק ניקולס טרויאן, ומככבים בו כריס המסוורת', ג'סיקה צ'סטיין, אמילי בלאנט ושרליז ת'רון.
צילומי הסרט החלו ב-6 באפריל 2015, כאשר הוא יצא לבתי הקולנוע ב-22 באפריל 2016.
זמן רב לפני שהמלכה רוונה הרעה נוצחה מלהב חרבה של שלגיה, אחותה פריה סבלה משברון לב עקב בגידה וברחה מהממלכה.
עם היכולת של פריה להקפיא כל אויב, מלכת הקרח הצעירה מבלה עשרות שנים בארמון חורף מרוחק, עם ציידים קטלניים שאימנה, ובהם הצייד אריק והלוחמת שרה.
כאשר פריה מגלה כי אחותה רוונה נפטרה, היא מזמנת את חייליה כדי להביא אליה את מראת הקסמים, ולשחרר את כוח המראה.
פריה מגלה שהקימה לתחייה את רוונה ממעמקי המראה, והאחיות המרשעות מאיימות על הארץ הקסומה עם הכוח האפל ביותר שאי פעם נראה.
עם צבאן הבלתי מנוצח, לא נראה שאויב כלשהו יוכל להתייצב מולם, אלא אם הציידים אריק ושרה, שנאסרו עקב אהבתם זה לזה, יוכלו לשחרר את הממלכה מהחורף שעטתה עליה פריה.
כריס המסוורת' - אריק, הצייד
קונרד קאן - אריק הצייד בצעירותו
אמילי בלאנט - פריה, מלכת הקרח
ג'סיקה צ'סטיין - שרה, הלוחמת, בת זוגו של אריק
קולין מורגן - הדוכס בלקווד, המאהב של פריה
סאם קלאפין - הנסיך ויליאם, בנו של הדוכס המונד ובעלה של שלגיה
סרט המשך לסרט "שלגייה והצייד" תוכנן כבר בשנת 2012 ובמאי הסרט רופרט סנדרס הביע התעניינות בכך.
אולם, באוגוסט 2012 הוכרז כי יופק סרט ספין-אוף על הצייד בלי השתתפותה של קריסטן סטיוארט, זאת לאחר שהתפרסמה שערוריית בגידה לפיה רופרט סנדרס בגד ברעייתו עם סטיוארט.
אומנם סרטי יוניברסל הצהירו על הפקת סרט המשך בכיכובה של קריסטן סטיוארט ללא רופרט אך לבסוף ביולי 2014 דווח על הפקת סרט ספין-אוף בכיכובו של כריס המסוורת' בתפקיד הצייד.
בינואר 2015 דווח שכריס המסוורת' ושרליז ת'רון יגלמו את הצייד והמלכה רוונה בהתאמה.
באותו חודש נשכר מומחה האפקטים הוויזואליים סדריק ניקולס טרויאן לתפקיד במאי הסרט, כאשר פרנק דראבונט, קרייג מאזין, ואוון ספיליוטופולוס הצטרפו כתסריטאים.
בנובמבר 2015 נודע ששם הסרט הוא "The Huntsman: Winter's War" ונחשפו כרזות ראשונות לסרט.
בפברואר 2015 הצטרפה ג'סיקה צ'סטיין לסרט, עם ניק פרוסט ואמילי בלאנט.
במרץ 2015, דווח ששרידן סמית' ואלכסנדרה רואץ' הצטרפו לצוות השחקנים לגלם את הגמדים.
צילומי הסרט החלו ב-6 באפריל 2015.
ב-31 ביולי 2014 סרטי יוניברסל הצהירו כי הסרט ייצא לאקרנים ב-22 באפריל 2016.
הציור הפלמי פרח בפלנדריה מתחילת המאה ה-15 עד המאה ה-17. בפלנדריה פעלו חלק מהציירים המובילים של צפון אירופה, ביניהם רובנס, ברויגל האב ויאן ואן אייק.
הציירים הפלמיים הוזמנו לצייר בחצרות מלכי אירופה, וכך השפיעו על הציור בכל מערב אירופה.
לסדנאות שלהם הגיעו גם פרחי ציירים מהמדינות השכנות, וגם דרכם התרחבה השפעת הציור הפלמי.
הציירים הפלמיים היו בין הראשונים שהשתמשו בצבעי שמן.
בין ציירי התקופה אפשר לציין את: יאן ואן אייק, הנס ממלינג ורוחיר ון דר ויידן.
החל מתחילת המאה ה-16 הציירים הפלמיים הושפעו מהרנסאנס האיטלקי, אולם למרות זאת אופי היצירות שלהם היה שונה.
הבולט בין ציירי תקופה זו היה ברויגל האב.
לאחר המצור על אנטוורפן עברו רבים מציירי פלנדריה מהאזור הדרומי שנשאר בשלטון ספרדי להולנד העצמאית שבצפון.
למרות זאת נמשכה פריחת הציור הפלמי.
ידועה במיוחד היא אסכולת אנטוורפן והבולט בין ציירי התקופה היה רובנס.
לאחר מותם של "הציירים הגדולים", רובנס ובני דורו, ותום מלחמת שמונים השנה איבדה פלנדריה את חשיבותה כמרכז של ציור.
הציפור הכחולה Proteus CN7 היא מכונית מרוץ אשר הורכב בה מנוע טורבינה מונע על ידי טורבינת גז, שתכנונה החל בשנת 1956 על ידי מוטור פאנלס בע"מ (Motor Panels Ltd).
דגם "הציפור הכחולה Proteus CN7" הוצג ביולי 1960 בבריטניה על ידי נהג הניסוי דונלד קמפבל (Donald Campbell).
ב-17 ביולי 1964 קבע קמפבל שיא מהירות קרקעית של 648.28 קמ"ש (Land speed racing) ובכך שבר את שיא העולם הקודם.
תחילת ההיסטוריה של הציפור הכחולה הוא בשנת 1956 ובשנת 1964 שברה את שיא המהירות הקרקעית.
בשנת 1956, נהג הניסוי והמרוצים הבריטי דונלד קמפבל (Donald Campbell) החל לתכנן מכונית כדי לשבור את "מהירות שיא הארץ", אשר עמד אז על 394 קמ"ש.
הדגם נבנה על ידי מוטור פאנלס בע"מ (Motor Panels Ltd) בקובנטרי, בריטניה, בפיקוחם של דונלד סטיבנס (Donald Stevens) מחברת נוריס ברוס, (Norris Bros) ומוריס בריטון (Maurice Britton ) מחברת מוטור פאנלס בע"מ, ביחד עם המעצבים קן ולו נוריס (Ken & Lew Norris ) כמעצבים ראשיים והושלם באביב 1960.
"הציפור הכחולה CN7" הייתה רכב הקרקע הראשון, כאשר שיא מהירות הרכב מופעל על ידי מנוע טורבינת גז.
