tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסלים לזכרו של היידר אלייב הוקמו באזרבייג'ן ובמקומות נוספים בעולם: בבאקו - אזרבייג'ן, בקייב - אוקראינה, באיסטנבול - טורקיה וגם בבירה אנקרה, בבוקרשט - רומניה, באסטרחן - רוסיה, בטביליסי - גאורגיה, בבלגרד -סרביה, ובמקסיקו סיטי - מקסיקו.
רחובות רבים בערים שונות באזרבייג'ן נקראו על שם היידר אלייב, לרבות הדרך הראשית העוברת ליד מרכז היידר אלייב בבאקו.
הייזל מקקליון הייתה פוליטיקאית קנדית אשר כיהנה כראש העיר של מיסיסוגה באונטריו, העיר השישית בגודלה בקנדה.
מקקליון התמנתה לתפקיד בשנת 1978 והיא כיהנה בו 36 שנים ברציפות מאז ועד 2014, כאשר פרשה לגמלאות.
היא הייתה אחת מראשי הערים בעלי תקופות הכהונה הרצופות הארוכות בעולם.
היא ניצחה ב-12 מערכות בחירות במהלך כהונתה.
הייזל ג'ורנו (לימים מקקליון) גדלה בקוויבק.
עבדה בחברה מסחרית במונטריאול והתבקשה במסגרת עבודתה לעבור לטורונטו.
נישאה לסם מקקליון והם עברו להתגורר בסטריטסויל, שהפכה אחר כך לחלק ממיסיסוגה.
בני הזוג ייסדו עיתון מקומי.
סם מקקליון נפטר בשנת 1997 לאחר מחלת אלצהיימר.
הייזל מקקליון נבחרה לתפקיד ראש עיריית סטריטסויל בשנת 1970 וכיהנה בו עד שנת 1973. בשנת 1978 נבחרה לתפקיד ראש עיריית מיסיסוגה.
מקקליון קיבלה את תפקיד ראש העיר, תקופה קצרה אחרי שהוחלט בשנת 1974 לצרף את העיירות פורט קרדיט וסטריטוויל לעיר.
מיסיסוגה הייתה אז עיר קטנה בפרברים של טורונטו.
בימי כהונתה עברה העיר מהפכה.
היא משכה אליה אוכלוסייה רבה, הוקם בה מרכז עיר עם בניינים רבי קומות וחברות רבות עברו אליה.
מקקליון ניצחה על תהליך זה תוך הקפדה על איזון תקציבי ומניעת גירעונות.
מדיניותה ואופייה הביאו רבים להשוותה למרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה.
הצלחתה הפוליטית והישגיה בפיתוח העיר הקנו לו מעמד ויוקרה ציבוריים והיא הייתה אחת מראשי הערים הנודעים ביותר בקנדה.
היא זכתה לשלל פרסים בינלאומיים על פעליה.
הייזלוודיט הוא מינרל סולפיד הניקל נדיר שצבעו ארד חיוור.
נוסחת המבנה הכימי של ההייזלוודיט היא Ni3S2.
ההייזלוודיט מתגבש במערכת הטריגונלית, חבורת סימטריות נקודתית " טריגונלית טרפזוהדרלית" , וחבורת סימטריות מרחבית "R32".
המינרל מופיע כמקבצים גרגריים עד חסרי צורה או מפוזר בתוך מסת אם.
הקשיות של המינרל נמוכה, 4 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 5.82 גרם לסמ"ק.
גבישים תאומים אפשריים וזו הסיבה לצורת הפסיפס שרואים במקטע מלוטש של המינרל.
צבעם צהוב פליז חיוור עד צהוב-ארד.
בחשיפה לאור מקוטב מצולב משתנה צבעו תוך כדי סיבוב מחום ועד אפור כחלחל.
המינרל נתגלה במכרה הניקל "הלורד ברסי" (Lord Brassey Mine - כיום מכרה נטוש) במחוז הייזלווד (Heazlewood) באי טסמניה אחת ממדינות אוסטרליה ב-1896 וקרוי על שם המחוז בו מצוי המכרה.
הייזלוודיט נוצר בהתמרה של פרידוטיט ודוניט בתהליך התגרענות.
הייזלוודיט הוא המינרל הסולפידי המכיל את הכמות המעטה ביותר של גופרית בין המינרלים המכילים ניקל, ונוצר רק במהלך אקסולציה של גופרית מהסריג של אוליבין מותמר.
ההערכה היא כי הייזלוודיט נוצר מגופרית וניקל המצויים באוליבין בראשיתי בכמויות זעירות, וכי הם מחולצים מהאוליבין בתהליכי התמרה.
אוליבין מגמטי מכיל עד ל-4,000 חלקים למיליון (ppm) של ניקל ועד 2,500 ppm גופרית בתוך הסריג הגבישי, כזיהומים וכתחליפים למתכות מעבר בעלי רדיוס יוני דומה (Fe+2 ו-Mg+2).
במהלך ההתמרה מתרכבים הגופרית והניקל מהסריג של האוליבין ויוצרים מינרלים סולפידיים מותמרים, בעיקר מילריט.
כשנוצר אוליבין מותמר, הנטייה של מינרל זה לספוג מחדש גופרית, ושל הגופרית להיפלט מסרפנטיניט דרך אובדן החומרים הנדיפים נוטים להקטין את זמינות הגופרית.
בסביבה זו המינרלוגיה של סולפידים של ניקל מייצרת את התרכובת הדלה ביותר בגופרית, שהיא ההייזלוודיט.
בסלעי דוניט ואופיוליט שעברו סרפנטיניזציה כנראה מתהליכים הידרותרמיים, במחדרים מאפיים משוכבים, ובכרומטיטים ובקסנוליתים במעטפת כדור הארץ.
ידוע כי מחדר "האנימון וול" (Honeymoon Well - באר ירח הדבש) האולטרה-מאפי באוסטרליה המערבית מכיל תערובות סולפידיות של הייזלוודיט-מיליריט בתוך דוניט - סלע הצטברות אוליביני שעבר סרפנטיניזציה בתהליך התמרה.
ההייזלוודיט התגלה יחד עם המילריט גם בסלעים האולטרה-מאפיים של קלדוניה החדשה.
מינרל זה נתגלה גם במטאוריטים, כולל מטאוריטים של ברזל ובכונדריטים פחמניים מסוג CV.
ההייזלוודיט מצוי בכמויות קטנות במספר רב של אתרים.
הייזלי ג'ואקים קרופורד הוא אתלט עבר מטרינידד וטובגו, אלוף אולימפי בריצת 100 מטר ובכך היה לספורטאי הראשון מטרינידד וטובגו שזכה במדליית זהב אולימפית.
קרופורד נולד בסן פרננדו שבטרינידד.
הוא בנם של ליונל ופיליס קרופורד ואחד מ-11 אחים ואחיות.
החל את קריירת האתלטיקה שלו בגיל 17 וזכה 6 פעמים באליפות טרינידד וטובגו בריצת 100 מטר ובשנת 1976 זכה גם באליפות בריצת 200 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכה קרופורד במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.33 שניות, אחרי דון קווארי (10.24 שניות) ולנוקס מילר (10.32 שניות).
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים קרופורד במקום השמיני לאחר שמתח את שרירי מיתר הברך (המסטרינג) שלו כעבור 20 מטר בלבד ונאלץ להפסיק את ריצתו.
המנצח בריצה זו היה ולרי בורזוב מברית המועצות (10.14 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכה קרופורד במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.21 שניות, אחרי סילביו לאונרד מקובה (10.15 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה קרופורד במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.06 שניות כשרץ במסלול מספר אחד, לפני קווארי (10.08 שניות) והאלוף האולימפי היוצא, בורזוב (10.14 שניות) ובכך היה לספורטאי הראשון מטרינידד וטובגו שזכה במדליית זהב אולימפית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת 200 מטר.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, קנדה בשנת 1978 זכה קרופורד במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.09 שניות, אחרי קווארי (10.03 שניות) ואלן וולס מסקוטלנד (10.07 שניות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים קרופורד במקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.28 שניות.
בנוסף לכך הוא סיים במקום עשירי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.74 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים קרופורד במקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.56 שניות.
היידן היא עיירה בקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ.
האזור הבנוי בסגנון בידרמאייר סביב לכיכר הכנסייה מוגדר כאתר מורשת לאומי.
היידן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1461 בשם guot genant Haiden.
בשנת 1650 התגלעה מחלוקת בין היידן לבין וולפהלדן על השליטה על הכנסייה.
סכסוך זה הוביל להקמתן של כנסיות בשני הכפרים ב-1652 ולהפרדתם כשני כפרים עצמאיים.
מייסד הצלב האדום, ז'אן אנרי דינן בילה את שנותיו האחרונות בהיידן.
הנשיא לשעבר של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום, יקוב קלנברגר, הוא יליד היידן.
שטחה של היידן הוא 7.5 קמ"ר.
מתוכם 52.4% משמשים לחקלאות, 30.6% הם שטחים מיוערים, 16.8% הוא שטח בנוי ו-0.3% הוא שטחי נהרות, קרחונים והרים.
העיירה כוללת את הכפר היידן עצמו וכפרים קטנים הפזורים סביבו.
נכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית היידן 4,082 תושבים.
היידן מחוברת באמצעות רכבת גלגלי שיניים עם העיירה רורשאך הנמוכה ממנה ב-400 מ'.
היידן פאדון הוא נהג מרוצים ניו זילנדי המתחרה באליפות העולם בראלי עבור קבוצת יונדאי.
היידן, בנו של כריס נהג עבר במרוצי ראלי, החל להתחרות בגיל צעיר במרוצי קארטינג.
בשנת 2002 ערך את מרוץ הבכורה שלו בראלי, כשהוא נוהג במיצובישי איבו.
בשנת 2006 החל להתחרות באליפות ניו זילנד בראלי ובסיום העונה זכה באליפות בקטגוריית הראלי והוכתר לרוקי השנה.
