tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניב חובב עבר מעמדת הקלידים לעמדת הסולן הראשי, ובאותה השנה צורף ללהקה הקלידן ארז עופר שעזב בשנת 2012. ניב חובב כיום מתפקד בלהקה כסולן ראשי וקלידן.
במאי 2010 אירחה הלהקה את הזמרת מרגלית אנקורי, במופע שעלה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום.
באפריל 2014, כ-14 שנים לאחר הפסקת שיתוף הפעולה בין חמי רודנר לשליחי הבלוז, התקיימה במועדון הבארבי הופעה של רודנר עם הלהקה בה בוצעו חומרים מהאלבום "גאולה".
הופעה זו הייתה איחוד כמעט מלא של שליחי הבלוז בהרכב שהקליט את "גאולה", מלבד ערן סנדרי שסירב לקחת חלק באירוע עקב היעדרם של ניב חובב ושאול אליהו (חברי הלהקה הנוכחיים) ממנו.
עם או בלי קשר לאירוע, בסוף אותה השנה עזב סנדרי את הלהקה לאחר כעשור וחצי של חברות בה, ובעמדת הבס החליף אותו עידן סיגלסקי, בנו של צ'לי.
בשנת 2015 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "חדר 26", בו הלהקה משתפת פעולה עם המוזיקאי ארז גרוס שמתארח בכתיבה, גיטרה ושירה.
בדומה לאלבום הראשון "מה יהיה", גם ב"חדר 26" סיגלסקי כתב ושר את כל השירים.
בסוף השנה הלהקה החלה בסיבוב הופעות לרגל השקת האלבום, וגייסה כסף למענו בפרויקט הדסטארט.
בשנת 2016 הצטרפה ללהקה ליטל גרסטנר בגיטרה חשמלית שנייה, גיטרה אקוסטית וכלי הקשה.
גרסטנר היא בת זוגו של צ'לי, ובעבר ניגנה בס בהרכב הליווי של אילן וירצברג ובלהקות "קדחת", "הכל בגלל ג'ני" ועוד.
בשנת 2018 הופיעה הלהקה עם זמרת הג'אז הוותיקה עדנה גורן.
מופעי ההצדעה של הפינק פלויד
מופעי ההצדעה ללהקת פינק פלויד הם גולת הכותרת של הלהקה.
במופעים אלו גם הצטרף בעבר כנגן אורח אילן וירצברג בגיטרה שנייה.
בשנת 2007, במלאת 40 שנה לייסוד להקת פינק פלויד, ערכה הלהקה מופע הצדעה בליווי רביעית כלי מיתר.
הופעת המחווה הזו זכתה להצלחה והועלתה במועדונים רבים בישראל.
צ'לי סיגלסקי (מ-1993) - גיטרה ושירה
ליטל גרסטנר (מ-2016) - גיטרה, אקוסטית, כלי הקשה
גאולה עם חמי רודנר - 2000
שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות הוא סרט מדע בדיוני שבוים על ידי ג'ונתן מוסטאו, השלישי בסדרת הסרטים "שליחות קטלנית".
הסרט עלה לאקרנים ב-31 ביולי 2003. כוכבי הסרט הם ארנולד שוורצנגר, קלייר דיינס, ניק סטאל וקריסטנה לוקן.
הסרט, כמו קודמיו, עוסק במלחמת בני האדם במכונות בעלות אינטליגנציה ומודעות, אשר מבקשות להשמידם.
הסרטים עצמם מתרחשים בזמננו אנו, ומציגים ניסיונות מצד המכונות לשלוח בזמן "מחסלים" לתקופות שונות לפני פרוץ המלחמה, בניסיון לגרום להכרעתה על ידי רציחת מנהיגי המרד האנושי לפני שזה אף החל.
בשל אירועי הסרט הקודם בטרילוגיה, יום הדין, היום שבו אמורה לפרוץ המלחמה בין בני האדם למכונות, לא התרחש כמצופה.
מונע מפרנויה כי יום זה עדיין לא נמנע לחלוטין ועתיד להגיע, ג'ון קונור (ניק סטאל), המנהיג העתידי של המחתרת האנושית, חי בסתר בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ללא מגורים קבועים, כרטיסי אשראי או טלפון סלולרי, והוא מקבל את שכרו במזומן כדי שלא יוכלו לעקוב אחריו.
סקיינט בזמן זה כבר פותחה, על אף שבסרט הקודם חשבו קונור וחבריו כי חיסלו אותה.
קונור עצמו איננו מודע למצב, אך למעשה סקיינט כבר פיתחה מודעות עצמית וכעת מנסה לגרום לשרשרת אירועים שתוביל לחיבורה למערכות הנשק הגרעיני של ארצות הברית ובכך אכן יתרחש "יום הדין".
במקביל, מחסל נוסף (קריסטנה לוקן), רובוט דמוי אדם, מדגם T-X, נשלח מספר ימים לפני המאורע הצפוי, בשליחות על ידי סקיינט מהעתיד.
הפעם מטרתו של המחסל היא להרוג את סגניו של קונור, זאת לאחר שאין ברשות המכונות מידע על מקומו של קונור בזמן זה.
המחסל, שבהמשך מכונה Terminatrix, חמוש במלאי של כלי נשק מתקדמים מהעתיד, הנשלפים מידו כלהביור, סכין מלחם ועוד והוא מסוגל לשנות את מראהו.
כאשר הוא אינו מתחזה לדמויות אחרות המופיעות בסרט, הוא בוחר בחזות של אישה צעירה ומושכת.
כמו כן, ביכולתו של המחסל לשלוט במכונות אחרות מרחוק באמצעות הזרקת שבבי ננו טכנולוגיה.
גם הפעם שולחים צבאות האנושות העתידיים מגן כנגד המחסל מצבא המכונות, וכמו בסרט הקודם מדובר במחסל שתוכנת מחדש (ארנולד שוורצנגר).
בעקבות צירוף מקרים קונור נפגש עם קתרין ברוסטר (קלייר דיינס), אשר תהיה אשתו לעתיד וכן סגניתו, ובשל כך סומנה כמטרה עבור ה-TX.
עם זאת, כאשר ה-TX מגיע למקום עבודתה של ברוסטר הוא מגלה כי גם קונור עצמו נמצא במקום ומשנה את סדר עדיפויותיו.
באותה העת מגיע המחסל ה"טוב", מציל את קונור וברוסטר ונותן להם זמן לברוח בעודו נאבק ב-TX.
כוחות משטרה וכבאות אשר חשים למקום עקב הקרב מספקים ל-TX, אשר כלל לא הובס, אמצעי רדיפה אחרי קונור וברוסטר בדמות מכוניותיהם, עליהם משתלט ה-TX.
בין שתי הקבוצות מתפתח מרדף נרחב ועתיר הרס ברחובות העיר, עד אשר מצליחים קונור וחבורתו להימלט.
ה-TX מצליח לאתר את קונור בעקבות דיווחי משטרה, אשר רודפים בעצמם אחריהם בעקבות ההרס שגרמו.
ה-TX עוטה את חזותו של ארוסה של ברוסטר ומצטרף לכוחות המשטרה, אשר מכתרים את החבורה.
לאחר מרדפים וקרבות נוספים מצליחים השלושה להימלט, או אז מספר להם המחסל על עתידם המשותף וכי "יום הדין" לא נמנע, אלא רק נדחה.
עוד הוא מספר כי בראש הפרויקט עומד אביה הגנרל של קתרין ברוסטר.
ברוסטר וקונור מחליטים לנסות לעצור את השתלטות סקיינט ופונים לבסיסו של אביה, אך מגיעים מאוחר מדי.
סקיינט כבר התחיל לפתח מודעות עצמית ותוך שניות ספורות משתלטת על מערכות ההגנה הצבאיות.
את התהליך "ההתעוררות" של סקיינט ניתן לראות כבר מתחילת הסרט, בו נראה שווירוס מחשבים תוקף את כל מערכות המידע, מה שמתברר היה פיתיון של סקיינט לביצוע הפעלה מלאה שלו.
לאחר קרבות נוספים בבסיס הצבאי, אליו הגיע גם ה-TX והפעיל מספר רובוטי קרב כדי לקדם את "יום הדין", אומר אביה של ברוסטר לקונור כי עליהם להגיע ל"קריסטל פיק".
קונור טועה לחשוב כי שם נמצאת ליבתה של סקיינט וממהר לטוס לשם עם ברוסטר במטוס קטן אשר מצאו בבסיס.
עם זאת, באותה עת מופיע בפניהם המחסל ה"טוב", לאחר שה-TX תכנת אותו מחדש להרוג את קונור וברוסטר.
המחסל מצליח להאבק בתכנות ולבסוף קופא במקומו.
קונור וברוסטר ממהרים ל"קריסטל פיק", אך שם מדביק אותם ה-TX.
כאשר נראה כי זה הולך לחסלם מופיע המחסל ה"טוב", אשר בדרך כלשהי הצליח להתגבר לגמרי על התכנות, ומרסק מסוק על ה-TX.
הדבר עצמו לא מספיק כדי לחסלו, ובעת שקונור וברוסטר יורדים לבונקר המוגן של הבסיס המחסל טומן את אחת מהסוללות הגרעיניות שלו בפיו של ה-TX ובכך גורם לפיצוץ שמשמיד את שניהם.
בבונקר מגלים קונור וברוסטר כי אין זהו אתר הליבה של סקיינט כפי שסברו, אלא בונקר שהוכן מראש למקרה של מתקפה גרעינית עבור מנהיגי האומה האמריקאית בבונקר הגרעיני בהר שאיין.
השניים עומדים חסרי אונים כאשר טילים גרעינים משוגרים מאדמת מדינתם רק כדי לחזור ולפגוע בה ותשדורות נואשות קוראות בקשר למנהיג כלשהו, או אז מקבל עליו קונור את גורלו, כמו גם גורל האנושות.
הבדלים בין סרט זה לקודמו
שליחות קטלנית 2, הסרט הקודם בסדרה, היה אמור לחתום אותה ואכן, יוצר הסרטים ג'יימס קמרון לא השתתף בעשיית סרט זה.
החלק השלישי בסדרה מציג גישה שונה מזו שהציג קמרון בסרטיו הראשונים בה, במיוחד בהתייחס לגורל.
הסרט הקודם נסוב לא אחת סביב דיאלוגים ודימויים, בעיקר בהשתתפות אימו של ג'ון קונור, שרה, בדבר גורל האנושות וניסיונות למנוע אותו.
