tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באנגלית השיר צבר יותר פופולריות מהשיר בשפת המקור ובוצע לראשונה על ידי בן אי קינג וג'יין מורגן אך נודע יותר בביצועים של פרנק סינטרה, שירלי בייסי, אנדי ויליאמס ועוד, קארל סיגמן תרגם את השיר לאנגלית, שבה נקרא השיר What Now my Love.
בקו שיתף פעולה עם ניל דיימונד בכתיבת שני שירים מפורסמים ,Love on the Rocks (השיר הופיע בסרט "נגן הג'ז") ו-September Morn .
שירו של בקו - "L'Orange" היה אחד מהשירים בקדימונים של הסרט "לאון" של הבמאי לוק בסון.
שירם של ההגשש החיוור "כשיבוא המשיח" (שכתב דן אלמגור) נכתב ללחן של שירו של בקו, "Quand il mort le poete".
שירו של אריק לביא, "שיר הוא לא רק מילים" (מילים: דידי מנוסי), נכתב ללחן שירו של בקו, "Chante".
השיר שהופיע באלבום "שיר הוא לא רק מילים", נכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים וקרא לפעולה להבאת השלום.
ז'ילמר דוס סנטוס נבס (פורטוגזית: Gylmar dos Santos Neves; 22 באוגוסט 1930 – 25 באוגוסט 2013), הידוע בשם ז'ילמר, היה שוער כדורגל ברזילאי.
במהלך הקריירה שיחק בקורינתיאנס ובסנטוס, וידוע במיוחד כמי שעמד בהצטיינות בשערה של נבחרת ברזיל בשלושה טורנירים של גביע העולם.
הוא נבחר על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) לשוער הברזילאי הטוב במאה ה-20 ולאחד מטובי השוערים בתולדות הכדורגל.
ז'ילמר החל את קריירת המשחק שלו ב-1945, כאשר הצטרף למחלקת הנוער של המועדון ג'בקווארה ששכן בעיר הולדתו.
ב-1951 הוא הצטרף לקבוצת קורינתיאנס, והחל במדיה את הקריירה המקצוענית.
הוא שיחק בקבוצה במשך עשר שנים והיה שותף לזכייתה בשלוש אליפויות מחוזיות, בשנים 1951, 1952 ו-1954.
ב-1961 חתם ז'ילמר בקבוצת סנטוס, במדיה היה חלק בקבוצת הכדורגל הטובה ביותר של אותה תקופה שנחשבת גם לאחת מהקבוצות הספורטיביות הטובות בהיסטוריה.
הוא שיחק בה לצד שחקנים כמו פלה, פפה, זיטו ואחרים.
בעוד הקבוצה הציגה משחק התקפה מרהיב, ז'ילמר שמר גם על כמות ספיגות נמוכה שלה.
במשך שמונה השנים בהן שיחק בסנטוס הוא זכה עמה במרבית התארים האפשריים, ובהם חמש אליפויות סאו פאולו, שני גביעי ליברטדורס בשנים 1962 ו-1963, ופעמיים בגביע הביניבשתי באותן שנים – בפעם הראשונה לאחר ניצחון על בנפיקה ליסבון אותה הוביל אאוזביו, ובפעם השנייה לאחר ניצחון על מילאן.
החל משנת 1953 שיחק ז'ילמר גם בנבחרת ברזיל, ובסך הכל ערך במדיה 94 הופעות.
הוא היה השוער הפותח של הנבחרת שזכתה במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962 – גביעי העולם הראשונים בהם זכתה ברזיל.
במונדיאל ב-1958 הוא ספג ארבעה שערים בלבד לאורך הטורניר כולו.
בכך הפך לשוער הראשון בהיסטוריה שזוכה בשני גביעי עולם בתפקיד הפותח.
הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, אך שם השתתף בשני משחקים בלבד בטרם הוחלף בהרכב על ידי אילטון קוראה ארודה.
את משחקו האחרון בקריירה שיחק ז'ילמר ב-12 ביוני 1969, נגד נבחרת אנגליה באצטדיון המרקנה.
בשנת 2000 לקה בשבץ ומאז נלחם על חייו.
הוא נפטר ב-25 באוגוסט 2013 כתוצאה מהתקף לב.
ז'ירונד הוא מחוז בצרפת בחבל אקיטן החדשה הנקרא על שם שפך הנהר ז'ירונד במקום בו פיות הנהרות גארון ודורדון מתמזגים.
ז'ירונד נוצר מתוך חלקים של המחוזות ההיסטוריים גיין וגסקוניה.
בין השנים 1793 ל-1795 נקרא המחוז Bec-d'Ambès כדי שלא יהיה משויך עם הז'ירונדינים.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל אקיטן.
שפך נהר הז'ירונד הוא שפך נהר בדרום-מערב צרפת שנמצא בגבול בין פואטו-שראנט מצפון וממזרח ואקיטן מדרום וממערב.
הז'ירונד נוצר מהתלכדות שני נהרות הגארון והדורדון (Dordogne) בבק ד'אמבז (Bec d'Ambès) ונשפך אל מפרץ ביסקאיה.
הנהר נתן את שמו למחוז ז'ירונד.
אורכו של השפך 75 ק"מ ובשפך רוחבו מגיע ל-12 ק"מ בכך הוא שפך הנהר הגדול ביותר במערב אירופה ומשתרע על שטח של 635 קמ"ר.
רוחבו הרב של שפך הנהר תרם להתפתחות המסחר הימי הנרחב באזור כולו ואת בניית העיר בורדו והתפתחותה על גדות הגארון.
כך שכלכלת האזור לא כוללת רק דיג אלא גם נפט ואלקטרוניקה בזכות נמל הנפט בבק ד'אמבז והקמת תחנת כוח גרעינית בבלאי.
בכל אורך שפך הנהר יש איים הממוקמים בו.
האיים השתנו עם הזמן בעקבות שימושים שונים של בני האדם וכן בגלל החולות ששינו מקומם בהתאם לזרמים השונים.
להלן רשימת האיים הגדולים מצפון לדרום:
אי בלי שם – האי נמצא במפגש של הנהר עם האוקיינוס האטלנטי ובו ממוקם מגדלור קורדואן.
אי פאטירה (Île de Patiras) – האי בגודל של 2,000 דונם, נמצאים בו מגדלור וכן גדלים בו תירס וכרמים.
אי נובל (île Nouvelle) – אי זה נוצר מלאכותית מאיחוד של שני איים, אי סן-פן (Île Sans-Pain) ואי בושו (Île Bouchaud).
האי כולו הוגדר כשמורת טבע ב-1991.
אי פאטה – על האי ממוקם פור פאטה שנבנה על ידי וובאן ב-1690 על מנת להגן על העיר בורדו שנמצאת במעלה השפך.
אי ירוק – זהו האי הגדול ביותר בשפך הנהר ומורחב משלושה איים, האי הירוק, האי הצפוני ואי קאזו (Île Cazeau).
שטח האי הוא 7900 דונם ונמצאו בו הריסות של עיירה קדומה.
400 דונם משטח האי הוכנס כשמורה טבע ב-2001.
אי מארגו (Île Margaux) – אי קטן הממוקם בין הגדה הדרומית לאי הירוק.
שפך הנהר זורם על משטח גירי מתקופת הקרטיקון.
הרי האלפים והרי הפירנאים נוצרו כתוצאה מהקימוט האלפיני לפני 60 מיליון שנה, והקימוט ייצר קמר בז'ונזה (Jonzac) וצוקים בדרום מאדוק.
זרמי המים שפגעו בצוקים יצרו את שפך הנהר.
באותה תקופה כל האזור היה מוצף ים ורק לקראת סוף תקופת השלישון הייתה ירידה במפלס המים.
תחילת הרביעון אופיין בתקופת קרח וחום מחזוריות, ושינויים אלו הם שעיצבו את שפך הנהר בצורתו הנוכחית.
לפני כ-2,000 שנה נוצרו הביצות בגדות השפך, ולפני כ-1,000 שנה נוצרו הדיונות והחופים.
כיום הביצות כולן יבשו אך הז'ירונד ממשיך להתחדש כל העת.
כך למשל ב-1999 שקע האי קרוט (île de la Croute) מתחת למים, וכך העיירה בורג' מצאה את עצמה מול נהר הדורדון ולא מול הז'ירונד.
סבסטיאן דה וובאן שהיה אחראי הביצורים של לואי הארבעה עשר, בנה מערכת ביצורים לאורכי חופי צרפת על מנת להגן על צרפת ממתקפות של יורדי ים ובפרט ההולנדים והאנגלים.
במסגרת הביצורים על וובאן הוטל להגן על הז'ירונד כנתיב שיט חשוב למסחר של צרפת כאשר במעלה השפך ממוקם נמל בורדו שהיה הנמל העיקרי של צרפת.
וובאן החל את בניית הביצורים בסוף המאה ה-16 כאשר המיקום שהוא בחר למיקום הביצורים היה העיר בלאי.
הוא בנה את מצודת בלאי אולם לאחר בניית הוא גילה כי המצודה עצמה אינה מספקת מענה לשליטה על כל המעבר בז'ירונד משום שהארטילריה שישבה במבצר לא יכלה להגיע עד לצידו השני של הנהר.
בעקבות כך בין 1690 ל-1693 בנה וובאן את פור מדוק מצידו השני של השפך ואת פור פאטה על אי במרכז השפך כך שבסוף המאה ה-17 הז'ירונד נסגר לתנועה של כוחות עוינים.
הביצורים האלו הועמדו למבחן רק ב-1814 במהלך המלחמה של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית בפירנאים.
ז'ירארדוב (בפולנית: ; ביידיש: זשיראַרדאָוו או זיראדאוו) היא עיר מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, כ-45 ק"מ מערבית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
ז'ירארדוב (זשירארדאוו) החלה להתפתח בשנות השלושים של המאה ה-19, ונקראה על שם פיליפ דה ז'יראר (Philippe de Girard), מהנדס צרפתי שהקים בה מפעל ראשון לאריגת פשתן.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תעשיית טקסטיל.
יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי.