בשנת 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב אליפות העולם בראלי במסגרת התחרות שהתקיימה בניו זילנד.
הוא השתתף גם בראלי בריטניה, המרוץ הסוגר של העונה, אך נאלץ לפרוש במהלכו.
באותה שנה זכה שוב באליפות בקטגוריית הג'וניור בניו זילנד והיה רחוק נקודה אחת מזכייה באליפות כולה.
בשנת 2008 זכה לראשונה באליפות ניו זילנד ושנה לאחר מכן זכה באליפות השנייה.
בשנת 2009 זכה למלגת פירלי סטאר (Pirelli Star Driver), שמימנה עבורו השתתפות בשישה מרוצים במסגרת עונת 2010 של סבב אליפות העולם בראלי למכוניות מפעל (PWRC).
בראלי ניו זילנד סיים במקום הראשון בקטגוריית ה-PWRC ו-14 בדירוג הכללי.
בראלי פינלנד סיים במקום השלישי ובראלי גרמניה ויפן סיים במקום השני.
בסיום העונה סיים במקום השלישי בקטגוריה.
לקראת עונת 2011 עבר להתחרות עבור קבוצת "New Zealand World Rally" והחל לנהוג בסובארו אימפרזה WRX STI.
בעונה זאת התחרה לראשונה בסבב מלא של קטגוריית ה-PWRC.
פאדון הפתיע רבים כשניצח בארבעת המרוצים הראשונים וסיים את העונה כאלוף הקטגוריה.
לאחר הזכייה באליפות עבר להתחרות בקטגוריית S-WRC, בה נהג בסקודה פאביה S2000. את המרוץ הראשון בעונה, שנערך בשוודיה, סיים במקום הרביעי בקטגוריה ובראלי פורטוגל רשם את הניצחון הראשון בקטגוריה.
בעונת 2014 עבר להתחרות בקטגוריה הבכירה כנהג בקבוצת יונדאי מוטורספורט N והתחרה בשישה מרוצים במהלך העונה.
בעונת 2015 הכפיל את מספר המרוצים בהם השתתף וגם השיג פודיום ראשון כשסיים את ראלי איטליה במקום השני לאחר שהוביל לאורך רוב הראלי.
בסיום העונה האריכה יונדאי את החוזה עמו בשלוש עונות נוספות.
בתחילת עונת 2016 השיג פודיום שני, כשסיים במקום השני בראלי שוודיה.
באפריל רשם ניצחון ראשון בקריירה, כשניצח במפתיע את ראלי ארגנטינה.
במהלך הסטייג' הראשון של ראלי מונטה קרלו, המרוץ הפותח של עונת 2017, איבד פאדון שליטה על רכבו והחליק מהמסלול.
אחד הצופים שעמד בסמוך נפגע מהחלק הימני האחורי של הרכב ונהרג.
בעקבות התאונה החליטה הקבוצה על פרישה של פאדון מהתחרות לאות כבוד לצופה ההרוג.
הישג השיא בעונה נקבע בראלי פולין אותו סיים במקום השני.
עד לסיום העונה השיג עוד פודיום אחד נוסף ובסיומה דורג במקום השמיני.
לקראת עונת 2018 החתימה הקבוצה את אנדריאס מיקלסן לצידו של נויביל כנהגים המובילים.
את המכונית השלישית של הקבוצה הוחלט לחלוק בין פאדון לדני סורדו, כך שכל אחד יתחרה בשבעה מרוצים במהלך העונה.
במהלך העונה שב להתחרות באליפות ניו זילנד בראלי וזכה בתואר בפעם הרביעית.
לקראת עונת 2019 החתימה הקבוצה את סבסטיאן לואב שיחלוק במהלך העונה את הרכב עם סורדו, כך שפאדון נותר מחוץ לאליפות.
היידן וייט (Hayden White; 12 ביולי 1928 – 5 במרץ 2018) היה היסטוריון ופילוסוף אמריקאי, עבודתו מתעסקת בעיקר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה.
וייט הציע גישה פוסטמודרנית להיסטוריה המדגישה את הנרטיביות של עבודת ההיסטוריון ומצמצמת את ההבדל בין ההיסטוריה לספרות, שהיסטוריונים מן האסכולה הביקורתית של ההיסטוריה, כמו קרל המפל ניסו לחדד.
אלעזר וינריב טען בשנת 2003 שווייט הוא הוגה הדעות רב ההשפעה ביותר בפילוסופיה של ההיסטוריה ובמתודולוגיה שלה בשלושים השנים האחרונות.
היידן וייט נולד במרטין בטנסי.
בשנת 1978 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז שם שימש כפרופסור במשך שנים רבות.
מחקריו המוקדמים של וייט עוסקים בעיקר בהיסטוריונים מתקופת הנאורות ומנתחים את שיטתם, הוא בין השאר כתב ספר על ג'אמבטיסטה ויקו.
בשנת 1966 פרסם מאמר בשם "נטל ההיסטוריה" בו הוא פורש את השאלות הפילוסופיות שיעסיקו אותו בעבודתו המאוחרת.
ספרו הגדול של וייט הוא "מטא-היסטוריה" שהוציא בשנת 1973 בו הוא פרש את משנתו הפילוסופית.
בספרים ומאמרים מאוחרים יותר פיתח וייט את משנתו והשיב למבקריו.
בשנת 1972, בעת שהיה חבר סגל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, נחשפה פרשיה לפיה משטרת לוס אנג'לס אספה מודיעין סמוי באוניברסיטה.
המודיעין נאסף על ידי שוטרים סמויים שהתחפשו לסטודנטים והקלטת שיעורים ודיונים בכיתות.
בעקבות הפרשיה תבע וייט את מפקד משטרת לוס אנג'לס, אדווארד דייוויס, על שימוש לא חוקי בכספי ציבור.
וייט זכה במשפט זה בו נקבעו באופן תקדימי קריטריונים לאיסוף מידע על ידי המשטרה בקליפורניה.
נקבע שהמשטרה לא יכולה לאסוף מידע פרטי על אזרחים בהיעדר חשד סביר של פשע.
יסוד תורתו של וייט בטענה שהעיצוב הספרותי של הטקסט ההיסטורי איננו נפרד מן המחקר והעובדות ההיסטוריות, אלא מהווה חלק בלתי מהותי מהם.
לדעת וייט ההיסטוריה נחשבה בכל הדורות כחלק מן הספרות והוא טוען שהאתגר שהציבו ההוגים מן הפילוסופיה האנליטית של ההיסטוריה, לקרב בין המחקר ההיסטורי למחקר של מדעי הטבע נכשל ובטעות יסודו.
הוא יוצא כנגד הוגים כמו קרל המפל מן הפוזיטיביזם הלוגי שניסו להסביר את ההיסטוריה באמצעות חוקים דדוקטיביים או הסתברותיים, כמו במדעי הטבע, וכן כנגד הוגים כמו אנשי אסכולת האנאל שטענו שניתן להבין לחלוטין תקופה היסטורית באופן אובייקטיבי.
וייט גם שולל הסברים רציונליסטיים של ההיסטוריה, המנסים להעמיד את המחקר ההיסטורי בדומה למדעי החברה: הפסיכולוגיה, הכלכלה והאנתרופולוגיה.
לדעתו, תחום הידע הקרוב ביותר להיסטוריה הוא הספרות, ועל ההיסטוריונים להכיר בכך.
אין זה אומר שההיסטוריה כולה היא בדייה.
וייט עומד על כך שגם טקסט ספרותי "רגיל" כמו שירה או רומן יכול להיות נאמן למציאות ברמות שונות, ובוודאי סוגות ספרותיות אחרות כמו עיתונאות.
ההבדל בין הספרות לבין מדעי הטבע הוא בכך שהספרות לא מתיימרת לייצג את המציאות עצמה, כמות שהיא, וכן היא לא מתיימרת למצוא חוקיות וכללים במציאות ולפיכך היא לא טוענת שיש לה יכולת ניבוי.
וייט טוען שההיסטוריה תמיד הייתה, גם כאשר שאפה להידמות למדעי הטבע, מוצר ספרותי בלבד ואין לה יכולת לתאר את המציאות "כפי שהייתה בעליל", כניסוחו של לאופולד פון רנקה.
דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי
בספרו "מטא היסטוריה" חקר וייט את דרכי הניסוח והעיצוב הספרותי של כמה מן ההיסטוריונים החשובים של המאה ה-19, כמו: לאופולד פון רנקה, קרל מרקס, ז'ול מישלה, יעקב בורקהרדט ואלכסיס דה טוקוויל, וניסה להפיק מהן הסבר לשאלה כיצד המחקר ההיסטורי מעצב את ההיסטוריה.
הוא טען שניתן לשים לב לארבעה רכיבים בטקסט ההיסטורי, שכל אחד מהם מתחלק לארבע אפשרויות.
ארבעה טיפוסי הסבר או טיעון: פורמיסטי, אורגניציסטי, מכניסטי, וקונטקסטואלי.
ארבע נטיות אידאולוגיות: אנרכיזם, שמרנות, רדיקליזם וליברליזם.
ארבעה סוגי העללה: רומנסה, טרגדיה, קומדיה וסאטירה.
ארבעה סוגי השאלות: מטפורה, מטונימיה, סינקדוכה ואירוניה.
וייט מונה ארבעה סוגי הסבר היסטורי, כלומר סוגי תשובות אפשריות לשאלה: מדוע התרחש אירוע מסוים?
אפשרות אחת היא ההסבר הפורמיסטי, כלומר: הסבר המדגיש את ייחודיותו של האירוע המוסבר ומדגיש את חד פעמיותו, סוג הסבר זה מראה כיצד צירוף נסיבות היסטוריות ייחודיות הביאו להתרחשות מאורע היסטורי.
