tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציורי הנוף של היל מדגימים כיצד שילב את יכולת התבוננות במוטיבים רבי עוצמה בכל ציור.
המעבר של היל לקליפורניה בשנת 1861 הביא לו נושא חדש לציוריו.
הוא בחר בנופים מונומנטליים, כמו יוסמיטי.
במהלך חייו, ציוריו של היל היו פופולריים בקליפורניה, ועלו עד 10,000 דולר.
מיטב היצירות של היל הם של הנושאים המונומנטליים האלה, כולל "קניון הסיירה הגדול, יוסמיטי", "מפלי ורנה ועמק יוסמיטי".
העבודה המפורסמת ביותר של היל היא של "החיבור האחרון" בפסגת פרומונטורי, יוטה, ב־10 במאי 1869. אירוע של סיום הנחת מסילת הברזל.
הציור העצום בגודלו כולל דיוקנאות מפורטות של 71 אנשים הקשורים למסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית הראשונה, תלוי במוזיאון הרכבת בסקרמנטו, קליפורניה.
תומאס היל גרין היה פילוסוף אנגלי, רדיקל פוליטי, רפורמטור ב-Temperance movement, תנועה חברתית נגד צריכת משקאות אלכוהוליים, וחבר בתנועת האידיאליזם הבריטי.
בדומה לכל החברים האחרים בתנועת האידיאליזם הבריטי, הושפע גרין מהפילוסופיה של ההיסטוריה של גאורג וילהלם פרידריך הגל.
גרין היה אחד מהוגי הדעות מאחורי הפילוסופיה של הליברליזם החברתי.
גרין נולד ב-7 באפריל 1836 בבירקין, ב-West Riding of Yorkshire, אחת משלוש המועצות המקומיות של יורקשייר אנגליה, שם היה אביו
מצד אביו היה גרין שאר בשר של אוליבר קרומוול.
חינוכו התקיים בשלמותו בבית, עד אשר, בהיותו בן 14, נרשם לבית ספר ראגבי, ונשאר שם חמש שנים.
ההרצאות שנשא כפרופסור עיצבו את תמצית שתי עבודות העיקריות, ה-Prolegomena to Ethics וה-Lectures on the Principles of Political Obligation, אשר מכילות את מלוא משנתו החינוכית הקונסטרוקטיבית החיובית.
עבודות אלו פורסמו רק לאחר מותו של גרין, אך השקפותיו של גרין פורסמו קודם לכן בעקיפין באמצעות Introduction להוצאה הסטנדרטית של עבודתו של דייוויד יום על ידי גרין ו-T.
ב-1871 נשא גרין לאישה את שרלוט ביירון גרין, אשר נודעה כתומכת ומקדמת חינוכן של נשים.
ב-1879 ישב גרין בוועדה אשר הוקמה על מנת ליצור קולג' לנשים באוניברסיטת אוקספורד, "אשר בו לא תתבצע הבחנה בין סטודנטיות על בסיס השתייכותן לעדות דתיות שונות".
תוצאת עבודתם של גרין ואשתו הייתה כינון סאמרוויל הול (מאוחר יותר סאמרוויל קולג').
גרין היה מעורב בפוליטיקה מקומית במשך שנים רבות, באמצעות האוניברסיטה, אגודות נגד צריכת משקאות אלכוהוליים והאיגוד הליברלי המקומי של אוקספורד.
במהלך העברת ה-Reform Act 1867 (חקיקה בריטית שהעניקה לראשונה זכות הצבעה לגברים ממעמד הפועלים העירוני באנגליה ובוויילס) נטל גרין חלק במסע לקידום הענקת זכות הבחירה לכל הגברים החיים ברבעים העירוניים, אפילו אם לא החזיקו רכוש ממשי.
במובן זה, עמדתו של גרין הייתה יותר רדיקלית משל רוב הליברלים המתקדמים בני התקופה, כולל מזאת של ויליאם גלאדסטון.
ב-1881, על רקע פעילות המפלגה הליברלית, נתן גרין את מה שהפכה להיות אחת ההצהרות המפורסמות של הפילוסופיה הפוליטית הליברלית שלו, ה- "Lecture on Liberal Legislation and Freedom of Contract".
באותה התקופה הרצה גרין גם על נושאי דת, אפיסטמולוגיה, אתיקה, ופילוסופיה פוליטית.
נוסף על ידידיו מהחיים האקדמיים, נטלו חלק בהלווייתו כ-2,000 מתושבי העיירה בה התגורר.
האמפיריציזם של דייוויד יום והאבולוציה הביולוגית, כולל זו שנפרשֹה על ידי הרברט ספנסר, היו המאפיינים העיקריים בהגות האנגלית במהלך הרבע השלישי של המאה ה-19. גרין ייצג בעיקר את התגובה לדוקטרינות אלו.
גרין טען שכאשר דוקטרינות אלו הגיעו אל המסקנה הלוגית שלהן, הן לא רק "הפכו את כל הפילוסופיה לחסרת תועלת", אלא אף היו קטלניות לחיים המעשיים.
באמצעות צמצום התודעה האנושית לסדרה של תחושות אטומיות שאינן קשורות זו לזו, טען גרין, תורות קשורות אלו הרסו את אפשרות קיומו של ידע כלשהו.
לגרין היה חשוב במיוחד להפריך את התורות הללו, בשל העובדה שהן ביססו את תפיסת הדעת בה החזיק מדע הפסיכולוגיה המתהווה.
גרין ניסה להפיג את היומרות של פסיכולוגים שטענו שתחום עיסוקם הצעיר יספק תחליף מדעי למטאפיזיקה ולתורת ההכרה המסורתיות.
גרין גם התנגד לכך שאלו אשר דגלו באמפיריציזם, הציגו את האדם כ"ישות שהיא פשוט תוצאה של כוחות טבעיים", ובכך הפכו התנהגות, או כל תיאוריה אודות התנהגות, לחסרת משמעות, כי החיים, בכל מובן אנושי וברור מרמזים על עצמי אישי אשר: 1. יודע מה לעשות; ו-2. בעל הכוח לעשות זאת.
כך הונע גרין, לא באופן תאורטי, אלא כחובה מעשית, להעלות מחדש את כל שאלת האנושות ביחס לטבע.
כאשר גילינו מיהו האדם בפני עצמו, ומה יחסו לסביבה שלו, אז נוכל לגלות את הפונקציה שלו - מה הוא מתאים לעשות.
לאור הידע הזה, נהיה מסוגלים לנסח את הקוד המוסרי אשר, בתורו, ישמש כקריטריון בפועל למוסדות חברתיים ואזרחיים.
אלו יוצרים, באופן טבעי ובהכרח, את הביטוי האובייקטיבי של רעיונות מוסריים, ובכלל אזרחי או חברתי כלשהו, האידיאל המוסרי חייב ללבוש סוף סוף צורה קונקרטית.
גרין האמין שעל המדינה לעודד ולהגן על הסביבות הכלכליות, הפוליטיות והחברתיות, שבהן לבני האדם, כפרטים, יהיה הסיכוי הטוב ביותר להתנהג בהתאם למצפונם.
עם זאת, על המדינה להיות זהירה כשהיא מחליטה אילו חירויות לצמצם ובאילו דרכים לצמצם אותן.
התלהבות יתר או התערבות מגושמת מצד המדינה, עלולה בקלות להביא לסגירת אפשרויותיהם של האזרחים להתנהל בהתאם לצו מצפונם, ובאופן זה לחנוק את ההתפתחות המוסרית של הפרט.
על המדינה להתערב אך ורק כאשר ישנה נטייה ברורה, מוכחת וחזקה לשעבד את הפרט.
אפילו כאשר זוהה סיכון כזה, נטה גרין להעדיף פעולה באמצעות הקהילה שצפויה להיות מושפעת בעצמה מהפגיעה בחירות, על פני פעולה של מדינת הלאום - מועצות מקומיות ורשויות עירוניות נטו להפיק פעולות שהתאפיינו ביתר דמיון ובהתאמה טובה יותר למציאות היום-יומית של בעיה חברתית.
לכן העדיף גרין את "החלופה המקומית" כאשר תושבים בני המקום החליטו ביחס להנפקת רישיונות למכירת משקאות משכרים באזור מגוריהם, על פני המצב בו הייתה המועצה המקומית מקבלת את ההחלטה בנושא.
גרין הדגיש את הצורך בהתאמת פתרונות ספציפיים לבעיות ספציפיות.
הוא הדגיש כי אין פתרונות נצחיים, אין חלוקה נצחית של אחריות בין יחידות ממשלתיות לאומיות ומקומיות.
חלוקת האחריות צריכה להיות מונחית על ידי החובה לאפשר לכמה שיותר אנשים לממש את צו מצפונם, בנסיבות מותנות במיוחד, בשל העובדה שרק בדרך זאת ניתן לטפח מימוש עצמי פרטני בטווח הארוך.
החלטה אודות חלוקת האחריות היא יותר עניין של מדיניות מעשית, מאשר של מחשבה מדינית או מוסרית.
הניסיון עשוי ללמד אותנו שהרמות המקומיות והעירוניות אינן מסוגלות לשלוט בהשפעות המזיקות של, לדוגמה, תעשיית המבשלות.
כאשר זהו אכן המצב, על מדינת הלאום לקחת אחריות על תחום מדיניות ציבורית זה.
גרין טען שהכוח האולטימטיבי להחליט על ההקצאה של משימות כאלו, צריך להיות בידי מדינת הלאום (בבריטניה, לדוגמה, המדינה מגולמת באמצעות הפרלמנט, שבידיו צריכות לשכון הסמכויות הללו).
מדינת הלאום עצמה לגיטימית בעיני גרין במידה שהיא תומכת בקיומה של מערכת זכויות וחובות שהיא בעלת סיכויים גבוהים לטפח מימוש עצמי של הפרט.
עם זאת, המבנה המתאים ביותר של מערכת דוגמת זו, נקבע לא באמצעות חישובים פוליטיים טהורים וגם לא באמצעות ספקולציות פילוסופיות.