בשנת 1909 נחנכו בעיר בית כנסת ובית מדרש, ובתקופה זו פעלו בה חסידויות שונות.
בשל גלי אנטישמיות שהחלו בשנת 1905, עזבו את העיר רבים מיהודיה, חלקם לארצות הברית ולארגנטינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גירשו הרוסים את יהודי העיר, לאחר שהואשמו על ידם בסיוע לגרמנים.
בין מלחמות העולם השתקמה הקהילה היהודית בעיר, והתגברה בה הפעילות הציונית, תוך הפעלת תנועות נוער רבות ומרכזי הכשרה.
כמו כן, פעלו בעיר בתי ספר עבריים ובית ספר מרשת בית יעקב.
בתקופה זו חיו בעיר כ-2,700 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיר יהודים רבים, ובמקביל, הגיעו אליה אלפי פליטים יהודים.
עם כניסת הגרמנים לעיר ב-12 בספטמבר 1939, החלו לבצע מעשי שוד של רכוש היהודים בה, בשיתוף פולנים מקומיים, ולחטוף יהודים בה לעבודות כפייה.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר, וחובת מסירת דירות מרווחות לגרמנים.
בערב יום כיפור תש"א רצחו הגרמנים כמה מנכבדי הקהילה בעיר, ובהם רב הקהילה, יחיאל מאיר קרמסקי.
באמצע דצמבר 1940 רוכזו כ-5,000 יהודי העיר בגטו סגור שהוקם בה, אליו צורפו כעבור זמן מה כ-900 פליטים יהודים נוספים מסוכצ'ב.
ב-2 בפברואר 1941 גורשו כל יושבי הגטו שבעיר לגטו ורשה, וממנו הועברו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר הגירוש, השתמשו הגרמנים בגטו ז'ירארדוב כתחנת מעבר ליהודים נוספים מהסביבה בדרכם לגטו ורשה.
קלוב ז'ימנסטיק דה טרגונה (בקטלאנית: Club Gimnàstic de Tarragona), או כפי שמוכר יותר בקיצור "נסטיק" (Nàstic), הוא מועדון ספורט ספרדי מהעיר טרגונה, שבקטלוניה.
קבוצת הכדורגל שלו כיום משחקת בליגה השלישית בספרד.
המועדון נוסד בשנת 1886, מה שהופך אותו לאחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר בספרד.
למועדון קבוצת מילואים בשם פובלה דה מאפומט, ועוד ארבע קבוצות מקצועניות בענפי ספורט אחרים, כגון אתלטיקה, כדורסל, טניס, התעמלות, טניס שולחן וקטרגל, אך למעשה קבוצת הכדורגל נוסדה רק בשנת 1914, כשהישג השיא שלה הוא תקופה בת 3 שנים בליגה הבכירה בשנים 1947-1950.
מאז שנת 1972, משחקת הקבוצה את משחקי בית באצטדיון "נואו אסטאדי", אשר מכיל 14,591 צופים.
המועדון נוסד ב-1 במרץ 1886 על ידי קבוצה של 15 אנשים שנפגשו בבית קפה בשדרת הרמבלה.
מרב חברי המועדון היה שייך למעמד הביניים, והמועדון נועד, כפי ששמו מרמז, לקידום ענף ההתעמלות.
מאוחר יותר החל המועדון לעסוק בסיף, טיולים רגליים, אגרוף ורכיבה על אופניים.
בשנת 1914 המועדון אימץ קבוצת כדורגל מקומית, שנשאה את השם אולימפיק דה טרגונה וכתוצאה מכך קמה קבוצת הכדורגל של המועדון, תוך שימוש בצבעי הקבוצה: אדום, לבן ושחור.
באותם ימים, היא שיחקה את משחקיה באצטדיון "אבנידה" (Avenida).
בינואר 1918, ערכה ז'ימנסטיק את הופעת הבכורה בליגה הקטלנית, וב-1927 זכתה באליפות הליגה השנייה.
בשנת 1943, לאחר שכבר הוקמה מערכת הליגות בספרד, עלתה לראשונה לליגה השלישית, ובעונה שלאחר מכן, העפילה לליגה השנייה.
את עונת 1946/1947 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה השנייה, הישג שהביא אותה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה.
בשנת 1947, עונת העלייה לליגה הראשונה, הגיע אף לחצי גמר גביע הגנרל לאחר שהדיחה את ברצלונה, אך הודחה בידי אספניול.
עונת הבכורה בליגה הראשונה, 1947-1948, הסתיימה גם כעונת השיא שלה, כאשר סיימה במקום השביעי בליגה.
באותה עונה אף רשמה את שמה בהיסטוריה של מועדון ריאל מדריד, כאשר הייתה לקבוצה הראשונה אשר הצליחה לנצח כקבוצת חוץ באצטדיון נואבו צ'מרטין.
הקבוצה שיחקה באותה עת 3 עונות רצופות בליגה הראשונה, עד שירדה בתום עונת 1949/1950, לאחר הפסד בפלייאוף לקבוצת אלקויאנו.
3 שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, ירדה ז'ימנסטיק שוב, הפעם לליגה השלישית, בה שיחקה 19 עונות ברצף, עד שנת 1972, אז חזרה לשחק בליגה השנייה, אך למשך 4 שנים בלבד, כאשר בשנת 1976 ירדה פעם נוספת.
מלבד גיחה קצרה לליגה השנייה בעונת 1979/1980, שיחקה ז'ימנסטיק בליגה השלישית עד שנת 2001, כאשר בתוך התקופה הזו היא מגיעה לשפל של ירידה פעמיים לליגה הרביעית לעונה אחת, בשנים 1986 ו-1990.
בשנת 2001 חזרה לליגה השנייה לאחר תקופה בת 21 שנים, אך אף על פי שירדה שוב בתום עונה זו, בשנת 2004 חזרה שוב לליגה השנייה, אך הפעם שמרה על מקומה שם, ואחרי שתי עונות בליגה השנייה, בשנת 2006 העפילה לליגה הבכירה לאחר תקופה בת 56 שנים.
בליגה הראשונה, תחת הדרכת המאמן לואיס ססאר סאמפדרו, הקבוצה לא הצליחה להציג יכולת מספקת, ובילתה מתחת לקו האדום 33 מחזורים מתוך 38, ולבסוף חזרה לאחר עונה אחת בלבד לליגה השנייה.
לאחר הירידה, ז'ימנסטיק לא הצליחה להאבק על העלייה חזרה, והתמקמה כקבוצת אמצע טבלה בשתי העונות שלאחר מכן, אך בשלוש העונות הבאות נלחמה על חייה בתחתית, כשבתום עונת 2011/2012 ירדה לליגה השלישית לאחר 8 שנים.
בשנת 2015 שבה הקבוצה לליגה השנייה לאחר ניצחון על קבוצת וסקה.
ז'ילבר פרנו היה כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
פרנו הוסמך לכמורה בשנת 1927 ושירת במספר קהילות באזור מזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ.
בשנת 1939 החל לעבוד בתור מורה ליוונית, ללטינית ולצרפתית בבית הספר הקתולי ז'ובנה (Juvénat) בכפר ויל-לה-גרן שבמזרח צרפת, ליד אנמס (Annemasse) שבאזור הגבול עם שווייץ.
לאחר המעצרים ההמוניים של קיץ 1942 באזור הכבוש הבריח האב פרנו יהודים רבים מצרפת אל מעבר לגבול שווייץ, בשיתוף פעולה עם אנשי צוות נוספים בבית הספר, בהם האב לואי פאבר ורמון בוקאר (Raymond Boccard), שלימים הוכרו אף הם בתור חסידי אומות העולם.
בין המבקשים להימלט היו גם צעירים נוצרים רבים שביקשו לברוח משירות החובה של הצרפתים בגרמניה הנאצית , אליו גויסו בכפייה למעלה מ-100,000 צעירים צרפתים בשנות מלחמת העולם השנייה במסגרת עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
מאות פליטים עברו את הגבול באזור פעילותם של פרנו וחבריו, בסיועם.
באזורו של פרנו פעל גם ז'אן רוזה, שלימים הוכר אף הוא כחסיד אומות העולם.
פרנו ורוזה הפיצו את עיתונו המחתרתי של חסיד אומות העולם פייר שאייה, "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien).
בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בית הספר בו לימד האב פרנו, עצרו חלק מחברי הסגל החינוכי וחקרו אותם.
רובם שוחררו אך האב פאבר הוצא להורג ליד ויל-לה-גרן.
בשנת 1987 הוכר פרנו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
ז'ילבר דוראן , מזרח צרפת) היה אנתרופולוג, פילוסוף, סוציולוג, חוקר מיתולוגיה וחסיד אומות העולם מצרפת.
דוראן למד פילוסופיה ואנתרופולוגיה והיה תלמידם של גסטון בשלאר וקרל גוסטב יונג.
הוא היה חבר "הבונים החופשיים".
במהלך מלחמת העולם השנייה היה דוראן מפקד רשת המחתרת הצרפתית "גאליה" שהייתה קשורה לכוחות הפנים הצרפתיים (French Forces of the Interior) , חלק משורות תנועת ההתנגדות הצרפתית, ופעלה בשאמברי.
שמו המחתרתי היה "המפקד בק" (Commander Beck) והוא היה אחראי על מספר פעולות מחתרת בהן זיוף מסמכים.
משנת 1942 ועד יוני 1943 פעל דוראן על דעת עצמו, ובניגוד להוראות מפקדיו, והנפיק כ-60 מסמכי זהות מזויפים עבור יהודים.
כמו כן ארגן מחסות זמניים בבתי מקלט ומסתור עבור יהודים נרדפים וכן משפחות אומנה עבור כ-15 ילדים יהודים נרדפים שאותם מסר להשגחתו פקיד של האוז'י"ף בשאמברי.
אחת המשפחות שלהן סייע נמלטה מפריז בתקופה שאחרי גירוש היהודים מפריז ביולי 1942. משפחה זו התיישבה בשאמברי, אך נתנה מחסה לחבר המחתרת הצרפתית שדימם על סף ביתה.
כתמי הדם הסגירו את המשפחה וזו נאלצה לברוח והגיעה לדוראן.