סוג ההסבר השני הוא ההסבר האורגניציסטי, כלומר: הסבר המעמיד כל מאורע היסטורי כחלק ממכלול, ומסביר אותו כחלק מתכלית גדולה יותר.
סוג ההסבר השלישי הוא הסבר מכניסטי, כלומר: הסבר המתבסס על חוקיות, הסברים מסוג זה טוענים שהתרחשות אירוע מסוים נובעת מהתממשותם של כללים התקפים בהיסטוריה.
סוג ההסבר האחרון הוא ההסבר הקונטקסטואלי, כלומר: הסבר המעמיד את האירוע לאור תקופתו ומקומו ומסביר כיצד הוא היה הגיוני לאור הנסיבות.
וייט מונה גם ארבע נטיות אידאולוגיות אפשריות בניסוח ההיסטורי.
הנטייה הראשונה היא אנרכיזם, השואפת לשינוי מיידי ומהיר של המבנה החברתי כדי לייצר מציאות אוטופית, תוך געגועים לעבר הנתפס כנפלא.
הנטייה השנייה היא שמרנות, הטוענת שיש לתת למציאות להתקדם בקצב איטי ו"טבעי".
גם השמרנות וגם האנרכיזם מתבססות על אינטואיציה ולא על ניתוח שיטתי-מדעי.
נטייה שלישית היא רדיקליזם, שבדומה לאנרכיזם שואפת לשינוי מהיר, אך בניגוד אליו אין בה געגועים לעבר רחוק והיא מתבססת על ניתוח ולא על אינטואיציה.
הנטייה האחרונה היא ליברליזם השואפת לשינוי הדרגתי, אך כמו הרדיקליזם, ובניגוד לשמרנות היא מתבססת על רציונליות מדעית.
לדעת וינריב ניתן לזהות ארבעה סוגים של ניסוח הטקסט ההיסטורי בתבניות ספרותיות.
העלילה נוצרת על ידי תחימת האירוע ההיסטורי (הקביעה מתי הוא מתחיל ומסתיים) ועל ידי שימת דגש על מאפיינים מסוימים בו תוך הדגשה פחותה של מאפיינים אחרים.
סוג ההעללה הראשון הוא רומנסה שעיקרה סיפור גיבורים.
על פי וייט הרומנסה מבטאת חיפוש של הזהות העצמית וניצחון הגיבור היחיד על העולם הסובב אותו.
סוג ההעללה השני הוא הטרגדיה.
בטרגדיה מתואר מאבק של דמות בודדת או דמויות אחדות במצב קשה שהן נקלעו אליו, בדרך כלל מסתיים המאבק באסון.
סוג ההעללה השלישי הוא הקומדיה.
גם הקומדיה מתארת מאבק של אדם במצב קשה שהוא נקלע אליו אלא שמצב זה נובע משורה של אי הבנות או צירופי מקרים.
בסופה של הקומדיה הגיבור מצליח בדרך כלל לנצח, אך זהו ניצחון הנובע מהשלמה עם המצב הקיים.
סוג ההעללה האחרון הוא הסאטירה.
הסאטירה מתארת פגמים וליקויים במציאות ומראה כמה בני אדם מוגבלים ולא מצליחים להילחם בקשיים.
ישנם גם ארבעה סוגי השאלות, לדעת וייט, הנפוצים בטקסט הספרותי, והם המפתח לאידאולוגיה ולגישה הספרותית של המחבר ההיסטורי.
סוג ההשאלה הראשון הוא המטפורה, כלומר: שימוש במילה מסוימת כדי לתאר מושג מתחום ידע אחר תוך התבססות על דמיון בין שני המסומנים.
למשל: "פלוני החזיק בעמדות ניציות" כאשר הנץ מתאר תוקפנות.
סוג ההשאלה השני הוא מטונימיה, כלומר: שימוש במילה הקשורה בקשר של סיבה, או המחשה למסומן, כדי לתאר אותו.
למשל: "פלוני זכה בכס מלכות", כאשר הכוונה היא שהוא זכה במלוכה ולא רק בכס.
סוג ההשאלה השלישי הוא סינקדוכה, כלומר: שימוש בחלק ממכלול כדי לתאר את השלם או בשלם כדי לתאר את החלק.
למשל: "ישראל זכתה במדליה במשחקים האולימפיים" כאשר ישראל (השלם) מתארת את הספורטאי שזכה בפועל (החלק).
סוג ההשאלה האחרון הוא אירוניה, כלומר: שימוש במילים כאשר כוונתן שונה מן המשמעות הפשוטה שלהן.
לדוגמה: "המדינה ממש דואגת לנזקקים" כאשר הכוונה היא שהיא איננה דואגת להם.
וייט טען ששילוב של ארבעת הגורמים הללו יוצר להיסטוריון את הסגנון הייחודי שלו.
מסקנתו היא שהסגנון של ההיסטוריונים איננו נובע מהסתכלות אובייקטיבית בעובדות אלא בעיקר מגישות נרטיביות ספרותיות המעצבות את תפיסת עולמם ולפיכך גם את ההיסטוריה שהם כותבים.
וייט טען שיש הקבלה בין ארבעת הרכיבים הספרותיים, כאשר הרכיב הקובע הוא סוג ההשאלה.
היסטוריון המשתמש בסוג השאלה מסוים יחזיק בדרך כלל גם בנטייה אידאולוגית, סוג העלילה ובדפוס הסבר התואם את סוג ההשאלה שלו.
ניתן לסכם את הסגנונות ההיסטוריים שמצא וייט בטבלה דלקמן:
דפוס עלילה סוג הסבר נטייה אידאולוגית השאלה לשונית היסטוריון לדוגמהרומנסה פורמיסטי אנרכיזם מטפורה מישלהטרגדיה מכניסטי רדיקליזם מטונימיה מרקסקומדיה אורגניציסטי שמרנות סינקדוכה רנקהסטירה קונטקסטואלי ליברליזם אירוניה בורקהרדט
הגותו של וייט ספגה ביקורת.
דרישתו לראות בהיסטוריה ענף של הספרות עוררה מחלוקות והתנגדויות בקרב היסטוריונים מן האסכולה המודרניסטית.
אלו טענו שלהיסטוריה יש יתרון על הספרות בכך שהיא עוסקת בעובדות ומנתחת אותן בדרך רציונלית, בניגוד לספרות שכלל לא מתיימרת לשקף אמת היסטורית ובטח שאין לה מתודולוגיה סדורה כיצד לעשות זאת.
הוגים מן האסכולה הפוסטמודרנית ביקרו את הקיבעון של וייט בחלוקה לארבע, וטענו שיש לתת גמישות יתר בהגדרת הסגנונות ההיסטוריים ומאפייניהם השונים.
תשובתו למבקריו, במיוחד בנוגע לנקודת המבט הפוסטמודרניסטית בהגותו, הייתה: על אמנות הכתיבה הוא אמר שמבחינתו זו היא האמנות האמיתית של ההיסטוריה, שנוטים להזניח.
למרות הביקורת תורתו של וייט זכתה לתהודה והשפעה רבה והוא נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי הפילוסופים של ההיסטוריה במחצית השנייה של המאה ה-20.
"הטקסט ההיסטורי כמוצר ספרותי", בתוך: חשיבה היסטורית, קובץ מאמרים בפילוסופיה של ההיסטוריה (עורך: אלעזר וינריב), כרך ב', תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1985, עמ' 305–322.
הייזל לבסק היא דמות בדיונית בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" מאת ריק ריירדן.
הייזל היא חצוית דם רומית, אחת מהחצוים שבנבואת השבעה, בתו של האל פלוטו ושל מריה לבסק ואחותו למחצה של ניקו די אנג'לו מהצד האלוהי.
בת זוגו של פרנק ז'אנג.
היא בעלת כישורים רבים בקסם, פרשית מוכשרת, ומיומנת בספאתה (חרב פרשים).
הייזל דוברת אנגלית מלידה אך היא יודעת מעט צרפתית בשל מוצאה מלואיזיאנה.
הייזל הופיע לראשונה בספר "בן נפטון", ובהמשך הסדרה בספרים "אות אתנה", "בית האדס" וכן "בדם האולימפוס".
הופעתה האחרונה הייתה בספר "קברו של הרודן" בסדרת "גורלו של אפולו".
הייזל נולדה ב-17 בדצמבר 1928 לאל פלוטו ולמארי לבסק, מגדת עתידות ומומחית וודו, בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
אביה פלוטו התאהב במארי בזכות קסם הזימון שעשתה.
פלוטו הבטיח למארי משאלה אחת, ומארי החמדנית ביקשה את כל אוצרות האדמה (זהב, יהלומים, כסף וכדומה).
פלוטו הזהיר אותה שחמדנות זו תגרום צער רב.
המשאלה התגשמה בכך שהייזל נולדה עם היכולת לזמן אוצרות מקוללים מתוך האדמה, ולא עבר זמן רב עד שאמה החלה להשתמש ביכולת זו לפרנסת המשפחה.
האבנים היקרות שמצאה הייזל התגלו כמקוללות והביאו סבל רב לקונים, ולרוב גם למוות של האוחזים בהן.
מארי האשימה את פלוטו בקללה זו.
חברה הטוב ביותר בילדותה בשנות ה-40 היה סמי ואלדז, חברה מבית הספר, והשניים אף התנשקו פעם אחת.
סמי קיבל את אחת האבנים שהייזל הוציאה מהאדמה כנגד רצונה.
הוא הבטיח לה שלא ימכור אותה וכך חשבה הייזל שלא יקולל כמו השאר.
בהדרגה, מצבה הנפשי של מארי, אימה של הייזל, הפך לא יציב.
היא התמרמרה על פלוטו, שהוליד לה ילדה מקוללת.
גאיה, אלת האדמה, ניצלה את מצבה של מארי והשתלטה על תודעתה, גורמת לה לשנוא את הייזל ופלוטו אף יותר.
גאיה שכנעה את מארי בכך שהיא והייזל יהיו בטוחות יותר באלסקה, אזור שהוא למעשה מחוץ לשליטת האלים.
