tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונגרס של ארצות הברית ניסה לתקן זאת מאוחר יותר בחוק האישור מחדש, אך משום שלא הסירו את סעיף האי-גילוי, שוב פעם מצא בית משפט פדרלי את מכתבי הביטחון הלאומי כבלתי חוקתיים משום שהם מנעו מבית המשפט לעסוק בביקורת שיפוטית משמעותית.
הוראה אחרת של חוק הפטריוט גרמה מבוכה רבה בקרב ספרנים.
סעיף 215 מאפשר ל-FBI לבקש צו להפקת חומרים המסייעים לחקירה המתחייבת לצורך הגנה מטרור בינלאומי או פעילויות מודיעין חשאיות.
בין ה"דברים המוחשיים" שעשויים להיות יעד נכללים "ספרים, רשומות, ניירות, מסמכים ופריטים נוספים".
תומכי ההוראה מציינים כי רשומות אלה מוחזקות על ידי צדדים שלישיים ולכן הם פטורים מציפיות סבירות של האזרח לפרטיות, ובנוסף גורסים כי ה-FBI לא ניצל לרעה את ההוראה.
לראיה, ב-2003 שחרר התובע הכללי ג'ון אשקרופט מידע שהראה כי מעולם לא נעשה שימוש בהוראות סעיף 215. כך או אחרת, למרות הצהרות מנוגדות, איגוד הספריות האמריקאי התנגד להוראה, מתוך האמונה שרשומות הספרייה שונות באופן מהותי מרשומות עסקיות רגילות וכי להוראה יהיה chilling effect על חופש הביטוי.
האיגוד הפך כה מודאג עד שחבריו כוננו החלטה המגנה את חוק הפטריוט ואף קראה לחבריו להגן על חופש הביטוי ועל פרטיות הלקוחות.
הם דחקו בספרנים לפנות לייעוץ משפטי לפני ציות לצו חיפוש וייעצו לחברי האיגוד לנהל רשומות רק למשך פרק הזמן המחויב מבחינה חוקית.
כתוצאה מכך, נכתבו דוחות על ספרנים המרטשים רשומות כדי להימנע מהצורך למלא אחר צווים כאלו.
בשנת 2005 קיבל ה-Library Connection, קונסורציום שלא למטרות רווח של 27 ספריות בקונטיקט, מכתב לביטחון לאומי מה-FBI, בדרישה לקבלת רשומות הפטרונים של הספרייה.
ג'ורג' כריסטיאן, מנכ"ל Library Connection ושלושה חברי הוועד הפועל של מועצת המנהלים, עירבו את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות להגיש תביעה על מנת לערער על תוקפו החוקתי של מכתב הביטחון הלאומי.
מכיוון שסעיף 505 של חוק הפטריוט, אשר מסמיך את ה-FBI לדרוש רשומות ללא אישור מראש של בית המשפט, גם אוסר על כל מי שמקבל מכתב ביטחון לאומי מלספר לכל אחד אחר על קבלת המכתב, הם ערערו גם על תוקפו של צו איסור הפרסום.
במשך כמעט שנה נלחם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות להסיר את צו איסור הפרסום, כשערער על כוחו של הממשל לפי סעיף 505 להשתיק ארבעה אזרחים שביקשו לתרום לדיון הציבורי על חוק הפטריוט.
במאי 2006 ויתר הממשל בסופו של דבר על המאבק המשפטי שלו כדי לשמור על צו איסור הפרסום.
ב-26 ביוני 2006 הודיע האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות כי לאחר שזנח את ההגנה על הוראת איסור הפרסום המלווה את הבקשה למכתב הביטחון הלאומי, נטש ה-FBI את התביעה לחלוטין.
הארבעה מקונטיקט כובדו על ידי איגוד הספריות האמריקאי בפרס פול האוורד ל-2007 על אומץ לבם לאתגר את מכתב הביטחון הלאומי והוראת איסור הפרסום של חוק הפטריוט.
היבט נוסף של חוק הפטריוט השנוי במחלוקת הוא הוראת ההגירה המאפשרת מעצר בלתי מוגבל בזמן של כל זר אשר התובע הכללי סבור שהוא עלול לגרום לפעולת טרור.
לפני שנחקק חוק הפטריוט, אניטה רמססטרי, פרופסור למשפטים ומנהלת מרכז שידלר למשפט, מסחר וטכנולוגיה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, האשימה כי החוק שולל זכויות יסוד ממהגרים לאמריקה, כולל תושבי קבע חוקיים.
היא הזהירה כי "מעצר לפרק זמן בלתי מוגבל תחת ראיות חסויות - אשר חוק הפטריוט מאפשר - נשמע יותר כמו הצדק של הטליבאן מאשר הצדק שלנו.
הטענה שלנו שאנו מנסים לבנות קואליציה בינלאומית נגד הטרור תיפגע בצורה קשה אם נעביר חקיקה המאפשרת מצב בו אפילו אזרחים של בעלות הברית שלנו כלואים בלי ערבויות יסוד אמריקאיות של הגינות וצדק".
גורמים רבים אחרים הפגינו ביקורתיות כלפי ההוראה.
ראס פיינגולד הצהיר בסנאט, כי ההוראה אינה עומדת אפילו בסטנדרטים החוקתיים הבסיסיים ביותר של הליך הוגן והגינות [כשהיא] ממשיכה לאפשר לתובע הכללי לעצור אדם על בסיס חשד בלבד.
אוניברסיטת קליפורניה קיבלה החלטה המגנה (בין היתר) את הוראת החוק המאפשרת מעצרים ללא הגבלת זמן, בעוד שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות האשים את החוק שהוא נותן לתובע הכללי "כוח חדש חסר תקדים לקבוע את גורלם של המהגרים...
גרוע מכך, אם לזרים אין מדינה שתהיה מוכנה לקבל אותם, הם יכולים להיות במעצר ללא הגבלת זמן, ללא משפט".
היבט נוסף השנוי במחלוקת של חוק הפטריוט, הוא השפעתו על פרטיותם של קנדים החיים בפרובינציית קולומביה הבריטית.
נציב הפרטיות של קולומביה הבריטית העלה חששות כי חוק הפרטיות יאפשר לממשל האמריקאי לקבל גישה למידע פרטי אודות קנָדים, כמו רשומות רפואיות אישיות, שמנוהלות במיקור חוץ על ידי חברות אמריקאיות.
אף על פי שממשלת קולומביה הבריטית נקטה באמצעים שמטרתם למנוע מרשויות ארצות הברית לקבל מידע, הסמכויות הרחבות של חוק הפטריוט יכולות להתגבר על החקיקה הקנדית.
נציב הפרטיות של קולומביה הבריטית, דייוויד לוקידליס, הצהיר בדו"ח אודות ההשלכות של חוק הפטריוט, "ברגע שמידע נשלח אל מעבר לגבולות, זה קשה, אם לא בלתי אפשרי, לשלוט בו".
במאמץ לשמור על הפרטיות, הציבה קולומביה הבריטית תיקונים בחוק חופש המידע והגנת הפרטיות (FOIPPA) אשר התקבל כחוק ב-21 באוקטובר 2004. תיקונים אלו נועדו להציב מגבלות מוצקות יותר על "אחסון, גישה וגילוי נתוני המגזר הציבורי של קולומביה הבריטית על ידי ספקי השירות".
חוקים אלו מתייחסים רק לנתונים במגזר הציבורי ואינם מכסים נתונים חוצי גבולות או נתונים של המגזר הפרטי בקנדה.
מוסדות המגזר הציבורי כוללים כ-2,000 "משרד ממשלה, בתי חולים, מועצות בריאות, אוניברסיטאות ומכללות, מועצות בתי ספר, ממשלות מקומיות וסוכנויות ותאגידי כתר מסוימים".
בתגובה לחוקים אלו, חברות רבות בוחרות לאחסן את הנתונים הרגישים שלהן מחוץ לארצות הברית.
צעדים משפטיים מבוצעים בנובה סקוטיה כדי להגן על הפרובינציה משיטות איסוף הנתונים של חוק הפטריוט.
ב-15 בנובמבר 2007 העבירה ממשלת נובה סקוטיה חקיקה שנועדה להגן על המידע האישי של נובה סקוטיה מפני חוק הפטריוט.
מטרת החוק היא לקבוע דרישות להגנה על מידע אישי מפני חשיפתו, כמו גם ענישה במקרה של כישלון מהשגת מטרה זו.
שר המשפטים מארי סקוט הצהיר: "חוק זה יעזור להבטיח כי המידע האישי של נובה סקוטיה יהיה מוגן".
החוק מתאר את תחומי האחריות של גופים ציבוריים, רשויות מקומיות וספקי שירות, ואת ההשלכות אם תחומי אחריות אלו לא יתקיימו.
חוק הפרלמנט 1911 הוא חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של בריטניה.
חוק זה חשוב מבחינת חוקתית ומגדיר באופן חלקי את מערכת היחסים בין בית הנבחרים לבין בית הלורדים.
את החוק הזה יש לפרש יחד עם "חוק הפרלמנט 1949" ושני החוקים מצוטטים יחדיו כ"חוקי הפרלמנט של 1911 ו-1949".
בעקבות דחיית אישורו של "תקציב העם" ב-1909, שאף בית הנבחרים לבסס את עליונותו כלפי בית הלורדים, שפגע במוסכמות כאשר התנגד לאישורו של התקציב.
לאחר בחירות כלליות נוספות שנערכו בדצמבר, הועבר החוק בתמיכתו של המלך ג'ורג' החמישי, שאיים להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה לאישים מהמפלגה הליברלית כדי להפיל את הרוב של המפלגה השמרנית.
החוק שלל לחלוטין באופן מעשי את הזכות של בית הלורדים להטיל וטו על חוקים בעלי משמעות כספית והגביל את זכות הווטו לסוגי חוקים אחרים לתקופה מרבית של שנתיים.
החוק גם הגביל את משך תקופת הכהונה של הפרלמנט משבע שנים לחמש.
עד לחקיקתו של חוק זה, לא הייתה שום דרך לפתור את חילוקי הדעות בין שני בתי הפרלמנט אלא באמצעות הענקת תוארי אצולה נוספים על ידי המונרך.