זה ארגן עבור המשפחה מקלט בפרסן (Pressins), כפר קטן במחוז איזר שבמזרח צרפת.
דוראן ארגן תעודת זהות מזויפת עבור אבי המשפחה וכן מקום עבודה במחוז דרום (Drôme) שבדרום צרפת.
יתר בני המשפחה שרדו אף הם.
דוראן עצמו נעצר על ידי הגסטפו, עונה במשך מספר שבועות, נכלא למשך שמונה חודשים, אך לא הסגיר את סודות המחתרת.
בשנת 1947 החל דוראן בקריירת הוראה באוניברסיטת גרנובל (Grenoble).
בעקבות בשלאר, התחקה דוראן אחר מקורותיו של הדמיון בדימויים ובעצמים המוחשיים, ואחר האופן שבו התודעה מארגנת את הדמיון ויוצרת סדר מכאוס.
ביצירתה ועיבודה של קטגוריזציה זו הסתמך דוראן על בשלאר ועל מירצ'ה אליאדה.
דוראן הציע תורה שאותה כינה "מבנה אנתרופולוגי של הדמיון" (Structures anthropologiques de l'imaginaire - SAI) וכן הציע סיווג (קלסיפיקציה, קטגוריזציה) על בסיס שני עקרונות - התחקות אנתרופולוגית אחר מקורות הדמיון, וביקורת הסטרוקטורליזם, ברוח תורתו של בשלאר.
לפי דוראן, הדמיון אינו אינסופי אלא משתחזר לפי צירי ייחוס ודפוסי תהליכים דומים.
מבנה החוויה המיסטית ניתן להתפענח על ידי קווי דמיון של הומולוגיה ואנלוגיה.
חוויות של הדמיון ניתנות לקיבוץ סביב ציר הזהות והאישיות, או לפיזור, על ידי הניגוד והמניעה ההדדית .
בסיס התאוריה של דוראן כלל הפרדה בין מקור הדמיון לבין מחקרו האנתרופולוגי וארגון תכניו.
בשנת 1966 ייסד דוראן באוניברסיטת גרנובל, עם מספר שותפים, מרכז הכשרה רב תחומי שהוקדש לחקר האתוסים והדמיון.
למרכז זה, שנקרא "המכון לחקר הדמיון" (Centre de recherche sur l'imaginaire) , הוקמו כ-60 סניפים.
בשנת 1988 ייסד דוראן עם שותפים את כתב העת האירופאי "מחברות אירופאיות לחקר הדמיון" (Cahiers européens de l'imaginaire) .
ב-2000 הכיר יד ושם בז'ילבר דוראן בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2007 קיבל דוראן תואר קצין בלגיון הכבוד.
בין מספידיו של דוראן היה הסוציולוג הצרפתי מישל מאפזולי , שהיה מתלמידיו.
ז'יל קפל הוא חוקר מדע המדינה צרפתי העוסק בעולם האסלאם ובעולם הערבי בן־זמננו.
פרופסור במכון למדע המדינה פריז ועמית בכיר במכון האוניברסיטאי של צרפת .
חבר המועצה הגבוהה של מכון העולם הערבי .
נחשב לאחד מחוקרי האסלאם הפוליטי והאיסלאמיזם הרדיקלי הבולטים בעולם, אך אינו עוסק רק בנושאים אלו, אלא גם בזרמים פונדמטליסטיים ואנטי-חילוניים ביהדות ובנצרות (ספרו "נקמת האלוהים", "La Revanche de Dieu" מ-1991).
נולד ב-1955 בפריז בירת צרפת.
למד באוניברסיטה ערבית, אנגלית ופילוסופיה, וקיבל שני תוארי דוקטורט: על מחקר בסוציולוגיה, ועל מחקר במדע המדינה.
לימד באוניברסיטת ניו יורק ב־1994 ובאוניברסיטת קולומביה ב־1995–1996. היה פרופסור בבית הספר לכלכלה של לונדון, וראש תחום ההיסטוריה והקשרים הבינלאומיים במרכז LSE IDEAS לדיפלומטיה ואסטרטגיה בשנים 2009–2010. ב־2010 מונה למכון האוניברסיטאי של צרפת, וב־2015 לקח חלק בכנס בילדרברג.
תורם ממאמריו ל"לה מונד", ל"ניו יורק טיימס", ל"לה רפובליקה", ל"אל פאיס", ולמספר כלי תקשורת ערבים.
ז'ירה (בהונגרית: Zsira) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בז'ירה מספר התושבים נמצא בירידה.
בז'ירה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ז'ילבר לסאז' היה צרפתי חבר בקהילת הקוויקרים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה ילדים ומשפחות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
לסאז' השתייך לקבוצה של פקידים בכירים בממשל וישי שפעלו באומץ לב בניגוד להוראות מגבוה, כדי להציל יהודים.
לסאז' היה פציפיסט ובגיל 19 הצטרף לקווייקרים.
הוא ידע את השפה הגרמנית ולכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 נשלח מטעם הקוויקרים לפעילות בגרמניה.
כבר אז גילה רגישות לגורלם של היהודים הנרדפים.
הוא עסק בפעילות צדקה בברלין מסוף 1932 ובתחילת 1933 נאסר על ידי הנאצים וגורש מגרמניה.
בקיץ 1940 הציע לסאג' את שירותיו למשטר וישי, ושימש כראש הלשכה הסוציאלית לזרים.
באוגוסט 1942, כאשר הרשויות הצרפתיות החלו לרדוף את היהודים ולהסגירם לידי הגרמנים, היה לסאז' אחד האחראים על רשימות היהודים לגירוש, לפי הוראות מזכ"ל המשטרה הצרפתי, רנה בוסקה.
לסאז' לא ציית לפקודותיו והזהיר בחשאי את ארגוני ההצלה היהודים מפני מעצרים קרובים ושילוחים, וכך התאפשר להסתיר את רוב הילדים שהועברו לגירוש.
כאשר בוסקה ביטל את כל הפטורים מגירוש, התעלם לסאז' גם מהצו הזה ושלח לפקידים הוראות להעניק פטור לילדים יהודים מתחת לגיל 15. הוא ניהל באופן אישי את תהליך הבחירה במחנה המעבר ונישיו (Camp de Vénissieux) ליד העיר ליון וכך הצליח לשחרר 108 ילדים יהודים מגירוש.
פקודיו עשו זאת גם במקומות אחרים בהם רוכזו יהודים, בסמוך לערים מאקון, קלרמון-פראן, לימוז' ומונלוסון.
שוטרים דיווחו על כך לבוסקה, ולסאג' נחקר בחשד לפגיעה בפעולות הריכוז והגירוש.
ב-8 באפריל 1944 נאסר לסאז' בפריז והלשכה בראשה עמד נסגרה.
הוא נשלח לכלא טורל עד שבסתיו 1944 שוחרר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לסאז' הוכר כחסיד אומות העולם ב-14 בינואר 1985. הטקס התקיים ביד ושם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם.
ז'ילבר, רוזן מונפנסייה (1443 – 15 באוקטובר 1496), רוזן מונפנסייה, היה חבר בבית בורבון.
הוא מונה לאביר מסדר מיכאל הקדוש על ידי צרפת צ'ארלס השמיני באוקטובר 1483.
ז'ילבר נולד בשנת 1443, והיה בנם של לואי הראשון, רוזן מונפנסייה וגבריאל לה טור, רוזנת מונפנסייה ודופין ד'אוברן.
הוא היה האדם הראשון, לאחר מספר חלוקות של אוברן בימי הביניים, שנשא את קווי הדם של השושלות המתאימות של כל אחד משלושת הענפים העיקריים של אוברן, הרוזנות, הדוכסות והדופינות.
סבתו מצד אביו מארי מברי, הדוכסית מבורבון, הייתה יורשת של דוכסות אוברן.
ההקמה של ענפי ברי ובורבון נוצרה מאדמות שהוחרמו מרוזנות אוברן על ידי פיליפ השני, מלך צרפת.
סבתו הגדולה אן מאוברן הייתה בתו של הדופין מאוברן ולאחר הכחדת הענף של אחיה, ירשה את הנחלות.
למרות שז'ילבר לא היה היורש הראשוני לכל הענפים, כראש הענף הצעיר של משפחתו, הוא קיבל את מונפנסייה ואת הדופינות בסופו של דבר.
ז'ילבר היה למשנה למלך של נאפולי בשנת 1495 לאחר ששארל השמיני, מלך צרפת כבש את העיר.
ביולי 1496, הוא נלכד באטלה עם הכוחות הצרפתיים הנותרים, הוא ואנשיו הוחזקו בשטח ביצה מלריה ליד פוצ'ולי, שם מת מאוחר יותר.
ב-24 בפברואר 1482 התחתן ז'ילבר עם קיארה גונזאגה, בתם של פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה ומרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה, ממנה נולדו לו ילדים:
לואיז, דוכסית מונפנסייה (1482 – 15 ביולי 1561), בסופו של דבר יורשת כל אחוזות בורבון, אך לא את התארים.
ז'ילדה דה אבראו (בפורטוגזית: Gilda de Abreu; 23 בספטמבר 1904 – 4 ביוני 1979) הייתה תסריטאית, זמרת, מפיקה, במאית, שחקנית וסופרת ברזילאית.
דה אבראו היא בין הנשים הברזילאיות הראשונות שקיבלו הערכה על עבודתן בבימוי.
בין הסרטים המוכרים שאותם הפיקה, ביימה וכתבה נכללים הסרט "" שיצא לאקרנים ב-1946 והסרט "Coração Materno" שיצא לאקרנים בשנת 1951.
אבראו נולדה לניסיה סילבה, שהייתה זמרת לירית, ולדיפלומט ברזילאי.
היא עברה עם משפחתה לפריז, והתגוררה שם עד גיל ארבע, לאחר מכן היא ומשפחתה עברו לברזיל.
אבראו הכירה את בן זוגה, וינסנט סלסטיאנו, בהפקת זמר ב-1933. אבראו הייתה נשואה לסלסטיאנו עד יום מותו, השניים המשיכו לעבוד ביחד בחייהם המקצועיים וזכו לשבחים רבים על פועלם.