ל"ציפור הכחולה Proteus CN7" היה שני גלגלי סליל הבנויים לאחור.
בגלל שלבי הטורבינה של הסליל הפנימי לא היו שלבי קומפרסור, אלא רק פיר חשמל, מנוע זה מסווג לעיתים כטורבינה חופשית .
המנוע, "פרוטאוס 705", שונה במיוחד על ידי נוריס ברוס כדי לקבל פיר חשמל בכל קצה של המנוע.
פירים אלה מחוברים ישירות מכלולי הכוננים הסופיים עם הפרשים ויחסים קבועים של 3.6 עד 1 המספקים חשמל לכל ארבעת הגלגלים באמצעות חצי פירים.
המכונית שקלה 4 טון, והיא נבנתה עם מרכיב אלומיניום מתקדם עם מבנה כוורת ענקית, עם מערכת עצירה כפולה עצמאית.
הבלמים המורכבים מסוג דיסק Girling, inboard רכוב בכל ארבעת הגלגלים.
הבלמים נשלטו באופן הידראולי עם מערכת פנאומטית לגיבוי המופעלת ממאגרי אוויר דחוסים.
בלימה נוספת סופקה על ידי בלמי אוויר הידראולי המופעלים מחלקו האחורי של הרכב.
מנוע הטורבינה סיפק גם כ -500 כ"ס של מנוע בלימה כאשר המצערת נסגרה במהירות של 640 קמ"ש, אך זה פחת ככל שהירידה ירדה.
קמפבל הציג את "הציפור הכחולה CN7" ביולי 1960, בהשקה הראשונה שלו ופעם נוספת ביולי 1962.
בעקבות בדיקות מהירות נמוכה, שנערך ב-Goodwood, (במסלול הקרוי "Goodwood Circuit") במערב סאסקס, בבריטניה, "הציפור הכחולה Proteus CN7" הועוברה לשדה הניסוי ב"ימת המלח בונוויל" (Bonneville Salt Flats) ביוטה, ארצות הברית.
בתחילת ספטמבר 1960, "הציפור הכחולה Proteus CN7" מואצת מאפס, ומגיעה למהירות של פחות מ 640 קמ"ש ב 24 שניות על מסלול של 1.5 ק"מ, באמצעות כ 80 אחוזים מתפוקת הכוח מלא של המנועים.
"הציפור הכחולה Proteus CN7" נפגעה קשות במהלך התרסקות במהירות גבוהה ב -16 בספטמבר.
נהג הניסוי קמפבל סבל משבר בגולגולתו התחתונה, עור התוף באוזן נקרע, בנוסף לחתכים וחבורות.
קמפבל החלים בקליפורניה עד נובמבר 1960.
כ -450 קמ"ר (1,170 ק"מ) של אגם מלח יבש, שבו לא ירד גשם ב -20 השנים האחרונות, ומשטחו של המסלול הארוך באורך של 20 ק"מ היה קשה כמו בטון.
כשקמבל הגיע בסוף חודש מרץ, במטרה לבצע את הניסוי בחודש מאי, ירד הגשם הקל הראשון.
בסוף חודש מאי, הגשם הפך לזרם, והאגם הוצף.
קמפבל נאלץ להזיז את ה- "הציפור הכחולה Proteus CN7" מהאגם באמצע הלילה כדי להציל את המכונית מלהיות שקועה במי השיטפונות.
הניסיון של שנת 1963 הסתיים ללא תוצאות.
אגם אייר, 1964, "שבירת שיא עולם במהירות קרקעית"
קמפבל וצוותו חזרו לאגם אייר ב-1964, בחסות חברת הנפט האוסטרלית "אמפול"(Ampol), אך פני המלח מעולם לא חזרו למצבם בשנת 1962, וקמפבל נאלץ להיאבק עם "הציפור הכחולה Proteus CN7" כדי להגיע למהירות שיא 640 קמ"ש.
לאחר גשם קל יותר בחודש יוני, האגם סוף סוף התחיל להתייבש מספיק כדי לבצע את הניסוי.
הציור הטופולוגי הוא סגנון ציור שראשיתו בזרם האקספרסיוניזם ומציג את המציאות באופן מעוות.
מטרת עיוות המציאות באופן קריקטורי היא להעצים רגשית את המציאות.
הצייר הישראלי יגאל ורדי שכלל ופיתח את הסגנון, והוסיף לו מאפיינים ייחודיים משלו.
הטופולוגיה כענף במתמטיקה, מייצגת את המציאות בעיוותים של כיווץ, ניפוח וקריעה של הצורה.
בציור הטופולוגי של יגאל ורדי המציאות מיוצגת בצורה פלואידית, כאוטית, היברידית וקולאז'ית.
עוד מיוצגת המציאות בציור של ורדי כטרנספורמציה מעגלית של פריעת צורה, שבה מתחולל באופן משלים תהליך מקבילי של הרס ובנייה של המציאות, כשני הפכים משלימים – כאוס כתנאי לסדר.
הציור הטופולוגי של ורדי מייצג את המציאות באופן מעוות גם באמצעות מפגש סימולטני של שלושה סגנונות ציור – האימפרסיוניזם, הקוביזם והאקספרסיוניזם, שמייצגים בהתאמה את העין התמימה, העין החושבת והיד המציירת.
השפעות מתולדות האמנות על התפתחות הסגנון
אמנים שונים הביאו לידי ביטוי ביצירתם את העיוות הטופולוגי: בסגנונו הסוריאליסטי, פבלו פיקאסו הציג עיוות מוקצן של המציאות, שהתבסס למעשה על סגנון הקוביזם הסימולטני שלו, שייצג את המציאות מנקודות מבט שונות בצורה בו-זמנית.
אמנים נוספים שהביאו לידי ביטוי את העיוות הטופולוגי היו אומברטו בוצ'וני ביצרתו הפוטוריסטית, וכך גם פרנסיס בייקון בסגנון הציור שלו.
הציור הביומורפי של ז'ואן מירו, פאול קלה וז'אן ארפ מהדהד גם הוא את המבט הטופולוגי כלפי המציאות, וגם ציוריו של מאוריץ קורנליוס אשר משקפים חשיבה טופולוגית באמצעות הצגת המציאות במעגליות סגורה, על-פי המבנה של רצועת מואביוס ועל בסיס רצף סגור של מטמורפוזה.
סגנון ציוריו האחרונים של סלבדור דאלי כונה "הציור הטופולוגי", והוא הציג ראייה טופולוגית במובהק של המציאות.
הבארוקי והקלאסי: הציור הטופולוגי כארכיטיפ בארוקי
חוקר האמנות היינריך ולפלין ניסה לתאר את תולדות סגנונות האמנות על בסיס מה שהוא כינה "שני אופני ראייה" המייצגים שני ארכיטיפים סגנוניים: הבארוקי והקלאסי.