נכון יותר לומר שהוא נובע מהמבנה הרעיוני והנורמטיבי העומד בבסיס החברה הספציפית.
רעיונותיו התפשטו לאוניברסיטת סנט אנדרוז באמצעות ההשפעה של דייוויד ג'ורג' ריצ'י, סטודנט לשעבר של גרין, אשר סייע, בסופו של דבר, בייסוד החברה האריסטוטלית (Aristotelian Society).
ג'ון דיואי כתב מספר מסות על הגותו של גרין, בכללן Self-Realization as the Moral Ideal (1893).
גרין צוטט ישירות על ידי פוליטיקאים רבים מזרם הליברליזם החברתי, בכלל זה הרברט סמואל והרברט הנרי אסקווית', כמי שהשפיע על חשיבתם.
אין זה צירוף מקרים שפוליטיקאים אלו למדו בבייליול קולג'.
הפוליטיקאי והכותב רוי האטרסלי קרא ליישם את עבודתו של גרין לצורך פתרון בעיותיה של בריטניה במאה ה-21.
תומאס ג'ון הרברט היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-56 בשנים 1947–1949.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כטייס בשירות האוויר של צבא ארצות הברית.
ב-8 באוגוסט 1918, בעת שהיה במשימה יחד עם הטייסת ה-56 של חיל האוויר המלכותי בשמי צרפת, הוא נפצע.
לאחר המלחמה שב הרברט לאוהיו, שם הוא סיים את לימודיו ב-1919 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1939–1945 שימש הרברט כתובע הכללי של אוהיו.
במהפך הפוליטי שחל ב-1946 לטובת המפלגה הרפובליקנית, ניצח הרברט בבחירות למשרת מושל אוהיו את המושל המכהן פרנק לאושי.
שנתיים לאחר מכן ניצח לאושי את הרברט, שניסה להיבחר לכהונה שנייה.
בשנים 1957–1963 כיהן הרברט כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
ב-1961 הוא לקה בשבץ מוחי והחליט לא להתמודד על כהונה נוספת.
ב-1919 נשא הרברט לאישה את ג'נט ג'דסון מקליבלנד.
ג'נט נפטרה ב-1945. ב-1948, בעת שכיהן כמושל, נישא הרברט בשנית למילדרד הלן סטיבנסון מאינדיאנפוליס.
תומאס הרברט נפטר בקולומבוס, אוהיו, ב-26 באוקטובר 1974, יומיים לפני יום הולדתו ה-80. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבקליבלנד.
בנו, ג'ון הרברט, היה הגזבר של אוהיו בשנים 1963–1971, וניסה להתמודד על משרת התובע הכללי של אוהיו ב-1970.
תומאס ליטל הית' היה מתמטיקאי, מתרגם והיסטוריון של המתמטיקה היוונית העתיקה.
הוא תרגם את עבודותיהם של אוקלידס, אפולוניוס וארכימדס לאנגלית.
תרגומו של 13 ספרי יסודות מוכר ופופולרי בקרב ההיסטוריונים של המתמטיקה היוונית.
הית' נולד בכפר בלינקולנשייר, אנגליה לאביו החקלאי סמואל הית'.
הוא נישא למוזיקאית אדה מארי תומאס ב-1914 והיו להם ילד, ג'פרי תומאס הית', וילדה, ורוניקה מארי הית'.
לבנו ג'פרי היו 6 ילדים.
הית' היה ידוע בעבודתו על המתמטיקה היוונית, וכתב עליה מספר ספרים.
דיופנס מאלכסנדריה: מחקר בהיסטוריה של האלגברה היוונית, הוצאת אוניברסיטת קיממברידג', 1885
13 ספרי האלמנטים של אוקלידס, הוצאת אוניברסיטת קמבריג, 1908
היסטוריה של המתמטיקה היוונית, בשני חלקים, אוקספורד: הוצאת קלרנדון, 1921
תומאס היילמן הוא שחיין אמריקאי, זוכה מדליית זהב באליפות העולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ומקום רביעי באליפות העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-200 מטר פרפר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 51.61 שניות וסיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא לאומי חדש לגיל 16 של 1:53.82 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 ביחד עם ג'ייקוב פיטרס מהממלכה המאוחדת במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.77 שניות.
השניים התמודדו ביניהם במשחה "swim off", על מנת להכריע מי יעלה לשלב הבא.
היילמן הפסיד לאחר ששחה 51.66 שניות לעומת 51.39 שניות של פיטרס.
תומאס הסלאבי היה מפקד צבאי ביזנטי מהמאה ה-9, הבולט ביותר בהנהגת מרד רחב היקף בשנים 821–823 נגד הקיסר מיכאל השני האמורי (שלט 820–829).
תומאס, שהיה קצין צבא ממוצא סלבי מאזור פונטוס (כיום צפון-מזרח טורקיה), עלה לגדולה, יחד עם הקיסרים לעתיד מיכאל השני ולאון החמישי הארמני (שלט 813–820), תחת חסותו של הגנרל ברדנס טורקוס.
לאחר המרד הכושל של ברדנס בשנת 803, תומאס נשאר בצללים עד עלייתו של לאון החמישי לכס המלכות, כאשר תומאס מונה למפקד צבאי בכיר במרכז אסיה הקטנה.
לאחר רציחתו של לאון ותפיסת כס המלכות על ידי מיכאל האמורי, התקומם תומאס ותבע לעצמו את כס המלכות.
תומאס השיג במהירות תמיכה מרוב התימות (המחוזות) והחיילים באסיה הקטנה, הביס את התקפת הנגד הראשונית של מיכאל וסיים ברית עם הח'ליפות העבאסית.
לאחר שניצח על התימות הימיות ועל ספינותיהם, הוא חצה עם צבאו לאירופה והטיל מצור על קונסטנטינופול.
הבירה הקיסרית עמדה בהתקפותיו של תומאס ביבשה ובים, בעוד מיכאל השני קרא לעזרה מהשליט הבולגרי חאן אומורטאג.
אומורטאג תקף את צבאו של תומאס, אך למרות שנהדפו, הבולגרים גרמו אבדות כבדות לאנשיו של תומאס, שנשברו ונמלטו כשמיכאל הגיע לשדה הקרב כמה חודשים לאחר מכן.
תומאס ותומכיו חיפשו מקלט בארקדיופוליס, שם נחסמו במהרה על ידי חייליו של מיכאל.
בסופו של דבר, תומכיו של תומאס נכנעו בתמורה לחנינה, והוא הוצא להורג.
המרד של תומאס היה אחד הגדולים בתולדות האימפריה הביזנטית, אך נסיבותיו המדויקות אינן ברורות בשל נרטיבים היסטוריים מתחרים, שבאו לכלול טענות שבדה מיכאל כדי להשחיר את שמו של יריבו.
כתוצאה מכך, מניעים וכוחות שונים יוחסו לתומאס ותומכיו.
כפי שמסוכם על ידי "מילון אוקספורד של ביזנטיון", "המרד של תומאס יוחס באופן שונה לתגובה נגד איקונוקלאזם, מהפכה חברתית והתקוממות עממית, מרד של הקבוצות האתניות הלא יווניות של האימפריה, שאיפותיו האישיות של תומאס ורצונו לנקום בלאון החמישי".
גם השפעותיו על מעמדה הצבאי של האימפריה, במיוחד מול הערבים, שנויות במחלוקת.
Theophanes Continuatus מהמאה ה-11 קובע שתומאס היה צאצא של סלאבים דרומיים שיושבו מחדש באסיה הקטנה על ידי קיסרים ביזנטיים רצופים, בעוד שההיסטוריון גנסיוס מהמאה ה-10 מכנה אותו "תומאס מאגם גוזורו, בן הגזע הארמני".
רוב החוקרים המודרניים תומכים במוצאו הסלאבי ומאמינים שמקום הולדתו היה ליד גזיורה בפונטוס.
מכאן כינויו "הסלאבי", שהוחל עליו רק בעת החדשה.
לא ידוע דבר על משפחתו וחייו המוקדמים, פרט לכך שהוריו היו עניים ושתומאס עצמו לא קיבל חינוך.
בהתחשב בכך שהיה בין 50 ל-60 בעת המרד, הוא כנראה נולד בסביבות שנת 760.
שני תיאורים שונים על חייו של תומאס מסופרים גם ב-Genesios וגם ב-Theophanes Continuatus.
על פי הדיווח הראשון, תומאס הופיע לראשונה בשנת 803 כשהוא מלווה את הגנרל ברדנס טורקוס, והמשיך בקריירה צבאית עד שהשיק את המרד שלו בסוף 820. בגרסה השנייה, הוא הגיע לקונסטנטינופול כנער עני ונכנס לשירותו של אחד הפטריקיו הבכירים בחצר.
לאחר מכן, התגלה כשהוא מנסה לנאוף עם אשתו של אדונו, תומאס ברח לערבים בסוריה, שם שהה 25 שנה.
הוא העמיד פנים שהוא הקיסר שנרצח קונסטנטינוס השישי (שלט 780–797), והוביל פלישה בחסות ערבית לאסיה הקטנה, אך הובס ונענש.
הגרסה השנייה של סיפורו של תומאס מועדפת במפורש על ידי ג'נסיוס ותיאופנס קונטינואטוס, והיא היחידה המתועדת במקורות מהמאה ה-9, כלומר הכרוניקה של גאורגיוס המרטולוס וחיי הקדושים דוד, סימאון וגאורגיוס מלסבוס.
אף על פי כן, הביזנטי הצרפתי פול למרל ראה בכך מסורת מאוחרת לא אמינה שנוצרה על ידי יריבו מיכאל השני כדי להכפיש את תומאס, ודחה אותה כליל, והעדיף להסתמך על הדיווח הראשון בלבד.
רוב החוקרים המודרניים הולכים אחריו בפרשנות זו.
המסורת הראשונה מספרת שתומאס שירת כספאטריוס (קצין מטה) של ברדנס טורקוס, המונוסטרטגוס ("גנרל יחיד", כלומר המפקד העליון) של התימות המזרחיות, אשר בשנת 803 קם במרד נגד הקיסר ניקפורוס הראשון (שלט 802–811).