לאבראו מעולם לא היו ילדים.
ב-1968 בן זוגה נפטר, וכמה שנים לאחר מכן היא התחתנה עם חוסה ספינטו.
בשנת 1979 היא נפטרה בריו דה ז'ניירו, בגיל 74.
אבראו החלה את דרכה בעולם אומנויות הבמה כתלמידה בבית הספר למוזיקה בריו דה ז'ניירו, שם למדה והתמקצעה בשירה לירית.
התחילה להופיע כזמרת לירית בתיאטרון העירוני של ריו דה ז'ניירו, וביססה את עצמה כך בעזרת אמא שלה בעלת הרקע המוזיקלי, היא תמכה בהתפתחותה בתחום והתלוותה איתה להופעות.
אבראו ואימה נהגו לשיר ביחד במופעים ובאירועי צדקה.
בתיאטרון העירוני השתתפה במספר אופרות, "הספר מסביליה", "סיפורי הופמן" ו"לאקמה".
בשנת 1933 הופיעה אבראו בהפקה המוזיקלית "השיר הברזילאי", ובשנת 1934 היא שרה באופרה "לוצ'יה די למרמור".
שנתיים לאחר מכן, ב-1936, קיבלה את תפקיד הבכורה הראשי הראשון שלה כשחקנית בסרט "Bonequinha de Seda" - "בובת משי".
אבראו עיבדה לתיאטרון שירים שכתב וינסנט סלטיאנו, בן זוגה.
לאחר הצלחתם של השירים, עברה אבראו לעסוק בהפקות קולנוע, ובשנת 1946 היא ובן זוגה עבדו על סרט שכתבו ביחד, "O Ébrio" - "השיכור".
אבראו ביימה את הסרט וסלטיאנו שיחק בו.
בסרט הופיע השיר "השיכור" שכתב בן זוגה, סלסטיאנו, אותו עיבדה אבראו מהתיאטרון לסרט - והוא נחשב עד היום לקלאסיקה בברזיל.
אבראו הפיקה, כתבה וביימה סרט נוסף ב-1949, Pinguinho de Gente - "פינגווין של אנשים".
בשנת 1951 ביימה, כתבה וכיכבה בסרט "Coração Materno" - "לב אימהי".
כשרצתה להוציא את הסרט לפועל הסטודיו לא היה מוכן להפיק אותו, לכן פנתה לסטודיו אחר שלבסוף הסכים להפיק איתה את הסרט.
גם בסרט הזה עיבדה את אחד השירים של בן זוגה מהתיאטרון לסרט.
בסך הכל, במהלך הקריירה שלה אבראו ביימה כ-3 סרטים, וכולם היו סרטים מוזיקליים.
בשנת 1973 עיבדה מחזה עבור לניטה פרוי בשם 'מסטיקה' (Mestiça, a Escrava Indomável).
אבראו גם כתבה שני ספרים, אחד מהם על בן זוגה ("Minha vida com Vicente Celestino" - "החיים שלי עם וינסטנט סלסטיאנו").
פעילותה האחרונה של אבראו בתחום הקולנוע הייתה ב-1977, כאשר כמחווה לבן זוגה המנוח ביימה סרט קצר בשם "Canção de Amor" - "שיר אהבה".
אבראו השתתפה באופרות סבון ששודרו ברדיו, וגם עיבדה מספר מחזות כמו "הללויה" ו"תיבת נח".
בשנת 1946, הסרט "השיכור" שאותו ביימה אבראו כיכב ברשימת שוברי הקופות בברזיל זמן רב.
שלוש שנים לאחר ההצלחה של הסרט "השיכור", ביימה סרט נוסף שלא התקבל בעין יפה כמו סרטה הקודם והוקרן בבתי הקולנוע רק במשך כשבועיים.
ב-1951 ביימה את "לב אימהי" וכמו הסרט הקודם שלה, הסרט לא צלח.
לאחר מכן הפסיקה לביים סרטים.
בשיתוף העיר ולנסה שבברזיל, בשנת 1999 נפתח מוזיאון לזכרה ולזכר וינסנט סלסטיאנו שהיו נשואים 35 שנה ועבדו ביחד גם בחייהם המקצועיים.
ז'יליין בנדה היה פילוסוף וסופר צרפתי, הידוע כמסאי ומבקר תרבות.
נודע בעיקר בזכות ספרו בגידת האינטלקטואלים.
בנדה נולד למשפחה יהודית בפריז.
הוא למד בתיכון לואי הגדול.
לאחר תקופה באקול סנטרל פריז, הוא החל ללמוד היסטוריה, וסיים את לימודיו בסורבון ב-1894.
מותו של אביו ב-1889 הותיר את בנדה עצמאי מבחינה כלכלית.
הוא כתב עבור La Revue Blanche מ-1891 עד 1903. הוא כתב מאמרים על פרשת דרייפוס ואלו נאספו ופורסמו בתור ספר בשם דיאלוגים.
ברגה חלק על אנרי ברגסון, מי שהיה הפילוסוף הבולט ביותר בצרפת באותה תקופה, ופתח במתקפה אינטלקטואליות עליו ב-1911, כאשר המוניטין של ברגסון היה בשיאו.
ביולי 1937 השתתף בקונגרס הסופרים הבינלאומי השני, שמטרתו הייתה לדון ביחסם של אינטלקטואלים למלחמת האזרחים בספרד.
הקונגס נערך בוולנסיה, ברצלונה ומדריד, והשתתפו בו סופרים רבים ביניהם אנדרה מאלרו, ארנסט המינגוויי, סטיבן ספנדר ופבלו נרודה.
בנדה שרד את הכיבוש של צרפת בידי גרמניה הנאצית ואת משטר וישי בשנים 1940–1944, בקרקסון.
היומן של ז'אן גוהנו תיאר את חייו שם, ואת דמותו: "בלתי נסבל, אך חביב".
הוא מת בפונטנאי-או-רוזס, ב-7 ביוני 1956.
בנדה נחשב בעיקר ככותב מסות.
המועמדות היחידה שלו לפרס גונקור הייתה ב-1912 עבור L'Ordination.
הוא הפסיד לרומן של אנדרה סביניון Les filles de la pluie.
ההצבעה עמדה על שוויון, והקול המכריע הגיע לליאון הניק, בבחירות ידועות לשמצה שגרמו להניק לוותר על נשיאות האקדמיה גונקור.
בנדה זכור כיום בעיקר בזכות ספרו הקצר מ-1927 "בגידת האינטלקטואלים" (La Trahison des Clercs), יצירה בעלת השפעה ניכרת.
הספר תורגם לאנגלית ב-1928 על ידי ריצ'רד אלדינגטון; המהדורה האמריקאית נקראה "בגידת האינטלקטואלים", ואילו המהדורה הבריטית נקראה "הבגידה הגדולה".
הספר תורגם לעברית בידי ניר רצ'קובסקי בהוצאת כרמל-ירושלים בשנת 2020. החיבור הפולמוסי טען כי האינטלקטואלים האירופים במאות ה-19 וה-20 איבדו לעיתים קרובות את היכולת להגיב ללא תשוקה לגבי עניינים פוליטיים וצבאיים, והפכו למגינים על לאומנות, חרחור-מלחמות וגזענות.
לעומת זאת הוא גינה בחריפות את 'האינטלקטואלים המודרניים', בעידן עליית הלאומים.
לדעתו בתקופה זו האמת נגזרה לראשונה רק מאינטרססים כמו האינטרס הלאומי, מעמדי, גזעני או מתועל הקשורה במולדת, באומה, באינרטס כלכלי, והצדק נחשב כראוי, רק כל עוד הוא כפוף לנסיבות הלאומיות ומשרת את עניינם של בעלי הכוח.
יצירות אחרות של בנדה כוללות את בלפגור (1918), הדו"ח של אוריאל (1926), ותרגילי אדם שנקבר בחיים (1947), מתקפה על ידוענים צרפתים בני זמנו.
רוב הכותרים בביבליוגרפיה שלו פורסמו במהלך שלושת העשורים האחרונים לחייו בשנים 1920–1950.
ז'ילסון בנשימול טבארש (בפורטוגזית: Gilson Benchimol Tavares; נולד ב-29 בדצמבר 2001 בפראיה שבכף ורדה) הוא כדורגלן מכף ורדה ממוצא יהודי המשחק בעמדת החלוץ באקרון טוליאטי מליגת העל הרוסית בכדורגל, ובנבחרת כף ורדה.
טבארש גדל במחלקות הנוער של דמאיינסה, CR פוט, לינדה-א-וליה, ריאל SC, דמאיינסה ואשטוריל.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אשטוריל במסגרת ליגת העל הפורטוגלית.
ב-31 בינואר 2023 הושאל למשך עונה וחצי לקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, המשחקת בליגה הפורטוגלית השנייה.
ביולי 2024 חתם בעולה החדשה לליגת העל הרוסית, קבוצת אקרון טוליאטי.
ב-10 באוקטובר 2020 ערך טבארש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה, בהפסד 2-1 לנבחרת גינאה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת כף ורדה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-25 במרץ 2022 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, שלושה שערים בניצחון 6-0 על נבחרת ליכטנשטיין במשחק ידידות.
נכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
ז'ילבר פרו הוא שחקן הוקי קרח קנדי בעמדת חלוץ מרכזי לשעבר ששיחק במשך 17 עונות בליגת ההוקי הלאומית עבור באפלו סייברס.
נבחר ראשון בדראפט הראשון של הסייברס בעונת הפתיחה שלהם ב-NHL.
ידוע בתור החלוץ המרכזי מתוך שלישייה מוצלחת של חלוצי סייברס הידועה בשם הקשר הצרפתי.
השלישייה עזרה לסייברס להופיע בגמר גביע סטנלי ב-1975.
התקבל להיכל התהילה של ההוקי בשנת 1990. בתור שחקן הידוע ביכולת שליטתו במקל באזורים סגורים, נחשב פרו לאחד החלוצים המרכזיים המיומנים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2017 נבחר פרו לאחד מ-100 שחקני ה-NHL הגדולים בהיסטוריה.
