tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצירה זו, משנת 1784, דויד עיצב אידיאל רפובליקני של הקרבה גברית, אחריות ציבורית ונאמנות למולדת – ערכים שנבנו באמצעות קומפוזיציה סימטרית, מחוות ידיים דרמטיות ודמויות גבריות קשוחות הנכנסות בברית "חוזית".
המאמר מציין כי במרס מתפרק, דויד "חוזר" לסוג כזה של סצנה של "exchange" (חילוף, התחייבות), אך בשינוי דרמטי של משמעותה.
אם שבועת האחים ההוראטים ייצגה פעולה הירואית קולקטיבית, הרי שבמרס מתפרק ההחלפה הפכה לאישית, אירונית ומפורקת: לא שבועת לוחמים אלא ויתור של הגבר על סמלי גבריותו, הנמסרים לא לדמויות שוות ערך, אלא לגרציות – נשים שמבצעות פעולה של "פירוק" ולא של חיזוק ערכים.
יתר על כן, המאמר מדגיש את ה"היפוך של המחווה": ב-1784, המחווה הגברית הייתה ביטוי של חוזה מוסרי רפובליקני; ב-1824, המחווה היא אקט של אובדן, אולי אפילו של כניעה רגשית־אסתטית.
בכך מדגיש דויד לא את ההמשכיות של האתוס הקלאסי, אלא את שקיעתו.
זו אינה הרואיקה נאו-קלאסית - אלא סמל לשקיעה של אידאולוגיה ושל זהות גברית-מהפכנית כאחד.
זהו המעבר מה-"אנחנו" אל ה-"אני", מהציבורי אל הבורגני־אינטימי.
עם זאת, "מרס מתפרק" שונה גם מהיצירות האינטימיות הללו.
בניגוד ליצירות כמו "אהבה ופסיכה", שיש בהן מימוש של תשוקה או לפחות זיקה רגשית בין הדמויות, הרי שמרס מתפרק מציג ריקון מכוון של אינטימיות: אין קשר עין בין מרס לוונוס, אין מגע רך או תשוקתי, ואף המרחב ביניהם מלא במתווכות (הגרציות, קופידון, היונים).
אם קופידון ופסיכה עוד מבטאת אשליה של חיבור רגשי בתוך הגלות, הרי שמרס מתפרק הוא ציור של ניתוק, של אובדן, ושל אסתטיקה כמעט קרה.
ההבדל הזה מדגיש את ההתקדמות של דויד בתוך הגלות – מציורים של פנטזיה וזוגיות אל ציור סיום, שבו אפילו האהבה עצמה היא אלגוריה על ויתור.
כך ניתן לראות במרס מתפרק מעין תגובה ביקורתית ל-"אהבה ופסיכה": לא המשך אלא הפקעת ההנחה שיחסים זוגיים, מיתיים או לא, מסוגלים לרפא את שברו של האמן בגלות.
מָרסיי היא העיר השנייה בגודלה בצרפת, אחרי עיר הבירה פריז.
היא נמצאת בדרום-מזרח צרפת, על חוף הים התיכון.
מרסיי מהווה עיר בירה לחבל הארץ פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור ולמחוז שפך הרון.
נמל מרסיי הוא הנמל המסחרי הגדול ביותר בצרפת ובים התיכון.
בעיר עצמה (בשטח 240 קמ"ר) חיים כ-852 אלף תושבים, ובמרסיי רבתי (בשטח 2,830 קמ"ר) חיים כ-1.6 מיליון תושבים.
כלכלת העיר מתבססת על הנמל המסחרי הגדול.
בעיר פועלת רכבת תחתית (מטרו), ובסמוך אליה נמצא שדה תעופה בינלאומי.
במרסיי מוצב "גדוד כיבוי האש הימי של מרסיי" (BMPM) - יחידה צבאית של חיל הים הצרפתי, שמתמחה בפעולות כיבוי אש, חילוץ והצלה, רפואה, חירום ומשימות מיוחדות.
הגדוד הוקם בשנת 1719, הוגדר כגדוד הגנה של מרסיי בשנת 1816, נקבע כגדוד בן חמש פלוגות בשנת 1838, ומשנת 1962 הוא אחראי גם על הנמל המסחרי ועל שדה התעופה.
בגדוד משרתים כ-1,740 חיילים, והוא נמצא תחת פיקוד חיל המצב של מרסיי.
בין ילידי העיר המפורסמים: דזירה קלארי (1777-1860, מלכת שוודיה), אדולף טייר (1797-1877, נשיא צרפת) ושחקן הכדורגל זינדין זידאן (נולד ב-1972).
העיר הוקמה כמושבה קרתחדשתית בשם הפיניקי 𐤌𐤎𐤋𐤕 (מסלת), ונכבשה על־ידי איונים מפוקאיה שברחו מפני הרפגוס וזכו בשטחי העיר בקרב ימי מול הקרתחדשתים.
אותם יוונים נחלו את העיר וקיימו אותה כקולוניה מסחרית, בשם מסליה (Μασσαλία), שנגזר מהשם הפיניקי.
מסליה הייתה לנמל היווני הראשון במערב אירופה, ואוכלוסייתה צמחה ועלתה במהירות אל מעל לאלף תושבים.
חשיבותו של נמל מסליה עבור היוונים ולכן התפתחותה המהירה של העיר ושרידותה הייתה בהיותו נמל מעבר לבדיל, שהיה יקר מציאות ונדרש לייצור ארד, העשוי מסגסוגת של נחושת ובדיל.
מסליה הייתה להתיישבות הראשונה אשר זכתה למעמד עיר בצרפת.
מגלה הארצות היווני פיתאס, בן המאה ה-4 לפנה"ס, הוא יליד מסליה, ולמסע הימי שלו לצפון אירופה הוא יצא מעיר זו.
מסליה נכבשה על ידי הקלטים, ומאוחר יותר על ידי הרומאים.
בתקופת הכיבוש הרומאי נקראה העיר מסיליה (Massilia).
מרסיי הפכה לחלק מממלכת צרפת בעשור התשיעי של המאה ה-14, אך במהרה רכשה מוניטין בהתמרדותה כנגד הממשל.
התושבים אימצו בהתלהבות רבה את המהפכה הצרפתית, ובשנת 1792 שלחה העיר 500 מתנדבים כדי להגן על פריז.
ההמנון הלאומי של צרפת, "המרסייז", נקרא על שם כוחות אלו.
בין האתרים הבולטים בעיר נמנים הנמל העתיק, כנסיית "נוטרדאם גארדה" (נוסדה במאה ה-13) ואי הכלא העתיק "שאטו ד'איף" (נבנה במאה ה-16 ומוזכר בספר "הרוזן ממונטה כריסטו" מאת אלכסנדר דיומא).
בשנים שקדמו לקום מדינת ישראל, שימשה מרסיי נמל יציאה לכמה אוניות מעפילים, במסגרת המוסד לעלייה ב'.
אחרי קום המדינה הוקם גרנד ארנס, המחנה הגדול, מחנה בו רוכזו מאות אלפי עולים מצפון אפריקה אירופה ושלח אותם לארץ ישראל.
ניסים בנימין היה מפקד המחנה בשנים 1950-1952 .
בשנים המאוחרות של המאה ה-20 שימשה העיר כנמל כניסה למיליוני מהגרים לתוך צרפת, מאות אלפים מהם הגיעו בשנת 1962 מאלג'יריה.
עד המאה ה-20, צמיחת האוכלוסין של העיר תאמה את הממוצע הארצי.
בשנים 1200–1800 אוכלוסייתה לא עלתה על 100,000, ובין השנים 1800–1930 האוכלוסייה צמחה אל מעבר 500,000. למרות שרוב הצמיחה הייתה כתוצאה משיעורי ילודה טבעיים, גם מספר גדול של מהגרים מאיטליה, פורטוגל וספרד תרם לכך.
באמצע שנות ה-50, הנמל הרחב של העיר הביא לצמיחה דמוגרפית אינטנסיבית בעקבות הגירה מוגברת.
בהמשך, הגיעו גם מהגרים רבים מהמושבות הצרפתיות בצפון אפריקה, במיוחד מאלג'יריה.
עד שנות ה-80, אוכלוסיית מרסיי עצמה התקרבה למיליון איש.
כיום רוב תושבי העיר הם צאצאים של מהגרים.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר הם האיטלקים, המהווים כ-37% מתושבי העיר.
קבוצות אתניות משמעותיות אחרות בעיר הן ערבים מצפון אפריקה (כ-25% מהאוכלוסייה), וארמנים (כ-12% מהאוכלוסייה), וכן קבוצות אחרות הן ממוצא טורקי, יווני, גרמני ווייטנאמי.
על-פי הערכה, הצרפתים האתניים מהווים כרבע מהאוכלוסייה הכוללת.
"פאסטיס" (Pastis), משקה אלכוהולי נפוץ העשוי מזרעי כמנון האניס.
"איולי" (Aïoli), רוטב עשוי משום טרי, מיץ לימון, ביצים ושמן זית, מוגש עם דג מבושל, ביצים קשות וירקות אפויים.
"טפנד" (Tapenade), ממרח זיתים קצוצים ושמן זית (לעיתים עשוי עם אנשובי).
"בויאבז" (Bouillabaisse), מרק דגים המכיל מגוון צדפות, דגים וירקות, מוגש עם רוטב רואי (rouille), טוסטים קטנים (croûtes) ולעיתים גם גבינה מגורדת.
"פאניס" (Panisse), מאפה עשוי מקמח חומוס.
"נאבט" (Navette), אפיפית קטנה וקשיחה בצורת סירה, מבושמת בריח תפוז.
"בוריד" (Bourrid), דג מונק (Monkfish), מוגש עם מיונז וקוביות ירקות.
"פאיד פקאטס" (Pieds-paquets), מנה העשויה מרגלי חזיר, כבש או מעי חזיר מתובל בשומן חזיר.
מועדון הכדורגל העיקרי של העיר הוא אולימפיק מרסיי.
המועדון נוסד בשנת 1899, זכה ב-9 תוארי אליפות (נכון לשנת 2010) ובליגת האלופות בשנת 1993. אצטדיון הבית של המועדון הוא ה"סטאד ולודרום", שמכיל כ-67 אלף מושבים.