פלוטו ניסה לשנות את החלטתה, אך נכשל, והייזל נאלצה לעזוב את ניו אורלינס ולהיפרד מסמי לתמיד.
הייזל נאלצה לעבוד בשביל גאיה, ולבנות לבנה הענק אלקיאונאוס גוף העשוי מאבנים יקרות על אי הרפאים שבאלסקה.
הייזל כמעט סיימה את עבודתה עד שהתברר שכדי שהענק יתעורר צריך קורבן אדם.
הייזל הבינה כי לא תוכל להציל את אמה.
מארי הציעה את עצמה על מנת להציל את הייזל.
הייזל מוטטה את מערת הענק והובילה להרס של האי ולמותה שלה ושל אמה ובכך מנעה את התעוררותו של הענק.
עד שהגיע ניקו די אנג'לו, שגילה שהיא למעשה אחותו-למחצה וחילץ אותה.
בספר השני מתואר כיצד הייזל הוחזרה לחיים על ידי אחיה ניקו בן האדס ונלקחה למחנה יופיטר ושולבה בקוהורטה החמישית.
התיידדה עם פרנק ז'אנג, בן מארס.
במהלך הספר פרסי ג'קסון מהסדרה הקודמת מגיע למחנה לאחר ששכח את זכרונותיו.
הייזל עזרה לפרסי בהגיעו למחנה ולקחה עליו חסות.
יצאה למסע עם פרסי ופרנק לאלסקה לשחרור אל המוות תנטוס.
במסע מתוודים לעברה של הייזל על ידי פלאשבקים.
כאשר החבורה פוגשת באמזונות מאלפת הייזל את הסוס המהיר בעולם - אריון, והם נעשים ידידים.
פרנק מספר לה שחייו תלויים בחתיכת עץ, שאם תישרף, ימות.
לכן הוא מבקש ממנה לשמור עליה בשבילו, והייזל נעתרת לבקשתו.
בסוף הספר הייזל מביסה את אלקיאונס עם פרסי ופרנק בכך שמכריחים אותו ללכת ממולדתו אלסקה, בה הוא לא יכול למות, לגבול של קנדה, והורגים אותו.
הם חוזרים למחנה ובידיהם סמל הלגיון.
פוליבוטס, הענק הנגדי לנפטון / פוסידון וצבאו מגיעים גם הם, אבל פרסי מביס אותו יחד עם אל הגבולות הרומי בדמות הפסל, טרמינוס.
בסוף הספר התחילה לצאת עם פרנק ז'אנג.
בספר השלישי החצויים היוונים מגיעים למחנה ומתאחדים עם הרומים, אבל אידולון (רוח רפאים המוסגלת להשתלט על גוף מארח) משתלט על ליאו ואלדס וגורם לו לפוצץ את המחנה, אוקטביאנוס -האוגור של מחנה יופיטר רואה בזה מעשה בגידה ובעקבות זה נפתחת מלחמה בין הרומאים ליוונים, וההייזל והחצויים האחרים בורחים.
בספר מגלה הייזל נינו של חברה לשעבר סמי ולאדס - ליאו ואלדס היווני, בנו של הפייסטוס.
והייזל עוברת חיזיון עם ליאו שמסביר את הקשר בינו לסמי, וכשפרנק שומע על זה הוא מתחיל לקנא.
בסוף כל העניינים מתיישבים בין שניהם ופרנק סולח לליאו היא מצטרפת לשאר החצויים ויחד הם מתחילים את מסעם לפי נבואת השבעה.
הייזל מדרבנת את חבריה למצוא את ניקו די אנג'לו החטוף.
בספר הרביעי הייזל מגלה את כוחותיה כמכשפה.
היא לומדת לשלוט בערפול, כוח קסום אשר מסווה דברים מבני תמותה.
מובילה את החבורה ללא פרסי ואנבת' לשערי המוות שבבית האדס.
הזוגיות בינה לבין פרנק מתפתחת.
עוזרת ביחד עם פרנק לתוכניתו של ליאו לחזור לקליפסו.
מקודמת לקנטוריון של הקוהרטה החמישית של הלגיון הרומי.
מוזכרת בידי אפולו כי הוא רצה לפגוש אותה.
בסוף הספר הרביעי של גורלו של אפולו, הופכת הייזל להיות הפראיטור של רומא החדשה ולצידה פרנק ז'אנג (בן זוגה).
הייוורד היא עיר במחוז אלמדה שבמזרח מפרץ סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
נכון ל- 2020 התגוררו בעיר כ-162,954 תושבים, מה שמציב אותה במקום ה-36 בגודלה בקליפורניה.
ההתיישבות האנושית באזור קיימת למעלה מ-4,000 שנים.
לפני בוא האירופאים, התגוררו בסביבה זו אינדיאנים רבים.
בשנת 1852 נפתח מלון דרכים באזור, ותחנת דואר נפתחה בשנת 1860. בשנת 1876 התבססה התיישבות קבע באזור.
הכלכלה המקומית התפתחה בסוף המאה ה-19 כתוצאה מחקלאות ומתיירות.
גידולים מקומיים בולטים היו עגבניות, תפוחי אדמה, אפרסקים, דובדבנים ומשמשים.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, התגוררו בהייוורד כאמריקאים רבים ממוצא יפני.
תושבים אלו נעצרו בסופו של דבר במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית.
בתקופה זו נפתחו מפעלים צבאיים רבים אשר יצרו מקומות תעסוקה לתושבי העיר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בהייוורד כ-144,186 תושבים בכ-45,365 משקי בית כאשר הצפיפות היא 873.3 נפש לקמ"ר.
הגיל החציוני הוא 33.5 שנים.
החלוקה האתנית של העיר היא:
7.1% משני גזעים או יותר.
תושבים ידועים אשר התגוררו בהייוורד למשך תקופה כזו או אחרת הם: מהרשלה עלי, מקס בר, צ'ארלס ואדי' אדי האוס, קלאודיה קולב, דיימון סימפסון, ג'ואן וסטון וקריסטי ימאגוצ'י.
היידן גווין הייתה שחקנית אנגלייה.
ב-1992 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הקל הטובה ביותר על הסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey" .
ב-2009 זכתה בפרס דרמה דסק לשחקנית המצטיינת במחזמר על תפקידה בהפקה בברודוויי של "בילי אליוט - המחזמר".
היא הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס אוליבייה.
בין תפקידיה בטלוויזיה היו בסדרות "Peak Practice", "מרזיביט", ובתפקיד קמילה בסדרה "The Windsors".
גווין נולדה בהרסטפירפוינט שבסאסקס לגאי תומאס היידן-גווין.
היא למדה סוציולוגיה באוניברסיטת נוטינגהאם והיא דיברה צרפתית ואיטלקית.
אחר כך קיבלה משרת מרצה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא, שם לימדה אנגלית כשפה זרה.
גווין הפכה לשחקנית בשנות העשרים לחייה.
תפקידה הבולט הראשון בטלוויזיה הייתה בדמות מרצה פמיניסטית בשם ד"ר רובין פנרוז במיני-סדרה של ה-BBC, עיבוד לרומן "Nice Work" מאת דייוויד לודג'.
התפקיד הקומי החשוב הראשון שלה היה בדמות אלכס פייטס בסדרה "Drop the Dead Donkey" החל מ-1990. ב-1991 הופיעה גווין בסדרת המדע בדיוני לילדים "Time Riders", ובהמשך שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "Peak Practice", תחילה בפרק אחד בעונה השביעית בתפקיד ד"ר ג'ואנה גרהם.
הדמות סיימה את תפקידה בסדרה בעונה התשיעית כשהיא נורתה בעת שהתערבה במריבה בין איש לבתו.
ב-2001 החלה גווין לככב בסדרה "מרזיביט".
ב-2002 כיכבה גווין בדרמה הטלוויזיונית "The Secret" של ה-BBC בתפקיד אמה פאראדיי.
בתיאטרון שיחקה גווין במגוון תיאטראות החל מאוקטגון בבולטון במחזה "הדה גאבלר" והמחזה "דרכו של עולם", והפקות של הווסט אנד בלונדון כגון "בילי ברק" (1988), המחזמר "עיר של מלאכים", ו"בילי אליוט - המחזמר" בתיאטרון ויקטוריה פאלאס, עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה.
היא חזרה לגלם את דמותה של גברת וילקינסון בהפקה בברודוויי של "בילי אליוט" שהועלה בתיאטרון אימפריאל ב-13 בנובמבר 2008. גווין זכתה בפרסי Outer Critics Circle, פרס עולם התיאטרון, ופרס דרמה דסק על הופעתה במחזמר "בילי אליוט".
ב-2009 הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
גווין שיחקה במספר רב של הפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית.
בטלוויזיה הופיעה בסדרות דרמה כגון הסדרה "רומא" בה גילמה את קלפורניה, אשתו של יוליוס קיסר.
עוד שיחקה בפרק ספיישל חג המולד של הסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2008 כיכבה גווין בתפקיד אורח בפרק בסדרה "לואיס".
בפרק "And the Moonbeams Kiss the Sea" הופיע לצדה ניל פירסון שכיכב אף הוא בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey".
ב-2011 שיחקה בסרט "Hunky Dory" בכיכובה של מיני דרייבר שצולם ליד סוונסי שבוויילס.
גווין שיחקה בתיאטרון אלמיידה באיזלינגטון שבלונדון במחזה "בקי שו" שהוצג מ-20 בינואר עד 5 במרץ 2011. עוד באותה שנה הופיעה בפרק "Dark Secrets" בעונה ה-14 של הסדרה "רציחות במידסומר".
בקיץ 2011 כיכבה גווין במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר לצדו של קווין ספייסי בתיאטרון אולד ויק בלונדון.
באוקטובר ובנובמבר 2012 השתתפה גווין בסיבוב הופעות של המחזה "Duet for One".