לפיכך, סצנות השיא באותו הסרט היו במעבדות סייברדין, החברה אשר עמלה באותה העת על סקיינט, וסופו כלל השמדת המחסל ה"טוב" שנשלח להגן על הגיבורים מחשש ששרידיו ישמשו לפיתוח הטכנולוגיה מחדש.
בכך היו בטוחים הגיבורים כי הצליחו למנוע את העתיד, ואימרתה של שרה "אין גורל מלבד זה שאנו קובעים" התממשה, כביכול.
עם זאת, סרט זה בסדרה מבקש להדגים מערכת חוקים שונה.
המחסל ה"טוב" טוען בפני הגיבורים כי ישנם אירועים מכוננים מסוימים אשר לא ניתן לבטלם, ובכללם "יום הדין".
לפיכך, דובק הסרט במשנה דטרמיניסטית יותר מאשר קודמו.
הדבר מודגש כאשר שרשרת האירועים בסרט מובילה את קונור לעמדה המושלמת ממנה יוכל לקחת פיקוד על שרידי צבאות האנושות - עמדת הפיקוד והתקשורת ב"קריסטל פיק", אליה פונים יחידות שונות מצבא ארצות הברית לאור מצב החירום.
כל זאת לאחר שמוקדם יותר בסרט קונור סירב להשלים עם גורלו כמנהיג האנושות וביקש להיכנע, עד אשר המחסל ה"טוב" אילץ אותו להודות בכך.
דוגמה נוספת לדטרמיניזם ולחשיבות הגורל בסרט זה מובעת בהתלכדות מספר אירועים לצומת מסוים.
כך, לדוגמה, קונור הכיר לראשונה את ברוסטר, אשתו לעתיד, יום לפני אירועי הסרט הקודם, עת נשלח פעם קודמת מחסל כדי להורגו.
עתה, מששוב הדבר קורה, שבים הם ומתאחדים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות והצליח בקופות יותר מ-140 מיליון דולר, אם כי פחות מהסרט הקודם.
למרות שינויים שנעשו במטרה לשפר את הסרט, הוא לא הצליח לשחזר את ההישג של הסרט הקודם במועמדויות או פרסים יוקרתיים.
השליחים השניונים (גם: סיגנלים שניונים) הם מערכת בפיזיולוגיית התא המשמשת להעברת אותות ביוכימיים.
בתהליך זה, קישור חוץ-תאי של מולקולת סיגנל ראשונית מתועל לקסקדת (שרשרת) אירועים שמובילה לשינויים בתהליכים תוך-תאיים.
מערכת השליחים השניוניים מסתמכת על קולטנים חוצי ממברנה.
קולטנים אלה נמצאים על פני שטח קרום התא, אליהם נקשרים הורמונים או מוליכים עצביים המהווים את הסיגנל הראשוני.
הקישור נעשה מחוץ לתא באינטראקציה חלשה והפיכה וגורם לשינוי קונפורמצית החלבון, במבנה השניוני והרביעוני, וכתוצאה מכך במדיום התוך תאי שבו נוצרות מולקולות של השליחים השניונים המתווכות את תהליך התקשורת שהתחיל.
השליחים השניונים הם למעשה מולקולות קטנות וחופשיות במדיום התוך תאי המסוגלות להגיע לכל מקום בתא (אברונים שונים, גרעין התא וכדומה) ולהעביר את המידע האצור בהן ועל ידי כך לגרום לשינוי בפעילות חלבונים שונים בתא.
סוגים שונים של שליחים שניוניים
הסיגנלים יכולים להיות ממגוון רחב של מולקולות כגון פוספוליפידים, יונים ועוד.
כל סיגנל ישתחרר בהתאם לתגובה מסוימת ויגרום להשפעה שונה.
למרות המגוון הרב הסיגנלים השונים בעלי מספר תכונות משותפות, כל הסיגנלים השניוניים יכולים על ידי ראקציה אנזימטית ספציפית להיות מסונזים ופעילים ומנגד להעצר ולהתפרק, זאת בהתאם לדרישות התא.
בנוסף, חלק מהסיגנלים השניוניים (כמוCa+2) יכולים להיות מאוחסנים באורגנלות תאיות ולהשתחרר במהירות רבה כשהתא זקוק להם, ללא צורך בסנתוז מחדש בכל פעם.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של מולקולות סיגנל שניוני:
מולקולות הידרופוביות: מולקולות שאינן מסיסות במים, כמו: דיאצילגליצרול, IP3 ופוספאטידילינוזיטולז, אשר עוברות בדיפוזיה מהרשתית הציטופלסמתית לחלל הפלסמתי בו נקשרות ומשפעלות חלבונים מסוימים.
מולקולות הידרופיליות: מסיסות במים כמו: cAMP, cGMP, וCa+2 שממוקמות בתוך הציטוזול.
גזים: כמו ניטריט אוקסיד (NO) ופחמן חד-חמצני (CO) שיכולות לעבור בציטוזול בדיפוזיה ולחצות ממברנה תאית.
סיגנלים שניוניים פועלים במספר מנגנונים שונים, אך התהליך הכללי הוא די דומה.
השוני בהשפעה ובפעילות נובע ממעורבות של מולקולות שונות בתהליך העברת האותות.
בכל המקרים הסיגנל הראשוני מועבר על ידי מוליך עצבי או הורמון שנקשר לקולטן על פני הממברנה.
הקישור המתואר גורם לשינוי הרצפטור וגורם לו לחשוף אתר קישור לחלבון G (ה G-protein).
חלבוני הG (נקראים על שם מולקולות ה-GDP וה-GTP שנקשרות אליהן) קשורים בקשר קוולנטי לממברנה הפנימית של התא, אלו הם חלבונים הטרוטימרים, המורכבים משלוש תתי יחידות: אלפא, בטא וגמא.
עם קשירת חלבוני הG לרצפטור הם מסוגלים להחליף GDP (גואנוזין דיפוספאט) שנמצא על תת-יחידה אלפא שלו למולקולת GTP (גואנוזין טריפוספאט).
עם החלפה זו תת-היחידה אלפא משתחררת מהטרימר, משנה אפיניות וקונפורמציה ומשתחררת מתתי היחידות בטא וגמא.
כעת אלפא נמצאת חופשייה ונעה לאורך הממברנה התוך תאית כאשר היא מאוקטבת ויכולה להעביר מידע.
בסופו של דבר אלפא נקשרת לחלבון אפקטור שעם הקישור מתחיל ביצירת שליחים שניוניים.
השליחים השניוניים יאקטבו מולקולות חלבוניות נוספות ויגרמו לפעילות.
התא זקוק לרמת פעילות וייצור מסוימת.
לכן, כאשר התא קיבל את האספקה הדרושה לו, יש לעצור את התהליך על מנת שלא יהיה בזבוז של אנרגיה וחומר שלא לצורך.
הפסקת פעילות הסיגנלים נעשית על ידי אנזים, כדוגמת GTpase, בעל פעילות הידרוליזה איטית שיגרום לקשירת הGDP מחדש לחלבוני הG ובכך בהדרגה לכיבוי והפסקת כל השלבים המעורבים בתהליך.
מחלות סרטן שונות רבות נובעות מתאים סרטניים שהשתלטו על מנגנון כיבוי הסיגנלים וגורמים לחוסר בוויסות פעילותם.
בעיות שיכולות לנבוע מכך למשל: אי הפסקת חלוקה של תא, הגברת תהליכים כמו הגליקוליזה ועוד.
ניתן להשתמש בתרופות המכילות מעכבים שונים לאחד התהליכים שתוארו לעיל על מנת לטפל.
ניתן לראות בתהליך העברת הסיגנלים אמפליפיקציה, הגברה של תגובה, מספיק לתא מעט מאוד סיגנל ראשוני שיקשר לתא על מנת שתגובה תוגבר.
עם ההקשרות ישנו שינויי מבני, אקטיבציה של חלבונים ומאותה כמות קטנה של סיגנל ראשוני ייווצרו הרבה מאוד סיגנלים שניוניים.
שליחי הג'אז הוא הרכב הג'אז שהוביל המתופף ארט בלייקי, והיה חלק במהפכת הבי בופ, וחלק משמעותי ממהפכת ההארד בופ.
זהו אחד ההרכבים החשובים ביותר בתולדות הג'אז המודרני: ההרכב ייסד את סגנון ההארד בופ, יצר עשרות סטנדרטים מודרניים והפיק למעלה ממאה ועשרים אלבומים לאורך למעלה משלושים שנות פעילות רציפה.
כמו כן, ההרכב נודע ביכולתו לזהות כישרונות: כמעט כל המוזיקאים שנבחרו בידי בלייקי בצעירותם הפכו ברבות הימים לחשובים ומשפיעים.
למעשה, רבים מהנגנים החשובים של הג'אז המודרני החלו את דרכם בהרכב זה.
עם המוזיקאים שהתחילו את דרכם עם שליחי הג'אז נמנים ויין שורטר, לי מורגן, הרבי הנקוק, בובי טימונס, בני גולסון, קית' ג'ארט ורבים אחרים.
מלבד העובדה שבלייקי העסיק מוזיקאים צעירים ולא מוכרים בהרכב, הוא אף אפשר להם לתפקד כמנהלים המוזיקליים, ובכך סייע בידם להתפתח.
בלייקי השתמש בכינוי שליחי הג'אז כשמה של תזמורת שהוביל עוד בשנות ה-40 של המאה ה-20, שנקראה "שבעה עשר השליחים".
ההרכב התפרק מבלי להקליט שום דבר משמעותי, אך בלייקי המשיך להשתמש בגרסאות שונות של השם גם אחר כך.
ההרכב המקורי, שממנו התפתחו שליחי הג'אז המוכרים, נוהל במשותף על ידי הוראס סילבר ובלייקי.
אחת ההקלטות החשובות של ההרכב, שהוקלטה תחת שמו של בלייקי, הייתה "A Night at Birdland" ("לילה בבירדלנד"), ובה מנגנים בלייקי, סילבר, החצוצרן קליפורד בראון, הסקסופוניסט לו דונלדסון ונגן הקונטרבס קרלי ראסל.
הפעם הראשונה שבה נקרא ההרכב בשם שליחי הג'אז הייתה ב-1954, כאשר ההרכב עוד היה בניהול משותף, אך המוביל הראשי באותו אלבום היה סילבר, וניגנו בו האנק מובלי, קני דורהאם ודאג ווטקינס.