הסגנון הבארוקי מתאפיין בתנועתיות, בקווים עגולים ובצורות מטושטשות ביחס לרקע.
לעומת זאת, הסגנון הקלאסי מתאפיין בסטטיות, בקווים ישרים ובקונטיורות ברורות המגדרות את האובייקט מול המציאות.
מנקודת מבט טרנס-היסטורית, שמייצגת את תולדות האמנות על בסיס סגנונות ארכיטיפים א-היסטוריים, ניתן לומר שהסגנון הבארוקי הוא טופולוגי במהותו, מכיוון שהוא מייצג את המציאות בעיוות תנועתי, בתהליך של צורה בהתהוות (מורפו-גנזה).
הסגנון הארכיטיפי, הטרנס-היסטורי, מתממש בצורות שונות בזמן ובמקום, ומקבל את האפיון הייחודי בכל תקופה ותקופה.
לציור הטופולוגי המיוצג בסגנונו של יגאל ורדי אמנם ישנו מכנה משותף לציור הבארוקי הקלאסי המתבטא בייצוג המציאות בתהליך של התהוות ולא באופן סטטי, אולם הוא שונה ממנו בתווים הייחודיים שלו.
לאונרדו דה וינצ'י: קריקטורות טופולוגיות
סגנונו של לאונרדו דה וינצ'י התאפיין במגמה משלימה בין הצגת המציאות בציור באופן הרמוני, סימטרי ומעודן, כפי שזה בא לידי ביטוי לדוגמה בציור המונה ליזה, לבין ציורי קריקטורות המציגים פנים מעוותות באופן קיצוני.
דה וינצ'י חקר את המורפוגנזה של הטבע, את סוד התהוות הצורות, ונתן לכך ביטוי בתרשימים המציגים את היחסים ההדדיים בין הקווים הקמורים לקעורים, המחוללים את תנועת ההתהוות של הצורות.
תרשימיו מייצגים באופן ברור חשיבה טופולוגית, אשר הוא נתן לה ביטוי גם במחקריו הכתובים, במקביל לתרשימים של צורות המייצגות תהליך התהוות והתעוותות הדרגתית ממצב מתון למצב קוטבי יותר.
סלבדור דאלי: מציאות מומסת ומעוותת
הצייר היחיד בתולדות האמנות שכינה את יצירתו במונח "ציור טופולוגי" היה סלבדור דאלי, שאת ארבע היצירות האחרונות שיצר בחייו כינה "הציור הטופולוגי, מחווה למתמטיקאי רנה תום".
יצירות אלו מסכמות למעשה את דרכו האמנותית שבה הציג את המציאות כ"מומסת" וכמעוותת.
דאלי הושפע גם מהתאוריה של רנה תום המכונה "תורת הקטסטרופות" ומציגה "קרע" ברצף הלא-ליניארי של התהוות המציאות, ובמקביל גם מהתאוריה הביולוגית של דרס'י תומפסון על אודות תהליך התהוות הצורות בטבע על פי הגיון מתמטי.
פבלו פיקאסו: התקופה הסוריאליסטית כציור טופולוגי
בספרו "ויווה פיקאסו – פרשנות אסתטית ליצירתו", טוען יגאל ורדי כי פבלו פיקאסו ייצג את המציאות מנקודת מבט טופולוגית, במיוחד בתקופת הציור הסוריאליסטית שלו.
הסגנון הסוריאליסטי של פיקאסו מייצג עיוותים של המציאות בצורה קיצונית עד למצב של דה-פרסונליזציה קיצונית.
כראייה לכך, ניתן לראות מה שכתב קרל גוסטב יונג, לפיו יצירתו של פיקאסו מאפיינת מצב נפשי סכיזופרני.
מהפכת הקוביזם האנליטי, שהתאפיינה בהצגת המציאות באופן סימולטני מנקודות מבט שונות, באמצעות "שברים פרקטלים"" של הקצעים (facets) ציוריים, הייתה ראשיתה של הצגת המציאות בצורה מעוותת וטופולוגית.
כראייה היסטורית, ניתן להיווכח כי פיקאסו, שרקם במוחו (יחד עם בראק) את מהפכת הציור הקוביסטי, ישב לשיחות עם אינטלקטואלים, וביניהם המתמטיקאי מאוריס פרניסט, ודנו על אודות המתמטיקה הטופולוגית של פואנקרה.
פיקאסו, שהאזין וספג מידע מתמטי ופיזיקלי בשיחות אלו, המיר אותו לשפה ציורית חדשה, המקבילה לתאוריה המתמטית.
כך מאוחר יותר, הציור הטופולוגי בסגנונו הסוריאליסטי בא לידי ביטוי ב"פיסול הקווי" בפסל שיצר לזכרו של אפולינר.
בעצם, כך פיקאסו חשב טופולוגית, מבלי שדיווח על כך במוצהר, והביא זאת לידי ביטוי במהפכה הציורית שחולל החל מהקוביזם האנליטי ועד לסגנונו הסוריאליסטי.
אומברטו בוצ'וני: הוספת המימד הרביעי (התנועה) לקוביזם
הכנסת התנועה ליצירה הסטטית בקוביזם האנליטי באה לידי ביטוי בסגנון הפוטוריסטי ובמיוחד אצל אומברטו בוצ'וני כצייר וכפסל.
בוצ'וני ביקר בסטודיו של פיקאסו וספג את השפעת רזי הקוביזם האנליטי הסטטי.
לאחר מכן, הוא חזר לאיטליה ושם הוסיף את "המימד הרביעי", שהוא התנועה, לקוביזם האנליטי הסטטי של פיקאסו.
יצירתו של בוצ'וני, גם בציור וגם בפיסול, היא טופולוגית במהותה, ומבוססת על שדות כוח המצויים בתנועה ומעוותים את קואורדינטות מרחב המציאות.
בתחילה, פיקאסו היה זה שהשפיע על בוצ'וני, ולאחר מכן פיקאסו אימץ את "המימד הרביעי" של התנועה שבוצ'וני והפוטוריסטים המציאו, מה שהיווה קטליזטור ללידת סגנונו הסוריאליסטי, שבו הציג את המציאות בעיוותים טופולוגיים קיצוניים ומובהקים.
הציור הטופולוגי בסגנונו הסוריאליסטי של פיקאסו, השפיע במישרין על הצייר האנגלי פרנסיס בייקון.
הוא הושפע באופן מודע ומוצהר מפיקאסו, ובעקבותיו גיבש סגנון ציורי המעוות את הדיוקנאות והדמויות בציוריו בעיוותים טופולוגיים הברורים לעין, למרות שברוב הספרות המחקרית על אודות בייקון, לא נמצא הסבר ברור לאותם עיוותים.