לצד תומאס היו שני ספאטריוס צעירים נוספים בפמלייתו של ברדנס, שהקימו אחווה: לאון הארמני, לאון החמישי לעתיד, ומיכאל האמורי, מיכאל השני לעתיד.
על פי מסורת הגיוגרפית מאוחרת יותר, לפני שהחל במרד, מסופר על ברדנס, בחברת שלושת בני טיפוחיו הצעירים, שביקר נזיר ליד פילומליון שהיה ידוע שהוא צופה את העתיד.
הנזיר חזה מה אכן יקרה: שהמרד של ברדנס ייכשל, שלאון ומיכאל יהפכו שניהם לקיסרים, ושתומאס יוכרז כקיסר וייהרג.
כשברדנס אכן התקומם, הוא לא הצליח לזכות בתמיכה רחבה.
עד מהרה נטשו אותו לאון ומיכאל ועקרו למחנה הקיסרי וזכו לתגמולים צבאיים בכירים.
תומאס לבדו נשאר נאמן לברדנס עד לכניעתו.
בעקבות כישלונו של ברדנס, תומאס נעלם מהמקורות לעשר שנים.
ברי מציע שהוא ברח (בפעם השנייה לפי פרשנותו) לערבים, דעה המקובלת על מספר חוקרים אחרים, כמו רומילי ג'יימס הלד ג'נקינס.
ההיסטוריון וורן טרדגולד, לעומת זאת, טוען שתומאס נשאר באימפריה וייתכן שאף נשאר בשירות צבאי פעיל, ומסביר את הערפול שלו בקשר של תומאס עם ברדנס, שהפריע לקריירה שלו.
ביולי 813, לאון הארמני הפך לקיסר ותגמל במהירות את חבריו הישנים, ונתן להם פיקוד על כוחות צבא מובחרים.
מיכאל קיבל את הטאגמה של ה-Excubitors (אחד מגדודי הפרשים המקצועיים של המשמר המוצבים סביב קונסטנטינופול), ותומאס את הטורמה (הדיוויזיה) של ה-Foederati, המוצבת בתימה האנטולית.
ביום חג המולד 820, לאון נרצח בקפלת הארמון על ידי פקידים בניצוחו של מיכאל האמורי, שהוכתר במהירות לקיסר.
בערך באותו זמן, תומאס פתח במרד בתימה האנטולית.
המקורות חלוקים לגבי הכרונולוגיה המדויקת והמניעים של המרד.
גאורגיוס הנזיר, המקורות ההגיוגרפיים ומכתב ממיכאל השני לקיסר המערבי לואי החסיד טוענים שתומאס קם נגד לאון לפני תפיסת השלטון בידי מיכאל.
כרונולוגיה זו מלווה כמעט את כל הכרוניקאים הביזנטים המאוחרים יותר כמו ג'נסיוס, תיאופנס קונטינואטוס ויואנס סקיליצס, כמו גם מספר חוקרים מודרניים כמו ג'ון בגנל ברי ואלכסנדר קז'דן.
במחקרו על תומאס והמרד, פול למרל דוחה את ציר הזמן הזה כניסיון מאוחר יותר של מיכאל להצדיק את המרד שלו כתגובה לכישלונו של לאון לדכא את המרד, ולפטור את עצמו מהתבוסות המוקדמות שספגו הכוחות האימפריאליים.
כמה מחקרים עדכניים עוקבים אחר למרל ומעדיפים את תיאורו של סימאון לוגוטס - הנחשב בדרך כלל למקורות המדויקים ביותר של המאה ה-10 - לפיו תומאס מרד כמה ימים לאחר רצח לאון ובתגובה אליו.
כתוצאה מכך, האימפריה התפצלה במאבק שהיה פחות מרד נגד הממשלה שהוקמה ויותר תחרות על כס המלכות בין מתמודדים שווים.
מיכאל החזיק בקונסטנטינופול ובפרובינציות האירופיות, שלט בבירוקרטיה האימפריאלית, והוכתר כהלכה על ידי הפטריארך, אך הוא הגיע לכס המלכות באמצעות רצח, בעוד תומאס זכה לתמיכה ולגיטימציה באמצעות תביעתו לנקום את רצח לאון, והוא ניצח.
הגיבוי של תימות הן באסיה ומאוחר יותר באירופה.
תומאס היה דמות ידועה, פופולרית ומכובדת באסיה הקטנה, שם לאון החמישי זכה לתמיכה ניכרת.
מיכאל, לעומת זאת, כמעט ולא היה מוכר מחוץ לבירה; הרקורד הצבאי שלו לא היה ראוי לציון, הוא היה חסר השכלה והתנהגות גסה, הגמגום שלו גרם לו ללעג, והוא נודע כמי שמזדהה עם הכת הדתית הכופרת של האתינגאנים, אליה השתייכה משפחתו.
דיווחים ביזנטיים על המרד של תומאס קובעים שהוא למעשה לא תבע את כס המלכות בשמו שלו אלא נטל את זהותו של הקיסר קונסטנטינוס השישי, שהודח ונרצח על ידי אמו, אירנה האתונאית, בשנת 797. רוב החוקרים המודרניים עוקבים אחר למרל, אשר דוחה זאת כעוד המצאה מאוחרת יותר.
אם יש בו אמת כלשהי, ייתכן שמקורו של הסיפור הזה הוא שתומאס בחר להיות מוכתר בשם המלכותי "קונסטנטינוס", אך אין הוכחות למעשה כזה.
הניכוס האפשרי של זהותו של קונסטנטינוס השישי מקושר בכמה מקורות ביזנטיים עם האמירה שתומאס היה תומך שמועות באיקונולטריה, בניגוד לתמיכתו של מייקל באיקונוקלאזם: תחת קונסטנטינוס השישי הוחזרה הערצת האיקונות.
אף על פי כן, הניסוח המעורפל של המקורות, הנטיות האיקונוקלסטיות של תימות רבות באסיה הקטנה, והברית של תומאס עם הערבים מדברים נגד כל מחויבות גלויה לפולחן האיקונות מצדו.
ואכן, בהתחשב בגישתו הפייסנית של מיכאל השני בתקופת שלטונו המוקדם, נראה כי מחלוקת פולחן האיקונות לא הייתה נושא מרכזי באותה תקופה, ולפי השקפתם של חוקרים מודרניים ככל הנראה לא שיחק תפקיד מרכזי במרד של תומאס.
הדימוי של תומאס כאלוף איקונופילים בניגוד לאיקונוקלסט מיכאל השני במקורות מתקופת השושלת המקדונית מאוחר יותר הייתה כנראה תוצאה של הטיה אנטי-איקונוקלאסט משלהם.
וורן טרדגולד גם מציע שאם היא נכונה, ייתכן שטענתו של תומאס שהוא קונסטנטינוס השישי הייתה מעט יותר מסיפור שהופץ כדי לזכות בתמיכה, וכי תומאס חתר על "עמימות נלמדת" כלפי אייקונים, שנועדה למשוך תמיכה מאיקונופילים.
במילותיו של טרדגולד, "תומאס יכול להיות הכל לכל בני האדם עד שהוא יכבוש את כל האימפריה, ואז יהיה לו מספיק זמן לאכזב כמה מחסידיו".
התיאור של תיאופנס קונטינואטוס על המרד של תומאס קובע כי בתקופה זו, "המשרת הרים את ידו על אדונו, החייל על הקצין שלו, הקפטן נגד הגנרל שלו".
זה הוביל כמה חוקרים, ובראשם אלכסנדר וסילייב וג'ורג' אוסטרוגורסקי, לראות במרד של תומאס ביטוי לאי שביעות רצון נרחבת בקרב האוכלוסייה הכפרית, שסבלה ממיסוי כבד.
ביזנטים אחרים, בעיקר למרלה, פוסלים את אי שביעות הרצון הכפרית כגורם עיקרי במהלך המרד.
ג'נסיוס וכרוניקנים אחרים קובעים עוד כי תומאס זכה לתמיכתם של "הגרנים, הודים (זוטים), מצרים, אשורים, מדיאנים, אבסגים, זיגים, איבריים, כבירים, סלאבים, הונים, ונדלים, גטים, מניכאיסטים, אגריסים, אלנים, קלדים, ארמנים וכל מיני עמים אחרים".
זה הוביל לטענות מודרניות לפיהן המרד של תומאס ייצג התקוממות של הקבוצות האתניות הלא יווניות של האימפריה, אך לפי למרל, התיאור המוגזם הזה הוא עוד פיסת דיסאינפורמציה עוינת.
עם זאת, כמעט בטוח שתומאס יכול לסמוך על תמיכה בקרב שכנותיה הקווקזיות של האימפריה, שכן נוכחותם של אבסגים, ארמנים ואיבריים בצבאו מוזכרת במכתבו של מיכאל השני ללואי החסיד מאותה התקופה.
הסיבות לתמיכה זו אינן ברורות; תומאס אולי הבטיח הבטחות לא מוגדרות לשליטיהם, אבל למרל מציע שייתכן שהארמנים סייעו לו מנקמה על לאון, בן משפחתם שנרצח.
התפרצות והתפשטות המרד באסיה הקטנה
תגובתו הראשונה של מיכאל הייתה להורות לצבא הארמני לתקוף את תומאס.
הארמנים הובסו בקלות בקרב ותומאס המשיך דרך החלקים המזרחיים של התימה הארמנית כדי לכבוש את אזור הגבול של כלדיה.
כיבושה של הפרובינציה הארמנית לא הושלם משום שהעבאסים, שניצלו את מלחמת האזרחים הביזנטית, פתחו בפשיטות ביבשה ובים נגד דרום אסיה הקטנה, שם תומאס הותיר מעט חיילים.
במקום לחזור להתמודד עם הפשיטות הללו, תומאס פתח בפלישה רחבת היקף משלו נגד השטח העבאסי באביב 821, בין אם בסוריה (לפי ברי ואחרים) או בארמניה שבשליטת הערבים (לפי טרדגולד).