לדוגמה, חוק הכנסייה האירית 1869 (Irish Church Act 1869), שהיה סלע מחלוקת עיקרי בין שתי המפלגות הראשיות בבריטניה מאז שנות השלושים של המאה ה-19, הועבר בבית הלורדים לאחר שוויליאם גלאדסטון ניצח בבחירות, שנושא זה היה העיקרי בהן, שנה קודם לכן ובעקבות התערבותה האישית של המלכה ויקטוריה.
עם זאת, באופן מעשי תקדים זה נתן לבית הלורדים את הזכות לדרוש את קיומה בפועל של התמיכה הציבורית במקרים כאלו ואת היכולת לקבוע את עיתוי הבחירות הכלליות.
הדעה הרווחת הייתה שבית הלורדים לא יוכל להכניס תיקונים בחוקים בעלי משמעות כספית, מאחר שרק לבית הנבחרים הייתה את הזכות להחליט על המשאבים הכספיים שיוכלו לעמוד לרשותו של המונרך.
עם זאת, למרות המחלוקת לכאורה, הדבר לא מנע מבית הלורדים לדחות חוקים כאלו על הסף.
ב-1860, עם ביטול המס על הנייר, כל החוקים בעלי המשמעות הכספית גובשו לתוך חוק תקציב אחד.
כך נמנעה מבית הלורדים האפשרות לדחות מרכיב מסוים של התקציב והאפשרות להצביע נגד התקציב בשלמותו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת.
אפשרות זו עמדה על הפרק רק ב-1909. עד קבלתו של חוק הפרלמנט, היו זכויות החקיקה של בית הנבחרים ובית הלורדים שוות, אך זה האחרון לא יישם את זכותו בנוגע לצעדים כספיים.
מאז הפיצול במפלגה הליברלית ב-1886, היה רוב מוחלט בבית הלורדים למפלגה השמרנית.
כאשר ניסתה המפלגה הליברלית לדחוף לביצוען של רפורמות חברתיות משמעותיות עם תמיכה ציבורית ראויה לציון, נראה שעקב כך יתגלעו סכסוכים בין שני בתי הפרלמנט.
החל מ-1906 ועד 1909, צעדים חשובים רבים כאלה ירדו מעל הפרק או נדחו על הסף.
לדוגמה: ב-1906 הגיש שר החינוך, אוגוסטין בירל, את הצעת חוק החינוך שמטרתו הייתה לענות על טענות שהועלו כלפי חוק החינוך של 1902. בית הלורדים הכניס בהצעת חוק זה שינויים כה רבים עד שזו שינתה את פניה בצורה כה משמעותית ובית הנבחרים משך אותה.
מהלך זה הוביל להחלטה של בית הנבחרים שהתקבלה ביוני 1907 להכריז שיש לקצץ בסמכויותיו של בית הלורדים, על פי הצעתו של ראש הממשלה מהמפלגה הליברלית, הנרי קמפבל-באנרמן.
ב-1909, מתוך תקווה לגרום לעריכתן של בחירות חדשות, דחו חברי בית הלורדים את חוק התקציב שהוגש על ידי שר האוצר דאז, דייוויד לויד ג'ורג' ברוב של 350 תומכים מול 75 מתנגדים.
מבחינתו של בית הנבחרים הייתה החלטה זו "מנוגדת לחוקה והפרת זכויותיו של בית הנבחרים".
בית הלורדים הציע שבית הנבחרים יצדיק את עמדתו כהצגת רצונו של העם והוא עשה זאת בינואר 1910 במערכת הבחירות שהתקיימה אז.
הממשלה הליברלית נחלה תבוסה בבחירות, אך שמרה על הרוב שלה בסיועם של חברי פרלמנט לאומנים אירים וחברי הפרלמנט של מפלגת הלייבור.
הלאומנים האירים ראו בכוחם המתמשך של חברי בית הלורדים כדבר שעלול להזיק להבטחת שלטון הבית בארצם.
לאחר הבחירות, אישר בית הלורדים את התקציב, לאחר שזה הוגש מחדש על ידי הממשלה וב-28 באפריל, יום לאחר שאושר בבית הנבחרים, הוא עבר בבית הלורדים.
כעת ניצבו חברי בית הלורדים מול הסיכוי שחוק הפרלמנט, שזכה לתמיכה משמעותית מהלאומנים האירים, יעבור.
סדרה של פגישות התקיימה בין נציגי הממשלה הליברלית לבין נציגי האופוזיציה השמרנית.
בין ה-16 ביוני לבין ה-10 בנובמבר התקיימו 21 פגישות כאלה.
הדיונים כללו מגוון רחב של הצעות, כולל הסכם ראשוני על חוקים כספיים וקיום ישיבות משותפות של שני בתי הפרלמנט כאמצעי לכפות את עליונות בית הנבחרים בנושאים שנויים במחלוקת.
מספר הלורדים הנוכחים היה אמור להיות מוגבל כך שרוב של הליברלים של 50 או יותר בבית הנבחרים יעלה על זה של הלורדים.
בכל אופן, נושא שלטון הבית לאירלנד היה סוגיית המחלוקת העיקרית, כשהשמרנים ציפו להוריד חוק כזה מסדר היום של הפרלמנט על רקע היותו חוק בנושא חוקה או בנושאי נוהל.
הליברלים גרסו שיש להוציא מכלל זה את החוקים הנוגעים למלוכה ולסדר הירושה הפרוטסטנטי, אך לא את חוק שלטון הבית.
ב-10 בנובמבר הוכרז שהדיונים נחלו כישלון.
הממשלה איימה שאם חוק הפרלמנט לא יעבור, היא תפזר שוב את הפרלמנט ועמדה על דעתה כאשר ההתנגדות בבית הלורדים לא שככה.
תוצאות הבחירות שנערכו בדצמבר היו שונות רק במקצת מאלה של ינואר.
הקריאה לפיזור מחדש של הפרלמנט נראתה מנוגדת לרצונו של המלך אדוארד השביעי.
במאי 1910 מת המלך כשהמשבר היה עדיין בעיצומו.
יורשו של אדוארד השביעי, ג'ורג' החמישי, נשאל האם הוא יהיה מוכן להעניק מספר מספיק של תוארי אצולה, במקרה שיעלה הצורך לפתור את הבעיה באופן זה.
משמעות הדבר שהיה צריך להעניק יותר מ-400 תוארי אצולה חדשים לאישים ליברלים.
בכל אופן, המלך דרש שיתרחש לפחות מקרה אחד של סירוב מצד בית הלורדים לפני שהוא יאלץ להתערב.
שני תיקונים שנעשו על ידי בית הלורדים נדחו על ידי בית הנבחרים והאופוזיציה הראתה סימנים של אדישות.
מצב זה הוביל את הרברט הנרי אסקווית' להכריז על כוונתו של המלך להכריע את הרוב בבית הלורדים על ידי יצירת מספר מספיק של תוארי אצולה חדשים.
ההחלטה התקבלה בבית הלורדים ברוב של 131 תומכים, 114 מתנגדים ומספר רב של נמנעים.
המבוא לחוק כלל את המילים: "הכוונה היא להחליף את בית הלורדים בבית שני שחבריו יבחרו בבחירות כלליות ולא על בסיס ירושה, אך שינוי כזה לא ייושם מידית".
נוסח זה הוכנס על פי בקשתו של חבר הממשלה סר אדוארד גריי.
שמו המלא של החוק היה: "חוק להתניית תנאים בנוגע לסמכויותיו של בית הלורדים ביחס לאלו של בית הנבחרים ולהגבלת אורך כהונתו של הפרלמנט".
סעיף 8 לחוק הגדיר את שמו הקצר של החוק: "חוק הפרלמנט 1911".
החוק היה גם ניסיון לבסס מחדש את מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט.
בנוסף לסוגיית החוקים בעלי המשמעות הכספית, החוק הגדיר גם כיצד יעשה בית הלורדים שימוש בסמכויותיו.
יחד עם זאת החוק לא שינה את הרכב בית הלורדים.
על פי החוק יכול היה בית הלורדים לעכב חוקים בעלי משמעות כספית לפרק זמן של חודש אחד בלבד, ולמעשה שם קץ ליכולתם לעשות זאת.
תחת הגדרה זו נכנסו חוקים שכללו רק סעיפים שעסקו בהטלת מיסים ובביטולם, השהייתם, שינויים וויסותם.
בנוסף דיבר החוק על הטלת מיסים לצורך תשלום חובות או לכל מטרה כספית אחרת ועל אופן ההחלטה על תקצוב פעולות הממשלה.
כמה סוגי חוקים בעלי משמעות כספית לא כוסו על ידי החוק, כולל הטלת מיסים מקומיים.
המשימה להגדיר איזה חוק יחשב כחוק בעל משמעות כספית הוטלה על יושב ראש בית הנבחרים.
על חוקים שלא היו בעלי משמעות כספית לא היה בית הלורדים יכול יותר להטיל וטו, אלא רק לעכב את אישורם לתקופה מרבית של שנתיים.
משמעות הדבר הייתה גם שהצעת חוק שהוגשה בשנה הרביעית או החמישית לכהונתו של הפרלמנט, יכלה להידחות עד לאחר הבחירות הבאות, אמצעי יעיל למנוע את העברתו של החוק.
במילים אחרות, תקופה של שנתיים יכלה לחלוף בין הקריאה השנייה של החוק בבית הנבחרים לבין אישורו בקריאה שלישית.
תפקידו של יושב ראש בית הנבחרים היה לוודא שזהו אותו חוק.
חוק הפרלמנט של 1911 הבהיר שמשך תקופת הכהונה של הפרלמנט לא תוארך ללא אישור בית הלורדים.
על פי חוק משנת 1715, הוגבל משך כהונת הפרלמנט לשבע שנים.
תקופה זו קוצרה על פי חוק הפרלמנט של 1911. התקופה הוגבלה לחמש שנים, החל מישיבת הפרלמנט הראשונה.
בפועל לא יושם סעיף זה לחוק, שכן כל הפרלמנטים שכיהנו מאז פוזרו קודם סיום תקופת כהונתם על ידי המונרך על פי בקשת ראש הממשלה.
תקופת המקסימום של חמש שנים מתייחסת למשך תקופת הפרלמנט ולא למשך הזמן בין מערכות הבחירות.
