tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאגיד בוגדן (באוקראינית: Корпорація «Богдан») היא קבוצת ייצור רכב מובילה באוקראינה, הכוללת כמה יצרני רכב ואוטובוסים במדינה.
הדגם הפופולרי ביותר שלה הוא אוטובוס חשמלי שנוצר במשותף עם איסוזו במפעל התאגיד בעיר צ'רקסי.
המתקנים של תאגיד בוגדן מאפשרים לייצר 120–150 אלפי מכוניות, עד 9,000 אוטובוסים וטרוליבוסים מכל הסוגים, וכ-15 אלף משאיות וציוד מיוחד בשנה.
מפעלי התאגיד ממוקמים בלוצק ובצ'רקאסי.
תאגיד בוגדן נוצר בשנת 1992, לאחר נפילת ברית המועצות, על ידי מיזוגים של כמה מפעלים סובייטים לשעבר ליישום פרויקטים גדולים של השקעות המוקדשים לייצור חזק ועוצמתי של כלי רכב מסוגים שונים באוקראינה.
בתחילה הייתה החברה מפיצה כלי רכב שונים שנוצרו ברוסיה, ואחר כך מכרה כלי רכב של היצרנית הקוריאנית, קיה מוטורס.
בשנת 1998 רכשה החברה את מפעל התיקונים לרכב צ'רקאסי שהתמחה בתיקון אוטובוסים של מפעל האוטובוסים פבלובו ומסחריות מדגם GAZelle.
בשנת 1999, המפעל הפך ל"אוטובוסי צ'רקאסי" שהחל לייצר אוטובוסים משלו, מדגם "בוגדן".
באותה שנה חתמה החברה על חוזה נוסף עם יונדאי להפצת רכביהם.
בשנת 2000 קנתה החברה את חברת LuAZ הסובייטית שפשטה את הרגל ובסיסה היה בלוצק (שבווהלין) ובאותה תקופה החלה לייצר מכוניות משלה על בסיס AvtoVAZ הרוסי.
בשנת 2003 החלה החברה לייצא את האוטובוסים שלה.
בשנת 2004 חתמה החברה על הסכם כללי עם איסוזו לשימוש במותג איסוזו באוטובוסים המיוצאים של החברה.
בשנת 2005 הפכה חברת בוגדן מוטורס לתאגיד.
בשנת 2013 קיבל תאגיד בוגדן, במיזם משותף עם חברת אורסוס הפולנית, הזמנה לייצור 38 טרוליבוסים עבור מערכת הטרוליבוס של לובלין, בפולין.
השלמת השלדה נעשתה על ידי תאגיד בוגדן ונשלחה למפעל אורסוס בלובלין, שם התקינה אורסוס את ציוד החשמל, המושבים ואביזרים נוספים להשלמת הרכבים.
הדגם הראשון מסוג זה היה דגם Ursus T70116, שנמסר באמצע 2013.
בשנת 2014 החברה פיתחה את השריונית המשולבת 'בארס' (פנתר) המשמש את המשמר הלאומי של אוקראינה.
בשנת 2017 מפעל צ'רקסי בוגדן הועבר לניהול של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
בדצמבר 2017 הותר לכוחות צבא להשתמש בדגמי בוגדן-6317. באפריל 2018, "בוגדן" הציג רכב שטח רב-תכליתי חדש בשם "בוגדן 2351", שאמור להחליף את ה-UAZ המיושן.
למכונית החדשה נפח מנוע של 143 כוחות סוס, מהירות מקסימלית גבוהה יותר ויכולת נשיאה של 1000 ק"ג.
בשנת 2018, "בוגדן" סיכמה על שיתוף פעולה עם המכון הפוליטכני של איגור סיקורסקי בקייב.
מומחי "בובדן" ונציגי המוסד החינוכי יפתחו יחד טכנולוגיות תחבורה חדשות.
במאי 2018 חגג "בוגדן" 20 שנה להיווסדו.
לרגל החג ארגנה החברה קמפיין כל-אוקראיני בהיקף נרחב.
תושבי 9 הערים הגדולות באוקראינה - קייב, ויניצה, חמלניצקי, סומי, אודסה, קרמנצ'וג, פולטאבה, חרסון, איוונו-פרנקיבסק - יכלו לנסוע כל היום באוטובוסים גדולים מתוצרת "בוגדאן" ובטרוליבוס החדשים.
הקמפיין כיסה ערים שהחלו לשדרג את צי הרכבים העירוני ולעבור מאוטובוסים קטנים לדגמי תחבורה גדולים ואולטרה-גדולים.
בתוך 20 שנה, "בוגדן" ייצרה יותר מ-368 אלף כלי רכב.
18,781 מהם הם אוטובוסים וטרוליבוסים והיא נחשבת ליצרן התחבורה הציבורית הגדול באוקראינה.
ביוני 2018, "בוגדן" העביר חמש שלדות באורך 12 מטר לאוטובוסים חשמליים ליצרן הצרפתי של התחבורה האקולוגית "Bluebus" במסגרת חוזה.
ביולי 2018, בוגדאן-תעשייה LLC, יבואנית רשמית של GreatWall ו-HAVAL באוקראינה, פתחה את תערוכת הרכב הרשמית הראשונה של HAVAL באוקראינה בקייב.
תאגיד בוגדן הציג גרסה מעודכנת של מכונית "בוגדן 2251".
תאגיד הטילים והחלל המאוחד היה תאגיד רוסי המניות המשותף שהקים ממשלת רוסיה בשנת 2013 במטרה לחדש את מגזר החלל הרוסי.
הממשלה התכוונה לעשות זאת באופן שישמר ויחדש את סוכנות החלל רוסקוסמוס.
הארגון מחדש נמשך בשנת 2014 עם הסכם שיתוף פעולה עם סברבנק ובשנת 2015 עם תהליך המיזוג עם סוכנות החלל הרוסית הפדרלית ליצירת תאגיד רוסקוסמוס.
סוכנות החלל רוסקוסמוס, כסוכנות ממשלתית, בוטלה בדצמבר 2015 והתאגיד הממשלתי רוסקוסמוס החל לפעול ב-1 בינואר 2016.
תוכניות מפורטות יותר שפורסמו באוקטובר 2013 קראו להלאמה מחודשת של "תעשיית החלל הבעייתית", עם רפורמות גורפות הכוללות "מבנה פיקוד אחיד חדש" וצמצום יכולות מיותרות, מעשים שעלולים להוביל לעשרות אלפי פיטורים." מגזר החלל הרוסי מעסיק כ-250,000 עובדים, בעוד שבארצות הברית עובדים כ-70,000 עובדים בתחום.
"תפוקת החלל הרוסית נמוכה פי שמונה מזו של אמריקה, כאשר חברות משכפלות את עבודת חברות האם ופועלות ביעילות של כ-40 אחוז."
בדצמבר 2013 הנשיא פוטין יתם על צו נשיאותי להקמת התאגיד.
הצו קבעה כי התאגיד החדש לטילים וחלל ישתלט על מתקני ייצור שהיו באחריות סוכנות החלל הפדרלית (רוסקוסמוס).
נשיא תאגיד אנרגיה, ויטלי לופוטה הודח מתפקידו כנשיא ב-1 באוגוסט 2014. דמיטרי רוגוזינין ציין כי זו הייתה ההתחלה של "רפורמת כוח האדם המיוחלת בתעשיית החלל [הרוסית]...
זמנים קשים דורשים החלטות קשות."
בנובמבר 2014 הוכרז כי חלק מאמנת תאגיד הטילים והחלל המאוחד הוא הגדלת השכר היחסי של העובדים בענף החלל הרוסי על מנת לנסות ולנטרל את התפוקה הנמוכה ובריחת המוחות אשר הפריע לתעשייה.
בתאגיד שיערו כי מגזר החלל הרוסי יעסיק 196,000 עובדים עד שנת 2016. המטרה לטווח הארוך בסוף שנת 2014 הייתה להגדיל את התפוקה של מגזר החלל, פי שלושה תוך הכפלת השכר הריאלי עד שנת 2025.
למרות מאמצי המדינה בארגון מחדש, שני כשלים נוספים ברכב השיגור של פרוטון התרחשו בשנת 2014 ובשנת 2015.
ביוני 2015 ארגנה הממשלה את כל חברות המנועים הרקטיים ברוסיה לגוף אחד.
אנרגומאש, כמו גם כל חברות המנוע האחרות, הפכו לחלק מתאגיד הטילים והחלל המאוחד.
הצו לביטול בפועל של רוסקוסמוס כסוכנות ממשלתית נחתם על ידי ולדימיר פוטין בדצמבר 2015, שהוחלף על ידי תאגיד ממשלתי ב-1 בינואר 2016.
במאי 2018 בחר פוטין את רוגוזין להיות ראש תאגיד החלל רוסקוסמוס.
בפברואר 2019 נודע כי משרדי התאגיד יעברו למרכז החלל הלאומי במוסקבה.
עם הקמתה, התאגיד החדש כלל את מרבית החברות ולשכות העיצוב, למעט חברות ביטחון מסוימות.
התאגיד כלל בתחילה תשעה מפעלים שהפכו לחברות מניות משותפות פתוחות.
ההון המורשה של התאגיד כלל מניות של 13 חברות אחרות.
בהמשך, כל אחד מהם היה צפוי לתרום 100 אחוז ממניותיו בניכוי מניה אחת להון המורשה של התאגיד החדש.
התאגיד היה 100 אחוז בבעלות המדינה.
עד אוגוסט 2013 תכנן תאגיד הטילים והחלל המאוחד לרכוש גרעין שליטה ביצרנית מנוע הטילים אנרגיה, שבעבר ממשלת רוסיה החזיקה 38 אחוזים ממניותיה.
"ההתבססות [של תעשיית החלל הרוסית] תקלוט 33 ארגוני חלל, כולל 16 ארגונים.
המוקד העיקרי יהיה על קבלני משנה וספקים."
בעקבות הכרזת הקמת תאגיד הטילים, אולג אוסטפנקו, ראש רוסקוסמוס, סוכנות החלל הרוסית, הציע בנובמבר 2013 לבנות רכב שיגור כבד חדש עבור תוכנית החלל הרוסית.
הרקטה הייתה מיועדת לעמוד בעומס של לשיגור במסלול כדור הארץ הנמוך והוא תוכנן להתבסס על טכנולוגיית רכב השיגור של אנגארה.
אפילו העיתונות הרוסית קראה לזה ארגון מחדש קיצוני של תעשייה רוסית חשובה.
