tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלייה במסגרת חוק השבות – מבצע "עולים הביתה"
ב-6 במרץ, נחתו בישראל 100 יתומים מבית היתומים בז'יטומיר, שהתקבלו בנתב"ג על ידי ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט.
ב-10 במרץ, הכריז ראש הממשלה נפתלי בנט על מבצע "עולים הביתה" להעלאת הפליטים מאוקראינה שזכאים לאזרחות ישראלית מכוח חוק השבות.
ב-13 במרץ, הנחה שר הביטחון בני גנץ את צה"ל לסייע במאמץ לקלוט פליטים מאוקראינה על ידי הצבת 50 חיילים דוברי רוסית לסייע לפליטים שמגיעים לנתב"ג.
עד י"ב באדר, 15 במרץ, נקלטו בישראל מעל 4,000 עולים חדשים מאז פרוץ המלחמה.
ב-21 במרץ, הודיעה הסוכנות היהודית שתפעיל את תוכנית "עלייה אקספרס" לזירוז קצב העלייה ממאות לאלפים בשבוע.
באותו היום נחצה רף ה-6,000 עולים שנקלטו בישראל מכוח חוק השבות.
ב-29 במרץ, נחצה רף ה-10,000 עולים שעלו לישראל בעקבות המלחמה באוקראינה.
ב-6 ביולי, נחצה רף ה-30,000 עולים לישראל מאוקראינה בעקבות המלחמה.
המחלוקת סביב קליטת פליטים שאינם זכאי חוק השבות
בראשית גל הגירת הפליטים מאוקראינה, הציבה שרת הפנים איילת שקד דרישה מהפליטים שאין להם אשרת כניסה לארץ להפקיד ערבות של 10,000 ש"ח עם כניסתם לארץ.
שרת התחבורה מרב מיכאלי ושר התפוצות נחמן שי תקפו מדיניות זו ודרשו לבטלה.
החלטה זו של שקד עמדה במתח עם הסכם הוויזה שנחתם עם אוקראינה ב-2010 שבו הוסכם כי אזרחים אוקראינים יוכלו לבקר בישראל ללא אשרת כניסה.
ב-13 במרץ 2022 הודיעה שרת הפנים איילת שקד כי מתווה קליטת הפליטים יורחב, כך ש"כל מי שיש לו קרובי משפחה בישראל יוכל להיכנס לארץ - ויוחרג ממכסת קליטת הפליטים".
כלומר מלבד מכסת הפליטים שנקבעה על 5,000 נפש, כל פליט מאוקראינה שיש לו קרוב משפחה בישראל, או שהוא זכאי עלייה מטעם חוק השבות, זכאי לקליטה.
ב-18 במרץ 2022 פרסמה שרת הפנים כי מתחילת המלחמה נכנסו לישראל כ-12,600 אזרחים אוקראינים.
מתוכם 1,050 אזרחים אוקראינים יצאו מישראל.
מתוך מי שנשאר בישראל, כ-7,900 באשרת תייר וכ-3,650 עולים וזכאי חוק השבות.
עתירות נגד המדינה בנושא מבקשי המקלט מאוקראינה
עו"ד תומר ורשה המתמחה בדיני הגירה, הגיש עתירה לבג"ץ בתמיכת שגרירות אוקראינה בישראל (בהמשך הסתייגה השגרירות מהעתירה), בדרישה לבטל את מתווה שקד להגבלת כניסתם של פליטים מאוקראינה ולהוציא צו ביניים ליישומו.
ב-13 במרץ 2022 המדינה הגישה תגובה לפיה דין העתירה להידחות, וכי ככל שיורה בית המשפט על קביעת העתירה לדיון בפני הרכב, תבקש המדינה לאפשר לה להגיש את תגובתה בסמוך למועד שייקבע.
ב-18 במרץ הגישה המדינה את תגובתה לעתירה המתוקנת, בה נמסר:
ב-3 ביולי 2022 קיבל בית המשפט העליון את העתירה.
בהרכב ישבו נשיאת ביהמ"ש העליון אסתר חיות, המשנה לנשיאה עוזי פוגלמן שכתב את פסק הדין והשופט יצחק עמית.
נשיא אוקראינה זלנסקי הגיב לפסיקה ואמר: .
מאז פסילת המתווה של השרה איילת שקד החלה רשות האוכלוסין להערים קשיים על הפליטים בהגיעם לנתב"ג.
כך גדלה מצוקתם של המנסים למצוא מקלט בישראל, כשהם מוחזקים, לעיתים במשך כמה ימים, עוברים תשאולים וחלקם נידונים להישלח חזרה לאירופה.
ב-26 בדצמבר 2022 פורסמה מדיניות חדשה של משרד בפנים, לפיה יאסר על הפליטים מאוקראינה לקבל אשרת עבודה.
בתחילת שהותם של הפליטים העניקה מרפאת "טרם" שרותי רפואה דחופה, כדי למנוע סיכון חיים או הידרדרות בריאותית.
בחלוף הזמן הוברר כי יש הכרח לטפל גם במחלות כרוניות ובצרכים רפואיים מיוחדים.
חולים אלה התקשו לעמוד בנטל הכלכלי של קבלת הטיפול הרפואי.
באוגוסט 2023 הפסיק משרד האוצר להעביר כספים בגין הביטוח הרפואי של 14,000 הפליטים והם לא יכלו יותר לקבל שירותים רפואיים:
לפליטים מאוקראינה שני סוגים של ביטוח רפואי: לבני יותר מגיל 60 ולבני מתחת לגיל 60. על הביטוח של בני ה-60 ומטה אחראיות מרפאות "טרם" - והתקצוב לכיסוי הביטוחי הופסק.
אזרחי אוקראינה השוהים בישראל, פליטים בני יותר מ-60 ואנשים עם מוגבלות האמורים לקבל כיסוי ביטוח דרך חברת הביטוח "מנורה", שמקושרת עם "קופת החולים לאומית" שמספקת להם שירותי בריאות.
ב-17 באוגוסט 2023 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד ההחלטה להפסיק לממן טיפול רפואי לפליטים מאוקראינה.
העתירה הוגשה על-ידי עמותת רופאים לזכויות אדם וארגונים נוספים לסיוע לפליטים.
לעתירה הצטרפו ארבע מטופלות, פליטות מאוקראינה, שהטיפול בהן הופסק עקב החלטת הממשלה.
בעקבות העתירה התקבלה החלטת בג"ץ ביום 22 באוגוסט 2023 והמדינה הבטיחה להמשיך ולכסות את הביטוח הרפואי עד מרץ 2024.
במרץ 2024 קבע בג"ץ כי על המדינה להמשיך ולהעניק כיסוי ביטוחי לטיפולים רפואיים שכבר החלו או נקבעו עבור הפליטים מאוקראינה ולהשיב עד ל-10 באפריל 2024 לעתירה שהוגשה נגדה.
מצוקת דיור: חלק מהפליטים התארח בבתי אזרחים ישראלים.
היה זה פתרון שאינו מתאים ארוך.
מי שביקש לשכור דירה ניתקל בקושי של דמי שכירות גבוהים וכן של אשרת שהייה לזמן קצר.
בינואר 2024 החליטה ממשלת ישראל ביוזמת שר הפנים משה ארבל, להאריך את שהיית הפליטים מאוקראינה עד סוף שנת 2024.
בפברואר 2024 קבע בית המשפט המחוזי כי יש להקנות למבקשי המקלט מאוקראינה הנמצאים בישראל, ואינם יכולים לשוב לארצם, בין אם הגישו בקשת מקלט, בין אם לאו, זכויות קיום בסיסיות.
עוד צוין כי אזרחי אוקראינה הנהנים ממדיניות ההגנה הזמנית רשאים לעבוד מכוח הסדר אי אכיפה בעניין תעסוקה (ובלבד שהם שוהים בישראל לפחות 90 יום ומחזיקים בדרכון אוקראיני).
בית המשפט קבע שעל משרד הפנים להעניק לאזרחי אוקראינה השוהים תחת מדיניות ההגנה הזמנית רישיונות ישיבה לפי סעיף 2(א)(5) לחוק הכניסה לישראל, וכי עליו לפרסם על כך הודעה בשפות שונות באתר האינטרנט של רשות האוכלוסין וההגירה.
במדינת ישראל התקיימו הפגנות התומכות בהכנסת ובקליטת פליטים מאוקראינה לישראל.
ב-20 במרץ 2022, התקיימה הפגנה בכיכר הבימה בזמן נאום זלנסקי מול למעלה מ-100 חברי כנסת ישראלים.
בשלהי ספטמבר 2022 הודיע משרד הבריאות כי ישראל החלה לקלוט פצועי קרב אוקראינים, בתל השומר ובבתי חולים נוספים.
הודעה זו פורסמה בסמוך להודעה של משרד החוץ לפיה: "ישראל לא תכיר בתוצאות משאלי העם באוקראינה" אודות סיפוח חבלי הארץ המזרחיים במדינה לרוסיה.
קלייד לוורן הרינג היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-26 בשנים 1933–1937, ולאחר מכן ועד 1943 כסנאטור מטעמה.
קלייד הרינג נולד וגדל בג'קסון, מישיגן, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים.
הוריו עסקו בחקלאות עד הגיעו לגיל 14, כאשר הבהלה של 1893 גרמה לקריסה פיננסית שאילצה אותם לעבור לעיר.
ב-1897, בגיל 18, עבר הרינג לדטרויט, שם הוא עבד בתעשיית התכשיטים.
במלחמת ארצות הברית-ספרד הוא התגייס כטוראי לפלוגה D של הרגימנט השלישי של מישיגן.
לאחר המלחמה הוא עבר לקולורדו ספרינגס, שם הוא עסק בחקלאות בשנים 1902–1906. לאחר מכן הוא עבר למסנה שבאיווה, שם הוא עסק בחקלאות במשך שנתיים.
כפי שסופר בכתבה של המגזין טיים ב-1935, "בדטרויט הוא תיקן את שעון היד של הנרי פורד, וכך התוודע ליצרן המכוניות.
החל מ-1910 ועד שמערכת השיווק אורגנה מחדש לאחר המלחמה, קלייד הרינג היה סוכנו של פורד באיווה.