לדוגמה, הבחירות של שנת 2010 התקיימו חמש שנים ויום אחד לאחר הבחירות של 2005 והבחירות של 1992 התקיימו ב-9 באפריל והבחירות הבאות התקיימו ב-1 במאי 1997. קיצור משך כהונת הפרלמנט היה צעד שנועד לאזן את הסמכויות החדשות שהוענקו לבית הנבחרים.
בשנים שלאחר אישור החוק המשיכו חברי בית הלורדים להציע תיקונים לחוקים בעלי משמעות כספית שלא הייתה להם זכות וטו עליהם ובמקרים מסוימים הצעות אלו התקבלו על ידי בית הנבחרים.
על הצעות אלו נכללו החוק לחלוקת הפיצויים מסין של 1925 וחוק תעשיית דיג החופים של 1947. עד היום נעשה שימוש בזכות הווטו הזמני על ידי בית הלורדים כאמצעי חשוב לביקורת על החקיקה.
בזכות זו נעשה שימוש בדיונים על חוק ממשלת אירלנד 1914. הפרוטסטנטים של אלסטר התנגדו לחוק זה, אך הוא מעולם לא אושר בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לחוק הפרלמנט בוצעו שני תיקונים, האחד לצורך הארכת תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1910 עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והשני לצורך הארכת תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1935 עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
היו אלו שני המקרים היחידים בהם בוצעו חריגות מהדרישה לערוך בחירות אחת לחמש שנים.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים, התשס"ח-2008 הוא חוק שמחייב מוסדות ציבור להציב דפיברילטור חיצוני אוטומטי, לשם החייאה בשעת הצורך.
מטרת החוק הוא לשמור על ביטחונם הבריאותי של תושבי ישראל.
את הצעת החוק הפרטית (פ/2946/17, שהונחה ביום 8 באוקטובר 2007 על שולחן הכנסת), כתב וניסח עו"ד רועי וולר, והגיש ח"כ סטס מיסז'ניקוב, אליו הצטרפו חברי הכנסת גלעד ארדן ומרינה סולודקין.
ועדת השרים לענייני חקיקה תמכה בהצעת החוק הפרטית.
החוק אושר בכנסת ב-21 ביולי 2008, אולם משרד התמ"ת (בהתייעצות עם משרד הבריאות), שהוא המשרד האחראי על יישום החוק, התקין את התקנות הנדרשות רק ב-25 ביוני 2014. תקנות אלו כללו הנחיות בדבר התקן הישראלי המחייב, הוראות הפעלה, שילוט המכשירים, הכוונה, חובת בדיקות תקופתיות, ועוד.
מטעמי תקציב לא נכללו בחוק זה בתי ספר, נוכח התנגדות משרד האוצר.
ח"כ יעקב מרגי וח"כ אחמד טיבי ביקשו לתקן זאת ולהציב מכשיר החייאה גם בבתי ספר, לאחר פנייתה של לימור הירשבנד שהקימה את עמותת "הלב של בר" לאחר שבתה בת ה-15 נפטרה מדום לב בבית הספר.
חובה זו נוספה בשנת 2018 בתיקון לחוק לימוד עזרה ראשונה בבתי ספר, המחייב החזקת מכשיר החייאה בבתי ספר המונים מעל 500 תלמידים.
מאז חקיקתו תוקן החוק שלוש פעמים, בתיקונים שאינם מהותיים.
כל מקום ציבורי, כהגדרתו בחוק, חייב להחזיק בבעלותו לפחות מכשיר החייאה אחד ולשמור על תקינותו.
את המכשיר יש להציב במקום מרכזי ונגיש, שיסומן בשילוט או בסימון מתאים.
ישנם מקומות ציבוריים שמחויבים להחזיק יותר ממכשיר החייאה אחד.
הוראות וחוקים אלו חלים על כל מקום ציבורי, פרט לגורמי ביטחון אחדים, המחויבים לקבוע כללים בנושא זה במסגרת נוהלי העבודה שלהם.
התוספת לחוק מפרטת את המקומות הציבוריים שעליהם הוא חל:
קניונים הטעונים רישוי לפי חוק רישוי עסקים, התשכ"ח–1968.
משרדי ממשלה ורשויות מקומיות שביום שבו מתקיימת בהם קבלת קהל, מבקרים בהם, כרגיל, 500 איש לפחות.
אוניות המיועדות להשטת 100 נוסעים לפחות ומטוסים שיש בהם 100 מושבים לפחות.
תחנות מרכזיות כהגדרתן בפקודת התעבורה.
תחנות רכבת שמבקרים בהן, כרגיל, 500 איש לפחות ביום.
מקומות עבודה שמועסקים בהם, כרגיל, 500 עובדים לפחות.
אצטדיוני ספורט שיש בהם 500 מושבים לפחות.
מכון כושר כהגדרתו בחוק מכוני כושר (רישוי ופיקוח), התשנ"ד–1994, שאליו התקבלו 500 מתאמנים קבועים לפחות.
בתי אבות, וכן בתי דיור מוגן כהגדרתם בחוק הדיור המוגן, התשע"ב–2012.
בתי מלון שיש בהם 250 חדרי אירוח לפחות.
מקומות רחצה מוכרזים כמשמעותם בחוק הסדרת מקומות רחצה, התשכ"ד–1964, ובריכות שחייה ציבוריות.
מוסדות להשכלה על־תיכונית שלומדים בהם 500 איש לפחות.
אולמות שמחה, גני אירועים ומרכזי כנסים, המיועדים לאירוח של 500 איש לפחות.
חוק הפיקדון על מכלי משקה, התשנ"ט-1999, המוכר בשם המקוצר חוק הפיקדון, הוא חוק שאושר בכנסת הארבע עשרה בשנת 1999 ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 2001. החוק קובע כי מכלי משקה יימכרו בתוספת מחיר (פיקדון), ובהחזרת מכל המשקה יקבל הצרכן את סכום הפיקדון.
על־פי החוק, הסכום המינימלי של הפיקדון היה 25 אגורות עד פברואר 2010, ואז עלה ל-30 אגורות, אך יצרנים ויבואנים של מכלי משקה רשאים להגדיל את סכום הפיקדון.
מטרות החוק מוצגות בדברי ההסבר להצעת החוק: "להצעת חוק זו שתי מטרות עיקריות: האחת שיפור רמת הניקיון ברשות הרבים, והשנייה הקטנת כמות האשפה המופקת ונטמנת, והנהגת שיטה שתעודד ותמריץ ייצור ושימוש במכלי משקה הניתנים למיחזור".
בהתאם לחוק משנת 1999 הוקם תאגיד המיחזור אל"ה לשם איסוף מכלי המשקה החייבים בפיקדון והחזרת הפיקדון.
בשנת 2010 תוקן החוק כך שגם חברות נוספות יוכלו לבצע את איסוף הבקבוקים, עובר לכך הוקם תאגיד המחזור "אסופתא" ובמהלך 2020 חברת האיסוף "מקור ירוק".
על יצרני המשקאות בישראל להעביר לתאגיד המיחזור את סכום הפיקדון (25 אגורות עד פברואר 2010, ו-30 אגורות מאז) על כל מכל עם פיקדון שנמכר על ידיהם.
מוצרי המשקה נמכרים לצרכנים בתוספת סכום הפיקדון שקבעה החברה.
על תאגיד המיחזור, בנוסף, לאסוף את המכלים הריקים מהצרכנים, להעבירם למרכזי מיחזור ולהשיב את דמי הפיקדון לצרכנים.
תאגידי אל"ה ואסופתא מפעילים משאיות, מרכזי איסוף עירוניים ומכונות איסוף עבור מכלי המשקה.
אך כיום, רוב צרכני המשקאות מחזירים את המכלים לבתי עסק המוכרים משקאות (על פי החוק, בתי עסק מחויבים לקבל את הבקבוקים ולזכות את הצרכן) או לחברות האוספות מכלים, ואלה מעבירים את המכלים לאחד משני התאגידים.
החוק במתכונתו הראשונית לא חל על בקבוקי משקה גדולים - בקבוקים שקיבולתם היא 1.5 ליטר או יותר ועד 5 ליטר ועל מכלי חלב.
אולם ב-2020 הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל כי חוק הפיקדון יורחב גם למכלי משקה גדולים.
פיקדון על מכלי משקה גדולים
קובע שאם יצרני ויבואני המשקאות לא יעמדו ביעדי איסוף של יותר מ־55% ומיחזור 90% מהכמות שנאספה, יוטל חוק הפיקדון גם על בקבוקי משקה גדולים.
באפריל 2018 השר להגנת הסביבה, זאב אלקין, חויב על ידי בג"ץ להכריע אם יורחב חוק הפיקדון גם לבקבוקי 1.5 ליטר, עקב עתירה של עמותת "אדם טבע ודין" שטענה שיש להרחיב את החוק, משום שחברות המשקאות לא עמדו ביעדי איסוף הבקבוקים.
ב־28 במאי 2018 הכריע השר אלקין כי החוק לא יחול על מכלי משקה גדולים ובמקום זאת החליט לקנוס את חברות המשקאות שלא יעמדו ביעדי האיסוף.
עוד בשנת 2000 טען ארגון מגמה ירוקה כי שדלנות פוליטית של חברת קוקה-קולה עומדת מאחורי מניעת הרחבת החוק.
מנכ"ל תאגיד המיחזור "אסופתא", ירון ברדוגו, טען בשנת 2016 כי חברות ייצור המשקאות הגדולות הפעילו לובי פוליטי כך שחוק הפיקדון לא יחול על מכלי משקה גדולים אלא רק על הקטנים.
חברות המשקאות חוששות מירידה במכירות עקב הפיקדון.
הן הפעילו לחצים על הממשלה ובעיקר על המשרד להגנת הסביבה.
ביוני 2016 הודיע המשרד להגנת הסביבה כי הוא חושב להעביר את בקבוקי המשקה המשפחתיים מחוק הפיקדון לחוק להסדרת הטיפול באריזות, שבמסגרתו לא משולמים דמי פיקדון כלל.
חוק זה נחשב פחות אפקטיבי מחוק הפיקדון.