לדוגמה, RIA נובוסטי כינתה את המהלך ריכוזיות קיצונית של תעשיית החלל הרוסית.
בפברואר 2014, הודח יבגני אניסימוב מתפקידו כראש מרכז החלל באיקונור בקזחסטן, לאחר קריירה של 30 שנה במרכז, וכיהן בראשות המרכז מאז 2010.
תאגיד השידור האוסטרלי הוא גוף השידור הלאומי של אוסטרליה וב, שנוסד בשנת 1932. הוא ממומן בעיקר ממענקים ישירים של ממשלת אוסטרליה, אך אינו תלוי במדיניות הממשלתית.
התאגיד ממלא תפקיד מוביל בעצמאות העיתונאית במדינה.
ABC, שעוצב על פי ה-BBC בבריטניה, הנמצאת בבעלות ובשליטת ממשלת בריטניה, מומנה במקור מאגרות שידור שבוטלו בשנת 1973 והוחלפו בעיקר במענקים ממשלתיים ישירים, כמו גם הכנסות מפעילויות מסחריות הקשורות לשידור.
רשת ABC מספקת כיום שירותי רדיו, טלוויזיה, שירותים מקוונים וניידים ברחבי אוסטרליה.
מטה התאגיד נמצא באולטימו, פרוור של סידני, ניו סאות' ויילס.
תאגיד השידור הדרום אפריקני הוא גוף השידור הציבורי בדרום אפריקה ומפעיל 19 תחנות רדיו (AM / FM) וכן חמישה ערוצי טלוויזיה לקהל הרחב.
זהו אחד הגדולים מבין החברות הממשלתיות בדרום אפריקה.
פוליטיקאים באופוזיציה ובחברה האזרחית מבקרים לעיתים קרובות את התאגיד ומאשימים אותו בכך שהוא מהווה שופר תעמולה של הקונגרס הלאומי האפריקני; במהלך תקופת האפרטהייד הואשם התאגיד כי מילא את אותו תפקיד עבור הממשלה שנשלטה על ידי המפלגה הלאומית.
תאגיד הנפט טראמפ הייתה חברה ששכנה בוונקובר, קנדה, והייתה בעלות איש העסקים (לימים נשיא ארצות הברית), דונלד טראמפ.
החברה הוקמה בתחילה ב-31 באוגוסט 1995 כחלק מחברה אחרת ולא כחברה עצמאית אך לאחר שהפכה לכזו הוחלט להחליף את שמה ל"תאגיד האנרגיה אסיאמריקה" עם זאת כבר בינואר 1996 שונה בשנית שם החברה ל"תאגיד הנפט טראמפ".
שנתיים לאחר מכן, נטשה החברה עסקה על ספירים, אמרלדים וזהב.
כמו כן אחד מיועצי החברה היה פטריק ללופ שהיה האדם הראשון קיבל רישיון לעסוק בחציבות של אבני אמרלדים במדגסקר.
בשנת 1999 דיווח תאגיד הנפט על מכירות של כ-2,500 דולרים אך במקביל על הפסדים של כ -20,000 דולר, במהלך שנות פעילותה על אף שהיוותה חברת אנרגיה ביצעה החברה מספר עסקאות ואף קנתה חברות אחרות שלא בהכרח פעלו בתחום האנרגיה והמחצבים.
תאגיד Ad Libitum הוא סרט מותחן פסיכולוגי רוסי משנת 2021 בבימויה של פולינה אולדנבורג שגם כתבה את התסריט וזהו סרט הביכורים שלה.
תאגיד Ad Libitum הוא תאגיד כוחני שמסוגל למלא כל משאלה.
הם מספקים אהבת אמת, חוויות ותחושות שאנשים שוכחים מהם, אלא שאם המפגש הראשון הוא מפגש היכרות חינמי, על המפגשים הבאים יש לשלם, וביוקר.
שאמיל חמאטוב - כתב חדשות טלוויזיה
איגור פטרנקו - מנכ"ל התאגיד
תאגיד הרדיו והטלוויזיה של ירדן הוא הגוף המשדר הממלכתי בממלכה ההאשמית של ירדן, אשר הוקם בשנת 1985 כאיחוד בין הטלוויזיה הירדנית לרדיו הירדני.
אף על פי שמספר תחנות מהמזרח התיכון נקלטו ברחבי ירדן, לא היה רדיו עצמאי במדינה עד 1948. הרדיו הירדני כרשת ממלכתית החל לשדר בשנת 1956 וכיום משדר 24 שעות ביממה לכל העולם בשפה הערבית.
את שידורי הרדיו הרשמי של ירדן (בערבית) ניתן לקלוט גם בישראל בשלושה מוקדים - בבית שאן ובאזור הכנרת בתדר 95.8 FM, בירושלים בתדר 90 FM ובאילת בתדר 101.5 FM.
בנוסף, מופעל שירות רדיו עולמי באנגלית ובצרפתית.
גם את שידורי הרדיו הירדני באנגלית ובצרפתית (הנקרא בשם Radio Jordan) ניתן לקלוט גם בישראל בשלושה מוקדים - בבית שאן ובאזור הכנרת בתדר 90.9 FM, בירושלים בתדר 96.3 FM ובאילת בתדר 99.7 FM.
הטלוויזיה הממלכתית של ירדן החלה בשנת 1968, בתחילה בשידור שחור-לבן של שלוש שעות ביום מאולפן אחד.
בשנת 1970 הצטרף כחבר מלא באיגוד השידור האירופי.
בשנת 1972 הייתה לרשת הטלוויזיה הראשונה באזור אשר הקימה ערוץ שני, אשר התמקד בתכנים זרים כולל חדשות בשפה האנגלית.
בשנת 1974 עברה לשדר בצבע מלא בשיטת PAL ושנה לאחר מכן עברה לשדר בממלכה כולה.
כעבור שנים מספר שידרה הטלוויזיה גם חדשות בצרפתית ואף מהדורת חדשות בשפה העברית בשידורים שנקלטו בישראל באמצעות אנטנה.
מאז הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994 נפסקו שידורי החדשות בעברית בטלוויזיה הירדנית.
שני הערוצים הירדנים שולבו גם בחבילת הערוצים שחברות הכבלים הציעו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הסתיימה הפעילות של הערוץ השני הירדני אשר שידר רק באנגלית.
במקומו החל לפעול ערוץ הספורט הירדני.
החל מ-1988 מועברים השידורים גם דרך הטלוויזיה בלוויין, כאשר ב-1998 הושק ערוץ שלישי ייעודי ללוויין הפונה לקהל הבינלאומי.
הערוץ הלווייני נקרא "אל-אורדונייה" .
במהלך השנים הערוץ הירדני הייעודי בלוויין התמזג יחד עם הערוץ הירדני הראשון.
תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין (בסינית: 中国航天科技集团), או CASC (ראשי תיבות של China Aerospace Science and Technology Corporation) הוא הקבלן הראשי של תוכנית החלל הסינית.
החברה בבעלות ממשלתית ויש לה מספר תתי-גופים כפופים המתכננים, מפתחים ומייצרים מגוון חלליות, משגרים, מערכות טילים אסטרטגיות וטקטיות וציוד קרקעי.
היא הוקמה רשמית ביולי 1999 כחלק מפעולת רפורמה בממשלת סין, בעבר הייתה חלק מתאגיד התעופה האווירית הסינית.
גלגולים שונים של התוכנית מתוארכים אחורה אפילו עד שנת 1956.
האקדמיה הסינית לטכנולוגיית רכב שיגור (CALT)
סין אנרג'ין אינטרנשיונל (אחזקות) בע"מ
האקדמיה לטכנולוגיית הנעה מוצקה וחלל (AASPT)
האקדמיה הסינית לטכנולוגיית חלל בסין (CAST)
האקדמיה לטכנולוגיית הנעה נוזלית בחלל (AALPT)
האקדמיה הטכנולוגית לחלל בסצ'ואן (SAAT)
האקדמיה לטכנולוגיה של חלל בשנגחאי (SAST)
האקדמיה הסינית לטכנולוגיית אלקטרוניקה וחלל (CAAET)
האקדמיה הסינית לאווירודינמיקה וחלל (CAAA)
תאגיד התעשייה הסינית הגדולה בסין (CGWIC)
בייג'ינג שנז'ו טכנולוגיות תוכנה חלל
צ'יינה סוויי - אספקת צילומים
אחזקות השקעות בתעופה וחלל בסין
מרכז פיתוח והחלפת כישרונות וחלל
בשל פעילות לא חוקית לכאורה, בנובמבר 2020 הוציא נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ צו ביצוע האוסר על כל חברה אמריקאית או אדם יחיד להחזיק במניות בחברות שמחלקת ההגנה של ארצות הברית ציין כי יש לו קשרים לצבא השחרור העממי, שכלל את CASC.
תאגיד Davka היא חברת תוכנה יהודית אמריקאית, המתמחה ביישומים הקשורים להיסטוריה יהודית, למנהגים ומסורות ולשפה העברית .
החברה פרסמה תוכנת רבות כולל מעבד התמלילים Davkawriter בעברית/אנגלית, משחקי מחשב חיונכיים, וספרים אלקטרוניים בנושאי יהדות.
Davka, שנוסדה ב-1982, בולטת כמוציאה לאור של כמה משחקים מוקדמים לסדרת המחשבים של Apple II, כולל The Lion's Share (משחק וידאו 1983) מאת רוברט אהרון ו- The Philistine Ploy מאת רוברט אהרון ואלן רוזנבאום.
מקור השם DAVKA במילה העברית דווקא.
Davka גם הוציאה תקליטור המכיל:
תלמוד בבלי דפוס שונצינו בארמית ובאנגלית
תוכנת עיבוד תמלילים שתוכננה להתאמה לעברית ולאנגלית.
התוכנה הופצה בגרסה ל-windows ובגרסה ל-Mac.
עם סגירת התאגיד הופסקה התמיכה בתוכנה.
התוכנה כללה מילון, אוצר מילים, וכלי תרגום.
היא מגיעה עם הטקסט המלא של התנ"ך, המשנה ועוד.
בודק האיות שלה מזהה מילים באנגלית ובעברית כאחד.
הגרסה האחרונה שהופצה היא 7.0, והיא תומכת ב-25 שפות.
תאגיד השידור של הרייך היה גוף השידור הציבורי הלאומי ברפובליקת ויימאר ולאחר מכן בגרמניה הנאצית.
