tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חנן בן ארי הופיע בדמותו וניגן משיריו במספר סדרות ופרסומות בהן: אבא מטפלת, ארץ נהדרת, PPS, ניידת החלומות וקופה ראשית.
אביו היה ראש המועצה בקרני שומרון.
מיכאל בן ארי, ממקימי ומייסדי מפלגת עוצמה יהודית, הוא אח של אביו.
אחיו, נריה, יצא בשאלה כשחנן היה צעיר.
השניים כתבו יחד את השיר "אחים" העוסק בנושא, שאיתו הופיע חנן במסגרת המופע "מתבגרים".
השיר נכלל גם באלבומו הראשון של בן ארי, שבו הוא מבצע אותו בדואט עם עברי לידר, והוא אחד משני שירים מהמופע שנכנסו לאלבום, לצד "הינדיק".
לימים כתבו יחד את השיר "חולם כמו יוסף", שיצא ב-2021. בהמשך כתבו יחד כמה מן השירים הכלולים באלבומו השלישי, "יש כאן יותר מזה".
בין השנים 2008-2024 היה נשוי להדסה ולהם שבעה ילדים.
חנן וינטרניץ (11 במרץ 1914 – 3 בנובמבר 1995) היה מוזיקאי, מעבד מנצח ומלחין ישראלי.
וינטרניץ נולד במזרח בוהמיה (כיום - צ'כיה).
עוד מילדות ספג חינוך מוזיקלי.
אמו נגנה בכינור ואביו בפסנתר.
בהשפעת אביו שהיה עורך דין פנה ללימודי משפט בפראג וב-1938 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
ביחד עם סיום לימודי המשפטים סיים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון בפראג.
ב-1939 נישא לפאולה (לבית פלדמן) והזוג הצליח להשיג אשרת עלייה לארץ ישראל.
עם עלייתו התקבל לעבודה כמעבד ומלווה בפסנתר בתזמורת של קול ירושלים.
עם הקמת המדינה ניצח על תזמורת קול ישראל שהפכה לאחר מכן לתזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור.
בשנת 1960, נמנה עם מקימי תזמורת הבידור של קול ישראל ושימש בה כמלחין ומעבד הבית.
וינטרניץ עבד בחברות התקליטים המובילות, הד ארצי, מקולית, סי בי אס ישראל ועוד.
ייחודו כמוזיקאי הוא בכתיבת עיבודים להרכבים תזמורתיים מגוונים ובליווי כפסנתרן.
עיבודיו מתאפיינים בתזמור רגיש וקפדני ובתכנים ורצפים הרמוניים לא שיגרתיים (לעיתים קרובות אף לא צפויים), בהתייחס ללחן שבבסיס העיבוד.
במקביל, עשה וינטרניץ שימוש מגוון במבנים קונטרפונקטיים שעל אף פשטותם התחבירית, נשמעים מורכבים ומעניינים ונטמעים כחלק חי בלחן העיקרי.
כך גם לגבי הקדמה וקטעי ביניים בין בתים שונים של שיר שעובד על ידו.
לרב, לא חזר וינטרניץ על אותו עיבוד בבתים חוזרים של שיר, אלא כתב לכל בית עיבוד בהתאם לרוח התמליל.
כך גם לגבי זמר או זמרת שונים שביצעו שיר זהה.
רבגוניותו של וינטרניץ התבטאה בכתיבת עיבודים ובליווי פסנתרני עשיר ללחניהם של יוצרים מכל הסוגות במשך כ 50 שנה.
בכלל זה, ללחניהם של רב המוזיקאים הישראליים שיצרו בשנות פעילותו, ליצירות מהספרות הקלאסית והקלה לדורותיהם, לפסטיבלי הזמר הישראליים (הכללי, המזרחי והחסידי), לשירי ילדים, לשירי קודש ויצירות חזנות בביצוע אמנים כנפתלי הרשטיק, משה שטרן, דוד קוסביצקי משה קוסביצקי ועוד.
כן ליווה בפסנתר אמנים בינלאומיים שהגיעו לישראל, ביניהם אמה סומאק ולארי אדלר, שברפרטואר שלהם נכללו חמרים ממחזות זמר, שירי עם ויצירות מהספרות הקלה והקלאסית.
בד בד, זכורים עיבודיו בסיגנונות רוק, לטינו אמריקאי, ג'אז (כגון לשירים "מלאך אדוני" ללחן של ליאור ייני ובביצועו, "מקהלה עליזה" ללחן של נורית הירש בביצוע חוה אלברשטיין, "שיתפוצץ" ללחן של פרנק פלג, בביצוע רחל אטאס).
זיקתו המיוחדת ומומחיותו בשדה העיבוד המוזיקלי התבטאה גם בשנות פעילותו כמורה ומרצה בבתי ספר למוזיקה ובאקדמיה למוזיקה בת"א וכן בעבודת מחקר אותה כתב במשך למעלה משני עשורים, בנושא העיבוד במוזיקה מהמאה ה-13 ועד המאה העשרים.
בין יצירותיו כמלחין נכללות המוזיקה לסרט "דן וסעדיה", להצגת "הרופא בעל כורחו" של מולייר שהוצגה בהבימה וכן הפתיחה התזמורתית "100 יצירות ב-10 דקות", בה משתלבים קטעים מיצירות מוכרות מהספרות הקלאסית, בתוך מתווה קונטרפונקטי מקביל.
זוהי יצירה עם קריצת הומור, בעלת מבנה שלם בביצוע הרכב תזמורתי סימפוני מלא.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב ויזל 17 בתל אביב.
שירת במגוון תפקידים חשובים בישראל ומחוצה לה כעובד משרד החוץ הישראלי.
ממייסדי המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
לזכרו נוסדה "קרן חנן עינור", המעניקה מלגות לימודים לישראלים יוצאי אתיופיה.
נולד בשם הנס זונבורן, להרמן זונבורן ואנטוניה סמואל-זונבורן בפרנקפורט, שבגרמניה.
ברח מגרמניה הנאצית ב-1935, ולאחר מספר שנים בצרפת עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ אשדות יעקב.
הוא התחתן עם יפה פוטרמן ונולדה להם בת, אילה פרוקצ'יה.
הוא התחתן בשנית עם שרה עינור (סקורוחוד), אותה פגש במחנה עקורים בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת עינור בצבא הבריטי מעבר לקווי האויב בצרפת הכבושה.
לאחר המלחמה הצטרף למוסד לעלייה ב' במבצעיו באירופה לעזרה לניצולי השואה להגיע לארץ ישראל.
הוא שירת במגוון תפקידים כולל מתורגמן ראשי באוניה אקסודוס בזמן שעוכבה בנמל מרסיי בצרפת.
לאחר קום מדינת ישראל הצטרף עינור למשרד החוץ.
במשך למעלה מארבעה עשורים הוא עבד בשירות המדינה בברזיל, קנדה, באו"ם ופעמיים כראש הדסק האתיופי.
הוא שירת גם כשגריר ישראל במקסיקו, סנגל גמביה, אתיופיה וזאיר.
ב-1958 מינתה גולדה מאיר, באותה עת שרת החוץ, את עינור כראש המשרד לשיתוף פעולה טכנולוגי במשרד החוץ.
עינור היה אחראי לביסוס ולהתוויית תוכניות המשרד.
ב-1960 הפך המשרד למחלקה עצמאית לסיוע ושיתוף פעולה בינלאומי - מש"ב.
בניהולו של עינור גדלה הפעילות של מש"ב והגיעה להיקף כלכלי של מיליוני שקלים והייתה בעלת השפעה ניכרת.
מאז יסודה ב-1957 סיפקה מש"ב ייעוץ מקצועי ל-200,000 משתתפים בקורסים שונים מ-140 מדינות מתפתחות באפריקה, אסיה ודרום אמריקה.
הצלחתה של ישראל ליצור קשרים עם מדינות אפריקה בשנות ה-50 וה-60 אינה נזקפת רק לזכות המנהיגים הישראלים.
היא נבעה בחלקה מהתמיכה של מנהיגים אפריקאים ביהדות ובישראל, שנבעה מהוגי דעות אפריקאים ומראשי מדינות שהובילו את עמיהם לעצמאות והאמינו שיוכלו להרוויח מניסיונה של ישראל כמדינה צעירה ומתפתחת.
עינור היה השגריר האחרון של ישראל באתיופיה, לפני שהיילה סלאסי, קיסר אתיופיה, בהשפעת ארגון אחדות אפריקה, ניתק את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים ב-1973.
עינור שירת במגוון תפקידים חשובים בישראל ומחוצה לה כעובד משרד החוץ הישראלי:
1954-1951: סגן קונסול בשגרירות ישראל במונטריאול, קנדה
1954: קונסול ראשי מונטריאול, קנדה
1958-1955: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בריו דה ז'ניירו, ברזיל
1959-1958: עוזר ראשי בדסק לתקשורת ופרסום- במחלקה לחינוך ותקשורת
1960-1959: מנהל הדסק לשיתוף פעולה בינלאומי במחלקה לתקשורת (מש"ב)
1964-1961: ציר במשלחת הישראלית לאו"ם, ניו יורק, ארצות הברית
1967-1964: שגריר ישראל בדקאר, סנגל ושגריר בגמביה
1971-1969: מנהל מחלקת אפריקה במשרד החוץ
קרן חנן עינור היא הקרן הוותיקה בישראל המעניקה מלגות לימודים לישראלים יוצאי אתיופיה.
הקרן נוסדה על ידי שרה עינור בשנת 1994 לזכרו של חנן שהיה בעברו שגריר ישראל באתיופיה.
בזמן שירותו באתיופיה בשנים 1971–1973 מילא עינור תפקיד בעל חשיבות בסיוע לניסיונות לעליית יהדות אתיופיה.
בשנות פעילותה סייעה הקרן לדור הראשון והשני של עולים מאתיופיה בהשגת תארים אקדמיים במוסדות החינוך בישראל, במטרה לסייע לגבש דור של מנהיגות צעירה שיהווה מודל לכלל הקהילה ולחברה הישראלית בכללותה.
הקרן חילקה מאז יוסדה מעל ל-3,150 מלגות לסטודנטים נבחרים לתמיכה כלכלית בלימודיהם הכוללת גם ייעוץ אישי ותמיכה במהלך הלימודים על מנת שכולם יסיימו בהצלחה את התואר.