ההרכב הקליט אלבומים ספורים בלבד בניהולו של סילבר, מאחר שהוא עזב את ההרכב בתום השנה הראשונה יחד עם דונלד בירד (שהצטרף להרכב במשך השנה), מובלי ווטקינס.
מעתה והלאה היה בלייקי למנהלו היחיד של ההרכב, וכל אלבומי ההרכב יצאו תחת השם "ארט בלייקי ושליחי הג'אז".
אחת ההקלטות הראשונות של שליחי הג'אז מאז עברו לניהולו הבלעדי של בלייקי, הייתה עם הפסנתרן ת'לוניוס מונק.
הקלטה זו הניבה את האלבום "Art Blakey's Jazz Messengers With Thelonious Monk", שנחשב לאחת מיצירות המופת הראשונות של ההארד בופ.
האלבום שהוקלט במרץ 1957 מנה שש רצועות, מתוכן חמש הן קטעים שכתב מונק, ואחת היא קטע שכתב סקסופוניסט הטנור ג'וני גריפין.
בהקלטות ניגנו בלייקי, מונק וגריפין, וכן ביל הארדמן (חצוצרה) וספנקי דהברסט (קונטרבס).
אחד האלמנטים הבולטים באלבום היה הדיאלוגים בין בלייקי ומונק, כאשר כמעט כל מעבר הציג את יכולת השניים לשלב פשטות ומורכבות.
הדו-שיח ביניהם הגיע לשיא דווקא בזמן הסולו של מונק ב-"In walked Budd".
כבר באלבום זה, כמו גם בקודמיו, אך בצורה ברורה יותר, הפך הקצב לחלק מהותי מן האמירה המוזיקלית, והועלה למדרג חשיבות הזהה להרמוניה ולמלודיה, ולעיתים אף עלה עליהן.
ה"שיפור במעמדו של הקצב" החל עם מוזיקאים אחרים עוד בטרם הקלטת אלבום זה, כאשר דוגמה בולטת היא המתופף מקס רואץ', אך בנגינתם של שליחי הג'אז לאורך השנים ניתן דגש חזק על הצד הקצבי בשירים, וכאן הוא החל להופיע בצורה נהירה יותר.
"'Moanin", אחד האלבומים המפורסמים של שליחי הג'אז, נוצר על ידי הרכב המוזיקאים בלייקי, לי מורגן (חצוצרה), בני גולסון (סקסופון טנור), בובי טימונס (פסנתר) וג'יימי מריט (קונטרבס).
בניגוד להרכבים שקדמו לו, המוזיקאים שניגנו באלבום זה היו מהגרעין הקשה של שליחי הג'אז, לדוגמת לי מורגן, שהיה אחד החצוצרנים המזוהים ביותר עם שליחי הג'אז – בין היתר מפני שנשאר בלהקה במשך למעלה משנתיים, והקליט כעשרים אלבומים.
האלבום הוקלט באולפנים של חברת ההקלטות בלו נוט באוקטובר 1958.
המנהל האמנותי של האלבום היה גולסון, אך "'Moanin", קטע הנושא של האלבום אשר גם פותח אותו, נכתב דווקא בידי טימונס.
הקטע הפך לאחד מסימני ההיכר של ההרכב, בעיקר משום שהוא הדגים רבים מעקרונות ההארד בופ – סגנון מוזיקלי ששליחי הג'אז נחשבים למפתחיו העיקריים.
דוגמה לכך היא השימוש בכלי הנשיפה כמרכיב הרמוני, ולא רק ככלי סולו, בעיקר בקטע הנושא של השיר.
קטע זה מצוי ברוב אלבומי האוסף של ההרכב, במספר אלבומי הופעות ואף באלבומי אולפן נוספים.
שאר הקטעים המקוריים נכתבו בידי גולסון, מוזיקאי שלא נשאר זמן רב בקרב הלהקה.
בתוך הקטעים שכתב גולסון ישנם חלקים שנכתבו בידי שאר חברי הלהקה, וכן קטעים כמו "The Drum Thunder (Miniature) Suite" ("הסוויטה של רעם התוף"), המורכב בעיקר מסולו תופים של בלייקי.
באלבום מופיעים קטעים נוספים מפרי עטו של גולסון, שהפכו לקלאסיקות של שליחי הג'אז לדוגמת הקטע "Blues March" המזוהה ביותר עם שליחי הג'אז, שבו מציג בלייקי טכניקות חדשות של שאפל.
שיר נוסף הוא "Along Came Betty" – אחד השירים המוכרים של ההרכב, שהדיאלוג שבין החצוצרה של מורגן והסקסופון של גולסון בו נחשב לאחת מאבני הדרך בהארד בופ.
הרכב זה, שהורכב כולו מאמנים מפילדלפיה, הוא אחד ההרכבים החשובים של שליחי הג'אז.
גולסון עזר לבלייקי במציאת הנגנים, ועל כן זכה להיות המנהל האמנותי.
למעשה, שליחי הג'אז הקליטו בדיוק בהרכב זה שני אלבומים נוספים באירופה, ורוב הנגנים באלבום זה נשארו גם בהמשך בהרכב והקליטו אלבומים נוספים.
רבים מהמוזיקאים שהופיעו בו פרצו עם ההרכב לעולם הג'אז, אך היו מוכרים עוד קודם לכן במידה זו או אחרת.
באלבום זה מפסיק מורגן להיות נער פלא, ומצליח להבליח מתוך הצל הכבד של דיזי גילספי, כשם שגם טימונס מצליח להפוך לפסנתרן המנגן בסגנון ייחודי, שאינו מוסתר על ידי הצל הכבד של באד פאוול, הן כפסנתרן, אך בעיקר כמלחין.
באלבום הזה מפגין בני גולסון לראשונה את גדולתו כמלחין ג'אז, ושתיים מן היצירות המפורסמות ביותר שלו הופיעו לראשונה באלבום.
עבור הבסיסט ג'יימי מריט, זהו האלבום הראשון כנגן מלווה בחברת ההקלטות בלו נוט.
אלבום הזה והשבחים שנכתבו עליו בהערות האלבום המקוריות, היו נקודת התחלה מעולה עבור הקריירה שלו.
גם עבור בלייקי היה זה אלבום חשוב: ראשית כול כמוביל, שכן האלבום הזה זכה להצלחה רבה, גדולה בהרבה מקודמיו; וכמו כן, כמתופף.
האלבום מציג כמה טכניקות חדשות שהמציא בלייקי (כפי שהוזכר קודם לכן), וכן את תחילת העניין שלו בפוליריתמיקה.
בסוף שנת 1959 כלל הגרעין הקשה של ההרכב את בלייקי (תופים), טימונס (פסנתר) ומריט (קונטרבס).
בשנה זו הופיעו חברי ההרכב פעמים רבות, ואף הוציאו שני אלבומי הופעה, שהראשון שבהם כלל הרכב של תשעה נגנים, כולל שלושה נגני כלי הקשה (מלבד בלייקי), פסנתרן נוסף וסקסופון.
לאחר מכן חזרו שליחי הג'אז למתכונת של הרכב קטן, והופיעו עם הסקסופוניסט שעזב את הלהקה כמה שנים קודם לכן, האנק מובלי.
האלבום "At the Jazz Corner Of The World" מציג את סיומה של תקופה עבור שליחי הג'אז, ונחשב לאלבום מופת בעיני מבקרי ג'אז.
בסוף אותה שנה הצטרף לשליחי הג'אז סקסופוניסט הטנור ויין שורטר.
שורטר הוא הסקסופוניסט המזוהה ביותר עם שליחי הג'אז, מאחר שהלחין עשרות מיצירותיהם, היה המנהל המוזיקלי במספר רב של אלבומים, ואף היה אחד מהמוזיקאים שניגנו בהרכב לאורך הזמן הרב ביותר.
הצליל הכהה בנגינתו של שורטר, יחד עם לחניו, הם מאבני היסוד של הלהקה ושל ההארד בופ ככלל.
בשנה זו ניגן שורטר בשני אלבומי הופעה של ההרכב מסטוקהולם.
אלבום האולפן הראשון בו השתתף, "The Big Beat", שיצא במרץ 1960, לא זכה לאהדה רבה, אך לעומתו האלבום השני "A Night in Tunisia" שיצא באותה השנה נמנה עם האלבומים החשובים ביותר של שליחי הג'אז, ההארד בופ, והג'אז המודרני בכלל.
האלבום קרוי על שם הקטע הראשון שמופיע בו, סטנדרט שנכתב בידי דיזי גילספי עוד בשנות הארבעים, אך הגרסה הזו לשיר הזה היא מהמפורסמות ביותר.
היא מתאפיינת ביסודות הפוליריתמיים שהוסיף לה בלייקי.
קטעי הסולו של שורטר ושל טימונס הרשימו רבים, והכניסו לשיר עוצמה רבה.
האלבום גם מציג את בלייקי כמי שמעודד מוזיקאים צעירים ונותן להם מקום להתפתח.
כל שאר הקטעים באלבום נכתבו ואורגנו בידי המוזיקאים הצעירים בהרכב (שורטר, מורגן וטימונס).
כמו כן, הם מקבלים זמן במה ארוך בשביל קטעי הסולו שלהם.
למרות כל זאת, כמו בכל המוזיקה של שליחי הג'אז, עדיין ניתן להרגיש את ההנהגה של בלייקי, שתואר כ"שולט בהרכב מבלי להשתלט עליו".
תקופת החפיפה של מורגן ושורטר, מסוף 1959 ועד אמצע 1961, הייתה אחת התקופות הפופולריות ביותר של שליחי הג'אז.
בהמשך תקופה זו הם הופיעו רבות, הן בארצות הברית והן באירופה, וכן הוציאו מספר לא מועט של אלבומי אולפן.
אף על פי שהפסנתרנים התחלפו לפעמים, נותר הגרעין הקשה כפי שהיה, מלבד הצטרפותו של שורטר.
המוזיקה מתקופה זו של ההרכב מתאפיינת בחום רב, בפוליריתמיקה ובכל המרכיבים המייסדים של ההארד בופ.
ניתן למצוא למעלה מעשרה אלבומים של ההרכב מהתקופה ההיא, חלקם מאולפנים, חלקם מהופעות.
חלק מהאלבומים ראו אור עוד אז, חלקם ראו אור רק לאחר מותו של בלייקי, אך כולם מציגים את המוזיקאים הללו בכבוד.