הקהילה היהודית במרסיי עתיקה והתקיימה כבר מראשית ימי הביניים כקהילה יהודית חשובה.
נאמד כי הקהילה היהודית בעיר היא השנייה בגודלה בצרפת, אחרי פריז, והשלישית בגודלה באירופה (אחרי לונדון שבמקום השני).
במרסיי מספר קהילות יהודיות פעילות.
הרב יוסף יצחק לבקובסקי, שליח חב"ד בעיר, הקים גנים ובתי ספר, ובקהילת חב"ד המקומית בראשותו מתקיימים שיעורי תורה.
בשנת 2016 בית הכנסת אור התורה נמכר והפך למסגד.
בעיר פעל רבי ניסים ממרסיי.
הערים התאומות של מרסיי הן:
מרסיפול פייט היא להקת הבי מטאל דנית משנות השמונים, שזוהתה עם השירה האופראית המייללת של הסולן קינג דאיימונד, עם הסולואים הטכניים, הארוכים והמהירים של גיטרה חשמלית, ועם הטקסטים השטניים שגרמו למחלוקות לא-קטנות בתוך הלהקה ומחוצה לה.
לאחר שני האלבומים הראשונים, קינג דאיימונד עזב את הלהקה (על רקע האג'נדה השטנית שלו שלא מצאה חן בעיני שאר החברים, וכן על רקע מוזיקלי) ולקח את האנק שרמן איתו כדי להקים את להקת קינג דאיימונד.
ב־1993 התאחדה מרסיפול פייט (למעט קים ראז) והחלה להוציא אלבומים במקביל לקינג דאיימונד, כששתי הלהקות מחליפות ביניהן את הסולן לפי התור.
אלבומים אלה נחשבים לפחות טובים משני האלבומים הראשונים.
בשנת 1998 הוציאה להקת המטאל האמריקאית מטאליקה (אשר המתופף שלה, לארס אולריך, הוא חבר של קינג דאיימונד), במסגרת אלבום הקאוורים Garage Inc., מחרוזת של גרסאות כיסוי לשירי מרסיפול פייט, אשר נקראה כשם הלהקה ואורכה מגיע לכ-11 דקות.
משיריה המפורסמים ביותר של מרסיפול פייט: A Corpse Without a Soul ("גווייה ללא נשמה"), Curse of the Pharaohs ("קללת הפרעונים") ו-Evil ("רשע").
קינג דאיימונד (קים בנדיקס פטרסון)
מֶרְסֶה רוּדוּרֵדָה אי גוּרְגִי (בקטלאנית: Mercè Rodoreda i Gurguí; 10 באוקטובר 1908 – 13 באפריל 1983) הייתה סופרת ספרדייה שכתבה בשפה הקטלאנית.
רוּדוּרֵדָה נולדה בברצלונה בחיק משפחה אוהבת ספר.
בילדותה השפיע עליה יותר מכול אבי אמה, אשר החדיר ללב נכדתו אהבה עזה ללשון קטלוניה, לספרותה ולתרבותה.
כאשר הייתה בת עשרים, התחתנה רודורדה עם אחי אמה, שהיה מבוגר ממנה בארבע-עשרה שנים, ולגבר זה ילדה את בנה היחיד, ז'וֹרְדִי.
נישואיה לא עלו יפה, והכתיבה שימשה לה מבחינה מסוימת מפלט מן האכזבות ומן התסכולים שהיו מנת חלקה בחייה האישיים: היא פרסמה ארבעה רומנים, שבדיעבד פסלה אותם והתכחשה אליהם בטענה כי הם פרי בוסר שכתבה יוצרת חסרת-ניסיון.
מבּין ספריה הראשונים קיבלה בדיעבד אך ורק את הספר "אָלוֹמָה" (1938), אף-על-פי שגם אותו שכתבה כליל בשנת 1969. בפרוץ מלחמת האזרחים התגייסה הסופרת לשירות מחלקת התעמולה של הממשל הרפובליקני של קטלוניה, ובשנת 1937 נפרדה מבעלה.
כאשר יצאה לגלות בצרפת, בשנת 1939, האמינה כי גלותה לא תימשך זמן רב, ומשום כך הפקידה את בנה בידי אמה.
תחילה התגוררה בקרבת פריז, אך עם כיבוש צרפת, כאשר הגדודים הגרמניים התקרבו לפריז, ברחה הסופרת לבורדו, ומאוחר יותר השתקעה עם חברהּ לחיים, אַרְמַנְד אוּבְּיוֹלְס, שם העט של מבקר הספרות הקטלאני ז'וּאָן פְּרָט, בז'נבה שבשווייץ, ושם חזרה לכתוב למן שנת 1958. הספר הראשון שפרסמה בגלות הוא "עשרים ושניים סיפורים".
לאחר מות בן-זוגה בשנת 1972 חזרה הסופרת לארצה.
היא התמקמה – יחד עם שתיים מחברותיה לעבודה לשעבר, נשים שפעלו כמוה בשירות מחלקת התעמולה הרפובליקנית בתקופת מלחמת האזרחים – בבית אחוזה, בכפר רוּמַנְיָה דֶה לָה סֶלְוָה, שם חייתה במשך שמונה שנים.
בשנת 1980 עברה הסופרת לגור בבית כפרי סמוך לאחוזה, ובאותה שנה זכתה באות הכבוד של ספרות קטלוניה - פרס ההוקרה המכובד ביותר של הספרות הקטלאנית.
שלוש שנים לאחר מכן נפטרה מסרטן בעיר ז'ירונה שבקטלוניה.
כיכר היהלום, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2007.
ראי שבור, תרגם מקטלאנית: איתי רון, הוסיף אחרית דבר: יורם מלצר, הוצאת כרמל, 2010.
גן על יד הים, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2016.
סצנות מברצלונה, תרגם מקטלאנית: יוסי טל, הוצאת תשע נשמות, 2018.
כמה, כמה מלחמה..., תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: אופיר פוירשטיין, הוצאת כרמל, 2019.
רחוב הקמליות, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת רימונים, 2024.
מרסיליו פיצ'ינו (באיטלקית: Marsilio Ficino; 19 באוקטובר 1433 – 1 באוקטובר 1499) היה הומניסט ופילוסוף איטלקי בתקופת הרנסאנס המוקדם.
הגותו עסקה בתחומים שונים ומגוונים, החל ממיסטיקה, אסטרולוגיה וכשפים ועד נושאים פילוסופיים מובהקים יותר, כאתיקה ותאולוגיה.
השפעה נוצרית רבה ניכרת על עבודתו והוא אף שימש ככומר.
כאחד מחשובי חברי האקדמיה האפלטונית בפירנצה הושפע רבות מהזרם הפלטוניסטי והנאופלטוניסטי.
הוא מוכר בעיקר בזכות העובדה שנחשב לראשון שתרגם את כתבי אפלטון במערב.
מרסיליו פיצ'ינו נולד בעיר פיגילנה, עיר קטנה ליד פירנצה, בילדותו משפחתו עברה לפירנצה כשאביו קיבל משרה בבית החולים המקומי סנטה מריה נובה, לצד משרה זו אביו מונה להיות רופאו האישי של קוזימו דה מדיצ'י, שליטה של העיר.
באופן טבעי, צופה מפיצ'ינו הצעיר לרשת בבוא היום את תפקידו של אביו כרופא.
לאור זאת כבר מגיל צעיר החל פיצ'ינו לקבל הכשרה רפואית ראשונית.
אך התעניינותו של פיצ'ינו הייתה נתונה דווקא לפילוסופיה.
דה מדיצ'י שזיהה את הנטייה הזו אצל פיצ'ינו, ואפשר לו להתמחות בתחום, החל משנת 1456 הורה עליו ללמוד יוונית.
לימודי היוונית נשאו פרי ופיצ'ינו במהרה החל לתרגם מזמורים אורפיים והומרים.
פיצ'ינו עבד יחד עם ארבעה דורות של בית מדיצ'י ונשאר בפירנצה עד סוף ימיו.
למרות זאת שמו התפרסם ברחבי אירופה והגיע לגרמניה, צרפת, הונגריה, פולין ועוד.
לצד עיסוקו האינטלקטואלי, גילה פיצ'ינו גם עניין מתמשך בדת ורוחניות.
בשנת 1450 הצטרף פיצ'ינו לאחווה פלורנטינית אשר שמה לה כמטרה להחיות את מה שכינתה "התאולוגיה העתיקה", תפיסה המגלה עניין בשיטות דתיות מן המזרח ורואה אותן כמבשרי התפיסה הנוצרית.
פיצ'ינו נמנה עם חברי קבוצה זו כעשר שנים.
מאוחר יותר, בשנת 1473, החל פיצ'ינו לשמש ככומר קהילתי בפרוור של פירנצה בשם נוולי, ובשנת 1487 קודם והחל לשרת כקנון של האזור.
במהלך חייו זכה פיצ'ינו לכבוד רב מצד אנשי הממשל והמשכילים כאחד.
קצת לפני הולדתו של פיצ'ינו, בראשית תקופת הרנסאנס, התחדש העניין בתרבויות הקלאסיות ובטקסטים עתיקים בכלל.
מלומדים שונים החלו בניסיון לשחזר ולאסוף טקסטים מתקופות אלו, ובהם אישים כפרנצ'סקו פטרארקה, ג'ובאני בוקאצ'ו וסולטאטי האיטלקיים, ולצידם מלומדי ביזנטיון כמנואל כריסולארוס שסייעו במפעל גדול ממדים זה, וגאורגיוס גימסטוס פלתון, מלמד ביזנטי שתרם תרומה מכרעת להפצת כתביו של אפלטון במערב.
כתבים אלו היוו מרכיב עיקרי למפעלו ההגותי של פיצ'ינו.
עיקר מפעל התרגומים עד אותה תקופה התמקד בטקסטים של אריסטו, פלתון סייע לשנות מצב זה ובכך השפיע על הומניסטים שונים ובהם גם על שליט פירנצה, קוזימו דה מדיצ'י, שכאמור שכר את פיצ'ינו כדי לבצע את מלאכת התרגום.