חלק מהבוגרים של הקרן שהשתבצו בתפקידי מפתח בחברה הם: שלמה מולה חבר כנסת; סיגל קנוטופסקי - מנכ"לית עמותת עולים ביחד; אשר אליאס - יזם חברתי ומייסד ארגון טק-קריירה; ד"ר הדס מלדה-מסרטה - רופאה בחיל האוויר ; שי פרדו - שחקן תיאטרון וטלוויזיה.
קרן חנן עינור טוענת לאחוזי הצלחה גבוהים של מקבלי המלגות: כ-98% של מסיימי תארים.
חנן חסיד (1930 – 16 ביוני 2022) היה איש ציבור שכיהן כמזכיר, חבר וגזבר מושב ניר בנים וראש המועצה האזורית באר טוביה בשנים 1976–2004.
שירת בגדוד החמישי בחטיבת הראל במלחמת העצמאות כחבלן.
בין היתר נטל חלק במבצע חורב בקרבות על כיבוש עוג'ה אל חפיר, קוסיימה והניסיון הכושל לכיבוש צומת רפיח.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לגדל ירקות עם אחיו במושב חרות.
לאחר כשנתיים התיישב עם גרעין בני מושבים בצור מעון (קיבוץ שננטש המצוי כיום ליד ניר עוז) במטרה להקים מושב, אך עקב דחיית הגעת צינור מים למושב על ידי המוסדות המיישבים, החליטו המתיישבים לייסד את מושב ניר בנים ועלו על הקרקע במושב החדש ב-1955.
ב-1976 נבחר חסיד כראש המועצה האזורית באר טוביה.
במהלך רוב כהונתו של חסיד כראש מועצה, היישובים שבמועצה והמועצה עצמה זכו לשגשוג כלכלי.
אולם לקראת סוף 28 שנות הכהונה, התגלע משבר כלכלי.
השגשוג היה בזכות הצלחת היישובים וההצלחה בגביית ארנונה.
המשבר הגיע לנוכח תוכניות שתוכננו על פי צפי הכנסות, שלא לקחו בחשבון אפשרות לירידה בהכנסות, בגלל פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בנוסף לזה, התוכניות לא לקחו בחשבון את העלות האמיתית של הפיתוח אלא עלות נמוכה בהרבה מהעלות הריאלית.
בנוסף, גם ההוצאות השוטפות של המועצה גדלו.
חסיד נפטר ב-16 ביוני 2022, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב ניר בנים .
חנן גינת (נולד ב-1957) הוא ראש המועצה האזורית חבל אילות החל מחודש יוני 2016.
חנן גינת נולד בירושלים בשנת 1957 ליוחנן גינת (הנס גרטנר) (שהיה מנהל עליית הנוער) וליהודית ילין-גינת (ציירת ומורה לציור בסמינר דוד ילין ובתה של תלמה ילין), והוא צאצא למשפחת בנטוויץ'.
גינת גדל והתחנך בירושלים והתגייס לצבא במסגרת גרעין נח"ל שהקים את קיבוץ סמר.
גינת שירת כקצין בהנח"ל המוצנח והגיע לסמר בשנת 1979. עבד בחקלאות בגידול פרחים, מטע מנגו וענף התמרים.
גינת, דוקטור בגאולוגיה במקצועו, רכש את השכלתו באוניברסיטה העברית בירושלים בה למד החל מן התואר הראשון, ועד להשלמת לימודי התואר השלישי.
החל משנת 1985 לימד גינת בבית הספר מעלה שחרות ביטבתה.
הוא ניהל את בית הספר התיכון בשנים 1995–2004. בית הספר האזורי הפך לבית ספר מרכזי ומוביל בישראל בתחומי הלומד העצמאי והתקשוב.
בתקופת ניהולו של גינת נוצרו קשרים עם השכנים מירדן ועם בית הספר המקיף בעין מאהל.
בזכות הפעילות הזו ופעילויות אחרות זכה בית הספר בשנת 2000 בפרס החינוך של מדינת ישראל ובשנת 2001 בפרס מו"ח (מחשבים בחינוך).
בכל שנותיו בבית הספר הוביל גינת את המגמה למדעי כדור הארץ והסביבה.
בשנת 2006 הקים גינת יחד עם עמיתים מים המלח והערבה את מרכז מדע ים המלח והערבה.
המרכז הוא מו"פ שלו שותפות כיום חמש רשויות: חבל אילות, הערבה התיכונה, תמר, מגילות ומצפה רמון.
בשנות עבודתו במרכז מדע היה גינת מנהל מדעי וריכז את תחום החינוך ואת הקשרים המדעיים עם עמיתים מירדן.
בשנת 2016 נבחר גינת לתפקיד ראש המועצה האזורית חבל אילות.
גינת פרסם עד היום 38 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים ו-42 מאמרים מדעיים בעברית.
בין מחקריו הבולטים יש לציין את גופי המים הקדומים שהתגלו בירדן ובנגב ואת מצאי מאובן של פיל קדום בן 18 מיליון שנים.
בדיקות העלו כי השרידים מכילים חלק לסת ובה שתי שיניים טוחנות.
החל משנת 2016 חנן גינת מתפקד כראש מועצה אזורית חבל אילות.
במועצה בשנת 2023 5,600 תושבים והיא כוללת 13% מהשטח של מדינת ישראל.
קצב גידול האוכלוסייה בחבל כ-4% בשנה.
כמו כן, משנת 2016 משמש גינת כיו"ר החברה הכלכלית ומרכז הקהילה בחבל אילות.
בתפקידו כיו"ר רשות ניקוז ערבה פועל גינת לניהול סוגיות הקשורות בנחלים בנגב הדרומי ובעיר אילת.
בשנים 2016–2017 היה גינת נשיא החברה הגאולוגית הישראלית, ובמסגרת זו הוביל כנסים מדעיים ברחבי הנגב ומחקרים משותפים עם הקהילה המדעית בירדן.
בבחירות לראשות המועצה ב־2024 הוכרז כמנצח ללא בחירות לאחר שהיה מועמד יחיד.
חנן נשוי לנילי, ולהם חמישה ילדים.
גלעד נולד וגדל בקיבוץ כפר סאלד.
בצבא שרת בנחל המוצנח ובפלס"ר וסיים בתפקיד מ"פ.
הוא בוגר מכללת וינגייט בחינוך גופני (1975–1977) ובשנת 1978 סיים קורס מאמנים בהדרכתו של יוסף טלקי.
הוא החל לאמן שחייה בקיבוצו בשנת 1973 ובשנת 1980 עם הקמת קבוצת בפועל גליל עליון הצטרף לצוות המאמנים שכלל את מיכה שטראוס מקיבוץ שמיר ואדי נמינוב מקיבוץ כפר הנשיא.
בשנת 1982 הוא התמנה למאמן ראשי בהפועל גליל עליון עד לשנת 2000, לצידו אימנו אבישי פלג וישי אדלר.
ב-1988 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות ישראל לבוגרים.
בשנת 2000 עבר לאמן בפנימיית המחוננים במכון ווינגייט, לצידו של לאוניד קאופמן עד לשנת 2018.
בשנת 1985 שימש גלעד כמאמן ראשי לתחרות שמונה האומות שנערכה בהלסינקי, פינלנד.
בשנת 1986 אימן גלעד את נבחרת הפועל למשחקי הפועל שנערכו באוסטריה.
לאחר מכן, הצטרף לצוות המאמנים של נבחרת ישראל ובשנים 1990–1991 שימש כמאמן הלאומי.
בהמשך אימן את נבחרות ישראל לקדטים (תחרות קומן), נבחרות ישראל לנוער (אליפויות אירופה לנוער ורב אומות) וכן עוזר בנבחרות ישראל (אליפויות עולם ואליפויות אירופה).
הוא אימן את הנבחרות הלאומיות בכל המכביות משנת 1989 ושימש כמאמן ראשי שלהן בשנים 1989, 1997, 2009 ו-2013.
בין השנים 2001–2011 שימש גלעד כמאמן ראשי של נבחרת הנוער של ישראל ורכז הצעירים באיגוד השחייה ומשנת 2017 מאמן לאומי של שחייה במים פתוחים.
משנת 2006 משמש גלעד בבית הספר למאמנים ומדריכים של וינגייט, כראש תחום הדרכת שחייה.
במשך קרוב ל-20 שנים שימש כחבר בוועדה המקצועית של איגוד השחייה בישראל ובשנים 2012–2016 הוא שימש באופן לא רשמי גם כמנהל מקצועי באיגוד השחייה.
בין השחיינים הבולטים שאימן גלעד, נמנים אלופי ושיאני ישראל בשחייה: ירון אילתי, נדב שנל, שגב פורת, זוהר לבנסברג, שילו איילון, נמרוד פלמה.
באקדמיה בווינגייט אימן לצידו של לאוניד קאופמן את השחיינים: יואב גת, איתן אורבך, מיקי חליקה, יואב ברוק, אניה גוסטמלסקי, יעקב טומרקין, גיא ברנע, גל נבו, עמית עברי, מיכאל דמיטרייב, מתן רודיטי ועוד רבים מטובי השחיינים בישראל.
חנן בר-און (19 במאי 1924 – 6 באפריל 2003) היה דיפלומט ואיש קהילת המודיעין הישראלית.
כיהן כשגריר ישראל בהולנד וכמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
עלה בעליית הנוער ב-1938. בישראל למד בכפר ילדים ונוער אהבה בקריית ביאליק.
במלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית ונלחם בקרבות באיטליה.
שירת בצה"ל, התגייס לשירות הביטחון הכללי, ושימש בו מפקד נפת ירושלים.
ב-1951 יצא לשליחות מטעם משרד ראש הממשלה כחבר במשלחת ישראל לאו"ם בארצות הברית.
ב-1958 הושאל למשרד החוץ ומונה לקונסול כללי באדיס אבבה שבאתיופיה.
במקביל מילא שליחות של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הוא היה ממייסדי הקשר הביטחוני בין המדינות.
בכהונתו היה ליחיד בתולדות שירות החוץ הישראלי שמילא במקביל גם תפקיד של הממונה על היחסים וגם ראש שלוחת המוסד במדינה.