ב-2013 גילמה את דמותה של מרגרט תאצ'ר במחזה "The Audience" מאת פיטר מורגן.
ב-2014 הופיעה גווין בפרק בסדרה "רחובות המרטש" בתפקיד אישה המתחזה לגבר.
ב-2015 כיכבה לצדה של טמזין גרג במחזמר "נשים על סף התמוטטות עצבים", המבוסס על סרטו של פדרו אלמודובר, בפלייהאוס שבלונדון.
בינואר 2014 שיחקה בפרק "Fraternity" בסדרת הדרמה של ה-BBC "עדות אילמת".
בפברואר אותה שנה הופיעה בשתי סדרות נוספות של ה-BBC: הסיטקום "דוד שלו", ודרמת הפשע "Death in Paradise".
ב-2015 שיחקה בפרק "The Last Man" של הסדרה "האב בראון".
ב-2016 כיכבה גווין בתפקיד גברת פיצ'ם בעיבוד של סיימון סטיבנס ל"אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט וקורט וייל לצדם של רורי קיניר בתפקיד מקהית', ניק הולדר בדמות מר פיצ'ם, רוזלי קרייג בדמות פולי פיצ'ם ושרון סמול בדמות ג'ני דייבר, בתיאטרון הלאומי בלונדון.
באותה שנה גילמה את דמותה של קמילה, דוכסית קורנוול בסיטקום "The Windsors" של ערוץ 4 המבוסס על משפחת המלוכה הבריטית.
גווין חייתה בלונדון עם בן זוגה הפסיכולוג היוגיאני ג'ייסון פיפס.
לבני הזוג יש שני בנים.
גווין התנדבה בארגון הצדקה "Sightsavers International" העוסק בעיוורון במדינות מתפתחות.
באוגוסט 2014, נמנתה גווין על כ-200 החותמים על מכתב לעיתון "הגרדיאן" ובו התנגדות לעצמאות סקוטלנד לפני משאל העם שנערך בספטמבר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1985 What Mad Pursuit?
מילר סדרת טלוויזיה 1992 The Pleasure Principle ג'ודית 1996 הסוחר מוונציה The Merchant of Venice פורשה סרט טלוויזיה 1997 Hospital!
ויקטוריה ברקינג סרט טלוויזיה Remember Me?
הייזל המפל אייבל הייתה אשת ציבור אמריקאית שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה מנובמבר עד דצמבר 1954. אחרי התפטרותה מהסנאט המשיכה לעסוק בפעילות ציבורית עד שהלכה לעולמה.
אייבל נולדה בעיר פלטסמות' שבדרום נברסקה.
היא למדה בבתי הספר הציבוריים של אומהה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן ב-1908. היא עבדה כמורה למתמטיקה בתיכון וכמנהלת בתי ספר על-יסודיים במספר יישובים בנברסקה.
אחר כך עבדה כמזכירה וגזברית, ובסופו של דבר כנשיאת חברת הבנייה של בעלה.
הבל הייתה ציר בוועידות הרפובליקניות של מדינת נברסקה בשנים 1939–1948 ולאחר מכן בשנים 1952–1956. ב-1954 נבחר הבל לסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של המדינה.
באותה שנה היא נבחרה להשלים את כהונתו של הסנאטור דווייט גריזוולד, שנפטר בעודו מכהן בתפקידו.
בכך נהפכה אייבל לאישה הראשונה שנבחרה ל מטעם מדינת נברסקה, כמו גם לאישה הראשונה שקדמה לה בתפקיד אישה אחרת (אווה בורינג מונתה לאייש את מושבו של גריזוולד באופן זמני עד לקיום בחירות מיוחדות).
היא כיהנה בסנאט החל מנובמבר 1954 עד להתפטרותה ביום האחרון של אותה השנה.
בזמן כהונתה בסנאט הצביעה בעד החלטת הסנאט לגנות את הסנאטור ג'וזף מקארתי ממדינת ויסקונסין כמי שהתנהג "באופן שיש בו כדי להביא לסנאט אי כבוד ומוניטין גרוע".
תקופת הכהונה ה-15 של חטיבת הסנאטורים השנייה מנברסקה, שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955, הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים כיהנו בה, בהם אייבל הייתה החמישית.
היא הייתה ציר בוועידת החינוך בבית הלבן ב-1955, ויו"ר המשלחת של נברסקה בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956. בשנים 1955–1959 הייתה חברה בוועדת המאה של תאודור רוזוולט.
היא גם שימשה כנשיאה ומייסדת "פדרציית הנשים הרפובליקניות של נברסקה", והייתה חברה במועצת המנהלים במכללת דויין ובמכללת וסליאן שבנברסקה.
ב-1960 התמודדה אייבל, ללא הצלחה, למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל נברסקה.
ב-30 ביולי 1966 הלכה אייבל לעולמה בלינקולן ונטמנה בבית העלמין וייוקה (Wyuka) שבאותה העיר.
היידן ביירלי הוא שחקן אמריקאי.
את הקריירה המקצועית שלו ביירלי התחיל כשחקן ילד בגיל עשר, והוא ידוע בעיקר בשל הופעתו בתפקיד ג'וד אדמס פוסטר בסדרת הטלוויזיה "משפחת פוסטר" של ערוץ ABC Family לשעבר.
היידן ביירלי השתתף גם בסדרת הספין-אוף "צרות טובות".
ביירלי נולד ב-11 באוקטובר 2000 בלייקווד, קולורדו.
הוא גדל בליטלטון , קולורדו, ובגיל עשר עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי לפתח קריירת משחק.
בהתחלה הוא פיתח עניין במשחק על ידי חיקוי דמויות הקולנוע והטלוויזיה האהובות עליו ודקלום שורותיהן יחד איתן.
יש לו אח צעיר אחד.
ביירלי החל את קריירת המשחק שלו לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות כישרונות לאומית שהתקיימה באורלנדו, פלורידה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הזמין את האודישן הראשון שלו, והופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בשנת 2011, בה גילם בתפקיד אורח את דמותו של סקאנק, המנהיג הנחוש של קבוצת כדורסל לא מצליחה, בסדרה הקומית "זאק ולותר" של דיסני XD.
באותה שנה הייתה גם הופעת הבכורה שלו בסרט באורך מלא, בה גילם בתפקיד ראשי את ניית'ן ואלס בסרט האימה העל-טבעי "11/11/11" .
בשנת 2012 החל ביירלי לשחק בסדרת הדרמה הקומית "הורים במשרה מלאה" של רשת NBC, בה גילם בתפקיד משנה את מיכה ואטסון, ילד עם ספינה ביפידה שהופך לחברו הטוב ביותר של מקס ברוורמן (אותו מגלם מקס ברקהולדר).
באותה שנה הוא עבר לעבוד כמדבב, ודיבב תפקידים שונים במשחקי הווידאו Call of Duty: Black Ops 2 ו-Lightning Returns: Final Fantasy XIII, ודיבב גם את הנסיך גוסטב בסדרת האנימציה "הנסיכה סופיה הראשונה" של ערוץ דיסני.
בשנת 2013, ביירלי התחיל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "משפחת פוסטר" של רשת ABC Family (כיום Freeform).
בסדרה הוא מגלם את ג'וד אדמס-פוסטר, ילד אומנה רגיש בן 12 שעבר התעללות, ובהמשך אומץ אל משפחה מעורבבת גדולה, שם הוא מתחיל להטיל ספק במיניותו ובאופי תחושותיו כלפי חברו הטוב, קונור (אותו מגלם גאווין מקינטוש).
במרץ 2014, האתר Hollywood.com כלל את גילום דמותו "הנוגע ללב" של ג'וד ברשימת "דמויות להט"ביות אהובות בטלוויזיה".
ב-2 במרץ 2015, שודר הפרק "Now Hear This" של הסדרה, בו ג'וד וקונור, דמויותיהם של ביירלי ומקינטוש, מתנשקים, מה שנחשב היה לנשיקה הלהט"בית הצעירה ביותר אי פעם בתולדות הטלוויזיה האמריקאית.
תחומי העניין האישיים של ביירלי כוללים קריאת ספרי תעלומות, פעולה והרפתקאות ופתרון בעיות מתמטיות מתקדמות, וכן לשחק כדורסל ומשחקי וידאו.
בנוסף, יחד עם גאווין מקינטוש ששיחק איתו ב"משפחת פוסטר", ביירלי הוא דובר בולט נגד בריונות, ומעודד צעירים לקבל את השוני ביניהם.
שנהסרטתפקידהערות201111/11/11ניית'ן 'נט' ואלסTBAGrowing up GormanSecond Chancesקורטגם מפיק-שותף
הייזל ריד אולירי היא אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה כמזכירתהּ השביעית של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997, בכהונתו הראשונה של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית.
כאשר הושבעה לתפקיד זה, הייתה האישה הראשונה והאדם האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד.
היא כיהנה כנשיאת אוניברסיטת פיסק בשנים 2004–2013. כהונתה של אולירי באוניברסיטה חלה בצל קושי כלכלי שפקד את האוניברסיטה, במהלכו הגדילה אולירי את שיעור ההרשמה אליה והשתמשה, באופן מעורר מחלוקת, באוסף האמנות של האוניברסיטה כדי לגייס כספים.
הייזל ריד נולדה בניופורט ניוז שבווירג'יניה.
והייזל ריד, היו שניהם רופאים.
הם התגרשו כשהייתה בת שנה וחצי.
אביה ואמה החורגת, מורה בשם מאטי פולמן ריד, גידלו את הייזל ואת אחותה הגדולה עדנה, בעיקר בשכונה איסט אנד שבעיר הולדתה.
במשך שמונה שנים למדה אולירי בבית ספר בעל הפרדה גזעית, עד אשר היא ואחותה נשלחו לגור אצל הדוד שלהן בניו ג'רזי שם למדה בבית ספר תיכון שעבר תהליך אינטגרציה גזעית.