כחלק ממגמה זו של חידוש כתבי אפלטון התפתחה בפירנצה אקדמיה אפלטונית, היינו חוג בלתי פורמלי אשר כלל כמה מאנשי הרוח הבולטים של התקופה כאנג'לו פוליציאנו, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה ועוד, שהתכנסו יחד לדון בנושאים פילוסופיים.
פיצ'ינו נתפס כאחת מהדמויות הבולטות של חוג זה.
הוגים אלו הושפעו רבות מהישגיהם של ראשוני ההומניסטים אשר במידה רבה סללו לאחרונים את הדרך, אבל עם זאת פיצ'ינו ובני תקופתו היוו גם ראקציה חשובה לקודמיהם.
הדור הראשון של ההומניסטים בני המאה החמש עשרה, ראו את העיון כאלמנט משלים של החיים הפולטים והחברתיים.
עבורם העיסוק בסוגיות מופשטות שאינן נוגעות לקיום היומיומי הוא מיותר ולא רלוונטי.
בני תקופה זו כונו "ההומניסטים האזרחיים" על שום זיקתם לתחום זה, מגמת עיסוק זו נבעה לפחות בחלקה מהמצוקה הפוליטית הגדולה שנכחה בתקופתם ותבעה מאנשי הרוח להתמודד עמה.
בתקופה זו היו מאבקים רבים בין ערי המדינה האיטלקיות השונות, ההומניסטים האזרחיים רתמו את כישרונותיהם כדי לספק עזרה לפירנצה עיר מדינתם.
בשנת 1454, נחתם הסכם שלום לודי שסיפק שלום ושגשוג לאזור, ובכך מנע מבני דורו של פיצ'נו את ההכרח בעיסוק בסוגיות פוליטיות.
כמו כן העובדה שפירנצה הפכה לסיניוריה כלומר שלטון יחיד ואיבדה את שלטון הרפובליקה שלה מנעה מההוגים להתערב בעניינים פוליטיים, התפקידים החשובים אוישו על ידי עושי דברם של משפחת מדיצ'י.
כמצופה, פיצ'ינו וחברי חוגו גילו עניין רב יותר דווקא בסוגיות פילוסופיות מופשטות ותאורטיות יותר, הדבר ניכר בכך שאנשי התקופה כבר לא ראו את ההגות כמשרתת מטרה חיצונית אלא, הם דגלו באידיאל של הגות לשם הגות.
ברוח זו אנשי התקופה ראו את אנשי ההומניזם האזרחי כעובדי שלטון מניפולטיביים ואופורטוניסטיים.
ג'ובני פיקו דה לה מרינדלה אמר בהקשר זה: "את הדברים הללו[...] אני אומר נגד אלו המכנים את עצמם פילוסופים (קרי, ההומניסטים האזרחיים), שאינם פילוסופים כלל וכלל שהרי היות שכל חייהם עוצבו בסימן תאוות בצע ושאפתנות בידיעת האמת לשם עצמה".
גם מרסליו פיצ'ינו כאחד ממייצגיה הגדולים של מגמה זו, הרבה לעסוק בנושאים מופשטים שנגעו למעמדו של האדם מול האל והבריאה.
אחד מהמאפיינים העיקריים של החוג הנאו – אפלטוני, בניגוד להומניסטים האזרחיים, היה עיסוקם הרב של הנאו - פלטוניסטים ברעיונות ושיטות דתיות מיסטיות.
ההומניסטים הראשונים, פטררקה ובני תקופתו, עסקו בעיקר בניסיונות שונים לבצע ניתוחים פילולוגיים והיסטוריים לטקסטים העתיקים אשר מעמדם זהה לכזה של כל טקסט אחר, לעומתם מרסליו פיצ'ינו וחבריו נטשו לחלוטין שאיפה זו וראו רבים מהטקסטים הדתיים כמקורות סמכות.
כחלק מתפיסה זה גילה פיצ'ינו עניין רב בכתבים מיסטיים שייחסו לאל המצרי תחות, שמזוהה גם עם האל הרמס היווני.
כתבים אלו מכונים הקורפוס ההרמטי, ועסקו באסטרולוגיה, מאגיה ומיסטיקה, הם נכתבו במאה השנייה והשלישית לספירה ככל הנראה באלכסנדריה שבמצרים.
אך פיצ'ינו סבר בטעות כי כתבים אלו, נכתבו זמן רב לפני כתבי אפלטון והשפיעו עליהם.
מעבר לכך סבר פיצ'ינו שכתבים אלו מכילים רמזים שונים לתפיסות נוצריות כהופעתו של ישו והשילוש הקדוש, לכן, הבנה מעמיקה של הכתבים הללו יכולה להביא את האדם למדרגות רוחניות נעלות, ודבקות באלוהות.
כתבים אלו היוו את אחד ממקורות ההשפעה לתפיסת התאולוגיה העתיקה של פיצ'ינו, שמקורם של מערכות האמונה השונות הן זהות ויש לנסות ולאחד ביניהן.
רובם המוחלט של כתבים אלו לא היה מוכרים במערב בתקופה זו, וכשהם אלו הגיעו מביזנטיון לפירנצה, בשנות השישים של המאה החמש עשרה, הורה קוזימו דה מדיצ'י להפסיק ממלאכת התרגום של אפלטון לטובת כתבים אלו, שיצאו לדפוס בשנת 1471.
עבור פיצ'ינו לא הייתה חלוקה ברורה בין פילוסופיה, דת ומיסטיקה.
להפך, שאיפתו הרוחנית הייתה דווקא לאחד בין גופי ידע שונים אלו.
לכן ישנו אנכרוניזם מסוים בלהציג את הדברים באופן זה, אך למרות זאת לא ניתן להתעלם מן העובדה כי פיצ'ינו השקיע רבות בהגותו של אפלטון ועל כך יש לייחד את הדיון.
למרות עיסוקו הרב בנושא זה, לא ניתן לזהות משנה פילוסופית סדורה שהגו פיצ'ינו ובני דורו, סגנון הגותם היה אקלקטי.
הגותו הפילוסופית עסקה בהיבטים שונים של האל ומוחלט ובמקומו של האדם ביחס אליו.
בהתאם למסורת האפלטונית והנאו – אפלטונית שמהן הושפע רבות, פיצ'ינו נטה לראות את המציאות כמערכת אחת בעלת איכויות מעין אורגניות.
המציאות כולה אינה אלא, שלשלת ארוכה של ישויות המתחילה באל וחורזת יחד את הבריאה כולה.
פיצ'ינו תפס כי כול מדרגה בשרשרת נעלה מזו שמתחתיה במובן זה שהיא זו המעניקה לה את קיומה, יוצא מכך כי האל הנמצא בראש השרשרת הוא מקור קיומה של המציאות כולה.
מתפיסה מוניסטית זו נגזר כי התשוקה של כל ישות וישות בעולם היא בעיקרה דבר חיובי ובשורשה היא מכוונת כלפי האל עצמו שהוא מקור כל הטוב.
פיצ'ינו ראה את תכליתה ומהותה של כל ישות בעולם במילוי תשוקתה.
הניסיון של הישויות השונות למלא את תשוקתן הוא מה שיוצר את הסדר בעולם כפי שאנו תופסים אותו.
פיצ'ינו טען שמכיוון שהאל מושלם והתשוקה הפנימית של כלל היצורים מכוונת כלפי האלוהות, לכן ממילא נובע שגם העולם מושלם, ומימוש של כל תכלית פרטית של מי מהיצורים בסופו של דבר תורם לבריאה כולה.
ישנו חריג אחד המסוגל להתנגד לתשוקתו, האדם, זאת מכיוון שהאדם נתון בקונפליקט והוא ניצב במאבק מתמיד בין שני כוחות, טבעו הרוחני וטבעו הגשמי.
טבעו הרוחני מתבטא בחשיבה רציונלית המשותפת לאדם למלאכים ולאל ובחשיבה דיסקורסיבית הקיימת אצלו בלבד וטבעו החומרי מתבטא ביכולת ההולדה, החישה, והזדקקותו לאוכל ושתייה.
שני כוחות הופכיים אלו נאבקים ביניהם, הכוח הרוחני מושך למעלה, אל הבריאות שנמצאת מעל האדם והכוח החומרי מושך למטה, אל הבריאות שנמצאת מתחתיו.
מעמדו הייחודי של האדם מתבטא בכך שבחירתו היא זה שתכריע בין שני הדחפים הללו.
ייחודו של האדם כיצור בוחר, הופך אותו לנעלה יותר על כל שאר היצורים הנבראים והוא שני לאל ולמלאכים בלבד.
כמו כן מעבר לעסקו הפילוסופי הצר בשאלות מטאפיזיות ואתיות מופשטות, פיצ'ינו עסק גם בנושאים אחרים.
ניתן להזכיר בהקשר זה את עניינו המיוחד באומנות, פיצ'ינו ראה ערך מיוחד בניסיון להשפיע על אומני התקופה.
ידוע לנו כי בוטיצ'לי נעזר בפיצ'ינו כשזה בא לצייר את ציורו הידוע "הולדת ונוס".
כמו כן גם אומנים נוספים, כלאונרדו דה וינצ'י, המלחין הגדול קלאודיו מונטוורדי ועוד, הושפעו ברמה מסוימת מתפיסותיו האפלטוניות.
כמו כן פיצ'ינו עסק גם בסוגיות אדריכליות, הוא ראה את המבנה הארכיטקטוני כשיקוף מוחשי של מחשבתו של האמן.
תפקידו של האמן הוא להוציא מן הכוח אל הפועל את הדימוי המנטלי הקיים בתודעתו, פיצ'ינו רואה מעשה זה כבעל איכויות רוחניות משום שהאקט האדריכלי המנסה להטביע צורה מסודרת בחומרי הבניין הוא למעשה ביטוי לכיבוש הרוח את החומר, רעיון המבטא את הלכי הרוח הפלטוניסטים של פיצ'ינו.
מרסין (בטורקית: Mersin; בעבר גם איצ'ל - İçel) היא עיר נמל בדרום טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-1.9 מיליון תושבים, עובדה ההופכת אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז הים התיכון (אחרי אנטליה ואדנה) ולאחת מערי החוף הגדולות בטורקיה כולה.