ב-1960 הופרדו התפקידים כשנחום אדמוני מונה לראש שלוחת המוסד באתיופיה ובר-און הצטרף באופן קבע למשרד החוץ והמשיך לכהן כקונסול עד 1961.
ב-1961 מונה ליועץ בשגרירות ישראל בוושינגטון.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה ב-1965 לדובר משרד החוץ.
ב-1968 מונה למנהל מחלקת אפריקה במשרד וב-1969 למנהל לשכת מנכ"ל.
בשנים 1972–1975 כיהן כשגריר ישראל בהולנד.
לאחר מכן שימש ציר מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
תפקידו האחרון במשרד החוץ היה משנה למנכ"ל, אותו מילא בשנים 1979–1989. במסגרת זו היה האחראי לצפון אמריקה ולפירוק נשק.
במהלך תפקידו יזם את פריצת הדרך שהובילה לכינון יחסים דיפלומטיים עם סין, ולשליחת קונסול ישראלי להונג קונג.
לאחר שירותו במשרד החוץ מונה לסגן נשיא לקשרי חוץ של מכון ויצמן למדע.
הוא שימש מומחה חבר בוועדה המייעצת של מזכ"ל האו"ם לפירוק נשק.
בר-און היה נשוי ואב לשניים.
נהרג במלחמת העצמאות בפעולת נקם נגד הכפר הערבי בלד א-שייח' בעקבות טבח בתי הזיקוק.
על שמו נקרא היישוב תל חנן (כיום שכונה בעיר נשר).
נולד ב-13 בספטמבר 1921 (י' באלול תרפ"א), למרגרטה ומקס בברלין, במשפחה משכילה ומתבוללת.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עבר לבית הספר היהודי ע"ש תאודור הרצל ברובע שרלוטנבורג בעיר.
זה היה בית ספר פרטי, בעל זיקה לציונות, שלימד על פי שיטת מונטסורי.
הוא נמנה עם טובי שחקני הטניס בקרב הנוער היהודי.
בנוסף שיחק גם כדורגל וכדוריד.
בעקבות ליל הבדולח בנובמבר 1938, נסגרו כל בתי הספר היהודיים הפרטיים וזלינגר החל לעבוד בבית חרושת לכובעים.
זלינגר עלה לארץ ישראל במרץ 1939 במסגרת "עליית הנוער", יחד עם אחיו שלום-פריץ, תאום זהה.
הוא המשיך בלימודי נגרות בארץ בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור ביחד עם אחיו, שלמד מסגרות.
אח נוסף שלהם, וולף, שהיה מבוגר יותר, לא קיבל אישור עלייה לארץ ישראל והיגר לאנגליה.
ההורים, שנשארו בגרמניה, נספו בשואה.
חנן זלינגר היה חברו של אהרון דורון, שלמד עמו, לימים אלוף בצה"ל.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים הצטרף לקיבוץ, התנדב ל"הגנה" ושרת כנוטר.
במקביל הצטרף ל"הפועל", נמנה עם טובי הרצים ביישוב למרחקים בינוניים ואף הגיע ראשון בתחרות ריצה למרחק 400 מטר של כל נוטרי הארץ.
זלינגר שימש כמפקד בגדנ"ע ופעל לעודד את פקודיו לעסוק בספורט.
בעקבות אירועי "השבת השחורה" ביוני 1946 פוטר ממשטרת המנדט בטיעון של "אי-שיתוף פעולה" עם השלטונות הבריטיים.
בסתיו 1947 מונה כמא"ז (מפקד אזור) במסגרת "חטיבת לבנוני" בחי"ש, שהוקם באותה עת.
בדצמבר 1947, לאחר החלטת כ"ט בנובמבר באו"ם, הוטל על זלינגר לגייס לוחמים לחי"ש.
הוא גייס חברים מכפר חסידים ומיגור.
בעקבות הטבח בעובדי בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947, בו נהרגו 39 יהודים ועשרות נפצעו, הוחלט לפשוט על הכפר בלד א-שייח' ושכונת חוואסה (כיום שכונת בן דור) שממערב לו.
בשכונה גרו רבים מהעובדים הערבים של בתי הזיקוק.
להחלטה תרמה גם העובדה שרכבו של מפקד הגדוד הראשון, דן לנר, נפגע גם הוא מאש הכפריים כשעבר בדרך לחיפה בכפר.
בי"ט בטבת תש"ח שלחה ההגנה 4 מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ("גדוד העמק") ושתי מחלקות חי"ש מחיפה.
מפקד הפעולה היה חיים אבינועם, וזלינגר פיקד על שתי מחלקות החי"ש ("האוסטרים").
הכוח התארגן לתקיפה ממערב לבלד א-שייח', אולם התגלה סמוך לכפר, ונפתחה עליו אש.
הכוח פרץ לכפר תחת אש.
בפשיטה, שנמשכה כחצי שעה, נהרגו, לפי ההיסטוריון יואב גלבר, בין 15 ל-20 ערבים, בהם גם נשים וילדים.
בתום ההתקפה עזב הכוח והגיע ליגור בסביבות 5:30 בבוקר.
בקרב נהרגו שלושה מלוחמי ההגנה: המפקד חנן זלינגר והלוחמים חיים בן-דור ועמוס גלילי.
זלינגר היה בן 26 בנופלו.
הוא נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין בקיבוץ יגור.
אחיו התאום, שלום, התחתן ונולדו לו 3 ילדים: חנן, על שמו של חנן זלינגר, אורית ויורם.
שלום נפטר בשנת 1971. גם לאח וולף באנגליה היו צאצאים.
תל חנן נוסדה מייד לאחר יציאת הערבים מבלד א-שייח' ב-24 באפריל 1948. במקביל אוכלס הכפר הערבי חוואסה על ידי יהודים ובהמשך שונה שמו לבן דור על שם חיים בן-דור.
ביולי 1952 הוחלט לאחד את היישובים העצמאיים תל חנן, בן דור ונשר למועצה מקומית אחת בשם "נשר".
לימים הוכרזה בעיר גם שכונת גבעת עמוס לזכר עמוס גלילי.
זלינגר מונצח באנדרטה לחללי מלחמות ישראל בעיר נשר השווכנת בגבעת נשר.
באנדרטה השוכנת ביגור בחזית בית יד למגינים.
בעבר היה מונצח גם בלוח הנצחה מאבן שהונח בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 במרכז שכונת תל חנן, על לוח ההנצחה נכתב: , לוח זה נעלם בתחילת שנות ה-90 כשהמבנה עליו ניצב נהרס כדי לבנות את היכל התרבות של נשר.
לוח זה התגלה מחדש בסליק הגדול ביגור והוחזר לנשר ב-12 באפריל 2021, והוצב מחדש על כותל היכל התרבות בשכונת תל חנן.
חנן הנחבא (מופיע גם בשם חנין הנחבא) היה חסיד ידוע, בן בתו של חוני המעגל, שחי בסוף תקופת בית שני.
הוא מוזכר בתלמוד כאדם חשוב אך נחבא אל הכלים.
כמו סבו המפורסם, שחג עיגול והתפלל לגשמים, גם חנן הנחבא היה ידוע בכוח תפילתו, ופעם אחת כשהייתה שנת בצורת, שלחו אליו החכמים ילדים שיבקשו ממנו להתפלל על הגשמים.
הילדים רצו אליו, משכו בשולי בגדיו וביקשו ממנו: "אבא, אבא, תן לנו גשם".
פנה חנן לאלוהים ואמר: "ריבונו של עולם, תן גשם למען הילדים האלו, שלא מבדילים בין אבא שנותן גשם לאבא שלא נותן גשם" (בכך רצה להביע את מורת רוחו מכך שמבקשים גשם ממנו ולא מאלוהים).
בגמרא מבואר שחנן קיבל את כינויו "הנחבא" מפני שהיה מסתתר בבית הכיסא, כשלדבר קיימים מספר פירושים:
מפני שהיה מחביא עצמו בעת שהתפלל על הגשם מתוך ענווה, שלא יבחינו שהגשם הופיע בזכותו.
מפני שהיה צנוע ומתכסה בבגדיו גם כשהיה משתמש בבית הכיסא.
מפני שהסתתר בבית הכיסא בעת שרצו החכמים למנותו לפרנס על הציבור.
עם זאת, ישנם המבארים שחנן התחבא ב"בית הכיסא" בצורה מטאפורית, ולא בצורה פיזית, מפני שיש בדבר בעיות הלכתיות.
על פי המסורת, חנן הנחבא קבור לצד בן דודו, אבא חלקיה, בסמיכות לקברו של סבם חוני המעגל.
חנן לושקוב (1952 - 22 במאי 2021) היה שחקן נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים וחבר משלחת ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
לושקוב נפצע במלחמת יום הכיפורים ולאחר תקופת שיקום החל להתאמן בבית הלוחם.
במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1978 השתתף בתחרות קליעה באקדח וזכה במקום הראשון.
ב-1984 צורף לנבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
ב-1988 וב-1992 התחרה עם הנבחרת במשחקי אולימפיאדת הנכים.
לושקוב נפטר ב-2021 בגיל 69. הוא הוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
חנן דה לנגה (נולד ב-1955) הוא אמן, מעצב ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בשנים 1979–1980 שהה בארצות הברית ובאירופה.
עם שובו לישראל למד במחלקה לעיצוב תעשייתי ב-"בצלאל", ועבד כמתפעל במה בתיאטרון חיפה וכמעצב ומפתח מוצרים.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות את לימודיו ועבר לקיוטו, יפן, שם עבד עם האדריכל ריאוסוקה סוזוקי.
בשנת 1986 חזר לישראל והקים סטודיו עצמאי לעיצוב ואדריכלות בשם "סטודיו דה לנגה".
בשנת 2000 הצטרפה לסטודיו כשותפה האדריכלית ובת זוגו, טל דה לנגה.
משנת 1987 הוא מלמד במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
בשנים 1992–1995 כיהן כראש המחלקה ובשנים 2006–2007 כיהן כראש התכנית לתואר השני.
בשנת 2003 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2008 לפרופסור מן המניין.
מתגורר בתל אביב עם זוגתו, האדריכלית טל דה לנגה, ולהם שלושה ילדים.
עבודותיו המוקדמות של דה לנגה הושפעו מהעיצוב הלא פונקציונלי של קבוצת ממפיס .
החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא יוצר יצירות הבוחנות את הקשר שבין פונקציונליות לחומר.
לאורך השנים עבודתו מתפרסת על מגוון תחומים כגון ארכיטקטורה, עיצוב תעשייתי, עיצוב מוזיאונים, ציור ופיסול.
"אני מאוד 'שלוליתי' באופן העבודה שלי, שטחי ורחב", אמר על עצמו בראיון, "אני עובד בארכיטקטורה, בעיצוב פטנטים, במוזיאונים, אני מצייר ומפסל.
מעניינת אותי השלולית הגדולה שבה אני שוחה".
יצירתו מתחלקת בין פרויקטים עצמאים לבין עבודה עבור לקוחות במסגרת "סטודיו דה לנגה".
לצד עיצוב חללים פרטיים וחללים מסחריים (בהם חנויות golf & co ופולגת), מתמחה הסטודיו בעיצוב תערוכות מוזיאליות, גני מדע ומרכזי מבקרים.
בנוסף שימש דה לנגה יועץ למנכ"ל מוזיאון ישראל בתהליך החידוש שעבר המוזיאון בשנת 2005 והיה אחראי על צוות העיצוב של האגף לאמנות ותרבות יהודית.
הפרויקטים העצמאים אותם מפתח דה לנגה נעים בין עיצוב מוצרים, הצגה בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
תערוכות היחיד הבולטות שלו בשני העשורים האחרונים הן "טימבוקטו", "אקס ליבריס" ו-"כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים".
"טימבוקטו" הוצגה בשנת 2010 בגלריה "פרדיגמה" בתל אביב.
בתערוכה התכתב דה לנגה עם הספר "טימבוקוטו" של פול אוסטר על ידי הצבת פרטי ריהוט שעיצב לצד רישומים, ציורים ועבודות וידאו שיצר בזמן מסעותיו בפריז לונדון ואלסקה.
"אקס ליבריס" הוצגה בשנת 2011 לצד תערוכת יחיד של המעצב יעקב קאופמן כחלק מחנוכת גלריות העיצוב והאדריכלות באגף החדש של מוזיאון תל אביב.
דה לנגה הציג בה ספרייה ריקה המורכבת משני מבנים מעגליים, מדפיה הונחו בזווית, והיא יכלה להכיל 20 אלף ספרים.
העבודה העלתה שאלות על האופן ונוחות הנחת הספר על המדף ועל נוכחות המבקר/המשתמש במרחב הספרייה.
מוטיב הספרייה חוזר רבות בעבודתו של דה לנגה לאורך השנים.
דוגמאות לכך ניתן לראות בתערוכה שהציג ב-1990 בגלריה עמי שטייניץ, בה הציב שבע עמדות עבודה שיצר.
בתערוכה שהציג ב-"גלריה פריסקופ" בשנת 19998 הציב 15 כונניות ספרים שיצר בקומפוזיציות שונות לפי אותו בסיס חומרי, ובמוזיאון חיפה לאמנות בשנת 2000 הציב שתי הצעות למדפי ספרים ניסיוניים ושרפרפים לצדם.
קטלוג התערוכה, "אקס ליבריס: ספריות וספרים" שכתב יחד עם מאיה ויניצקי, אוצרת התערוכה, דן בעיסוק שלו בספרים וספריות לאורך הקריירה שלו.
התערוכה "כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים" הוצגה בשנת 2015 ב"גלריה נגא".
בתערוכה הציב דה לנגה ברחבי החלל פסלים שפיסל מחפצים שאסף לאורך השנים.
לצדן תלה על הקירות עבודות שיצר בצבעי שמן על וילונות איטום ישנים שאסף מכיתות בבצלאל.
התערוכה מתכתבת עם יצירותיו של מרסל דושאן ומבטאת את תפיסתו הדאדאיסטית של דה לנגה.
בספטמבר 2022 הציג בגלריה B.Y5 בתל אביב תערוכת יחיד בשם "הִיסְטוֹרְיָא2 – חנן דה לנגה", אותה אצרה מירב רהט.
התערוכה כוללת יצירות מתוך תערוכות נבחרות שדה לנגה הציג בעבר בגלריות ובמוזיאונים, וגם עבודות חדשות.
2015 - "כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים", "גלריה נגא", תל אביב, אוצרת: נעמי גוטליב.
2012 - "אקס ליבריס", "מוזיאון תל אביב לאמנות", תל אביב, אוצרת: מאיה ויניצקי.
2010 - "טימבוקטו", "גלריה פרדיגמה", תל אביב, אוצרת: ענת בנבנישתי.
2008 - "שביר", "גלריה נובליס לאמנות מובחרת", טורינו, איטליה.
2006 - "un.cover.light", "גלריה פריסקופ", תל אביב, אוצרת: שרי פארן.
2005 - "Designmai", "פסטיבל ברלין לעיצוב", גרמניה.
2005 - "מיצב מצב", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: דניאלה טלמור.
2002 - "Ozone", "Mobile Sessile", טוקיו, יפן, אוצרת: נירית נלסון.
2000- "מיצב עיצוב", "מוזיאון חיפה לאמנות", אוצרת: דניאלה טלמור.
1998 - "עבודות חדשות", "גלריה פריסקופ", תל אביב, אוצרת: שרי פארן.
1994 - "עיצוב אוטוביוגרפי", "מוזיאון תל אביב לאמנות", אוצרת: מאירה יגיד חיימוביץ'.
1990 - "עבודות מכתבות", "גלריה עמי שטייניץ", תל אביב, אוצר: עמי שטייניץ.
2025 - פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב.
2011 - פרס "אות העיצוב" של מגזין דומוס וגופים תכנוניים ואקדמיים שונים.
בשיתוף "קרן ע"ש דורית הראל" לתכנון תערוכות ומוזיאונים עבור חידוש "מוזיאון ישראל".
2010 - מקום ראשון בתחרות לעיצוב והקמת תערוכת קבע בביתן היהודי באושוויץ, פולין.
2008 - מקום ראשון בקטגוריה "סביבה ונוף" לשנת 2008 מטעם מגזין "בנין דיור" בתחרות "אדריכל נבחר 2008".
2004 - תחרות בינלאומית לתכנון פארק חירייה בשיתוף משרד אדריכלי נוף דן צור ושות - מקום שני.
2003 - מרכז מבקרים "חוות חפציבה", חברת החשמל - מקום ראשון.
2003 - תחרות תכנון אגף חדש ל"מוזיאון תל אביב לאומנות" - ציון לשבח.
2000 - תחרות תכנון "גן מדע סולארי בניצנה" - מקום ראשון.
2000 - תחרות תכנון "ארבורטום אילנות", קרן קיימת לישראל - מקום ראשון.
חנן הגנן וחברים היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, אשר מלווה בשירים וסיפורים מאת רינת הופר.
החל משנת 2022, כאשר מככב בה ערן מור כדמות הראשית.
הסדרה עוקבת אחר דמותו של חנן הגנן ולצידו דחלילה, אשר בכל פרק מציגים לצופים סיפור או שיר של הסופרת רינת הופר באמצעות עיבוד מוזיקלי מקורי וסגנונות ויזואליים מגוונים, ביניהם הנפשה קלאסית, אנימציית סטופ-מושן, לייב ופלסטלינה.
ערן מור – חנן הגנן
דקלה הדר – דחלילה (קול)
ציפי שביט – סבתא של רוני
מונה מור - אמא של רוני
חנן עמיאור (נולד ב-8 במאי 1973) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, מחבר הספרים "הסדנה להנדסת תודעה" ו"מלחמת ששת השקרים" וכותב תוכן ונאומים.
עד אוגוסט 2025 היה עורך אתר ביקורת התקשורת פרספקטיבה.
חנן עמיאור גדל עד גיל 13 בעיר העתיקה בירושלים אז עבר לאפרת.
למד בתיכון הימלפרב ומשם המשיך למכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי.
בשנת 1992 התגייס לחה"ן צנחנים שם שירת כלוחם שלוש שנים.
בשנת 2000 סיים תואר ראשון במדע המדינה ובתוכנית הרב תחומית במדעי הרוח באוניברסיטה העברית, ובשנת 2003 סיים תואר שני ביהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו שימש ככתב לענייני חרדים ומתנחלים ברשת המקומונים "זמן מעריב" ולאחר מכן כמנהל פרויקטים בחברת הדוברות, יחסי ציבור וייעוץ פוליטי ואסטרטגי "אקטיב 2000" שבבעלות אייל ארד וליאור חורב.
בשנת 2003 החל לשמש כעוזר מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה שם ערך מחקרים בנושא כלי תקשורת בדמוקרטיות וסיקור הטרור, ובמחקר בנושא האמנה החברתית בין דתיים לחילונים.
בשנת 2004 שימש ככתב ותחקירן בערוץ הכנסת ובמקביל כיהן מאז שנת 2002 כחבר מערכת כתב העת לביקורת התקשורת "העין השביעית".
בין השנים 2005 ל-2007 שימש כדובר הראשי וממונה יחסי הציבור וניהל את צוות הדוברות וההסברה במשרד החינוך, התרבות והספורט.
בין השנים 2007 ל-2008 שימש כיועץ התקשורת לשר להגנת הסביבה גדעון עזרא, ולאחר מכן שימש כמנהל ההדרכה ויועץ למנכ"ל עמותת "אור ירוק" עד שנת 2012 אז החל לשמש כחוקר באתר ביקורת התקשורת פרספקטיבה ולאחר כשלוש שנים כעורך הראשי של האתר.
ב-2009 היה כתב מגזין בעיתון "ישראל היום" ובמקביל עסק בכתיבת מאמרים, נאומים, ניירות עמדה, תוכניות עבודה וייעוץ קמפיינים, עבור שרים, ראשי ערים, מנהלים, ארגונים ואישי ציבור ביניהם השר גלעד ארדן ונוספים שעמיאור מסרב לחשוף.
עמיאור הוא בוגר מחזור י"א של תוכנית העמיתים של "מעוז".
הספר ספג ביקורת מנחום ברנע שטען שהוא מכיל פרטים בדויים.
הספר זכה להמלצות מפי אישי ציבור כשהבולט שבהם הוא בנימין נתניהו, ומן הצד השני ספג ביקורת שלילית בעיתון "הארץ".