המחצית הראשונה של שנות השישים
שנת 1961 הייתה שנה משמעותית בהיסטוריה של ההרכב.
בשנה זו עזבו מורגן וטימונס, ואת מקומם תפסו סידר ולטון (פסנתר) ופרדי האברד (חצוצרה).
מלבד זאת, הצטרף נגן הטרומבון, קרטיס פולר.
צירופו של פולר שינה את פני ההרכב עד מאוד – לא רק בשל יכולתו האינדיבידואלית היוצאת מן הכלל, אלא גם מאחר שהצטרפותו הפכה את שליחי הג'אז בפעם הראשונה מחמישייה לשישייה.
אירוע נוסף שהתרחש מוקדם בשנה זו היה נסיעתו המשמעותית והמוצלחת של ההרכב ליפן.
אלבומיהם של שליחי הג'אז הושמעו ברמקולים של שדה התעופה כבר מן הרגע הראשון, והמוני מעריצים המתינו להם בהתרגשות.
בלייקי מספר עד כמה הם רצו שיישא נאום, אבל הוא לא יכול – שכן הוא פשוט בכה.
השפעת המוזיקה שלהם בקרב הג'אז היפני הייתה ברורה: עשרות מוזיקאים ניגנו בסגנון שלהם או יצירות שלהם.
הם קיבלו הופעת טלוויזיה חיה באורך של שעה – תופעה חסרת תקדים עבור ההארד בופ בארצות הברית.
לאחת מהופעותיהם בטוקיו הגיעו 17 שגרירים, ובעקבות כך סיפר בלייקי כי קבלת הפנים היפנית, הקהל האוהד, וההצלחה של סיור ההופעות ביפן, גרמו לחזרה לארצות הברית להיראות כמו ריקנות עצובה שלאחר המתח.
"ניגנו בהרבה מדינות," הוא אמר, "אך מעולם לא בכתה כל הלהקה כשעזבנו." סיור ההופעות ביפן מסמל את ההצלחה הבינלאומית האדירה של ההרכב באותה התקופה.
בשנים אלו כבר היה ברור שההרכב של בלייקי הפך לשושלת משל עצמה – מותיר אחריו רשימה של נגנים ואלבומים מוצלחים, ומוציא מתוכו נגנים ואלבומים חדשים.
העובדה ששורטר נהיה עתה לאחד מן הוותיקים בהרכב חוללה גם היא שינוי – כעת היה לו יותר מקום להתבטא בצורה חופשית יותר.
לראיה, קרוב למחצית מן הקטעים שנוגנו בידי שליחי הג'אז באותה תקופה נכתבו על ידו.
נגינתו של ולטון הייתה כבדה יותר מזו של טימונס לפניו, הוא השתמש בהרמוניות מורכבות יותר, והקטעים שהלחין היו יותר "בופיים" והושפעו פחות מסגנונות המוזיקת נשמה ודומיהם.
כל המרכיבים הללו הצטרפו לביטחון העצמי ההולך וגובר של בלייקי – שהרשה לעצמו להתנסות בקצבים מורכבים יותר – ויצרו את אחד ההרכבים הכי מעניינים של שליחי הג'אז.
הדעות חלוקות בשאלה איזה מהאלבומים בתקופה זו הוא המשמעותי ביותר, שכן היו רבים וחשובים.
אחד מהאלבומים הראשונים מתקופה זו, Jazz Messengers, הוקלט ביוני 1961, והציג לראשונה את ההרכב עם שלושה כלי נשיפה, מה שאפשר משחק רב יותר עם ריבוי קולות.
כמו כן, לתפקיד המלודי, שיש למחלקת הקרנות באופן מסורתי, הצטרף גם תפקיד הרמוני שמשקלו הלך וגבר.
הפסנתרן החדש, ולטון, הציג את יכולותיו כמלחין עם הרמוניות מורכבות ועם תזמור מעניין באלבום Mosaic.
כל הקטעים באלבום זה – שהוקלט במהלך יום אחד – הם לחנים מקוריים של חברי ההרכב, לרבות שני לחנים של האברד, לחן אחד של שורטר ואחד של פולר.
הקטע הראשון, שנכתב כאמור בידי ולטון, אינו קטע אופייני לשליחי הג'אז, שכן הוא מושפע ממוזיקה מזרחית.
לעומת זאת, הקטעים של האברד ושורטר הם הארד בופ, אשר מתאים מאוד לשליחי הג'אז.
הם כתובים בסגנון דומה לזה שבאלבומים הבאים.
בעיני רבים, הקטע של שורטר, Children of the Night ("ילדי הלילה"), הוא הלחן הטוב ביותר שלו עד אז, והסולו שלו הוא מקטעי הסולו המפורסמים ביותר של שורטר עם שליחי הג'אז.
אחד הדברים המעניינים ביצירה הזו הוא שינויי הקצב בזמן קטעי סולו שונים.
בתקופה זו, עד סוף 1962, הוציאו שליחי הג'אז אלבומי הופעות רבים – ראיה לכך שהופיעו הרבה ומשכו קהל רב.
בין אלבומי ההופעות של התקופה ההיא ישנו סט של שני אלבומים הנקרא Three Blind Mice, ואשר נחשב מאוד בעיני חובבי השליחים.
לקראת סוף שנת 1962 התחלף הבסיסט מריט ברג'י וורקמן, בסיסט נוסף המזוהה מאוד עם שליחי הג'אז.
באותה שנה הם הקליטו את האלבום Caravan, שזכה אף הוא לתגובות טובות, ויש הרואים בו את מיטב יצירתם של שליחי הג'אז בהרכב הזה.
האלבום קרוי על שם שיר הנושא שלו, שהוא השיר הראשון – סטנדרט מאת דיוק אלינגטון, ומופיעים בו עוד שני סטנדרטים ושלושה קטעים מקוריים.
קטעי הסטנדרט באלבום עברו עיבודים, כך שהתאימו הרבה יותר לסגנון ההארד בופ; למשל, שיר הנושא מתחיל בסולו תופים ארוך ופוליריתמי, וממשיך בצורה דומה – בלייקי מככב בשיר, בקטעי סולו ארוכים וליווי מורכב מאוד.
התפקיד של מחלקת הקרנות שונה מאוד מביצירה המקורית: הוא כולל יצירת הרמוניות, וכן עבודה בכמה קולות.
חרף כל האמור לעיל, מבקרים אחדים סבורים עדיין כי המשקל הלא אופייני של סטנדרטים באלבום מוריד מאיכותו.
בפברואר 1964 הקליטו שליחי הג'אז את האלבום Free For All, החותם למעשה תקופה זו בחיי ההרכב.
האלבום, הנחשב לאחת מנקודות השיא בקריירה של בלייקי, מורכב מלחנים מקוריים – ארבעה סך הכל, שניים מהם של שורטר – המציגים את מיטב היצירה שלו.
זהו אחד האלבומים האהודים ביותר של שליחי הג'אז בכלל, ומתקופה זו בפרט.
במקביל לכל זה, הקליט ארט בלייקי מספר אלבומים, שאין ברור לחלוטין אם יש להחשיבם כאלבומים של שליחי הג'אז או כהקלטות שלו.
הגבולי שבהם הוא אלבום שהקליט בלייקי ביום אחד עם סאני סטיט (סקסופון טנור), מק'קוי טיינר (פסנתר) וארט דייוויס (בס).
הסיבה שהקלטה זו, בניגוד למשל לאלבום The African Beat, נחשבת לאחת מהיצירות של שליחי הג'אז, למרות הנגנים שאינם משתייכים להרכב, היא שהאלבום שיצא נקרא A Jazz Message.
המחצית השנייה של שנות השישים הייתה פורייה פחות מבחינת ההרכב; בתקופה זו הקליטו שליחי הג'אז מעט מאוד, ואלבומיהם לא השיגו תהודה רחבה.
תקופת היובש של שליחי הג'אז מקבילה מבחינת הזמנים לתקופת היובש של הג'אז בכלל; מאמצע שנות השישים קהל הג'אז החל להצטמצם ונפח השוק קטן.
בתחילת שנות השבעים היו לשליחי הג'אז כמה אלבומים, אך גם בתקופה זו הם לא הצליחו לשחזר את ההצלחה הענקית שהייתה להם עשר שנים קודם לכן.
תקופת היובש של שליחי הג'אז מתחילה בשנת 1964 ומסתיימת לקראת סוף שנות השבעים.
הספק ההקלטות של שליחי הג'אז בתקופה הזו היה בערך אלבום בשנה – נמוך בהרבה מההספק הרגיל שלהם (לשם השוואה, בשנת 1961 הפיק ההרכב שלושה עשר אלבומים).
כמה מן ההרכבים היו בעלי פוטנציאל ואף הצליחו ליצור יצירות ראויות לציון, אך אף אחת מהן לא המריאה לגבהים של התקופות הקודמות.
אחד החצוצרנים הראויים לציון שניגנו בהרכב הוא וודי שו, שהקליט כמה אלבומי שליחי הג'אז, כולל Child's Dance – אלבום משנת 1973, שבניגוד למסורת של שליחי הג'אז מנגן בו ביג בנד – וכן Mission Eternal, אלבום שיצא באותו החודש ומזכיר מעט יותר את האלבומים של שליחי הג'אז משנות החמישים והשישים.
הפסנתרן המנגן בסט הוא ולטון, והאלבום כולל בין השאר את הסטנדרט של שליחי הג'אז, Along Came Betty ("ואז הגיעה בטי").
זהו אחד האלבומים המוצלחים ביותר בתקופה הזו של שליחי הג'אז והחצוצרן שו מוצג בו בגאון.
שו הוא אחת ההוכחות שגם בתקופת היובש של ההרכב כהרכב, הוסיף בלייקי להיות צייד כישרונות.
הוכחה נוספת לכך היא הצטרפותו של הפסנתרן קית' ג'ארט בשנת 1965.
בשנות השמונים חזרו השליחים להספק גבוה יותר.
תקופת היובש של הג'אז חלפה, ואף על פי שהג'אז לא חזר לשיא של שנות החמישים והשישים, השתפר מצבו מהותית.
בסוף שנות השבעים הצטרף להרכב נגן הסקסופון-אלט, בובי ווטסון הצעיר.
ווטסון, יחד עם פולר ובלייקי, הצליחו "להרים" קצת את המוזיקה של שליחי הג'אז, שנדמה שנפלה מעט לרוטינה.