העיר שוכנת לחופי הים התיכון בקצהו המערבי של מישור צ'וקורובה ובמקום בו הרי הטאורוס שבים ונושקים לחוף הים.
הממצאים המוקדמים ביותר בסביבתה של העיר נמצאו בתל יימיקטפה (Yümüktepe) בו נחשפו 23 שכבות שהמוקדמת שבהם משנת 6300 לערך לפנה"ס.
לאתר נוספו ביצורים בסביבות שנת 4500 לפנה"ס אך נראה כי הוא ננטש החל ב-3200 לפנה"ס לערך ועד ל.
החתים, האשורים והפרסים שלטו באזור ובשנת 333 לפנה"ס הוא נכבש בידי אלכסנדר הגדול.
העיר נקראה זפיריון (Ζεφύριον) ביוונית ועם התפרקות ממלכתו של אלכסנדר הגדול בא האזור תחת שליטת בית תלמי והסלאוקים לאחריו.
העיר הייתה מרכז לסחר במוליבדן שהובא ממכרות קוריירה הסמוכים ונהנתה ממיקומה על דרכי המסחר לאורך דרומה של אסיה הקטנה.
בתקופה הרומית שונה שמה של העיר לזפיריום (Zephyrium) והיא המשיכה לשמש כנמלה של העיר הסמוכה טרסוס, בירתה של הפרובינקיה קיליקיה.
לאחר מכן שונה שמה לאדריאנופוליס, לכבוד הקיסר אדריאנוס.
הנצרות התפשטה במרסין בשלב מוקדם יחסית, והיא הייתה למקום מושבו של בישוף.
העיר היא מקום מושבו הרשמי של בישוף קתולי עד היום, אף כי המשרה איננה מאוישת מאז 1966. בתקופה הביזנטית ירדה קרנה של העיר, ולאחר הערבים, הסלג'וקים, והנסיכות הבייליקית של רמזאנאואולו, נכבשה בידי העות'מאנים ב-1517.
מרסין שבה לפרוח ב כאשר החל גידול הכותנה המסיבי במישור צ'וקורובה.
העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת ב-1866, ובתחילת המאה ה-20 התגוררו בה כ-18,000 תושבים, מחציתם מוסלמים והיתר נוצרים (יוונים, ארמנים וקתולים).
ב-17 בדצמבר 1918 השתלטו הצרפתים על העיר והחזיקו בה במשך מלחמת טורקיה–צרפת עד שפינו אותה ב-3 בינואר 1922 בהתאם להבנות הסכם אנקרה.
תנופת בנייה מואצת ותהליך של פיתוח יתר החלו עם גדילתו של הנמל בעיר והפיכתו לאזור סחר חופשי ב-1986, וכן עם התקדמותו של פרויקט דרום-מזרח אנטוליה הנמצא בעורפה של העיר.
ההתפתחות גררה עמה הגירה פנימית אל העיר, ובתוך רבע מאה הכפילה העיר את מספר תושביה.
דבר זה אף הביא לכך שכחמישית מתושביה כיום הם כורדים ממזרח המדינה.
לצד הנמל המשמש גם לדיג, קיימות בעיר תעשיות נפט, מלט, מזון וטקסטיל.
ב-3 ביולי 1992 הוקמה בעיר אוניברסיטת מרסין (Mersin Üniversitesi) ובה לומדים כ-18,000 סטודנטים.
העיר חוברה לכביש המהיר החוצה את מישור צ'וקורובה (O-51) והמחבר אותה לאדנה, אליה היא מקושרת גם בקו רכבת נוסעים.
בשנת 2013 אירחה העיר את משחקי הים התיכון.
מרסיה יפהפייה (שם מדעי: Maresia pulchella) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
הצמח מתחיל לנבוט כבר בסתיו.
צבע הפרחים הוא לילך חיוור עד עמוק.
הפרחים פורחים בבת אחת וכך מתקבלים משטחים גדולים הצובעים את הקרקע בצבע סגול.
המרסיה צומחת בחולות מישור החוף מסוריה ועד צפון חצי האי סיני והיא אנדמית לאזור זה.
בגלל בינוי מואץ במישור החוף הולכת אוכלוסיית המרסיה ומצטמצמת.
צמח זה מוזכר באריכות בספרו של ס.
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 1998.
אמו נפטרה כשהיה בן שבע, ואביו גורש בשנת 1939 אל צרפת ונפטר בה כעבור שנתיים.
אליקים נתמך על ידי משפחת אביו, וסיים את לימודיו בבית הספר הצרפתי בעיר הולדתו ובקולג' האמריקני בסופיה.
הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטת סופיה (1944–1949), עלה בשנת 1949 למדינת ישראל ובשנת 1952 השלים את לימודיו במחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך שנות לימודיו בישראל, הוא עסק ברפואה כמתנדב במעברת ראש העין.
בשנים 1952–1954 שירת בצה"ל במסגרת חיל המדע ובמכון הביולוגי בנס ציונה.
במקביל החל לעבוד כרופא במחלקה הפנימית של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תחת משה רחמילביץ'.
בשנים 1960–1962 קיים אליקים עבודת פוסט-דוקטורט במחלקה לפרמקולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1960 הוא הצטרף גם לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כמרצה בכיר, משנת 1963 כפרופסור חבר ומשנת 1969 כפרופסור מן המניין.
בשנים 1960–1969 הוא הועסק גם כרופא הראשי של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תוך שהוא מסיים את פוסט הדוקטורט ומתמנה ב-1963 למומחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה.
בשנת 1964 נוסד על ידו בית הספר הראשון בישראל ללימודי המשך ברפואה, שפעל בשיתוף האוניברסיטה העברית, בית החולים "הדסה", וקופת חולים כללית.
בשנים 1970–1976 ניהל אליקים את המכון ללימודי המשך.
במהלך השנים, שימש כחבר מועצת המנהלים של בית החולים "הדסה", חבר בוועדות ובסנאט האוניברסיטה ובשנים 1976–1979 חבר המועצה להשכלה גבוהה.
אליקים עמד במשך עשרים שנים (1969–1989) בראש מחלקה פנימית א' של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה".
הוא נודע בכושר האבחון שלו, ובמהלך שנות עבודתו הוכשרו על ידו מאות תלמידים מישראל ומארצות מתפתחות.
משנת 1985 הוא כיהן במקביל כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה, היה אליקים למנהל המחלקה הפנימית של בית החולים "ביקור חולים" (1989–1997).
במהלך תקופה זו, היה שותף להקמת יחידת הדיאליזה בבית החולים.
לאחר מכן הוא מונה לנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות.
בתחום המחקר תרם אליקים לחקר מחלות לב ומחלות כבד והיה בין הראשונים למציאת טיפול במחלת הקדחת הים התיכונית.
בשנים 1974–1980 הוא כיהן כיו"ר הראשון של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, יו"ר ועדת המחקר של האיגוד האסיאתי לקרדיולוגיה (1968–1972), וכן יו"ר מייסד של האיגוד הישראלי לחקר הכבד (1972–1976).
במהלך שנות עבודתו פורסמו על ידו למעלה מ-200 מאמרים, כמו גם הספר "Recurrent Polyserositis" ושלושה ספרים נוספים שערך.
בין תלמידיו : פרופ' ראובן ויסקופר.
למרסל ולאשתו נולדו שני בנים רופאים ונכדים.
בנו רמי אליקים הוא פרופסור, לשעבר מנהל המכון לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד בביה"ח שיבא תל השומר, וברמב"ם והדסה הר הצופים (כמנהל בפועל).
אלון אליקים הוא פרופ' לרפואת ילדים ומנהל אגף הילדים בבית חולים מאיר.
מרסל אליקים נפטר ב-2013, נטמן בהר המנוחות
מרסל אופולס היה במאי קולנוע יהודי-צרפתי, שנודע בסרטיו התיעודיים.
סרטו "מלון טרמינוס" זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1988.
אופולס נולד בגרמניה בשם האנס מרסל אופנהיימר למשפחה יהודית שעסקה בקולנוע ובתיאטרון.
אביו, מקס אופולס היה במאי קולנוע, ואמו הילדגרד ואל הייתה שחקנית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עבר מקס אופולס לצרפת, והיה שם לבמאי קולנוע מוביל.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים בשנת 1940 הצליחו אופולס ומשפחתו להימלט, ובסופו של דבר הגיעו לארצות הברית, שם היה מקס אופולס לבמאי בהוליווד.
מרסל אופולס למד בתיכון בארצות הברית, ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית במסגרת כוחות הכיבוש האמריקנים ביפן.
ב-1950 שב עם משפחתו לפריז ושם החל בקריירה קולנועית.
הוא שימש כעוזר לבמאי בסרטיהם של ז'וליין דוביבייה ואנאטול ליטוואק, ובסרטו של ג'ון יוסטון "מולין רוז'" משנת 1952. כן שימש כעוזר במאי בסרטו של אביו, "לולה מונטז" (1955), כשהוא נקרא בשם הנעורים של אמו, "מרסל ואל".
כן ביים סרט טלוויזיה בשנת 1958 וסרט דוקומנטרי קצר בשנת 1960.
בשנת 1962 ביים אפיזודה בסרט "אהבה בגיל עשרים", לצד במאים כפרנסואה טריפו, אנדז'יי ויידה, רנצו רוסליני ושינטרו אישיהארה.
הסרט זכה להצלחה והיה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין.
בשנת 1964 ביים קומדיה בשם "קליפת בננה" בכיכובם של ז'אן מורו וז'אן-פול בלמונדו, שזכתה להצלחה מסחרית רבה.
בשנת 1965 ביים מותחן נוסף בכיכובו של אדי קונסטנטין.
לאחר מכן עבר לבימוי סרטים תיעודיים.
בשנת 1967 ביים את סרט התעודה "מינכן" שעסק במשבר מינכן בשנת 1938. היה זה סרטו התיעודי הראשון, שסימן מעבר לסוגה שונה, ונושאים שונים ורציניים בהרבה, שהפכו להיות מזוהים עמו בהמשך הקריירה שלו.