החברה איגדה בתוכה את כל חברות שידור הרדיו האזוריות של גרמניה ממאי 1925 עד מאי 1945. משנת 1933 שימש ככלי מרכזי ב.
כל ההקלטות ההיסטוריות של התאגיד מוחזקות בידי ארכיון השידור הגרמני של ARD.
התאגיד הוקם בברלין ב-15 במאי 1925, והיה ארגון גג לתשעה גופי שידור רדיו אזוריים.
משנת 1926 היו מרבית אחזקות התאגיד בידי הרייכספוסט, רשות הדואר הגרמנית שפעלה משנת 1866 עד 1945. כל תושבי גרמניה היו מחויבים בתשלום אגרת רדיו בעלות 2 רייכסמרק בחודש.
ב-1932 היו 4 מיליון משתמשי רדיו רשומים במדינה.
החל מ-22 בינואר 1931 היה מטה התאגיד ממוקם בבית השידור (Haus des Rundfunks) בוסטנד, ברלין.
הבניין עוצב בידי האדריכל הנס פואלציג בשנת 1929, והיה מרכז השידור הראשון בעולם וכלל גם היכל קונגרסים גדול.
בקיץ 1932 החלה ממשלת גרמניה תחת הקנצלר פרנץ פון פאפן להשיג שליטה על התאגיד.
גם גופי השידור האזוריים הוכפפו לתאגיד והפכו לסניפים מקומיים שלו.
מועצת המנהלים הייתה חייבת לקבל נציג ממשלתי, שפיקח על התוכניות, בשליחות שר הפנים, וילהלם פון גייל.
במהלך תהליך ההאחדה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, התאגיד הולאם על ידי הממשלה הנאצית, והיה בשימוש נרחב על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם תחת יוזף גבלס כדי להכתיב את תוכני הרדיו.
ב-30 בינואר 1933, בזמן ששר הפנים החדש וילהלם פריק אכף את השידור החי של מצעדי הלפידים, התפטר יו"ר התאגיד הנס ברדוב והוחלף על ידי יוגן הדמובסקי.
כמה מנהלים לשעבר נעצרו ונכלאו.
החל מ-1 באפריל 1934 התאגדו חברות השידור האזוריות תחת התאגיד.
התאגיד גדל עם השנים עם מיזוג רשתות שידור אזוריות כמו אלה של חבל הסאר.
לאחר האנשלוס האוסטרי ב-1938, תחנת הרדיו Verkehrs AG של וינה הוכפפה לתאגיד.
ב-1 בינואר 1939, שונה שם התאגיד ל"תאגיד השידור של גרמניה הגדולה" (Grossdeutscher Rundfunk).
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 עם התקרית המבוימת בגלייביץ, הפך התאגיד למכשיר חיוני של התעמולה הנאצית בזמן המלחמה, במיוחד באמצעות היומון Wehrmachtsbericht ותוכניות רדיו ייעודיות.
מ-9 ביולי 1940 ואילך שידרו כל רשתות השידור את אותה רצועת שידור ארצית, שהסתיימה עם כיבוש בית השידור על ידי הצבא האדום במהלך הקרב על ברלין ב-2 במאי 1945.
עד 1950, התאגיד היה בתהליכי פירוק והוחלף בחברות שידור אזוריות.
לאחר מכן הוקמה בגרמניה המזרחית חברת השידור של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (Rundfunk der DDR; שבהמשך שינתה שמה ל"השידור הממלכתי הגרמני", Deutscher Fernsehfunk
), בעוד בגרמניה המערבית הוקמה ARD, כתאגיד של מספר גופי שידור אזוריים.
תאגיד אקס הוא תאגיד טכנולוגיה אמריקאי שהוקם על ידי איש העסקים אילון מאסק בשנת 2023.
שם התאגיד נבחר כמיתוג מחדש של "טוויטר בע"מ", חברת האם של טוויטר.
תאגיד אקס הוא חברת האם של הרשת החברתית אקס (לשעבר טוויטר), והתאגיד עצמו הוא חברה בת בבעלות מלאה של תאגיד אקס החזקות, שבעצמו בבעלות מאסק.
באפריל 2022, מסמכים ציבוריים שהוגשו לוועדה לניירות ערך ולבורסות של ארצות הברית חשפו שמאסק רשם שלושה גופים מסחריים במדינת דלאוור, כולם תחת השם "אקס החזקות" (X Holdings).לפי הרישום בוועדה, אחת מהחברות נועדה למיזוג חברות עם "טוויטר בע"מ" (Twitter Inc), בעוד השנייה נועדה לשמש חברת אם לחברות שמוזגו.
החברה השלישית נועדה לרישום על הלוואה של 13 מיליארד דולר ממספר בנקים כדי לקנות את טוויטר.
מאסק השתמש בשם "אקס" בעבר לבנק דיגיטלי שהוא ייסד ב-1999, X.com.
במרץ 2000, X.com התאחד עם חברת הטכנולוגיה Confinity כדי ליצור את PayPal.
ביולי 2017 מאסק רכש מ-PayPal או שם התחום X.com תמורת סכום לא ידוע.
באוקטובר 2022, מאסק רכש את טוויטר בע"מ תמורת 44 מיליארד דולר לאחר מאבק משפטי עם הבעלים הקודמים.
במרץ 2023, מאסק איחד את שלושת תאגידי אקס לתאגיד אחד, אקס החזקות, שרשום במדינת נבדה.
במאי של אותה שנה, מאסק מינה את אשת השיווק לינדה יאקרינו , לשעבר האחראית על פרסום ושיווק בקומקאסט, כמנכ"לית החברה החדשה.
ביולי 2025, הודיעה לינדה יאקרינו כי היא מתפטרת מתפקידה כמנכ"לית החברה.
ובמקומה כעת מכהן מאסק בעצמו.
תאגיד השידור השווייצרי הוא תאגיד שידור ציבורי שווייצרי שהוקם בשנת 1931. התאגיד מחזיק ב-24 ערוצי רדיו וטלוויזיה.
משרדו הראשי נמצא בעיר ברן, שווייץ.
התאגיד הוא ארגון ללא מטרות רווח, הממומן בעיקר באמצעות דמי רישוי לרדיו וטלוויזיה (79%) ומייצר את יתרת ההכנסה מפרסום וחסות.
בשנת 1931, קמו קולות רבים ברחבי שווייץ.
לא קולות של הפגנות או מהומות, אלא קולות רדיו.
תחנת רדיו פרטית בשם "Radio Beromünster" פרחה, והצלחתה עוררה עניין בקרב הקנטונים השונים.
הם חזו פוטנציאל אדיר באיחוד כוחותיהם, ביצירת שירות שידור ציבורי חזק ובלתי תלוי שיגיע לכל פינה במדינה.
כך, בשנת 1931, נולד תאגיד השידור השווייצרי (SRG SSR).
יחד, הם הניחו את היסודות לארגון שעתיד לשחק תפקיד מרכזי בחיי התרבות והתקשורת השווייצרית.
שנות ה-30 שנות ה-40 היו עשירות בפעילות עבור SRG SSR.
תחנות רדיו חדשות נוספו, קולות מגוונים הצטרפו, והשידור הפך לחלק בלתי נפרד מהחיים השווייצריים.
בשנת 1953, הגיע רגע היסטורי נוסף: SRG SSR פתח ערוץ טלוויזיה ראשון, ופתח צוהר לעולם חדש של צבעים, תנועה ותמונות.
עבור SRG SSR, שנות ה-60 ושנות ה-70 היו תקופה של אתגרים והסתגלות.
התחרות מצד שידורים פרטיים דרשה חשיבה מחודשת, והצורך להתאים לטכנולוגיות חדשות העמיד בפני הארגון מבחנים לא פשוטים.
למרות זאת, SRG SSR הצליח לשמור על מעמדו המוביל, תוך שהוא מתפתח ומתאים את עצמו לעידן המודרני.
כיום, SRG SSR הוא שירות שידור ציבורי מודרני ורב-ערוצי.
4 ערוצי טלוויזיה ו-7 תחנות רדיו ארציות משדרים תוכניות מגוונות בשפות גרמנית, צרפתית, איטלקית ורומנית.
חדשות, תוכניות ילדים, מוזיקה ותרבות – SRG SSR מציע קשת רחבה של תוכן לכל גיל ולכל טעם.
הארגון ידוע בתכניו האיכותיים והמאוזנים, ובהתחייבות שלו לשירות הציבור.
הוא שואף לייצג את המגוון התרבותי והלשוני של שווייץ, תוך שהוא מקדם ערכים של דמוקרטיה, סובלנות וחופש הביטוי.
בשנת 2024, ניצחה שווייץ באירוויזיון עם השיר "The Code" של האמן נמו מטלר, לפיכך SRG SSR צפוי לארח את התחרות בשנת 2025. אירוע בין-לאומי זה יהווה הזדמנות אדירה עבור שווייץ להציג את עצמה בפני קהל רחב, לחגוג את המוזיקה והתרבות שלה, ולשדר את הערכים החשובים לה.
שיטת הדמוקרטיה הישירה של שווייץ והעובדה שלמדינה יש ארבע שפות רשמיות (גרמנית, צרפתית, איטלקית ורומנית) מביאות לכך שמבנה השידור הציבורי בשווייץ מחזיק בפועל ברישיונות השידור המאפשרים ל-SRG SSR לפעול כארבעה תאגידים אזוריים:
תאגיד השידור הקנדי הוא גוף השידור הציבורי הקנדי לרדיו ולטלוויזיה.
התאגיד משדר באנגלית ובצרפתית, ברשתות הידועות כ-CBC ו-Radio-Canada, בהתאמה.
למרות שכמה תחנות מקומיות בקנדה קדמו להקמתה, CBC היא רשת השידור הנוכחית הוותיקה ביותר בקנדה.
CBC הוקם ב-2 בנובמבר 1936. ה-CBC מפעיל ארבע רשתות רדיו יבשתיות: CBC Radio One ו-CBC Music בשפה האנגלית, ו-Ici Radio-Canada Première ו-Ici Musique בשפה הצרפתית (שירות הרדיו הבינלאומי Radio Canada International משודר היסטורית בגלים קצרים, אך מאז 2012 תוכנו זמין רק כפודקאסטים באתר האינטרנט שלו).
ה-CBC מפעיל שירותים לאזור הארקטי הקנדי תחת השמות CBC North, ו-Radio-Canada Nord.