אולם מהלך זה נכשל וב-2020 הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל כי חוק הפיקדון יורחב החל מיום 1 בדצמבר 2021 גם למכלי משקה גדולים.
עם יישום החוק, הוצבו מתקני מיחזור חדשים ברשתות השיווק, ובעת החזרת הבקבוקים, מונפק במקום שובר זיכוי לטובת המחזיר.
חוק הרבנות הראשית לישראל, תש"ם-1980 הוא חוק העוסק בסמכויותהם ואופן בחירתם של הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית.
כמו כן החוק מתקן חוקי דת קודמים.
החוק הוגש כהצעת חוק ממשלתית על ידי הממשלה ה-18 והתקבל על ידי הכנסת התשיעית בב' בניסן תש"ם-19 במרץ 1980. מאז חקיקתו תוקנו שמונה תיקונים לחוק.
המשרד האחראי על יישום החוק הוא המשרד לשירותי דת.
הרבנות הראשית נוסדה בשנת 1921 וקיבלה הכרה הן על ידי ההסתדרות הציונית העולמית והן על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
אך ההכרה לא הניבה מעמד משפטי ברור לרבנות הראשית אלא נבעה מהודעה רשמית של מזכיר המדינה של ממשלת המנדט.
מדי פעם נחקקו ותוקנות חוקי דת שקיבלו אישור זמני על ידי הנציב העליון.
כבר בימיה הראשונים של הרבנות בשנת 1921 החלו דיונים סוערים על הרכב האספה הבוחרת לרבנים הראשיים ולמועצת הרבנות הראשית.
הצעתו של הרב אברהם יצחק קוק הייתה שהאסיפה תכיל רק רבנים וכך תוכל להיות עצמאית ולא פוליטית.
דעה נוספת הייתה להמשיך את דרך הבחירה של החכם באשי על ידי אספה של 60 אנשי ציבור ו-20 רבנים.
לבסוף הוקמה ועדת חקירה על ידי הנציב העליון וזו קבעה כי יתקיים יחס של שליש נציגי ציבור ושני שלישים רבנים.
האספה הבוחרת הראשונה מנתה 68 רבנים ו-34 נציגי ציבור, 102 סך הכל.
בשנת 1928 הוחלט להקטין את הגוף הבוחר ל-70 נציגים ביחס של 60% רבנים ו-40% אנשי ציבור.
אופן זה של הוועדה המשיך גם לאחר הקמת המדינה עד לשנת 1963 בה גדלה האספה ל-125 חברים, 75 רבנים ו-50 נציגי ציבור.
בשנת 1972 הוגדל מספר החברים ל-150, 80 רבנים ו-70 נציגי ציבור, יחס שהשתמר עד היום.
בשנת תשל"ב נחקק חוק הבחירות למועצת הרבנות הראשית אך בבחירת הרבנים הראשיים שנה לאחר מכן, התגלו סכסוכים ומאבקים קשים בעקבות החוק.
את הצורך בחוק מסודר עלה עקב מספר קשיים: ויכוחים על הרכב האספה הבוחרת ואופייה החל מימי הקמתה, שאלת סמכויות הרבנות, מועדי הבחירות ועוד שאלות שלא הוסדרו באופן רשמי.
בי"ד בתמוז תשל"ט הונחה הצעת חוק ממשלתית על שולחן הכנסת.
שני השינויים המשמעותיים בהצעת החוק היו הוספת ארבעת רבני הערים הגדולות למועצת הרבנות הראשית, והשינוי בהרכב האספה הבוחרת, על אף שמספר החברים נשאר על כנו.
הצעת החוק יצרה ויכוחים רבים בנושאים עקרוניים ושוליים.
רבה של ירושלים, הרב בצלאל ז'ולטי, יצא נגד הגדרת הרכב האספה באופן "כמעט אוטומטי" בו כהונת רב באספה תלויה בעיקר בכמות התושבים בעירו ולא בהחלטת חבריו הרבנים.
הדבר יכול ליצור מינויי רבנים בעיר מסוימות לתכלית מובהקת של נוכחות באספה מתוך אוטומיזציה זו.
התנגדות נוספת נשמעה על כך שהחוק חל על כל זרמי היהדות במדינה ולא רק לציבור האורתודקסי המקבל ייצוג ברבנות.
לבסוף נערכו מספר שינויים בהצעת החוק בטרם התקבל הנוסח הסופי.
החוק מתחיל במניין של תפקידי מועצת הרבנות הראשית: מתן תשובות וחוות דעת הלכתיות בנושאים אליהם התבקשה לתת דעתה, קירוב הציבור לערכי תורה ומצוות, מתן תעודות כשרות, אישור כשירות לדיינות, רבנות עיר או רשם נישואין.
לאחר מכן עובר החוק לעסוק בזהות חברי המועצה ואופן היבחרם.
חברי המועצה הם: הרבנים הראשים לישראל, רב עיר אחד מכל אחת מארבע הערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, באר שבע), הרב הצבאי הראשי, עשרה רבנים שייבחרו בבחירות אישיות וחשאיות כאשר מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים.
כל אחד מהרבנים האלו צריך להיות מעל גיל 30 ובעל הסמכה לדיינות או רבנות עיר.
כהונת הרבנים במועצה היא חמש שנים, לפי הלוח העברי.
לפי סעיף 21 אם פינה חבר מועצה את מקומו, מכל סיבה שהיא, ייבחר במקומו רב מאותה העדה, שקיבל את מספר הקולות הגדול ביותר חוץ מאלו שנבחרו, אם קיבל לפחות 25 קולות.
סעיף 26 לחוק מהווה תיקון לחוק שירותי הדת היהודיים ומסדיר את קיומה של סמכות משמעתית לרבני הערים בישראל.
כל רב עיר כפוף לשיפוטו של בית דין משמעתי שיתפנה על ידי מועצת הרבנות ויכיל דיין (מכהן או בגמלאות) ושני רבני ערים.
במקרה שהרב נהג שלא כהלכה במילוי תפקידו, התנהג באופן שאינו הולם את מעמדו, הורשע בעבירה שיש בה קלון, רשאי שר הדתות להגיש קובלנה לבית הדין.
בית הדין יעביר את מסקנותיו לנשיא מועצת הרבנות הראשית (אחד מהרבנים הראשיים), והוא רשאי להעביר את רב העיר מתפקידו.
ראשית החוק מונה את התנאים לכהונה כרב ראשי ואופן היבחרו.
כדי להיות כשיר להיבחר לרב הראשי יש להיות בין גילאי 40 ל-70 בעת הבחירה ולהיות בעל כשירות לדיינות או רבנות עיר.
לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לבטל את הגבלת הגיל (שהוכנסה מלכתחילה מסיבות פרסונליות).
לקראת הבחירות לרבנות הראשית בשלהי ה'תשפ"ג הועלתה שוב דרישה כזו מכיוונים שונים, ומאות רבנים פרסמו קריאות פומביות ליישם זאת.
בין התומכים בשינוי החוק: הרב אביגדור נבנצל, הרב אליעזר שמחה וייס, הרב רצון ערוסי, הרב פנחס גולדשמידט, הרב צבי שכטר, הרב אריה שטרן, הרב יעקב אריאל ועוד, הקוראים לבצלאל סמוטריץ' וחברי הכנסת לתקן את החוק.
ישנן השערות כי מדובר בעצם בתמיכה בבחירתו של הרב יעקב שפירא לתפקיד, אשר בשל גילו (72) מועמדותו נזקקת לשינוי החוק.
כהונת הרב הראשי היא עשר שנים, לפי הלוח העברי.
מעבר לעבודתם הרוחנית והייצוגית, הרבנים הראשיים נושאים בתפקידי נשיא מועצת הרבנות הראשית ונשיא בית הדין הרבני הגדול.
כל אחד מהם נושא באחד התפקידים למשך מחצית כהונתם, לסירוגין.
לפי סעיף 20 לחוק אם רב ראשי פינה את מקומו, מכל סיבה שהיא, 3.5 שנים או יותר מסיום תפקידו, מתקיימים בחירות חדשות לאותו התקן כפי שנבחר כל רב ראשי.
אם נשאר פחות מ-3.5 שנים לסיום כהונתו יטול הרב הראשי השני את שתי הסמכויות.
אם פינה גם הרב הראשי השני את מקומו פחות מ-3.5 שנים לסיום תפקידו, סמכויות נשיא המועצה יינתנו לקשיש שבחברי המועצה, וסמכויות נשיא בית הדין הרבני הגדול לוותיק שבחברי בית הדין הרבני הגדול.
סעיף 25 לחוק מהווה תיקון לחוק הדיינים, תשט"ו-1955. בתיקון התווספה פסקה המגדירה את מעמדו של נשיא בית הדין הרבני הגדול.
עקב כך ממשיך התיקון ומשנה את כל הסמכויות שהיו נתונות ל"רב הראשי לישראל" אך ורק ל"נשיא בית הדין הרבני הגדול" על מנת למנוע חיכוכים בין הרבנים הראשיים ולהגדיר את תחומי סמכותם.
לפי סעיף 11 לחוק יש להקים ועדה בחירות, הן לבחירות לרבנים הראשיים והן לחברי מועצת הרבנות.
ועדת הבחירות תכיל חמישה חברים: שניים שתבחר הממשלה, שניים שתבחר מועצת הרבנות (שלא מחבריה), ויו"ר שופט או דיין שיצאו לגמלאות שיבחרו על ידי שר הדתות והרבנים הראשיים באישור הממשלה.
הוועדה היא שבוחרת את מועד ומיקום הבחירות, אך הבחירות חייבות להיות בירושלים.
האספה הבוחרת את הרבנים הראשיים ואת מועצת הרבנות הראשית מכילה 150 חברים, 80 מתוכם רבנים ו-70 אנשי ציבור:
30 רבני עיר מהערים הגדולות
14 רבני מועצות מקומיות הגדולות
2 רבנים משתי המועצות האזוריות הגדולות
8 רבני ישוב מהיישובים הגדולים
רב שכונה הוותיק בכל אחת מארבע הערים הגדולות
10 רבנים שימנו הרבנים הראשיים המכהנים70 נבחרי ציבור
6 ראשי המועצות המקומיות הגדולות
4 ראשי המועצות האזוריות הגדולות
14 ראשי המועצות הדתיות של הערים הגדולות
4 ראשי המועצות הדתיות של המועצות המקומיות הגדולות
5 חברי כנסת שתבחר הכנסת או ועדה מטעמה
10 נשות ציבור שימנה השר לשירותי דת
הסעיף האחרון והפתוח בשתי הרשימות נועד לדאוג ליצירת שוויון בין ייצוג חברים ספרדים בוועדה לחברים אשכנזים.