אך הגאולה האמיתית של ההרכב הגיעה עם החצוצרן וינטון מרסליס.
סגנונו הייחודי והצעיר, יחד עם התלהבותו מכלי הקשה, פתחו עידן חדש עבור שליחי הג'אז; נדמה כאילו הגעתו של מרסליס בראשית שנות השמונים נתנה להרכב כוחות חדשים, שכן כל שירי הסולו מאותה תקופה נהיו חדים יותר, וההצלחה של ההרכב, הן כלכלית והן מבחינת המבקרים, השתפרה מהותית.
אלבום ההופעה החיה משוודיה, שנקרא Art Blakey In Sweden, מציג שישייה הכוללת בחזית את בלייקי, מרסליס וווטסון, כשבין בלייקי לשניים האחרים מבדילים יותר מארבעים שנה.
כל המוזיקאים שניגנו בהרכב הזה הפכו למוזיקאים מפורסמים ומובילי הרכבים.
האלבום שאחריו, Straight Ahead, אשר מנגנים בו אותם הנגנים, הוא אחד מאלבומי ההרכב הטובים ביותר מאותה תקופה.
נדמה שבלייקי חזר לעצמו באלבום הזה, ומכאן והלאה שליחי הג'אז שבו להיות נגני הארד בופ מצליחים, כפי שהיו קודם לכן.
האלבום האחרון של מרסליס, שבו אחיו ברנפורד מחליף את ווטסון גם כן היה הצלחה, וחתם את ההרכב הזה של שליחי הג'אז.
במחצית השנייה של שנות השמונים המשיכו שליחי הג'אז להקליט בקצב, ובהרכבים מוצלחים מאוד.
מעמדו של בלייקי בעולם הג'אז הפך למבוסס ביותר, ומוזיקאים צעירים מעולים המשיכו להופיע בהרכביו.
האלבום New York Scene ואלה שבאו אחריו, שמציגים את טרנס בלנשרד (חצוצרה) ודונלד האריסון (סקסופון טנור), הם הוכחה חיה לכך שארט בלייקי נותר צייד הכישרונות המוביל בג'אז.
גם החצוצרן פיליפ הארפר, מההרכב העוקב, ראוי לציון.
הארפר הושפע רבות מרסליס, וניגן בהרכב האחד לפני אחרון של בלייקי שזכה להצלחה מרשימה.
שני האלבומים מאותה התקופה, Not Yet ו-I Get A Kick Out Of Bu', לא יצרו אמנם מוזיקה חדשנית מאוד, אך הם נחשבים עדיין להארד בופ איכותי למדי.
בשנת 1990 הקליט ההרכב שני אלבומים נוספים כדחיפה אחרונה.
בלייקי עצמו כבר היה עייף בתקופה זו, שהייתה חודשים ספורים לפני מותו, ואף על פי שהמוזיקאים הצעירים נשמעים מבטיחים, לא הצליח ההרכב ליצור מוזיקה כמיטב ההרכבים של שליחי הג'אז.
חרף זאת, זכה האלבום הלפני האחרון, Chippin' In, לביקורות לא רעות.
אף על פי שההרכב האחרון של שליחי הג'אז לא היה ברמה הגבוהה כזו שיכול היה להגיע אליה, עדיין מדובר בהארד בופ שנחשב איכותי, המציג את סוף הקריירה של אחד ממתופפי הג'אז, מובילי ההרכבים, מגלי הכישרונות ונגני ההארד בופ הגדולים בהיסטוריה, כאשר הוא מוקף כרגיל ב"הבטחות צעירות".
לאחר מותו של בלייקי ב-16 באוקטובר 1990 המשיכו להפיק אלבומי אוסף והקלטות ישנות של שליחי הג'אז.
כמו כן, רוב האלבומים של שליחי הג'אז יצאו בהוצאות מחודשות, הכוללות רצועות בונוס עם קטעים שלא התפרסמו.
סגנונם של שליחי הג'אז, על אף שהשתנה במהלך הזמן ועם חילופי הנגנים, חנה תמיד תחת הגדרת ההארד בופ.
נגינתם הייתה אנרגטית מאוד, שמה דגש חזק על קצב, ואופיינה בקטעי סולו ארוכים.
אף על פי ששליחי הג'אז ניגנו גם לא מעט בלדות, רוב הקטעים שלהם מהירים, והתופים תופסים מקום עוצמתי בתוך הצליל הכללי.
הפוליריתמיקה היא מרכיב מהותי, כך גם ריבוי הקולות וההרמוניות שנוצרים על ידי כלי הנשיפה.
המוזיקה שיצרו השליחים הושפעה מאוד ממוזיקת נשמה, מגוספל, מפאנק וממוזיקה אפריקנית.
בלייקי אפשר לכל הנגנים להתבטא, ועל כן לבד מן העובדה שמופיעים קטעי סולו רבים, ניתן גם לנגנים המלווים חופש פעולה רחב.
המאפיין הבולט ביותר במוזיקה של שליחי הג'אז הוא הקצב המורכב.
שליחי הג'אז החלו לפעול בתקופה שבהּ עבר תפקידו של הקצב מספירת רבעים סתמית לכדי חלק שלם מהיצירה הכוללת, ולשליחי הג'אז בהחלט הייתה יד בדבר; החל מכך שהמוביל של ההרכב, ששימש גם כאב רוחני לכולם, היה המתופף של הלהקה.
הפוליריתמיקה, בעיקר במשחקים בין שלוש או שש פעימות לשתיים או ארבע, נשמעת באופן ברור ונהיר.
למעשה, בסרט העוסק בארט בלייקי, "אבא זמן", מסופר שלימד את המוזיקאים לספור בשש שמיניות לפני שאפשר להם לנגן בארבעה רבעים.
שליחי הג'אז עסקו בשינויי טיימינג רבים (אם כי לא רבים כמו חלק מהמוזיקאים של התקופה לדוגמה, החמישייה של מקס רואץ' וקליפורד בראון).
מה שאפיין אותם יותר היה ההבדל בתחושת הטיימינג: גם כאשר המפעם נותר דומה, הקצב מתגבר או יורד בתחושתו.
דגש נוסף בנגינתם הוא השבירות.
ההרכב תמיד היה מתוזמן היטב, כך שאפשר היה לשבור את הקצב ולעשות הפסקה יחד.
לעיתים עוצר כל ההרכב מלבד כלי אחד (ולעיתים אף כל ההרכב) למשך מספר פעימות; כך למשל בשיר Moanin, מנגן הפסנתר משפט, וכל הכלים עונים לו יחד ונעצרים בעצירה פתאומית, וחוזר חלילה.
דבר דומה מתרחש גם ב-Mosaic'', אלא ששם ממשיכה החצוצרה לנגן.
השליחים עסקו במבנים הרמוניים רבים.
מחד, רבים מהקטעים שלהם מנוגנים על רצף בסיסי של בלוז; ומאידך, כמעט תמיד הם עוסקים בסולמות בי בופ ובסולמות מורכבים אחרים.
בנוסף, ישנם קטעים שבהם רצף האקורדים ייחודי ומעניין.
המלחינים שעסקו בהרמוניות מעניינות היו רבים, ונמנים עמם וין שורטר וסידר ולטון.
המאפיין הברור ביותר של ההרמוניות של שליחי הג'אז הוא דווקא אופן הביצוע''' שלהן.
בניגוד לצורה הקלאסית, שבה יוצרים הכלים ההרמוניים את ההרמוניות, שליחי הג'אז השתמשו במחלקת הקרנות כדי ליצור הרמוניות.
מאפיין זה הפך ברבות השנים למאפיין של ההארד בופ בכלל, אך במקור היה מאפיין ייחודי של שליחי הג'אז.
ההרכב השתמש גם בכלים ההרמוניים ליצירת הרמוניות, בייחוד בזמן קטעי סולו.
רוב הקטעים שניגנו שליחי הג'אז היו לחנים מקוריים.
בלייקי דרש מהנגנים שניגנו לצדו לכתוב ולהלחין; הוא עצמו לא היה מלחין, אך עזר להם לעבד את יצירותיהם.
ברבים מאלבומיהם מופיע סטנדרט או שניים, אך הם לעולם לא ניגנו סטנדרט בפשטות – אלא תמיד עיבדו אותו והוסיפו לו מרכיבי הארד בופ ברורים.
עם המלחינים הגדולים של השליחים נמנים בני גולסון, בובי טימונס, וין שורטר ופרדי האברד, אך אחוז ניכר מאוד מהנגנים הלחינו מספר קטעים לפחות.
אף על פי שהתופים אינם כלי אופייני להובלת הרכב, ועל אף שבלייקי לא כתב את הקטעים של שליחי הג'אז, אין עוררין כי הוא היה המוביל הבלתי ניתן לערעור של שליחי הג'אז: הוא היה צייד הכישרונות וכן המורה והאב הרוחני של כולם, כפי שעולה מהסרט "אבא זמן" שצולם עליו.
בלייקי עזר לנגנים שלו ולימד אותם הכול, כמו: עריכת קטעיהם דרך שמירה על קצבים מורכבים ועוד.
בנוסף, הסביר להם בלייקי איך אמורים לנגן ג'אז; הוא דרש שישתמשו בדמיון שלהם, ושינגנו כל פעם משהו שונה, כך שאם בעוד כחודשיים ישמעו את מה שניגנו, לא יוכלו לזהות את עצמם.
הוא דרש גם שאם הם מבצעים טעות, אז ש"יטעו בקול רם" כדי שלא יחזרו על הטעות בפעם הבאה.
נקל לשמוע שבלייקי מוביל את ההרכב גם כנגן.
התופים לוקחים חלק מהותי למדי ביצירות ופעמים רבות אף פותחים אותן; שירי הסולו שלו – על אף שאינם רבים מאוד – היו כה ארוכים, עד כדי כך שישנם שירים שכללו בתוכם כמעט סולו תופים בלבד.
התופים גם יוצרים את המעברים בין המשפטים השונים, כלומר, כאשר ההרכב עובר מקטע אחד לאחר, יש לרוב מעבר תופים קצר אשר שומר את ההרכב יחד.
גם כאשר אחד המוזיקאים האחרים מנגן את הסולו שלו, בלייקי לרוב לא נשאר בליווי פשוט בסגנון של מתופפים דוגמת קני קלארק, אלא מנגן בצורה מאוד עוצמתית ופוליריתמית.