בצעירותו, פרו היה שחקן הוקי מצטיין שנבחר לתשעה משחקי אולסטאר ולשתי נבחרות אולסטאר בליגת ההוקי הלאומית, תוך כדי זכייה בגביע קאלדר ובגביע ליידי בינג ונבחר להיכל התהילה של ההוקי.
שיחק את כל 17 שנות הקריירה שלו עם באפלו סייברס ונותר כיום מוביל הקבוצה בכל הזמנים במשחקי עונה רגילה בקריירה, שערים, אסיסטים, נקודות, שערים מנצחים וחבטות לשער.
כן שימש כקפטן הקבוצה מ-1981 ועד פרישתו בנובמבר 1986. הוביל את קבוצתו לפלייאוף במשך 11 עונות רצופות כאשר העונה האחרונה לרצף הייתה בשנת 1985.
בין שיאי הקריירה שלו היה שערו המנצח במשחק בהארכה של משחק האולסטאר בליגת ההוקי הלאומית ב-1978 ששוחק בבאפלו ממוריאל אודיטוריום.
פרו צבר שבע נקודות במשחק בודד וקבע שיא לסייברס.
אף כבש את שער הכוח הראשון ואת השלושער הראשון בתולדות הקבוצה.
הוא שחקן סייברס היחיד שלבש את מספר 11, כאשר המספר הופרש לכבודו.
פרו החל לשחק הוקי מאורגן בערך בגיל שש.
הוא העדיף הוקי רחוב על פני משחק על הקרח ולא החליק עד גיל שמונה.
החל לשחק הוקי קרח בגיל תשע.
שיחק בטורנירי הוקי הבינלאומיים של קוויבק לקטינים ב-1961, 1962 ו-1963 עם ויקטוריאוויל.
עזב את ביתו בגיל 16 כדי להצטרף לקבוצת ההוקי הצעירה הראשונה שלו.
בשנתו הראשונה בהוקי לצעירים בילה עם ת'טפורד מיינס בליגת הצעירים הראשונה של קוויבק.
מבין חבריו לקבוצה שיחק מרק טרדיף.
לאחר סגירת ליגת הצעירים הראשונה של קוויבק, הצטרף פרו למונטריאול ג'וניור קנדיאנס של איגוד ההוקי של אונטריו (OHA) בעונת 1968, הראשונה מבין שלוש עונות עם ג'וניור קנדיאנס.
49 הנקודות שלו ב-47 משחקים עזרו לג'וניור קנדיאנס להגיע למקום השני.
במהלך שנתו השנייה בקבוצה, אחת שכללה את כישרונות ה-NHL העתידיים רז'אן הול ואנדרה דופונט, וכן חברי הקבוצה המקצוענים לעתיד ג'וסלין גוברמון ורישאר מרטן, ביניהם פרו פרח וצמח.
97 נקודותיו העמידוהו במקום השני בקבוצה לאחר 108 הנקודות של הול וזיכו אותו בנבחרת האולסטאר הראשונה ב-OHA.
כאשר פרו פרח וצמח, קבוצתו הצטיינה.
בעונתו השנייה, הקבוצה סיימה ראשונה ב-OHA וזכתה באליפות בגביע הזיכרון בשנת 1969. זו הייתה הזכייה הראשונה של מונטריאול בגביע הזיכרון מאז 1950.
לאחר שהול הפך לבחירה הכללית הראשונה של ה-NHL, פרו קיבל על עצמו את תפקיד המנהיגות וצבר 51 שערים ו-71 אסיסטים, שהובילו את הקבוצה בשתי הקטגוריות במקום השני בליגה, לאחר 132 נקודותיו של מרסל דיון.
הקנדיאנס ניצחו את ווייבורן רד וינגס והפכו לנבחרת הצעירה השלישית שמגינה בהצלחה על אליפותם ועל גביע הזיכרון.
פרו נבחר לשחקן המצטיין של איגוד ההוקי של אונטריו.
השיא של מונטריאול ג'וניור קנדיאנס ב-1969 ו-1970 בפלייאוף היה כל כך יוצא מן הכלל שגרם לשינוי בכללי הזכאות לגביע הזיכרון.
בעבר, כל מועדוני הנוער בקנדה היו זכאים לגביע, אבל ג'וניור קנדיאנס הביסו קבוצה מהאי הנסיך אדוארד בצורה כל כך משפילה בפלייאוף, ש'ג'וניור A' אורגנה מחדש ל'מייג'ור ג'וניור' ו'ג'וניור A'.
מאז, רק מועדוני מייג'ור ג'וניור זכאים לגביע.
ב-1970 הוענקו שני זיכיונות חדשים ב-NHL: באפלו סייברס וונקובר קנאקס.
כבר היה ברור לכל מראש שפרו יהיה הבחירה הראשונה בדראפט 1970. שתי הקבוצות החדשות השתתפו בסיבוב רולטה כדי לקבוע מי יזכה בבחירה הראשונה.
בסופו של דבר, לקנאקס הוקצו המספרים 2–6 על הגלגל, בעוד לסייברס היו 8–12 (מקום מספר 7 היה נייטרלי, כלומר המצביע שנחת עליו היה מצריך סיבוב מחדש).
כשנשיא הליגה קלרנס קמפבל סובב את הגלגל, חשב בתחילה שהמחוג נחת על 1 (במציאות, לגלגל לא היה מקום למספר 1) והחל לברך את המשלחת של ונקובר.
עם זאת, מאמן ומנכ"ל הסייברס פאנץ' אימלק ביקש מקמפבל לבדוק זאת שוב.
כפי שהתברר, המחוג הצביע על 11. אימלק בחר 8–12 לסיבוב הרולטה מכיוון שכלל 11, שהיה המספר המועדף עליו.
זו הייתה השנה הראשונה של מונטריאול קנדיאנס בה לא הייתה לה זכויות עדיפות לבחור בדראפט שחקנים מקוויבק.
כתוצאה מכך, פרו היה זמין ונבחר ראשון על ידי הסייברס.
במקרה, פרו לבש את מספר 11 לאורך הקריירה הצעירה שלו, ושמר אותו בבאפלו לכבוד בחירת גלגל הרולטה.
כצפוי, הוא הפך לכוכב מידי.
כבש שער במשחק הראשון של הקבוצה, שהיה ניצחון 1–2 ב-10 באוקטובר 1970, נגד פיטסבורג פינגווינס.
במהלך עונתו הראשונה הוביל את הסייברס בניקוד - הישג שלעולם לא נכשל בכל עונה בה לא החמיץ זמן משמעותי עקב פציעה לפני שנתו אחת לפני האחרונה - וזכה בגביע קאלדר בתור רוקי השנה.
פרו פיתח מוניטין של שחקן בעל שליטת מקל מעולה וכבש שער במשמרת הראשונה שלו במערכה מקצועית.
בובי אור אמר פעם על פרו: "הראש והכתפיים שלו הולכים לכיוון אחד, הרגליים שלו הולכות לכיוון השני, והדסקית עושה משהו אחר.
כשראיתי את זה לראשונה, לא יכולתי להאמין לזה." הפופולריות והכבוד שלו עלו על או.
סימפסון בסקר של תושבי באפלו על הספורטאי הטוב ביותר בבאפלו.
פיל אספוזיטו אמר פעם שאם מישהו ישבור את שיאי העונה שלו עם 76 שערים ו-152 נקודות "זה יהיה ז'ילבר פרו."
לפני עונת 1972, הסייברס בחרו בדראפט את חברו לקבוצת ג'וניור קנדיאנס של פרו, ריק מרטן כבחירתם הראשונה.
השניים התקדמו זה אחר זה כשכל אחד צובר 74 נקודות.
בסוף העונה הסייברס החליפו את אדי שאק תמורת רנה רובר.
השלישייה יצרה את אחד הקווים הזכורים והמרגשים של העשור, הידוע בשם "הקשר הצרפתי" עם רובר באגף ימין ומרטן באגף שמאל.
הם סיימו את עונת 1973 שלאחר מכן, כשהם תופסים את שלושת מיקומי הניקוד המובילים של הקבוצה והובילו את הקבוצה להופעה ראשונה בפלייאוף כשפרו זכה בגביע ליידי בינג.
בעונת 1974,סבל פרו משבר רגל שהגביל אותו ל-55 משחקים.
עונת 1975 הייתה בלתי נשכחת בעקבות הופעת גמר גביע סטנלי של הסייברס.
הקבוצה סיימה ראשונה בחטיבת אדמס החדשה של הליגה, וחברי הקשר הצרפתי סיימו כל אחד בעשירייה הראשונה בניקוד הליגה.
הסייברס ניצחו את קבוצות "שש המקוריות" שיקגו בלאק הוקס ומונטריאול קנדיאנס בדרך להופעה בגמר נגד פילדלפיה פליירס.
הסייברס הפסידו בסדרה ארבעה משחקים מול שניים.
עונת 1975 הייתה הקרובה ביותר לזכייתו של פרו בגביע סטנלי.
פרו נקרא לנבחרת קנדה שהשתתפה בסדרת הפסגה 1972 נגד ברית המועצות.
הוא הצליח לתרום שתי נקודות בשני משחקים אך עזב את הנבחרת לאחר המשחק החמישי.
ב-1976 אירחה קנדה את סדרת גביע קנדה הראשונה.
פרו שיחק עם חברי היכל התהילה העתידיים כגון בובי אור, דאריל סיטלר, בובי האל, גי לפלר ומרסל דיון.
פרו שיחק לעיתים קרובות על קו עם עמיתיו מקוויבק לפלר ודיון.
קנדה זכתה בסדרה לאחר שניצחה את צ'כוסלובקיה בשני משחקים בגמר הטוב משלוש.
מאוחר יותר שיחק בגביע קנדה 1981 בקו עם וויין גרצקי ולפלר.
הוא שיחק בכמה ממשחקיו הטובים בקריירה שלו, והוביל את כל המבקיעים עם תשע נקודות בארבעה משחקים, עד שנאלץ לצאת מהטורניר עקב קרסול שבור.
קנדה הפסידה בגמר לברית המועצות 1–8. פרו נקרא לנבחרת האול-טורניר, אף על פי ששיחק רק בארבעה מתוך שבעת המשחקים של קנדה.