עד לאותה עת הוא כבר רכש קרקעות בדה מוין בשווי של 3 מיליוני דולרים".
בשנים 1916–1917 שירת הרינג במשמר הלאומי של איווה בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
בשובו לחיים האזרחיים בדה מוין, כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, הוביל הרינג גיוס כספים מקומי כיושב ראש של הוועדה של דה מוין רבתי, והוזמן לוושינגטון די.
לייעץ לממשלה הפדרלית כיצד לזרז את הייצור המלחמתי.
ב-1901 נשא הרינג לאישה את אמה פרל ספיני.
בנם השלישי, קלייד אדסל (שנקרא על שם אביו ועל שם בנו של הנרי פורד) היה שבוי מלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-1920 התמודד הרינג ללא הצלחה כמועמד המפלגה הדמוקרטית על משרת מושל איווה, והפסיד לרפובליקני נייתן קנדל.
ב-1922 הוא התמודד בבחירות המיוחדות על מושב בסנאט של ארצות הברית ונוצח על ידי הרפובליקני סמית' ו.
בשנים 1924–1928 הוא היה אחד מנציגי איווה בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-1932 התמודד הרינג שוב בבחירות למשרת המושל, הפעם נגד המושל הרפובליקני המכהן דן טרנר.
שנות כהונתו של הרינג כמושל היו השנים הקשות ביותר של השפל הגדול, ורוב הצעדים בהם נקט היו קשורים לקשיים הכלכליים של התקופה.
הוא דחף לדחיית תשלומי משכנתאות, השהה עיקולים על פיגורים בתשלומי משכנתאות בחוות, השיג הגדלת סובסידיות פדרליות, דאג לפיקוח על התעריפים החקלאיים, טיפל באבטלה ובסיוע לקשישים, ודאג לביטחונות לפיקדונות בבנקים.
במהלך תקופת ממשלו, דאג בית הנבחרים המדינתי להקמת חנויות המשקאות הראשונות בבעלות המדינה ולחוקיות מכירת בירה.
אחד מצעדיו הפחות פופולריים של הרינג היה הטלת ממשל צבאי במחוזות פליימות' וקרופורד כדי לבלום את האלימות בחוות ב-1933.
הרינג היה המושל הראשון שעשה שימוש נרחב ברדיו.
הוא ניהל שיחה שבועית ברדיו שבה הוא הסביר את צעדי המדיניות שלו.
בתוכנית זו הוא תמך בהטלת מס זמני של סנט אחד לגלון דלק ודחף להטלת מס מכירות מדינתי בשיעור של שני אחוזים ומס הכנסה ומס תאגידים כדי שישמשו להקלה מנגד על מס הרכוש.
בנאומו האחרון כמושל בפני האספה הכללית של איווה ב-1937, אמר הרינג, "נאבקנו ועבדנו יחדיו כדי לתת ביטחון לבתים ולחוות של איווה, כדי להקל על המצוקה, כדי לדאוג ששום משפחה לא תסבול ממחסור בצרכי החיים הבסיסיים.
תוצאות מעשינו ניכרים בביטחון שקיים כיום באיווה.
ב-1936, שנתו הרביעית של הרינג כמושל, הוא בחר שלא להתמודד על כהונה שלישית, ותחת זאת הוא התמודד מול הסנאטור הרפובליקני המכהן לסטר ג'.
הרינג הביס את דיקינסון בהפרש של קצת יותר מ-36,000 קולות.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1855 בה שני הסנאטורים של איווה היו דמוקרטים.
תחילת כהונתו כסנאטור התעכבה במעט עד לסיום כהונתו כמושל.
תגובתו של הרינג לשידור מלחמת העולמות של אורסון ולס ב-1938 זכתה לתשומת לב ברמה הלאומית.
כדי להגן על המאזינים, הוא דחק בקבלת חקיקה פדרלית שתחייב את השדרים להעביר את תוכני שידורי הרדיו לרשות התקשורת הפדרלית לפני שידורם.
הוא הכריז "שלרדיו אין זכות להציג תוכניות כמו אלו יותר מאשר למישהו שידפוק על דלת ביתנו ויצרח".
על כל פנים הצעת חוק ברוח דברים אלו לא הוגשה על ידי הרינג ולא על ידי אף אחד אחר.
בוועידה הארצית של הדמוקרטים של 1940 שהתקיימה בשיקגו, שאף הרינג להיות מועמדו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לסגן הנשיא, אך רוזוולט והוועידה בחרו כמועמד לתפקיד בהנרי וולאס, גם הוא תושב איווה, שכיהן כמזכיר החקלאות בממשלו של רוזוולט.
הרינג כיהן תקופת כהונה אחת בלבד בסנאט ולא עלה בידו להיבחר לכהונה נוספת.
לאחר 1936 דעכה הפופולריות של רוזוולט באיווה, ובהדרגה נוצחו המועמדים הדמוקרטים בניסיונותיהם להיבחר לכהונה נוספות.
בנוסף, חילוקי דעות או יריבויות בין הרינג לבין מנהיגי הדמוקרטים במדינה, כולל עמיתו בסנאט גאי מארק ג'ילט, המושל לשעבר נלסון קראשל, וסגן הנשיא וולאס, פגעו באחדות המפלגתית.
הרינג נוצח על ידי המושל הרפובליקני ג'ורג' וילסון, והיה האחרון מבין הדמוקרטים שניצחו בבחירות לתפקיד כלשהו באיווה בבחירות של 1932 שהפסיד בבחירות לכהונה נוספת.
לאחר תום כהונתו בסנאט, שב הרינג לתעשיית המכוניות ומונה על ידי הנשיא רוזוולט כעוזר המנהל של המשרד לניהול התעריפים , הסוכנות שהייתה אחראית על הפיקוח על המחירים בתקופת המלחמה.
קלייד הרינג נפטר בוושינגטון די.
ב-15 בספטמבר 1945. הוא נטמן בבית הקברות גלנדייל שבדה מוין.
קליטו "קלייד" ג'רונימי , הידוע בשם ג'רי (Gerry), היה במאי הנפשה אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בוולט דיסני הפקות, כאשר ביים סרטי דיסני קלאסיים רבים כמו: "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן", "היפהפייה והיחפן" ו"היפהפייה הנרדמת".
בשנת 2017 קיבל את התואר אגדת דיסני.
ג'רונימי נולד ב-12 ביוני 1901 בין הרי האלפים האיטלקיים בעיירה קיאוונה, בשם קליטו אנריקו ג'רונימי, אך משפחתו היגרה לניו יורק, ארצות הברית בילדותו.
ולמרות ששמו הומר בצורה האנגלית לקלייד הנרי ג'רונימי, האנשים איתם עבד מאוחר יותר הכירו אותו בתור ג'רי.
ג'רונימי נרשם ללימודי ערב לאמנות במכללת קופר יוניון כאשר קיבל את עבודת ההנפשה הראשונה שלו בשנת 1919. הוא עבד תחילה בשירות הסרטים הבינלאומי של ויליאם רנדולף הרסט, בהפקת הנפשות קצרות המבוססות על רצועות קומיקס פופולריות מהעיתונים של הרסט.
בשלב הבא, ג'רונימי מצא את עצמו באולפני ג'יי.
בריי, עובד על סדרות הנפשה, שם עבד עם וולטר לאנץ.
עם פירוק אולפני בריי בשנת 1928, ג'רונימי הלך בעקבות לאנץ לסטודיו שלו, וולטר לאנץ הפקות, והפיק סרטים מצוירים עבור סרטי יוניברסל בשנת 1930. ג'רונימי עזב את לאנץ ב-1931 כדי להצטרף לוולט דיסני הפקות, שם נשאר עד 1959.
את עבודתו בדיסני ג'רונימי התחיל במחלקת הסרטים הקצרים בתור אנימטור כשבסופו של דבר הפך לבמאי.
משימותיו הראשונות כאנימטור היו בסדרות של "מיקי מאוס", "סימפוניות טיפשיות" וסרטים מצוירים של פלוטו, כשבסופו של דבר הוא תרם ליותר מ-50 סרטים קצרים של האולפנים.
הקריירה שלו כבמאי הנפשה החלה ב-1939 עם "דונלד דאק: פיקניק בחוף" והסרט הקצר של פלוטו "תן כף" משנת 1941, שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
עוד סרטים קצרים בולטים שביים כוללים את הסרטים מתקופת המלחמה "חינוך למוות" ו"צ'יקן ליטל" (שניהם ב-1943), כמו כן את "סוזי המכונית הכחולה הקטנה" מ-1952.
ג'רונימי עשה את הקפיצה לבמאי רצף עם הסרט "ניצחון באמצעות כוח אווירי" מ-1943, ולאחר תום מלחמת העולם השנייה, עבר לביים סרטי הנפשה באורך מלא ולקח חלק בסרטים: "במבי", "שלושת הקבלרוס", "הרפתקאות איכבוד ומר טוד", "סינדרלה" (עליו זכה בפרס דוב הזהב), "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן", "היפהפייה והיחפן" ו"101 כלבים דלמטיים".
עבור סרטי החבילה של דיסני משנות ה-40 "הבה לי מוזיקה" ו"עת הזמיר", ג'רונימי ביים מקטעים בלתי נשכחים כמו "פטר והזאב" ו"פקוס ביל".
הוא גם תרם למספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני".
שיא הקריירה שלו בדיסני הגיע כאשר שימש כבמאי מפקח על יצירת המופת "היפהפייה הנרדמת" משנת 1959, כאשר בשנת 2019, הסרט נבחר על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
לאחר 28 שנים, ג'רונימי עזב את אולפני וולט דיסני בשנת 1959. מאוחר יותר הוא ציין "...האולפן היה כמו משפחה אחת מאושרת...
לוולט דיסני הייתה התלהבות של ילד גדול.
האולפן היה כל חייו ואהבתו; זו הסיבה שהוא הפך לאולפן כל כך נהדר".
לאחר שעזב את דיסני בשנת 1959, ג'רונימי עבד בטלוויזיה במשך מספר שנים (בעיקר ב-UPA), כולל ביום פרקים רבים של הסדרה "ספיידרמן" משנת 1967 וסדרות נוספות על הדמויות קפטן אמריקה, הענק הירוק ואיירון מן.