אופולס המשיך בעשייה דוקומנטרית במהלך השנים שלאחר מכן.
ראוי במיוחד לציון סרטו "זיכרון הצדק" (1976) בו השווה בין מעשי הנאצים בצרפת, הצרפתים באלג'יר והאמריקאים בווייטנאם.
מאבקים משפטיים הותירו אותו מרושש, ובמהלך שנות השבעים ושנות השמונים אף עסק מעט במשחק, וכן הרצה באוניברסיטה.
בשנת 1988 הוקרן סרטו "מלון טרמינוס" העוסק בקורותיו של הפושע הנאצי קלאוס ברבי שכונה "הקצב מליון".
הסרט זכה להצלחה רבה, זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, ולפרסים רבים נוספים.
בשנת 1994 ביים את סרטו האחרון "הצרות שראינו" העוסק במלחמה בבלקן.
"Veillées d'armes" (הצרות שראינו) (תיעודי - 1994).
"November Days" (ימי נובמבר) (תיעודי - 1991).
"Hôtel Terminus" (מלון טרמינוס) (תיעודי - 1988).
"Festspiele" (סרט טלוויזיה - 1982).
"L'amour à vingt ans" (אהבה בגיל עשרים) (אפיזודה - 1962).
"Das Pflichtmandat" (סרט טלוויזיה, תחת השם מרסל ואל - 1958).
מרסיאל אנרי ואלן היה איש צבא ואוויראי צרפתי, ששימש בתפקידים בכירים בצבא צרפת החופשית לצידו של הגנרל שארל דה גול, ולאחר מלחמת העולם השנייה שימש בתפקידים בכירים בצבא הצרפתי.
ואלן נולד בעיר לימוז' בצרפת.
בשנת 1917 התגייס כחייל פשוט לחיל הפרשים הצרפתי, ולחם במלחמת העולם הראשונה במסגרת גדוד הדראגונים הרביעי.
באביב 1917 הצליח להיכנס ללימודים באקדמיה הצבאית בסן סיר, ובפברואר 1918 שב לחזית בדרגת קצין זוטר (aspirant), לחם בקרבות החזית המערבית ואף נפגע בגז רעיל.
ואלן המשיך בשירות גם לאחר המלחמה, ושירת בצבא צרפת במרוקו ובלבנט, תוך שהוא עולה בסולם הדרגות.
בשנת 1926 החליט להפוך לטייס ובשנת 1928 השלים את הכשרתו כטייס.
הוא המשיך בקידומו במסגרת חיל האוויר הצרפתי בתפקידי פיקוד ומטה שונים.
בשנת 1939 קודם לדרגת קומנדנט, המקבילה בצה"ל לדרגת רב-סרן.
באוגוסט 1939 היה ואלן אחד מהמשתתפים במשלחת הצבאית האנגלו-צרפתית שנועדה לגשש לגבי ברית אפשרית עם ברית המועצות לקראת מלחמת העולם השנייה הקרבה ובאה.
המשלחת הייתה של גורמים צבאיים בדרג נמוך יחסית, וסמכויותיה היו מוגבלות.
במסגרת זו הוחלפו הצעות למקרה של מלחמה עם גרמניה הנאצית, והצעות אלו היו ברובן כרוכות במעבר צבאות ברית המועצות דרך פולין.
מבחינת בריטניה וצרפת שערבו לשלמותה של פולין, היה מדובר במכשול.
עם זאת, בשלב מסוים הציע מפקד המשלחת, גנרל דומנק, כי ואלן יישלח לוורשה לנסות ולהשיג את הסכמת הפולנים למתווה המוצע.
הצעה זו נדחתה על ידי משרד המלחמה הצרפתי.
במקביל ניהלה ברית המועצות שיחות עם גרמניה הנאצית, ואלו הבשילו לכדי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בטרם הצליחו הצרפתים, הבריטים והפולנים, לגבש עמדה שתאפשר הסכמה עם ברית המועצות.
עם תבוסת צרפת במערכה על צרפת שהה ואלן, שהיה אז בדרגת קולונל, כחלק ממשלחת צבאית צרפתית בריו דה ז'אנירו הוא הביע את תמיכתו בגנרל דה גול ואנשי צרפת החופשית אך הצליח להגיע ללונדון רק בשנת 1941.
עד יוני 1941 לא היו הטייסים השייכים לצבא צרפת החופשית מאורגנים במסגרת אחידה.
חלקם שירתו כנספחים ליחידות של ה-RAF ואחרים ביחידות שהתארגנו אד-הוק, ללא שדרת פיקוד ראויה.
באביב 1941 עמד ואלן בהנחיית דה גול במגעים עם שר האווירייה הבריטי סיר ארצ'יבלד סינקלייר, והשניים הצליחו להגיע להבנה על הקמת מסגרת ארגונית לחיל האוויר של צבא צרפת החופשית.
ואלן מונה על ידי דה גול להקים מסגרות אלו.
באוגוסט 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
עד 1944 עסק ואלן בארגונו ובניהולו של כוח האוויר של צרפת החופשית.
ב-1944 נשלח לצרפת, והשתתף בשחרור פריז.
בשנת 1945 הועלה ואלן לדרגת לויטננט גנרל, ובשנת 1946 הצטרף למשלחת הצרפתית שעסקה בהקמת ארגון האו"ם.
בפברואר 1947 מונה לדרגת המפקח הכללי על חיל האוויר הצרפתי ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1957.
בתפקידו כמפקח הכללי על חיל האוויר הצרפתי גילה ואלן ידידות רבה למדינת ישראל.
בשנת 1953 היה בין היוזמים, לצידם של שמעון פרס, אנשי חברת "נורד" הצרפתית, ובכירים נוספים, כי צרפת תספק לישראל מטוסי סילון מתקדמים מסוג "דאסו מיסטר", ובנוסף לכך יוקם בישראל בית חרושת שייצר מטוסי קרב וסילון בסיוע צרפתי.
רעיון זה נגנז כעבור מספר חודשים, אך הוא עמד בבסיס המגעים שהביאו לאספקת מטוסי ה"מיסטר" לצה"ל בשנת 1955.
משנת 1931 היה חבר בלגיון הכבוד, ולאחר מכן זכה להיות לחבר גם במסדר השחרור בנוסף לתארים ועיטורים רבים נוספים.
בספטמבר 1980 מת בכפר ניי-סיר-סן וזכה לכבוד של טקס אשכבה בארמון האינווליד בו קבורים אישים חשובים בהיסטוריה הצבאית של צרפת.
הוא נטמן לאחר מכן בעיר הולדתו, לימוז'.
מרדכי (מרסל) אביב (1959 – 31 במאי 2022) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש כמפקד חטיבת עציון, מפקד גדוד 603 ונספח צה"ל בטורקיה.
מרסל אביב נולד בטורקיה ב־1959, ועלה לארץ ישראל בגיל 10.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1978, שובץ בחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד 603. בשנים 1999–2001 שימש אביב כמפקד חטיבת עציון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
כהונתו כמפקד חטיבת עציון נועדה להסתיים ב־18 באוקטובר 2001, אך עקב רצח רחבעם זאבי הוארכה כהונתו בשלושה ימים עד ל־21 באוקטובר.
בזמן מבצע חומת מגן היה אביב בחופשת לימודים והגיע לבית לחם לנהל את המשא ומתן עם המחבלים הפלסטינים שהתבצרו בכנסיית המולד.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בטורקיה.
לאחר שחרורו היה ממקימי הרשות לפינוי מוקשים שהוקמה ב־2011, והיה סגן מנהל הרשות.
מרסיאל מנואל פינה מוראלס (בספרדית: Marcial Manuel Pina Morales; נולד ב-23 באוגוסט 1946 בבארסנה דה קירוס שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי שנודע בשמו הפרטי, מרסיאל.
מרסיאל שיחק בעמדת הקשר במשך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בקבוצות אלצ'ה, ברצלונה ואתלטיקו מדריד.
במדי ברצלונה שיחק במשך 8 שנים, בהן ערך מעל ל-200 הופעות והיה שותף עמה לזכייה באליפות הליגה הספרדית בעונת 1973/1974. כמו כן, השתתף מרסיאל ב-15 משחקים של נבחרת ספרד.
מרסיאל התאפיין ברמה טכנית גבוהה, בבעיטות חזקות מרחוק ובשליטה זהה בשתי רגליו, הן הימנית והן השמאלית, מה שאפשר לו לשחק במספר עמדות בקישור ביעילות זהה, וכן להבקיע שערים בבעיטות חופשיות בעזרת שתי רגליו.
מרסיאל נולד בבארסנה, כפר קטן באסטוריאס, ובנעוריו הצטרף למחלקת הנוער של אלצ'ה שבוולנסיה.
בעונת 1963/1964, בהיותו בן 17, החל לשחק בקבוצת המילואים של אלצ'ה, איליסיטנו, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונת 1964/1965 קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית במדי אלצ'ה ב-18 באוקטובר 1964, בניצחון אלצ'ה 2-0 על לאס פאלמס.
מנקודה זו הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, והוא עזר לאלצ'ה להגיע למקום ה-8 בליגה, עם 3 שערים ב-24 הופעות.
בעונתו השנייה בקבוצה הבוגרת המשיך לשחק בעקביות בקישור הקבוצה.
מרסיאל הבקיע פעמיים ב-24 משחקי ליגה, השני שבהם היה השער היחיד בניצחון על ריאל מדריד ב-20 בפברואר 1966, והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-6.
בקיץ 1966, למרות התעניינות ממספר קבוצות בכירות באירופה כברצלונה, ריאל מדריד ואינטר מילאנו, עבר מרסיאל לאספניול.
עונתו הראשונה באספניול הייתה מוצלחת במיוחד.
הוא הופיע ב-29 מ-30 משחקי ליגה, בהם כבש 11 שערים, כולל שלושער בניצחון 3-1 על אתלטיק בילבאו ב-9 באוקטובר, והוא היה שותף להגעתה של אספניול למקום ה-3 בליגה, הישג שיא בהיסטוריית המועדון.
בהמשך דעכה יכולתם של מרסיאל ואספניול יחדיו.