השפעת האקלים התרבותי על אודות המתמטיקה הלא-אוקלידית שמשנתו של אנרי פואנקרה שררה בתקופת המהפכה הקוביסטית, נתנה את אותותיה מאוחר יותר גם באנגליה אצל האמן בייקון בעקבות נטייתו להטמיע את הקוד האסתטי של פיקאסו בסגנונו.
מאוריץ קורנליס אשר: המציאות כטבעת מוביוס
הצייר מאוריץ קורנליס אשר, צייר את רוב ציוריו בהשפעת התורה הטופולוגית.
הוא עשה שימוש בעקרונותיו של המשטח ההיפרבולי הלא-אוקלידי בהשפעת המתמטיקאי הצרפתי אנרי פואנקרה שחקר בצורה מובהקת את רזי הטופולוגיה.
אשר הציג ביצירותיו מטמורפוזות שבהן הצורות משתנות בהדרגה לדבר אחר לגמרי, חקר את האינסוף באמצעות סדרה ההולכת וקטנה עד אינסוף, בחן סוגיות בחקר הסימטריה והציג את המציאות כטבעת מביוס משדה הטופולוגיה.
במקביל, הוא התבסס על הפיזיקאי רוג'ר פנרוז בהצגת המציאות על בסיס המשולש הבלתי-אפשרי, שגם הוא לקוח משדה הטופולוגיה.
הצייר ז'ואן מירו צייר את יצירותיו בסגנון ביו-מורפי בהשפעת אמנות האר נובו ויצירתו הארכיטקטונית של אנטוני גאודי.
גישה זאת התאפיינה בניסיון להתחקות אחר התהוות הצורות בטבע (מורפוגנזה), ולא בתיאור סטטי של הצורות הנגלות בפרק זמן קבוע.
הגישה הביומורפית מייצגת בצורה מובהקת את העיוות הצורני של המציאות על פי המתודה הטופולוגית, ומירו צייר באופן מובלע ציור טופולוגי.
פאול קלה: מהאמורפי לעבר הצורה
הצייר פאול קלה ייצג בחלק מרישומיו, בשחור לבן, את מה שהוא כינה כניסיון "לקחת את הקו לטיול".
קלה צייר את רישומיו מבלי להרים את העט מהנייר, ועל ידי כך יצר התהוות של קו אמורפי, חסר צורה, הבונה במהלך תנועתו (הטופולוגית) את הצורות המעוצבות יותר.
תנועת הקו האמורפית מייצגת את מגמתו של קלה לייצג את "המציאות הנסתרת" מאחורי המציאות הנגלית לעין.
הצייר והפסל ז'אן ארפ יצר את עבודותיו בהשפעת חוקי האנטרופיה משדה הפיזיקה, המציגים את המציאות כמתפרקת על פי חוקי התרמודינמיקה.
ארפ הציג ביצירותיו את ה"קרע" הנוצר במציאות כאשר מתרחש עיוות קיצוני מעבר לגבולות המתאפשרים בחומר.
העיוות הקיצוני הגורם לקרע, הוצג תאורטית על ידי המתמטיקאי רנה תום ב"תורת הקטסטרופות" שלו, אשר הקדימה את תורת הכאוס בהצגת מושג הפרקטל המייצג את אותו שבר מורפולוגי פתאומי.
התאוריה של תום השפיעה במישרין על יצירתו הטופולוגית של דאלי כפי שנכתב לעיל.
ההיבט הפסיכולוגי: החשיבה הסימבולית הטופולוגית
זיגמונד פרויד זיהה במערך הקוגניטיבי של האדם שני סוגי חשיבה: חשיבה ראשונית וחשיבה שניונית.
החשיבה הראשונית מתאפיינת כחשיבה סימבולית ולא לוגית, ואילו החשיבה השניונית מתאפיינת כחשיבה רציונלית והגיונית.
החשיבה השניונית-הרציונלית בוחנת את המציאות על פי קנה-מידה של המתמטיקה האוקלידית, ואילו החשיבה הראשונית, האי-רציונלית, בוחנת את המציאות על בסיס מתמטיקה לא-אוקלידית, כלומר טופולוגית.
טענתו של פרויד הייתה כי ישנו קשר התהוותי באופן מעגלי בין החשיבה הראשונית לשניונית ולהפך.
ז'אן פיאז'ה: שלוש גאומטריות הבונות את הסכמה הקוגניטיבית
הוכחה להשערה זאת באה לידי ביטוי במחקרו של ז'אן פיאז'ה על אודות ציורי ילדים.
פיאז'ה הציג את שלושת שלבי הציור שעובר הילד במהלך התפתחותו כמייצגים מעבר של שלוש גאומטריות.
לטענתו, הילד מתחיל בשרבוט, עובר לציור סכמטי של המציאות, שבו הוא מציג את האובייקטים כפי שהוא זוכר אותם ולא כפי שהוא רואה אותם.
בשלב זה, הילד מצייר שולחן כלוח עם ארבע רגליים מוטות לצדדים.
לבסוף הילד מגיע לבשלות של הצגת המציאות בציור פרופורציונלי וריאליסטי.
לטענת פיאז'ה, שלב השרבוט מייצג את הגאומטריה הטופולוגית שבו אין פנים וחוץ, והמציאות מוצגת כרשת טופולוגית.
שלב הסכמה מייצג את הגאומטריה ההיטלית (השולחן עם הרגליים המוטות הצידה), ושלב הציור הריאליסטי מייצג את הגאומטריה האוקלידית.
פיאז'ה טען כי המערך הנפשי של כל אחד מכיל בתוכו את שלוש הגאומטריות יחדיו: הטופולוגית, ההיטלית והאוקלידית.
לטענתו, על מנת להתבונן במציאות באופן שפוי וריאליסטי (על פי הגאומטריה האוקלידית) אנו נדרשים להתבסס על שכבות תודעה נמוכות יותר במדרג של הגאומטריות – ההיטלית והטופולוגית.
בהקבלה לפיאז'ה, כך גם טען זיגמונד פרויד, שהחשיבה השניונית הרציונלית וההגיונית מתקיימת כל עוד החשיבה הראשונית, הלא רציונלית והלא הגיונית, מפעמת מתחתיה ומבנה אותה.
הקשר המעגלי הפרדוקסלי בין סיבה למסובב מוצג בתורת המיתוסים של שלמה גיורא שוהם, שהציג את הקשר הדיאדי בין ההיסטוריה על ציר הזמן הדיאכרוני, המעצבת מיתוסים על-זמניים סינכרוניים, וברגע שהמיתוסים מתגבשים כסטרוקטורה, הם משפיעים מחדש על מקורות ההתהוות שבנו אותם.
קורט לוין: עקרונות הטופולוגיה בפסיכולוגיה
הפסיכולוג קורט לוין, שכתב את הספר "עקרונות הטופולוגיה בפסיכולוגיה", הציג את נפש האדם על בסיס תורה פסיכודינמית המושפעת מהתאוריה המתמטית הטופולוגית.