הוא פרש מההנפשה בשלהי שנות ה-60, וסיפק איורים לספרי ילדים.
ג'רונימי קיבל את פרס וינזור מקיי לשנת 1979 מהאגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה, אסיפ"א - הוליווד, על תרומתו לאורך חייו לתחום ההנפשה.
את הפרס העניק חברו ועמיתו הוותיק וולטר לאנץ.
ג'רונימי גם קיבל לאחר מותו את התואר אגדת דיסני ב-14 ביולי 2017.
ג'רונימי נפטר ב-24 באפריל 1989 בביתו בניופורט ביץ', קליפורניה, בגיל 87.
קלייב סטיוארט אנדרסון הוא שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה בריטי, עורך דין לשעבר ויוצר קומי.
כזוכה פרס הקומדיה הבריטית לשנת 1991, אנדרסון החל להתנסות בקומדיה וכתיבת תסריטים קומיים במהלך 15 שנות הקריירה המשפטית שלו, לפני שהחל להנחות את תוכנית האלתורים של מי השורה הזאת בכלל?
תחילה ברדיו BBC 4 ולאחר מכן בערוץ 4. אנדרסון גם הנחה תוכניות רדיו רבות, והופיע בהופעות אורח ב"Have I Got News for You" ,"Mock the Week" ו־Qi.
אמו של אנדרסון הייתה אנגלייה והוריו נפגשו בזמן שירותם בחיל האוויר המלכותי.
הוא התחנך בבית הספר היסודי סטנבורן ובבית הספר לבנים של מחוז הארו ולאחר מכן בבית ספר תיכון שנסגר ב-1975. קבוצת בני דורו כללה את ג'פרי פרקינס ומייקל פורטילו.
אביו הסקוטי, במקור מגלזגו, קודם למנהל של חברת הבנייה של ברדפורד ובינגלי, סניף וומבלי.
אנדרסון למד בסלווין קולג', קיימברידג', שם, מ-1974 עד 1975, היה הנשיא של קבוצת הבידור "Cambridge Footlights".
הוא צורף ללשכת עורכי הדין במידל טמפל בשנת 1976 והפך לעורך דין פעיל, המתמחה במשפט פלילי.
בעודו עדיין עוסק בעריכת דין, הוא המשיך להופיע, כולל הופעה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו ביחד עם גריף רייס ג'ונס.
אנדרסון היה מעורב בסצנת הקומדיה האלטרנטיבית המתהווה בתחילת שנות ה־80, והיה מבין הראשונים להופיע על במה בקומדי סטור כשנפתחו בשנת 1979. הוא התפרסם כמנחה תוכנית האלתורים הטלוויזיונית של מי השורה הזאת בכלל?
(בגרסה הבריטית), אותה הנחה במשך 10 עונות.
אנדרסון הנחה תוכנית אירוח משלו בשם "Clive Anderson Talks Back" בין השנים 1989–1996 בערוץ 4 אשר רצה במשך 10 עונות.
אנדרסון עבר ל-BBC בשנת 1996. לאחר המעבר ל-BBC One, שם התוכנית שונה ל-Clive Anderson All Talk והיא שודרה מ־1996-2001 ורצה במשך 5 עונות.
בתקרית אחת שאירעה בשנת 1997, אירח אנדרסון את חברי להקת הבי ג'יז.
לאורך הראיון, הוא התלוצץ שוב ושוב על השירים שלהם מתקופת ה"Saturday Night Fever" שלהם, והתייחס גם לשם המיועד המקורי שלהם בתור 'Les Tosseurs', אבל ההערה שלו, "אתם תמיד תהיו 'Les Tosseurs' עבורי, גרמה בסופו של דבר לחברי הלהקה להפסיק את הראיון ולנטוש את האולפן.
כמו כן, באחת התוכניות שפך ריצ'רד ברנסון כוס מים על ראשו של אנדרסון, והגיב באומרו "אני רגיל לזה; טסתי בוירג'ין אטלנטיק."
ברמז לניתוח הקוסמטי לכאורה של הזמרת והשחקנית שר (זמרת), הוא שאל אותה "את נראית כמו מיליון דולר - האם זה גם כמה שזה עלה לך?".
הוא גם אמר לג'פרי ארצ'ר (סופר יליד 1940) בתגובה להערה המבזה שלו על התוכנית, "אתה גם מבקר...
אין התחלה לכישרונות שלך." ארצ'ר השיב ש"הישנים הם תמיד הטובים ביותר", כאשר אנדרסון ענה לו "כן, קראתי את הספרים שלך."
הוא הופיע 10 פעמים בהופעות אורח ב"Have I Got News for You".
הוא גם הופיע לעיתים קרובות ב־Qi.
בשנת 2007, הוא הופיע כחבר פאנל קבוע בתוכנית הקומית של ITV "News Knight".
חילופי דברים סוערים ב־Have I Got News for You התרחשו כאשר התלוצץ עם אורחו פירס מורגן בנוגע לכך שהדיילי מירור עכשיו, הודות למורגן (אז העורך שלו), טובים כמעט כמו הסאן (עיתון בריטי).
כשנשאל על ידי מורגן, "מה אתה יודע על עריכת עיתונים?", הוא ענה במהירות, "בערך כמוך." בין 2019 ל-2020 הוא הנחה את סדרת הטלוויזיה Mystic Britain בערוץ הטלוויזיה Sky Smithsonian.
בשנת 2005, הוא הגיש את השעשועון קצר הימים "Back in the Day" בערוץ 4. ב-25 בפברואר 2008, הוא החל להנחות את "Brainbox Challenge", שעשועון חדש, עבור ה־BBC Two.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא הציג סדרת ריאליטי בנושא תוכנית כישרונות שהופקה על ידי ה-BBC בשם Maestro, בכיכובם של שמונה מפורסמים.
בשנת 2009, אנדרסון היה מנחה הטלוויזיה של ההפרומס שהיה האחרון של ה-BBC.
אנדרסון הנחה את התוכנית המשפטית Unreliable Evidence ברדיו 4 של ה־BBC.
הוא גם סיקר את התכנית של יום ראשון בבוקר ב־11 בבוקר ועד 13 אחר הצהריים ב-BBC Radio 2 עד סוף ינואר 2008. גרסת רדיו לשל מי השורה הזאת בכלל?
שודרה ב־BBC רדיו 4. באפריל 2008 הוכרז כי אנדרסון, שמילא את מקומו של המנחה נד שרין מ-2006 ועד מותו של שרין ב-2007, ייכנס לתפקיד המארח הקבוע של תוכנית הרדיו "Loose Ends".
הוא גם הנחה סדרה של 6 תוכניות של תוכנית הרדיו "Clive Anderson's Chat Room" ב-BBC Radio 2 מ-2004 עד 2009. אנדרסון הופיע בתוכנית הרדיו "The Unbelievable Truth" של ה־BBC Radio 4 בהנחייתו של דויד מיטצ'ל.
אנדרסון גם הנחה את תוכנית הרדיו "The Guessing Game" ב־BBC Radio של סקוטלנד.
אנדרסון הופיע גם בתוכנית האירוח "Fighting Talk" של ה־BBC Radio 5 Live.
אנדרסון כותב מערכוני קומדיה שכתב בין היתר עבור פרנקי הווארד, מבט הפוך, גריף רייס ג'ונס ומל סמית'.
אחד מפרויקטי כתיבת הקומדיה המוקדמים שלו היה "Black Cinderella Two Goes East" עם רורי מקגראת' עבור BBC Radio 4 בשנת 1978. מלבד כתיבת קומדיה, אנדרסון גם כותב תדיר לעיתונים והיה בעל טור קבוע בעיתון "The Sunday Correspondent".
אנדרסון מתגורר בהייבורי בצפון לונדון, ביחד עם אשתו היועצת, ג'יין אנדרסון, פיזיקאית שעשתה את הקריירה שלה בניהול ה־HIV/איידס.
הוא אוהד של קבוצות הכדורגל ארסנל וגלאזגו ריינג'רס.
בנוסף, הוא גם נשיאה של ה"Woodland Trust" והפך לסגן הפטרון של איגוד ה"Solicitors' Benevolent", ארגון צדקה רשום.
התכנית של מי השורה הזאת בכלל?
זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ב־1990. מאוחר יותר, אנדרסון זכה הן ב"מגיש הבידור המוביל" והן ב"אישיות הקומדיה המובילה ברדיו" בטקס פרסי הקומדיה הבריטיים ב-1991. בשנת 2023 הוא מונה לעמית כבוד במכללת סלווין, קיימברידג'.
ברנבי קליי מילנר ראסל הוא שחקן אנגלי, הידוע בזכות תפקידו כבובי ביל באופרת הסבון איסטאנדרס מאז 2019.
ברנבי קליי מילנר ראסל נולד ב-25 ביולי 1999 בטאואר האמלטס, לונדון, אנגליה.
מילנר ראסל החל את קריירת המשחק שלו ב-2013 כשהופיע בסרט הקצר "הצנחן".
בשנת 2016, הוא כיכב בסרט הקצר "גרפיטי" בתור ארצ'י, ילד שמתמודד עם אובדן אביו ומשתמש בגרפיטי כדי ליצור קשר מחדש עם אמו.
בשנת 2019, ראסל הופיע בסרט County Lines בתור ביילי.
ביוני 2019, פורסם כי מילנר ראסל לוהק לתפקיד באופרת הסבון, איסטאנדרס כשחקן החמישי שלוקח על עצמו את תפקיד בובי ביל.
הסצנות הראשונות שלו שודרו ב-13 ביוני 2019 כשהדמות משתחררת מהכלא בעקבות רצח אחותו, לוסי ביל (הטי בייווטר).
כמה מהסיפורים המרכזיים שלו כבובי כללו את הדמות שהמירה את דתו לאסלאם ולאחר מכן הפכה לקורבן של פשע שנאה, סובל מ- הפרעה טורדנית-כפייתית, ההתאהבות שלו בדוטי קוטון (מילי זירו), מערכת היחסים שלו עם דנה מונרו (ברברה סמית') והחברות שלו.
עם פרדי סלייטר (בובי ברייזיר).
