tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 בינואר 2004 זכה מיכאיל סאקשווילי בבחירות לנשיאות גאורגיה עם יותר מ-96% מקולות הבוחרים ובכך היה לנשיא הצעיר ביותר באירופה.
סאקשווילי רץ לנשיאות תחת מסר של מלחמה בשחיתות ושיפור תנאי השכר והפנסיה לעובדים.
הוא הבטיח כי יפעל לשיפור יחסי החוץ של המדינה.
אף שסאקשווילי ידוע בנטייתו הברורה למערב ודיבר ברורות על רצונה של ארצו להצטרף כחברה לנאט"ו ולאיחוד האירופי, הוא גם התבטא בנושא חשיבות שיפור יחסיה של גאורגיה עם רוסיה.
התמודדותו הקשה ביותר בתקופת כהונה זו הייתה עם בעיותיה הכלכליות של ארצו וכן פתרון המצב במחוזות הבדלניים של אבחזיה ודרום אוסטיה.
האבחזים לא נטלו חלק בבחירות והכריזו על עצמאותם ממדינת גאורגיה, בעוד שבדרום אוסטיה הכריזו הבדלנים על רצונם באיחוד עם צפון אוסטיה שהיא חלק מרוסיה.
ב-25 בינואר 2004 הושבע סאקשווילי כנשיא בבירה טביליסי.
מיד לאחר הטקס הוא חתם על צו נשיאותי הקובע דגל חדש למדינה.
ב-26 בינואר, במהלך טקס שנערך בכנסיית כשוותי, הוא הכריז על צו המתיר להשיב לטביליסי את גופתו של נשיאה הראשון זוויאד גמסחורדיה מן העיר גרוזני (שבצ'צ'ניה) ואף קרא לרחוב ראשי בבירה על שם גמסחורדיה.
גאורגיה אף שחררה מכלאם 32 מתומכי גמסחורדיה אשר נכלאו לאחר עליית שוורדנדזה לשלטון.
בחודשים הראשונים לשלטונו התמודד סאקשווילי עם משבר פוליטי קשה ברפובליקה האוטונומית של אג'ריה אשר נשלטה על ידי אסלן אבשידזה ואשר התעלם מן השלטון המרכזי הגאורגי.
המשבר איים להתפתח למאבק מזוין, אולם ב-6 במאי 2004 אולץ אבאשידזה להתפטר בלחץ השלטון המרכזי והמשבר נפתר בדרכי שלום.
הצלחתו בפתרון המשבר באג'ריה עודד את סאקשווילי להגביר את מאמציו להביא את חבל דרום אוסטיה תחת שליטת ממשלת גאורגיה.
שליטי המחוז הבדלני הגיבו בהגברת החימוש בחבל, דבר שהוביל להתנגשויות מזוינות באוגוסט 2004. לאחר התנגשויות אלה החלה הפסקת אש מתוחה ולמרות יוזמת שלום של ממשלת גאורגיה בשנת 2005, המשבר נותר ללא פתרון.
ביולי 2006 הצליחה ממשלת סאקשווילי להתמודד עם משבר חריף נוסף, הפעם בעמק קודורי, בחבל אבחזיה שם כוחות משטרה גאורגים פרקו מנשקה מיליציה חמושה.
אף שלדעת פרשנים הרפורמות שהונהגו על ידי סאקשווילי בתקופת כהונתו הראשונה הניבו תוצאות מעורבות, רמת השחיתות במדינה ירדה באופן משמעותי.
על פי דיווחי הבנק העולמי גאורגיה נמצאה כמדינה המובילה בעולם ברפורמות כלכליות ודורגה במקום ה-18 בעולם ב"קלות עשיית עסקים", בשעה שרוב שכנותיה נמצאות מעל מקום 100 באותו דירוג.