עמיאור נשוי, אב לחמישה ומתגורר באלעזר.
חנן הגנן הוא ספר ילדים שכתבה בחריזה ואיירה רינת הופר, ויצא לאור בשנת 2003.
הספר השתתף במצעד הספרים בשנת ה'תשס"ח.
בשנת ה'תשע"ח חולקו במסגרת ספריית פיג'מה 138,000 עותקים של הספר.
חנן הגנן זורע באדמה זרע, וכעבור זמן הזרע גדל ונהיה לעץ.
חנן קוטף את הפירות ומציע לילדים לקנות את הפירות אשר בתוכם חבוי מטמון, לדבריו.
חמישה ילדים וילדות קונים ממנו פירות שונים המתחרזים עם שמם (אפרסמון לארנון, גויאבה לכוכבה, תמר לאדר, אגס להדס ודובדבן לסיוון) אך מאוכזבים לגלות כי אין מטמון בתוך הפרי.
כשהם פונים לחנן בבקשת הסבר, הוא מסביר להם שהחרצן שנשאר להם אחרי אכילת הפרי הוא המטמון.
ושאם יטמנו אותו באדמה - יזכו בהרבה פירות.
הילדים הולכים אחרי חנן אל הגן, וזורעים את החרצנים.
כעבור זמן, מוצאים הילדים בגן חמישה עצים עמוסי פירות.
תיאטרון המדיטק, הצגת בכורה: 2019.
יוצרים: מחזה - אורי אוריין, בימוי, מוזיקה מקורית ועיצוב תנועה - עדינה חיימיס, עיבוד והפקה מוזיקלית - גור מורד, עיצוב תפאורה - נטשה טוכמן פוליאק, עיצוב תלבושות - אביה בש, ייצור אביזרים ובובות - רועי עקאב, שפה ודיבור - מרגלית גז, עוזרת במאית - דנה עדיקא
שחקנים: אסף דגני, נעמה בסון/אור אילן.
סדרת טלוויזיה בשם חנן הגנן וחברים.
הפרק הראשון הוקדש לספר חנן הגנן, בגילומו של ערן מור.
מעיין צלנר הפקות, הצגת בכורה: 2024
שחקנים: עמרי רוזנצוויג, אבירם קליך, הדר בורשטיין, יובל קלו
חנן זיתון (נולד ב-7 בינואר 1939) הוא עובד אל על לשעבר שזכה להכרה רחבה כאיש שלכד את המחבל היפני קוזו אוקמוטו ב-30 במאי 1972, לאחר הטבח הטרגי בנמל התעופה לוד.
זיתון שימש כקצין תנועה בחברת התעופה הלאומית ונחשב לאחד מהגיבורים שמנעו נזק נוסף באותו לילה קשה.
מעשה זה זכה להוקרה ממנכ"ל אל על מרדכי בן ארי.
חנן זיתון, תושב חולון, לשעבר שימש כקצין תנועה בחברת אל על.
בתפקידו הוא היה אחראי על ניהול התנועה והפעילות במסלולי נמל התעופה.
זיתון עבד בחברה שלוש שנים.
לפני כן עבד במשטרת ישראל.
הטבח בנמל התעופה לוד ותפיסת המחבל
ב-30 במאי 1972, בסביבות השעה 22:30, הגיעו לנמל התעופה לוד שלושה מחבלים יפנים שהיו חברי ארגון "הצבא האדום היפני".
המחבלים - קוזו אוקמוטו, צויושי אוקודיירה ויאסויוקי יאסודה - הגיעו בטיסת אייר פראנס מפריז וביצעו פיגוע טרור שבו נרצחו 24 אנשים ונפצעו למעלה מ-70.
לכידתו של המחבל קוזו אוקמוטו לאחר הטבח בנמל התעופה בלוד ב-30 במאי 1972, נחשבת לאחד האירועים הדרמטיים ביום הפיגוע.
בעוד הציבור מכיר לעיתים קרובות בסיפורו של לוכד אחד, עולה מהעדויות כי מספר אנשים היו מעורבים באירוע הלכידה, וקיימות גרסאות שונות לגבי השתלשלות הדברים:
תפיסת אוקמוטו לפי גרסתו של זיתון
לפי עדותו של חנן זיתון, שפורסמה בראיונות שונים לתקשורת, הוא נמצא באותה עת ברחבת הביטחון מחוץ לטרמינל וטיפל בנוסעים שירדו ממטוס מסקנדינביה.
כאשר שמע את קולות הירי, הוא ראה את אוקמוטו יורה בנשק אוטומטי ומטיל רימונים.
זיתון סיפר שהמחבל השליך את נשקו בין שני מטוסים חונים והחל לברוח צפונה.
לפי עדותו: "אינני יודע מה דחף אותי, אבל פתאום הרגשתי שאני רודף אחר המחבל.
הנשק שלי היה מכשיר קשר.
לא חשבתי הרבה ולא פחדתי.
הגעתי אליו, נתתי לו מכה בגב.
היכיתי בו שוב ושוב וכרכתי את ידי על צווארו.
גרסה חלופית - טענותיו של יוסי עיני
יוסי עיני הוא עובד אל על נוסף שהיה נוכח במקום בזמן הפיגוע.
בשנת 2012, לציון 40 שנה לטבח, התייצב עיני בטענה שהוא האדם הראשון שלכד את קוזו אוקמוטו, ולא חנן זיתון כפי שהיה מקובל לחשוב.
עיני שימש אז כטכנאי מטוסים בתחילת דרכו בחברת אל על, ובזמן פרסום הטענות היה מנהל בקורת איכות באגף אחזקת המטוסים.
בסרטון שפורסם ביוטיוב ובראיונות שהעניק, טען עיני שהוא האיש הראשון שאחז בקוזו אוקמוטו בעת מנוסתו.
לדבריו, הוא לא הרבה לפרסם את גרסתו לאורך השנים באופן פומבי.
עיני הביע תמיהה מדוע חנן זיתון לקח על עצמו את כל הקרדיט לתפיסת המחבל ולא הזכיר שהיו אנשים נוספים שותפים ללכידה.
גרסתו של מישה גנשווילי עובד רשות התעופה.
גרסה נוספת נשמעה מפי מישה גנשווילי בן 28 מלוד, טרקטורן בנמל התעופה בהעברת המזוודות מן המטוסים אל בית הנתיבות.
הוא סיפר שכאשר ראה את היפני מנסה להימלט מרחבת החניה ובידו רימון, רדף אחריו והנחית בידו השמאלית מכה חזקה על ראשו.
היפני ניסה לשלוף את ניצרת הרימון, ואז הנחית גנשווילי מכת ימין על עורפו והוא נפל.
גנשווילי סיפר שאחרי שהפיל את היפני, בא חייל ולקח אותו.
גנשווילי עצמו לקח את הרימון מידו של היפני ומסר אותו לחייל.
(גרסתו של גנשווילי מופיעה בעמודה חמישית בהערת השוליים)
לפי הדיווחים, בעקבות פרסום כתבות לציון 40 שנה לטבח, הגיעו תגובות מעובדי אל על שטענו שהסיפור הידוע אינו מדויק.
עובדים אלה, שהאירוע עדיין היה "צרוב במוחם", הפנו את תשומת הלב לגרסתו של יוסי עיני.
חנן זיתון זוכה להכרה רחבה כגיבור שמנע אסון גדול יותר בלילה הטרגי ההוא.
סיפורו התפרסם בתקשורת הישראלית לאורך השנים והפך לחלק מההיסטוריה הלאומית של ישראל בהתמודדות עם הטרור.
עם זאת, הטענות החלופיות שהועלו מעידות על כך שייתכן שהאירוע היה מורכב יותר ושיתפו בו פעולה מספר אנשים, והנסיבות המדויקות של תפיסת המחבל עדיין מעוררים דיון.
בשנת 2022, 50 שנים לטבח, "כאן חדשות" של התאגיד הציגו סרטון אודות האירוע ובו עמתו את שני עובדי אל על, הטוענים ללכידתו של קוזו אוקמוטו.
לדעת רבים, העימות היה מבייש ומיותר.
חנן אהרן סידור (12 בנובמבר 1905 – 8 במרץ 1985) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בהולנד הראשון.
סידור נולד בברלין ולמד כלכלה באוניברסיטת ז'נבה.
עלה לישראל ב-1952, בגיל 46. ב-1 באוקטובר אותה השנה התקבל למשרד החוץ, שם שימש תחילה סגן מנהל מחלקת החקר.
באוגוסט 1953 היה למנהל המחלקה למוסדות בין-לאומיים, ב-1955 נבחר ליושב ראש הוועידה של הארגון הבין-ממשלתי להגירה וב-1957 התמנה לשגריר ישראל בהולנד הראשון.
ב-1963 סיים את תפקידו והתמנה למנהל מכון היצוא.
ב-30 בספטמבר 1964 פרש ממשרד החוץ.
הרב חנן פורת (ח' בכסלו ה'תש"ד, 5 בדצמבר 1943 – ו' בתשרי ה'תשע"ב, 4 באוקטובר 2011) היה רב והוגה דעות ומנהיג פוליטי ישראלי, שימש כיו"ר האיחוד הלאומי, וכחבר הכנסת.
נמנה עם מחדשי ההתיישבות היהודית בגוש עציון.
הרב פורת נחשב לסמלה של תנועת גוש אמונים, למנהיגה הכריזמטי ובפועל לאיש שייסד את מפעל ההתנחלויות.
נולד כ"חנן שפיצר" בכפר פינס.
אביו, יוסף, שירת ב"הגנה" תחת שם הקוד "פורת" ומשפחתו אימצה שם זה.
כשהיה בן כחצי שנה הצטרפו הוריו לקיבוץ כפר עציון, שממנו פונה עם שאר ילדי המקום בתחילת מלחמת העצמאות.
אביו היה ממארגני השיירות ולכן ניצל מגורלם של רוב הגברים בקיבוץ, שנהרגו על ידי אנשי הלגיון הירדני וערבים נוספים שהשתלטו על המקום.
למד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה ובישיבת מרכז הרב בעיקר אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, שאותו ראה כרבו המובהק, ואצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, והוסמך לרבנות.
בצעירותו השתתף בפעילויות של סמינר "גשר", שעסקו בהידברות בין דתיים לחילוניים ובהעמקת הזהות היהודית.