על גילומו של בובי, ראסל היה מועמד לפרס השחקן העולה החדש הטוב ביותר בטקס פרסי "Inside Soap" לשנת 2020.
שנה שם התוכנית / סרט תפקיד הערות 2013 הצנחןסרט קצר 2016 גרפיטי ארצ'י סרט קצר 2019County Lines ביילי תפקיד קולנועי 2019-הווה איסטאנדרס בובי ביל תפקיד קבוע
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה הערות 2020 Inside Soap Awards מצטרף חדש ביותר איסטאנדרס
קליי סטון בריגס היה חבר דמוקרטי בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1919 ועד מותו ב-1933.
בריגס נולד בגלווסטון, טקסס, ב-8 בינואר 1876. בעודו ילד, הוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד.
הוא למד באוניברסיטת טקסס באוסטין (שם היה חבר בסניף Nu של אחוות צ'י פי, הרווארד, וסיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא רץ לבית הנבחרים של טקסס וכיהן שם מ-1907 עד 1909. הוא גם היה שופט במחוז העשירי בטקסס עד 1919, אז הפך לחבר קונגרס.
בריגס התמודד על מחוז הקונגרס ה-7 של טקסס וכיהן מ-4 במרץ 1919, עד שמת בוושינגטון הבירה ב-29 באפריל 1933.
הוא נקבר בבית הקברות אוקווד בסירקיוז, ניו יורק.
פל הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
כמו כן, פל הוא הסנאטור שייצג את רוד איילנד למשך פרק הזמן הארוך ביותר מבין כל הסנאטורים מרוד איילנד.
קלייבורן פל נולד ב-22 בנובמבר 1918 בעיר ניו יורק, והיה בנם של מתילדה ביגלו והדיפלומט וחבר הקונגרס הרברט פל.
בני משפחתו של פל כללו את ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, ג'ורג' מיפלין דאלאס ונתניאל הרברט קלייבורן.
הוא היה צאצא ישיר של המתמטיקאי האנגלי ג'ון פל וצאצא של הסנאטור ויליאם קלייבורן.
הרשומה של הקונגרס מדווחת גם שהוא היה צאצא ישיר של וומפייג' I, ראש השבט סיוואנוי.
בשנת 1927 הוריו של פל התגרשו ואמו נישאה בשנית להוגו וו.
קוהלר מסנט לואיס, קומנדר בצי ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש קוהלר כפעיל משרד מודיעין הצי ומחלקת המדינה ברוסיה במהלך מלחמת האזרחים שלה, ולאחר מכן כנספח ימי לפולין.
פל למד בבית הספר סנט ג'ורג' במידלטאון, רוד איילנד, וסיים תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת פרינסטון ב-1940. התזה הבכירה של פל נקראה "מקאוליי וסוגיית העבדות".
בהיותו בפרינסטון, הוא היה חבר ב-Colonial Club וב-American Whig-Cliosophic Society, ושיחק בקבוצת הרוגבי.
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון, פל עבד בתחנת נפט באוקלהומה.
לאחר מכן שימש כמזכיר פרטי של אביו, שהיה שגריר ארצות הברית בפורטוגל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא היה עם אביו, שהיה אז שגריר ארצות הברית בהונגריה.
קלייבורן פל נהג במשאיות שהובילו ציוד חירום לשבויי מלחמה בגרמניה, ונעצר מספר פעמים על ידי הממשלה הנאצית.
פל התגייס למשמר החופים של ארצות הברית בתור ימאי מדרגה שנייה ב-12 באוגוסט 1941, ארבעה חודשים לפני המתקפה היפנית על פרל הארבור.
פל שימש כטבח ספינה, הועלה לימאי מדרגה ראשונה ב-31 באוקטובר, ולאחר מכן הוסמך כסמל ב-17 בדצמבר 1941. במהלך המלחמה, ספינותיו של פל שימשו כמלוות שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי, וגם בלחימה אמפיבית במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה ופלישת בעלות הברית ליבשת איטליה.
פל הועלה לדרגת לוטננט זוטר ב-1 באוקטובר 1942, ולאחר מכן ללוטננט במאי 1943. בשל שליטתו באיטלקית, פל הוצב כקצין אזרחים בסיציליה, שם חלה משתיית חלב לא מפוסטר.
הוא נשלח לביתו להחלמה בקיץ 1944, אך חזר לשירות פעיל בהמשך המלחמה.
פל שוחרר משירות פעיל ב-5 בספטמבר 1945.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוא נשאר במילואים של משמר החופים האמריקאי.
הוא הגיע לדרגת קפטן ופרש ב-1978.
בדצמבר 1944 התחתן פל עם נואלה אודונל, בתם של צ'ארלס אוליבר אודונל וג'וזפין הרטפורד.
נולדו להם ארבעה ילדים: הרברט קלייבורן פל השלישי, כריסטופר תומאס הרטפורד פל, נואלה דאלאס פל וג'וליה לוריארד וואמפג' פל.
נכדו קליי פל (בנו של הרברט) התמודד בפריימריז הדמוקרטי בשנת 2014 עבור מושל רוד איילנד.
מ-1945 עד 1952, הוא שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית כקצין שירות חוץ בצ'כוסלובקיה, איטליה, וושינגטון הבירה.
הוא שלט בצרפתית, איטלקית ופורטוגזית.
בשנת 1945, פל השתתף בוועידת האומות המאוחדות לארגון בינלאומי בסן פרנסיסקו שגיבשה את אמנת האומות המאוחדות.
ב-1946 סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר שני באמנויות.
בשנת 1954 מונה פל לסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של התאגיד הפיסקאלי הבינלאומי.
הוא גם שימש כסגן נשיא ומנהל ברית העיתון של צפון אמריקה.
הוא גם היה מנהל של קרן פרנקלין ד.
רוזוולט, אגודת פורט טיקונדרוגה, וועדת רושאמבו הכללית של רוד איילנד.
הוא גם שימש מגייס תרומות ויועץ עבור הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
הוא שימש כסגן נשיא ועדת ההצלה הבינלאומית.
בהיותו מוצב באוסטריה, הוא היה אחראי על סיוע לפליטים מהמהפכה ההונגרית של 1956 לעזוב את המדינה ולהתיישב מחדש.
במהלך הקריירה הדיפלומטית של פל ופעילויות בינלאומיות אחרות בשנות ה-40 וה-50, הוא נעצר ונכלא לפחות שש פעמים, כולל מעצרים על ידי ממשלות פשיסטיות וקומוניסטיות כאחד.
בשנת 1960 זכה פל במושבו של הסנאטור האמריקני הפורש תאודור גרין, כשניצח את המושל לשעבר דניס ג'.
רוברטס ואת המושל לשעבר והסנאטור האמריקני ג' הווארד מק'גראת' בפריימריז הדמוקרטי, ואת יו"ר המפלגה הרפובליקנית לשעבר של רוד איילנד, ראול ארכמבו בבחירות הכלליות.
למרות שכונה "האיש הכי פחות נבחר באמריקה" על ידי ג'ון פ.
קנדי בגלל הרגליו והאמונות המוזרות הרבות שלו, פל הוכיח את עצמו כפוליטיקאי מבוסס.
הוא זכה בבחירה חוזרת חמש פעמים, כולל ניצחונות על רות מ.
לעיתים קרובות נחשב על ידי יריביו לנוח מדי, אולם פל הוכיח את יעילותו כקמפיינר.
במהלך מסע הבחירות הראשון שלו, כאשר הואשם שהוא לא מחובר לתושבי המדינה, פל פרסם מודעות בעיתונים הכוללות תצלום של דודו דנקן פל, ששימש כסגן מושל רוד איילנד במהלך שנות ה-60, ובכך הדגים את הקשר של פל עם המדינה.
כשבריגס כינה אותו "קרמפאף" במהלך הקמפיין שלהם ב-1966, פל הפך את זה לטובתו ולעג לבריגס על ידי השגת אישור מאיגוד אופים מקומי.
במהלך מסע הבחירות הראשון שלו, פל גם ניצל את הניסיון שלו במדינות זרות ליתרון גדול, והרשים כמה קהלים בעיקר מהגרים באופן אישי וברדיו על ידי קמפיין בשפות האם שלהם.
פל היה ידוע באמונות והתנהגויות יוצאות דופן, כולל לבישת חליפות מרופטות, שימוש בתחבורה ציבורית ורכישת מכוניות משומשות זולות למרות עושרו, והתעניינותו בפאראנורמלי.
פל גם לבש בגדים ייחודיים בזמן ריצה, כולל ז'קט חליפת טוויד.
לפי סיפור אחר על אקסצנטריותיו של פל, בסיום פגישה עם פידל קסטרו, פל לקח את הסיגר של קסטרו כי הוא חשב שזו מתנה עבורו.
ב-The Washington Pay-Off של 1972, הסופר והלוביסט לשעבר רוברט נ.
וינטר-ברגר כתב על מעצרו לכאורה של פל במהלך פשיטה על בר הומוסקסואלי בגריניץ' וילג' ב-1964. פל הכחיש את ההאשמה ולא היו רישומים משטרתיים, הצהרות עדים או מקורות אחרים המאששים את דבריו של וינטר-ברגר.
למרות הייעוץ המשפטי לתבוע בגין לשון הרע, פל סירב, והחליט שזה ימשוך פרסום לא ראוי להאשמות.
פל הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות האזרח משנת 1964, חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, תוכנית Medicare, חוק זכויות האזרח משנת 1968, ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתחילת כהונתו בסנאט, פל העניק חסות חקיקתית לתוכנית המכללה הלאומית למענק ימי בשנים 1965 ו-1966, ששימשה לתמוך במחקר ימי ופיתוח תעשיות ימיות.
תוכנית ה-Sea Grant תמכה בצמיחה ניכרת של האוקיינוגרפיה ודיסציפלינות אחרות של מדעי הים במהלך אמצע המאה ה-20.
פל היה אחראי במידה רבה ליצירת "מענקי הזדמנויות חינוכיות בסיסיות" ב-1973, ושמם שונה ל-Pell Grants ב-1980, כדי לספק כספי סיוע כספי לסטודנטים בארצות הברית.