בשנים האחרונות מקובל כי 10 אנשי הציבור הן נשים, על מנת למתן את הפער בין מספר הגברים בוועדה לנשים.
כמו כן המושג ערים\מועצות "גדולות" הכוונה לפי מספר התושבים היהודים במקום.
לפי סעיף 13 לחוק ועדת הבחירות צריכה לפרסם את שמות חברי האספה הבוחרת לפחות 21 יום לפני יום הבחירות.
ב-5 בדצמבר 2024 נכנס לתוקף תיקון מס' 8 לחוק שהכניס מספר שינויים להרכב חברי האספה.
ראשית, הוגדר כי ברשימת הרשויות השולחות רבנים ואישי ציבור יכללו גם הרשויות מיהודה ושומרון.
בנוסף הוגדר כי עשרת הרבנים אותם בוחרים הרבנים הראשיים חייבים להיות רבנים בעלי תעודת הסמכה מהרבנות הראשית.
סעיף 14 לחוק מפרט כי חברי האספה הם אלו שיכולים להציע מועמדים לבחירות.
על מנת להציע מועמד, הן לרב ראשי והן לחברה מועצת הרבנות, יש לאסוף חתימות של לפחות 20 מחברי האספה.
כל חבר רשאי לחתום על הצעה אחת לרב ראשי אשכנזי ואחת לרב ראשי ספרדי, ועל חמש הצעות מכל עדה למועצת הרבנות.
את ההצעות יש להגיש ליו"ר ועדת הבחירות עד שבוע מיום הבחירות.
סעיף 15 מורה כי בחירת הרבנים האשכנזים והספרדים (הן הראשיים, והן למועצה) תהיה בהצבעה נפרדת אך באותו המקום ובאותו המועד.
הדיון הראשון בבג"ץ שעסק בחוק הרבנות הראשית היה כשנה לאחר חקיקתו.
הארכאולוג יגאל שילה היה מחשובי החופרים בעיר דוד ובשנת 1980 עסק בחפירות האזור שנקרא "שטח G".
גופים חרדים טענו כי החפירות פוגעות באתרי קבורה יהודיים הנמצאים במקום.
באוגוסט 1981 ביקר הרב הראשי שלמה גורן באתר ולאחר שבוע פרסמו שני הרבנים הראשיים פסק הלכה האוסר על עבודות בשטח, ולאחר עוד שבוע הכריזה הרבנות הראשית על כל עיר דוד כבית קברות יהודי.
על פסק ההלכה חתמה גם מועצת הרבנות הראשית.
שר החינוך והתרבות שלל את רישיון החפירה במקום ועל כך באה העתירה לבג"צ.
בית המשפט פסק כי חוק הרבנות הראשית מסמיך את הרבנות לייעץ בענייני הלכה, אך מדינת ישראל אינה מדינה תאוקרטית ועל כן מסקנות הרבנות אינן מחייבות את נושאי התפקידים הממלכתיים.
המסקנות היו צריכות להגיע לוועדה המוסמכת לדון בענייני העתיקות, אך ההחלטה לא הייתה אמורה להתקבל לפי פסיקת הרבנות בלבד.
בשנת 1982 הוגשה עתירה נגד שר הדתות ומועצת הרבנות הראשית, על ידי אגודה רפורמית ששניים מרבניה סורבו לקבל אישור לרישום נישואין.
טענת הרפורמים הייתה שאמנם לאחר קבלת החוק מצוין בו בפירוש כי מועצת הרבנות היא המסמיכה לרשום לנישואין, אך בקשתם לקבל אישור זה הוגשה בטרם עבר החוק ועל כן אין למועצת הרבנות סמכות לפוסלם מלרשום לנישואין.
בית המשפט פסק כי בענייני הלכה מובהקים, כמו האם אדם כשיר לערוך נישואים או לא, שר הדתות רשאי להיוועץ עם מועצת הרבנות הראשית ואף רצוי כי יעשה כן.
סעיף 2(3) לחוק מציין כי בסמכות הרבנות הראשית להעניק תעודת כשרות, סמכות שפרטיה הובאו בחוק איסור הונאה בכשרות.
חברת מעדני אביב אוסובלנסקי עסקה בשיווק מוצרי בשר לא כשרים.
החברה נהגה לרכוש ממפעל העופות הוד חפר את העופות הלא כשרים שנפסלו על ידי המשגיחים.
בשנת 2000 רבנות חדרה המקומית אסרה על מפעל הוד חפר למכור את העופות הלא כשרים בטענה שהוא מכשיל את הציבור במוצרים לא כשרים.
המפעל הפסיק את קשריו עם מעדני אביב והשני עתר לבג"ץ כנגד החלטת הרבנות.
בית המשפט פסק כי הצעד שנקטה הרבנות אינו חלק מסמכותה.
סמכותה של הרבנות להעניק תעודת כשרות נובעת מפרשנות חוק הונאת כשרות, כלומר למנוע מצב של הונאת הצרכן המעוניין לצרוך מזון כשר.
כל שיקול אחר הנוגע לציביון המפעל או להשקפת עולם ציבורית, אינו רלוונטי ולא בסמכותה של הרבנות.
נציגות המועצות הדתיות באספה הבוחרת
בשנת 2018, ערב הבחירות למועצת הרבנות הראשית, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי עמותת עתים כנגד ועדת הבחירות.
בעתירה נטען כי יש למנוע מהמועצות הדתיות לשלוח נציגים שלא נבחרו על ידי הציבור (כמפורט בסעיפים 2–5 בחוק לשירותי דת) להוציא ממונים וראשי ועדות ממונות של שר הדתות, בטענה שהם אינם משמשים כנבחרי ציבור.
העתירה התקבלה ובית המשפט הורה לעשות בה צו מוחלט ולחייב את חברי הוועדה מתוקף נבחרי הציבור, לעמוד בתנאי הבחירות המנויים בחוק.
פסק הדין יצר שינוי מידי בזהות 10 נבחרי ציבור באספה זו.
חלק מחברי האספה הבוחרת הם 10 רבנים אותם בוחרים הרבנים הראשיים, ללא צורך בתנאי מסוים או הגדרת תפקיד.
לקראת הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2024), הוגשה בנובמבר 2022 עתירה על ידי מרכז רקמן נ' הרבנים הראשיים, לדרוש מהרבנים לבחור רבניות תלמידות חכמים ופוסקות הלכה על מנת לתת גם להן ייצוג, שכן הן מודרות משאר תפקידי הרבנות הרשמיים.
על אף התנגדות הרבנים הראשיים, הורה בית המשפט העליון כי חובה על הרבנים לשקול (ולא בהכרח לבחור) מועמדות של רבניות המתאימות לסעיף זה.
כחלק מעתירה נוספת שהוגשה על ידי מרכז רקמן (וחוברה לעתירות נוספות), התכנסה מועצת הרבנות הראשית ביום 15 במאי וקיבלה החלטה פה אחד כי לא ניתן הלכתית להכיר בנשים כרבניות ולכן הם מבקשים מהממשלה לתקן את החקיקה ומהייעוץ המשפטי לרבנות הראשית למצוא פתרון משפטי לעניין.
בפסק הדין של העתירה השנייה הובהר כי מצופה מהרבנים לכבד את פסיקת בית המשפט ואם הדבר לא יתבצע האספה הבוחרת תאלץ להתכנס במועד שנקבע ללא 10 הרבנים, כלומר בהרכב חסר של 140 חברים.
לאחר פסיקה זו הוכנס בתיקון מס' 8 לחוק כי עשרת הרבנים בסעיף זה חייבים להיות בעלי תעודת הסמכה מהרבנות הראשית לישראל.
חוק הפיקוח על מכונים פסיכומטריים, תשס"ט-2008 מסדיר את פעילות המכונים העוסקים בהכנה לבחינה הפסיכומטרית.
מטרת החוק היא להסדיר את פעילות המכונים הפסיכומטריים, ליצור מציאות שבה המדינה תוכל להגן בצורה יעילה על חיילים וסטודנטים לעתיד המוציאים את מיטב כספם עבור ההכנה לבחינה והקבלה לאוניברסיטאות.
החוק מיועד אל המכונים הפסיכומטריים, אל הסטודנטים ובפרט אל חיילים משוחררים.
החוק נועד להגן על תלמידי המכונים הפסיכומטריים ובפרט חיילים משוחררים, אשר רוצים לבטל את השתתפותם בקורסי ההכנה לבחינת הפסיכומטרי, ולבחינה עצמה.
פרסום מבחנים ונתונים על ידי המרכז הארצי לבחינות והערכה
החוק מחייב את המרכז הארצי לבחינות והערכה לפרסם לציבור, לאחר כל מועד שבו התקיים מבחן פסיכומטרי, טופס מבחן מרכזי שניתן באותו מועד ואת פתרונו, וכן נתונים בדבר תוצאות המבחן, לרבות התפלגות התוצאות לפי מדדים שונים.
וכן החוק מחייב את המרכז הארצי לבחינות והערכה לפרסם אחת לשנה טופס מבחן בכל שפה שבה התקיים מבחן פסיכומטרי באותה שנה.
בתאריך 4 בנובמבר 2008 חבר הכנסת סילבן שלום ובסיוע "אמון הציבור" קבע מדרג של החזרים ושעל פיו, תלמיד שביטל השתתפותו בקורס, חודש לפני תחילתו יזכה להחזר מלא של שכר הלימוד.
שלום הסביר לחברי הכנסת כי ענף הפסיכומטרי הוא ענף הממומן ברובו מכספי מדינה.
מרבית התלמידים במכונים הם חיילים משוחררים הממנים את הקורס הפסיכומטרי באמצעות כספי הפיקדון המגיעים להם מכוח חוק קליטת חיילים משוחררים.