שירת בצנחנים, לחם במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים והשתתף בשחרור העיר העתיקה.
לאחר המלחמה פעל לחידוש ההתיישבות היהודית בכפר עציון.
הוא נמנה עם מייסדי ישיבת הר עציון באלון שבות והיה אחראי לפנייה לרב יהודה עמיטל בבקשה לעמוד בראשה.
במלחמת יום כיפור שירת בחזית הדרום ונפצע קשה בתעלת סואץ מפגז מרגמה שפגע ישירות בכתפו אך לא התפוצץ.
לאחר מלחמת יום כיפור, היה ממקימי גוש אמונים וההתיישבות ביש"ע ופעיל במפד"ל.
שמו זוהה עם פעילות ההתיישבות.
באלול התשנ"ח הקים את המכינה הקדם צבאית "אלישע" בחבל יריחו.
הוא היה לדמות נערצת על בני נוער רבים ולמורה דרך למחפשים את דרכם לאמונה.
דוגמה לכך היא ספרו "את ענת אנכי מבקש", קובץ מכתבים שכתב לאחר מלחמת ששת הימים לנערה חילונית שעברה תהליך של חזרה בתשובה והתכתבה איתו בחיפוש דרכה.
המכתבים עוסקים במגוון נושאים בתחומי אמונה, ארץ ישראל, גאולה ועוד.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הקים עם יובל נאמן וגאולה כהן את מפלגת התחיה ובמסגרתה נבחר לכנסת העשירית ב-1981. ב-1983 חבר לפורשי המפד"ל, שהקימו את סיעת מצ"ד, מכיוון שהאמין בצורך בשילוב של המאבק למען ארץ ישראל עם מאבק למען התורה.
עם זאת נמנע מלקחת את המנדט שלו לסיעה החדשה ובמרץ 1984 התפטר מהכנסת.
בבחירות לכנסת ה-11 הוצב במקום הרביעי ולא נבחר לכנסת.
בשנות ה-80 לימד בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים.
פעל עם הרב בני אלון להקמת ישיבת בית אורות בסמוך להר הזיתים כהנצחה למפקדו גיורא אשכנזי, שנהרג בסמיכות מקום.
ב-1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם המפד"ל, שאליה שב עם אנשי מצ"ד, ובמסגרתה כיהן בכנסת ברציפות עד 1999. בכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
כחבר הכנסת יזם בין היתר את חקיקתם של חוק יום ירושלים, החוק למניעת התעללות בקטינים וחסרי ישע (עם דדי צוקר), חוק האוסר על פרסום שירותי זנות, וחוק לא תעמוד על דם רעך.
בפורים תשנ"ד (1994), זמן קצר לאחר טבח מערת המכפלה, שודר בטלוויזיה קטע שבו צולם בקריית ארבע כשהוא מאחל "פורים שמח".
נטען שהמשך הצילום, בו גינה את הטבח באוזני הכתבת רינה מצליח, לא שודר.
לאורך השנים נטען כלפיו ששמח על הטבח, ואילו הוא אמר שהצגת הצילומים באופן קטוע ומגמתי עשתה עמו עוול גדול.
בתקופת החתימה על הסכם אוסלו ב' נאבק עם אישים נוספים להשארת קבר רחל בשליטה ישראלית.
לפגישתם של פורת ומנחם פרוש עם ראש הממשלה, יצחק רבין, הייתה השפעה מכריעה על החלטתו הסופית של רבין בעניין.
בבחירות המקדימות במפד"ל לרשימה לכנסת ה-15 נדחק למקום ה-11, אשר נחשב לא ריאלי, ובעקבות הסכם ואי פרש מהמפד"ל ועבר למפלגת תקומה שהייתה חלק מהאיחוד הלאומי.
בבחירות זכתה האיחוד הלאומי רק בארבעה מנדטים ובאוקטובר 1999 פרש פורת מהכנסת, כדי לפנות את מקומו לח"כ צבי הנדל, שפרש עמו מהמפד"ל, על אף שהוצב במקום החמישי (הריאלי) במפד"ל.
מאז פרישתו לימד הרב פורת במכללת הרצוג שליד ישיבת הר עציון, בישיבת בית אורות ובישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
דרכו שילבה בין עמדה לאומית מובהקת ופתיחות לשיטות לימוד חדשניות, כולל כאלו שבאו מחוץ לעולם הדתי.
הרב פורת היה פעיל בהנהגת "תקומה", ערך את העלון "מעט מן האור" וכתב בו את הטור הראשי.
אחד המאפיינים הבולטים של כתיבתו בעלון היה הבאתו של שיר עברי מדי שבוע וחיבורו לתוכן מאמרו על פרשת השבוע.
טורים אלו קובצו לסדרת ספרים על חמישה חומשי תורה והגדה של פסח.
בעלון השבועי "מעט מן האור" פרסם הרב פורת כמה שירים בסתר, תחת שם העט "גיא בן אצל".
את עובדת היותו מחבר השירים לא גילה לאיש, עד סמוך למותו אז אמר זאת לבני משפחתו, את משמעות השם שבחר לעצמו לא הספיק להסביר והצעה לפיענוח העניין פורסמה לאחר מותו על ידי יהודה עציון, יחד עם התייחסות לתוכן השירים, בעיתון מקור ראשון.
הרב פורת נמנה עם מקימי עמותת "אורות חסד" המספקת מוצרי מזון, חשמל ובגדים למעוטי יכולת, ועמד בראשה.
בתקופת המאבק בתוכנית ההתנתקות היה מבכירי המתיישבים שנאבקו נגד הפינוי ובתוך כך חיבר תפילה מיוחדת לשלום ההתיישבות בגוש קטיף.
עם התחלת השידורים בתחנת הרדיו גלי ישראל, ב-2010, החל להגיש בה תוכנית קבועה.
ב-2011 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
בדברי הפרס נאמר עליו: "פורת הפך למודל לחיקוי כדמות אשר נוהגת בהתאם להשקפותיו האידאולוגיות".
בה'תשע"א קיבל את 'פרס היצירה היהודית' מאת 'הקתדרה לתורה ולחכמה' בגבעת שמואל.
ב-2010 פורסם כי לקה במחלת הסרטן.
בראיון עמו בערוץ 1 אמר שאינו פוחד מהמוות כיוון שאינו מאמין ש"עם המוות כביכול מסתיימים החיים.
הם עוברים שינוי, הם עוברים הארה גדולה".
הוא נפטר ממחלתו בו' בתשרי תשע"ב, 4 באוקטובר 2011. על מצבתו נחקקו לפי בקשתו המילים "בנפשו יביא חלומו", ציטוט שנלקח מתרגומו של נחום סוקולוב לספרו של הרצל 'אלטנוילנד', מילים שנכתבו בהשראת שורה מן הפיוט 'ונתנה תוקף' שבה נאמר "בנפשו יביא לחמו".
בספרו כתב הרצל: "אין החלום נבדל כל כך מן המעש כפי שסבורים כמה וכמה מן הבריות.
כל מעשה האדם יסודו מחלום וסופו לחלום, ובנפשו יביא חלומו".
בעת הלווייתו של הרב פורת שרו את הניגון ארבע בבות.
זכרו הונצח בשם הרחוב "דרך חנן" בעפרה וב"מעלות חנן פורת" בשכונת בית אורות בירושלים.
לבני הזוג נולדו עשרה ילדים והם גידלו ילדה נוספת כמשפחת אומנה.
באחרית ימיו התגורר בקיבוץ כפר עציון.
בנו השני, אמיתי פורת, היה מזכ"ל תנועת הקיבוץ הדתי (2016–2021) ושובץ במקום השלישי ברשימת "הבית היהודי" מטעם "הימין החדש" בבחירות ל.
חתנו הוא הרב נתן ישראל, עו"ס ושליח חב"ד ביישוב כפר עציון.
גיסו הוא הרב יגאל אריאל ובן דודו הוא חבר הכנסת לשעבר מוטי יוגב.
את ענת אנכי מבקש, ספריית בית אל, תשמ"ח
את אחי אנוכי מבקש, ספריית בית אל, תשמ"ט.
מהדורה חדשה של הספר בתוספת פרקים חדשים.
מעט מן האור – שיחות לפרשת השבוע על פי אסופת עלוני מעט מן האור, 5 כרכים
אור ודרור: מעט מן האור להגדה של פסח, ספריית בית אל, 2009
תנ"ך שבעל פה – שיעורים בימי העיון בתנ"ך במכללת הרצוג ובישיבת הר עציון
לחיות תהלים – עיונים במזמורי תהלים, בעריכת משפחתו וחברו יהודה עציון, ידיעות ספרים, 2017.
אוהב טהר לב – שיעורים ועיונים במסילת ישרים, בעריכת הרב יעקב פישר, ספריית בית אל, 2021.
לעץ אחד – משיח בן יוסף, משיח בן דוד וסוד הרכבתם, בעריכת יהודה עציון, "ספרי מגיד", הוצאת קורן, 2023.
הרב חננאל שמואל אתרוג (נולד בשנת 1965) הוא ראש ישיבת שבי חברון.
נולד בירושלים למנחם ולחוה אתרוג (קימלמן).
למד במדרשית נעם, בישיבת שבי חברון ובישיבת מרכז הרב.
לאחר נישואיו חזר לישיבת שבי חברון כר"מ.
כמו כן לימד בישיבת ניר קריית ארבע ובישיבת מעלה חבר.
ב-2003, אחרי אירוע מוחי שעבר ראש הישיבה הרב משה בלייכר, מונה לממלא מקומו.
מלמד בישיבה גמרא, אמונה ותנ"ך.
נשוי לנעמה לבית ציפסר אשר מנהלת את המדרשה "שירת חברון" בקריית ארבע ומתגורר בקריית ארבע.
גיסו הוא הרב אוריאל עיטם ראש ישיבת ירוחם.
כנפי יונה – פירוש על ספר יונה
המסילה העולה בית אל – עיון באגדות החורבן
בסוד קדושים – עיון באגדות חז"ל
עם כלביא קם - עיון בספר שופטים, יפתח ובתו.
חנניה, מישאל ועזריה (בשמותיהם הארמיים: שדרך, מישך ועבד נגו) הם דמויות מקראיות הנזכרות בספר דניאל, בסיפור שבו הם מושלכים על ידי נבוכדנצר לכבשן בשל סירובם לעבוד עבודה זרה, וניצלים ממוות על ידי אלוהים.