מענקי פל סיפקו בתחילה מענקים לאסירים, אך הקונגרס ביטל מאוחר יותר את ההוראה הזו.
במשך כמה שנים היה זמין יותר כסף ממה שביקש.
הוא היה נותן החסות העיקרי להצעת החוק שהקימה את הקרן הלאומית לאמנויות ואת הקרן הלאומית למדעי הרוח, והיה פעיל כתומך ביוזמות של תחבורה המונים וחקיקה מקומית המאפשרת ותואמת את אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים.
פל היה אחד מעשרים וחמישה סנאטורים שהיו שותפים לחוק אבטחת הבריאות, חוק שירותי בריאות אוניברסלי דו-מפלגתי שדגל ביצירת תוכנית ביטוח בריאות המנוהלת על ידי הממשל הפדרלי כדי לספק כיסוי לכל אדם בארצות הברית.
פל כיהן כיו"ר ועדת יחסי החוץ של הסנאט מ-1987 עד 1995. ב-1990 הוא נבחר מחדש לכהונתו השישית והאחרונה בסנאט.
בשנת 1996, שנתו המלאה האחרונה בסנאט, הצביע פל נגד חוק ההגנה על הנישואין, שאסר על הממשל הפדרלי להכיר באופן חוקי בנישואים חד-מיניים.
פל סירב להיבחר מחדש ב-1996 ופרש ב-3 בינואר 1997. פל כיהן בסנאט במשך שלושים ושש שנים רצופות, מה שהפך אותו לסנאטור שכיהן את משך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של רוד איילנד.
לאחר פרישתו, פל גר בניופורט והיה חבר בקפלת סנט קולומבה במידלטאון.
הוא השתתף מדי פעם באירועים ציבוריים של ארגונים אליהם היה קשור.
הוא היה גם פרופסור אורח מכובד באוניברסיטת Salve Regina.
לקראת סוף חייו, הוא אובחן כסובל ממחלת פרקינסון.
קלייבורן פל מת ב-1 בינואר 2009. הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי בניופורט.
בנוסף לבני משפחתו, פל הוספד על ידי הנשיא לשעבר ביל קלינטון, הסנאטורים טד קנדי וג'ק ריד, וסגן הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
הוא נקבר בקפלת סנט קולומבה (האפיסקופלית) (קפלת הזיכרון של ברקלי) במידלטאון, רוד איילנד, ליד קבריהם של בנו הרברט ובתו ג'וליה, שנפטרו בחייו.
זמן קצר לאחר מותו, כינה העיתון "ניו יורק טיימס" את פל "הפוליטיקאי האדיר ביותר בהיסטוריה של רוד איילנד".
קלייבורן פוקס ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-15 של מדינת מיזורי, וכיהן בתפקיד מ־3 בינואר 1861 עד 31 ביולי 1861 – עת הודח בידי הרוב תומך-האיחוד באספה הכללית של מיזורי, לאחר שתכנן לכפות את פרישת המדינה מהאיחוד והצטרפותה אל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
קלייבורן פוקס ג'קסון, בנם של דמפסי קרול ומרי אוריאה "מולי" (לבית פיקט) ג'קסון, נולד בשנת 1806 במחוז פלמינג שבקנטקי.
היו לו מספר אחים גדולים.
אביו, דמפסי קרול ג'קסון, היה בעל מטעים עשיר שגידל טבק והחזיק עבדים.
פוקס התחנך בביתו והוכשר להיות בעל מטעים.
בן דודו מדרגה שנייה היה ג'ון ג'קסון, ובן דודו מדרגה שלישית היה ג'רוויס ג'קסון ג'וניור — אביו ואחיו (בהתאמה) של הנקוק לי ג'קסון, המושל ה־13 של מיזורי, שהיה גם בן דודו מדרגה שלישית של קלייבורן פוקס ג'קסון.
השניים חלקו סבא־רבא משותף בשם ג'וזף ג'קסון האב.
ג'ון וג'רוויס ג'וניור מכרו מאוחר יותר את האדמות שיהפכו למחוז לורל שבקנטקי.
בשנת 1826 עבר ג'קסון לעיירה פרנקלין שבמדינת מיזורי, שם התחיל שביל סנטה פה .
השביל שימש כנתיב סחר חשוב עם מקסיקו.
בעוד שהכלכלה ברוב האזור הייתה חלשה, פרנקלין צמחה והפכה לשוקקת ומצליחה.
ג'קסון ואחיו הבכור פתחו חנות מסחרית בעיירה.
רוב התושבים החדשים הגיעו מדרום ארצות הברית והביאו עמם את עבדיהם.
הם הקימו חוות לאורך נהר המיזורי, והאזור הפך למוקד מרכזי של עבדות במדינה.
ג'קסון נכנס לעולם הפוליטי דרך קשריו המשפחתיים עם ד"ר ג'ון סאפינגטון, רופא ואיש עסקים בולט במיזורי, ועם גיסו מרדית' מרמדיוק (לימים מושל מיזורי בעצמו).
ב-1836 נבחר ג'קסון לבית הנבחרים של מיזורי מטעם מחוז סאלין, ושירת בו 12 שנים — במהלכן אף כיהן כיושב הראש ב-1844 ו-1846. בראשית דרכו הפוליטית כמעט והסתבך בדו-קרב עם מועמד המפלגה הוויגית למושל, ג'ון ב.
קלארק, על רקע האשמות בהונאת בחירות.
עם הזמן הפכו השניים לבני ברית פוליטיים, לאחר שקלארק עבר אל המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1848 נבחר לסנאט של מיזורי, והוביל את מחנה הדמוקרטים תומכי-העבדות שנאבק להדיח את הסנאטור הוותיק תומאס הארט בנטון שתמך באיחוד ובהגבלת העבדות.
הדבר גרם לקרע משפחתי — גיסו מרמדיוק נותר נאמן לבנטון, מה שפגע בסיכוייו להיבחר בעצמו למושל בהמשך.
ב-1849 הציג ג'קסון את מה שנודע כ"החלטות ג'קסון" — סדרת עקרונות פרו-דרומיים שהתנגדו להתערבות הקונגרס של ארצות הברית בסוגיית העבדות במדינות ארצות הברית, והתנגדו לפשרות עם הצפון.
ההחלטות קראו לכל נציגי מיזורי בקונגרס לתמוך במדיניות הזו.
הן התקבלו, ובסופו של דבר הביאו להדחתו של בנטון מהסנאט של ארצות הברית.
תומכי בנטון הגיבו בפגיעה בקריירה הפוליטית של ג'קסון, ומנעו ממנו לזכות במועמדות הדמוקרטית לקונגרס ב-1853 וב-1855.
ב-1857 מונה ג'קסון לנציב הבנקאות של מיזורי.
הוא ייסד מערכת של שישה בנקים מדינתיים עם סניפים הפזורים ברחבי מיזורי, מה ששיפר את היציבות הכלכלית, במיוחד באזורים כפריים.
במסגרת תפקידו ערך ביקורים ברחבי המדינה, ניצל אותם להרחבת רשת הקשרים הפוליטיים שלו, והכין את הקרקע לקראת מסע בחירות לתפקיד המושל.
בסתיו 1860 התפטר ג'קסון מתפקידו כנציב הבנקאות כדי להתמודד על תפקיד מושל מיזורי.
הוא ניהל את מסע הבחירות שלו כמועמד דמוקרטי ותומך סטיבן דאגלס, המועמד הדמוקרטי לנשיאות בבחירות 1860 שהתנגד לפרישת מדינות מהאיחוד.
ג'קסון ניצח את יריבו המרכזי, סמפל אור, בפער של כמעט עשרת אלפים קולות.
למרות זאת, מיד לאחר הבחירות החל ג'קסון לפעול מאחורי הקלעים לקידום פרישתה של מיזורי מהאיחוד.
הוא נכנס לתפקידו כמושל ב-3 בינואר 1861. בנאום ההשבעה שלו טען שמיזורי חולקת קשר ואינטרסים עם שאר המדינות המתירות עבדות, ולא תוכל להיפרד מהן במקרה של פירוק האיחוד.
הוא קרא לכנס ועידה מדינתית שתחליט בנושא.
ב-18 בפברואר הצביעו תושבי מיזורי בעד כינוס ועידה מיוחדת שתדון בפרישה ובסוגיות אחרות.
נציגי הוועידה דחו את רעיון הפרישה ברוב מוחץ של 98 נגד 1, חרף מאמצי השכנוע של ג'קסון.
לאחר מכן הודיע ג'קסון כי ימשיך במדיניות קודמו, רוברט מרסלוס סטיוארט, לפיה מיזורי תשמור על "נייטרליות חמושה" – דהיינו לא תספק נשק או חיילים לאף צד במלחמת האזרחים האמריקנית המתקרבת.
לאחר קרב פורט סאמטר שהתקיים בקרוליינה הדרומית ב-12–13 באפריל 1861 בעקבות תקיפת קונפדרציית המדינות של אמריקה, פרסם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן צו לגיוס מיליציות מהמדינות השונות, וביקש מהן, כולל ממיזורי, לספק 75 אלף חיילים לצבא הפדרלי על מנת לדכא את המרד.
באותה תקופה ניהל ג'קסון חליפת מכתבים עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, ובצוותא תכננו לבצע הפיכה צבאית שתפריש את מיזורי מהאיחוד.
הנכס האסטרטגי המרכזי בתוכנית זו היה מחסן הנשק הפדרלי בסנט לואיס, שבו אוחסנו כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
ג'קסון זמם להשתלט על המחסן וביקש מדייוויס לשלוח תותחים על מנת לפרוץ חומותיו.
מפקד המחסן היה קפטן נת'ניאל ליון , קצין בצבא ארצות הברית ותומך מובהק באיחוד.
ב-26 באפריל 1861, בהוראת מזכיר המלחמה של ארצות הברית סיימון קמרון, פעל ליון יחד עם מתנדבים ממיזורי וכוחות צבאיים מאילינוי להעברה חשאית של 21 אלף כלי נשק (מתוך 39 אלף כלי הנשק שהיו במחסן) אל מעבר לנהר המיסיסיפי, לעיר אלטון שבאילינוי, כדי להגן עליהם מפני ניסיון השתלטות של הקונפדרציה.