בשנת 1959 השלימה אולירי לימודי תואר ראשון באוניברסיטת פיסק השוכנת בנאשוויל, וב-1966 קיבלה תואר ראשון נוסף במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ראטגרס שבניוארק.
אולירי עבדה כתובעת בניו ג'רזי בתיקי פשע מאורגן, ומאוחר יותר נהייתה לעוזרת התובע הכללי של המדינה.
ב-1969, לאחר שהשלימה תהליך גירושין, עבר אולירי אל וושינגטון הבירה, שם הצטרפה לחברת הייעוץ וראיית החשבון "Coopers & Lybrand".
במהלך ממשל הנשיא ג'ימי קרטר הייתה עוזרת ראש מנהל המידע של מחלקת האנרגיה, היועצת המשפטית של מנהל שירותי הקהילה, ומנהלת סוכנות האסדרה הכלכלית במחלקת האנרגיה שזה עתה נוסדה.
במחלקת האנרגיה פגשה הייזל את בעלה השלישי, ג'ק אולירי.
בשנת 1981 ייסדו אולירי ובעלה את חברת הייעוץ "O'Leary & Associates" במוריסטאון שבניו ג'רזי, שם כיהנה כסגנית נשיא ויועצת משפטית כללית.
אחרי שבעלה ג'ק נפטר ממחלת הסרטן, עברה אולירי למינסוטה.
בין השנים 1989–1993, בעת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקני, עבדה כסגנית נשיא בכירה ב"חברת החשמל הצפונית", ארגון למתן שירותים ציבוריים במינסוטה.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-21 בדצמבר 1992 בליטל רוק שבארקנסו, הכריז הנשיא הנבחר ביל קלינטון על כוונתו למנות את אולירי למזכירת האנרגיה של ארצות הברית.
מועמדותה הוצגה באופן רשמי ב-20 בינואר 1993, והסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי פה אחד למחרת.
אולירי הפכה לאישה הראשונה והאדם האפרו-אמריקאי הראשון בראש מחלקת האנרגיה.
היא הייתה גם מזכירת האנרגיה הראשונה שעבדה בעברה בחברת אנרגיה.
בתקופת כהונתה היו למחלקת האנרגיה תקציב שנתי של 18 מיליארד דולר אמריקני וכ-18 אלף עובדים.
אולירי שינתה את אופן ניהול המחלקה, ובמיוחד התמקדה בניסויים גרעיניים ובפיתוח נשק גרעיני.
במהלך כהונתה צומצם גודל המחלקה בשליש, דבר שתאם גם לשאיפת רפובליקנים לבטל את המחלקה לחלוטין.
במקביל לצמצום הגודל הכולל של המחלקה, העבירה אולירי משאבים למקורות אנרגיה מתחדשת ויעילה, בהתאם לסדר העדיפויות של ממשל קלינטון.
אולירי דחפה לסיום הניסויים הגרעיניים בארצות הברית.
מאמציה הביאו לכך שקלינטון חתם על איסור מוחלט על ניסויים גרעיניים, איסור שאימצו גם מדינות אחרות.
בראשית כהונתה נפגשה אולירי עם חושפי שחיתויות שטענו כי הם נתונים להטרדות בשל העלאת סוגיות בריאותיות ובטיחותיות לגיטימיות במחלקת האנרגיה.
אולירי זכתה לשבחים על ביטול הסיווג של מסמכים ישנים של מחלקת האנרגיה, כולל רשומות מתקופת המלחמה הקרה שאישרו שמועות לפיהן ממשלת ארצות הברית השתמשה באזרחים אמריקאים כשפני ניסוי במסגרת ניסויי קרינה בבני אדם.
הנשיא קלינטון חתם על צו נשיאותי 12891, שייסד את הוועדה המייעצת לניסויי קרינה בבני אדם (ACHRE) כדי למנוע שימוש לרעה בסמכות.
אולירי הודיעה במקביל על תשלום פיצויים בסך 4.6 מיליון דולר אמריקאי למשפחות הקורבנות של ניסויי הקרינה.
מסמכים אחרים שנחשפו כללו מידע על פלוטוניום שארצות הברית הותירה אחריה בדרום וייטנאם.
אולירי ספגה שוב ושוב ביקורת במהלך כהונתה.
המחלקה הקצתה 43,500 דולר לחברה בוושינגטון הבירה כדי לזהות כלי תקשורת לא-ידידותיים.
דובר הבית הלבן, מייקל מקארי, כינה את הפרויקט שהנהיגה מחלקת האנרגיה כ"לא מקובל".
אולירי טענה מצדה כי ההקצאה נעשתה ללא ידיעתה הישירה, והגנה על פעולה זו כניסיון לחקור את יעילות המסרים של המחלקה.
דו"ח של ה-GAO בנושא נסיעות על חשבון המחלקה מתח ביקורת על כך שאולירי ערכה ביקורים ונסיעות בתדירות גבוהה מדי והוציאה כספים באופן מוגזם על מקומות לינה.
אולירי התנצלה בפני ועדות הקונגרס בשנת 1996 על הוצאות שחרגו ממגבלות הכספים של מחלקת האנרגיה.
אולירי התפטרה מתפקידה החל מ-20 בינואר 1997, והסבירה שאין היא מעוניינת למלא את התפקיד למעלה מארבע שנים.
רינו קבעה כי אין "שום הוכחה" לשיקול דעת לקוי מצד אולירי ואין בסיס לחקירה נוספת.
חלק מהמשקיפים שפיקחו על ההחלטה של רינו, כולל עורך דין של פרויקט האחריותיות הממשלתית, ראו פגם כלשהו בהתנהלותו של אולירי לצד גזענות וסקסיזם באופן הטיפול בה.
ב-13 ביולי 2004 נבחרה אולירי לנשיאת אוניברסיטת פיסק, מוסד להשכלה גבוהה אפרו-אמריקאי השוכן בנאשוויל שבטנסי.
ב-6 באוקטובר 2005 הייתה באורח רשמי לנשיאה ה-14 של האוניברסיטה.
לפני כהונתה של אולירי ניסתה האוניברסיטה, בהצלחה, להגדיל את שיעור הנרשמים ללימודים גבוהים אצלה וחוותה בעיות כלכליות.
בשנת 2008 בפיסק למדו 770 סטודנטים רשומים ו-264 אנשי סגל וצוות.
בשנת 2011 מספר ההרשמות של פיסק עלה במקצת, אך בית הספר עדיין פעל תחת הפסד כספי בשש מתוך תשע שנות הלימוד הקודמות.
בעיות כלכליות מתמשכות אלה גרמו לוועדת המכללות של איגוד הדרום לקולג'ים ובתי ספר (SACSCOC) להעמיד את חברותה של אוניברסיטת פיסק למבחן בשנת 2010 בגלל החשש למימון האוניברסיטה ולסיכוייה להמשיך לפעול.
תקופת המבחן תמה בדצמבר 2013. ב-2012 הודיעה אולירי כי תפרוש בתום שנת הלימודים.
היידן צ'ון היי סזטו (בסינית: 司徒頌曦 נולד ב-11 בספטמבר 1985) הוא שחקן קנדי, הידוע בתפקידו כארווין קים בסרט הקולנוע "17 על הקצה", ומתפקידו כבראד צ'אנג בסרט האימה "מת או חובה".
סזטו גדל באזור ריצ'מונד שבקולומביה הבריטית, שני הוריו הם מהונג קונג.
אביו, נייג'ל סזטו, הוא צייר, וסבו מצד אביו, קיי סזטו, היה פסל סיני נערץ.
הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטה הפוליטכנית של קוונטלן.
הוא בוגר תואר ראשון באומנויות יפות (BFA) במשחק מהאקדמיה לקולנוע של ניו יורק (אנ') בשנת 2011.
בשנת 2016, גילם את ארווין קים קלי בסרט הדרמה-קומית "17 על הקצה" לצד היילי סטיינפלד.
היה לו תפקיד חוזר בעונה השנייה של הסדרה הקומית המקום הטוב " של רשת NBC, כשהוא מגלם נזיר בודהיסטי בשם קן לואנג.
ב־24 במאי 2017 לוהק לתפקיד בסרט המותחן העל-טבעי "מת או חובה".
הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב־13 באפריל 2018.
בשנת 2019 שיחק בסרט "בואו איך שאתם" את דמותו של מאט.
שנה סרט תפקיד הערות2016The UnbiddenדרקFortune Cookieליי17 על הקצהארווין קים 2018 מת או חובה בראד צ'אנג 2019בואו איך שאתם מאטליל קיץ קיילב גראס 2020חרטות אריקאליזבת היקרה קיטון 2021יום הכן השוטר צ'אנג2022Sex Appealמר ואמירTBADealing with Dadלארי
הייז ג'ונס נולד ב-1938 בעיר סטארקוויל שבמיסיסיפי.
ב-1959 החל ללמוד באוניברסיטת מזרח מישיגן .
הקריירה הספורטיבית של ג'ונס נמשכה מ-1958 עד פרישתו ב-1967. לאחר פרישתו מונה למנהל (דירקטור) תחום פנאי במועצת העיר ניו יורק.
בהמשך עבד בחברת התעופה אמריקן איירליינס וקיבל רישיון לפתיחת שירות צ'ק אין למזוודות בשדה התעופה העירוני של דטרויט .
ב-2005 מונה למנהל מחלקת הפיתוח הכלכלי וענייני הקהילה של מחוז אוקלנד שבמישיגן.
ב-2006 התמודד ג'ונס, כנציג המפלגה הדמוקרטית, על משרת נציג מחוז פונטיאק שבמישיגן במטרה להחליף את הנציג הנוכחי ולהיבחר מחדש ב-2007. הוא אומנם נבחר כמחליף ב-2006 אולם לא נבחר מחדש ב-2007.
ב-2007 מונה למנהל רשות התחבורה הפרברית בדטרויט, מישיגן.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה ביוני 1958 זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.8 שניות.