פרו פרש בסוף עונת 1986. לאחר מכן, שינויים בפנסיה נכנסו לתוקף והגדילו משמעותית את הפנסיה של שחקנים בדימוס ששיחקו לפחות 20 משחקים בעונת 1987. הוא יצא כדין מפרישה ועדיין שיחק ביעילות, כשהבקיע 9 שערים ב-14 המשחקים הראשונים.
פרש סופית ב-24 בנובמבר 1986, לאחר משחק מספר עשרים.
פרו סיים את הקריירה עם כבישת 512 שערים ו-814 אסיסטים עבור 1,326 נקודות ב-1,191 משחקים.
בזמן פרישתו הוביל במקום השישי בתולדות ה-NHL.
יחד עם שני חבריו מקו הקשר הצרפתי, פרו התקבל להיכל התהילה של באפלו סייברס ב-1989. התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-1990, והסייברס הפרישו את מספר 11 שלו באותה שנה, לאחר שהיה השחקן היחיד שלבש את מספר 11 עבור קבוצתו; מספר 11 שלו היה המספר הראשון שהופרש על ידי הקבוצה.
כאשר המספרים של חבריו לקשר הצרפתי הופרשו, מספר 11 של פרו הורד והועלה בחזרה בין מספר 7 של מרטן למספר 14 של רובר, כאשר באפלו סייברס הפרישו את קו הקשר הצרפתי כקבוצה, ורשמו את שלושת השחקנים הראשונים שמספרם הופרש על ידי הסייברס.
פסל של "הקשר הצרפתי" שנחשף ב-2012, ממוקם מחוץ לזירת הסייברס, הידועה כיום כקי בנק סנטר.
מאז פרישתו מהוקי, נשאר פרו פעיל במשחק ואימן קבוצות נוער בליגת ההוקי של קוויבק.
בנוסף, גם משחק מדי פעם עם נבחרת בוגרי באפלו סייברס באירועי צדקה.
פרו נשוי לכרמן ואב לשני בנים, מרק-אנדרה (יליד 1978) ושון (יליד 1986), ועדיין מתגורר בעיר הולדתו ויקטוריאוויל, קוויבק.
לאחר פרישתו ממשחק, פרו אימן קבוצות נוער והשקיע בנדל"ן.
בזמנו הפנוי, פרו נהנה לשחק גולף, להאזין למוזיקה וללכת לקולנוע.
זכה בגביע קאלדר בשנת 1971.
זכה בגביע ליידי בינג בשנת 1973.
נקרא לנבחרת אולסטאר שנייה ב-1976 ו-1977.
ב-1998, הוא דורג כמספר 47 ברשימת מאה שחקני ההוקי הגדולים ביותר של ההוקי ניוז.
עונה סדירה פלייאוף עונה קבוצה ליגה מש ש א נק דע מש ש א נק דע 1967/68 מונטריאול ג'וניור קנדיאנס OHA-Jr.
מועדון הכדורגל זֶ'לְיֶיזְנִיצָ'אר סָרָיֶיבוֹ (NK/FK Željezničar) הוא מועדון כדורגל בוסני, המשחק בבירה סרייבו ונחשב לאחד המועדונים החשובים והמוערכים ביותר בכדורגל בבוסניה והרצגובינה בפרט, וביוגוסלביה בכלל.
שמו של המועדון פירושו "מועדון הכדורגל של פועלי הרכבת" בבוסנית בשל היותם של מקימיו פועלי רכבות בסרייבו בתחילת המאה ה-20.
ז'לייזניצ'אר, המכונה גם "ז'ליו", הוא מבחינה היסטורית אחד המועדונים המעוטרים והחשובים בכדורגל של בוסניה והרצגובינה.
בתקופה בה בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה לקחה ז'לייזניצ'אר חלק בליגה הבכירה ביוגוסלביה.
בראשית המאה ה-21, נחשב מועדון ז'לייזניצ'אר לאחד החשובים בבוסניה והרצגובינה ויש למועדון מספר אליפויות בוסניה והרצגובינה, בנוסף לאליפות אחת ביוגוסלביה.
כמו כן, לקבוצה מספר עונות טובות במפעלים האירופיים השונים, בהם השתתפה כנציגת יוגוסלביה תחילה ומאוחר יותר כנציגת בוסניה והרצגובינה.
כמצוין מעל, המועדון הוקם על ידי קבוצת פועלי רכבת מהעיר סרייבו בשנת 1911. באותה התקופה, כבר היו בעיר סרייבו כבר מספר מועדוני כדורגל.
שאר המועדונים היו לרוב עשירים יותר ובעלי גיבוי של ארגונים כאלו או אחרים.
רוב המועדונים הללו היו מבוססים על רקע אתני (בוסניאקים, בוסנים סרבים, בוסנים קרואטים ובוסנים יהודים).
בשונה מרוב המועדונים, ז'לייזניצ'אר הוקמה כמועדון עממי יותר ולא מסווג לקבוצה אתנית זו או אחרת אלא היה פתוח לבני המעמד הנמוך והפועלים הפשוטים.
בשל העובדה המצערת כי המועדון היה מחוסר אמצעים, נהגו במועדון לארגן ערבי ריקודים בעיר סראייבו כאשר הרווחים הוקדשו לרכישת נעליים וכדורים.
דבר נוסף שפגע בקבוצה היה הרב-לאומיות שלה.
בשל העובדה שהיא הכילה שחקנים מקבוצות אתניות שונות הנפוצות בבוסניה והרצגובינה, הקבוצה סבלה מפגיעות של מתפרעים גזעניים למיניהם אך למרות סיבות אלו המועדון המשיך להתקיים ואף הצליח לנצח מועדונים חזקים ומוכשרים בהרבה.
בשנת 1941, עם פלישת צבא גרמניה במלחמת העולם השנייה ליוגוסלביה הופסקו כל פעילויות הספורט למיניהן בסרייבו ובשל העובדה שרבים משחקני המועדונים השונים היו חיילי הצבא היוגוסלבי, רבים מהם מצאו את מותם בקרבות הקשים שנערכו בכל רחבי יוגוסלביה.
לאחר המלחמה הוקמה הקבוצה מחדש ובשנת 1946 זכתה הקבוצה באליפות הלאומית של אזור בוסניה והרצגובינה, דבר שהעניק לה השתתפות בליגה היוגוסלבית הבכירה בעונת 1946/1947, ליגה בה שותפו המועדונים הבכירים מכל רחבי יוגוסלביה.
לא עבר זמן רב עד שהשלטונות הקומוניסטיים החליטו על הקמת קבוצת כדורגל נוספת בעיר סראייבו – מועדון הכדורגל סרייבו והכריחו את שחקניה הטובים ביותר של ז'לייזניצ'אר לעבור לשחק המועדון החדש.
דבר זה גרם להתמוטטות מיידית של המועדון שגרם לירידתו לליגת המשנה.
הקבוצה לא נכנעה למצב הקשה ומספר שנים לאחר מכן העפילה חזרה לליגה הבכירה.
לאורך רוב עונות הליגה היוגוסלבית שיחקה ז'לייזניצ'אר בליגה הבכירה וירדה רק 4 פעמים בתולדות ליגה זו לליגת המשנה, האחרונה שבהן ב-1976/1977, אך בכל הפעמים בהן ירדה (למעט בעונת 1947) הקבוצה חזרה לליגה הבכירה במהרה.
בשל היותה של ז'לייזניצ'אר אחת הקבוצות המובילות בכדורגל, הן היוגוסלבי והן הבוסני, הקבוצה הופיעה פעמים רבות מאוד במפעלים האירופיים השונים, ושיחקה מול מועדונים ידועים מאוד בקנה מידה אירופי, כגון ניוקאסל יונייטד, דינמו מינסק, לבסקי סופיה, דרבי קאונטי, בשיקטש והמבורג.
לז'לייזניצ'אר שתי עונות מכובדות במיוחדות בהופעותיה באירופה, שתיהן במסגרת גביע אופ"א, אז הייתה נציגת יוגוסלביה.
בעונת 1971/1972, הקבוצה ניצחה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א את קבוצת קלאב ברוז' מבלגיה והעפילה לסיבוב השני, בו גברה על קבוצת בולוניה 1909 האיטלקית.
בסיבוב השלישי גברה הקבוצה על קבוצת סנט ג'ונסטון הסקוטית והגיעה לרבע-גמר המפעל, שם הפסידה לקבוצת פרנצווארוש ההונגרית בבעיטות עונשין.
הישג השיא של המועדון בתקופה היוגוסלבית הוא הזכייה באליפות בעונת 1971/1972, התואר היחיד של המועדון תחת יוגוסלביה.
בעונת 1980/1981 הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה למעמד גמר הגביע היוגוסלבי, אז הפסידה למועדון אחר מבוסניה והרצגובינה – ולז' מוסטר.
הישג השיא של המועדון בזירה האירופית הוא הגעה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1985/1986, אז פגשה הקבוצה בקבוצת ההונגרית וידאוטון אך הפסידה את הכרטיס לגמר בדקות הסיום של משחק הגומלין ווידאוטון עלתה למשחק הגמר מול ריאל מדריד.
הישג השיא שלה באירופה היה בעונת 1984/85, בה גברה בסיבוב הראשון על קבוצת סליבן הבולגרית בדרך לסיבוב השני, בו גברה על קבוצת פ.צ.
בסיבוב השלישי גברה הקבוצה על הקבוצה הרומנית אוניברסיטטה קראיובה וברבע הגמר גברה על קבוצת הכדורגל הסובייטית דינמו מינסק.
בחצי הגמר פגשה הקבוצה בקבוצה ההונגרית וידנטון פהרוואר, כאשר המשחק הראשון נגמר בניצחון 1–3 הונגרי בהונגריה.
ז'לייזניצ'אר הייתה זקוקה לניצחון 0–2 כדי לעבור לשלב הגמר למשחק מול ריאל מדריד וכבר הובילה 0–2 אך ספגה שער מאוחר ובשל כך אפסו סיכויי הקבוצה לעלות למשחק הגמר ווידאוטון עלתה לגמר על חשבונה והפכה בכך לקבוצה ההונגרית הראשונה שמעפילה לגמר גביע אופ"א.