ההערכה היא כי המדינה מעבירה למכונים הפסיכומטריים כ-100 מיליון שקל בשנה עבור עשרות אלפי תלמידים שהם חיילים משוחררים הזכאים להשתמש בכספי הפיקדון לצורך כך.
לדברי שלום, עידוד חיילים משוחררים ללימודים גבוהים, שבחינה פסיכומטרית היא תנאי להם הוא מטרה חברתית ולאומית.
חוק הרופאים הווטרינרים הוא חוק העוסק באתיקת הרופאים הווטרינריים, בהכשרת ורישוי רופאים וטרינריים, אמצעי משמעת ופרסומים.
החוק נועד להחליף את פקודת הרופאים הווטרינריים מ-1991.
רשות לעסוק ברפואה וטרינרית ברפואה וטרינרית יכול לעסוק מי שבידו רישיון או היתר זמני.
אדם שאינו וטרינר לא יעסוק ברפואה וטרינרית.
הוא לא יתחזה לעוסק ברפואה וטרינרית או לכשיר לעסוק בה, בפרט אם קיבל אישור מהשר באישור ועידת הכלכלה, אז יוכל לבצע אותן פעילות בפיקוח רופא וטרינר.
הזכאי לקבל רישיון לעיסוק ברפואה וטרינרית הוא אזרח ישראלי או בעלי רישיון לישיבת קבע בישראל, אשר רכש השכלה ברפואה וטרינרית ועבר בחינות שקבע המנהל.
אדם שאין עבר פלילי ושהמוסד להשכלה גבוהה ולרפואה וטרינרית העניקה לו תואר לסיום לימודיו.
לרופא הווטרינר מותר להעסיק עוזרים בלבד שלא יבצעו פעולות הדורשות שיקול דעת של רופא וטרינר.
רשות להחזיק סמים ותרופות רופא הווטרינר חייב להישמע להוראות וחוקי פקודת הרוקחות.
אם ראה השר האחראי רופא וטרינר מצבע את אחד מהמעשים הבאים, הוא רשאי בצו לשלול את רישיונו, להשעותו לתקופה שקבע או לתת לו נזיפה או התראה:
הוא נהג בדרך שלא הולמת את מקצועו, הוא פרסם את העסק שלו בדרך אסורה , הוא סימן כלב בניגוד להוראות החוק וכו'.
לרופא הווטרינר יש אפשרות להגן על עצמו מן הצו, אם יגיש כתב הגנה בכתב ויטען את טענותיו בכתב ובעל פה.
כתב ההגנה ידון בוועדה שהשר מינה, וזו תדון בכתב ההגנה ותגיש את החלטתה לשר.
מאסר של שנה יוטל על אדם שעסק בווטרינריה ואינו רופא וטרינר.
מאסר שלושה חודשים יוטל על רופא וטרינר המשתמש בתואר "מומחה" ואינו מומחה.
מאסר של שלוש שנים יוטל על אדם שהשיג או ניסה להשיג רישיון עיסוק בווטרינריה או תואר מומחה בווטרינריה שאינו זכאי לו.
מאסר של שנה יוטל על אדם שמעסיק אדם כווטרינר אם אינו מוסמך לווטרינריה.
בית משפט שהרשיע אדם בעבירה על חוק זה רשאי בנוסף לבטל באופן קבוע או זמני את רישיונו לעיסוק ברפואה וטרינרית.
חוק הצהרת ויתור על כס המלוכה של הוד מעלתו (1936) היה חוק של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שהכיר ואשרר את התפטרותו של אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת מכס המלכות, עקב רצונו להינשא לווליס סימפסון, שהייתה גרושה ולפיכך לא יכלה להינשא לו.
החוק העביר את כס המלוכה לאחיו של אדוארד, ג'ורג' השישי, ונישל צאצאים עתידיים של אדוארד מהזכות לרשת את כס המלוכה בעתיד.
היה צורך בחקיקת החוק משתי סיבות.
ראשית: עד אז לא הייתה דרך חוקית בממלכה המאוחדת המאפשרת למלך לוותר על תפקידו, ולכן הפרלמנט היה צריך להעביר חוק מיוחד שיאפשר לבצע את הפעולה הזו.
לאחר מכן היה על המלך לאשר את החוק כדי שיוכל להיכנס לתוקף.
על התהליך הזה נאלצו לחזור גם בקנדה ודרום אפריקה, משום שהן חוקקו את חוק וסטמינסטר (1931), המסדיר את היחסים בין ממלכות חבר העם הבריטי והמלוכה הבריטית.
שנית, החוק הבטיח שצאצאיו של אדוארד לא יזכו לרשת את כס המלוכה בבוא היום ושחוק הנישואים המלכותיים (1772) לא יחול עליהם.
חוק הפיקוח על הנשק משנת 1968 הוא חוק פדרלי אמריקאי העוסק בהסדרת את תעשיית הנשק בארצות הברית והסדרת תחום הבעלות על כלי ירייה.
החוק מגביל את הסחר בנשק בין מדינות בארצות הברית ליצרנים, סוחרים ויבואנים מורשים בלבד.
החוק נחתם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-22 באוקטובר 1968, וכיום הוא הפרק הראשון של חוקי הנשק הפדרליים של ארצות הברית הנאכפים על ידי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF).
חוק זה ביטל את "חוק הנשק הפדרלי" משנת 1938, אם כי רבים מסעיפי החוק משנת 1938 חוקקו מחדש כחלק מהחוק של 1968, אשר תיקן את החוק משנת 1938 ואת קודמו, "חוק הנשק הלאומי" משנת 1934 (NFA).
הצעת החוק נולדה בעקבות הרצח של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי בדאלאס, טקסס בנובמבר 1963. הנשיא נורה על ידי רובה שנרכש והוזמן דרך הדואר לאחר שהיורה התעניין ברכישתו כאשר הופיע במודעת פרסומת במגזין הנשק "American Rifleman".
הצעות חוק קודמות לחוק הפיקוח על הנשק היו הצעת חוק 1975 של הסנאט משנת 1963 - "הצעת חוק להסדרת משלוח נשק חם בין מדינות" והצעת חוק 1592 של הסנאט משנת 1965 - "הצעת החוק לתיקון חוק הנשק הפדרלי של שנת 1938".
שתי הצעות החוק הוצגו על ידי הסנאטור תומאס דוד ונתקלו בהתנגדות עזה ברצפת הסנאט, אך סללו את הדרך לחקיקת "חוק הפיקוח על הנשק" בשנת 1968.
רצח מרטין לותר קינג, מנהיג התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית ב-4 באפריל 1968 וההתנקשות בסנאטור הדמוקרטי והתובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי ב-5 ביוני 1968 הובילו לשינוי בדעת הקהל בארצות הברית בנוגע לנושאי החזקת הנשק והובילו לחידוש המאמצים להעברת החוק.
ב-11 ביוני 1968, תיקו בהצבעה בוועדת המשפט של בית הנבחרים עיכבה את העברת הצעת החוק.
בדיון מחודש לאחר תשעה ימים התקבלה הצעת החוק בוועדה.
ועדת המשפט של הסנאט הביאה באופן דומה לעיכוב זמני בהעברת החוק, אך כמו בבית הנבחרים, הצעת החוק הועברה לבחינה מחודשת.
החלטה 17735 של בית הנבחרים, הידועה בשם "חוק הפיקוח על הנשק", האוסרת רכישת והזמנת רובים ורובי ציד דרך הדואר ואוסרת על רוב העבריינים, אנשים המשתמשים בסמים והאנשים שנמצאו כלא כשירים נפשית לקנות רובים נחתמה על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-22 באוקטובר 1968.
באופטיקה, חוק הקוסינוס של למברט קובע שעוצמת האור המוקרנת בכיוונים שונים ממשטח דיפוזי אידיאלי או ממקרן דיפוזי אידיאלי עומדת ביחס ישר לקוסינוס הזווית θ שבין הקרן הנפלטת לנורמל למשטח: I = I0cos(θ).
חוק זה ידוע כחוק הפליטה הקוסינוסי או כחוק הפליטה של למברט.
הוא נקרא על שם יוהאן היינריך למברט, שפרסם אותו בספרו פוטומטריה מ-1760.
משטח המציית לחוק למברט נקרא למברטיאני, והוא מפגין החזרה למברטיאנית.
חתיכה ממשטח כזה נראית כבעלת בהירות שווה מכל זווית בה היא נצפית.
יש לה אותה בהירות מכיוון שעל אף שההספק המוקרן מאלמנט שטח קטן פי קוסינוס זווית ההקרנה, הזווית המרחבית, המוגדרת כחלק היחסי של השטח המוטל על ידי אלמנט השטח (הנראה על ידי הצופה) על ספירה שמרכזה בעין הצופה משטח הספירה, קטנה גם היא באותו גורם.
לפיכך, הבהירות הנראית, המוגדרת כהספק ליחידת זווית מרחבית ליחידת שטח של היטל המקור, היא קבועה.
כאשר אלמנט שטח מקרין אור כתוצאה מהארתו על ידי מקור אור חיצוני, שטף האור (זמן*שטח/אנרגיה של פוטונים) הפוגע באלמנט הזה מצוי ביחס ישר לקוסינוס הזווית בין כיוון מקור האור והנורמל לאלמנט השטח.
מפזר למברטיאני יפזר את האור הפוגע בו לפי אותו חוק קוסינוס כמפזר למברטיאני.
פירוש הדבר שלמרות שהבהירות הנראית של פני השטח תלויה בזווית בין הנורמל לכיוון מקור האור, היא לא תלויה בזווית בין הנורמל לכיוון הצופה.
העובדה שבהירות הירח אינה חלשה יותר בשוליו ממחישה שהירח אינו מפזר למברטיאני, ולמעשה מפזר אור בזוויות חדות במידה רבה יותר מאשר מפזר למברטיאני.
בדומה למפזר למברטיאני, מקרן למברטיאני מוגדר כגוף אשר קורן באופן למברטיאני ושמקורה של הקרינה בגוף עצמו.
לדוגמה, אילו השמש הייתה מקרן למברטיאני, ניתן היה לצפות לראות בהירות אחידה בכל הדיסקה השמשית.
העובדה שהשמש מראה האפלת שפה בתחום האור הנראה מראה שהיא אינה מקרן למברטיאני.
גוף שחור הוא דוגמה למקרן למברטיאני.