לאחר מכן שלח תומאס שליח לח'ליף אל-מאמון, שהתרשם מספיק ממפגן הכוח של תומאס כדי לקבל את הצעותיו, במיוחד לאור הבעיות של הח'ליפות עצמה עם המרד של הח'וראמיטים תחת בבאק חרמדין.
תומאס ומאמון חתמו על הסכם שלום וברית הדדית.
הח'ליף אפשר לתומאס לגייס גברים משטחים שנשלטו על ידי הערבים, ונתן לו רשות לחצות את הגבול ולנסוע לאנטיוכיה שבשליטת ערבי, שם הוכתר כקיסר על ידי הפטריארך של אנטיוכיה האיקונופילי, איוב.
בתמורה, נטען כי תומאס הבטיח לוותר על שטחים לא מוגדרים ולהפוך לווסאל של הח'ליף, אם כי התנאים המדויקים של ההסכם נותרו לא ברורים במקורות.
בערך באותו זמן, תומאס אימץ בחור צעיר ממוצא לא ברור, שאותו כינה קונסטנטיוס והפך אותו לקיסר שותף.
בינתיים, מיכאל השני ניסה לזכות בתמיכה בקרב האיקונופילים על ידי מינוי קרוב משפחה שלו לארכיבישוף של אפסוס, אך תוכניתו נכשלה כאשר האחרון סירב להתקדש על ידי הפטריארך המוצהר אנטוניוס הראשון קאסימאטס.
במאמץ לבסס את אחיזתו במחוזות, ובמיוחד בשתי התימות האסייתיות שעדיין נאמנות לו, הכריז מיכאל על הפחתה של 25 אחוז במיסים עבור 821–822.
בקיץ 821, תומאס ביסס את מעמדו במזרח, אם כי התימוס האופסית והארמנית עדיין חמקו משליטתו.
הוא שם את עיניו על הפרס האולטימטיבי, קונסטנטינופול, שהחזקתו לבדה העניקה לגיטימציה מלאה לקיסר.
תומאס אסף כוחות, אסף אספקה ובנה מכונות מצור.
כדי להתמודד עם הצי הקיסרי החזק שהוצב בבירה, הוא בנה ספינות חדשות כדי להגדיל את הצי הקיים שלו, שהגיעו מהתימות הימיות של Cibyrhaeot והים האגאי, ואולי כללו כוחות משימה מהתימה של הלאס.
תומאס הזעיק את גרגוריוס פטרוטוס, גנרל ואחיינו של לאון החמישי, שמיכאל הגלה לאי סקירוס, ונתן לו את הפיקוד על הצי.
עד אוקטובר, הציים הנאמנים לתומאס סיימו להתאסף בלסבוס, וצבאו של תומאס החל לצעוד מהתימה התרקזית לעבר אבידוס, שם התכוון לחצות לאירופה.
בשלב זה, תומאס סבל מהיפוך מזלו הראשון: לפני יציאתו לאבידוס, הוא שלח צבא תחת בנו המאומץ קונסטנטיוס נגד הארמנים.
קונסטנטיוס הוכה ממארב על ידי הסטרטגוס אולביאנוס ונהרג, אם כי הצבא הצליח לסגת עם מעט נפגעים יחסית.
ראשו הכרות של קונסטנטיוס נשלח למיכאל, ששלח אותו לתומאס באבידוס.
תומאס לא נרתע מהכישלון הקטן יחסית הזה, וחצה לאירופה זמן מה בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר.
שם, קונסטנטיוס הוחלף עד מהרה כקיסר שותף באדם עלום אחר, נזיר לשעבר שגם תומאס אימץ וקרא לו אנסטסיוס.
לקראת המהלך של תומאס, מיכאל יצא בראש צבא לתימות של תראקיה ומקדוניה בעורף האירופי של קונסטנטינופול וחיזק את כוחות המצב של כמה מבצרים שם כדי להבטיח את נאמנות האוכלוסייה שלהם.
כשתומאס נחת, אנשי התימות האירופיות קיבלו אותו בהתלהבות, ומיכאל נאלץ לסגת לקונסטנטינופול.
מתנדבים, כולל סלאבים רבים, נהרו אל דגלו של תומאס.
כשיצאה לכיוון קונסטנטינופול, מספרים כרוניקנים שצבאו התנפח לכ-80,000 איש.
הבירה הוגנה על ידי הטאגמטה הקיסרית, מתוגברת על ידי תגבורת מהתימות האופסית והארמנית.
מיכאל הורה לתקן את חומות העיר, ולחסום את הכניסה לקרן הזהב, בעוד הצי הקיסרי שמר עוד יותר על הבירה מהים.
אף על פי כן, אם לשפוט לפי עמדתו הפסיבית של מיכאל, כוחותיו היו נחותים משל תומאס; וורן טרדגולד מעריך שצבאו של מיכאל מנה כ-35,000 איש.
הצי של תומאס הגיע ראשון לבירה.
ללא התנגדות של הצי הקיסרי, המורדים שברו או שחררו את השרשראות ונכנסו לקרן הזהב, ותפסו עמדה ליד שפכי נהר הברביסוס, שם המתינו לבואו של תומאס וצבאו.
המראה של כוחו העצום לא הדהים את תושבי הבירה: בניגוד למחוזות, אזרחי הבירה וחיל המצב עמדו איתן מאחורי מיכאל.
כדי לעודד עוד יותר את חייליו, ביקש מיכאל את בנו הצעיר תיאופילוס להוביל תהלוכה לאורך החומות, כשהוא נושא חלק מהצלב האמיתי ואת המעיל של מריה הבתולה, בעוד שתקן גדול הונף על גבי כנסיית מריה הקדושה בבלאכרנה, לעיני שני הצבאות.
לאחר שהכניע את הערים סביב הבירה, החליט תומאס לתקוף את קונסטנטינופול משלושה צדדים, אולי בתקווה שהתקפתו תרשים את תושביה או תוביל לעריקות.
סגניו אנסטסיוס וגרגוריוס פטרוטוס יתקפו את חומות היבשה והים התיאודוסיאניות, בהתאמה, בעוד הוא יוביל את המתקפה העיקרית נגד ההגנות הפחות אימתניות המגנות על בלאכרנה.
כל כוחותיו של תומאס היו מצוידים בשפע במכונות מצור ובליסטראות, והצי שלו ירה כמויות של אש יוונית בנוסף לבליסטראות גדולות.
כל אחת מהתקפותיו של תומאס נכשלה: ארטילריה של המגינים הוכיחה את עצמה עדיפה והרחיקה את המכונות של תומאס מחומות היבשה, בעוד רוחות שליליות הפריעו לצי לנקוט בפעולה משמעותית כלשהי.
לאחר שהחליט שפעולות בעיצומו של החורף היו מסוכנות וספק אם יצליחו, השעה תומאס את כל ההתקפות הנוספות עד האביב והסיג את צבאו למגורי החורף.
מיכאל ניצל את ההפוגה כדי להעביר תגבורת נוספת מאסיה הקטנה ולתקן את חומות בלאכרנה.
כשתומאס חזר באביב, הוא החליט למקד את התקפתו בגזרת בלאכרנה.
לפני המתקפה, מיכאל עצמו עלה על החומות ופנה לחייליו של תומאס, קורא להם לנטוש את המפקד שלהם והבטיח חנינה אם יערקו.
צבאו של תומאס ראה בתחינה סימן לחולשה, והתקדם בביטחון להתחיל בהסתערות, אך כשהם התקרבו לחומה, המגינים פתחו את השערים ותקפו.
ההסתערות הפתאומית הבריחה את צבאו של תומאס; במקביל, הצי הקיסרי הביס את ספינותיו של תומאס, שצוותיהן נשברו ונמלטו אל החוף בבהלה.
תבוסה זו צמצמה את כוחו הימי של תומאס, ולמרות שהוא המשיך לחסום את הבירה מכיוון היבשה, ההפסד הביא לדרדור המורל של תומכיו, שהחלו לערוק.
גרגוריוס פטרוטוס, שמשפחתו הייתה בידיו של מיכאל, החליט לנטוש את תומאס, ואחריו חבורה קטנה של גברים נאמנים לו.
הוא עזב את מחנה המורדים, פנה מערבה ושלח נזיר להודיע למיכאל על עריקתו, אך הנזיר לא הצליח לעקוף את המצור ולהגיע לבירה.
לאחר שנודע לו על עריקה זו, תומאס הגיב במהירות: עם יחידה מובחרת, הוא עקב אחרי גרגוריוס, הביס את חייליו והרג את העריק.
תומאס ניצל את הניצחון הקטן הזה, והכריז בהרחבה שהוא הביס את חייליו של מיכאל "ביבשה ובים".
הוא שלח הודעות לתימות של יוון, שתמיכתן הייתה פושרת עד אותה נקודה, ודרש ספינות נוספות.
התימות הגיבו בתוקף, ושלחו את השייטות שלהם, שמנו לכאורה 350 כלי שיט, להצטרף אליו.
כשהוא מתוגבר כך, החליט תומאס לפתוח בהתקפה דו-צדדית על חומות הים של קונסטנטינופול, כאשר הצי המקורי שלו תוקף את חומת קרן הזהב, והצי החדש תוקף את החוף הדרומי, מביט לעבר ים מרמרה.
מיכאל, לעומת זאת, לא נשאר בטל: הצי שלו תקף את הכוח מהתימה זמן קצר לאחר שהגיע למעגן שלו בבירידה.
באמצעות אש יוונית, הצי הקיסרי השמיד רבים מכלי המורדים ולכד את רוב הספינות הנותרות.
רק מעטים הצליחו להימלט ולהצטרף מחדש לכוחותיו של תומאס.
באמצעות ניצחון זה, מיכאל הבטיח את השליטה בים, אך צבאו של תומאס נותר עדיף ביבשה והמשיך במצור על קונסטנטינופול.
התנגשויות קלות התרחשו בשארית השנה, כאשר כוחותיו של מיכאל יצאו מהעיר כדי לתקוף את כוחותיו של תומאס.