לדידו של לוין, נפש האדם פועלת על פי מושג ה"שדה הטופולוגי".
בכך הוא ניסה לשנות את החשיבה הפרוידיאנית הטופוגרפית לעבר חשיבה פסיכולוגית חדשה המבוססת על מושג "תורת השדה", שבה מומרת השפעתו של הווקטור הפסיכולוגי המבודד, להצגת תמונת נפש רשתית הבנויה ממרקם של וקטורים המתפקדים בו-זמנית בתוך "שדה טופולוגי"".
ז'אק לאקאן: הנפש היא טופולוגיה
הפסיכולוג ז'אק לאקאן הצעיד את הפסיכולוגיה באופן משמעותי בהבנת נפש האדם על-פי נקודת המבט הטופולוגית.
לדידו של לאקאן, נפש האדם בנויה ומתפקדת בצורה טופולוגית.
בניגוד למורו פרויד שתיאר את הנפש כבנויה בצורה טופוגרפית, שכבה על שכבה (על פי המודל האוקלידי), טען לאקאן כי נפש האדם בנויה בצורה רשתית, במבנה לא אוקלידי.
הוא תיאר את נפש האדם כמורכבת משלושה "משלבים": הממשי, הדמיוני והסימבולי.
הוא טען כי שלושת משלבים אלו מתפקדים יחדיו על בסיס מודל טופולוגי המכונה "טבעת בורומאית".
הטבעת הבורומאית הטופולוגית מתאפיינת בכך שישנן שלוש טבעות הכרוכות זו בזו באופן הכרחי, ואין טבעת אחת מתקיימת ללא שתי האחרות.
לטענתו של לאקאן נפש האדם פועלת באופן פסיכו-דינמי על פי הדינמיקה הלא-ליניארית בין שלושת המשלבים שתוארו לעיל, לעיתים במבנה של סרט מביוס.
גישה זאת שוברת את התפיסה ההיררכית-טופוגרפית שהציג פרויד בניסיון להבין את הקשר הסיבתי בין חלקי הנפש השונים.
הציור הטופולוגי של יגאל ורדי
שלבי התפתחות הציור הטופולוגי ביצירתו של יגאל ורדי
"הציור הטופולוגי" שפיתח האמן הישראלי יגאל ורדי בעבודתו האמנותית מבוסס על המודל של שלוש הטבעות הבורומאיות בטופולוגיה.
הטענה המוצגת בתאוריה האמנותית של ורדי היא שאת המציאות ניתן לתפוס אך ורק על בסיס דיאלקטיקה משולשת, בו-זמנית, בין העין התמימה, השכל המפרש והיד המציירת.
העין מייצגת את האפיסטמולוגיה האמפיריציסטית, השכל מייצג את האפיסטמולוגיה הרציונליסטית והיד מייצגת את האפיסטמולוגיה הפרגמטיסטית.
הציור הטופולוגי של ורדי מייצג את המציאות משלוש נקודות מבט סגנוניות: האימפרסיוניסטי – כלומר האמפירי על פי העין התמימה, הקוביסטי – כלומר הרציונלי על פי השכל המארגן והאקספרסיוניסטי – כלומר הפרגמטי על פי היד המציירת באופן ספונטני וחופשי.
באמצעות שלושת הזרמים שלעיל, מייצג הציור הטופולוגי של ורדי את עולם התופעות הנגלה לעין (באמצעות הסגנון האימפרסיוניסטי), את עולם הממשות הנסתר מן העין (באמצעות הסגנון הקוביסטי) ואת המתווך ביניהם (באמצעות הסגנון האקספרסיוניסטי), ושלושת הסגנונות הללו מייצגים כל פעם מחדש את המציאות הטופולוגית המשתנה ללא הרף.
בצעירותו למד ורדי אצל הציירת-פסלת סיסליה מרקוביץ, שהייתה תלמידתם של הפסל אנטואן בורדל (תלמידו של אוגוסט רודן) והצייר אנדרה לוט.
לפי ורדי, הוא החל את דרכו האמנותית בהשפעת הקוביזם הריאליסטי, מבית מדרשו של אנדרה לוט, ואט-אט עבר לשלב אקספרסיוניסטי אשר הוביל אותו להתמקד בתיאור המציאות באופן מעוות על בסיס עקרונות הטופולוגיה.
התנועה האמפורמית היא במובהק ייצוג של "רשת טופולוגית" ריזומית, בשפתם של הפילוסופים ז'יל דלז ופליקס גואטרי, הבונה את המציאות.
הרשת הטופולוגית מהווה מבנה עומק סמוי הבונה את מבנה השטח הגלוי.
"ציורי מיתוס" הם שלב אחד נוסף בניסיונו של ורדי לגבש את הסגנון הטופולוגי ביצירתו.
בתערוכתו האחרונה שפתח בשנת 2008 בשם "וריאציות על תולדות האמנות", ניסה ורדי להציג את תולדות הציור מבעד לפריזמה סגנונית טופולוגית שאותה הוא פיתח, ובה יצירות של ציירים ואמנום ידועים קיבלו ביטוי סגנוני חדש מבעד למשקפיים הטופולוגיות.
כך, ביצירותיו החדשות כיום, ורדי הגיע לשלב שבו הוא מציג את המציאות בעיוות המקסימלי בהד-קולם של פיקאסו ובייקון.
הציפור הכחולה הוא מחזה מאת מוריס מטרלינק.
בכורת המחזה נערכה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה של קונסטנטין סטניסלבסקי ב-1908. ב-1910 הועלה המחזה בברודוויי.
ב-1919 חיבר אלברט וולף את האופרה הציפור הכחולה על פי המחזה.
המחזה הוא מחזה סימבוליסטי בו מופיעים עקרונות ורגשות כדמויות דוברות במחזה.
המחזה מעוצב כחלום ערב חג המולד ומתאים להצגה בערב חג המולד.
המחזה מספר על שני ילדים, טילטיל (Tyltyl) הבן ומיטיל (Mytyl) הבת, בחיפושם אחר האושר המיוצג על ידי ציפור כחולה.
במסעם החלומי, הם נעזרים בפיה הטובה ברילון (Bérylune), בכלב טיילו (Tylo), בחתולה טיילט (Tylette), באור המנורה, אש האח, הלחם, המים והחלב, שאת כולם הופכת הפיה לדמויות אנושית.
הילדים הם בני-עניים המקנאים בעשירים, הפיה מסבירה להם שהאושר אינו טמון בעושר ושאל להם לחפש אחר עושר אלא עליהם להיות מאושרים באמת.
הילדים עורכים את החיפוש אחר האושר - הציפור הכחולה - במקומות רבים ושונים.
בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו.
לבסוף, אחרי שהם לא מוצאים את הציפור, מתברר שהציפור הייתה כל הזמן בביתם הדל.