כמבוא לפרטים הטכניים של חוק הקוסינוס של למברט, נדון בדוגמה של הבהירות הנראית של פנס רחוב כדורי במרחקים גדולים בהרבה מרדיוסו.
פנס כזה מקרין אור בהספק זהה בכל הכיוונים, כך שהמצב הפיזיקלי הוא בעל סימטריה כדורית ועוצמת האור הנופלת על עין הצופה הממוקם במרחק גדול מסוים תלויה רק במרחק הצופה r.
במבט שטחי ניתן לטעון שהבהירות נופלת ביחס הפוך לריבוע המרחק (חוק ההארה של קפלר), אולם מבט מעמיק יותר במהות הגדרת הבהירות מגלה שלמעשה בהירות הפנס כלל לא משתנה עם המרחק!
(זאת בהנחה שהמרחק גדול בהשוואה לרדיוס הפנס).
הסיבה לכך היא שבהירות נראית, כתכונה שהיא במידה מסוימת סובייקטיבית, יחסית באופן הפוך גם לגודל הזוויתי של מקור האור, שכן שטח הדמות של מקור האור על רשתית העין, כמו גם של כל מכשיר אופטי אחר, יחסי לקוטר הזוויתי שלו בריבוע.
מכיוון שאותה כמות אור נופלת על שטח קטן יותר, תאי הרשתית שבעין יחושו בצפיפות האנרגיה הגבוהה יותר, והמוח יפרש זאת כבהירות גבוהה יותר.
בדוגמה האחרונה, עוצמת ההארה נופלת ביחס הפוך לריבוע המרחק מן הפנס, אך קוטרו הזוויתי בריבוע קטן גם הוא באותו היחס, כך שהבהירות הנראית של הפנס תהיה זהה בכל מרחק.
המצב עבור משטח למברטיאני (קורן או מפזר) מומחש באיורים 1 ו-2. לצורך בהירות מושגית נחשוב במונחים של פוטונים במקום במונחים של צפיפות האנרגיה המוקרנת.
היתדונים במעגל שבאיור 1 מייצגים זווית זהה dΩ בעלת גודל שנבחר באופן שרירותי, ואורכם מייצג את עוצמת הקרינה הנפלטת בכיוון שלהם.
כמות הפוטונים ליחידת שנייה בכיוון כל יתדון יחסית לפיכך לשטחו.
בהחזרה למברטיאנית, אורך כל יתדון כזה הוא מכפלת קוטר המעגל ב-cos(θ).
קצב הפליטה המרבי של פוטונים ליחידת זווית מרחבית הוא לאורך הנורמל למשטח, והוא יורד לאפס כאשר θ = 90°.
במונחים מתמטיים, הבהירות שאותה ימדוד צופה המוקם לאורך הנורמל היא I, ומספר הפוטונים ליחידת זמן הנפלטים בכיוון היתדון האנכי הוא I dΩ dA.
מספר הפוטונים ליחידת זמן שייפלטו בכיוון יתדון בזווית θ הוא I cos(θ) dΩ dA.
איור 2 מציג את מה שצופה המצוי בזווית מסוימת יראה.
הצופה שבדיוק מעל אלמנט השטח יראה את הסצנה דרך מפתח בעל שטח dA0 ואלמנט השטח dA יתפוס זווית מרחבית dΩ0, המהווה נתח של שדה הראייה הכולל של הצופה.
מכיוון שזווית כל יתדון dΩ נבחרה באופן שרירותי, לצורך נוחיות ניתן להניח ללא הגבלת הכלליות שזווית זו מתלכדת בגודלה עם הזווית המרחבית שתופס מפתח הצופה כאשר הוא "נצפה" מנקודת המבט של אלמנט השטח הקורן dA.
לפיכך, הצופה הנורמלי ימדוד ערך זהה של I dΩ dA פוטונים לשנייה לזה שנגזר מקודם וימדוד בהירות של
הצופה המוצב בזווית θ ביחס לנורמל יראה את הסצנה דרך אותו המפתח בעל השטח dA0, אולם מנקודת מבטו ה"משופעת" אלמנט השטח dA ייראה מקוצר ויתפוס זווית מרחבית קטנה יותר של dΩ0 cos(θ).
צופה זה יקלוט I cos(θ) dΩ dA פוטונים לשנייה, ולכן ימדוד בהירות של
כך שמתקבלת תוצאה זהה לזו של הצופה הנורמלי.
הקשר בין עוצמת ההארה המרבית לשטף האור הכולל
באופן כללי, עוצמת האור הנפלטת מנקודה על משטח משתנה עם הכיוון; בעבור משטח למברטיאני, ההתפלגות הזאת מוגדרת על ידי חוק הקוסינוס, עם עוצמת שיא בכיוון הנורמלי.
לפיכך כאשר ההנחה הלמבטריאנית תקפה ניתן לחשב את שטף האור הכולל, , מערך השיא של עוצמת ההארה, , באמצעות אינטגרציה על חוק הקוסינוס:
כאשר היא הדטרמיננטה של מטריצת היעקוביאן עבור ספירת היחידה.
באופן דומה, עוצמת השיא תהיה מסך שטף האור המוקרן.
בהתאם לחוק, עיסוק ביצוא ביטחוני מחייב רישיון, וקיימים שני רישיונות מרכזיים: רישיון שיווק
במתן הרישיונות עוסק בעיקר האגף לפיקוח על היצוא הביטחוני במשרד הביטחון, בשיתוף פעולה עם משרד החוץ, משרד הכלכלה, ובעלי תפקידים במערכת הביטחון.
קודם לחקיקת חוק זה הוסדר הפיקוח על יצוא ביטחוני בצו הפיקוח על מצרכים ושירותים (יצוא ציוד ביטחוני וידע ביטחוני), התשנ"ב-1991, שהוצא מכוח חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, התשי"ח-1957, ובאכרזות אחדות מכוח צו זה:
אכרזת הפיקוח על מצרכים ושירותים (ציוד לחימה וידע ביטחוני), התשמ"ז-1986;
אכרזת הפיקוח על מצרכים ושירותים (ציוד טילים וטכנולוגיית טילים), התשס"ו-2006;
אכרזת הפיקוח על מצרכים ושירותים (חומרים וציוד דו–שימושיים מסוימים המועברים לשטחי האחריות האזרחית הפלסטינית), התשס"ד-2004.
בנוסף, צווים שהוציא שר התעשייה המסחר והתעסוקה מכוח , כללו הסדרים לעניין פיקוח על יצוא של ציוד, ידע ושירותים שנועדו מעיקרם לשימוש אזרחי אך מתאימים גם לשימוש ביטחוני (פריטים דו–שימושיים).
הצעת החוק מנתה שלוש סיבות להחלפת הסדרים אלה בחוק ייעודי:
התאמה לנורמות בין–לאומיות בתחום הפיקוח על היצוא הביטחוני: "מדינות רבות בעולם, ובראשן המדינות המובילות בתחום היצוא הביטחוני, לרבות ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי, גיבשו במהלך שני העשורים האחרונים סדרה של משטרים בין–לאומיים בתחום הפיקוח על יצוא של אמצעי לחימה ופריטים דו–שימושיים.
משטרים אלה קובעים סטנדרט בין–לאומי אחיד בנוגע לפריטים אשר לגביהם יש לקיים פיקוח.
רשימות הפריטים שבפיקוח מתעדכנות מעת לעת על פי התפתחויות טכנולוגיות ואחרות.
כמו כן, מתייחסים משטרים אלה לאמצעי הפיקוח על היצוא הביטחוני, כגון: באמצעות דרישה לקבל פרטים לגבי זהות הגורם האחרון המיועד להשתמש בפריט המיוצא ולגבי השימוש הסופי שייעשה בו.
בהצעת חוק זו מוצע לעדכן את רשימות הציוד, הידע והשירותים הביטחוניים המפוקחים על פי ההסדר הקיים, ולהתאימן למשטר בין–לאומי המכונה הסדר ואסנאר שענינו פיקוח על יצוא של אמצעי לחימה קונבנציונליים וטובין וטכנולוגיות דו–שימושיים."
פיקוח על העיסוק ביצוא ביטחוני בחקיקה ראשית: "העברת הפיקוח על היצוא הביטחוני למעמד של הסדר ראשוני ראויה בהיבט החוקתי, לשם שמירה על חופש העיסוק.
ראוי כי חקיקה המטילה חובת רישיון לפעילות עסקית מסוימת, תעוגן באופן ברור בהסדר ראשוני בחוק ראשי."
מניע נוסף לחקיקת החוק הוא משבר ביחסי ארצות הברית–ישראל, שנוצר בעקבות שתי עסקאות יצוא ביטחוני שחתמה ישראל עם סין לאספקת מטוסי ביון עם מערכת התרעה "פלקון" וחימוש משוטט מדגם "הארפי".
החוק אושר בכנסת ב-17 ביולי 2007, ונקבע בו שייכנס לתוקף ב-31 בדצמבר 2007, למעט סעיפים מסוימים שייכנסו לתוקף במועד מאוחר יותר.
מאז חקיקתו תוקן החוק פעם אחת בלבד, בשנת 2016. בתיקון זה הוגמשה קבלת הפטור מחובת הרישיון, באמצעות הסמכת שר הביטחון לקבוע בתקנות פעולות הפטורות מרישיון.
החוק עוסק בשלוש קטגוריות של יצוא ביטחוני:
יצוא של ציוד ביטחוני: העברה של ציוד ביטחוני (ציוד טילים, וכן ציוד לחימה וציוד דו־שימושי מפוקח כהגדרתם בהסדר ואסנאר) אל מחוץ לישראל, לרבות העברה לשטחי האחריות האזרחית הפלסטינית, וכן העברה בישראל לנציגות דיפלומטית או קונסולרית של מדינת חוץ.
העברת ידע ביטחוני: ידע ביטחוני מוגדר בחוק:
(1) מידע, לרבות נתונים טכניים או סיוע טכני, הדרוש לפיתוח או לייצור של ציוד ביטחוני או לשימוש בו, ובכלל זה מידע המתייחס לתכנון, להרכבה, לבחינה, לשיפור, לשינוי, להדרכה, לאחזקה, להפעלה או לתיקון של ציוד ביטחוני או לטיפול בו בכל דרך אחרת וכן טכנולוגיה הכלולה בצווים רלוונטיים.