באליפות ה-NCAA זכה במדליות זהב בריצת 120 יארד משוכות ובריצת 220 יארד משוכות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד ביוני 1960 זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת רומא שנערכו באוניברסיטת סטנפורד בתחילת יולי זכה ג'ונס במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.5 שניות, אחרי לי קלהון שקבע שיא לאומי חדש של 13.4 שניות ווילי מיי (13.5 שניות).
במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 14.17 שניות, אחרי לי קלהון (13.98 שניות) ווילי מיי (13.99 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ביוני 1961 זכה בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.6 שניות.
בתחרות שנערכה במוסקבה ביולי אותה שנה קבע בריצת שליחים 4X100 מטר, ביחד עם פרנק באד , פול דרייטון וצ'ארלי פרייזר שיא עולם חדש של 39.1 שניות.
שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי רביעייה אמריקאית באולימפיאדת טוקיו (1964) בתוצאה של 39.0 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסנט לואיס, מיזורי ביוני 1963 זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.60 שניות, לפני בליין לינדגרן (13.66 שניות) ורוי היקס (13.70 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ג'רזי, מיזורי ביוני 1964 זכה בפעם החמישית במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.8 שניות, לפני בליין לינדגרן (13.9 שניות) וראס רוג'רס (14.2 שניות).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בלוס אנג'לס באמצע ספטמבר זכה ג'ונס במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, אחרי וילי דבנפורט (13.6 שניות) ולפני בליין לינדגרן (13.8 שניות).
במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית זהב בתוצאה של 13.67 שניות, לפני בליין לינדגרן (13.74 שניות) ואנטולי מיכאילוב מברית המועצות (13.78 שניות).
הייז נישא ב-2003 לרונדה ולזוג נולדו 2 ילדים.
בשנת 1969 ניכנס להיכל התהילה של הספורט במישיגן
בשנת 1976 ניכנס להיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
הֶייֶה סחפר (בהולנדית: Heije Schaper; 8 בספטמבר 1906 - 26 במאי 1996) היה לוטננט גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד חיל האוויר המלכותי ההולנדי, ולאחר מכן שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
סחפר נולד ביאורה ב-8 בספטמבר 1906. ב-1926 הוא החל ללמוד בבית הספר להכשרת ספנים בליידן, וב-1929 סיים את לימודיו והתגייס לצי ההולנדי המלכותי.
הוא הצטרף לכוח הצוללות והוכשר כתצפיתן, ולאחר מכן הועבר לשירות התעופה הימי.
הוא הוצב על הצוללת Hr.Ms.
K XIV, וב-1934 נשלח עמה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
הוא שימש כמדריך טייס במחנה ההולנדי בסורבאיה, וב-1937 חזר להולנד.
ב-1940, בעקבות הקרב על הולנד, נמלט סחפר ללונדון והצטרף לטייסת ה-320 של חיל האוויר המלכותי, אשר הורכבה מגולים הולנדיים.
הממשלה ההולנדית הגולה בחרה בו למשימת איסוף מידע בתוך הולנד הכבושה.
ב-15 באוקטובר 1940 הוא נחת בהולנד, אולם יום קודם לכן נלכדו מספר אנשי מחתרת הולנדיים שהסגירו מידע שגרם לכך שהגרמנים המתינו לבואו.
הגרמנים פתחו באש מיד כשסחפר ירד מהמטוס, אולם הוא הצליח לעלות עליו בחזרה ולהמריא לבריטניה יחד עם כל צוותו.
על פעולה זו, העניקה לו וילהלמינה, מלכת הולנד, את עיטור המסדר הצבאי של וילם.
ב-30 במאי 1942 הופל מטוסו של סחפר ליד האי טרסחלינג במהלך הפצצה על ספינות גרמניות.
הוא נלכד בידי הגרמנים והובל כשבוי מלחמה למחנה סטלאג לופט III.
במחנה הוא חבר לקבוצת אסירים בהנהגת רוג'ר בושל שארגנה תוכנית בריחה המונית מהמחנה - אירוע עליו מבוסס הסרט "הבריחה הגדולה".
הבריחה נכשלה, ומרבית האסירים, ובכללם סחפר, נתפסו ופוזרו בין מחנות אחרים.
עם סיום המלחמה באירופה, סחפר שוחרר וחזר והצטרף לחיל האוויר ההולנדי.
הוא מונה למפקד הטייסת ה-321 של חיל האוויר ההולנדי אשר לחמה בציילון כנגד האימפריה היפנית.
עם זאת, עד שהגיע לשם כבר תמה המלחמה גם בחזית זו.
ב-1946 הוא מונה למפקד שירות האוויר הימי בכל רחבי ממלכת ארצות השפלה.
ב-1954 הוא עבר רשמית לחיל האוויר המלכותי ההולנדי ומונה לסגן מפקד החיל.
ב-1956 הוא מונה למפקד חיל האוויר.
בתקופתו, הוחלפו המטוסים המיושנים של חיל האוויר ההולנדי במטוסים חדישים יותר.
ב-1 בנובמבר 1957 הוא מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
ב-10 במאי 1959 הוא סיים את תפקידו ועבר לשמש כמפקד חיל החימוש.
בין 1966–1967 הוא שימש כמזכיר האווירייה של הממשלה.
במיתולוגיה הנורדית, היידרון (נורדית עתיקה: Heiðrún) היא עז אשר אוכלת את עלי העץ לאראד (Læraðr) בוולהאלה.
היידרון מוזכרת בשני שירים באדה הפואטית, ובאדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון.
באדה הפרוזאית, התמד שיוצא מעטיניה של היידרון הוא המשקה שהאינהרייר שותים בסעודתם האינסופית.
באדה הפואטית, היידרון מוזכרת בשיר "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál) ובשיר "הפואמה של הינדלה" (Hyndluljóð).
הבלדה של גרימניר מתוארכת לתחילת המאה ה-10, ואילו הפואמה של הינדלה כנראה נכתבה בשלב מאוחר יותר בהרבה, כנראה אחרי המאה ה-12, שנים רבות אחרי התנצרות איסלנד.
בשיר "הבלדה של גרימניר", אודין, שמסתיר את עצמו וקורא לעצמו גרימניר, מעונה על ידי בנו המאומץ שנהיה מלך, גיירוד.
בנו של גיירוד, אגנאר, מתייחס אל אודין בצורה טובה ומוחה על התנהגות אביו, ואודין מספר לו מידע אודות העולם המיתולוגי הנורדי.
בבית 25 של השיר, אודין מספר על היידרון:
ב"פואמה של הינדלה", הענקית הינדלה ופריה מנהלות שיחה זו עם זו.
לקראת סוף השיר, פריה מבקשת מהינדלה שתביא לחזירהּ "משקה זיכרון".
בתגובתה הינדלה משתמשת במילה "היידרון" ככינוי גנאי בהקשר של התנהגותה המינית של פריה:
ב"הטעיה של גילבי" באדה הפרוזאית, המלך גילבי (שקורא לעצמו גאנגלרי) שואל שלושה אנשים ("גבוה", "גבוה באותה מידה", ו"שלישי") שאלות אודות העולם המיתולוגי הנורדי.
אחרי שמספרים לו על האוכל האינסופי שהאיינהרייר אוכלים בוולהאלה, הוא שואל מה האיינהרייר שותים שלא אוזל להם כמו האוכל שהם אוכלים.
גבוה משיב לו שזו שאלה משונה, ושאם אודין היה מגיש לסועדים אצלו מים, הם היו שמחים לקבל גם מים.
הוא מוסיף שהמציאות היא אחרת: יש עז בשם היידרון שניצבת מעל ולהאלה שניזונה מהעלים של העץ המוכר לכל ששמו לאראד.
מהעטין של העז יוצא תמד שכל יום ממלא חבית מספיק גדולה כך שהתמד מספיק לכל האיינהריאר.
ג'ון לינדו כותב אודות הכתוב בהטעיה של גילבי שסנורי כנראה הסתמך על הכתוב ב"בלדה של גרימניר", ויצר את ההקבלה לחזיר המיתולוגי סרימניר אשר מזין את האיינהרייר.
היידנהיים היא עיירה במחוז וייסנבורג-גונצנהאוזן, בבוואריה, גרמניה.
היידנהיים היא עיירת שוק גרמנית עתיקה, השוכנת באזור המנהלי של פרנקוניה התיכונה באמצע בוואריה.
היא שייכת למחוז הכפרי שנקרא וייסנבורג-גונצנהאוזן.
זהו המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המקומי הנקרא האננקאם.
היידנהיים הוזכרה לראשונה בשנת 742 כאשר שני האחים ויניבלד וויליבלד, הבישוף הראשון של אייכשטאט, אשר הקימו את המנזר הבנדיקטיני של היידנהיים.
ויניבלד היה זה שניהל את המנזר.
המנזר מאוחר יותר הונהג על ידי הקדוש וולפורגה.
את העיירה ניהל הרוזן מטרוהדינגן לימים דוכס בוואריה, בורקברי נירנברג (הוהנצולרן).
לאחר מכן, היידנהיים השתייכה למרחב של אנסבך.
עקב הרפורמציה הפרוטסטנטית, המנזר נסגר ב-1537.
מאז היידנהיים היא בעיקר לותרנית.
בשנת 1792 קנתה פרוסיה את נסיכות אנסבך ואת היידנהיים.
בעקבות חוזה פריז ב-1806 הועברה היידנהיים חזרה לבוואריה.
כנסיית סנט ווניבלד הרומנסקית היא בזיליקת עמודים מהמאה ה-12. היא נבנתה על היסודות של כנסייה ישנה יותר.
כנסיית המנזר לשעבר של המנזר הבנדיקטיני היידנהיים משמשת כיום ככנסיית הקהילה של הקהילה הלותרנית האוונגליסטית של היידנהיים.