תחנת CBC/Radio-Canada מציעה תוכניות באנגלית, בצרפתית ובשמונה שפות של עמים ילידים בקנדה בשירות הרדיו המקומי שלה, ובחמש שפות בשירות הרדיו הבינלאומי מבוסס האינטרנט שלה, רדיו קנדה אינטרנשיונל (RCI).
עם זאת, קיצוצים בתקציב בתחילת העשור השני של המאה ה-21 גרמו לתאגיד לצמצם את שירותו באמצעות גלי האתר, להפסיק את שידורי הגלים הקצרים של RCI וכן חלק משידורי הטלוויזיה הקרקעיים.
אל המימון של ה-CBC מתוספות הכנסות מפרסום מסחרי בשידורי הטלוויזיה שלה.
שירות הרדיו הפעיל פרסומות מאז הקמתו ועד 1974, אך מאז רשתות הרדיו העיקריות שלו היו ללא פרסומות.
ב-2013, רשתות הרדיו המשניות של ה-CBC, CBC Music ו-Ici Musique, הציגו פרסום מוגבל של עד ארבע דקות בשעה, אך זה הופסק ב-2016.
תאגיד RTX הוא תאגיד רב-לאומי העוסק בתעשיית הנשק ובייצור ציוד לתעופה וחלל.
מטה התאגיד ממוקם במחוז ארלינגטון שבמדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
RTX היא אחת מיצרניות הנשק הגדולות בעולם מבחינת הכנסות ושווי שוק, וכן אחד הספקיות הגדולות בעולם בתחום שירותי המודיעין.
החברה מייצרת מנועי תעופה, אמצעי נ"מ, טילים, אוויוניקה, כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם), תוכנות אבטחה ולוויינים.
החברה הוקמה באפריל 2020 מתוך שילוב של הקונצרן רב-לאומי אמריקני יונייטד טכנולוג'יס (United Technologies Corporation, UTC) ויצרנית הנשק האמריקאית ריית'יאון (Raytheon Company).
משלוחי הנשק של RTX לישראל במסגרת מלחמת חרבות ברזל הובילו למחאות נרחבות נגד החברה.
ב-14 בדצמבר 2023, מפגינים חסמו את הכניסה למתקן של RTX באריזונה.
בפברואר 2024, 15 מפגינים נעצרו לאחר שחסמו את הגישה למתקני RTX ו-BAE Systems בלואיוויל, קנטקי.
באוגוסט 2024, תאגיד RTX נקנס בסה"כ של 200 מיליון דולר בגין הפרת תקנות הסחר הבינלאומי בנשק .
ההפרות כללו בין היתר סחר של נתונים וכלי נשק עם סין.
תאגיד ABS-CBN הוא תאגיד מדיה פיליפיני.
המטה שלו בקזון סיטי, עיר במטרופולין של מנילה, בירת הפיליפינים.
החברה מייצרת תוכני טלוויזיה, חדשות ועוד.
היא אחת מחברות המדיה הגדולות בפיליפינים, ונסחרת בבורסה הפיליפינית תחת שם הקוד ABS.
התאגיד הוא איחוד של 2 תאגידים שונים במדינה: ו-.
התאגיד הוקם ב-1946 על ידי הטכנאי האמריקאי ג'יימס לינדנברג , אז היא נקראה .
תאגיד כלי הטיס התעשייתי שיאן (בסינית: 西安飞机工业集团) הוא יצרן מטוסים סיני שמפתח ומייצר מטוסים גדולים ובינוניים.
מטה החברה שוכן ביאנליאנג, שיאן, שאאנשי.
בשנת 2020, במסגרת רפורמה, החברה הפכה לחברת בת בבעלות מלאה של החברה AVIC Xi'an Aircraft Industry Group.
בין לקוחותיה העיקריים של החברה נמנים חיל האוויר הימי של צבא השחרור העממי וחיל האוויר של צבא השחרור העממי.
החברה אחראית על ייצור המטוס הצבאי הגדול ביותר שמיוצר בסין, שיאן Y-20.
מפציץ דו-מנועי שיאן H-6 - גרסה משודרגת סינית של טופולב Tu-16
מפציץ קרב דו-מנועי מדגם שיאן JH-7
מפציץ חמקן אסטרטגי כבד מדגם שיאן H-20 (בפיתוח)
מטוס אימון Y-7H המבוסס על Y-7-100
קומק ARJ21 - כנפיים וגוף מטוס
בואינג 747-8 - מדפי המטוס הפנימיים של 747-8, מבנה המטוס הגדול ביותר שבואינג רוכשת מסין.
יון-14 (Y-14) מטוס תובלה דו-מנועי
שיאן Y-20 בעל ארבעה מנועים
שיאן KJ-600 AE&C - שימוש בשיאן JZY-01 מבוסס Y-7 כבסיס ניסוי
תאו ואן גוך (בהולנדית: Theo van Gogh; ; 23 ביולי 1957 – 2 בנובמבר 2004) היה במאי קולנוע, מפיק קולנוע, שחקן ופובליציסט הולנדי.
נינו של תאו ואן גוך, שהיה אחיו של הצייר וינסנט ואן גוך והיה סוחר אמנות.
נרצח בידי הולנדי מוסלמי ממוצא מרוקאי על רקע דעותיו נגד קבלת מהגרים.
תיאודור ואן גוך נולד ב-23 ביולי 1957 בהאג, לאנקה ויוהאן ואן גוך.
אביו שירת בשירות החשאי ההולנדי (AIVD, שנקרא אז BVD).
הוא נקרא על שמו של דודו מצד אביו, תיאו, אשר נתפס והוצא להורג כששירת במחתרת ההולנדית במהלך הכיבוש הנאצי של הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד ואך גוך משפטים באוניברסיטת אמסטרדם, אך נשר בתוך זמן קצר.
הוא עבד כמפיק מופעים, וחלם להיות במאי קולנוע.
בשנת 1981 ראה אור הסרט הראשון שהפיק.
בשנות ה-80 היה ואן גוך גם בעל טור בעיתון.
לאורך השנים הוא השתמש בטורים שלו כדי להביע את תסכולו מפוליטיקאים, שחקנים, במאי קולנוע, סופרים ואנשים אחרים אשר ראה אותם כחלק מ"הממסד".
הוא כתב בצורה פרובוקטיבית והפך לדמות שנויה במחלוקת, שביקר תכופות את תרבויות האסלאם.
הוא השתמש באתר שלו, "המעשן הבריא" (De Gezonde Roker), כדי להביע ביקורת חריפה על החברה הרב-תרבותית.
לדבריו, הולנד הייתה כל כך סוערת מבחינה חברתית שהיא בסכנה להפוך ל"משהו דמוי בלפסט".
בשנת 1991 פרסם מאמר הכולל לגלוג על השמדת יהודים בתאי הגזים.
הוא נשפט בגין אנטישמיות וקיבל קנס כספי.
גם לאחר מכן פרסם במספר מקרים דברי לעג בעלי אופי אנטישמי, שהופנו כלפי אישים יהודים בהולנד.
בשנת 1996 ביים, כתב והפיק את הסרט "בליינד דייט" אודות רקדנית לשעבר שלאחר מות בתה נפגשת בבר עם קומיקאי המנסה להרשים, להקסים ולזעזע אותה.
תאו ואן גוך זכה בפרס הקולנוע ההולנדי "עגל הזהב" עבור סרטו "למען המדינה" (1997).
הסרט האחרון שהפיק היה "כניעה", ותסריטו נכתב על ידי אייאן חירסי עלי, חברת פרלמנט הולנדי ממוצא סומלי-מוסלמי.
הסרט דן באלימות כלפי נשים בקרב האוכלוסייה המוסלמית בהולנד.
על גופן של נשים בסרט נכתבו טקסטים מהקוראן בגנות הנשים.
סמוך למותו סיים ואן גוך את הסרטתו של הסרט 06/05 (ה-6 במאי) על רציחתו של פים פורטאון, פוליטיקאי הולנדי מן הימין הלאומני, שנרצח שנתיים לפני שנרצח ואן גוך, על ידי פעיל שמאל הולנדי, ככל הנראה על רקע התנגדותו להגירת זרים להולנד.
הסרט פורסם כחודש לאחר מותו של ואן גוך וכשנתיים לאחר מותו של פורטאון.
בשנים האחרונות לחייו פרסם מאמרים, ספרים וסרטים המותחים ביקורת על החברה האסלאמית ועל מדיניות קבלת ההגירה באיחוד האירופי.
בעקבות זאת ובעקבות סרטו האמור קיבל איומים על חייו.
ואן גוך נרצח בידי מוסלמי ב-2004.
לאחר שנים של הסתה נגד תאו ואן גוך, הוא נרצח בבוקר ה־2 בנובמבר 2004, ברחוב במזרח אמסטרדם.
לגופה הודק בסכין מכתב ובו איומים על חייה של אייאן חירסי עלי, איומים על ארצות המערב, ועל יהודים שלכאורה שולטים על הולנד, כולל יוב כהן, ראש עיריית אמסטרדם דאז.
הרוצח, , צעיר כבן 26 בעל דרכון הולנדי ומרוקאי, שהיה לבוש בגלביה מרוקאית, נעצר על ידי המשטרה לאחר שנורה ברגלו.
במשפטו אמר הרוצח כי פעל בשם האסלאם ומתוך שכנוע עצמי, והוסיף "אני מבטיח לכם שיום אחד, כשאהיה חופשי, אעשה בדיוק אותו דבר, בדיוק אותו דבר".
בית המשפט גזר עליו מאסר עולם.
בעקבות הרצח הועלתה ב-2012 בתיאטרון הפיזי DV8 הצגה בשם "?Can We Talk About This", שזכתה במספר פרסים.
רוב התאגידים הגדולים במונחים של הכנסה כספית או נתח שוק הם תאגידים רב-לאומיים.
בשנת 1602 הוקם התאגיד הרב-לאומי הראשון, חברת הודו המזרחית ההולנדית.
התאגידים הרב-לאומיים המודרניים מובחנים מחברות בין־לאומיות במספר מובנים.
חברות בין־לאומיות נהגו בדרך כלל לייבא חומרי גלם ממדינה אחת או מספר מדינות, להרכיבם במפעל או במספר מפעלים במדינת האם של החברה ולשווקם במדינות שונות.
שני אפיונים אלו של התאגידים הרב-לאומיים הביאו לפיחות בחשיבות הסחר הבין־לאומי בסחורות ולגידול מקביל בהיקף הסחר הבין־לאומי המבוצע באמצעות העברות הון.