הפיה הטובה ברילון/הפיה הטובה טריקי
אחיהם ואחיותיהם של הילדים (3 בנים ו-3 בנות, מתים)
עצי היער/עצות היער (פבלובה, סליפי, עצה טובה)
המחזה הועלה בהפקה מלאה בתיאטרון הבימה ב-1952 בבימויו של רנטו מורדו לפי תרגומו של שמעון הלקין ובכיכובם של שושנה רביד ובתיה קנטור כילדים, שפרירה זכאי בתפקיד החלב ושלמה בר-שביט בתפקיד האש.
ובהשתתפות מיטב כוכבי התיאטרון המבוגרים חנה רובינא בתפקיד הלילה, יהושע ברטונוב בתפקיד הכלב ורפאל קלצ'קין בתפקיד החתול.
בשנת 1962 הועלה המחזה כמחזמר בבימוי מנחם גולן, בתרגומו של אוריאל אופק ועם לחנים מאת מרדכי אולרי-נוז'יק בהפקת תיאטרון "תילון" ("התיאטרון ישראלי לילדים ולנוער" של מנחם גולן).
שיר הנושא הוקלט על ידי מרים אביגל.
בשנת 2024 הועלה בתיאטרון הקאמרי עיבוד מוזיקלי חדש על פי המחזה המקורי של מטרלינק.
את העיבוד כתבו חן גרטי ותום חודורוב עם לחנים מאת אוהד חיטמן ובבימויה של אלה תמרי מילס.
ההפקה עלתה באולם קאמרי 3 בכיכובם של חן גרטי וגלעד מרחבי בתפקיד הילדים וערן מור/נדב נייטס בתפקיד הכלב.
המחזה תורגם לעברית לפחות ארבע פעמים:
תרגום ש' הלקין, תל אביב: שטיבל (דפוס "הפועל הצעיר"), תרפ"ח.
(מהדורה נוספת: תל אביב: מסדה, תשי"ג.)
תרגום אוריאל אופק (על פי מוריס מטרלינק), תל אביב: עופר, תש"ם.
תרגום אמיר לביא - תרגום מלא נגיש באופן חופשי ברשת
ערב חג המולד ומתאים להצגה בערב חג המולד.
הציפור הכחולה הוא סרט ילדים וסרט פנטזיה משנת 1940, בכיכובה של שירלי טמפל, בהפקת דריל זאנוק מאולפני המאה ה-20. הסרט ביקש להיות "תגובת נגד" של אולפני המאה ה-20 לסרט המצליח "הקוסם מארץ עוץ" של אולפני MGM (בכיכובה של ג'ודי גרלנד), שהופק שנה לפני כן.
כמו "הקוסם מארץ עוץ", גם "הציפור הכחולה" הוא חלום המצולם בטכניקולור, כאשר המציאות הלא-חלומית מופיעה כפרולוג בשחור-לבן.
הסרט מבוסס על המחזה "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר, אך היה כישלון קופתי.
במאי הסרט היה ולטר לאנג ומלחין הפסקול היה אלפרד ניומן.
עלילת הסרט מתרחשת בעת מלחמות נפולאון.
הילדה, מיטיל (שירלי טמפל), מוצאת ציפור מיוחדת ביער ומסרבת להעניק אותה לשכנתה החולה אנג'לה.
אמה ואביה מוטרדים מאוד מהתנהגותה האנוכית של בתם.
בערב נקרא אב המשפחה לשירות צבאי במלחמה.
באותו לילה חולמת מיטיל חלום ובו מבקרת אותה הפיה הטובה ברילון (ג'סי ראלף), הלוקחת אותה ואת אחיה (ג'רי ראסל) למסע לחיפוש ציפור האושר.
כך מתחיל מסעם החלומי של הילדים, יחד עם הטובה ברילון, הכלב טיילו (Tylo), החתולה טיילט (Tylette) ואור המנורה, כולם נהפכו על ידי הפיה לדמויות אנושית בחלום.
המסע החלומי מוביל את הילדים למקומות רבים ושונים, בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו.
המסע גורם למיטיל להעריך את האושר שבביתה ומשפחתה.
עם בוקר מתברר שנחתם הסכם שלום והאב משוחרר.
מיטיל מסכימה לתת את הציפור (שכעת, כאשר הצילום צבעוני, מבינים הצופים שהיא כחולה) לשכנתה אנג'לה.
כל סיפור המסגרת על המלחמה, חייב המשפחה לפני החלום, האב המגויס והשכנה אנג'לה אינו קיים כלל המחזה והוא תוספת של הסרט.
הדמות הראשית בסרט שונה, הוא מתמקד בעיקר במיטיל הבת, בעוד המחזה נוטה לשים במרכז את טילטיל הבן.
האנוכיות של מיטיל אף היא אינה קיימת במחזה.
הציפור הכחולה הוא סרט פנטזיה משנת 1976, בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
קופרודוקציה אמריקאית-סובייטית בכיכובם של אליזבת טיילור, ג'יין פונדה, אווה גרדנר, סיסלי טייסון, רוברט מורלי ואחרים, שנועד להיות הצלחה ונחל כישלון חרוץ.
עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי למדי על המחזה "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק.
בניגוד לסרט בשם זה משנת 1940, בו כיכבה שירלי טמפל והיה סרט ילדים, סרט זה אינו שם את הילדים במרכז, אלא את הכוכבים המבוגרים.
הילדה מיטיל (פטסי קנזיט בת השמונה) והילד טילטיל (טוד לוקינלנד), יוצאים לחפש אחר ציפור האושר הכחולה, בסיועה של מלכת האור (אליזבת טיילור, שמגלמת גם את אמם של הילדים ואהבת הנצח), שמעניקה להם כובע קסמים עם יהלום שמאפשר לקרוא לנשמת כל חי ודומם בעולם.
כמו במחזה, מלווים הילדים בייצוגים מואנשים של כלב (ג'ורג' קול), חתולה (סיסלי טייסון), סוכר, לחם, חלב ואש (המגולמים על ידי רקדני בלט רוסים, ששורות הטקסט הבודדות שלהם מדובבות לאנגלית).
בסופו של דבר מתברר שהציפור הכחולה הייתה בחצר ביתם כל אותה העת.
אליזבת טיילור - מלכת האור, אמם של הילדים ואהבת הנצח
אווה גרדנר - העושר החומרי
סיסלי טייסון - טיילט החתולה
רוברט מורלי - "אבא" זמן
לאוניד נבדומסקי - אבא טיל
הארי אנדרו - עץ אלון
ג'ורג' קול - טיילו הכלב
נדז'דה פבלובה - הציפור הכחולה
הסרט צולם בין ינואר לאוגוסט 1975 במוסקבה ולנינגרד.
הן שירלי מקליין והן קתרין הפבורן הוזמנו לככב בו, אך לא הגיעו לסיום ההפקה.