ב-3 במאי 1861 הורה ג'קסון למיליציית המתנדבים של מיזורי להתכנס במחנות אימונים שונים ברחבי המדינה, כולל בסנט לואיס, לשישה ימי אימון.
הם התאספו ב"חורשת לינדל" (Lindell's Grove) שבקצה המערבי של העיר, בבסיס צבאי שלימים ייקרא "קמפ ג'קסון".
הפקודה של המושל ג'קסון הייתה חוקית לפי חוקת מיזורי , כל עוד ההתכנסות נועדה לאימון בלבד ולא לפעולה התקפית נגד כוחות פדרליים.
בפועל, המיליציה בסנט לואיס נשלטה ברובה על ידי תומכי פרישה מהאיחוד, ואף גייסה רגימנט חדש (הרגימנט השני של מיזורי) שהיה מורכב כמעט כולו מתומכי קונפדרציה.
בנוסף, ארטילריה שנתפסה על ידי הקונפדרציה מארסנל הנשק הפדרלי בבאטון רוז' שבלואיזיאנה נשלחה לקמפ ג'קסון והועברה אליו בחשאי באמצעות אוניית קיטור.
קפטן נת'ניאל ליון, שזיהה באיום זה סכנה לארסנל הפדרלי בסנט לואיס, הגיב בכוח צבאי.
ב-10 במאי 1861 הוא כיתר את קמפ ג'קסון בכוחות מתנדבים תומכי-איחוד (בעיקר מהגרים גרמנים מסנט לואיס), ושבה את לוחמי מיליציית המתנדבים.
בזמן שהשבויים הובלו לארסנל, מהומות פרצו ברחובות.
במהלך יומיים של ירי והתפרעויות נהרגו חיילים, שבויים ועוברי אורח חפים מפשע.
האירועים העיבו על דעת הקהל, וחברי האספה הכללית של מיזורי נעתרו באופן מידי לקריאתו של ג'קסון לחוקק חוק שיחלק את המדינה למחוזות צבאיים ויאפשר הקמת משמר מדינתי.
ב-11 במאי 1861 מינה ג'קסון את סטרלינג פרייס לתפקיד מייג'ור גנרל במשמר המדינתי של מיזורי, והורה לו להתנגד לפעולות מצד כוחות פדרליים ומתנדבים תומכי-איחוד ממיזורי ששירתו בצבא הפדרלי האמריקאי.
למחרת, ב-12 במאי, נועד פרייס עם הגנרל ויליאם ס.
הרני , מפקד הכוחות הפדרליים במיזורי, והשניים הסכימו על "הפסקת האש פרייס–הרני", שאפשרה למיזורי להישאר נייטרלית לעת עתה.
לכאורה, פרייס התחייב שכוחות הצבא של מיזורי וממשלתה יפעלו לשמירת המדינה באיחוד, ויבלמו את כניסת צבא הקונפדרציה אליה.
אך במקביל, ג'קסון שלח בחשאי שליחים לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ולמפקדים בדרום ארקנסו בבקשה לפלוש מיד למיזורי.
הוא הבטיח שהמשמר המדינתי ישתף פעולה עם צבא הקונפדרציה במערכה נגד הכוחות הפדרליים לשם "שחרור" סנט לואיס.
בנוסף, סגן מושל מיזורי תומאס קוט ריינולדס נסע לריצ'מונד באישורו של פרייס על־מנת לבקש מהנשיא דייוויס להורות על הפלישה.
תומכי האיחוד במיזורי התאכזבו ממה שתפסו כהתמסרות חד־צדדית של הרני להסכם הפסקת האש, ותבעו את הדחתו.
הרני הודח ב-30 במאי, והוחלף זמנית בנת'ניאל ליון, שקודם מדרגת קפטן לבריגדיר גנרל על לוחמים מתנדבים.
ב-11 ביוני 1861 ניסה ג'קסון להאריך את הפסקת האש בפגישה עם ליון, אך ליון מיאן.
הוא צעד בראש כוחותיו לעבר ג'פרסון סיטי, וב-13 ביוני נכנס לשטחי עיר הבירה.
ג'קסון ופקידים נוספים תומכי קונפדרציה נסו לעיר בוּנוויל.
ב-17 ביוני הובס המשמר המדינתי בפיקוד אחיינו של ג'קסון, ג'ון סאפינגטון מרמדיוק, בקרב מול כוחות האיחוד בבונוויל.
ב-5 ביולי, ליד קארת'ייג' (Carthage), נטל ג'קסון את הפיקוד על 6,000 לוחמים מהמשמר המדינתי (ובכך נהיה למושל השני בהיסטוריה של ארצות הברית שמוביל צבא בקרב, אחרי אייזק שלבי מקנטקי במלחמת 1812), והצליח להדוף כוח של צבא האיחוד שהיה קטן בהרבה מזה שלו, בפיקודו של קולונל פרנץ זיגל .
עם זאת, ידם של הכוחות הפדרליים היו על העליונה, וליון רדף אחרי ג'קסון ופרייס עד לדרום־מערב מיזורי.
ב-22 ביולי 1861 התכנסה שוב ועידת המדינה של מיזורי בג'פרסון סיטי.
הוועידה הצביעה שוב נגד פרישת המדינה מהאיחוד, וב-31 ביולי הכריזה על משרת המושל כעל פנויה.
באותו יום מינתה הוועידה את המילטון רוואן גמבל, לשעבר נשיא בית המשפט העליון של מיזורי, כמושל דה פקטו.
הוא מילא את התפקיד במשך תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
ג'קסון לא הכיר בהחלטות הוועידה.
ב-5 באוגוסט פרסם הכרזה שבה טען כי מיזורי היא רפובליקה חופשית, וביטל את כל קשריה עם האיחוד.
הוא נסע לריצ'מונד שבווירג'יניה כדי להיפגש עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ולבקש סיוע כלכלי וצבאי לכוחות המיליציה של הגנרל פרייס וכן הכרה רשמית מצד ממשלת הקונפדרציה.
ב-28 באוקטובר 1861 התכנסה בעיר ניאושו קבוצת מחוקקים מתנגדי-איחוד מהאספה הכללית של מיזורי (בנוכחותו של ג'קסון), והעבירה חוק שאישר את הפרישה מהאיחוד.
ב-28 בנובמבר 1861 הכירה הקונפדרציה במיזורי כמדינה ה-12 שלה, עם ג'קסון כמושל.
קבוצת ניאושו אף בחרה סנאטורים וחברי בית הנבחרים אל הקונגרס של קונפדרציית המדינות .
עם זאת, באותה העת שלטו כוחות האיחוד כמעט בכל שטחי מיזורי, ולכן להכרה ולבחירות לא הייתה משמעות מעשית.
ג'קסון מצא מקלט בארקנסו יחד עם הגנרל פרייס והמיליציה של מיזורי.
הם הובסו בצורה קשה בידי כוחות האיחוד בקרב פי רידג' במרץ 1862. באביב אותה שנה נסע ג'קסון לדרום ארקנסו כדי להתארגן מחדש ולהתייעץ עם פורשי-איחוד עשירים נוספים ממיזורי שנמלטו דרומה.
הם דנו באפשרות של יציאה למערכה להשתלטות מחודשת על מיזורי, אך ג'קסון מת מדלקת ריאות וסרטן הקיבה לפני שמהלך כזה יצא לפועל.
בריאותו של ג'קסון הידרדרה לאורך שנת 1862. בנובמבר של אותה שנה נסע לליטל רוק כדי להשתתף בתכנון מערכה צבאית לשם השתלטות מחדש על מיזורי.
ב-6 בדצמבר 1862 מת ג'קסון מדלקת ריאות בגיל 56 בבית מגורים בליטל רוק, לאחר שנחלש בשל מחלת סרטן הקיבה.
בתחילה סורב להיקבר במיזורי בשל הובלתו את תנועת הפרישה מהאיחוד.
הוא נקבר בבית העלמין מאונט הולי שבליטל רוק.
בתום מלחמת האזרחים הוצאה גופתו מן הקבר והועברה לקבורה מחדש בבית העלמין המשפחתי של משפחת סאפינגטון, משפחת אשתו, במחוז סאלין שבמיזורי.
גם שלוש נשותיו של ג'קסון קבורות שם.
בשנת 1967 רכשה מדינת מיזורי את בית העלמין במסגרת מאמץ להנציח את קבריהם של מושלי המדינה.
המקום נשמר כאתר היסטורי מדינתי.
גיסו של ג'קסון, המושל מרדית' מרמדיוק, מת גם הוא במהלך מלחמת האזרחים ונטמן באותו בית עלמין.
חמיהם המשותף, ג'ון סאפינגטון, ייסד את בית העלמין ששטחו שני דונמים בשנת 1831, ובו 111 חלקות קבר.
קליי פורו סולאוי הוא פוליטיקאי המכהן בפרלמנט של איי שלמה.
כיהן בכמה תפקידי שרים, בניהם שר המשטרה שר החוץ ושר הבריאות.
קליי נולד ב-10 באוקטובר 1976. הוא קיבל תעודת הוראה מאוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט, בנוסף הוא למד הוראת מדעים במכללה באי שלמה.
קליי נבחר לראשונה לפרלמנט ב-5 באפריל 2006 שהוא מייצג את מחוז טמוטו ואדו.
ראש הממשלה הנבחר אז סניידר ריני התפטר לאחר שבועיים בתפקיד עקב מחאות ציבוריות, קליי תמך ביורשו מנסה סוגברה, ונבחר למשרד הבריאות והשירותים הרפואיים.
הוא מילא את תפקיד זה עד דצמבר 2007, כאשר ראש הממשלה סוגברה סיים את תפקידו בגלל הצבעת אי אימון.
בינואר 2008 הוא תפקיד כיו"ר ועדת ביקורת החוקה.
ביוני 2009, קליי החליף את מרטין מאגה במשרד הבריאות והשירותים הרפואיים עד הבחירות באוגוסט.
לאחר שנבחר שוב בחירות באוגוסט 2010, שבהם התמודד כחלק ממפלגת הפדרציה העממית, הוא סיים את תפקידו כשר בממשלה בזמן הזה כיהן בתור מנהיג העצמאיים.