מבנה זה מעניק לתאגידים הרב-לאומיים גמישות רבה יחסית בהשוואה לתאגידים בין־לאומיים מדורות קודמים, משום שהדבר מאפשר להם להפחית את מצבת העובדים המועסקת בתאגיד, לטובת חוזים מול קבלני-משנה המקיימים יחסים כאלו עבורו.
אחת הסיבות המרכזיות למעבר לייצור רב-לאומי היא ההקשחה הניכרת בשוקי העבודה ברוב מדינות המערב, ושכרם הגבוה של עובדי ייצור בהם.
יתרון היעילות של הייצור במערב נשחק במידה רבה, ובמקרים מסוימים אף נעלם.
במצב כזה, בהתאם ל"חוק היתרון היחסי" של דייוויד ריקרדו, למדינה המסוגלת לייצר כל מוצר ביעילות גדולה יותר ממדינה אחרת, עדיין משתלם להעביר את ייצור המוצרים שבהם יתרונה היחסי קטן יותר לייצור באותה מדינה אחרת, ודומה כי זהו המצב גם כאן.
התאגידים הרב-לאומיים, בהתאם לאמור, מתמקדים בתחומים בהם יש עדיין יתרון יחסי גדול למדינת האם של התאגיד.
תאגידים רב-לאומיים רבים מצמצמים את מעורבותם הישירה בנושאי ייצור מוצרים, ומתמקדים, לעומת זאת, בלוגיסטיקה, מחקר ופיתוח, ובשיווק ומיתוג.
לדוגמה, תאגיד רב-לאומי העוסק במיצים עשוי להעביר את ייצור המיצים בפועל לחברות עצמאיות שונות, כשעיקר עבודתו מתמקדת במיתוג המיצים השונים, פיתוח מיצים חדשים, שיווק המיצים ומכירתם בשוק.
לטענת הדוגלים באנטי-גלובליזציה, גודלם של התאגידים הרב-לאומיים והיותם נותני חסות מסחרית לפעילויות תרבותיות שונות, הקנו להם השפעה פוליטית רבה.
במיוחד, נטען כי חברות כאלה נהנות מהשפעה על מדינות קטנות יותר או עניות יותר, באמצעות החלטה לייצר או שלא לייצר בהן.
תאגידים רב-לאומיים רבים פועלים גם בישראל.
הדרך הבסיסית ביותר לכך היא קיום של סניף, סוכנות או זכיין בישראל, העוסקים בשיווק מוצריו של התאגיד הרב-לאומי, כפי שעושים למשל איקאה או זארה ויצרני מכוניות, כגון פורד ופיאט, שלהם סוכנויות בישראל.
במשך שנים אחדות נמנעו תאגידים רב-לאומיים מקשרים עם ישראל, עקב החרם הערבי, שהשפעתו נחלשה במהלך השנים.
תאגידים רב-לאומיים אחרים, כמו מקדונלד'ס או קוקה-קולה מבצעים גם את פעולות הייצור בישראל, והיצרנית הישראלית מתפקדת במובנים רבים כיישות נפרדת בעלת זיכיון למותג.
בחלק מהמקרים פתחו תאגידים רב-לאומיים מפעלי ייצור ומרכזי מחקר ופיתוח בישראל.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא תאגיד אינטל.
אחת התוצאות הנובעות מפעילותם של תאגידים רב-לאומיים בישראל היא הצטרפותם של תאגידים ישראליים לתאגידים רב-לאומיים.
התופעה בולטת בענף ראיית החשבון, שבו משרדים ישראליים הצטרפו למשרדים רב-לאומיים כגון Ernst & Young ו-KPMG, ובאופן דומה בענף הפרסום.
במקרים מעטים התפתחו תאגידים ישראליים לתאגידים רב-לאומיים שמרכזם בישראל.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, שמרכזי הייצור שלה פרושים במדינות אחדות בנוסף לישראל.
תְּאוֹ (או בּוּפָלוֹ; שם מדעי: Bubalus) הוא סוג בתת-משפחת הפרים.
התאו הוא בעל חיים גדול וחזק, בעל פרווה דקה שחורה-חומה וקרניים חזקות.
באנגלית נקרא התאו באפלו המאכל ובערבית ג'מוס – ושני השמות הללו משמשים לעיתים גם ככינוי נוסף עבור התאו בשפה העברית.
שמו של התאו המקובל היום, מקורו בזיהויו המוטעה עם בעל החיים המכונה "תאו" במקרא, שהוא ככל הנראה שור הבר.
יש המזהים את בעל-חיים המכונה בלשון חז"ל "כּוֹי" כתאו.
זיהוי נוסף שנפוץ בימי הביניים, היה עם הראם המקראי.
זיהוי זה נשלל על ידי בעלי התוספות.
לדעת רב סעדיה גאון, בעל חיים זה הוא המכונה במקרא מריא.
לדעת מספר חוקרים התאו המקראי הוא שור הבר המוזהה גם עם הראם.
התאו שהיה נפוץ בארץ ישראל שייך למין תאו מים (Bubalus bubalis).
התאו הוא בהמה מעלת גרה וצמחונית.
מזונו כולל צמחים, קש וכולי.
ישנם תאואים אשר חיים בקרבת מים, כגון, ביצות, אגמים ונהרות, וניזונים מצמחי הגדות.
הם רובצים ברוב שעות היום במים, ובכך מתרעננים ומונעים עקיצות חרקים.
התאואים חיים בלהקות גדולות, ובכך מקטינים את הסכנות הצפויות להם.
הלהקה מסוגלת להתגונן כנגד טורפים על ידי דריסה או ניגוח.
בלהקה מעורבים גם זכרים וגם נקבות.
כאשר התאו מזדקן הוא עובר לגור לבדו בטריטוריה משלו, שם אין לו אויבים וסכנות, מלבד אריות, שאותם הוא יכול לנגוח למוות.
התאו הוא בעל חיים גדול וכבד, משקלו עולה על 500 ק"ג ויכול להגיע ללמעלה מטונה.
אורכו נע בין 2.5 ל-3 מטרים ואורך קרני הזכר יכול להגיע ל-1–2 מטרים.
תאו הפיליפינים, הנקרא גם "תאו מינדורו" משום שהוא חי אך ורק באי מינדורו, הוא החיה הגדולה בפיליפינים.
הוא נמצא בסכנת הכחדה ומונה פחות ממאה פרטים.
בסוג תאו קיים תת-הסוג "אנואה" ובו שני מינים: "אנואה השפלה" (Bubalus depressicornis) ו"אנואה ההרים" (Bubalus quarlesi).
המין המכונה תאו אפריקני, אשר נפוץ בערבות אפריקה דומה לתאו אך הועבר לסוג סינצרוס.
ההריון של נקבת התאו נמשך 11 חודשים, ובסופו נולד עגל אחד שמשקלו 30–40 ק"ג.
הוא נעמד על רגליו תוך פחות מחצי שעה, ומתחיל לינוק חלב מאמו.
כעבור כמה ימים הוא מסוגל לנוע כשאר חברי הלהקה.
האדם ביית את התאו לפני אלפי שנים והחל להשתמש בו לנשיאת משאות, חריש וטחינה, במקביל המשיך צייד של תאו הבר.
התאו הפיליפיני (מינדורו) ניצוד בידי האדם עד כדי סכנת הכחדה.
התאואים נדחקו למקומות הנידחים באי, וכדי להגן על עצמם, הם החלו לפעול בלילה.
בהודו משתמשים בחלב התאו, כתחליף לחלב הפרות, האסור בשימוש מטעמים דתיים.
התאואים מגודלים בהודו בעדרים של מאות ומסביבם התפתחה תעשיית חלב ענפה.
גבינת הברי וכן מוצרלה במקורה מיוצרת מחלב נקבת התאו.
נקבת התאו מזן Murrah Buffalo מניבה כ-10–16 ליטר חלב ביום בדרך כלל תקופת ההנקה היא של 270–300 ימים בזן זה.
לארץ ישראל הובא תאו המים ככל הנראה בתקופה הערבית והוא היה נפוץ בה בנופי ביצה ומים עד סיום תקופת המנדט, בשנת 725 לערך הגיע ויליבלד הקדוש לארץ ישראל ומצא את המריאים (ג'מוסים) משוטטים סמוך לאגם החולה.
התאו החל להיעלם בתקופת המנדט ולאחר הקמת מדינת ישראל נעלם לחלוטין.
עדר קטן של תאואים שרד בבטיחה והתגלה לאחר מלחמת ששת הימים, פרטים מהעדר הועברו לשמורת החולה וממנו הועברו פרטים גם לשמורת עין אפק.
קיימות גם בישראל שתי חוות לגידול תאואים.
במושב ביצרון בשפלה נמצאת חווה גדולה ומחלבה לייצור מוצרים מחלב נקבת התאו.
תאו הפיליפינים (שם מדעי: Bubalus mindorensis) הנקרא גם "תאו מינדורו" הוא מין בסוג תאו האנדמי לאי מינדורו שבפיליפינים, אך מאמינים שבעבר שגשג גם באי לוזון.
תאו הפיליפינים הוא היונק הגדול ביותר בפיליפינים, ואחד היונקים הגדולים הנדירים ביותר בעולם – נותרו ממנו פחות מ-500 פרטים.
תאו הפיליפינים הוא אחד המינים הקטנים ביותר בתת-משפחת הפרים.
אורך הגוף הוא 220 סנטימטרים ללא הזנב, אורך הזנב הוא 60 סנטימטרים.
משקלן של הנקבות, לפי הערכה, הוא בין 200 ל-300 ק"ג.
אורך הקרניים מגיע עד 51 ס"מ.
תאו הפיליפינים תועד לראשונה בשנת 1888 באי מינדורו.
לפני שנת 1900 האי לא היה מאוכלס בשל מלריה.
בעבר הוא היה מצוי בכל מינדורו, מגובה פני הים עד להרים, אבל התיישבות בני-אדם, ציד לא מבוקר וכריתת עצים, צמצמה את תפוצתו לכמה ערבות עשב נידחות באי.
בניגוד לאמונה הרווחת וסיווג קודם, תאו הפיליפינים אינו תת-מין של הקראבאו המקומי, שהוא גדול ממנו רק במקצת, או של התאו האסייתי המצוי.