ב, מסופר שחנניה, מישאל ועזריה הוגלו עם דניאל מירושלים בידי נבוכדנצר עוד בימי המלך יהויקים.
הם נבחרו מבין ילדים חכמים מכל הממלכות שכבשה בבל, והובאו לארמונו של מלך בבל.
בפרק מסופר כיצד סירבו ארבעת הילדים לאכול מהאוכל של ארמון המלך והעדיפו לאכול זרעונים, וכיצד הדבר היטיב עם בריאותם.
בהמשך, ב, מסופר שהמלך נבוכדנצר הקים פסל זהב ענק שסימל את מלכותה של בבל אשר לא תיגמר לעולם.
נבוכדנצר ציווה שכאשר תנגן התזמורת ישתחוו כל האנשים לפסל.
אנשים מבבל הלשינו על חנניה, על מישאל ועל עזריה שלא השתחוו לפסל, והם הובאו לפני נבוכדנצר כדי שייווכח בכך בעצמו.
משעמדו בסירובם להשתחוות לפסל הם הושלכו לכבשן האש, אשר חומו הוגבר מעבר לרגיל בגלל שהכעיסו את המלך.
מרוב החום בכבשן נשרפו בעצמם האנשים אשר הובילו את חנניה, את מישאל ואת עזריה לכבשן, אך השלושה נראו מתהלכים בתוך הכבשן עם דמות רביעית, הנראית על־פי המתואר כבן אלוהים (ככל הנראה, מלאך).
בתוספות לספר דניאל, המופיעות למשל בתרגום השבעים, נוסף קטע אשר אינו מצוי בתנ"ך.
עזריה מתפלל לה' בתוך הכבשן ומקבל עליו את הדין, מתוודה על חטאיו ומבקש הצלה בזכות אברהם, יצחק ויעקב.
עזריה מבקש שתפילתו תתקבל מכיוון שאין לעם ישראל מנהיג או נביא אשר ידריך אותו ואין אפשרות להקריב קורבן לה'.
המלאך מקרר את האש סביב חנניה, מישאל ועזריה.
שלושת הרֵעים מתפללים לה' פה אחד ומודים לו על נס ההצלה.
חז"ל הוסיפו פרטים רבים המעצימים את הנס בכבשן האש.
המדרש על שיר השירים למשל מספר שחנניה, מישאל ועזריה יכלו להתחמק משהות באזור שבו יידרשו להשתחוות לפסל, אך בחרו להיות שם ולא להשתחוות, אף על פי שהנביא יחזקאל סירב להבטיח להם שיינצלו מכבשן האש.
לפי המדרש במסכת פסחים מן התלמוד הבבלי, יוּרְקָמִי שר הברד עמד וביקש לרדת ולקרר את האש אך המלאך גבריאל, שהוא שר האש, אמר שיהיה נס יותר גדול אם הוא יֵרד ויחמם את האש מבחוץ.
נוסף על כך מסופר שם שהם אמרו את מזמור מספר תהילים, המופיע בקריאת ההלל.
הערכה למעשה חנניה, מישאל ועזריה
בספרות חז"ל, מעשה חנניה, מישאל ועזריה בכבשן האש שימש מופת לקידוש השם.
חז"ל הפליגו בחשיבות המעשה ואמרו (מדרש שוחר טוב על ): "באיזה זכות יצאו בני ישראל ממצרים?
במסכת שמחות מצוינים פפוס ולוליאנוס, הרוגי המלכות ממרד התפוצות, כצאצאיהם של חנניה, של מישאל ושל עזריה, ואולי הכוונה היא צאצאיהם הרוחניים.
עם זאת בתלמוד (מסכת כתובות לג:) במסגרת דיון בשאלה איזה עונש חמור יותר, מיתה או מלקות, ציטטו חז"ל את דברי רב אשר דווקא ממעיטים את מסירות הנפש של חנניה, של מישאל ושל עזריה.
לפי רב, אילו הלקו את חנניה, את מישאל ואת עזריה הם היו משתחווים לצלם.
בספר חשמונאים א' מסופר כיצד דרבן מתתיהו הכהן את בניו לשמור את המצוות בהביאו דוגמאות של אנשים אשר בזכות דבקותם במצוות זכו לשם ולתהילה.
אחת הדוגמאות שהביא מתתיהו היא מעשה חנניה, מישאל ועזריה, אשר ניצלו מכבשן האש.
בסליחות המתפללים מבקשים שה' יענה לתפילותיהם כמו שענה לדמויות היסטוריות שונות.
בין השאר אומרים: "מי שענה לחנניה מישאל ועזריה בכבשן האש הוא יעננו".
1952: הסיפור נרמז בשיר "Shadrach, Meshach, and Abednego" בביצועו של לואי ארמסטרונג.
1955: יצירתו פורצת הדרך של קרלהיינץ שטוקהאוזן "שירת הילדים" מבוססת על הסיפור.
1979: הסיפור מוזכר בשיר "Survival" של בוב מרלי מאלבומו ה-11, "Survival".
1989: סיפור כבשן האש נרמז בשיר "שדרך" של הביסטי בויז מאלבומם השני, "Paul's Boutique".
2017: ספרו של שמעון אדף נקרא שַׁדְרַךְ ומופיעות בו גם הדמויות חנניה, מישאל ועזריה.
רבי חנניה בן ישועה היה מגדולי חכמי תימן הראשונים.
כפי הנראה חי במאה ה-13 כיוון שהוא מזכיר את הרמב"ם בין החכמים שכבר נפטרו.
מכונה גם בשם "חנניה בן ישוע".
הוא כתב חיבור מקיף על מסכת חולין ועל הלכות שחיטה ומאכלות אסורות במשנה תורה לרמב"ם.
פירושו (בערבית הוא נקרא שׂרח) נכתב בערבית ומסודר בצורה של שאלה ותשובה.
הספר מחולק לשני חלקים: החלק הראשון שהוא פירוש על התלמוד (מסכת חולין) כולל הקדמות בפרשנות סוגיות התלמוד למסכת חולין בדיני בעלי החיים הכשרים.
החלק השני הוא פירוש על הלכות הרמב"ם הנ"ל, וכן פירוש מבואות.
מבין מקורותיו (מלבד המקרא, התלמוד והרמב"ם) נמנים גם הערוך וחיבורי הגאונים שתורתם שרדה רק בתימן.
את רב אשי מחבר התלמוד הוא מכנה בתואר "סיידנא (=אדוננו) רב אשי".
ישנה חשיבות רבה בנוסחאות התלמוד שלו שכן ידועים יהודי תימן בדיוק גרסאותיהם.
הרב חנניה בן ישועה נמנה עם ראשוני בעלי אלשרח בתימן.
מתוך הקדמתו לפירושיו: "המטרה הכללית בספר זה לבאר בו ענייני הלכות שחיטה לאחר שנזכיר את הכללים המפורסמים ועליהם מיוסדים מה שכתב רב אשי, בלשון ערבית.
ואין מנוס מלהעלות דבריו עליו השלום...
וקיבצתי לך הכל ואפילו ספק ספק נבילה למען יהיה זה ברור לך...
אמר התלמיד הקל חנניה בר' ישעיה רי"ת (=רוח ה' תניחנו)...
לא ראיתי ללמדך אלא במה שחיבר הגאון הגדול הזה ר' משה בר' מימון ז"ל...
אך אבאר בכל הלכה עניינים והלכות בתלמוד שלא הזכירם רבנו משה"...
יהודה רצהבי, "תורתן של בני תימן" עמודים קע"א- קע"ב
משה גברא, "אנציקלופדיה לחכמי תימן" עמוד 170.
חנן (הנס) רוּבִּין (10 באוגוסט 1908 - 24 באוקטובר 1962) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
רובין נולד בברלין בירת גרמניה.
בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית "תכלת לבן (בלאו וייס)".
הוא למד לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג והוסמך כדוקטור למשפטים.
במהלך שנות לימודיו פעל רובין בהתאחדות איגודי הסטודנטים של גרמניה והיה פעיל במרכז אגודת קדימה.
בשנת 1930 הוא הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכעבור זמן עבר למפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAPD).
בשנת 1933 עלה רובין לארץ ישראל.
תחילה עבד כפועל חקלאי, וכעבור שנה מעלייתו נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
פעילותו הציבורית החלה בהיותו ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וממנהיגי מפ"ם.
עם קום המדינה נבחר מטעם המפלגה לכהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית.
כהונתו נמשכה לאורך 13 שנים, עד לפטירתו, ובמהלך תקופה זו הוא כיהן כחבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת העבודה.
ב כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1952, במהלך ההפגנה נגד הסכם השילומים מגרמניה, נפגע רובין בראשו מאבן שהושלכה אל תוך אולם מליאת הכנסת.
הוא נחבש, וחזר לדיון לאחר כמה דקות.
בתו יעלה נישאה לח"כ לשעבר אלעזר גרנות, אף הוא איש מפ"ם.
בתו אושרית נישאה ליהודה ריפתין, בנו של ח"כ של מפ"ם יעקב ריפתין.
חנן קולמן (באנגלית ובדנית: Hanan Coleman; נולד ב-10 במרץ 1984) הוא כדורסלן עבר דני-אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הרכז.
קולמן שיחק אחת-עשרה עונות במספר קבוצות בליגת העל בישראל, בין השאר במכבי חיפה, עמה זכה באליפות המדינה ובהפועל חולון, עמה זכה בגביע המדינה.
כמו כן שיחק קולמן במספר קבוצות בסקנדינביה.
קולמן נולד בעיר גלדסקסה, הסמוכה לקופנהגן שבדנמרק לאם ישראלית ולאב אמריקאי.
בגיל 9 החל לשחק כדורסל.
נכלל בסגל המורחב של נבחרת דנמרק כבר בגיל 17, ושיחק בנבחרת זו במשך כמה שנים.
בגיל 18 החל ללמוד ולשחק במכללה הזוטרה צ'יפולה ג'וניור קולג' במאריאנה, פלורידה שבארצות הברית.
כעבור שנתיים עזב את המכללה והחל לשחק בקבוצת הכדורסל של לאפנראנטה בפינלנד.