למרות ששני הצדדים טענו להצלחות קלות בעימותים הללו, אף אחד מהם לא הצליח להשיג יתרון מכריע.
מיכאל פנה לשכנתה הצפונית של האימפריה, בולגריה, לעזרה.
שתי המדינות היו קשורות באמנה ל-30 שנה שנחתמה תחת לאון החמישי, והשליט הבולגרי, חאן אומורטאג (שלט 814–831), שמח להיענות לבקשתו של מיכאל לסיוע.
מסורת מאוחרת יותר, שדווחה על ידי ג'נסיוס ותיאופנס קונטינואטוס, גורסת כי אומורטאג פעל מרצונו ובניגוד לרצונו של מיכאל, אך הדבר נדחה כמעט בכל העולם כגרסה שהתחילה או לפחות עודדה על ידי מיכאל, שלא רצה להיראות מעודד "ברברים" כדי לפלוש לאימפריה.
הצבא הבולגרי פלש לתראקיה, כנראה בנובמבר 822 (ברי סבור שהמתקפה הבולגרית התרחשה באביב 823), והתקדם לעבר קונסטנטינופול.
תומאס הסיר את המצור, וצעד לקראתם עם צבאו.
שני הצבאות נפגשו במישור קדוקטוס ליד הרקליה (מכאן המכונה קרב קדוקטוס במקורות הביזנטים).
הדיווחים על הקרב שלאחר מכן שונים: המקורות המאוחרים יותר קובעים שתומאס הפסיד בקרב, אך גאורגיוס הנזיר כמעט בן התקופה קובע שתומאס "הרג בולגרים רבים".
לאור היעדר פעילות בולגרית לאחר הקרב, רוב החוקרים המודרניים (למעט היוצא מן הכלל של ברי) מאמינים שתומאס ניצח בקרב.
תבוסה ומוות של תומאס, סוף המרד
תומאס לא הצליח לחדש את המצור: מלבד האבידות הכבדות שכנראה ספג צבאו, הצי שלו, שהשאיר מאחוריו בקרן הזהב, נכנע למיכאל במהלך היעדרותו.
תומאס הקים מחנה במישור דיאבאסי כ- ממערב לקונסטנטינופול, ובילה שם בחורף ובתחילת האביב.
בעוד כמה מאנשיו ערקו, רובם נותרו נאמנים.
לבסוף, בסוף אפריל או תחילת מאי 823, צעד מיכאל עם חייליו נגד תומאס, מלווה בגנרלים אולביאנוס וקטקילס עם חיילים חדשים מאסיה הקטנה.
תומאס צעד לקראתם ותכנן להשתמש בתחבולות כדי להערים על יריביו: אנשיו, כביכול חסרי מורל, יעמידו פנים שהם בורחים, וכאשר הצבא הקיסרי ישבור את שורותיו כדי לרדוף אחריהם, הם יסתובבו ויתקפו.
עם זאת, חייליו של תומאס כבר התעייפו מהסכסוך הממושך, והכניעה שלהם הייתה בלתי מעורערת.
רבים נכנעו למיכאל, בעוד אחרים נמלטו לערים מבוצרות סמוכות.
תומאס חיפש מקלט בארקדיופוליס עם קבוצה גדולה; בנו המאומץ אנסטסיוס הלך עם כמה מאנשיו של תומאס לביז'ה, ואחרים נמלטו לפאניון (הידועה גם בשם תאודוסיפוליס) ולהרקלאה.
מיכאל חסם את ערי המקלט של תומאס אך לא ארגן תקיפות, במקום זאת במטרה ללכוד אותן בשלווה על ידי שחיקה של מגיניהן.
האסטרטגיה שלו נבעה מהתועלת הפוליטית והתעמולתית של להיראות רחמן - "כדי לחסוך בדם נוצרי", כפי שניסח זאת מיכאל עצמו במכתבו ללואי החסיד - אך גם, על פי כתבי הימים, מחשש להפגין בפני הבולגרים שהביצורים של הערים הביזנטיות עלולים ליפול בפני התוקפים.
באסיה הקטנה, החיילים של תומאס קיוו לפתות את מיכאל בכך שיאפשרו לערבים מעבר חופשי לפשוט על מחוזות אופסיקיון ואופטימטון, שהיו נאמנים לקיסר.
מיכאל לא התרגש והמשיך במצור.
חייליו חסמו גישה לארקדיופוליס באמצעות תעלה.
כדי לחסוך באספקה, החיילים המנותקים שלחו משם נשים וילדים, ואחריהם את המבוגרים מדי, הפצועים או שאינם מסוגלים לשאת נשק.
לאחר חמישה חודשים של מצור, נאמניו של תומאס נאלצו בסופו של דבר לאכול סוסים מורעבים ואת העורות שלהם.
חלקם החלו לערוק על ידי הורדת עצמם בחבלים מעל חומות העיר או בקפיצה מהן.
תומאס שלח שליחים לביז'ה, שם החסימה הייתה פחות קרובה, כדי לארגן ניסיון חילוץ של אנסטסיוס.
אולם לפני שניתן היה לעשות משהו, הכוחות המותשים בארקדיופוליס הסגירו את מנהיגם בתמורה לחנינה אימפריאלית.
תומאס נמסר למיכאל כשהוא יושב על חמור וכבול בשלשלאות.
הוא השתטח לפני הקיסר, שהניח את רגלו על צווארו של יריבו המובס וציווה לכרות את ידיו ורגליו ולשפד את גופו.
תומאס התחנן לרחמים במילים "רחם עלי, הו הקיסר האמיתי!" מיכאל רק ביקש מהשבוי שלו לחשוף אם למישהו מבכיריו שלו היו עסקאות עם תומאס.
לפני שתומאס הספיק להגיב, המליץ ה-Logothetes tou Dromou, יוחנן הקסבוליוס, לא לשמוע כל טענות שמורד מובס עשוי להעלות.
מיכאל הסכים, וגזר דינו של תומאס בוצע מיד.
כששמעו תושבי ביזייה על גורלו של תומאס, הם הסגירו את אנסטסיוס, שסבל את אותו גורל כמו תומאס.
בפאניון והרקלאה, אנשיו של תומאס החזיקו מעמד עד שרעידת אדמה התרחשה בפברואר 824. הרעידה פגעה קשות בחומת פניון, והעיר נכנעה.
הנזק בהרקליה היה פחות חמור, אך לאחר שמיכאל הנחית חיילים מצד הים, גם היא נאלצה להיכנע.
באסיה הקטנה, נאמניו של תומאס נכנעו בעיקר בדרכי שלום, אך בתימה ה-Cibirrhaeot, ההתנגדות התמהמהה עד שדוכאה על ידי האסטרטגוס יוחנן אכימוס.
בתימה התרקזית, חייליו של תומאס פנו לשוד.
ההתנגדות הרצינית ביותר הוצגה במרכז אסיה הקטנה על ידי שני קצינים, שאולי שירתו את תומאס כסטרטגואי: כוריאוס, עם בסיסו בקבאלה צפונית-מערבית לאיקוניום, וגאזארנוס קולונייאטס, שבסיסו בסניאנה, דרומית מזרחית לאנקרה.
ממעוזיהם, הם דחו את הצעת החנינה של מיכאל ואת התואר הבכיר של מגיסטרו ופשטו על המחוזות שעברו בהם.
אולם עד מהרה שכנעו סוכניו של מיכאל את תושבי שני המבצרים לסגור את שעריהם בפני הקצינים.
כוריאוס וקולונייאטס ניסו אז לחפש מקלט בשטח ערבי אך הותקפו בדרך על ידי כוחות נאמנים, נתפסו ונצלבו.
סופו של המרד הגדול של תומאס הסלאבי היה במצעד הניצחון של מיכאל השני, שנערך במאי 824 בקונסטנטינופול.
במאמץ להכפיש את יריבו, אישר מיכאל גרסה "רשמית" ומעוותת מאוד של חייו והמרד של תומאס.
המסמך נכתב על ידי הדיאקון איגנטיוס ופורסם בשנת 824 בשם "נגד תומאס".
מסמך זה הפך במהירות לגרסה המקובלת של האירועים.
תומאס נכשל למרות תכונותיו והתמיכה הנרחבת שזכה לה, שהביאה לו שליטה ברוב האימפריה.
למרל סבור שכמה גורמים מילאו תפקיד בתבוסתו: התימות האסייתיות שהוא לא הכניע סיפקו חיזוקים למיכאל; הצי של תומאס תפקד גרוע; והמתקפה הבולגרית הסיטה אותו הרחק מהבירה והחלישה את צבאו.
אך המכשולים המכריעים ביותר היו חומותיה הבלתי ניתנות לחדירה של קונסטנטינופול, אשר הבטיחו שניתן יהיה להפיל קיסר ששלט בקונסטנטינופול רק מתוך העיר.
המרד של תומאס היה "האירוע הפנימי המרכזי" בתקופת שלטונו של מיכאל השני, אך הוא לא היה הרסני במיוחד במונחים חומריים: פרט לתראקיה, שסבלה מנוכחותם הממושכת של הצבאות היריבים ומהקרבות שנלחמו שם, מהחלק הגדול יותר של האימפריה נחסך מפגעי המלחמה.
הצי הביזנטי ספג אבדות גדולות, כאשר במיוחד הציים של התימות נהרסו, בעוד שכוחות היבשה ספגו מעט אבדות יחסית.
לפי המסורת, זה הביא לחולשה צבאית ולאי-סדר פנימי שנוצלו במהירות על ידי המוסלמים: בשנים שלאחר המרד של תומאס, גולים אנדלוסים כבשו את כרתים והאע'לבים התוניסאים החלו בכיבוש סיציליה, בעודם במזרח, הביזנטים נאלצו לשמור על עמדה הגנתית בדרך כלל כלפי הח'ליפות.
תומאס קארי הנינגס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מיזורי בין השנים 1940-1935 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי מ-1951 עד 1960.
הנינגס נולד ב-25 ביוני 1903 למשפחה עשירה בסנט לואיס, מיזורי.