ישנם כמה מאפיינים המבדילים בין השניים: תאו הפיליפינים שעיר יותר ולו סימנים בהירים על הפנים, הוא אינו חי בעדרים ולקרניו צורת V, בניגוד לקרבאו שקרניו מעוקלות כלפי מעלה.
תאו הפיליפינים הוא החיה היבשתית הגדולה הגדולה ביותר בפיליפינים.
תאגיד סְטָטוּטוֹרִי (או תאגיד חָקוּק) הוא ישות משפטית אוטונומית למחצה אשר פועלת מתוקף חוק ויכולה להחזיק בסמכויות חקיקתיות, ביצועיות ושיפוטיות.
לעיתים מוקם גוף סטטוטורי ביוזמת חקיקה ממשלתית בכנסת, ולעיתים זהו גוף פרטי שמקבל סמכויות בחוק.
תאגידים סטטוטורים משמשים בדרך כלל במדינות המנוהלות על ידי הסגנון הבריטי של דמוקרטיה פרלמנטרית כגון הממלכה המאוחדת ומדינות חבר העמים הבריטי, כגון: אוסטרליה, קנדה, הודו וניו זילנד.
מטרת תאגידים סטטוטוריים היא להוות אוטונומיה חוקית מקצועית וביצועית בתחום מסוים אשר לרשויות השלטון אין את המשאבים המקצועיים (לדוגמה: במכון התקנים) או בתחום בו יש צורך באוטונומיה פוליטית (לדוגמה: לשכת עורכי הדין או בנק ישראל) ואין יכולת להעניק לגוף סמכויות על ידי תיאגוד (פרטי או ציבורי).
על מנת להעניק לגופים אלה את הסמכויות הנדרשות להם למלא את ייעודם ומאידך לתחום סמכויות אלה לייעודם המקורי בלבד, נדרשת חקיקה.
ההליכים המנהליים והפרלמנטריים שקודמים לחקיקתו של החוק המקים את התאגיד הסטטוטורי הם למעשה הליכי הייזום שלו.
משום כך, לתאגיד סטטוטורי אין "בעלים".
החוק דואג לפרט את זהותם של הגוף או האישיות המוסמכים למנות את הנהלתו, שברוב המקרים הם הממשלה או השר הממונה על הענף.
לעיתים, תאגיד סטטוטורי הופך לחברה בע"מ, כך לדוגמה חברת דואר ישראל החליפה את רשות הדואר שהייתה תאגיד סטטוטורי.
מונדרגון (MCC Mondragon Corporation Cooperative) הוא תאגיד קואופרטיבי של חברות לייצור קמעונאי בחבל הבסקים בספרד.
הקואופרטיב הוא אחד מהגדולים בעולם, ונחשב לדוגמה להצלחת המודל הקואופרטיבי.
מלבד החברות היצרניות שברשות התאגיד, התאגיד מקיף את חיי עובדיו-חבריו ומחזיק גם בנקים, בתי ספר, אוניברסיטאות, חברה לביטוח בריאות ופנסיה והתארגנויות ציבוריות נוספות.
נכון לסוף שנת 2011, התאגיד מספק תעסוקה ל-83,869 עובדים בכ-256 חברות העוסקות בארבעה שדות פעילות: פיננסים, תעשייתיים, מסחר קמעונאי וחינוך והשכלה.
התאגיד פועל במודל עסקי הומניסטי המבוסס על קידום העובד ושיתופו בבעלות על ההון ובקבלת ההחלטות, יחד עם דחיפה למצוינות עסקית.
בחבל הבסקים הייתה מסורת ארוכה של התנהלות קואופרטיבית שנגדעה עם מלחמת האזרחים בספרד.
ראשיתו של התאגיד החלה ביוזמתו של הכומר דון-חוזה מריה אריזמנדיארייטה (בספרדית: José María Arizmendiarrieta), שהגיע לעיירה מונדרגון בשנת 1941 בגיל 26, לאחר שהוגלה על ידי משטר פרנקו לצפון הארץ בשל דעותיו הסוציאליסטיות.
מצבה של העיירה לאחר המלחמה היה רע, ושררה בה אבטלה רבה.
אריזמנדיארייטה קיווה להשפיע על מצבה הכלכלי של העיר
ובשנת 1943 הקים בית ספר פוליטכני בעיר בניהול דמוקרטי.
בית הספר שהיה פתוח לכל, דגל ברעיונות של ערבות הדדית וכלכלה שיתופית ברוח נוצרית.
הכומר אף כתב ספר בשם "Reflections" המסביר את רעיון הקואופרציה.
בשנת 1956 הקימו חמישה מבוגרי בית הספר את היוזמה הקואפרטיבית הראשונה באזור שנקראה ULGOR (ראשי התיבות של שמותיהם.
החברה עסקה בייצור תנורי פראפין.
בשנת 1959 הקימו החברים, בהצעתו של אריזמנדיארייטה, את הבנק הקואופרטיבי "בנק הפועלים העממי" (Caja Laboral Popular).
הבנק הציע הלוואות בריבית נמוכה לשם הקמת קואופרטיבים נוספים.
רבות מהחברות המשיכו לקום על ידי תלמידי מחזורים נוספים של בית הספר של אריזמנדיארייטה.
עוד דרך בה התרחב התאגיד הייתה על ידי הזמנת קואופרטיבים קיימים.
וכן על ידי מתן סיוע כלכלי לחברות כושלות תוך הפיכתן לקואופרטיבים.
עד סוף שנות השישים היו חברות במונדרגון יותר מ-40 חברות וחברות בת.
בתחילה לא היה קשר ארגוני בין הקואופרטיבים - למעט חברותם המשותפת בבנק הפועלים.
בשנת 1964, הוקמה על ידי תשעה מהקואופרטיבים קבוצת "אלרקו" שהנהיגה חוזה רב-צדדי בין החברות, שהסדיר את ענייני הקהילה, צורכי העובדים והפעולה העסקית במשותף.
ההתאגדות נבעה מההבנה כי מבנה זה יקנה לחברות יתרון בשוק התחרותי.
בשנת 1962 הוקם טכניון בעיר ללימודי חשמל ואלקטרוניקה, שרטוט טכני, אוטומציה ויציקה.
בטכניון למדו כאלף תלמידים ובשנת 1969 הוא הוכר כבית ספר תעשייתי-הנדסי על ידי המדינה.
בעקבות הטכניון הוקם גם קואופרטיב "אלקופ" המשלב לימודים ויזמות קואופרטיבית.
בשנת 1974 הוקם מרכז המחקר "איקרלן" (Ikerlan), העוסק בפיתוח מוצר עסקי, תהליכים ואנרגיה.
בשנת 1984, בעקבות ההתרחבות בשיתוף הפעולה בין הקואופרטיבים השונים הוחלט להקים את השותפות הקואופרטיבית הרחבה שתאגד את כל החברות הפועלות במסגרת "מונדרגון".
התכנס קונגרס השותפות הראשון ונבחר לראשונה ועד מנהל לניהול האסטרטגיה המשותפת.
בראשית שנות ה-80 תקף את ספרד משבר כלכלי, מלווה בעליה חדה באבטלה.
המשבר פגע גם בפעילות התאגיד, וחלק מהחברות פשטו את הרגל.
הקואופרטיב נאלץ לשלם פיצויי אבטלה לחברים המפוטרים.
אף על פי כן החזיקו החברות הקאופרטיביות בזמן המשבר טוב יותר מן החברות הפרטיות, זאת בשל נכונתם של העובדים המעורבים בניהול החברות להיוון מרבית רווחי החברה בקרנות אבטחת סיכונים לטובת החברות, וכן בשל מערכת של ערבות הדדית בין החברות השונות.
עוד דרכי התמודדות שנקט בהן התאגיד עם המשבר הייתה העדפה של מובטלי החברות שנסגרו מקרב התאגיד במשרות הפנויות במפעליו האחרים של התאגיד, וצמצום הדיווידנדים.
לאחר המשבר סייע בנק הפועלים העממי להתאוששות על ידי מתן הלוואות גבוהות, וכן - מחיקת חובותיהן של חברות כחלק מתוכנית שיקומית שנתקבלה בהצבעה דמוקרטית באספה הכללית.
לקראת סוף שנות ה-80 התאושש התאגיד מן המשבר, ואף הוסיף להתרחב, כשבנק הפועלים העממי פותח סניפים חדשים בברצלונה ומדריד, והשפעת התנועה הקואפרטיבית הפכה מורגשת גם מחוץ לחבל הבסקים.
חברת המזון "ארוסקי" מבית התאגיד הייתה לחברה המובילה בחבל הבסקים.
בשנות ה-90 התרחבה השותפות בין החברות השונות במונדרגון.
משלב זה החברות הפועלות במסגרת התאגיד אינן מתבססות עוד על הון עצמי, אלא על שיתוף הפעולה.
כל חברה מגישה תוכנית עסקית למועצה הכללית - וזו מאשרת כי התוכנית תואמת את מדיניות התאגיד.
התאגיד אינו הבעלים של החברות החברות בו - החברות הן היוצרות את התאגיד.
בשנת 1997 הוקמה האוניברסיטה של מונדרגון.
במהלך שנות ה-90 ניסה התאגיד להבנות מדיניות שתתמודד עם תהליכי הגלובליזציה, על ידי הקמת מפעלי ייצור במספר מדינות נוספות.
הראשון שבהם היה תחנת קופרסי (Copreci) במקסיקו בשנת 1990 ולאחריו הוקמו עוד רבים נוספים.
נכון לסוף שנת 2008 לתאגיד 73 מפעלי ייצור מחוץ לספרד.
בשנת 2009 איגוד עובדי המתכת בארצות הברית הודיעה על הסכם עם מונדרגון, להקמת קואופרציה בארצות הברית
כל חבר בקואופרטיב הוא בעל מניה אחת המעניקה לו זכות הצבעה באספה הכללית.
בעבר עמד פער השכר בתאגיד על 1:3 אולם עם השינויים בחברה מסביב, על מנת לשמור על עובדים מוכשרים בתאגיד הועלה היחס ל-1:11. למרות זאת השכר המינימלי בקואפרטיב גבוה ב-13% מהממוצע החברתי, וכן שכר המנהלים נמוך ב-30% מן המקובל בשוק בעסקים באותו סדר גודל.
לתאגיד אספה נבחרת בת 650 חברים הנבחרים מבין הקואופרטיבים השונים.
מדי שנה מתכנסת אספה כללית הבוחרת מועצה מושלת המוסמכת כגוף מבצע של התאגיד.