בעונת 1967/1968 כבש 3 פעמים ב-14 משחקים, כשאספניול מסיימת במקום ה-9. במהלך עונת 1968/1969 כבש מרסיאל שער אחד בלבד, ובתום העונה ירדה אספניול לליגה השנייה, מפני שסיימה במקום ה-15 מתוך 16 בליגה.
בקיץ 1969 עזב מרסיאל את אספניול ועבר ליריבתה העירונית, ברצלונה, ששילמה תמורת העברתו 20 מיליון פסטות.
מרסיאל התחבב במהרה על ידי קהל קבוצתו החדשה והפך לבורג משמעותי בה בשנים הבאות.
לאחר שבעונתו הראשונה בקבוצה כבש שער בודד, בעונתו השנייה כבש 7 שערים ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-2. בתום העונה הגיע עם ברצלונה לגמר הגביע הספרדי, שם פגשה ברצלונה את ולנסיה.
מרסיאל פתח בגמר, אך נפצע בשלב מוקדם והוחלף בדקה ה-31. בלעדיו הצליחה קבוצתו לנצח 4-3 בהארכה ולזכות בגביע.
בעונה הבאה כבש 5 שערי ורביעייה בגביע מחזיקות הגביע, בניצחון 4-0 על ליסברן דיסטילרי שמצפון אירלנד ב-29 בספטמבר 1971. בעונת 1972/1973 השתתף ב-25 משחקים בהם הבקיע פעמיים, ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2 בליגה.
עונת 1973/1974 הייתה עונת השיא בקריירה של מרסיאל.
הוא היה הכובש המוביל של ברצלונה, עם 17 שערים לזכותו, והשני בטבלת מלך השערים של הליגה הספרדית, 3 שערים מאחורי קיני.
בעונות הבאות כשלה ברצלונה לזכות באליפות, אך מרסיאל הוסיף להיות משמעותי בהרכב הקבוצה.
במשחקו הראשון בגביע אירופה, נגד לינץ ב-18 בספטמבר 1974, הורחק בכרטיס אדום.
בעונת 1975/1976 הבקיע 6 שערים בליגה ושניים נוספים בגביע אופ"א, אחד בכל משחק ברבע הגמר מול לבסקי סופיה.
ברצלונה הגיעה לחצי גמר הטורניר, שם הודחה על ידי ליברפול.
בתחילת עונת 1976/1977, ב-19 בספטמבר 1976, כבש מרסיאל שער בקלאסיקו נגד ריאל מדריד, אז הפסידה ברצלונה 3-1. במהלך העונה חרג מנוהלי המועדון בכך שבילה עד שעה מאוחרת במועדון לילה עם קרלס רשאק.
השניים נענשו והושעו על ידי המועדון.
רשאק אמנם נשאר בברצלונה, אך אירוע זה סימן את סופו של מרסיאל במועדון, שעבר בקיץ 1977 לאתלטיקו מדריד, הקבוצה שזכתה בעונה הקודמת באליפות.
בעונתו הראשונה במדריד ערך 25 הופעות וכבש 7 שערים בליגה, בנוסף ל-3 שערים ב-5 הופעות בגביע אירופה, כולל צמד נגד קלאב ברוז' ברבע גמר המפעל, שלא עזר לאתלטיקו להעפיל לחצי הגמר.
ב-3 בדצמבר 1978, במשחק נגד קבוצתו הקודמת, ברצלונה, הבקיע צמד שערים בבעיטות חופשיות, אחת בכל רגל, הישג חד-פעמי בהיסטוריית הכדורגל הספרדי, ואתלטיקו מדריד ניצחה 4 - 2. בעונה הבאה דעכה יכולתו של מרסיאל, והוא הבקיע שער בודד ב-9 משחקי ליגה.
בתום העונה פרש ממשחק, בגיל 33.
מרסיאל ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד במוקדמות יורו 1968, בתיקו 0-0 עם .
בהמשך שותף במשחק נוסף בשלב הבתים של המוקדמות, אך הוא לא לקח חלק ברבע הגמר מול , שהדיחה את ספרד מהעפלה לטורניר הגמר.
במוקדמות מונדיאל 1970 שיחק בשני משחקים, בשניהם סיימה ספרד בתיקו.
נבחרתו כשלה להעפיל למונדיאל לאחר שסיימה במקום ה-3 בביתה.
במהלך מוקדמות יורו 1972 שיחק מרסיאל במשחק אחד, נגד , ובשני משחקי ידידות, וגם במסגרת זו לא הצליחה ספרד לעבור את שלב הבתים של המוקדמות.
במהלך מוקדמות מונדיאל 1974 שותף במשחק אחד בשלב הבתים.
ספרד ו סיימו עם מספר נקודות והפרש שערים זהים, ולפיכך נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי, בו נכנס מרסיאל כמחליף.
יוגוסלביה העפילה למונדיאל לאחר שניצחה את ספרד 1-0. מרסיאל פתח בשני משחקים במהלך מוקדמות יורו 1976, שניהם מול .
משחקו השני נגד דנמרק, ב-12 באוקטובר 1975, היה האחרון של מרסיאל במדי נבחרת ספרד.
בסך הכול שיחק ב-15 משחקים בנבחרת הספרדית, בהם לא הבקיע אף שער.
לאחר פרישתו ממשחק עסק מרסיאל בעיקר בהשבחת נדל"ן באזור אלצ'ה, והוא מיעט לעסוק בכדורגל.
מרסיאל הצטרף לצוות הניהול של מועדון נעוריו, אלצ'ה.
באמצע עונת 1996/1997 החליף את מאמן הקבוצה, כשהייתה בליגה השלישית, והוא הדריך את הקבוצה לצמרת ביתה.
לקראת סוף העונה פינה את מקומו למאמן אחר, שהצליח לשמור על מקומה של אלצ'ה בצמרת הבית ואף להעפיל עמה לליגה השנייה.
בעונת 2000/2001, אז הייתה אלצ'ה בליגה השנייה, הידרדרה הקבוצה לתחתית הטבלה, ולכן פיטר נשיא המועדון את המאמן פליפה מסונס.
מרסיאל החליפו למספר ימים והיה אחראי על הקבוצה למשחק אחד, לפני מינויו הקבוע של רוברטו ד'אלסנדרו.
מצב הקבוצה הוסיף להיות קשה ולכן באפריל 2001 פוטר ד'אלסנדרו ומרסיאל קיבל את תפקיד המאמן באופן קבוע.
תחת הדרכתו הצליחה אלצ'ה להישאר בליגה בכך שסיימה את העונה במקום ה-18, נקודה מעל למקום ה-19 שמוביל לליגה השלישית.
במחזור האחרון פגשה אלצ'ה את קומפוסטלה, שהייתה נקודה מתחת לאלצ'ה, ובעקבות תיקו 2-2 מולה, קומפוסטלה נותרה במקום ה-19 וירדה ליגה, בעוד אלצ'ה נמנעה מהירידה.
בתום העונה עזב מרסיאל את תפקיד האימון וחדל מעיסוק בכדורגל.
מרסיו אמורוזו דוס סנטוש (בפורטוגזית: Márcio Amoroso dos Santos, נולד ב-5 ביולי 1974 בברזיליה שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אמורוזו שיחק ב-12 קבוצות שונות בקריירה שלו ובנבחרת ברזיל, זכה בתארים ופרסים אישיים וקבוצתיים רבים, היה מלך השערים בשלוש ליגות שונות, ושבר את שיא סכום ההעברות בבונדסליגה כאשר עבר לבורוסיה דורטמונד.
לקראת עונת 1996/1997 חתם אמורוזו באודינזה מהסרייה א', שם שיתף פעולה בחוד ההתקפה עם אוליבר בירהוף, והבקיע בעונתו הראשונה בקבוצה 12 שערים ב-28 הופעות ליגה, והוביל את הקבוצה למקום השלישי בליגה.
בעונת 1997/1998 אמורוזו הבקיע רק חמישה שערים, אך עם עזיבת בירהוף למילאן בקיץ 1998, אמורוזו הפך לחלוץ העיקרי של הקבוצה, וסיים את עונת 1998/1999 עם 22 הבקעות, וכמלך השערים של הליגה האיטלקית.
בקיץ 1999 נמכר אמורוזו לפארמה תמורת סכום עתק לימים ההם של 30 מיליון אירו, במטרה לשדרג את הקבוצה בגביע אופ"א ובליגה.
אמורוזו סבל מפציעות בתקופתו בפארמה, ולא הביא את יכולותיו לידי ביטוי, כשהבקיע 11 שערי ליגה ב-39 הופעות בלבד.
עם זאת, אמורוזו הגיע עם פארמה לגמר הגביע האיטלקי בשנת 2001, אך הקבוצה הפסידה בגמר לפיורנטינה במפגש כפול.
בקיץ 2001 חתם אמורוזו בבורוסיה דורטמונד תמורת 50 מיליון מארק גרמני (כ-25 מיליון אירו דאז).
בורוסיה דורטמונד זכתה באותה עונה באליפות הבונדסליגה, והגיעה לגמר גביע אופ"א.
בחצי גמר גביע אופ"א הבקיע אמורוזו שלושער בניצחון 4:0 על מילאן בדרך לגמר, ובמשחק הגמר אמורוזו הבקיע את השער הראשון של דורטמונד בהפסד 3:2 לפיינורד שזכתה בתואר.
אמורוזו שיחק בדורטמונד שתי עונות נוספות, אך כמות הופעותיו בקבוצה ירדה משמעותית בגין פציעות רבות, ובשתי העונות הבקיע עשרה שערים בסך הכל.
בקיץ 2004 חתם אמורוזו במאלגה הספרדית, שם הבקיע חמישה שערים ב-29 הופעות.
בתום עונה זו חתם בסאו פאולו הברזילאית, שם הבקיע 12 שערים ב-22 הופעות, וזכה עם הקבוצה בקופה ליברטאדורס בשנת 2005, לאחר ניצחון במפגש כפול על אתלטיקו פרנאאנסה, כאשר המשחק הראשון הסתיים בתיקו 1:1, ובגומלין סאו פאולו ניצחה 4:0, כשאמורוזו מבקיע את השער הראשון.