אחרי נפילת יוגוסלביה, החלה מלחמת בוסניה ובמהלכה הופסקה פעילות קבוצות הכדורגל במדינה, מספר שחקנים חשובים במועדון, כגון מריו סטאניץ', ראדה בוגדנוביץ', סובאד קאטאנה וגורדן וידוביץ', עזבו את המדינה והקבוצה נחלשה מאוד, הן מבחינת חומר השחקנים והתקציבים שנפגעו, והן בשל ההרס שנגרם למתחמי האימונים והמגרש, כמו מבנים נוספים באזור סרייבו.
לאחר הקמת הליגה הבכירה של בוסניה והרצגובינה הפכה ז'לייזניצ'אר, ביחד עם עוד מספר מועדוני עבר יוגוסלביים כגון פ.ק.
סרייבו, ידינסטבו ביחאץ' וולז' מוסטאר, לעמודי התווך של הליגה החדשה והיו למועדונים הבכירים בליגה זו.
בתחילת עונת 2010/11 שיחקה ז'ליינצ'אר במוקדמות ליגת האלופות נגד הקבוצה הישראלית הפועל תל אביב.
היא הובסה במשחק הראשון 5:0 ובמשחק השני 1:0. בעונת 2011/2012 פגשה הקבוצה את מכבי תל אביב במסגרת הליגה האירופית שבו מכבי הביסה אותה 0–6 בבלומפילד במשחק החוץ על ידי מכבי תל אביב ובגומלין מכבי ניצחה 0–2 עם 0–8 בסיכום.
בעונת 2020/2021 פגשה את מכבי חיפה במסגרת הסיבוב השני של הליגה האירופית, המשחק הוכרע במשחק אחד בלבד עקב מחלת נגיף קורונה 2019 בו ניצחה מכבי חיפה 1–3 במשחק שהתקיים באצטדיון סמי עופר.
ז'לייזניצ'אר הוקמה תחילה בשם "ר.ש.ד.
ז'לייזניצ'אר" (ראדניצ'קו שפורטסקו דרושטבו, ובעברית-מועדון הספורט של הפועלים).
המילה "ז'לייזניצ'אר" פירושה "עובד הרכבת" והשימוש בה מקביל לשימוש במילה "לוקומוטיב" במועדוני מזרח אירופה, כגון לוקומוטיב מוסקבה ולוקומוטיב סופיה.
מאוחר יותר שונה שם המועדון ל"פ.ק.
ז'לייניצ'אר" (פודבולסקי קלוב, ובעברית: מועדון כדורגל), והיה לחלק מש.ד.
ז'לייזניצ'אר (שפורטסקו דרושטבו, ובעברית: מועדון הספורט) הכולל בתוכו גם מחלקות כדורסל, באולינג, שחמט ועוד.
בשנת 1993 שונו תחיליות השם ל-נ.
(נוגומנטי קלוב, ובעברית: מועדון כדורגל).
בבוסנית, שתי המילים, פודבולסקי ו-נוגומנטי, משמשות באופן זהה לייצוג המילה "כדורגל".
המילה "פודבולסקי" נפוצה יותר במזרח בוסניה, בעוד המילה "נוגומנטי" נפוצה יותר במערב המדינה.
מאז שנת 2000 הוחלט כי שם המועדון יהיה באופן רשמי "פודבוסלקי קלוב ז'לייזניצ'אר סרייבו".
אליפות הרפובליקה העממית של בוסניה והרצגובינה: אלופה (1): 1946
הטורניר נערך כדי לקבוע איזו קבוצה תייצג את אזור בוסניה והרצגובינה בליגת העל היוגוסלבית בעונת 1946/1947.
ז'לייזניצ'אר הוכתרה כסגנית בכל שלוש הליגות ששוחקו בבוסניה והרצגובינה בעונת 1999/2000.
ז'לייזניצ'אר הוכרזה גם כסגנית אחד משלושת טורנירי הגביע של בוסניה והרצגובינה בעונת 1997/1998
ההישג הגדול ביותר של המועדון היה בעונת 1984/1985 כאשר הקבוצה העפילה לחצי הגמר; ז'לייזניצא'ר גם העפילה לרבע-גמר המפעל בעונת 1971/1972.
מועדון הכדורגל ז'לגיריס וילנה הוא מועדון כדורגל ליטאי.
הקבוצה זכתה שמונה פעמים באליפות ליטא, 11 פעמים בגביע הליטאי ושש פעמים בסופרקאפ הליטאי.
צבעי הקבוצה הם ירוק ולבן והיא מארחת את משחקיה באצטדיון LFF בוילנה המכיל 5,067 מושבים.
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 בשם "דינמו וילנה", שינתה את שמה בין השנים 1948–1961 ל"ספרטאקס וילנה" ובשנת 1962 שינתה אותו שנית, הפעם ל"ז'לגיריס וילנה" על שם קרב ז'לגריס (השם הליטאי של קרב גרונוולד) כפי שהוא כיום.
תחת שלטונה של ברית המועצות בשטחיה של ליטא הייתה ז'לגיריס הקבוצה הליטאית הטובה ביותר בסבב הליגות של ברית המועצות.
הישג השיא של הקבוצה בליגה הסובייטית הבכירה היה המקום השלישי בעונת 1987 שהוביל אותה להשתתפות בגביע אופ"א בעונה שלאחר מכן והיא התמודדה בליגות הסובייטיות עד 1989.
ההופעה הראשונה של הקבוצה באירופה הייתה בגביע אופ"א בעונת 1988/1989. אז, כנציגת ברית המועצות, הקבוצה הפסידה כבר בסיבוב הראשון לאוסטריה וינה מאוסטריה.
הקבוצה חזרה לגביע אופ"א גם בעונה לאחר מכן, אז ניצחה בסיבוב הראשון את IFK גטבורג משוודיה אך הפסידה בסיבוב השני לכוכב האדום בלגרד מיוגוסלביה.
לאחר עצמאות ליטא, ז'לגיריס החלה להתמודד בליגת העל הליטאית ולמרות שמרבית שחקניה הטובים עזבו אותה היא הפכה לכוח דומיננטי בכדורגל הליטאי ובעונת הבכורה של הליגה היא הפסידה רק פעם אחת ב-32 משחקים.
עונה לאחר מכן הקבוצה זכתה באליפות הליגה ובגביע הליטאי.
הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות בעונת 1992/1993, אז לראשונה כנציגה של ליטא באירופה, אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת פ.ס.ו.
בעונת 1993/1994 הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם למ.פ.ק.
בעונה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע המחזיקות ולאחר שעברה את קבוצת בארי טאון מויילס בסיבוב המוקדם הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת פיינורד מהולנד.
בעונת 1995/1996 הקבוצה חזרה לגביע המחזיקות, אז עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת מורה מורסקה סובוטה מסלובניה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת טרבזונספור מטורקיה.
בשנות התשעים הקבוצה זכתה באליפויות 1991, 1992 ובעונת 1999 שהייתה האחרונה שלה עד עונת 2013.
בעונת 1996/1997 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת קרוסנדרס מצפון אירלנד אך הפסידה בסיבוב המקודם השני לקבוצת אברדין מסקוטלנד.
בעונה שלאחר מכן עונת 1997/1998 הקבוצה חזרה לגביע המחזיקות, אז בשלב המוקדם הוגרלה נגד קבוצת הפועל באר שבע ולאחר שהמשחק בליטא הסתיים בתיק 0-0 הקבוצה שיחקו בישראל במשחק שנגמר בניצחון 2-1 בתוספת הזמן לבאר שבע שעלתה לשלב הבא.
בעונה שלאחר מכן חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת איי.
מאיסלנד אך הפסידה בסיבוב המוקדם בשני לקבוצת בראן מדנמרק.
בעונת 1999/2000 הקבוצה חזרה לליגת האלופות, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת בננטס ירוואן מארמניה אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לקבוצת דינמו קייב מאוקראינה.
בעונה שלאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת רוך חוז'וב מפולין.
גם בעונה שלאחר מכן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצה הישראלית מכבי תל אביב בישראל בתוצאה 6-0 ובליטא בתוצאה 1-0 ומכבי תל אביב עלתה לשלב הבא.
בעונת 2002 הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת בודפשט הונבד מהונגריה אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת סושו מצרפת.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו גם בעונת 2003, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת אורגריטה IS משוודיה.
בעונת 2004/2005 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז עברה את קבוצת פורטדאון מצפון אירלנד אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לאולבורג מדנמרק.
בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת ליסבורן דיסטילרי מצפון אירלנד ועברה בסיבוב השני את קבוצת דינאבורג מלטביה וניצחה בסיבוב השלישי את קבוצת אגלאו מיוון אך הפסידה בחצי הגמר לצ'.פ.ר.
הקבוצה זכתה בארבע אליפויות רצופות בשנים 2013, 2014, 2015, 2016 והיא נחשבת לאחת הקבוצות החזקות במדינה.
בעונת 2018 הקבוצה סיימה במקום השני בליגה אך זכתה בגביע ושחקנה ליביו אנטל היה מלך השערים של הליגה.
בעונות 2020 ו-2021 המועדון זכה באליפות הליגה.
ז'לימיר (ז'ליקו) אובראדוביץ' (Željko Obradović; בסרבית: Жељко Обрадовић; נולד ב-9 במרץ 1960 בצ'אצ'אק) הוא כדורסלן-עבר ומאמן כדורסל בהווה.
זכה כמאמן 9 פעמים באליפות אירופה לקבוצות על גלגוליה השונים, פעם אחת באליפות העולם ופעם נוספת באליפות אירופה עם נבחרת יוגוסלביה בכדורסל.
אובראדוביץ' הוא המאמן המעוטר ביותר בכדורסל האירופי.
לאחר שגדל בבוראץ צ'אצ'אק, אובראדוביץ' הצטרף לפרטיזן בלגרד בגיל 26 כרכז וכבר בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה לאליפות המדינה יחד עם שחקנים כגון ולאדה דיבאץ ואחרים.