כמו כן לכל עסק נפרד בקבוצה קיימת מועצת פועלים המעמידה נשיא - שפועל במשותף עם מנהל הפירמה בניהול ופיתוח העסק.
כלל הקואופרטיבים בתאגיד נשענים על 4 כלים משותפים העומדים לרשותם:
פיננסים - לרשותם עומד הבנק הקואופרטיבי "קאחה לבורל", המהווה את התשתית הפיננסית לפעילות כלל הקואופרטיבים בתאגיד.
הבנק עובד גם עם לקוחות וחברות מחוץ לתאגיד, אולם מספק שירותים בנקאיים מוזלים לקואופרטיבים.
בעלות המניות בבנק מחולקת 50% לקואופרטיבים, 28% לעובדי הבנק, 14% לצרכנים (אשר הצטרפו עם המיזוג בין קאחה לבורל לבנק הקואופרטיבי-צרכני "היפר קוצ'ה") ו-8% עובדים בפנסיה.
חינוך - הכשרת עובדים חדשים לקליטה בקואופרטיבים במסגרת אוניברסיטת מונדראגון - הפועלת אף היא כקואופרטיב המשותף למורים, לסטודנטים ולבעלי עניין נוספים.
כמו כן רבים מן הסטודנטים מאוגדים במסגרת קואפרטיב "אלקופ" - מפעל לעזרים חינוכיים וחברת השמה לקואופרטיבים השונים בתאגיד, אשר חרט על דיגלו לייצר משרות המתאימות לסטודנטים וללוחות הזמנים של הלמידה באוניברסיטה.
בנוסף קיים קואופרטיב "אוטאלורה" - המרכז לניהול ופיתוח קואופרטיבי, אשר מציע הכשרה לצוותי הנהגה נבחרים בקואופרטיבים השונים, קורסים בניהול ופיתוח תרבותי.
רווחה - קואופרטיב "לגון ארו" ("זמן לחברות"), ארגון ללא מטרות רווח, אשר מספק ביטוחים משלימים ופנסיוניים לחברים במונדרגון.
מחקר ופיתוח - במסגרת מונדרגון פועלות 14 חברות מחקר ופיתוח אשר משמשות את הקואופרטיבים השונים של מונדרגון, ופועלות בשיתוף עם אוניברסיטת מונדרגון.
בשנים האחרונות בעקבות תהליך הגלובליזציה והתחרות בשוק החל התאגיד להעסיק גם עובדים שכירים שאינם חברים בקואופרטיב בכמות מצומצמת, כמו כן, הוקמו מפעלים השייכים לתאגיד גם מחוץ לחבל הבסקים, בסין ובדרום אמריקה.
מפעלים אלו על אף שאינם קואופרטיביים, מתנהלים בניהול המערב את העובדים בקבלת ההחלטות, ובחלקם החל התאגיד בתהליכי קואופרטיביזציה.
שלא כמו התנועות הקואופרטיביות הגדולות בישראל - הקיבוץ והמושב, חברי מונדרגון אינם מתגוררים במסגרת משותפת קהילתית, והקואופרטיב משמש אותם בעיקר כמקום עבודה ונותן שירות.
בתי הספר והאוניברסיטאות של הקואופרטיב פתוחים גם לציבור הרחב שאינו חבר בו.
ל"מונדרגון" עשרה ערכי יסוד המנחים את פעילותו הכלכלית של התאגיד:
חברות פתוחה – לכל הרוצה להצטרף בכפוף לנוהלי התאגיד.
ארגון דמוקרטי – לכל חבר מניה אחת וקול אחד, שאינו תלוי בתפקידו.
ריבונות העובדים – הנהלת הקואופרטיבים והשותפות במניות על ידי העובדים.
כפיפות של ההון והרווחים לתכתיבי העבודה וערכיה – זכויות העובדים ורווחתם במרכז העשיה העסקית.
השתתפות בניהול – מעורבות העובדים כחובה וכזכות, ופיתוח מודלים להגשמת רעיון זה.
סולידריות בתחומי השכר – איזון פערי השכר בין המנהלים והעובדים.
שיתוף בין קואופרטיבים – גם בתוך השותפות עצמה וגם עם קואופרטיבים נוספים בספרד ומחוץ לה.
שינוי חברתי – תרומה לשינוי חברתי באזורי הפעולה של הקואופרטיב, על מנת לבנות חברה טובה וצודקת יותר.
באמצעות תרומה למפעלי תרבות, חינוך ורווחה בחבל הבסקים.
פעולה בסיסית כוללנית – שיתוף פעולה עם התנועה הקואופרטיבית השיתופית בעולם, וקידום ערכים כשלום, צדק ופיתוח חברתי.
חינוך – חינוך מקצועי וערכי, הכשרת מנהיגי העתיד של הקואופרטיב.
תאו מים או באפלו מים אסייתי (שם מדעי: Bubalus bubalis), בערבית ג'מוס, הוא בעל חיים גדול דמוי פר, המשמש לעיתים קרובות כמקנה בתת-היבשת ההודית, וכן גם בדרום אמריקה, בדרום אירופה, בצפון אפריקה ובישראל.
מוצאו של תאו המים הוא מהמין – תאו אסייתי (Bubalus arnee), הנמצא כעת בסכנת הכחדה וחי בטבע בהודו, בבנגלדש, בנפאל, בבהוטן ובתאילנד.
תאו המים המבוית נוצר כתוצאה מאלפי שנים של רבייה סלקטיבית, כנראה בתת-היבשת ההודית או בדרום-מזרח אסיה.
זהו בעל חיים גדול, משקלו עולה על 500 ק"ג ויכול להגיע אף לטונה.
התאו משמש למשא, לבשר ולחלב.
גללי התאו משמשים כדשן, ואף לדלק לאחר ייבוש.
בקנבורי שבתאילנד, בפקיסטן, בדרום מערב קרנטקה בהודו, יש מרוץ תאו שנתי המכונה קאמבאלה.
בשנת 2000, ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות העריכו כי יש 158 מיליון תאואי מים בעולם, וש-97% מהם (כ-153 מיליון) נמצאים באסיה.
תאו המים המבוית נפוץ מסביב לעולם, בעיקר בתוך האזור הטרופי.
בכמה אזורים כמו בצפון אוסטרליה ישנם תאואי פרא.
קיימים שני זני תאו עיקריים:
תאו הביצות – נפוץ בדרום אסיה ומשמש בעיקר לעבודה.
תאו הנהרות – נפוץ בהודו, משם הועבר לפני מאות שנים גם לאיטליה ולארצות אירופאיות אחרות, את תאו הנהרות מגדלים גם בעיראק ובמצרים שם משמש בעיקר לייצור בשר ולמשא.
זן זה נמצא גם בישראל.
גזע תאו מים נוסף הוא הקראבאו מהפיליפינים.
התאו הנמצא בארץ הוא מהגזע תאו הנהרות וידוע בשמו הערבי ג'מוס.
קיימת אי בהירות מתי הגיע התאו לארץ ישראל וכיצד נקרא בתקופות קדומות, אך ככל הנראה לא נקרא תאו וייתכן שנקרא כוי.
בתקופה הערבית הקדומה נעשה מאמץ ממלכתי להבאת תאואי מים מאזור סינד בפקיסטן של היום לתחומי סוריה וכך כנראה הגיעו תאואים אלה גם לתחומי ארץ ישראל.
קיימת בידנו עדות על גידול הג'מוסים בצפון עמק החולה בשנת 724 לערך, בתיאורו של הצליין האנגלי וילבלד:
הגאוגרף אלמקדסי ציין לשבח בין מוצרי החקלאות של מחוז פלסטין במאה העשירית את חלב הג'מוסים (לבן אלג'נאמיס).
בתעודות מנהל עות'מאניות מן המאה השש-עשרה נזכר מס על גידול ג'מוסים ועל שחיטתם באזורים שונים בארץ, למשל עמק החולה, עכו, ביצות השרון ויפו, אזורים בהם היו ביצות המתאימות לגידולם.
בכל אותם אזורים ניתן היה לראות ג'מוסים עוד בתחילת המאה העשרים.
על שמו של הג'מוס (ברבים ג'מאסין) נקראו גם שמות מקומות בערבית: ליד תל אביב היו שני כפרים, ג'מאסין א-שרקי וג'מאסין אל-ע'רבי, שתושביהם גידלו ג'מוסים בירקון; ברמלה הייתה קיימת ברכת אל-ג'מוס; למרגלות החרמון נמצאת עין מרג' אל ג'מוס ועוד.
השם "אבו ג'מוס" משמש גם כשם משפחה.
היישוב העברי המתחדש ראה בביצות אויב שיש לנקז אותו וליבשו.
נעשו כמה ניסיונות לשלב את הג'מוסים באינוונטר בהמות הבית אך ללא הצלחה וללא המשכיות.
צמצום שטחי הביצות וחוסר הביקוש לבשרם וחלבם של הג'מוסים הביאו לצמצום מספרם.
למרות זאת בסוף תקופת המנדט הבריטי היו באגם החולה ובבקעת הבטיחה בצפון מזרח הכנרת כ-5,000 ג'מוסים.
לאחר קום המדינה נעלמו הג'מוסים מתחומי מדינת ישראל.
בעקבות מלחמת ששת הימים התגלה עדר ג'מוסים בביצות הבטיחה בצפון הכנרת.
עדר זה, העדר האחרון ששרד, הועבר ב-1967 מבקעת הבטיחה לשמורת אגם החולה, ומונה כיום מאות בודדות, מעדר זה הועבר גרעין רבייה לשמורת עין אפק.
כיום (2022) קיימות שתי חוות אשר מגדלות ג'מוסים לתעשיית החלב: אחת במושב ביצרון והשנייה ביישוב חניאל שבמועצה אזורית עמק חפר.
תאו אסייתי או תאו הודי (שם מדעי: Bubalus arnee) הוא מין בקר גדול החי באסיה, המין השני בגודלו במשפחת הפריים אחרי הגאור, והיונק היבשתי החמישי בגודלו באסיה אחרי הפיל האסייתי, הקרנף ההודי, קרנף ג'אווה והגאור.
תאו המים, הוא חית משק שבויתה מהתאו האסייתי, ומשמש כיום למשא, לבשר, ולחלב.
התאו האסייתי הוא בעל חיים ענקי וחזק, והוא גדול אף יותר מהביזון, גובהו בכתפיים , אורך ראשו וגופו , אורך זנבו 1.06 מטר, ומשקלו 700–1,000 ק"ג, זכרים בוגרים יכולים להגיע למשקל של .