בסרט עליו מספרים חלק מהנגנים כי הוא נותן תחושה שאם לא ינגנו סולו מספיק מעניין הוא "ישתלט" על היצירה, ובכך כל הזמן דחף אותם לפרוץ את גבולותיהם.
הוראס סילבר אמר על בלייקי שהוא ניצב מאחורי הנגנים שלו, וגרם להם למצות את כל הפוטנציאל שלהם.
בלייקי גם היה מעלה ומוריד את העוצמתיות של הקטע לפי מה שראה לנכון.
לשם כך היה משתמש במצילות הכהות שלו או בתופי הטום טום, שהיו ממריצים את שאר הנגנים לנגן בצורה עוצמתית יותר.
אם מקשיבים היטב לאלבומיהם של שליחי הג'אז, ניתן לשמוע כי פעמים רבות שולט בלייקי בהרכב בעזרת בז או רול ארוך על הסנר (דהיינו: מקפיץ את המקל על התוף ברצף מהיר של מכות שכמעט נשמע כמו צליל אחיד).
את הבז הזה תיאר החצוצרן דיזי גילספי בסרט "אבא זמן" אודות ארט בלייקי כגומייה שנמתחת ונמתחת עד שלבסוף היא נקרעת בבת אחת, וכל העולם יודע ששם נופלת הפעימה (The beat).
מלבד הובלתו בתוך ההרכב היה בלייקי גם המוביל כלפי חוץ; באופן כלשהו היה אחד מ"השליחים של הג'אז".
הוא אהב מאוד לדבר בזמן ההופעות, ולהציג את הנגנים ואת הגותו בנושאים שונים, כגון מצב הג'אז בארצות הברית או בעולם.
הוא היה מנסה להעביר את המסר שלו לא רק במוזיקה, אלא גם באישיות ובפעולות שלו.
למעשה, נאמר עליו שלא היה רק הדובר של שליחי הג'אז, אלא גם של הג'אז המודרני בכללותו.
הוא מתעקש שעל העם האמריקני להעריך את הג'אז יותר, כיוון שזוהי המוזיקה שלו.
הוא דרש שאנשי המכירות הגדולים של ארצות הברית יעבדו דווקא על מכירות הג'אז.
באחת ההופעות טען בלייקי כי הג'אז שווה לארצות הברית יותר מכל הכסף שהממשלה יכולה לבזבז, וממש התחנן בפניהם לתמוך בג'אז.
בהופעה אחרת היה הקהל רועש למדי, וכדי להשקיט אותם הסביר להם בלייקי כי שליחי הג'אז, והוא ביניהם, רציניים מאוד בניסיונם להעביר את המסר שלהם לקהל; הם לומדים, כותבים, ומתאמנים, אולם כדי שהמסר יעבור – הקהל מוכרח להאזין.
בלייקי סיים את הפנייה לקהל באומרו: "אם אתם לא רוצים להקשיב, אולי מי שלידכם רוצה".
נאומיו בזמן ההופעות נודעו מאוד, והיו אחת מן הסיבות שהופעה של שליחי הג'אז נחשבה לחוויה חשובה עבור כל חובב הארד בופ, בי בופ או ג'אז בכלל.
בלייקי דאג להחליף את המוזיקאים בהרכב, כשהעיקרון שהנחה אותו הוא מציאת כמה שיותר מוזיקאים צעירים ומוכשרים.
בעת אחת מההופעות אמר כי "אני הולך להישאר עם הצעירים.
כשאלה יזדקנו מדי אני אמצא צעירים יותר.
זה מפעיל את הראש." במהלך השנים עברו בהרכב עשרות מוזיקאים, בהם ג'וני גריפין, בני גולסון, בובי טימונס, וין שורטר, לי מורגן, קית' ג'ארט ורבים אחרים.
לעיתים כינו את ההרכב "האוניברסיטה של בלייקי", משום שהוא חינך דרכו מוזיקאים רבים וטובים.
באופן כללי, נחשב ההרכב למייסד סגנון ההארד בופ; הוא הותיר אחריו יותר ממאה אלבומים, והמוזיקאים שחונכו בו נהיו מובילים חשובים בעצמם.
פני ההארד בופ, והג'אז בכלל, היו נראים אחרת לחלוטין ללא שליחי הג'אז.
מוזיקאים רבים לא היו מתגלים כלל.
מרסליס טען פעם כי "אילו לא הייתי מנגן עם ארט בלייקי, לא הייתי מנגן ג'אז".
כמו כן ההשפעה של שליחי הג'אז על עולם ההארד בופ הייתה עצומה, אי אפשר לבטל את תרומתם של נגנים כמו מקס רואץ' להארד בופ.
אך רוב המסה של היצירה בתחילת הדרך של סגנון ההארד בופ נעשתה על ידי השליחים.
ההרכב המציא גם רבים ממאפייני הסגנון, כגון הרמוניות הנעשות בעזרת כלי נשיפה ועוד.
נאומיו של בלייקי והציטוטים שלו מוסיפים להשפיע על מוזיקאים עד לימינו אנו.
ישנם מספר אתרי אינטרנט המאגדים דברים שאמר או שאמרו עליו.
עיתוני ג'אז רבים התייחסו לשליחי הג'אז כאחד ההרכבים החשובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של הג'אז.
שליחי בהאא אללה (בפרסית: نخستین پیروان بهاءالله, או پیروان اولیه بهاءالله) הוא תוארם של תשעה-עשר ממאמיניו המוקדמים של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
שליחי בהאא אללה מילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של הדת הבהאית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומעמדם בעיני הבהאים דומה לזה של השליחים בנצרות או צחאבה באסלאם.
התואר הוענק להם על ידי שוגי אפנדי, מנהיג הדת בין השנים 1921–1957.
להלן תשעה-עשר השליחים (המספרים מתייחסים לדיוקנותיהם בתמונה משמאל).
חלק מהם נמנים עם "ידי האמונה", כמפורט להלן:
מירזא מוסא המכונה ג'נאב-י כלים - אחיו היחיד של בהאא אללה מאם משותפת.
מירזא אקא בוזורג-י נישאפורי, הידוע בכינוי בדיע - צעיר שנהרג באיראן ב-1869 בהיותו בן 17, לאחר שהביא עמו את איגרתו של בהאא אללה, שהיה כלוא בכלא עכו, אל נאצר א-דין שאה.
סיד חסן, המכונה סולטאן א-שוהאדה - הוצא להורג ב-1879, יחד עם אחיו, בשל אמונתו.
הוא ואחיו מכונים ביחד "נוריין-י נייראן" (نورين نيران - "האורות הזוהרים").
מולא אבו אל-חסן-י ארדִכּאני, המכונה חאג'י אמין - נמנה עם "ידי האמונה".
היה אחראי על חקוק אללה.
מירזא אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני - מלומד שכתב מספר ספרים אודות הדת הבהאית.
מירזא עלי מוחמד, הידוע בכינוי ורקא (ورقا) - הוצא להורג ב-1896. נמנה עם "ידי האמונה".
מירזא מחמוד פֻרוע'י - ממאמיניו של בהאא אללה.
חאג'י מולא עלי אכבר שאהמירזאדי, המכונה חאג'י אח'ונד - נמנה עם "ידי האמונה".
אקא מוחמד-י קַאִיני, המכונה נביל-י אכבר (בערבית نبيل الأكبر - "נביל הגדול") - מורה ידוע במאה ה-19. נמנה עם "ידי האמונה".
אפנאן-י יאזדי, המכונה וכיל א-דוולה - בן דודו של הבאב.
חאג'י מירזא מוחמד תאקי, המכונה איבן אבהר (ابن ابهر) - נמנה עם "ידי האמונה".
היה פעיל בקווקז, בטורקמניסטן ובהודו.
מולא מוחמד-י זרנדי, המכונה נביל-י אעט'ם (نبيل أعظم - "נביל הרם") - כתב את הספר "מפציעי השחר" (The Dawn Breakers) העוסק בתולדות הבאביזם והדת הבהאית.
כאט'ם-י סַמַנְדר, המכונה סמנדר (سمندر) - ממאמיניו של בהאא אללה.
מירזא מוחמד מוסטפא אל-בגדאדי - משומרי שרידי גופתו של הבאב.
מירזא חוסיין-י איספהאני, הידוע בכינוי מישְכּין קַלַם (مشکینقلم - "העט השחור" או "העט עוטה המסיכה") - קליגרף ידוע אשר עיצב את "השם הגדול".
חאג'י מירזא חסן-י עבד אל-עולמא, המכונה אדיב - נמנה עם "ידי האמונה".
שייח' מוחמד עלי-י קַאִיני - אחיינו של נביל-י אכבר.
מולא זיינול עאבדין, המכונה זיינול מוקרבין - מומחה לשריעה אשר עמד בקשר מכתבים עם בהאא אללה אודות ספרו של האחרון אל-כתאב אל-אקדס.
התכתובת בין השניים הכוללת 107 שאלות ותשובות היא נספח לספר.
מירזא עלי מוחמד-י ח'וראסאני, המכונה איבן-י אסדאק - נמנה עם "ידי האמונה".
שליח ציוני הוא נציג ישראלי הנשלח על ידי ארגון יהודי-ציוני לקהילה יהודית בתפוצות.
רוב השליחים נשלחים על ידי הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית או על ידי תנועת נוער כגון, הצופים העבריים, בני עקיבא העולמית, הבונים-דרור, בית"ר, השומר הצעיר ועוד.
חלק מהשליחים הם מורים-שליחים וחלקם שליחים קהילתיים, שליחים תנועתיים או שליחי עלייה.
בעבר נשלחו שד"רים (שלוחי דרבנן) על ידי הקהילה היהודית בארץ, כדי לשמור על קשר עם הגולה, ובעיקר כדי לגייס תרומות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל.
כיום, משמשים השליחים כנציגים רשמיים של מדינת ישראל.
המורה השליח הוא מורה מוסמך בעל ניסיון, המשמש כחלק מצוות ההוראה בבית ספר יהודי בגולה.
הסוכנות היהודית משמשת כ"שדכן" בין השליחים לבתי הספר המחפשים מורים ישראלים.
הסיבות לקליטת מורים ישראלים בצוותי ההוראה של בתי הספר בחו"ל הן בדרך כלל לימוד השפה העברית והכנסת ציונות לבתי הספר.
סוג נוסף של שליח הוא שליח הפועל במסגרת מוסדות הקהילה היהודית, ולא בבתי הספר.