הצוות האמריקאי סבל מתנאי קיום בסיסיים ביותר.
מחוסר בשפה משותפת והבדלי תרבות עמוקים, כמעט ולא היה קשר בין אנשי הצוות האמריקאים לרוסים, והבמאי קיוקור עשה שימוש בשפת סימנים על מנת להבהיר את כוונותיו לשחקנים הרוסים.
הביקורת על הסרט הייתה קטלנית.
התוצר הסופי היה, לדברי הביקורת, מוזר ולקוי מכל בחינה אפשרית.
אופיו של הסרט היה לא ברור והוא כלל חלקים שנראו סובייטיים וחלקים הוליוודיים, כאשר חלקים אלה לא התחברו כלל, וככלל נראה שהסרט הורכב משאריות שנותרו על רצפת חדר העריכה של סרטים סובייטיים ואמריקאים משובחים יותר.
הציפור הכחולה היא אופרת חג מולד צרפתית מאת אלברט וולף על פי המחזה בשם זה מאת מוריס מטרלינק (1908), לליברית פרי עטו.
בכורת האופרה התקיימה ב-27 בדצמבר 1919 במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
את התפאורה והתלבושות עיצב בוריס אניספלד.
האופרה הועלתה בבלגיה ב-1920, וב-1956 הועלתה שנית בתיאטרון לה מונה, בניצוחו של המחבר.
המחזה מספר על שני ילדים, הבן טילטיל (Tyltyl) והבת מיטיל (Mytyl), בחיפושם אחר האושר, המיוצג על ידי ציפור כחולה.
הילדים הם בני-עניים, ובליל חג המולד הם מאוכזבים שאין להם עץ חג מולד ומקנאים בעשירים.
הם מחליטים לצאת ממיטותיהם ולבלות את ערב החג בבית השכן העשיר, אולם הם פוגשים שכנה ענייה (שהיא למעשה פיה) שמבקשת מהם שישיגו עבור בתה החולה ציפור כחולה שתסייע לה להבריא.
היא מציידת אותם בכובע קסמים עם יהלום שבכוחו להחיות כל חי ודומם.
כך כל הסובבים אותם – הכלב טיילו (Tylo), החתולה טיילט (Tylette), אור המנורה, אש האח, הלחם, המים והחלב – הופכים לדמויות אנושית.
הילדים עורכים את החיפוש אחר הציפור הכחולה במקומות רבים ושונים, ביניהם בארץ העבר, ביער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו.
הם מציעים את הציפור לשכנה הענייה.
הצינור הבלטי , הוא צינור גז טבעי להולכת הגז בין צינור Europipe II (החוצה את הים הצפוני בין נורווגיה לגרמניה) לפולין.
זהו פרויקט תשתית אסטרטגי ליצירת מסדרון חדש לאספקת גז לאירופה.
הצינור הבלטי, מעביר גז טבעי מהים הצפוני לפולין דרך דנמרק בכמות של עד 10 מיליארד מטר מעוקב גז בשנה.
הפרויקט פותח על ידי מפעילת מערכת הולכת הגז והחשמל הדנית אנרג'ינט ומפעילת מערכת הולכת הגז הפולנית Gaz-System .
הפרויקט מוכר כפרויקט שאינטרסים רבים שותפים בו מצד האיחוד האירופי דנמרק, פולין וגרמניה.
הצינור הבלטי החל לפעול באופן רשמי ב-27 בספטמבר 2022, יום אחד לאחר שסדרת פיצוצים גרמו לדליפות הגז בצינור הגז נורד סטרים ב-26 בספטמבר 2022 והפכו את הצינורות הגז Nord Stream 1 ו-Nord Stream 2 מרוסיה לגרמניה לבלתי פעילים.
הפרויקט החל בשנת 2001, כשחברת הנפט והגז הדנית דונג אנרג'י וחברת הנפט והגז הפולנית PGNiG חתמו על הסכם על הקמת הצינור ואספקת הגז הנורווגי לפולין.
הוסכם על הקמת קונסורציום להנחת צינור הגז כשחלוקת המניות בין החברות תהיה ששני שלישים מהמניות תהיינה השייכות ל-DONG ושליש ל-PGNiG תוך השתתפות אפשרית של אקוינור חברת הנפט השייכת לממשלת נורווגיה.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הושעה הפרויקט מנימוקים של היתכנות כלכלית.
ב-2 במאי 2007, הפרויקט התחדש לאחר שחברת אנרג'ינט, מפעילת מערכות הולכה הגז הדנית, שהשתלטה על רשת ההולכה הדנית של גז טבעי מידי דונג אנרג'י והוסכם על חתימת הסכם בין אנרג'ינט ו-PGNiG הפולנית לבחינת האפשרות להקים את הצינור הבלטי.
באוגוסט 2008, ממשלת פולין החליפה את PGNiG במפעילת מערכת צינורות הגז הממשלתית גז-סיסטם Gaz-System כשותפה בפרויקט.
ב-18 במאי 2009 השיקה הנציבות האירופית קול קורא להצעות למענקים במסגרת התהליך להתאוששות תוכנית האנרגיה האירופית.
הנציבות הציעה להקצות כ-150 מיליון אירו עבור יישום הפרויקטים: א.
סקאנלד להנחת צינור גז ימי המחבר את שוודיה, נורווגיה ודנמרק, ב.
הנציבות האירופית נתנה 3.2 מיליון אירו עבור התכנון הטכני של הצינור.
ב-16 ביוני 2009 השעתה חברת גז-סיסטם הפולנית את יישום פרויקט צינור הגז הבלטי עקב השעיית פרויקט סקאנלד והיעדר ביקוש לגז טבעי בפולין.
הפרויקט חודש בפברואר 2010 לאחר בדיקה חוזרת של הפרויקט על ידי ממשלת פולין, מתוך הצורך לצמצם את השימוש בפחם ובגז מהמזרח (רוסיה).
בשנת 2016, נערכה בדיקת היתכנות מחודשת והפרויקט נכלל ברשימת הפרויקטים בעלי עניין משותף על ידי הנציבות האירופית בדומה לבדיקות שהתקיימו בשנים 2013, וב-2015. ב-24 בנובמבר 2017 הוא נכלל ברשימה זו בפעם השלישית.
באמצע 2017, אנרג'ינט וגז-סיסטם השיקו את נוהלי העבודה ופתיחת עונה העבודות הראשונה.
בינואר 2018 החברות חתמו על הסכמי קיבולת ל-15 שנים עם השותפים.
בשנת 2018 התקיימו דיונים פומביים בדנמרק, שוודיה, גרמניה ופולין.
באפריל 2019, הנציבות האירופית העניקה 214.9 מיליון אירו לפרויקט.