גם לזכרים וגם לנקבות זוג קרניים גדולות בצורת סהר היכולות להגיע לאורך של שני מטרים, אם כי לזכרים קרניים גדולות ועבות יותר מלנקבות.
הפרווה דלילה וצבעה נע בין אפור-חום לשחור עם כתמים לבנים בצורת V על הרגליים, ופס לבן בתחתית הצוואר.
האוזניים קטנות, הזנב ארוך יחסית ומסתיים בציצת שיער, הפרסות ארוכות ורחבות ומתאימות במיוחד להליכה באדמה בוצית.
הגזע המבוית (תאו המים ההודי) דומה מאוד לתאו הפראי, אולם הוא קטן יותר, בדרך כלל פרוותו בהירה יותר, והוא חסר רצועה לבנה על הצוואר.
רבייה בין הגזע המבוית והגזע הפראי היא מאוד נפוצה ודבר זה הוא גורם נוסף להתמעטות האוכלוסייה הפראית.
מוצאו של התאו האסייתי הוא בדרום אסיה וכיום תפוצתו של הגזע המבוית נרחבת וכוללת את צפון אפריקה, המזרח התיכון, ואף אוסטרליה, מרכז אמריקה, וברזיל.
אולם תאו אסייתי פראי נותר רק בחלקים מצומצמים במדינות: בהוטן, נפאל, קמבודיה, והודו, ונכחד בפקיסטן, בנגלדש, וייטנאם, ולאוס, ייתכן כי קיים גם במיאנמר, מרבית האוכלוסייה (3,100 כ-91%) נמצאת בהודו, בעיקר במדינת אסאם.
באוסטרליה, בוליביה, וארגנטינה חיים תאואים מבויתים שהתפראו, ואלו המקומות היחידים שבהם הם אינם מצויים בסכנת הכחדה ומותר על פי חוק לצוד אותם.
אף על פי שהתאו הוא בעל חיים יבשתי הוא תלוי מאוד במקווי מים, ומבלה את רוב זמנו בהתבוססות בנהרות, אגמים, ביצות ובוץ.
משום כך הם שוכנים בעיקר במקומות לחים כמו יערות, שטחי מרעה וביצות.
התאואים חיים בדרך כלל באזורי שפלה, אולם בנפאל הם נמצאים גם בגובה 2,800 מטר מעל פני הים.
התאואים הם בעלי חיים הפעילים ביום ובלילה.
הנקבות והעגלים חיים בעדרים של 3–30 פרטים, ומסיירים מדי יום בשטח של 170–1000 דונם, הכולל אזורי האכלה, אזורי מנוחה ומאגרי מים המשמשים לשתייה והתבוססות.
הנקבות מובילות את העדר גם כאשר יש זכרים בוגרים, הזכרים הצעירים והמתבגרים חיים בקבוצות של 10 פרטים, כשלעיתים רחוקות נמצאים לצידם זכרים בוגרים.
תקופת ההיריון של נקבת התאו היא הארוכה ביותר בכל משפחת הפריים, ונמשכת 300–340 ימים.
ההיריון מסתיים בהמלטת עגל אחד ולעיתים רחוקות שניים, הנמצא עם אמו שישה עד תשעה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל שנה וחצי לנקבות, ושלוש שנים לזכרים.
תזונתם כוללת בעיקר עשבים ודשאים, אולם הם גם אוכלים פירות, גומא, שיחים, ענפים וקליפות של עצים, מדי פעם הם נכנסים לשטחים חקלאיים ואוכלים גידולים כמו: קנה סוכר, אורז, יוטה וכדומה, ולפעמים גורמים לנזקים ניכרים.
אויביו של התאו האסייתי בטבע הם בעיקר טיגריסים ותנינים (פרטים גדולים של תנין הים ותנין הביצות) ולפעמים גם דובים שחורים אך התאו הוא יצור אגרסיבי שלא יהסס לתקוף את אויביו בקבוצה גדולה וכבר היו מקרים בהם נהרגו טיגריסים תוקפים.
אף על פי שתפוצתו של התאו המבוית נרחבת ואוכלוסייתו משגשגת, יש אפשרות ממשית שהתאו האסייתי ייכחד בעתיד הקרוב.
אוכלוסיית העולם הכוללת היא פחות מ-4,000 פרטים, מתוכם כ-2,500 בוגרים, ומצבו נע בין סכנת הכחדה ל-סכנת הכחדה חמורה; יתר מכך, יש גם אפשרות ממשית שתאו אסייתי פראי טהור גזע אינו קיים עוד בשל רבייה עם התאו המבוית.
הערכה מדויקת של מספרם בעייתית בשל הקושי להבחין בין תאואים פראים לתאואים מבויתים או כאלה שהפכו לפראיים.
מספרם של התאואים הפראים פחת מאוד כתוצאה מציד (בתאילנד, בקמבודיה ובמיאנמר), אובדן בית גידול והפיכת קרקע לשימוש חקלאי מתרחב.
איומים נוספים כוללים מחלות וטפילים המועברים על ידי בעלי חיים, ותחרות על מזון ומים עם התאו הפראי והמבוית.
תוחלת חייו של התאו האסייתי בטבע 12–25 שנים.
תאו אפריקני או באפלו אפריקני (שם מדעי: Syncerus caffer) הוא מין של בקר גדול החי באפריקה, אחת מהחיות הנפוצות ביותר באפריקה, והנציג היחיד של השבט בקר באפריקה.
בניגוד לאמונה הרווחת, התאו האפריקני אינו שייך לסוג תאו ואיננו האב הקדמון של בקר הבית, אלא המין היחיד ששרד מהסוג סינצרוס.
בשל האופי הבלתי הצפוי שלו, ההופך אותו מסוכן מאוד לבני אדם, הוא אינו מבוית כעמיתו התאו האסייתי.
השם המדעי "Syncerus caffer" נגזר כדלהלן: "Syn" = יחד (ביוונית); "keras" = קרן (ביוונית), ומתייחס למבנה קרני התאו הבוגר.
"Cafer" קיצור של המילה הלטינית "Caffraria", שמם של חבלי הארץ הדרומיים של יבשת אפריקה.
צירוף של שניהם פירושו "חיה בעלת קרניים מחוברות החיה באפריקה".
האוכלוסייה של התאואים באפריקה, נמצאת במצב טוב יחסית בהשוואה להולכי-ארבע גדולים אחרים, אם כי הם מוגדרים כקרובים לסיכון בשל פעילות אנושית.
לתאו האפריקני פרווה עבה ודלילה בצבע אפור כהה או שחור, לעיתים עם כתמים על הגוף.
מסביב לעיניים של השוורים המבוגרים מופיע לפעמים עיגולים לבנים.
אורך ראשו וגופו: 170–340 ס"מ, גובהו בכתפיים 100–170 ס"מ, גופו ארוך וגדול כחבית, ומשקלו בממוצע 425–870 קילוגרם.
פרטים מבוגרים יכולים להגיע למשקל של 900 ק"ג, ואף תועד פרט נדיר במשקל למעלה מטונה (1000 ק"ג).
אף על פי שהתאו האפריקני הוא הסוג הרביעי בגודלו במשפחת הפריים, (אחרי הסוגים: פר, תאו, ביזון, ואילנד) מידות גופו יכולות לחרוג מגודלם הרגיל, ואף להגיע לגודל של תאו אסייתי.
ראשו של התאו האפריקני נמוך, אינו מתרומם מעל הגב, ורגליו קצרות יחסית.
הפרסות הקדמיות גדולות ורחבות יותר, ככל הנראה כדי לתמוך בחלק הקדמי של הגוף הכבד יותר מהחלק האחורי.
לתאואים זנב ארוך ושעיר באורך של 70–110 סנטימטר, אוזניים גדולות ורחבות ושעירות במקצת.
אוזניו של תאו היער הרבה יותר שעירות מתת-המינים האחרים.
כמו במרבית תת-משפחת הפרים, התאו האפריקני מסומן היטב בדו-צורתיות זוויגית - הנקבות הרבה יותר קטנות מהזכרים.
בנוסף לגודלן, הן נבדלות במבנה גוף פחות חזק, קרניים קצרות ודקות יותר.
לפעמים גם הצבע בהיר יותר אצל הנקבות, ועם זאת ניתן לצפות בנקבות שחורות לגמרי לצד אדמדמות.
לתאו היער הפרווה בצבע אדמדם, עם כתמים שחורים בראש וברגליים, כשהמבוגרים יכולים להיות שחורים לגמרי.
לכל העגלים של תת-המינים פרווה סמיכה ובהירה יותר, המתדלדלת ומתכהה עם הגיל.
לקרני התאו האפריקני מבנה אופייני.
בסיסן אצל שוורים גדולים עבה מאוד וגדל על המצח והן מתחברות ויוצרות מעין "מגן" ארוך וחזק, שגם כדור רובה אינו יכול לחדור.
הקרניים מתפתחות מהבסיס לצדדים כלפי מטה, ולאחר מכן מתעקלות כלפי מעלה ופנימה.
המרחק בין קצות הקרניים של תאואים מבוגרים עשוי לעלות על מטר, והוא משחק תפקיד חשוב אצל הציידים.
בתאואים הצעירים ה"מגן" מתפתח במלואו רק לאחר 5–6 שנים.
הקרניים של הנקבות קטנות יותר, עוביין קטן יותר בשיעור של כ-20-10%, ובדרך כלל הן חסרות "מגן".
לעומת זאת, קרניו של תאו היער שונות לגמרי: הן קטנות וחלשות יותר, חסרות "מגן", כמעט אף פעם אינם גדלות ביחד, ולעיתים נדירות מגיעות לאורך של 40 סנטימטר.
לתאו האפריקני יש ראייה ירודה.
הוא אומד את המצב בעיקר על ידי חוש ריח מפותח, ושמיעה במידה פחותה יותר.
קולות של התאו האפריקני נשמעים לעיתים קרובות; בדרך כלל הוא משמיע שאגות רגועות, נחירות ונהמות.
לתאואים יש מערכת מפותחת של תקשורת - ומומחים מזהים עשרות אותות קוליים שונים, מה שמצביע על סוגי רגשות שונים.
עגלים או צעירים בסכנה שמשמיעים קול מתחנן למשל, יכולים לגרום לכל העדר לבוא לעזרתם.
תפקיד חשוב בתקשורת ביניהם הוא תנועות הגוף, הזנב, הראש, וכדומה.