שליח הנשלח לתנועות הנוער היהודיות בתפוצות על מנת ללמד על ישראל ולעודד את בני הנוער להגיע לתוכניות חינוכיות בישראל.
בשנת 2003 חתמה הסוכנות היהודית הסכם עם ארגון הלל בינלאומי לשיגור שליחי לבתי הלל באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2009 החליטו יושב ראש הסוכנות היהודית, נתן שרנסקי, להרחיב את מספר שליחי הלל לקמפוסים בארצות הברית מ-19 בשנת 2009, לארבעים בשנת 2010 במטרה להגיע עד שנת 2012 למאה שליחי הסוכנות היהודית בקמפוסים בארצות הברית.
תפקידו של שליח הלל להביא סטודנטים לישראל לתוכניות קצרות וארוכות טווח ולהוות את הפנים הישראליות בקמפוס.
שליח עלייה נשלח לקהילה בתפוצות על מנת לעודד יהודים לעלות ארצה.
הוא מסייע בין היתר גם במתן מידע טכני הקשור לעלייה ולמציאת עבודה.
מדי קיץ שולחת הסוכנות היהודית למעלה מ-1,200 צעירים ישראלים לשליחויות קצרות באורך של כ- 8 עד 10 שבועות למחנות הקיץ היהודיים בצפון אמריקה.
השליחים נשלחים דרך תוכנית השליחים למחנות הקיץ בחו"ל של היחידה לשליחים ועמיתי ישראל בסוכנות היהודית.
לאורך השנים נמתחה ביקורת על חוסר יכולתם של חלק מהשליחים להבין את התרבות והרב-גוניות של הקהילה היהודית בתפוצות.
היו שאף טענו כי השליחים "ישראלים מדי".
עם התפתחות ארגון נפש בנפש וקבלת מימון לארגון בידי ממשלת ישראל פחת באופן משמעותי מספר שליחי העלייה בצפון אמריקה, שם הועברה האחריות ל"נפש בנפש", שלא משתמשת בשליחים, אלא בעולים ותיקים תושבי ישראל, שבסיסם בארץ.
שליחי העלייה נותרו אחראים על בדיקת הזכאות לעלייה.
במדינות אחרות נותרו שליחי העלייה כפי שהיו.
שליחות קטלנית: התעוררות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מדע בדיוני.
הסרט, שיצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 במאי 2009, הוא הרביעי בסדרת סרטי שליחות קטלנית.
הסרט הוא המשך לקודמו בסדרה, ומתאר את האירועים שלאחר פרוץ המלחמה בין בני האדם לצבא מכונות המונהג בידי בינה מלאכותית בשם "סקיינט".
גיבור הסרט הוא ג'ון קונור, אותו מגלם השחקן כריסטיאן בייל, ולצידו מופיע סאם וורת'ינגטון בתור מרקוס – פושע אשר הוצא להורג בטרם פרוץ המלחמה שהפך לכלי בידי "סקיינט".
צילומי הסרט החלו ב-5 במאי 2008 בניו מקסיקו ונמשכו 77 ימים.
עם יציאתו, הסרט קיבל ביקורות מעורבות בקרב מבקרי הקולנוע, אך זכה להצלחה קופתית.
עלילת הסרט נפתחת בשנת 2003, עת אסיר בשם מרקוס רייט עומד בפני גזר דין מוות.
מרקוס מסכים בטרם הוצאתו להורג לתרום את גופתו למדע למעבדות סייברדיין, אשר כפי שנודע בסרטים הקודמים – יצרו את "סקיינט".
לאחר הוצאתו להורג עלילת הסרט עוברת ל-2018, לאחר פרוץ המלחמה בין המכונות לבני האדם.
במהלך המלחמה השתמשה "סקיינט" בטילים גרעיניים כדי להשמיד את רוב אוכלוסיית בני האדם.
אלו שנותרו החלו להילחם בצבא המכונות של "סקיינט" במסגרת צבאית מאורגנת בשם "המחתרת".
את המחתרת מנהיג דרג צבאי פיקודי, ולצדו ג'ון קונור – אשר משמש כמנהיג רוחני, לצד פיקודו על יחידת עילית.
עם תחילת הסרט כוח תקיפה גדול, המונה את קונור, יוצא לפשוט על מרכז מחקר של "סקיינט".
עם כניסתם למרכז מופתעים לוחמי המחתרת לגלות שבויים בני אנוש במרכז.
הלוחמים פורצים למחשבי "סקיינט" ומתחילים להעביר מידע מודיעיני למחשביהם שלהם.
קונור יוצא מהמרכז ומגלה שכוח החילוץ של המחתרת נהרג כולו.
עד מהרה מושמד גם כוח התקיפה בתוך המרכז וקונור נותר הניצול היחיד.
קונור מתעקש לפגוש בצמרת הפיקודית של המחתרת, היושבת בצוללת באוקיינוס השקט, כדי לברר מדוע המבצע היה כה חשוב.
בכירי המחתרת מגלים לקונור כי הם גילו אות מסוים אשר מסוגל לשתק את צבאות הרובוטים של "סקיינט", ושהם מתכננים לבצע בעזרתו מתקפה כוללת על מטה "סקיינט" כדי לחסלה סופית.
קונור מקבל אישור לבחון את האות בתנאי שטח לפני התקיפה וחוזר אל בסיסו שבאזור קליפורניה בטרם המבצע.
הגנרלים מוסרים לקונור שהתזמון הוא הכרחי, מאחר שגילו ש"סקיינט" מתכננת להשמיד את הצמרת הפיקודית של המחתרת, את קונור ואדם נוסף – קייל ריס.
ריס, כעת רק בן עשרה, אלמוני לדרג הפיקודי, צפוי בעוד כעשור להישלח במכונת זמן ל-1984 על ידי קונור כדי להגן על אמו של קונור, ובמהלך המשימה צפוי להתאהב בה ולהפוך לאביו, כפי שמתואר בעלילת הסרט הראשון בסדרה.
קונור מודאג מהאפשרות שהמכונות מבקשות לשנות את ההיסטוריה על ידי הריגת ריס בטרם יישלח לעבר – ובכך לבטל את קיומו שלו.
קונור חוזר ליחידתו, מספר להם על התוכנית של מנהיגי המחתרת ומתחיל לבחון את האות, בהצלחה רבה.
במקביל, מתעורר מרקוס בין הריסות מרכז המחקר ללא מושג מה אירע לו, כיצד הוא עדיין חי ומה אירע בשנים שעברו מאז מותו לכאורה.
מרקוס משוטט בשממה המדברית ומוצא את דרכו לחורבות לוס אנג'לס, אשר נהרסה במהלך המלחמה.
שם הוא נתקל ברובוט "מחסל" שתוקף אותו, וניצל בזכות קייל ריס וילדה קטנה בשם סטאר.
השלושה עושים דרכם בניסיון לצאת מלוס אנג'לס ברכב, ובדרך שומעים נאום של קונור ברדיו, בו הוא מנסה להפיח תקווה בלוחמי המחתרת.
השלושה מתרשמים מהנאום ויוצאים לדרך, תוך שהם מותקפים שוב ושוב על ידי הרובוטים של "סקיינט", המחפשים אחר ריס.
לבסוף ריס וסטאר נלכדים ומובלים אל עבר המטה של "סקיינט".
לוחמי המחתרת של קונור מאתרים את משלוח האסירים ומנסים ליירט אותו ולהציל את השבויים בעזרת שני מטוסי A-10, אך אלו מופלים.
מרקוס מוצא את אחת הטייסות אשר ניצלה מההתרסקות – בלייר, ומגן עליה מפני כנופיית בני אדם אשר לא נמנים עם המחתרת ותוקפים אותה.
בלייר מובילה את מרקוס אל עבר מחנהו של קונור דרך שדה מוקשים מגנטים – שמיועדים לפגוע רק במכונות.
אחד המוקשים נצמד אל מרקוס ומתפוצץ, והוא מובהל לקבלת טיפול רפואי מידי המחתרת.
במהרה לוחמי המחתרת מגלים שמרקוס, על אף שאינו יודע זאת, הוא סייבורג – שילוב של מכונה ואדם.
מרקוס מנסה לשכנע את קונור שהוא לא משרת את "סקיינט" ומוסר לו את אשר עלה בגורלו של ריס.
קונור לא משתכנע ומורה להרוס את מרקוס, אך בלייר מחליטה להצילו ומבריחה אותו אל מחוץ לבסיס.
כאשר לוחמיו של קונור מנסים לעצרו ניצב לבסוף מרקוס מול קונור במיקום מבודד לצד הבסיס, והשניים מסכימים לשתף פעולה כדי להציל את ריס.
מרקוס מציע שיסתנן למטה "סקיינט" ויאפשר לקונור לחדור אחריו ולאתר את ריס.
קונור מנסה לדחות את ההתקפה על מטה "סקיינט", אך הצמרת הפיקודית מסרבת.
קונור נושא נאום נוסף ברדיו בו הוא מבקש מהלוחמים שלא לבצע את המתקפה ולסרב פקודה, בעוד שהוא יוצא אל עבר מטה "סקיינט", אליו מרקוס מצליח להסתנן בהצלחה.
מפציצי המחתרת אכן מסרבים פקודה, אך בזמן שהדרג הבכיר מנסה לשדר את האות, זה חושף את מיקום הצוללת ו"סקיינט" מצליחה להתביית עליה ולהשמידה.
במטה "סקיינט" מגלה מרקוס היכן מוחזק ריס ומצליח לשדר את מיקומו לקונור ולפתוח למענו פרצה במערכות ההגנה.
בעודו מנסה לגלות מה נעשה לו מאז הוצאתו להורג כביכול מתגלה לפניו "סקיינט" ומוסרת לו שהוא כן פעל בשירותה – תפקידו היה להוביל את קונור למטה "סקיינט" כדי שיהיה ניתן להורגו.
מרקוס מורד ב"סקיינט", תולש את שבבי השליטה שבקליפת מוחו ויוצא לעזור לקונור, שבינתיים מתעמת עם "מחסל" מסוג T-800 – רובוט משופר דמוי אדם מהסוג שנשלח במסגרת הסרטים הקודמים לעבר (רולנד קיקינגר, שבמקום פניו הוצגו אלו של ארנולד שוורצנגר מן הסרט הראשון, באמצעות גרפיקה ממוחשבת מסוג CGI).