כנסיית הקהילה הקתולית המודרנית של סנט וולבורגה נבנתה על ידי האדריכל ממינכן אלכסנדר פון ברנקה בין השנים 1975 ו-1977 בקצה המערבי של השוק על רכס קטן.
בית הכנסת של היידנהיים נבנה בשנת 1853 במקום בו עמד בית כנסת ישן יותר.
הוא תוכנן על ידי אדוארד בורקליין ונשרף ב-1851. בית הכנסת המחודש נשרף בנובמבר 1938. המבנה שימש לימים כמחסן ונהרס בשנות ה-80 והוחלף בבנק.
ויניבלד (701–761), מיסיונר אנגלו-סכסוני ואב המנזר הראשון של היידנהיים
וולבורגה (בסביבות 710–779), אחותו, ראשת מנזר היידנהיים
הנזירה הוגרבוק (*730 עד 740, † לא ידוע), נזירה במנזר היידנהיים, מחברת "חיי הקדושים של ווניבלד וויליבלד פון אייכשטאט"
לורנץ כריסטוף מיזלר (1711–1778), חוקר פילוסופי וסופר
וולף היידנהיים (1757–1832), מלומד ומדפיס יהודי-גרמני
יוהאן היינריך קירל (1759–1810), עורך דין וסופר
יוהאן כריסטוף הנזולד (1787–1858) בודק רפואי אזורי
לזרוס ברגמן (1799–1852) מלומד, רב ויזם, בנו של הרב היידנהיים יוסף ברגמן
היינריך וולקמאר אנדראה (1817–1900), רוקח גרמני-שווייצרי
משה גוטמן (1894–1961), רופא ואלרגיסט, היגר לארץ ישראל ב-1936, מייסד האגודה הישראלית לאלרגיה
מקסימיליאן הקר (1977) מוזיקאי גרמני
היידנהיים אן דר ברנץ, ידועה גם בשם היידנהיים (בשוואבית: Hoidna או Hoirna, בגרמנית: Heidenheim an der Brenz, תרגום: "היידנהיים על הברנץ"), היא עיירה בבאדן-וירטמברג בדרום גרמניה.
העיירה ממוקמת ליד הגבול עם בוואריה, בערך 17 ק"מ דרומית לאאלן ו-33 ק"מ צפונית לאולם.
היידנהיים היא העיירה הגדולה ביותר ומקום מושבו של חבל היידנהיים.
היידנהיים אן דר ברנץ היא המרכז הכלכלי של כל הקהילות במחוז היידנהיים ומהווה את המטה של החברה התעשייתית Voith.
אוכלוסיית העיירה בשנת 2021 הייתה מעט מתחת ל-50,000. היידנהיים משתפת פעולה עם העיירה נאטהיים בעניינים מנהליים.
תושבי היידנהיים וסביבתה מדברים בניב הגרמני המובהק של שוואבית.
היידנהיים ממוקמת בין אלבוך לאזור הרטספלד בפינה הצפון-מזרחית של האלב השוואבי, שם נהר הברנץ פוגש את השטובנטל למרגלות הר הלנשטיין.
מקורו של הברנץ נמצא בקוניגסברון והוא נכנס להיידנהיים מצפון מערב משם הוא ממשיך דרומה דרך מרגלשטטן, לפני שהוא עוזב את גבולות העיר לכיוון הרברשטינגן.
ישנן עדויות לכך שחיי אדם התקיימו בתחומי העיר היידנהיים כבר לפני 8,000 שנה.
עם זאת, יישוב קבע לא הוקם עד 1300 לפנה"ס בערך.
נותרו חורבות נרחבות של יישובים המתוארכים, בעיקר לתקופה שבין 1200 ל-800 לפני הספירה.
בתקופת האימפריה הרומית משנת 85 לספירה לערך ואילך, היידנהיים הייתה המיקום של טירת אקוויליה שכללה יותר מ-1,000 חיילים רכובים.
היחידה, שנקראה "אלה איפלביה מיליאריה" הועברה מאוחר יותר, בסביבות שנת 159 לספירה, צפונה יותר לאאלן.
בתחילה, הטירה סימנה את הקצה המזרחי של הלימס הרומי אך לא חלף זמן רב עד שנוסד יישוב אזרחי בנקודה חשובה אסטרטגית זו, המסומן בצומת של חמש דרכים רומיות.
יישוב זה היה העיר הרומית הגדולה ביותר במה שהוא היום באדן-וירטמברג וממצאים ארכאולוגיים מראים שהיא השתרעה על שטח של 15–20 קמ"ר.
לאחרונה, בחפירות נמצאו שרידים של מבנה מנהלי רומי.
תפקידו המדויק לא היה מובן במלואו נכון למאי 2005, אך בהתחשב בגודלה, מיקומה ואינדיקטורים אחרים טירת אקוויליה, היוותה ככל הנראה בירת מחוז מנהלי רומי.
משנת 233 ואילך, האלמאנים תקפו שוב ושוב את ביצורי לימס הרומיים.
הכניעה הרומית של הלימס הגרמאני בשנת 260 היה גם סופה של העיר הרומית היידנהיים.
לא ברור באיזו מידה נשארו הרומאים תחת השלטון האלמני החדש, אבל סביר מאוד שחלקם נשארו.
לא ידוע דבר על אקוויליה/היידנהיים בתקופת נדידת העמים.
עם זאת, במאה ה-8 הוזכרה היידנהיים שוב במסמכים רשמיים.
הקמת העיר בימי הביניים הלכה יד ביד עם בניית טירת הלנשטיין.
במאוחר יותר היא הייתה מובלעת של דוכסות וירטמברג עד לשנת 1803 כאשר ההישגים הטריטוריאליים של וירטמברג חיברו את העיר עם החלק העיקרי של שטחה של הדוכסות.
ב-1807 הועלתה היידנהיים למעמד מחוז ולאחר מכן שוב למעמד מחוז ב-1938. הרפורמה המחוזית של שנות ה-70 לא שינתה בהרבה את גבולות המחוז.
להיידנהיים היה חלק חשוב בתעשיית הטקסטיל.
פשתן שגדל באלפים השוואביים המזרחיים שימש לייצור פשתן.
העסק צמח לתעשייה עם שחר המאה ה-19 בעזרת יבוא כותנה אך ירד לאחר מלחמת העולם השנייה עקב תחרות בינלאומית.
בזמן מלחמת העולם השנייה שכן כאן תת-מחנה של מחנה הריכוז דכאו אשר סיפק עובדים לתעשייה המקומית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הוקם בעיר מחנה עקורים על מנת לסייע בהעברת עקורים יהודים.
המחנה, אשר אכלס לעיתים עד 2,300 אנשים, פורק באוגוסט 1949.
תושביה של היידנהיים השתייכו במקור לבישופות אאוגסבורג.
עם זאת, בשנת 1524 פרצה הרפורמציה הפרוטסטנטית לעיר דרך אולם.
תושבי העיר דבקו במשך מאות שנים בעיקר באמונה הפרוטסטנטית.
באותם ימים הפכה היידנהיים למושב של דיאקון שהכנסייה שלו ממוקמת במקום בו נמצאת כיום הכנסייה הפרוטסטנטית של פול (שנבנתה ב-1897).
אבל כנסיית הקהילה הראשונה של היידנהיים הייתה כנסיית פטר שהייתה במקור כנסייה רומית, היא שופצה מספר פעמים וכיום היא משמשת כקפלה לבית הקברות.
במהלך המאה ה-16 הפכה כנסיית מיכאל למקום מושבה של קהילת היידנהיים.
כנסייה זו נבנתה בערך ב־1200, ונבנתה מחדש לחלוטין ב-1578. היא הורחבה ב-1621, והמגדל הוקם ב-1687. הרחבה נוספת נעשתה ב-1767.
בינתיים המשיכה אוכלוסיית היידנהיים לגדול.
במהלך המאה ה-20, נוסדו מספר כנסיות נוספות נוספות: כריסטוס פאריש נוסדה בשנת 1958 (הכנסייה שלה נבנתה ב-1956), פאריש ג'ון עם כנסייה ומרכז קהילתי ב-1963, פאריש פורצ'רץ' ב-1972 (הכנסייה שלה נבנתה ב-1975 על בסיס קפלת עץ שנבנתה ב-1926), כמו גם כנסיית פיוס ופארש זינצנדורף.
כנסיית שניטהיים נבנתה במאה ה-17, אם כי בעיירה כבר הייתה כנסייה (הוזכרה לראשונה ב-1344).
קתולים צצו מחדש בהיידנהיים רק במהלך המאה ה-19. בשנת 1882 הם קיבלו כנסייה משלהם כאשר נבנתה כנסיית מריה הקדושה.
הקהילה המקבילה נוסדה ב-1886. כנסייה שנייה, כנסיית טריניטי, נבנתה ב-1961 והפכה לקהילה ב-1962.
בנוסף לקתולים ולפרוטסטנטים, לתושבים יש את הבחירה של כנסיות עצמאיות כמו הכנסייה המתודיסטית, קהילת עמנואל האוונגליסטית, הקהילה האוונגליסטית כרישונה ואחרות.
הכנסייה השלישית החדשה והקהילה הנוצרית מיוצגות גם הן בהיידנהיים.
הנתונים משקפים את גבולות העיר באותה עת והם אומדנים או נתוני מפקד האוכלוסין (1), או הרחבות רשמיות שלהם, תוך ספירת מגורים ראשוניים בלבד.
מועדון הספורט המרכזי של העיר הוא Heidenheimer Sportbund (SB), המציע מספר ענפי ספורט שונים.
חטיבת הכדורגל שלה מנוהלת על ידי פ.צ.
הקבוצה חוותה הצלחה בשנים האחרונות, ועלתה בשני דרגים בליגת הכדורגל הגרמנית לאחר שזכתה בליגה הגרמנית השלישית ב-2009. מעונת 2023–2024 היא תתחרה בבונדסליגה.