אביו, השופט תומאס קארי הנינגס, היה חבר רב השפעה במועדון ג'פרסון – ארגון שפעל להפלת מערכת השליטה הבוסית של המערכת הפוליטית הדמוקרטית בעיר.
הנינגס הבן למד בבית הספר התיכון סולדן, והפגין כישרונות באתלטיקה, והמשיך לרוץ במסלול באוניברסיטת קורנל.
הנינגס נבחר לקונגרסים ה-74, ה-75 וה-76 וכיהן מ-3 בינואר 1935 עד 31 בדצמבר 1940. הוא היה הדמוקרט הראשון מזה 22 שנים שייצג את מחוז הקונגרס ה-11 של מיזורי.
הנינגס נהנה מתמיכה מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית ההולכת וגדלה של סנט לואיס.
הנינגס שכר באופן קבוע אפרו-אמריקאים למשרדיו בוושינגטון הבירה ובסנט לואיס.
במהלך הניו דיל השני, הוא פעל להקמת סניף אפרו-אמריקאי של חיל השימור האזרחי בפופלר בלוף שבמיזורי.
במסגרת חוק החירום הפדרלי של הניו דיל (FERA), הנינגס תמך בהקמת "משרד תעסוקה פדרלי כושי" עם סגל אפרו-אמריקאי בלבד.
הנינגס גם נתן חסות להצעות חוק נגד לינץ' בזמן שהותו בבית הנבחרים.
עבודתו הבטיחה לו את התמיכה של שניים מהעיתונים השחורים של סנט לואיס, ה-"Argus" וה-"American", ותמיכת סניף ה-NAACP שבעיר.
הנינגס התפטר ב-1940 כדי להתמודד לתובע עיריית סנט לואיס.
הנינגס היה תובע מחוזי מ-1941 עד 1944, ולקח חופשה בספטמבר 1941 כדי להתנדב בשירות פעיל בכוחות המילואים של צי ארצות הברית.
הוא שירת באוקיינוס השקט ובקריביים כלוטננט קומנדר במשך שלוש שנים במלחמת העולם השנייה, והשתחרר משירות פעיל עקב פציעה פיזית שנגרמה בעת מילוי תפקידו.
לאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת הדין בסניף סנט לואיס של משרד עורכי הדין "גרין, הנינגס, הנרי ואוונס".
בנובמבר 1950 נבחר הנינגס אל הסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח בבחירות את הסנאטור הרפובליקני המכהן והמושל לשעבר פורסט דונל במערכת הבחירות היחידה לסנאט ב-1950 בה נטלו הדמוקרטים מושב מהרפובליקנים.
הוא נבחר מחדש ב-1956 וכיהן מ-3 בינואר 1951 עד למותו מסרטן הקיבה בוושינגטון הבירה ב-13 בספטמבר 1960. הנינגס לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956, והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960. כסנאטור היה יו"ר ועדת הכללים והניהול של הסנאט של ארצות הברית (הקונגרסים ה-85 וה-86).
הנינגס נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בתו של הנינגס, קארלה אן, הייתה נשואה לזמן קצר ליועץ הבית הלבן ג'ון דין, שלימים היה מעורב עמוקות באירועים שהובילו לפרשת ווטרגייט והטיוח שלאחר מכן.
תומאס הנרי קרטר היה פוליטיקאי אמריקאי, ששימש כנציג טריטוריאלי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית ממונטנה.
קרטר נולד ב-Junior Furnace, אוהיו, ב-30 באוקטובר 1854 למשפחת מהגרים אירית, ובילה את רוב ילדותו בחוות קטנות במערב התיכון.
בשנת 1882, הוא עבר להלנה, מונטנה והתחיל שם את קריירת עריכת הדין שלו.
לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה, ונבחר לנציג הטריטוריאלי של מונטנה ב-1888. לאחר קבלתה של מונטנה לאיחוד כמדינה, קרטר ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התמודד לבחירה מחדש ב-1890, אך הובס בדוחק על ידי הדמוקרט ויליאם וו.
בעקבות הניסיון הכושל שלו לבחירה מחדש, הנשיא בנג'מין הריסון מינה את קרטר לנציב משרד הקרקעות הכללי ב-1891. הוא כיהן כנציב עד 1892, אז נבחר ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, והיה הקתולי הראשון שעשה זאת.
קרטר נולד להורים מהגרים אירים ב-30 באוקטובר 1854, בכפר קטן הידוע בשם Junior Furnace, ליד פורטסמות', מחוז סקיוטו, אוהיו.
הוריו, אדוארד ומרגרט (בירנס) קרטר, הגיעו לארצות הברית ב-1849 או 1850 בעקבות הרעב הגדול.
הם נישאו בווילינג, וירג'יניה המערבית, זמן קצר לאחר הגעתם לארצות הברית, אדוארד המיר את דתו לקתולית מהכנסייה האנגליקנית בשל השפעתה של מרגרט.
הקרטרים התיישבו ב-Junior Furnace, אוהיו עד 1852, כאשר נולד בנם הראשון, ריצ'רד.
זמן קצר לאחר לידתו של תומאס בשנת 1854 עברה המשפחה לחווה מרחק קילומטרים ספורים מ-Junior Furnace.
לאחר סיום מלחמת האזרחים בשנת 1865, בני הזוג קרטר השתמשו בחסכונותיהם ועברו לפאנה, אילינוי, שם טומי קרטר הצעיר למד בבתי הספר הציבוריים ועבד בחווה של הוריו.
אדוארד קרטר החדיר בילדיו אהבה לקריאה ואיתה אהבה ללמידה.
בשלב מוקדם בחייו הבוגרים, בעקבות אובדן החווה של משפחתו עקב שריפה שנגרמה ברק ששרפה את האסם שלהם והרגה את חיות החווה שלהם, עסק תומאס קרטר בעבודות רכבת ובהוראה בבית הספר.
במשך כמה שנים עבד קרטר כמוכר נודד בהוצאת ספרים שבסיסה בברלינגטון, איווה.
לאחר מותה בטרם עת של אמו כתוצאה מדלקת ריאות במרץ 1879, העביר קרטר את שתי אחיותיו הצעירות, ג'וליה ומרגרט, ואחיו הצעיר, אדוארד הבן, להיות איתו בברלינגטון, איווה, שם עבד כעת כראש מחלקת המכירות של חברת ההוצאה לאור, בזמן שאביהם עבד בקנטקי.
תומאס ואחיותיו יצרו קשר מסוים בשנים אלו בברלינגטון כיוון שהוא תמך בהם וטיפל בהם כאבא.
לאחר שנים ארוכות של לימוד משפטים, קרטר עבר לבסוף את מבחן לשכת עורכי הדין בנברסקה בזמן נסיעת עסקים (ככל הנראה בשנת 1881, אם כי התיעוד אינו ברור).
במאי 1882, בעצת חברים, הוא עבר מברלינגטון להלנה, טריטוריית מונטנה, לכאורה כדי להתחיל את קריירת עריכת הדין שלו שם.
לאחר תקופה קצרה במכירת ספרים שוב, הוא הקים שותפות משפטית עם עורך הדין מהלנה, ג'ון ב.
תוך שנה מהגעתו להלנה, קרטר שלח לבקש את אחיותיו ואחיו בברלינגטון להצטרף אליו.
מילדותו טיפח קרטר קשר הדוק עם הכנסייה הקתולית, ועם הגעתו להלנה הקשר הזה אף התחזק.
ב-27 בינואר 1886, קרטר התחתן עם אלן ליליאן גאלן, בתם של החלוצים ממונטנה, יו פ.
גאלן ומטילדה גילוגלי גאלן, בקתדרלה בסנט פול, מינסוטה.
הפריצה הראשונה של קרטר לתפקיד ציבורי במונטנה הייתה בתפקיד המנהל הציבורי של מחוז לואיס וקלארק.
בשנת 1888, הוא הוצב כמועמד הרפובליקני לתפקיד הנציג הטריטוריאלי לקונגרס.
בבחירות הכלליות בנובמבר הוא התמודד מול מלך הנחושת והדמוקרט ויליאם א.
קלארק, שערך את הניסיון הראשון שלו מתוך רבים להשגת תפקיד פדרלי.
קרטר הרגיז את קלארק בכך שזכה בשלושת המחוזות הדמוקרטיים ברובם של סילבר בואו, דיר לודג', ומיזולה, ככל הנראה בסיועו של מרקוס דאלי, מלך הנחושת הדמוקרטי המשפיע האחר של מונטנה ואויבו של קלארק.
הבוחרים האירים של מונטנה, שלא אהבו את קלארק, כנראה עזרו לקרטר לנצח.
נטען שהבחירות הספציפיות הללו יזמו את "מלחמת מלכי הנחושת" המפורסמת.
אף על פי כן, קרטר נבחר כציר לקונגרס וכיהן לתקופת כהונה קצרה מ-4 במרץ 1889 ועד 7 בנובמבר 1889, אז התקבלה טריטוריית מונטנה כמדינה לאיחוד.
קרטר נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1890, והפסיד בבחירות צמודות לעורך הדין של ביוט והדמוקרטי ויליאם וו.
דיקסון ב-283 קולות, או פחות מ-1% מסך הקולות שהתקבלו.
הנשיא בנג'מין הריסון מינה את קרטר לנציב משרד הקרקעות הכללי מ-1891 עד 1892, כשנבחר ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הוא היה הקתולי הראשון שהיה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית.
קרטר נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 3 במרץ 1901. כסנאטור היה יושב ראש הוועדה ליחסים עם קנדה (הקונגרס ה-54), הוועדה למפקד האוכלוסין (הקונגרסים ה-55 וה-56).
הנשיא ויליאם מקינלי מינה אותו לחבר במועצת הנציבים של תערוכת הרכישה של לואיזיאנה והוא שימש כנשיא שלה.
קרטר נבחר שוב כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1905 עד 3 במרץ 1911. הוא לא הועמד לבחירה מחדש, ומת מאוטם ריאות כשהיה בבית בוושינגטון הבירה, ב-17 בספטמבר 1911. הלווייתו נערכה בכנסייה הקתולית של סנט פול, והוא נקבר בבית הקברות הר הזיתים בעיר.