(תפקיד רשמי של המנהיג של מי שלא חלק מהאופוזיציה או מהקואליציה)
בתחילת אפריל 2011, הוא התפטר מתפקידו בתור מנהיג העצמאיים כדי להצטרף לממשלה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא התחיל לכהן כשר המשטרה, הביטחון הלאומי ושירותי הכליאה.
ב-9 בנובמבר 2011 התפטר מתפקידו ומהמשלה כחלק מהבעת אי אימון שגרמה להתפטרות של ממשלת פיליפ ב-11 בנובמבר.
גורדון דארסי לילו מי שהחליף את פיליפ בתפקיד ראש הממשלה ב-16 בנובמבר, הכריז שקליי יחזור לתפקידו הקודם כשר המשטרה.
ב-9 בפברואר 2012, פוטר פיטר שאנל אגובאקה מתפקידו כשר החוץ עקב שהעלה בפומבי את האפשרות לקיים יחסים דיפלומטיים עם רוסיה מבלי לקבל את אישר ראש הממשלה.
ב-27 בפברואר, לילו מינה את קליי במקומו, הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2014.
קלייד רוארק הואי היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בשתי בתי המחוקקים של המדינה, וכיהן תקופה קצרה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1919 ל־1921. הוא כיהן כמושל קרוליינה הצפונית בשנים 1937–1941. בשנת 1945 נכנס לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו עד מותו בשנת 1954 – ימים ספורים לפני פסיקת Brown v.
הואי נולד ב-11 בדצמבר 1877 בשלבי שבקרוליינה הצפונית, לסמואל אלברטה הואי, קצין בצבא הקונפדרציה, ולמרי שרלוט רוארק.
הוא למד בבית ספר עד גיל 11, עבד בחוות משפחתו, ובגיל 16 רכש עיתון שבועי.
בגיל 20 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן כיהן גם כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
הוא נבחר בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר התפטרותו של , שמונה לשופט פדרלי.
הואי ניצח מועמד רפובליקני שהתנגד לתמיכה אמריקאית בחבר הלאומים.
הוא כיהן בקונגרס בשנים 1919–1921. בנוסף, היה התובע במשפט מנהיגי שביתת לוריי משנת 1929, שהואשמו ברצח מפקד המשטרה של גסטוניה.
הוי כיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה־59 בשנים 1937–1941. בנאום ההשבעה שלו נשא דברים שהיסטוריון אחד תיאר כ"שיר הלל ארוך לניו דיל".
ביולי 1937 העניק חנינה ללוק לי, פוליטיקאי מטנסי וסנאטור לשעבר.
כמו כן, מינה הואי גבר שחור למועצת הנאמנים של קולג' שחור, דבר שקבע תקדים.
לאחר פסיקת Gaines משנת 1938 בנוגע להפרדה גזעית בהשכלה הגבוהה, ביקש מהמחוקקים לספק השכלה גבוהה מופרדת לשחורים.
על אף התנגדותו לחינוך משולב, הצהיר כי "אנשי המדינה מאמינים בשוויון הזדמנויות בתחומי השירות שלהם" וכי "הגזע הלבן אינו יכול להרשות לעצמו לעשות פחות מהצדק הפשוט כלפי הכושי".
עם זאת, בנאום שנשא בפני ארגון "בנות הקונפדרציה המאוחדות" – שבו אשתו הייתה חברה – הביע תמיכה מוצהרת בהפרדה גזעית, ואף אמר:
בשנת 1940 התנגד בשקט לכך שהנשיא רוזוולט יתמודד לכהונה שלישית.
כשהאמין שרוזוולט לא ירוץ שוב, דחה את ההצעה להיות "בן המדינה המועדף" ותמך במועמדות מזכיר המדינה קורדל הול.
בשנת 1944 נבחר הואי לסנאט, וכיהן בו מ־1945 ועד מותו.
הוא התנגד ליוזמת הנשיא הארי טרומן להפוך את ועדת ההעסקה ההוגנת (FEPC) לקבועה, והבטיח לבצע פיליבסטר בטענה שהיוזמה פוגעת ב"זכויותיו של כל איש עסקים באמריקה".
הוא תמך באיומי הנשיא נגד עובדי הרכבות השובתים בדצמבר 1946. בבחירות 1948 תמך בטרומן על פני אלטרנטיבה שמרנית יותר – סטרום ת'ורמונד.
הואי תמך בסירובו של טרומן לאפשר לקונגרס גישה לתיקי בדיקות הנאמנות של עובדי הממשלה.
ב־1950 התנגד הואי למתן מעמד מדינה להוואי בטענה שזה "בלתי מתקבל על הדעת" לאפשר למדינה שבה "רק אחוז קטן מהתושבים הם לבנים" להצטרף לאיחוד.
הוא קרא להעניק להוואי עצמאות, תוך הסתמכות על האופן שבו נהגה ארצות הברית בקובה ובפיליפינים.
בין 1949 ל־1952 עמד הואי בראש תת־הוועדה לחקירות של ועדת ההוצאות במשרדי הרשות המבצעת.
הוא ערך שימועים נגד "האחוזים" – סוחרי השפעה פוליטית.
ב־1950 עמד בראש חקירה שהובילה לדו"ח הואי, שקבע שכל סוכנויות המודיעין מסכימות כי "אלו שסוטים מינית" – בעיקר גברים הומוסקסואלים – מהווים סיכון ביטחוני.
דו"ח קריטנדן של הצי משנת 1957 קבע כי לא הוצגו בפני הוועדה עובדות ממשיות לתמיכה בטענות אלו.
הואי נשא לאישה את בסי גרדנר, אחותו של מושל קרוליינה הצפונית אוליבר מקס גרדנר.
אשתו נפטרה ב־1942. הואי היה מתודיסט אדוק ולימד שיעורי יום ראשון בכנסייה.
בנוסף, היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
ב-12 במאי 1954 נפטר הואי בפתאומיות בשולחן עבודתו במשרדו בוושינגטון די.
סי., וביוני 1954 מונה סם ארווין להחליף אותו בסנאט.
ב־1974 כתב העיתונאי ג'ונתן דניאלס כי עמדותיו של הואי היו .
שלושה מבני האוניברסיטאות בקרוליינה הצפונית שנקראו על שמו – הוחלפו בשמות חדשים.
ביולי 2019 הוסר שמו מבניין המינהלה של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית סנטרל, עקב תמיכתו בהפרדה גזעית ושימושו בלשון גזענית, והוחלף בשם מייסד האוניברסיטה, ג'יימס שפרד.
ביוני 2020 שונו גם שמותם של "הואי הול" באפלאצ'ים סטייט ושל "אודיטוריום הואי" באוניברסיטת וסטרן קרוליינה – כחלק מגל שינויי שמות בתקופת מחאות ג'ורג' פלויד.
הנהלת וסטרן קרוליינה הצהירה פה אחד:
ארתור קלייב היוארד בל היה מבקר אמנות אנגלי, המזוהה עם הפורמליזם וקבוצת בלומסברי.
בל נולד ב-1881 באיסט שפורד במחוז ברקשייר, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של ויליאם היוארד בל (1849–1927) וחנה טיילור קורי (1850–1942).
אביו היה מהנדס אזרחי שעשה את הונו במכרות הפחם של משפחתו במרת'יר טידוויל בוויילס.
בל למד במרלבורו קולג' ובטרינטי קולג' בקיימברידג', וב-1902 קיבל את מלגת הרוזן מדרבי ללימודים בפריז, שם החל להתעניין באמנות.
לאחר שובו ללונדון הכיר את אשתו לעתיד, ואנסה סטיבן, אחותה האמנית של וירג'יניה וולף, והשניים נישאו ב-1907. נולדו להם שני בנים, ג'וליאן (1908–1937) וקוונטין (1910–1996), ששניהם הפכו לסופרים.
ג'וליאן השתתף במלחמת האזרחים בספרד כנהג אמבולנס, ונהרג מפגיעת פגז בגיל 29.
נישואיהם של ואנסה וקלייב לא החזיקו מעמד זמן רב, וב-1913 ואנסה החלה במערכת יחסים עם דאנקן גרנט, עברה לגור עימו ואף הביאה עימו ילדה משותפת.
לקלייב היו מספר קשרים עם נשים אחרות, כולל מרי האצ'ינסון, אשתו של סנט ג'ון האצ'ינסון.
עם זאת, קלייב וונסה מעולם לא נפרדו או התגרשו רשמית.
הם ביקרו זה את זו באופן קבוע, בילו חופשות משפחתיות יחד וביקרו ביחד את הוריו של קלייב.
קלייב התגורר בלונדון, אך לעיתים קרובות בילה תקופות ארוכות בצ'ארלסטון, וגידל את בתם של ונסה ודאנקן, אנג'ליקה גארנט (1918–2012), כבתו.
רק לפני חתונתה גילתה לה אמה כי דאנקן הוא אביה הביולוגי.
בל היה חסיד של פציפיזם מוחלט, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה היה סרבן מצפון, שקיבל פטור מגיוס תמורת "עבודות בעלות חשיבות לאומית" בחווה של חבר הפרלמנט פיליפ מורל, באחוזת גרסינגטון.
בחוברת "מחרחרי מלחמה" שפרסם ב-1938 התנגד בל לכל ניסיון של בריטניה להשתמש בכוח צבאי, בטענה ש"העריצות הגרועה ביותר טובה מהמלחמה הטובה ביותר".
הטענה כי בל תמך בסופו של דבר במלחמה, כפי שציין הביוגרף שלו מארק האסי, לא הוכחה מעולם.
לדברי ההיסטוריון סטנלי רוזנבאום, "ייתכן כי בל הוא החבר הכי פחות אהוד בבלומסברי...
בל נתפס כחסר ערך על ידי ביוגרפים ומבקרי הקבוצה - כבעל, כאב, ובמיוחד כגיס.
אין להכחיש שהוא היה סנוב עשיר, נהנתן ורודף נשים, גזען ואנטישמי (אך לא הומופוב), שהפך מסוציאליסט ליברלי ופציפיסט לפייסן ריאקציונרי.