בקבוצה זו שיחק שנתיים ואף זכה עימה בדאבל.
לאחר מכן הגיע לישראל בה זכה באזרחות מכוח חוק השבות ומשחק כישראלי.
בעונתו הראשונה בישראל (2006/2007) שיחק בקבוצת אליצור אשקלון מליגת העל, קלע בממוצע 8.4 נקודות למשחק ונטל חלק בזכייתה של הקבוצה בגביע ווינר.
בשנה שלאחריה (2007/2008) שיחק בקבוצת הפועל גלבוע/עפולה באותה הליגה.
ממוצע הנקודות שלו עלה ל-9.4 נקודות אם כי הקבוצה ירדה לליגה הלאומית בתום העונה.
לקראת עונת 2008/2009 הוחתם על ידי האלופה הפועל חולון אך שוחרר לאחר זמן קצר בשל חוסר התאמה מקצועית ובשל פציעה במפשעה.
קולמן חזר לסקנדינביה ושיחק ברוסקילדה בליגה הדנית.
לאחר מכן חזר לאפנראנטה בפינלנד, עבר לקבוצת הונקה שמשחקת גם כן בליגה הפינית ואז חזר לליגה הדנית לקבוצת סוונדבורג, זכה איתה בגביע המקומי ואף נבחר לשחקן העונה בדנמרק ב-2012.
לקראת עונת 2012/2013 חזר לישראל וחתם במכבי חיפה.
קולמן החמיץ חלק ניכר מהעונה בשל פציעה ושותף רק בשבעה משחקים בעונה הסדירה.
עם זאת, קולמן שותף בשמונה מתוך תשעת משחקי הפלייאוף של חיפה ונטל חלק בזכייתה ההיסטורית באליפות המדינה לאחר ניצחון במשחק הגמר ברוממה על מכבי תל אביב.
בעונה העוקבת עבר להפועל ירושלים אך שוחרר באמצע העונה לאחר ששותף רק בכ-9 דקות בממוצע למשחק ועבר לשחק במכבי ראשון לציון עד תום העונה.
קולמן חזר לאחר מכן לליגה הדנית אך בדצמבר 2014 שב למכבי חיפה ועד לסיום עונת 2014/15 עלה בחמישייה הפותחת ברוב המשחקים וקלע כ-8 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2015/16 מונה לקפטן הקבוצה וקלע כ-10 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת 2016/17 עבר להפועל אילת, שם קלע כ-8 נקודות בממוצע למשחק ולמעט משחק אחד עלה בחמישייה הפותחת בכל המשחקים בהם שותף.
ביולי 2017 הצטרף קולמן להפועל חולון.
בחולון היה שותף מלא לזכייה בגביע המדינה ולעלייה לגמר הפלייאוף.
הוא סיים עם 3.4 נקודות, 1.2 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים בממוצע למשחק ב-14.9 דקות על הפרקט.
ב-30 ביולי 2018 חתם בהפועל באר שבע בני שמעון.
במדי באר שבע עלה קולמן בחמישייה הפותחת ברוב המשחקים וקלע כ-9 נקודות בכ-27 דקות בממוצע למשחק.
באפריל 2019 השתתף קולמן לראשונה במשחק האולסטאר של ליגת העל.
לאחר סיום עונת 2018/19 הודיע קולמן לבאר שבע כי אין בכוונתו להמשיך בקבוצה.
בספטמבר 2019 חזר קולמן לדנמרק כאשר חתם בקבוצת קופנהגן וולף פאק.
בפברואר 2021 שב קולמן לישראל כאשר הוחתם בהפועל חיפה במקומו של טיילור רוצ'סטי.
קולמן העמיד ממוצעים של כ-5 נקודות למשחק בעונה הסדירה וכ-9 נקודות למשחק בפלייאוף, שם הודחה הפועל חיפה על-ידי הפועל אילת בסדרת רבע הגמר.
חנניה (או חנניא) בן אחי רבי יהושע היה תנא בדור השלישי, בתחילת המאה השנייה לספירה, שנולד בארץ ישראל ולאחר זמן עבר לבבל.
שלא כרבים מהתנאים, הוא אינו מזוהה בשמו של אביו, אלא בשמו של דודו, רבי יהושע בן חנניה.
לעיתים מופיע שמו בברייתות כ"חנניה" סתם, ובמשנה אינו מופיע כלל.
נולד בארץ ישראל למשפחת לויים מיוחסת.
דב בר רטנר שיער שאביו הוא התנא רבי יהודה בן חנניה שמוזכר בספרי פרשת האזינו.
למד תורה מדודו, רבי יהושע, והיה עד לפעולתיו בסנהדרין שביבנה.
באחת הפעמים, הורה חנניה שלא כדברי הנשיא רבן גמליאל דיבנה.
רבן גמליאל התלונן על כך בפני רבי יהושע אך הוא גיבה את אחיינו ואמר לנשיא שחנניה הורה את מה שהורה על פי דברים ששמע ממנו.
עוד בחיי דודו נסע לזמן קצר לבבל ולמד הלכה בהלכות סוכה מאחד מזקני חכמי בבל וחזר לארץ ודודו הסכים עם דברי הזקן הבבלי.
המדרש בקהלת רבה מתאר את הרקע להשתקעותו הסופית בבבל, ומספר שרבי חנניה הלך לכפר נחום והמינים שם הכו אותו בעזרת כישוף, ולאחר מכן הרכיבו אותו על חמור בשבת.
רבי יהושע, דודו, ריפא אותו, ואמר לו ללכת לבבל ושם הוא חי עד פטירתו.
לאחר מאורע זה לא חזר חנניה לארץ אלא השתקע בבבל והקים שם ישיבה.
ישיבתו התפרסמה עד כדי כך שאף על פי שהייתה מחוץ לישראל היא נמנתה בשורה אחת עם בתי מדרשם של גדולי התנאים.
הרב אהרן היימן משער שהסיבה לכך שדבריו לא מופיעים במשנה היא שכאשר היה חי בארץ הוא לא היה מזקני החכמים, ובזקנותו לא התפרסמו דבריו אצל חכמי ארץ ישראל מפני שישב בבבל.
לאחר כישלונו של מרד בר כוכבא, ומותם של רבי עקיבא ורבי יהודה בן בבא, נותר חנניה גדול החכמים בארץ ישראל ובבל כאחד והוא החל לקדש חודשים ולעבר שנים מכיוון שבארץ לא היה ניתן לקדש חודשים ולעבר שנים בגלל הגזרות בארץ.
כשהתלמידים שבארץ ישראל גדלו מספיק וחומרת הגזרות פחתה התכנסו בבקעת בית רימון התלמידים שהפכו לחכמי הדור (רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, רבי נחמיה ורבי יוחנן הסנדלר) ועיברו את השנה.
כדי שמעשיהם יתקבלו גם בבבל הם החליטו לשלוח את רבי יוסי בן כיפר ואת נכדו של רבי זכריה בן קבוטל שיאמרו לחנניה להפסיק לעבר שנים.
בנוסף השליחים אמרו לאנשי בבל בשם חכמי ארץ ישראל שאם הם לא שומעים יעלו להר ויבנו מזבח ויאמרו שאין להם חלק באלוקי ישראל (כלומר שעיבור השנה בנפרד מארץ ישראל, נחשב כעבודת עבודה זרה) ובתגובה כל העם בכו ואמרו "חס ושלום!
יש לנו חלק באלהי ישראל".
כדי לחזק את דברי השליחים מארץ ישראל שלחו החכמים אגרות לתנאים הבבליים רבי נתן ורבי יצחק ובקשו מהם לעזור לשליחים.
ואכן קם רבי יצחק ואמר "כתוב בתורה אלה מועדי חנניה בן אחי רבי יהושע" וכל העם אמרו לו הרי כתוב "אלה מועדי ה'" וענה להם שנכון שאין כזה פסוק אבל לפי מעשיהם אמור להיות כתוב כך.
ורבי נתן המשיך ואמר "כתוב בתורה מנהר פקוד תצא תורה" וכל העם אמרו לו הרי כתוב "מציון תצא תורה" וענה להם שנכון שאין כזה פסוק אבל לפי מעשיהם אמור להיות כתוב כך.
כשראה חנניה שהעם השתכנע מהשליחים ומר' יצחק ורבי נתן הלך לרבי יהודה בן בתירא השני שהתגורר בעיר נציבין וטען לו שהוא לא יודע האם חכמי ארץ ישראל בקיאים בדיני העיבור כמוהו ולכן הוא חושש לוותר על סמכות עיבור השנים, ורבי יהודה בן בתירא ענה לו שהוא יודע שהם בקיאים בעיבור.
כששמע חנניה את דבריו, השתכנע והחל לרכוב על סוס בין הקהילות השונות כדי לשכנעם להקשיב לעיבור השנה של חכמי ארץ ישראל.
חנניה בן חזקיה בן גרון (גוריון, גריון) הוא תנא שחי בסוף תקופת הזוגות, בזמן בית שמאי ובית הלל.
בנו היה רבי אלעזר בן חנניה.
מסופר עליו כי לאחר שחכמים חשבו לגנוז את ספר יחזקאל ולהוציאו מן התנ"ך מאחר שכמה פסוקים בו נראים כסותרים את התורה, עלה לעלייתו, לקח עמו שלש מאות חביות שמן למזונו ולהדלקת נרות והסתגר במקום, ושם עיין בדברים עד שתירץ את הסתירות.
לדוגמה בתלמוד בבלי: כלומר, האם איסור אכילת נבלה וטרפה היא רק לכהנים ולא לישראלים?
חנניה בן חזקיה תירץ זאת באומרו שהיות שהכהנים היו אוכלים בשר חטאת העוף, שלא היה שחוט אלא מלוק, דבר שבאופן רגיל נחשב לנבלה, ורק לכהנים הותר במקרה זה, לכן הם צריכים אזהרה מיוחדת.
והגמרא מסכמת את העניין בלשון זה: .
במשנה במסכת שבת, מסופר על כינוס של חכמים בעליית חנניה בן-חזקיה.
בכינוס זה רבו הנמנים עם בית-שמאי מהנמנים עם בית הלל, וכך הוכרעו שמונה עשרה הלכות כדעת בית-שמאי ולא כדעת בית-הלל, כפי שהיה מקובל בדרך כלל.