ביחד עם ריס השניים מצליחים לבסוף להרוס את ה"מחסל" ולמלכד את המטה לכדי פיצוץ גרעיני קטן, אך קונור נפצע קשה בחזהו וזקוק להשתלת לב.
מרקוס מציע את לבו ובכך מקריב את חייו בעבור קונור והמחתרת, ומשתחרר מהתלות במכונה.
כריסטיאן בייל בתפקיד את ג'ון קונור, מנהיג כוחות המורדים במלחמה נגד המכונות.
סאם וורת'ינגטון בתפקיד את מרקוס רייט, סייבורג יציר כפיה של "סקיינט".
אנטון ילצ'ין בתפקיד את קייל ריס, נער צעיר ולימים – אביו של קונור בעקבות מסע בזמן.
ברייס דאלאס האוורד בתפקיד קייט קונור, אשתו של ג'ון.
האוורד החליפה בתפקיד זה את קלייר דיינס אשר גילמה את הדמות בסרט הקודם.
מון בלאדגוד בתפקיד בלייר ויליאמס, טייסת בשירות יחידת העילית של קונור.
קומון בתפקיד בארנס, לוחם ביחידת העילית של קונור.
שליחות קטלנית: יומני שרה קונור היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית אמריקאית ששודרה ברשת פוקס החל מ־13 בינואר 2008 ועד ל-10 באפריל 2009. הסדרה מבוססת על סדרת סרטי הקולנוע "שליחות קטלנית" וממשיכה את העלילה של הסרט "שליחות קטלנית 2" ומתעלמת לחלוטין מהסרטים האחרונים.
הסדרה ירדה מהמסך ב-2009 אחרי העונה השנייה בשל אחוזי צפייה נמוכים.
הסדרה זיכתה את סאמר גלאו בפרס סאטורן לשחקנית המשנה בסדרת טלוויזיה לשנת 2007, בנוסף למועמדות לשחקנית ראשית (לנה הידי).
העלילה אשר מתחילה בשנת 1999, עוקבת אחר שרה קונור ובנה ג'ון אשר מנסים כעת להתחיל חיים חדשים.
אף על פי שהם מאמינים בתחילה כי הם הצליחו לשנות את העתיד ולמנוע מיום הדין מלהתרחש אי פעם, במהרה הם מגלים כי כעת הם נרדפים שוב על ידי מכונות מן העתיד.
בדומה לסרטי הקולנוע, גם הפעם הם מגלים כי אחד הרובוטים הוא בן ברית שנשלח מהעתיד על מנת להגן עליהם.
במהלך הפרק הראשון של הסדרה, הדמויות נוסעות בזמן לשנת 2007, בה מתרחשת שאר עלילת הסדרה.
שרה קונור (לנה הידי): אמו של ג'ון קונור.
לוחמנית, קשוחה ונוטה לחשוד באנשים אחרים.
ג'ון קונור (תומאס דקר): בנה של שרה, והמנהיג העתידי של האנושות במלחמתה נגד המכונות.
ג'ון הוא תלמיד תיכון, המנסה לשלב בין לימודיו וחייו החברתיים לתפקידו העתידי והסוד עליו הוא שומר.
קמרון (סאמר גלאו): מחסלת בדמות נערה שנשלחה מהעתיד על ידי ג'ון קונור המבוגר, על מנת להגן על ג'ון הצעיר למרות שחלק האנשים שלצידו חושבים שהיא סוג של איום.
דרק ריס (בריאן אוסטין גרין): לוחם מחתרת שנשלח מהעתיד על ידי ג'ון, ואחיו הגדול של קייל ריס (אביו של ג'ון, שנשלח מהעתיד בסרט שליחות קטלנית).
קרומרטי / ג'ון הנרי (גארט דילהאנט): מחסל שנשלח מהעתיד לשנת 1999 על מנת להרוג את ג'ון.
קרומרטי מחפש את ג'ון במהלך מרבית הסדרה, לאחר שג'ון, שרה וקמרון נסעו לשנת 2007 ועקבותיהם אבדו.
במהלך העונה השנייה, מצליחים הגיבורים לנטרל אותו על ידי השמדת השבב שבראשו, אך גופו נלקח על ידי ג'יימס אליסון וקתרין וויבר, שמחברת את הגוף למחשב אותו היא מפתחת, ומוענק לו השם "ג'ון הנרי".
ג'יימס אליסון (ריצ'רד ט' ג'ונס): סוכן FBI אשר מחפש את שרה קונור, לאחר שברחה מהמוסד לחולי נפש במהלך שליחות קטלנית 2, ולאחר מכן נעלמה בשנת 1999. במהלך הסדרה מגלה ג'יימס את האמת אודות הרובוטים.
צ'ארלי דיקסון (דין וינטרס): פרמדיק, ארוסה לשעבר של שרה, וחשב ששרה וג'ון מתו כאשר נעלמו בשנת 1999. בין השנים 1999 ו-2007 צ'ארלי נשא אישה אחרת (מישל), אך כאשר הוא פגש את שרה וג'ון שוב בשנת 2007 הוא חזר לפתח מערכת יחסים ידידותית עמם, וסיפק להם עזרה רפואית מעת לעת.
קתרין וויבר (שירלי מנסון): מחסלת משנה-צורה, בדומה למחסל מהסרט שליחות קטלנית 2. היא מחופשת למנהלת חברת היי טק בשם ZeiraCorp, ומופיעה החל מהעונה השנייה.
מאמציה מוקדשים לפיתוח של בינה מלאכותית, שמתגלה בסוף העונה השנייה כפיתוח שמטרתו להילחם ב"סקיינט".
ריילי דוסון (לוון רמבין): נערה בבית ספרו של ג'ון ומושא אהבתו, המופיעה החל מהעונה השנייה.
יחסיהם של ג'ון ושל ריילי מהווים נקודת חיכוך בין ג'ון ובין שרה וקמרון, אשר חוששות לביטחונו.
במהלך הסדרה מתברר כי היא למעשה לוחמת מחתרת שנשלחה מהעתיד על מנת להרחיק את ג'ון מקמרון.
ג'סי פלורס (סטפני ג'ייקובסון): לוחמת מחתרת אוסטרלית, ואהובתו של דרק ריס.
נשלחה לעבר על מנת להרחיק את ג'ון מקמרון.
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש הוא רומן מאת א.
יהושע שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2004. הספר מספר את סיפור הבאתה לקבורה של אישה שנהרגה בפיגוע בירושלים.
במשימה עוסק הממונה על משאבי אנוש במאפייה שבה עבדה האישה.
יהושע תיאר את ספרו: "זהו פסיון בשלושה חלקים, שיש בו דילמה מוסרית, לא פוליטית, אלא סוציאלית-דתית".
אישה כבת ארבעים נהרגה בפיגוע בירושלים, בלי שיהיה עליה מסמך מזהה, ואיש אינו מודיע על היעדרותה.
תלוש משכורת שנמצא בחפציה מלמד על היותה עובדת במאפייה ירושלמית גדולה.
מקומון ירושלמי עומד לתקוף את המאפייה על התנכרותה לאישה שלכאורה עבדה שם.
לאט-לאט מתברר שההרוגה, יוליה רגאייב, הייתה עובדת זרה נוצריה מחבר המדינות, מהנדסת מכונות במקצועה, שעבדה במאפייה כפועלת ניקיון, ובגלל תקלה בירוקרטית המשיכה לקבל משכורת על אף שפוטרה חודש ימים קודם לכן.
עקב כך מנהלי המאפייה אינם חשים בחסרונה ואינם מחפשים אחריה, ומכאן שאין כל סיבה להאשים אותם ביחס לא אנושי כלפי עובדים מחבר המדינות, או בכלל.
מנהל המאפייה ובעליה, ישיש החרד למוניטין של מפעלו ("המצפון הציבורי שלנו מחייב להוכיח שיש אצלנו ערך לכל עובד", הוא אומר), מטיל על הממונה על משאבי אנוש להביא את האישה לקבורה בכפר הולדתה, יישוב נידח באחת ממדינות חבר המדינות, שם מתגורר בנה.
ראשיתו של הסיפור בירושלים, שבה מנסה הממונה על משאבי אנוש, קצין קרבי לשעבר, גרוש ואב לבת, לאסוף פרטים רבים ככל האפשר על המנוחה ולהתארגן למסע, המשכו בנחיתה בשדה התעופה באותה מדינה מחבר המדינות, יחד עם ארונה של המנוחה, ובתיאור המסע עם הארון לכפר הולדתה של המנוחה.
בסופו של המסע פוגש הממונה על משאבי אנוש באמהּ הזקנה של המנוחה, וזו "תופסת הכל בבהירות, מזדעזעת לא רק בהלם של הידיעה, אלא גם בכעס מר על שטילטלו את גופת הבת שלה במסע ארוך ומיותר, במקום לטמון אותה בפשטות בעיר שבחרה להיות, בירושלים ששייכת לה כמו לכולם".
תפנית מפתיעה זו, בסופו של המסע, נרמזת בפסקת הפתיחה של הסיפור:
תחילתו של הסיפור בפיגוע בירושלים, שנעשה כחלק מהאינתיפאדה השנייה.
האינתיפאדה אינה במרכז העלילה, אך היא מתניעה את כל האירועים שברומן.
בראיון שהעניק להרצל חקק אמר א.
מבקרת הספרות אריאנה מלמד עסקה גם היא במאפיין זה של הסיפור:
האינתיפאדה חודרת לספר כבר בהקדשה שבתחילתו: "לזכר חברתנו דפנה שנהרגה בפיגוע על הר הצופים בקיץ 2002".
מבקר הספרות יוסף אורן רואה את האינתיפאדה כיותר מאשר רקע לסיפור.
לפי פרשנותו, הספר הוא רומן פוליטי, אלגוריה שבה מתייצב המחבר לצד העמדה הערבית ביחס לסכסוך הערבי-ישראלי.
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" הוא סיפור מסע, מסעו של הממונה על משאבי אנוש מירושלים לכפר הולדתה של יוליה רגאייב ובחזרה לירושלים.
ד"ר שי רודין רואה ברומן זה סיפור מסע כפול:
ראשית, המסע הפיזי לקבורתה של יוליה רגאייב, עובדת הניקיון שנרצחה בפיגוע התאבדות.
שנית, מסע נפשי המקופל במסע הפיזי, שבמהלכו הממונה מגבש את זהותו מחדש לאחר גירושיו מאשתו.
השליחות הראשונה היא זו הקונקרטית, שמטרתה קבורתה של יוליה רגאייב.