שנה מאוחר יותר העפיל עם הקבוצה לפיינל פור גביע אירופה לאלופות והפסיד בחצי הגמר למכבי תל אביב.
קריירת האימון של אובראדוביץ' החלה מיד עם פרישתו מכדורסל.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה זכה עם פרטיזן בדאבל היוגוסלבי ובגביע אירופה בכדורסל, אך בעונה השנייה נושלה פרטיזן מכל תאריה.
ב-1993 עבר לחובנטוד בדאלונה הספרדית.
לאחר זכייתה המפתיעה בפיינל פור הליגה האירופית , שנערך בהיכל הספורט יד אליהו, עבר אובראדוביץ' לאמן בריאל מדריד.
ב- זכה באליפות אירופה שנייה ברציפות, אך לא הצליח לשחזר את ההישגים בהמשך.
ריאל נחלשה, ובשנת נאלצה להתמודד במפעל משני, גביע ספורטה, בו זכתה.
בסיום אותה עונה עבר אובראדוביץ' לבנטון טרוויזו האיטלקית, עימה זכה בגביע ספורטה ב-.
אובראדוביץ' חזר לצמרת האירופית כשחתם בפנאתינאיקוס היוונית, אותה אימן ברציפות עד 2012. תחת שרביטו זכתה פנאתינאיקוס בכל אליפויות יוון שנערכו מאז, למעט ב-2002 ו-2012. בשנת חזר לאחר היעדרות של חמש שנים לגמר אליפות אירופה ולזכייה, כאשר קבוצתו גברה על מכבי תל אביב.
ב- הפסידו אובראדוביץ' ופנאתינאיקוס למכבי בגמר הסופרוליג, וב-, עם איחוד מפעלי הכדורסל באירופה, זכה אובראדוביץ' באליפות היורוליג לאחר ניצחון בגמר על קינדר בולוניה.
חמש שנים חלפו עד לזכייתו השישית של אובראדוביץ' באליפות היורוליג, בפיינל פור היורוליג שנערך באתונה ב- לאחר שקבוצתו גברה במשחק הגמר על צסק"א מוסקבה.
בפיינל פור בברלין הוביל את פנאתינאיקוס לגביע יורוליג נוסף, לאחר שקבוצתו גברה במשחק הגמר על צסק"א מוסקבה.
ב-, בפיינל פור שנערך בברצלונה, הוביל אובראדוביץ' את המועדון היווני לעוד אליפות אירופה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי תל אביב.
אחרי אלו הוארך חוזהו בשנתיים נוספות, וב-2016 הוארכו חוזהו עד 2020. בעונת הוביל את פנרבחצ'ה לגמר אירופי ולדאבל מקומי.
במאי , בפיינל פור שנערך באיסטנבול, טורקיה, עשה אובראדוביץ' היסטוריה והביא לפנרבחצ'ה את גביע היורוליג הראשון בתולדותיה ובתולדות הכדורסל הטורקי בכלל, והתשיעי שלו בקריירת האימון, כאשר הוביל את קבוצתו לניצחון בגמר על אולימפיאקוס.
ביוני 2021 חזר לאחר 28 שנה לפרטיזן בלגרד.
ז'ירונה (בקטלאנית: Girona; בספרדית: Gerona, נכתב בעברית גם גירונה או ג'ירונה) היא עיר בצפון-מזרח ספרד, בירת מחוז ז'ירונה אשר בחבל קטלוניה.
היא מרוחקת 99 קילומטרים מברצלונה ו-706 קילומטרים מהבירה מדריד.
העיר שוכנת באגן ההתמזגות של הנהרות טר, אונייר, גואל וגאליגנטס, ואוכלוסייתה מונה 106,476 נפש (2024).
היישוב במקום קדם לכיבוש ספרד על ידי הרפובליקה הרומית.
על פי חלק מהמסמכים ההיסטוריים, לפני הרומאים ישבו באזור האיברים ולפי תלמי - האוסטאנים (Ausetani).
הרומאים הגיעו לאזור ב-218 לפנה"ס והקימו במקום מצודה, שנקראה גרונדה (Gerunda), כנראה לפי שם העיר בפי תושביה הקודמים.
דרך העיר עברה הוויה אוגוסטה.
במהלך המאה ה-3 התנצרו תושבי העיר.
לאחר הרומאים שלטו בעיר הוויזיגותים ועל כך מעידים ממצאים ארכאולוגיים רבים.
בתחילת המאה ה-8 נכבשה העיר על ידי המוסלמים, ולאחר כשבעים שנה על ידי קרל הגדול.
בתקופה שלאחר מכן העיר התפתחה לאחד ממרכזי התרבות של קטלוניה.
במהלך המאה ה-14 הפכה העיר לבירת דוכסות ז'ירונה, אשר בראשית המאה ה-15 הפכה לנסיכות.
בהמשך, הפכה העיר לזירת קרבות בין הספרדים לבין שליטי בית בורבון בצרפת.
ב-12 בדצמבר 1809 נכבשה העיר בידי צבא הקיסרות הראשונה בפיקודו של נפוליאון בונפרטה לאחר שבעה חודשי מצור.
ב-1813 שוחררה העיר על ידי הצבא הספרדי.
בז'ירונה שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת של רוחות הנושבות מכיוון הפירנאים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 14.3oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-6.9oc בינואר ועד 22.9oc ביולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 724 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא אוקטובר בו יורדים 83 מילימטרים של גשם.
העיר ממוקמת על תוואי הכביש המהיר AP-7 החוצה את מזרחה של ספרד מצפון לדרום, במקביל למיתאר הים התיכון.
התחבורה הציבורית מתבססת על רכבות ומז'ירונה יוצאים קווים מהירים לברצלונה ולפורטבו, ומתוכננת תחנה חדשה עבור רכבות ה-AVE, האמורה להיפתח במהלך העשור השני של המאה ה-21. כ-10 קילומטרים דרומית לז'ירונה שוכן נמל התעופה ז'ירונה-קוסטה בראווה, בו עברו במהלך 2010 כ-4.8 מיליון נוסעים ובוצעו בו כ-43,000 המראות ונחיתות.
נמל התעופה מיועד לתעבורת נוסעים פנים ספרדית וכן ליעדים שונים באירופה.
העיר העתיקה של ז'ירונה היא יעד תיירותי ובתחומיה נמצאת הקתדרלה של ז'ירונה אשר בנייתה החלה במאה ה-11 בסגנון אדריכלות רומנסקית, הורחבה במהלך המאה ה-13 תוך שילוב אדריכלות גותית והושלמה במהלך המאה ה-18. הקתדרלה משופעת בחלונות ביפורים.
יעד נוסף הן חומות העיר, שמילאו תפקיד מפתח בהגנתה של העיר לאורך מאות שנים.
בעיר מספר רב של כנסיות מתקופות שונות.
בעיר נמצאת מסעדת אל סייר דה קאן רוקה, הנחשבת לאחת הטובות בעולם.
הקהילה היהודית בז'ירונה נוסדה בשלהי המאה ה-9 ובשיאה הייתה השנייה בגודלה בקטלוניה.
תיעוד ראשון בכתובים לגביה קיים בתעודות העוסקות בגביית מיסים מ-1002. ב-1160 קיבלו בני הקהילה היתר להתיישב ולסחור מחוץ לחומות העיר.
באזור העיר העתיקה קיימים שרידי מקווה טהרה ובית עלמין.
היהודים התגוררו ברובע היהודי הקרוי קאל "El Call"(נגזר מן המלה הלטינית Callis שפירושה סמטה או רחוב, או מהמילה העברית "קהל"), כפי שנקראו גם יתר הקהילות היהודיות בתחומי כתר אראגון.
במאות ה-12 וה-13, בתקופת "תור הזהב" היא אף הפכה לאחד ממרכזי התרבות היהודית החשובים בספרד, והתפתחה בה מסורת קבלית ורוחנית רבת השפעה.
בין החכמים הבולטים בעיר נמנה הרמב"ן, שגם כיהן כרב הראשי של העיר ושל קטלוניה כולה, וכן, הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה ורבנו יונה, שאף כונו על שם עירם "גירונדי".
גם הר"ן, שפעל בברצלונה הסמוכה, נולד בעיר, נתכנה על שם עיר מוצאו "גירונדי".
במהלך המאה ה-13 מנתה הקהילה 1,000 נפשות ובניה השתלבו במנגנון הפקידות הציבורית שבעיר וקיימו קשרי מסחר ענפים עם ערי האזור ובכללן בסלו וברצלונה.
בהם בלטו האחים יוסף ומשה רבאליה, ששימשו כנציבים ויועצי כספים למלכים חיימה הראשון ופדרו השלישי.
בשלהי המאה ה-13 החלו רדיפות יהודים ובהמשך, ב-1331 נערכו פרעות ברובע היהודי.
עם זאת ב-1306 קלטה הקהילה יהודים שגורשו מצרפת.
ב-1391 התעצמו הרדיפות על רקע דתי, כאשר המון מוסת של איכרים פרע בבני הקהילה ומתועדים עשרות רבות מבני הקהילה אשר סירבו להמיר את דתם ונרצחו וכן החרמת רכוש ומבני ציבור.
ב-1415 הושבו לבני הקהילה בית הכנסת והמקווה.
במהלך המאה ה-15 הגיע לשיאו תהליך דעיכת הקהילה אשר לווה ברדיפות בלתי פוסקות, צמצום שטחו של הרובע היהודי, מגבלות כלכליות הולכות וגוברות והמרות דת.
עם פרסומו של צו הגירוש ליהודי ספרד, התגוררה בעיר קהילה מצומצמת וב-2 באוגוסט 1492 עזבו בני הקהילה את העיר לבלי שוב.
ברובע הגותי שבעיר העתיקה שוכן "המוזיאון להיסטוריה יהודית" (Museu d'història dels Jueus) המנציח את זכרה של הקהילה היהודית בעיר ובקטלוניה כולה.
חלק מצאצאי מגורשי ז'ירונה נושאים את שם המשפחה גירון ועלו לישראל בעיקר מהבלקן.