בפארק הלאומי גליישר, שני מאפיינים טבעיים נקראים על שמו של תומאס ה.
שתי עיירות במונטנה על שם קרטר הן קרטר במחוז צ'וטו וקרטרסוויל במחוז רוזבאד.
מחוז קרטר, מונטנה נקרא על שמו גם בשנת 1917.
תומאס היקמן ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי.
ויליאמס נולד ב-20 בינואר 1801 במחוז ויליאמסון שבטנסי, ולמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
לאחר מכן עבר למיסיסיפי, השתקע במחוז פונטוטוק, ועסק בחקלאות.
ויליאמס מונה ולאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'יימס טרוטר.
הוא כיהן בתפקידו מ־12 בנובמבר 1838 עד 3 במרץ 1839. בשנת 1843 התמודד על תפקיד מושל מיסיסיפי, אך הפסיד לאלברט בראון.
משנת 1845 ועד מותו ב־1851 שימש ויליאמס כמזכיר וגזבר של אוניברסיטת מיסיסיפי שבעיר אוקספורד, ונודע בכינוי "אבי האוניברסיטה המדינתית" משום שהיה הראשון שהציע את הקמתה וסייע בפועל להקמתה.
ויליאמס נפטר ב-3 במאי 1851 במטע שלו שמדרום לעיירה פונטוטוק, ונקבר בבית העלמין הפרטי שבאחוזת משפחתו.
תומאס היל ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כאחד אחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם מדינת מיסיסיפי.
הוא כיהן שתי כהונות רצופות, משנת 1817 עד 1829, ולאחר פרישתו מן הפוליטיקה עבר להתגורר בטנסי.
ויליאמס נולד ב-14 בינואר 1773 במחוז סארי שבפרובינציית קרוליינה הצפונית וגדל ממזרח לנהר פי די באזור הכפרי של מחוז אנסון.
נראה כי ירש עושר מסוים בגיל צעיר, שכן ברשומות המס של המחוז משנת 1795 הוא מופיע כבעלים של 681 אקר אדמה.
הוא נכנס לפוליטיקה בגיל צעיר ונבחר לשמש כפקיד בית הנבחרים של טנסי בשנים 1796 ו־1797.
ויליאמס השלים לימודים קדם-אקדמאיים, למד משפטים, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע.
בשנת 1803 עבר לטריטוריית מיסיסיפי, שם מונה למזכירו הפרטי של מושל הטריטוריה ויליאם קלייבורן.
בשנת 1805 מונה לרשם במשרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית בטריטוריית מיסיסיפי, על ידי מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון.
הוא נחשב למינוי פופולרי ומוכשר, וב־1 ביולי 1805 מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון למושל בפועל של הטריטוריה (מינוי זמני בעת פגרה).
בשנת 1807 מונה שוב למזכיר הטריטוריה, וב־1809 כיהן פעם נוספת כמושל בפועל.
בשנת 1810 מונה לגובה המכס של נמל ניו אורלינס ונטל חלק כציר בוועידת החוקה של המדינה.
כאשר צורפה מיסיסיפי רשמית לאיחוד בשנת 1817, נבחר ויליאמס לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כאחד משני הסנאטורים הראשונים של המדינה.
בשנת 1823 נבחר מחדש, הפעם כנציג הסיעה הג'קסוניאני (תומכי אנדרו ג'קסון), ופרש עם סיום כהונתו השנייה ב־3 במרץ 1829.
במהלך כהונתו בסנאט שירת ויליאמס כחבר בוועדת ענייני הצי בחמישה מתוך ששת הקונגרסים שבהם השתתף, ובוועדת הקרקעות הציבוריות בשלושה מהם.
הוא שימש כיושב ראש הוועדה על הקרקעות הציבוריות בקונגרס ה־16 ותמך בפשרת מיזורי במהלך מושב הקונגרס של 1820–1821.
לאחר שעזב את הסנאט עבר ויליאמס להתגורר בטנסי, שם סירב להצעות לשוב ולכהן בתפקיד ציבורי כלשהו.
הוא נפטר ממחלת בצקת במחוז רוברטסון שבטנסי ב־7 בדצמבר 1850.
תומאס קולגרוב הנקס היה סייסמולוג אמריקאי.
הוא עבד עבור המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) במנלו פארק, קליפורניה .
ד"ר הנקס היה חבר באגודה הסייסמולוגית של אמריקה , באיגוד הגיאופיזי האמריקאי , במכון לחקר הנדסת רעידות אדמה , באגודה הגאולוגית של אמריקה , באגודה הגאולוגית הפנינסואלית באוניברסיטת סטנפורד, ובאגודות גאולוגיות רבות אחרות.
ד"ר הנקס חיבר עשרות מאמרים אקדמיים בסייסמולוגיה של תנועה חזקה ובגיאומורפולוגיה טקטונית.
בשנת 1979 הציעו הסייסמולוג היפני-אמריקאי הירו קאנמורי, פרופסור לסייסמולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וד"ר הנקס, להשתמש בסולם גודל המומנט כדי להחליף את סולם ריכטר למדידת גודלה היחסי של רעידת אדמה.
הסיבה לכך הייתה שהסייסמוגרמות שסולם ריכטר מפיק, מגיעות לרוויה במגניטודות הגדולות, בעוד שאלה שמופקות באמצעות סולם גודל המומנט אינן מגיעות לרוויה.
הנקס סיים תואר ראשון בהנדסה גאולוגית מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1966 לאחר שסיים תזה בכירה בשם "משמעות ניסוי זרימת חום על מאדים".
מאוחר יותר הוא קיבל את הדוקטורט שלו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1972 לאחר שסיים עם דיסרטציה בשם "תרומה לקביעה ולפרשנות של פרמטרים של מקורות סייסמיים".
ב-5 במרץ 2024, הנקס נפטר משבץ מוחי לאחר מאבק בסרטן הערמונית.
סימפוזיון מדעי לציון חייו נערך על ידי ה-USGS במרכז המחקר של נאס"א באוקטובר 2024.
תומאס הנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
הוא שימש כמושל בפועל של ניו ג'רזי בשנת 1793. בנוסף היה לוטננט קולונל בצבא הקונטיננטלי ורופא בולט במחוז מונמות'.
הנדרסון נולד בפריהולד שבפרובינציית ניו ג'רזי ב-15 באוגוסט 1743. הוא למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו בקולג' פרינסטון בשנת 1761. לאחר מכן למד רפואה ועסק במקצוע בפרנאו ובמחוז פריהולד שבניו ג'רזי.
בשנת 1774 היה חבר בוועדת הביטחון, וב-1775 שירת כלוטננט בצבא ניו ג'רזי.
ב-15 בפברואר 1776 מונה לקצין מטה בגדוד מתנדבי המיליציה של קולונל צ'ארלס סטיוארט, וב-19 באפריל 1776 שימש כמייג'ור חטיבתי במיליציה של מחוז מונמות'.
ב-14 ביוני 1776 היה למייג'ור בגדודו של קולונל נתניאל הרד, ובהמשך שימש כלוטננט קולונל וכמייג'ור חטיבתי במונמות'.
ד"ר הנדרסון לחם בקרב מונמות' כלוטננט קולונל.
הוא נודע כ'הרוכב הבודד' שהודיע לגנרל ג'ורג' וושינגטון כי הגנרל האמריקאי צ'ארלס לי נסוג מהקרב.
הנדרסון למד רפואה בהדרכת ד"ר נתניאל סקדר, ובשנת 1766 התקבל כחבר באגודת הרפואה של ניו ג'רזי.
בשנת 1776 שימש הנדרסון כסגן שיפוטי של מחוז מונמות', וב-1777 היה חבר במועצה הפרובינציאלית.
ב-17 בנובמבר 1779 נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי, אך סירב לכהן בתפקיד ב-25 בדצמבר אותה שנה.
הוא כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בין השנים 1780 ל-1784, וב-1790 שימש כרשם בכיר בבית המשפט.
בשנים 1793 ו-1794 היה חבר במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי (כיום הסנאט של ניו ג'רזי) ואף כיהן כסגן נשיא הגוף הזה.
באותן שנים שימש גם כמושל בפועל של ניו ג'רזי.
הנדרסון נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הרביעי וכיהן בו מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1797. קודם לכן היה מועמד לקונגרס בשנים 1789 ו-1791. בשנת 1799 התמודד בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בשני קולות לג'יימס שורמן.
בין השנים 1783 ל-1799 כיהן כשופט בבית המשפט לעניינים אזרחיים והיה אחד הנציבים שמונו לקבוע את קו הגבול בין ניו ג'רזי לפנסילבניה.
בשנים 1812 ו-1813 שב לכהן כחבר במועצת המדינה.
הנדרסון נישא לאשתו הראשונה, מרי הנדריקס, בשנת 1767, אך היא נפטרה משחפת זמן קצר לאחר נישואיהם.
בשנת 1778 נישא לרייצ'ל בורוז, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
הנדרסון נפטר בשנת 1824 בפריהולד ונקבר בבית העלמין אולד טננט שבמאנאלפן.
האתר בפריהולד שבו התגורר ד"ר תומאס הנדרסון, הידוע גם בשם 'Cincinnati Hall', נכלל במרשם האתרים ההיסטוריים של ניו ג'רזי ב-14 בדצמבר 2005. ב-17 ביוני 1778, יום אחד בלבד לפני קרב מונמות', שרף הצבא הבריטי את ביתו של הנדרסון יחד עם לפחות שבעה בתים נוספים באזור פריהולד.
למרבה המזל, עם נסיגת הבריטים הצליחו שכניו להציל חלקים מן האחוזה.
אחוזתו של הנדרסון השתרעה על פני כ-220 אקרים והייתה מן הגדולות באזור.
לאחר קרב מונמות' שיקם הנדרסון את ביתו באותו מקום וקרא לו 'Cincinnati Hall'.
הוא אירח בו לעיתים קרובות מפגשים חברתיים, ואף אירח את הגנרל וושינגטון עצמו.