המוניטין של בל גרם לכך שלא הוערך כראוי בהיסטוריה של בלומסברי...."
זמן קצר לאחר שבל פגש את רוג'ר פריי, הוא פיתח את תורת האמנות שלו "צורה משמעותית".
השניים חלקו תשוקה לאמנות צרפתית בת-זמנם.
ב-1914 פרסם בל לראשונה את תורתו בספר "אמנות", ובו תיאר אותה כ"קווים וצבעים המשולבים בצורה מסוימת, צורות מסוימות ויחסים בין צורות, המעוררים את רגשותינו האסתטיים".
צורה זו ניתן לראות באמנות שיצרו רבים מחברי קבוצת בלומסברי, למשל יצירתו של דאנקן גרנט "Interior at Gordon Square".
קָלֵידוֹסְקוֹפּ , הוא מכשיר אופטי, שנועד להמחיש צורות סימטריות, וכיום משמש בעיקר לשעשוע.
הוא מורכב מגליל שבתוכו מראות, המשקפות עצמים (בדרך כלל שברי זכוכית) צבעוניים שבתוכו למשתמש המשקיף מחור בקצה הגליל, כשאור מאיר מהקצה השני.
בדרך כלל הוא כולל שתי מראות מלבניות המוצמדות זו לזו בשפתן המוארכת.
סידור המראות בזווית 45 מעלות ייצור שמונה שכפולים של העצמים הנראים, זווית של 60 מעלות תיצור שישה שכפולים, וזווית של 90 מעלות תיצור ארבעה שכפולים.
כשמסובבים את הגליל, משתנים העצמים הנצפים, והסידורים השונים של עצמים שהמראות משקפות יוצרים שפע של צורות סימטריות וצבעוניות.
את הקליידוסקופ המציא סר דייוויד ברוסטר ב-1816, והוא נרשם כפטנט ב-1817.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילונו את החידוש רָהִיב כשם תואר (תחת קליידוסקופי).
קליימקס (מאנגלית: Climax) הוא מצב בו כלל האורגניזמים בבית גידול מסוים נמצא בשיווי משקל, כך שכל אורגניזם שמת מוחלף באורגניזם דומה.
המונח תואר לראשונה על ידי פרדריק קלמנס.
בבית גידול ריק מתפתחים החיים בדרך כלל באופן הנקרא סוקצסיה.
באופן זה, כל חברת אורגניזמים משנה מעט את תנאי בית הגידול, ומאפשרת את כניסתה של החברה הבאה.
בשלב האחרון מגיעה המערכת לשיווי משקל, בו אין עוד שינוי בתנאים, והחברה לא משתנה עוד.
חברה זו נקראת חברת קלימקס, או חברת שיא.
מבחינים בין שני סוגי קליימקס.
קלימקס אקלימי, הוא מצב בו חברת האורגניזמים הקיימת נקבעת בראש ובראשונה על ידי האקלים באזור.
לעומתו, קיים גם קליימקס אדפי, בו נקבע אופי החברה בעיקר על ידי תנאי הקרקע, המגבילים את כניסת החברה הבאה בטור הסוקצסיוני, על אף שהאקלים מאפשר זאת.
קליין קוראסאו (בהולנדית: Klein Curaçao - "קוראסאו הקטן") הוא אי קטן בלתי מיושב באנטילים הקטנים, המצוי דרומית־מזרחית לאי קוראסאו ומהווה חלק מממלכת ארצות השפלה.
על האי מצוי מגדלור ומספר בקתות.
האי ידוע כאתר צלילה לנופש יפה במיוחד בשל שוניות האלמוגים הרבות סביבו, והמערות התת־מימיות שבמימיו.
תיירים רבים מגיעים לאי מקוראסאו באמצעות סירות במהלך היום על מנת לצלול באזור.
קליין בונייר (בהולנדית: Klein Bonaire, מילולית: "בונייר הקטן") הוא אי לא מיושב סמוך לחופו המערבי של האי בונייר בים הקריבי.
שטחו של האי 6 קמ"ר, וגובהו של האי השטוח - מטר אחד מעל פני הים.
שרידי המבנים היחידים באי הם שרדי בקתות עבדים שהיו באי.
המרחק מחופי בונייר לקליין בונייר הוא כ-750 מטרים, בנקודה הקרובה ביותר, ותיירים נוהגים לשכור סירות ולהפליג לאי לצורכי צלילה בשוניות האלמוגים המקיפות את האי.
בשנת 1868 נמכר האי לאנג'ל ג'סרון (Angel Jeserun) ובשנת 1999 נרכש האי על ידי ממשלת בונייר והועבר לידי קרן הטבע העולמית (the World Nature Fund) אשר הקימה את הקרן לשימור קליין בונייר (the Foundation to Preserve Klein Bonaire).
עלות רכישת האי הייתה 9 מיליון גילדנים (כ-5 מיליון דולרים).
קלייסתנס היה אציל אתונאי ממשפחת האלקמיונידים שנחשבה מקוללת בגלל רצח תומכי הטיראן קילון בשנת 632 לפנה"ס.
מיוחסת לו הרפורמה בחוקת אתונה, והנחת היסוד לדמוקרטיה האתונאית בשנת 507 לפנה"ס.
הוא היה קרוב משפחה של קלייסתנס מסיקיון, דרך בתו של הלה אגאריסטה ובעלה, מגאקלס.
המידע הראשון על קלייסתנס הוא כהונתו כארכון בשנת 525/4 לפנ', תחת הטיראן היפיאס.
בעזרת שושלת האלקמאונידים, הצליח קלייסתנס להפיל את היפיאס, שמשל באתונה אחרי אביו, הטיראן פייסיסטראטוס.
משהופל משטרו של היפיאס, נאבקו איסגורס וקלייסתנס על השלטון, וידו של איסאגוראס הייתה על העליונה, משום שפנה אל מלך ספרטה קליאומנס הראשון, כדי שהלה יעזור לו לגרש את קלייסתנס מאתונה.
האמתלה שבה השתמש הייתה הקללה שיוחסה למשפחת האלקמאונידים.
בעקבות ההתערבות הספרטנית, גלה קלייסתנס מאתונה, ואיסאגוראס שלט בעיר לבדו.
הוא סילק מאות אנשים מבתיהם, בתירוץ שגם הם מקוללים, וניסה לפזר את מוסד המועצה האתונאי.
המועצה התנגדה ליוזמתו, וזכתה בתמיכת העם, ובעקבות כך אולצו איסאגוראס ותומכיו לברוח אל האקרופוליס (מתחם השלטון, המבוצר, באתונה), ושהו שם במצור במשך יומיים.
ביום השלישי ברחו משם וגורשו מן העיר.
אז שלחו שליחים לקרוא לקלייסתנס לשוב, יחד עם מאות גולים אחרים, וקלייסתנס נטל את השלטון באתונה.
תולדותיו לאחר שכונן את המשטר החדש באתונה לוטות בערפל, היות שאף חיבור עתיק אינו מזכיר את שמו לאחר תיקון המשטר.
קלייסתנס פתח אז, בשנת 508 לפנה"ס, בשינוי סדרי השלטון באתונה: הוא ביטל את ארבעת השבטים המסורתיים, שהיו מבוססים על קשרי משפחה והובילו לטיראניה מלכתחילה, ובמקומם חילק את האזרחים לעשרה שבטים לפי אזורי המגורים שלהם (הדֵמֵה).
רוב החוקרים סוברים שהיו 139 אזורים כאלו, שקובצו בשלושים קבוצות שנקראו טריטיסים (מילולית: שלושים), ואלו חולקו לשלושה אזורים -- עשרה טריטיסים בכל אזור -- אזור העיר, אזור החוף, ואזור ההר.
כמו כן, ייסד קלייסתנס גופים מחוקקים בראשות אזרחים שנבחרו בהגרלה, במקום על-פי קרבה או ירושה.
הוא סידר מחדש את מוסד המועצה (הבּוּלֵה) בת ארבע-מאות החברים שהקים סולון בשעתו, ומאז היא הורכבה מחמש-מאות חברים, חמישים מכל שבט מעשרת השבטים החדשים שיצר.
תפקיד המועצה היה להציע חוקים למליאת האזרחים, שהתכנסה באתונה ארבעים פעם בשנה לשם כך.
המליאה יכלה לקבל את הצעות החוק, לדחות אותן, או להחזירן למועצה בדרישה לתיקונים.
גם את הרכב בתי-המשפט עדכן קלייסתנס, כך שמדי יום ביומו נבחרו בין 201 ל-5001 שופטים-מושבעים, עד 500 מכל שבט.
קלייסתנס כינה את הסדר החדש איזונומיה ("משטר שווה/מאוזן"), ולא דמוקרטיה.
למעשה היה מדובר בדמוקרטיה ישירה ולא נציגותית.
בשיטה זו היה סיכוי רב לכל אזרח לשהות תקופה אחת בחייו במועצה.
ככל הנראה, קלייסתנס יצר את מנהג האוסטרקיזם (שהופעל לראשונה בשנת 487 לפני הספירה), לפיו האזרחים ציינו בהצבעה שם של אזרח שאותו הם ראו לנכון להגלות מהעיר למשך עשר שנים למען טובת העיר.
הנטייה בתחילה הייתה להצביע נגד אזרח שנתפס כאיום על הדמוקרטיה, כלומר ששאף להתנשא כטיראן.
אך שנים ספורות לאחר שהחלו להפעיל את האוסטרקיזם, כל אזרח שנדמה כבעל עוצמה או פופולריות רבה מדי היה מועד להגלייה באמצעות מנהג זה.
כך אירע, למשל, לקסאנתיפוס, אביו של פריקלס, בשנת 484/5 לפני הספירה, שנתיים לאחר ששימש ארכון באתונה.
אדם שהוגלה באוסטרקיזם לא איבד את רכושו, אלא רק הורחק מהעיר ונמנעה ממנו האפשרות להשתתף במישרין בחיים הפוליטיים בעיר.
קלייה היא שיטה בה מייבשים חומרים באמצעות שימוש בחום יבש, באש גלויה או בתנור.
הקלייה גורמת לייבוש החומר באמצעות אידוי הנוזלים שבו.
לחם - פרוסת לחם שנקלתה קרויה קלי.