אמורוזו זכה עם סאו פאולו גם באליפות העולם לקבוצות בשנת 2005, לאחר ניצחון 1:0 בגמר על ליברפול, בו שיחק 90 דקות, וסיים כמלך השערים של הטורניר עם שתי הבקעות, ביחד עם שלושה שחקנים נוספים.
בינואר 2006, מיד לאחר הזכייה באליפות העולם לקבוצות, חתם אמורוזו במילאן לשנה וחצי, במקום כריסטיאן ויירי שעבר למונקו, אך לא השתלב בקבוצה, והסכים לבטל את חוזהו בתום עונת 2005/2006, ועבר לקורינתיאנס הברזילאית.
מעבר זה לווה בציפיות רבות, ואמורוזו קיבל את החולצה מספר 10 שלבש לפניו קרלוס טבס שעזב לווסטהאם יונייטד.
עם זאת, אמורוזו לא הצליח בקבוצה והבקיע שלושה שערים ב-15 הופעות, וחוזהו הותר באפריל 2007. אמורוזו סיים את העונה בגרמיו, שם הופיע שש פעמים ולא הבקיע, וכלל לא שיחק בחלק הראשון של עונת 2007/2008 עקב כושר לקוי.
בינואר 2008 חתם אמורוזו על חוזה לשנה וחצי באריס סלוניקי היוונית, אך עזב בתום עונת 2007/2008 לאחר שהבקיע שני שערים בתשע הופעות.
בקיץ 2008 חתם אמורוזו בקבוצה בה החל את הקריירה, גוארני, ששיחקה אז בליגה הברזילאית השנייה.
אמורוזו הבקיע בגוארני ארבעה שערים ב-23 הופעות, ופרש בתום עונת 2008/2009 ממשחק פעיל בגין פציעות מרובות.
לאמורוזו 19 הופעות במדי נבחרת ברזיל, בהן הבקיע תשעה שערים.
את הופעת הבכורה במדים הלאומיים ערך בשנת 1995 בניצחון 5:0 על נבחרת צ'ילה.
אמורוזו זכה עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה 1999 לאחר ניצחון 3:0 בגמר על נבחרת אורוגוואי.
אמורוזו הבקיע בטורניר זה ארבעה שערים, ורק רונאלדו וריבאלדו הבקיעו יותר, חמישה שערים.
הופעתו האחרונה של אמורוזו בנבחרת נערכה בשנת 2003.
אליפות ליגת העל היפנית בכדורגל: 1992/1993
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל: 1995/1996
מלך השערים של ליגת העל הברזילאית: 1994
מלך השערים של הבונדסליגה: 2001/2002
מלך השערים של אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2005
מרסילי הוא הר מצולה גדול בים הטירני, כ-175 ק"מ דרומית לנאפולי.
ההר הוא הר געש תת-ימי.
גובהו כ-3,000 מטר ופסגתו נמצאת כ-450 מ' מתחת לפני הים.
על אף שבמהלך ההיסטוריה המתועדת ההר לא התפרץ, וולקנולוגים מאמינים כי המבנה שלו שברירי יחסית, עשוי צפיפות נמוכה ואבנים לא יציבות, המוזן על ידי תא מאגמה רדוד בתחתיתו.
מרסילי הוא אחד מהרי הגעש התת-ימיים המסוכנים בים הטירני.
התפרצות תת-ימית של ההר או התמוטטות של חלק מההר עלולים לגרום לצונאמי באיטליה ובחופים הסמוכים בים התיכון.
ב-29 במרץ 2010 הודיעו וולקנולוגים מהמכון הלאומי האיטלקי לגאופיזיקה וולקנולוגיה (INGV) כי מרסילי עשוי להתפרץ בכל רגע.
הר מרסילי הוא חלק מהקשת הגעשית של האיים הליפאריים.
אורכו 70 ק"מ ורוחבו 30 ק"מ והוא אחד מהרי הגעש הגדולים ביותר באירופה, גדול יותר מאשר הר אטנה.
הוא התגלה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ונקרא על שם הגאולוג הגאיטלקי לואיג'י פרדיננדו מרסילי.
מחקרים מקיפים בוצעו עליו רק החל משנת 2005, כאשר המועצה האיטלקית הלאומית למחקר החלה בפרויקט לחקר ההר.
הר הגעש עולה מקרום אוקייני דק בעובי 10 ק"מ בלבד, המהווה אגן ימי משלו.
קרום האגן עשוי בזלת תולאיטית, האופייני לאגנים בחלק האחורי של קשתות געשיות אוקייניות.
נראה כי מרסילי נוצר לפני כ-200 אלף שנים.
על מורדותיונמצאו ראיות לזרמי מגמה.
כמו כן, נמצאו עדויות על קריסה של הרי געש תת-ימיים קודמים אחרים באזור.
מרסל אדמס היה איל נדל"ן קנדי יהודי, מיליארדר, וניצול שואה יליד-רומניה.
אדמס נולד בשם מרסל אברמוביץ' (Marcel Abramovich) למשפחה יהודית ברומניה ב-1920. אביו היה בורסקאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה אולץ לעבוד במחנה עבודה נאצי (1941 - 1944).
הוא נמלט לטורקיה, וממנה עלה לישראל שתחת המנדט הבריטי, בה לחם במלחמת העצמאות.
ב-1951 ירד לקנדה, בה עבד כבורסקאי בקוויבק סיטי.
ב-1955 החל להשקיע בנדל"ן, והבניין הראשון בו השקיע זכה ל-70% תשואה.
ב-1958 הקים את חברת "Iberville Developments", וב-1959 פתח את הקניון הראשון של החברה.
בנו, סילבן אדמס, מנהל את החברה כיום.
ב-2017 היו בבעלות החברה יותר מ-100 נכסים בהיקף של כמעט מיליון מ"ר.
בשנת 2005 ייסד אדמס קרן מלגות על שמו ובמשך השנים זכו חוקרים ישראלים רבים במלגה זו.
לזוג ארבעה ילדים: ג'וליאן, סילבן, לינדה וליאורה.
בנו ג'וליאן אדמס הוא ביוכימאי שעמד בראש הצוות שפיתח את התרופה "Velcade".
בנו סילבן אדמס מנהל את חברת הנדל"ן "Iberville", ופועל רבות בישראל בתחומי הפילנתרופיה בספורט.
בתו לינדה אדמס-טרוי עורכת דין ונשואה לפרשן והמרצה גיל טרוי, ובתו לאורה אדמס היא אחות.
מרסי ג'ונסון אוקוג'י היא שחקנית ניגרית.
ג'ונסון נולדה בלאגוס לדניאל ג'ונסון, קצין לשעבר בחיל הים, ואליזבת ג'ונסון, הילדה הרביעית במשפחה מתוך שבעה.
מיד לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא נבחנה לתפקיד בסרט The Maid, סרט ששיגר אותה לסטטוס של כוכבת.
ההופעה שלה בסרט הובילה לתפקידים בסרטים פופולריים, כגון Hustlers, Baby Oku in America, War in the Palace, ועוד רבים.
ב-2009 היא זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, ואז בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי 2013 אפריקה קסם לצופים בחירה פרסים עבור תפקידה בסרט הקומדיה Dumebi the Dirty Girl.
בדצמבר 2011, היא הייתה הסלבריטאית הניגרית עם מרב החיפושים בגוגל, מעמד שהשיגה שוב ב-2012. מאז ה-1 באפריל 2017 היא מחזיקה בתפקיד היועצת הבכירה המיוחדת למושל מדינת קוגי בנושאי אמנות ובידור.
ג'ונסון נשואה לנסיך אודיאנוסן אוקוגי מאז 2011 ויש להם 3 ילדים.
מרסיה קרוליין קפטר היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת אוהיו, ברציפות מאז 1983. קפטר היא חברת המפלגה הדמוקרטית.
בהווה היא ממלאת תקופת כהונתה ה-21 בבית הנבחרים, והיא האישה הוותיקה ביותר בבית הנבחרים והוותיקה ביותר מבין משלחת מדינת אוהיו לשני בתי הקונגרס.
בכלל, היא הוותיקה מבין נשות הקונגרס ובעלת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית אי פעם.
מבין 435 חברי בית הנבחרים, קפטר היא הרביעית הכי ותיקה.
קפטר נולדה ביוני 1946 בטולידו שבאוהיו, בתם של אנסטסיה דלורס (לבית רוגובסקי) וסטיבן ג'ייקוב קפטר, זוג אמריקאים ממוצא פולני.
אמה הייתה פעילת זכויות עובדים בענף הרכב ובבעלות משפחתה הייתה מכולת.
קפטר החלה להתנדב במפלגה הדמוקרטית של אוהיו כבר בגיל 13. ב-1964 סיימה את לימודיה באקדמיית סנט אורסולה, והייתה לראשונה מבני משפחתה ללמוד בקולג'.
היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1968 ותואר שני בתכנון ערים ואזורים מאוניברסיטת מישיגן ב-1974. ב-1981 השלימה לימודי דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים 1969–1974 הייתה חברה בוועדת התכנון של טולידו-מחוז לוקאס, ובשנים 1975–1977 הייתה מנהלת תכנון במרכז הלאומי לעניינים אתניים עירוניים שנוסד בידי הכומר הקתולי והפעיל החברתי ג'ינו בארוני.
בהמשך שימשה כיועצת למדיניות פנים במשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בעודה לומדת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, החליטה קפטר להתמודד נגד חבר הקונגרס הרפובליקני אד ובר לקראת בחירות 1982 לקונגרס של ארצות הברית.
היא גברה עליו בבחירות הכלליות עם קרוב ל-60% מקולות הבוחרים והושבעה לקונגרס לראשונה בראשית ינואר 1983. ב-1984 ניצבה בפני יריב רפובליקני חזק יותר, המטאורולוג והמנחה בערוץ WTVG פרנק ונר, אשר בסופו של דבר ניצחה גם אותו ברוב של 55%.
היא נבחרה לקונגרס כל שנתיים מאז 1982.
ב-10 בדצמבר 1987 הציגה קפטר בפני בית הנבחרים את חוק זִיכְרוֹן מלחמת העולם השנייה.