בין השנים 2018 ו-2020 התבצעו עבודות אנליטיות, סקר ותכנון על מנת לקבל את ההיתרים הנדרשים לבנייה ותפעול של הצינור הימי הבלטי.
בשנת 2018, 48% מהחשמל שהופק בפולין הגיע משרפת פחם אבן, 29% מליגניט (פחם חום), 13% ממקורות מתחדשים (בעיקר אנרגיית רוח) ו-7% מגז טבעי.
ב-3 ביוני 2021, הוועדה הדנית לערעורים לאיכות הסביבה והמזון הודיעה שהיא ביטלה את היתרי הקרקע שניתנו ב-2019 לטובת הבנייה והנחת הצינור הבלטי באורך 210 קילומטרים על אדמת דנמרק.
על פי ועדת הערר, ההיתר לפרויקט שניתן על ידי הסוכנות הדנית להגנת הסביבה לא פירט מספיק את האמצעים שיינקטו כדי להגן על עכברים נמנמיים, עכברי ליבנה ועטלפים, במהלך בניית הצינור שיונח על אדמת דנמרק.
משמעות ההחלטה הייתה שהסוכנות לאיכות הסביבה של דנמרק התחייבה לבצע מחקרים נוספים כדי לחדש את ההיתר.
ב-19 ביוני 2021, הסוכנות הדנית להגנת הסביבה הודיעה כי פרויקט הצינור הבלטי יכול להמשיך בעבודות הבנייה בחלקים ספציפיים מתוך 210 הקילומטרים שעל אדמת דנמרק.
הצפי היה שהפרויקט הכולל יתעכב ב-3 חודשים והוא יוכל לספק חלק גדול מהקיבולת המוסכמת עד אוקטובר 2022 תוך כדי עבודה לקראת אספקת קיבולת מלאה עד סוף 2022.
ב-21 בדצמבר 2021, הסוכנות להגנת הסביבה הדנית החלה את תקופת השימוע של 8 שבועות להכנת דוח הערכת ההשפעה הסביבתית של הצינור הבלטי.
באפריל 2022 נוצר החיבור לים הצפוני.
כשהעבודות על היבשה עדין נמשכו.
חברת אנרג'ינט החלה להפעיל את הצינור הבלטי ב-27 בספטמבר 2022, תוך שימוש בחלקים ממערכת הולכת הגז הקיימת בדנמרק כתחליף זמני לחלקים שעוכבו.
הפרויקט כולו צפוי להיות מבצעי בקיבולת שנתית מלאה של עד 10 מיליארד מטרים מעוקבים גז בשנה עד לתאריך 1 בינואר 2023. עד אוגוסט 2022, הצינור כבר רותך, נבדק ונוקה בין דנמרק לפולין.
ב-15 בספטמבר 2022, חברת PGNiG הפולנית הודיעה כי לא נמצאו פחמימנים בשדה הנפט והגז הנורווגי על שם קופרניקוס, שיש להם בו בעלות של 50%.
ב-23 בספטמבר, החברות PGNiG ואקוינור הכריזו על חוזה אספקת גז ל-10 שנים באמצעות צינור הגז הבלטי בקיבולת של 2.4 מיליארד מטרים מעוקבים, בין השנים 2023 ועד 2033. אירוע פתיחת הצינור הבלטי התקיים בשצ'צ'ין, פולין ב-27 בספטמבר 2022.
קטע הצינור הימי, של 275 הקילומטרים התת-ימיים שחיבר בין הצינור בפקסה Faxe, בדנמרק ופוגורזליצה Pogorzelica בפולין, עלות בנייתו הוערכה ב-335–350 מיליון אירו, תלוי בקוטר הצינור.
הוא תוכנן להיבנות כך שיאפשר זרימת גז לשני הכיוונים.
הפרויקט מורכב מחמישה מקטעים עיקריים:
מקטע מס 1 - קטע הצינור הבלטי בים הצפוני, הוא צינור ימי בין מערכת הגז הנורווגית הנמצאת בים הצפוני למערכת הולכת הגז הדנית, המסתעפת מהצינור Europipe II המחבר בין נורווגיה לגרמניה.
קצה הצינור הבלטי, הימי, במקטע זה מגיע לחוף המערבי של דנמרק ליד העיירה הדנית Blaabjerg.
מקטע הצינור הימי הזה נבנה ומופעל על ידי חברת אנרג'ינט.
מקטע מספר 2 - על החוף של דנמרק – מערכת ההולכה הדנית היבשתית הקיימת מותקנת בכיוון ממערב למזרח, כוללת 210 קילומטרים של צינורות חדשים.
העבודות בדנמרק כללו הקמת קטע יבשתי של הצינור הבלטי מ-Blaabjerg לעיר Nybro ובניית מאגר קולט גז בניברו.
בניית צינור חדש על האי זילנד מ-Kongsmark אל הים הבלטי בחלק הדרום-מזרחי של זילנד.
הצינור נבנה ומופעל על ידי אנרג'ינט.
מקטע מספר 3 - הקמת תחנת דחיסת גז בחלק המזרחי של האי זילנד, הנחוצה לצינור בין דנמרק לפולין.
תחנה זו מבטיחה גם את זרימה הגז ההפוכה.
תחנת הדחיסה נבנתה ומופעלת על ידי אנרג'ינט, והיא ממומנה על ידי חברת גז-סיסטם.
מקטע מספר 4 - קטע הצינור בים הבלטי באורך 275 קילומטרים בין דנמרק לפולין מאפשר הולכה דו-כיוונית של גז.
נתיב הצינור עובר באזורים הימיים של דנמרק ופולין ובאזור הכלכלי הבלעדי של שוודיה, עם חיבורים יבשתיים בפקסה שבדרום דנמרק ופוגורזליקה בפולין.
הצינור הימי נבנה ומופעל על ידי חברת גז-סיסטם הפולנית.
מקטע מספר 5 - עבודות ההקמה של מקטע הצינור הבלטי על אדמת פולין כללו הרחבת מערכת הולכת הגז הפולנית, באורך 230 ועד 340 קילומטרים של הצינור החדש ושלוש תחנות דחיסת גז.
בנוסף להקמת צינור הגז היבשתי בוצע החיבור של צינור הגז הימי למערכת ההולכה הארצית הפולנית.
קטע הצינור הזה נבנה ומופעל על ידי חברת גז-סיסטם.
לאחר ההפעלה המלאה של הצינור הבלטי, תהיה לו יכולת הולכת גז של 10 מיליארד מטרים מעוקבים של גז בשנה מנורווגיה לדנמרק ופולין, ו-3 מיליארד מטרים מעוקבים גז בשנה מפולין ועד דנמרק.
אורך הצינור מהים הצפוני לפולין הוא 900 קילומטרים.
לצינור הבלטי תהיה יכולת להחליף כ-60% מיבוא הגז של פולין מהגז המגיע מרוסיה באמצעות צינור ימל .