אתר האסם של בית ד"ר תומאס הנדרסון נוסף למרשם האתרים ההיסטוריים של ניו ג'רזי ב-14 בינואר 2020. בשנת 2023 קיבלה ועדת שימור המורשת של פריהולד פרס מוועדת ההיסטוריה של מחוז מונמות' על שיקום האסם.
האסם נבנה בראשית המאה ה-19 תוך שימוש בקורות מן הבית המקורי.
הנדרסון היה חבר מקורי באגודת סינסינטי, שנוסדה בשנת 1783.
תומאס קלייטון וולף היה סופר אמריקאי.
על אף שמת בגיל צעיר הספיק וולף לכתוב ארבעה רומנים ארוכים, נובלות ומספר רב של סיפורים קצרים.
כתיבתו מתאפיינת בעירוב כתיבה אוטוביוגרפית עם פרוזה מקורית מאוד, פיוטית, נלהבת ומרשימה.
ספריו, שנכתבו בתקופת השפל הגדול, תיארו את הגיוון והשונות של התרבות האמריקאית.
כתיבתו הושפעה מזו של ידידו שרווד אנדרסון.
וולף, יליד אשוויל שבצפון קרוליינה, הצעיר מבין שמונה ילדיהם של ויליאם אוליבר וולף (1851–1922) וג'וליה אליזבת ווסטאל (1860–1945).
אביו היה חוצב אבן וניהל עסק להקמת מצבות.
אמו של וולף הייתה פעילה ברכישת נדל"ן.
בשנת 1904 היא פתחה פנסיון בסנט לואיס, מיזורי לקראת התערוכה העולמית שנערכה בעיר.
בזמן שהמשפחה הייתה בסנט לואיס, אחיו בן ה-12 נפטר מטיפוס הבטן.
בשנת 1906 קנתה ג'וליה וולף פנסיון בשם "בית קנטקי הישן" ברחוב סמוך לבית המשפחה באשוויל, היא עברה להתגורר שם עם בנה הצעיר ואילו שאר בני המשפחה נשארו בבית המגורים ברחוב הסמוך.
וולף החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, כשהיה בן 15. הוא היה חבר בחברה הדיאלקטית של האוניברסיטה ובאחוות פי קאפה פי.
הוא ניבא שדיוקנו יתלה יום אחד במערב החדש בסמוך לזו של מושל צפון קרוליינה המהולל זבולון ואנס, כפי שקרה אחר כך.
בשאיפה להיות מחזאי, בשנת 1919 נרשם וולף לקורס מחזאות.
המחזה היחיד שלו, "שובו של באק גאווין", הועלה על ידי קבוצה שהורכבה מחברי כיתתו, כאשר וולף שיחק בתפקיד הראשי.
מחזה נוסף שלו, "הלילה השלישי", הוצג על ידי בדצמבר 1919.
וולף סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית עם תואר ראשון באמנויות ביוני 1920, ובספטמבר החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, וקיבל תואר שני במחזאות בשנת 1922.
משלא עלה בידו למכור את מחזותיו, הגיע למסקנה שסגנון כתיבתו מתאים יותר למילה הכתובה מאשר לבימה.
הוא קיבל משרת הוראה זמנית באוניברסיטת ניו יורק, אבל כעבור שנה יצא לאירופה להמשיך בכתיבה.
במסעו חזרה בשנת 1925 פגש את אלין ברנשטיין, אישה נשואה, מבוגרת ממנו בעשרים שנה, שאיתה החל פרשת אהבים סוערת.
לה הקדיש את הרומן הראשון שלו, "הבט הביתה, מלאך" (1929).
זמן קצר לאחר פרסום הספר, נמלט שוב לאירופה ובכך שם קץ לקשר.
בשנת 1937, במסע למערב, חלה וולף בדלקת ריאות.
התפתחו סיבוכים ובסופו של דבר התברר שהוא חולה בשחפת המוח.
הוא טופל בבית החולים "ג'ונס הופקינס", אבל בניתוח שנעשה להצלת חייו נתגלה שהמחלה פשתה בכל הצד הימני של מוחו.
הוא מת כעבור שלושה ימים, בלי לשוב להכרה.
רק כמחצית מהספרים שכתב פורסמו בחייו, שני ספרים נוספים היו כתבי יד, שהחזיק המוציא לאור שלו לקראת פרסום.
בנוסף הותיר אחריו מספר רב של פרקים וספרים לא גמורים שנערכו ופורסמו לאחר מותו.
הסרט "גאון" (2016) מתאר את יחסיו עם העורך שלו.
הבט הביתה מלאך, פתח דבר מאת מקסוול א' פרקינס, תרגם אהרן אמיר, תל אביב: ספרית פועלים, 1980. (Look Homeward, Angel)
הבט הביתה, מלאך, תרגם עודד פלד, הוצאת כרמל והמפעל לתרגום ספרות מופת, 2017.
על הזמן והנהר: האגדה על רעבונו של אדם בנעוריו, תרגם אהרן אמיר, תל אביב: ספרית פועלים, 1991. (Of Time and the River: A Legend of Man's Hunger in his Youth)
הנער האבוד, תרגם עודד וולקשטיין, ירושלים: זיקית, 2013. (The Lost Boy)
לא תוכל לחזור הביתה, תרגם עודד פלד, אחרית דבר מאת עודד וולקשטיין, הוצאת כרמל, 2015.
אין דלת, תרגמה לי עברון, הוצאת תשע נשמות, 2017.
בשנת 1958 הפיק התיאטרון הקאמרי מחזה בשם "מלאך האבן", על פי ספרו של וולף - "Angel".
את המחזה ביים פיטר פריי בעיבוד קטי פרינגס, בכיכובם של עודד תאומי, לצדן של רחל מרכוס, אורנה פורת, בתיה לנצט ודבורה קידר.
תומאס וילסון בארנס היה שחמטאי אנגלי, מהמובילים באנגליה בעת ביקורו של פול מורפי במדינה בשנת 1858.
בארנס הוא השחמטאי עם התוצאה הטובה ביותר נגד מורפי.
על שמו קרויה הגנת בארנס שהיא הסתעפות בפתיחה הספרדית: 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 ז6 (הגנה זו קרויה לעיתים גם הגנת סמיסלוב).
פתיחה מפוקפקת יותר מכונה הגנת בארנס 1. ה4 ו6; בפתיחה זו שיחק בארנס מול מורפי, וניצח אותו.
פתיחת בארנס 1. ו3 גם נושאת את שמו.
תומאס ג'ון ווטסון האב היה הנשיא הראשון של חברת המחשבים IBM.
בתקופתו (מ-1914 עד 1952, רשמית עד מותו) גדלה החברה והתרחבה לשווקים בינלאומיים כשהיא מתבססת בעיקר על עיבוד נתונים באמצעות כרטיסי ניקוב.
ווטסון פיתח בחברה סגנון ניהול ייחודי ופרץ את עסקיה לשוק הבינלאומי.
ווטסון היה אחד האנשים העשירים ביותר בתקופתו ומכונה: "איש המכירות הגדול ביותר בעולם".
הנשיא השני של IBM (בשנים 1952–1971) היה בנו, תומאס ווטסון הבן.
ווטסון נולד בחווה בדרום מרכז מדינת ניו יורק, השכלתו הפורמלית הסתכמה בקורסים לחשבונאות בקולג' מקומי.
הוא עבד כאיש מכירות ועבר לבאפלו, שם פתח חנות מוצרי בשר, שנכשלה.
כיוון שבחנות הייתה קופה רושמת מתוצרת NCR, שווטסון זיהה בה מוצר טוב וחשוב, הציע עצמו למנהל הסניף בבאפלו כסוכן מכירות של NCR.
ווטסון החל לעבוד ב-NCR ב-1896 וב-1900 כבר היה מנהל הסניף ברוצ'סטר ולאחר מכן עבר לנהל את עסקי החברה באוהיו.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 חיזק את החברה עד ליצירת מונופול למעשה בתחום הקופות הרושמות.
ב-1 במאי 1914 נשכר ווטסון למשרת מנכ"ל חברת (Computing Tabulating Recording Corporation (CTR, חברה לייצור מכונות לייצור ולקריאה של כרטיסים מנוקבים מייסודו של הרמן הולרית', ממציא הכרטיס המנוקב.
החברה הייתה בת 1,300 עובדים והיו לה הכנסות של 9 מיליון דולר.
החברה הייתה למונופול בתחומה בארצות הברית.
לא בכדי הדגיש ווטסון את המילה International (בין-לאומי) בשם החברה.
הוא ראה בטוויית יחסי חוץ מנוף הכרחי לצמיחה.
האימרה שטבע, ערב מלחמת העולם השנייה, "World Peace Through World Trade" ("שלום עולמי דרך מסחר עולמי") הפכה לסיסמת לשכת המסחר ולסיסמת IBM כאחד.
אולם תאוותו של ווטסון להרחבת עסקים ו"עיוורונו" לטיב לקוחותיו הובילו לביקורת על IBM בשל לקוח מרכזי בדמות ממשלת גרמניה הנאצית ולטענה לפיה, לא רק שמכונות הניקוב של התאגיד האמריקאי סייעו לניהול וביצוע ההשמדה, אלא נכרתה אף "ברית אסטרטגית" בין ווטסון לגרמניה הנאצית, לעניין זה.
ווטסון קיבל מהיטלר את עיטור צלב הברזל הגרמני לאות הוקרה על תמיכתו במשטר הנאצי.
ווטסון היה אחראי על פרויקט המחשוב של IBM לניהול ההשמדה באושוויץ.
במקביל, בעת המלחמה נרתמה IBM למאמץ המלחמתי האמריקאי תוך ניצול אתגרי עיבוד הנתונים שהטיל עליה משרד ההגנה האמריקאי לשיפור מוצריה ולרישום פטנטים.
עם זאת הכריז ווטסון שלא ירוויח ישירות יותר מ-1% ממכירות לצרכים צבאיים וביטחוניים.
כך פיתחה IBM באותה עת את המחשב האנלוגי.