החקיקה התירה לוועדה האמריקאית למצבות קרב להקים את אנדרטת מלחמת העולם השנייה בוושינגטון הבירה, אולם מכיוון שלא הוחלט על הצעת החוק בטרם סיום מושב הקונגרס, החוק לא נכנס לתוקפו.
קפטר הציגה חקיקה דומה ב-1989 וב-1991, אך הצעות חוק אלה לא עברו את תהליך החקיקה המלא.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, המועמד העצמאי רוס פרו הציע לקפטר להיות עמיתתו למירוץ ולמעשה מועמדת לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך קפטר לבסוף מיאנה.
קפטר התנגדה לחוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, ובאופן עקבי היא תומכת בהצעות חוק להרחבת ההוצאות הכספיות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
היא הייתה מהתומכים הראשונים של האביב הערבי, ונתנה את חסותה להחלטה של בית הנבחרים שבירכה ושיבחה את אזרחי מצרים על המהפכה שלהם נגד נשיא מצרים חוסני מובארכ.
היא הייתה תומכת בחירויות אזרחיות בתקופתה בבית, והצביעה נגד מספר הרחבות של חוק הפטריוט.
קפטר הוקיעה את האלימות של ארגון הטרור חמאס בעת מבצע עמוד ענן ועמדה על זכותה של מדינת ישראל להגנה עצמית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמכה ראשית במתמודד ברני סנדרס, ואף הציגה אותו במהלך עצרת בחירות בטולידו.
עם זאת, אחרי שמזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר הילרי קלינטון זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, הביעה בה קפטר את תמיכתה.
ב-10 במרץ 2020 הודיעה קפטר על תמיכתה במועמדותו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
מרסיה כריסטינה ברנרדס ברבוסה (בפורטוגזית: Márcia Cristina Bernardes Barbosa; נולדה ב-14 בינואר 1960) היא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת UFRGS שנמצאת בפורטו אלגרה שבברזיל.
התמחותה היא פיזיקה של חומר מעובה בדגש על אנומליות מים, והיא ידועה במחקרה בנושא התפלת מים באמצעות זרימת על של מים בננו-צינוריות פחמן וכן בזכות מאמציה לשיפור מעמדן של נשים באקדמיה.
מרסיה ברבוסה נולדה ב-1960 בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
אִמהּ, פאולה ברנרדס ברבוסה, הייתה מזכירה, ולאחר הולדת אחיה הקטן של מרסיה ברבוסה היא הפכה לעקרת בית.
אביה, רואי זיטו ברבוסה, היה איש צבא.
בגיל מוקדם עברה לפורטו אלגרה ושם גדלה.
למדה בתיכון Colégio Marechal Rondon בקנסוס שבריו גראנדה דו סול.
את השכלתה האקדמית רכשה באוניברסיטה הפדרלית של ריו גראנדה דו סול (UFRGS), בברזיל.
את תואר הדוקטור היא קיבלה ב-1988.
ב-1989 במסגרת עבודת הפוסט-דוקטורט לקחה חלק מקבוצת המחקר של מייקל פישר מאוניברסיטת מרילנד, קולג' פרק, שבמרילנד.
פישר עוסק בתאוריית החומר בפיזיקה, ובפרט במעבר בין מצבי הצבירה של חומרים.
עם חזרתה לברזיל קיבלה משרה מלאה ב-UFRGS, מקום עבודתה עד היום, כפרופסור לפיזיקה.
כיום היא מחזיקה במספר רב של תפקידים: ראש מחלקת הפיזיקה ב-UFRGS, ראש האקדמיה הברזילאית למדע ומ-2011 היא עומדת בראש ועדת הפיזיקה ב-Grant Agency CNPq.
האקדמיה הברזילאית למדע הוא ארגון לא ממשלתי וללא מטרות רווח, שמטרתו לפתח את ענף המדע בברזיל.
בנוסף לכך ברבוסה חברה במועצה הלאומית של המדע והטכנולוגיה בראשות נשיא ברזיל, בוועדת המענק של המועצה הבינלאומית למדע ובחבר השופטים של פרס דקראט של הנציבות האירופית.
בזכות פעילויותיה לקידום שוויון זכויות הנשים באקדמיה, בשנת 2000 היא התמנתה לשמש כראש קבוצת העבודה שעוסקת בנשים במסגרת האיחוד הבינלאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית (IUPAP), וכראש הוועידה העולמית השנייה של נשים בפיזיקה ב-ריו דה ז'ניירו.
מרסיה ברבוסה נשואה לJorge Luiz De Castro, מנהל חברה המספקת מים לפורטו אלגרה.
תחום עיסוקה של פרופסור מרסיה ברבוסה הוא פיזיקה של חומר מעובה בדגש על אנומליות מים.
לפי מאמר שהיא פרסמה קיימות 72 אנומליות מים (תכונות של המים שלרוב החומרים האחרים אין).
האנומליות המדוברות הן תכונות יוצאות דופן של המים מבחינה פיזיקלית או כימית.
האנומליה המוכרת ביותר היא זאת שבה מים גדלים בנפחם כשהם הופכים למוצק.
פרופסור ברבוסה חוקרת אנומליות במולקולות המים עצמן ולא בתכונות החיצוניות של המים (כמו נפח), ובוחנת וכיצד לנצל אותן לפתרון מצוקת המים השפירים העולמית.
היא מצאה כי האנומליה של המים היא שהמולקולות זזות יותר מהר כשהם תחת לחץ או צפיפות גבוהה במקום לזוז לאט יותר.
אנומליה זו מאפשרת למולקולות לבצע "זרימת-על" כאשר הן נמצאות בתוך ננו-צינורית פחמן.
מולקולות המים מייצרות קו אחד באמצע הצינורית וזורמות אלפי פעמים מהר יותר מהמצופה.
תכונה זו של מים היא מרכז המחקר של מרסיה ברבוסה.
מחקרה בתחום אפשר לה לפתח מספר מודלים שמסייעים בהבנת המקור לרעידות אדמה, כיצד מתרחש תהליך קיפול החלבונים.
מודלים אשר פיתחה וסייעו לגילוי אפיק חדש להפקת אנרגיה נקייה בצורה יעילה יותר.
בנוסף למודלים שפיתחה, המחקר של פרופסור ברבוסה אפשר למדע להבין בצורה טובה יותר את התנועתיות של מולקולת המים, את התגובות שלה לשינוי טמפרטורה ולחץ ואת האינטראקציה עם ביומולקולות בגוף האדם.
הכליות שלנו משתמשות בננו-צינורות ביולוגיים כדי להתפיל את נוזלי הגוף שלנו, והן עושות זאת בצורה שחוסכת אנרגיה רבה.
מחקרה של ברבוסה מנסה לחקות את תהליך זה, במטרה למצוא דרך חסכונית ויעילה להתפלת מים.
נכון לשנת 2015 זיקוק ואוסמוזה הפוכה סיפקו מים מותפלים לכ-300 מיליון אנשים.
ברבוסה סבורה שהחסם להרחבת השימוש במים מותפלים במדינות מתפתחות נובע מהעלות הגבוהה של שיטות ההתפלה הקיימות.
כיום נחקרות מספר שיטות חדשות להתפלת מים באמצעות ננו-צינוריות פחמן.
אחת השיטות שפיתחה ברבוסה כוללת יצירת מערך דחוס של ננו-צינוריות פחמן, המאפשר מעבר של מים ולא מלח.
שיטה זו מזרזת את זרימת המים ויחד עם אוסמוזה הפוכה כבר נמצאת בשימוש, אך עדיין נדרשות בדיקות במטרה להעריך את יציבותה לטווח ארוך.
שיטה נוספת משלבת זיקוק, אוסמוזה הפוכה וננו-צינוריות פחמן.
השיטה הזו מהירה יותר משום שהיא משתמשת באדי מים, הזורמים במהירות גבוהה יותר ממים במצב צבירה נוזל.
שיטות אלה צפויות להיות יעילות יותר וחסכוניות מהשיטות שמשתמשים בהן כיום.
מדליית ניקולסון, על מנהיגותה בוועדה העולמית הראשונה של נשים בפיזיקה, 2009.
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע, 2013.
מרסיאל סליסטין (בצרפתית ובקריאולית האיטית: Martial Célestin; 4 באוקטובר 1913 – 4 בפברואר 2011) היה פוליטיקאי ועורך דין מהאיטי, שכיהן כראש ממשלתה הראשון בשנת 1988. דבר 6 שפות: קריאולית האיטית, צרפתית, אנגלית, איטלקית, גרמנית וספרדית.
סליסטין נולד בשנת 1913 בגאנטייה.
הוא למד בפקולטה למשפטים וכלכלה של אוניברסיטת פורט-או-פרנס, ובשנת 1936 סיים את לימודי התואר הראשון והחל לעבוד כעורך כדין.
בין אוקטובר 1946 לאוגוסט 1950 שימש כמזכיר המכון לקרימינולוגיה של האיטי.
בשנת 1950 החל לעבוד כדיפלומט של האיטי בפריז, ובד בבד למד בסורבון.
בשנת 1953 החל לעבוד בתפקיד במשרד החוץ, וב-1956 מונה למזכ"ל המשרד.
ב-1977 הצטרף ללשכת עורכי הדין של פורט-או-פרנס, ובשנת 1978 נבחר לנשיא הלשכה.
בין השנים 1978–1986 עבד כמרצה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של האיטי, כיום אוניברסיטת האיטי.
בין 1986 ל-2005 שימש כמרצה באוניברסיטת ז'אן-פרייס-מארס, באקדמיה הצבאית של האיטי, באקדמיה הדיפלומטית הקונסולרית ובפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פורט-או-פרנס.
ב-9 בפברואר 1988 הוא נבחר לכהן כראש הממשלה הראשון, על ידי הנשיא, לסלי מניגט.
בממשלתו, מינה עצמו לשר המשפטים.
ב-20 ביוני 1988, ממשלתו הופלה ותפקיד ראש הממשלה בוטל.
הוא נפטר ממחלה בשנת 2011 בפורט-או-פרנס, בגיל 97.
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'אן-פרייס-מארס