(2) ידע המתייחס לכוחות ביטחון, לרבות ידע הנוגע לארגונם, לבנייתם, להפעלתם, לתורת הלחימה או לשיטות הדרכה ואימון או שיטות פעולה שלהם, וכן ידע בנוגע למדיניות ביטחון, לוחמה בטרור ושיטות אבטחה.
מתן שירות ביטחוני: שירות בנוגע לציוד ביטחוני לרבות בנוגע לתכנונו, לפיתוחו, לייצורו, להרכבתו, לבחינתו, לשיפורו, לשינויו, לתיקונו, לאחזקתו, להפעלתו ולאריזתו, וכן הדרכה בנוגע לציוד כאמור וכן שירות בנוגע לידע ביטחוני, לרבות הדרכה, אימון או ייעוץ בנוגע אליו.
פעולות של שיווק ביטחוני ויצוא ביטחוני מצריכות קבלת רישיון מהאגף הפיקוח על היצוא הביטחוני במשרד הביטחון.
בתקנות פורסמו פעולות מסוימות שאינן מצריכות רישיון.
האגף מנהל את מרשם היצוא הביטחוני.
רק מי שרשום במרשם זה רשאי לקבל רישיון שיווק ביטחוני או רישיון יצוא ביטחוני, ורק מי שרשום במרשם זה כמתווך בין גורמי חוץ רשאי לקבל רישיון תיווך בין גורמי חוץ (מדינת חוץ או אדם הנמצא במדינת חוץ).
על סירוב לכלול במרשם אדם או תאגיד ניתן לערער בפני מנכ"ל משרד הביטחון, לפי תקנות הפיקוח על יצוא ביטחוני (השגה על החלטת הרשות המוסמכת), התשס"ח–2008.
לשם קבלת רישיון לפי חוק זה יש להגיש בקשה לאגף לפיקוח על היצוא הביטחוני, בהתאם לפירוט שבתקנות הפיקוח על יצוא ביטחוני (רישיונות), התשס"ח–2008. האגף רשאי לסרב לתת רישיון וכן לבטל או להתלות רישיון שניתן.
תושב ישראל, אזרח ישראלי או תאגיד ישראלי שקיבל רישיון לתיווך בין גורמי חוץ נדרש לציית להחלטות של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות האוסרות או מגבילות העברה של ציוד לחימה או ציוד טילים המתייחסות לאותם גורמים.
בעל רישיון נדרש למסור מדי שנה דיווח לאגף הפיקוח על היצוא הביטחוני, בנוגע לפעילות הטעונה רישיון שביצע.
הדיווח יכלול, בין השאר, פירוט בנוגע לפעולות יצוא ביטחוני או שיווק ביטחוני, לרבות יעדי השיווק הביטחוני ופרטים בנוגע לזהות משתמשי ביניים והמשתמש הסופי ובנוגע לשימוש הסופי בציוד הביטחוני, בידע הביטחוני או בשירות הביטחוני, לפי העניין.
על בעל רישיון יצוא ביטחוני לנהל רישום של מידע בכל הנוגע לעסקאות יצוא ביטחוני שביצע, בהתאם לפירוט שבתקנות.
הפרת הוראות חוק זה עלולה להוביל לעונש מאסר או לקנס גבוה.
הוראות חוק זה אינן חלות על המדינה, אולם לאחר גיבוש הסכם יצוא בין מדינת ישראל לבין מדינה אחרת, הן חלות על מי שבפועל יבצע יצוא ביטחוני לפי הסכם זה.
יצוא ביטחוני מכוח הסכם בין מדינת ישראל לבין מדינה אחרת, בהיקף של למעלה מ-200 מיליון ש"ח מצריך אישור של אישור ועדת משנה של ועדת השרים לביטחון לאומי.
פעמים אחדות ניתנו פסקי דין שעניינם עבירות של יצוא ביטחוני שלא בהתאם להוראות חוק זה.
הרשעה בביצוע עבירות של העברת חומר דו-שימושי ללא רישיון, עקב קשירת קשר עם סוחרים עזתיים להעביר משטחי ישראל לשטח רצועת עזה רכבי 4X4 ללא היתר.
ב-2 במרץ 2015 הגיעה למעבר כרם שלום משאית ובה סחורה השייכת לשתי חברות.
בבדיקת המשאית נמצאו בה, בין השאר, שבעה תופים של סיבים אופטיים – ציוד תקשורת דו-שימושי מפוקח, המחויב ברישיון, מבלי שניתן רישיון לכך.
כתוצאה מכך הוחרמה כל הסחורה שבמשאית.
בכגון דא, כבשאר העניינים של יחסי חוץ וביטחון, שיקול הדעת המצוי בידי רשויות המדינה הינו רחב במיוחד" ואינו מצדיק התערבות של בית המשפט.
חוק הקולנוע, התשנ"ט–1999 אושר בכנסת הארבע עשרה ב-30 בדצמבר 1998, ונועד לעודד יצירת קולנוע ישראלי, בעיקר באמצעות תמיכות מתקציב המדינה.
מכוח החוק הוקמה המועצה הישראלית לקולנוע.
הצעת החוק הוגשה על ידי חברי הכנסת יונה יהב, דדי צוקר וראובן ריבלין.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את המניע לחקיקתו ואת מטרתו:
סרטי הקולנוע משתייכים לתחום התרבות הפופולרי ביותר בעולם המודרני והם בעלי משקל בגיבוש אופיה התרבותי של כל חברה מודרנית בעשרות שנים האחרונות.
בגלל היקפו וחשיבותו של תחום זה חייבת המדינה להתייחס להיבט התרבותי של פעילותו ולהיבט התעשייתי.
החוק המוצע הוא ניסיון להתאים את החקיקה למציאות זו.
מוצע לפתח כיוונים, מגמות והתחייבויות חדשות בהתפתחות הקולנוע הישראלי, תוך התחייבות להשתתפות דמוקרטית ורב תחומית של במאים, תסריטאים, מפיקים ומעורבים אחרים בעשיית הקולנוע המקומי, ללא חשש לאבדן זהות תרבותית ישראלית.
כן מוצע להקים מועצה לעידור הקולנוע הישראלי, שתייעץ בבל תחום הנוגע לקולנוע.
החוק אושר בכנסת ב-30 בדצמבר 1998, וביטל, החל מ-1 בינואר 2000, את חוק לעידוד הסרט הישראלי, התשי"ד–1954, שקדם לו.
בתיקון לחוק משנת 2014 נוסף לחוק פרק ג': תאגידים לניהול משותף של זכויות יוצרים, שנועד לאפשר ליוצרים בתחום הקולנוע ניהול משותף של זכויות היוצרים שלהם (בדומה לפעילות של אקו"ם בתחום המוזיקה).
ללא קביעה כזו בחוק, הניהול המשותף עלול להיחשב הסדר כובל לפי חוק ההגבלים העסקיים.
בדצמבר 2016 מינתה שרת התרבות והספורט, מירי רגב, ועדה לבחינת קרנות הקולנוע, וזו הגישה דו"ח מסכם ביוני 2018. בתיקון לחוק משנת 2018 שולבו בחוק אחדות מהמלצותיה של הוועדה, ובנוסף תוקנו סעיפים אחדים העוסקים במועצה הישראלית לקולנוע.
החוק מורה על הקמתה של המועצה הישראלית לקולנוע, וקובע את תפקידיה, הרכבה וסדרי עבודתה.
החוק קובע שמתן תמיכות מתוך תקציב הקולנוע ייעשה על פי מבחנים לתמיכה במוסדות ציבור שקבע שר התרבות ובספורט לאחר התייעצות עם המועצה, ובלבד ש־60% לפחות מתקציב הקולנוע יופנה להפקת סרטים ישראליים, ושיעור נוסף ממנו ייוחד לשיווק סרטים ישראליים בשוק הסרטים הבין־לאומי.
בשנת 2022 עמד תקציב הקולנוע על 80 מיליון ש"ח.
מוסד ציבורי המקבל תמיכה בעד סיוע להפקת סרטים יעסיק לקטורים, בעיקר מתוך מאגר לקטורים שתנהל המועצה.
הלקטור יהיה שותף להערכה, לבחינה או לברירה של בקשות המוגשות למוסד לסיוע בהפקת סרטים.
סעיף 13א לחוק, שנוסף בשנת 2018, מאפשר מתן תמיכה גם לגוף שאינו מוסד ציבור, שהפיק סרט ישראלי שזכה להצלחה מסחרית, בהתאם למידת הצלחתו, ובלבד שהסרט הופק בלא סיוע של מוסד ציבור, וכן לגוף שאינו מוסד ציבור, המסייע להפקת סרטים ישראליים לשם השאת רווחים, בעד סרטים כאמור שהפקתם טרם הסתיימה.
שר התרבות ובספורט, בהתייעצות עם המועצה ובאישור ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, יקבע תנאים להכרה בסרט שנעשה על ידי גורמים ישראליים כסרט ישראלי לעניין חוק זה, לרבות תנאים להכרה בסרט כאמור בהפקה משותפת עם גורמים שאינם ישראליים.
תנאים אלה נקבעו בתקנות הקולנוע (הכרה בסרט כסרט ישראלי), התשס"ה–2005.
פרק ג' לחוק מתיר ליוצרים בתחום הקולנוע ולבעלי זכויות יוצרים בתחום זה להקים תאגידים לניהול משותף של זכויות יוצרים.
(2) ניהול משא ומתן עם משתמשים או עם המבקשים לעשות שימוש;
"חוק הפרוטקשן" (בשמו הרשמי: חוק העונשין (תיקון מס' 146 והוראת שעה), התשפ"ג–2023) הוא תיקון לחוק העונשין, שבא לשם התמודדות עם תופעה שבה עבריינים גובים דמי חסות מעסקים על מנת לשמור עליהם מפני פגיעה של עבריינים, בין שהם עבריינים אחרים ובין שהם נוטלי דמי החסות עצמם.
התיקון הוסיף לחוק העונשין את , הקובע ענישה על עבירה של גביית דמי חסות, והוראת שעה (סעיף 428ב) הקובעת עונש מינימום על גביית דמי חסות.