בתחום מדיניות החוץ סאקשווילי שמר על קשרים הדוקים עם ממשלת ארצות הברית וכן עם מדינות נאט"ו ונותר אחד ממנהיגי הארגון לפיתוח דמוקרטי וכלכלי (GUAM Organization for Democracy and Economic Development).
"מהפכת הוורדים" אותה הנהיג תוארה על ידי הנשיא בוש כאחת מן התנועות החזקות בהיסטוריה המודרנית אשר שימשה השראה לרבים בתקוותיהם לחירות.
סאקשווילי הוא תומך נלהב במדיניות השוק החופשי ומאמין כי יש להפחית את מעורבות הממשל בתחום העסקי.
בתקופת כהונתו ידעה כלכלת גאורגיה התקדמות חסרת תקדים בתחום גביית המיסים, זאת לאחר שהופחתו שיעורי המס.
גאורגיה אף הפכה מעורבת יותר בשוק העולמי ובשנת 2007 מכר סכרתוולוס בנקי (הבנק של גאורגיה) איגרות חוב בדרישה גבוהה.
כאשר הציע הבנק 200 מיליון דולר של איגרות חוב לחמש שנים (עם פרעון בחודש ינואר 2012) בריבית שנתית של 9.5% הגיעו הביקושים בשוק ל-600 מיליון דולר.
הנשיא סאקשווילי ראה בחברות ארצו בנאט"ו דרך להבטיח יציבות לגאורגיה.
הוא אף הציע לקיים דו-שיח אינטנסיבי עם המחוזות הבדלניים של דרום אוסטיה ואבחזיה בשאיפה להגיע להסדר עם מחוזות אלה.
בנוסף, הוא הצהיר על התנגדותו לשימוש בכוח לצורך פתרון המשברים ואמונתו כי ניתן להגיע לפתרון באמצעים דיפלומטיים.
משטרו של סאקשווילי אף הכפיל את כוחותיה של ארצו בעיראק והפך את גאורגיה לתומך החזק ביותר בכוחות הקואליציה מחוץ לארצות הברית, זאת לצד כוחות צבא גאורגיים בקוסובו ובאפגניסטן.
ממשלת סאקשווילי שמרה על קשרים הדוקים עם מדינות אחרות בקווקז ובמזרח אירופה, כגון אזרבייג'ן, ארמניה, אוקראינה, לטביה, ליטא, אסטוניה, רומניה, פולין וטורקיה.
בעקבות חניכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן ביקר סאקשווילי, באוקטובר 2006, בישראל, וחנך מרכז לחקר האנרגיה באוניברסיטת חיפה וקיבל מן המוסד תואר דוקטור לשם כבוד.
את נאומו באוניברסיטה ניצל להתקפה חריפה על רוסיה והישווה את הרדיפה בה מתנסים אזרחי גאורגיה ברוסיה לרדיפת היהודים באירופה לאורך ההיסטוריה.
עקב חששה של ממשלת ישראל מתגובתה של רוסיה, הביקור היה ביקור לא רשמי.
היו שחששו כי סאקשווילי ירכז בידיו כוחות לשלטון בלעדי לאחר בחירתו לנשיאות אולם כיבוד זכויות אדם בגאורגיה השתפר מאז מינויה של ממשלת סאקשווילי.
כך, בעת מסיבת עיתונאים ב-12 בינואר 2004 סאקשווילי יעץ לשר המשפטים "לעשות שימוש בכוח כאשר מתמודדים עם כל ניסיון לחולל מהומות בבתי הסוהר, ולפתוח באש, לירות על מנת להרוג ולהרוס כל פושע אשר מנסה לחולל מהומות.
לא נחסוך בכדורי רובה כנגד האנשים האלה." בעת נאום השבעתו הצהיר סאקשווילי כי "עתה העת שהממשלה תפחד מן העם."
בשנת 2004 חוק עיתונות חדש חולל מחלוקת, בעקבותיה פנו מנהיגים בולטים במדינה במכתב גלוי לנשיא, אשר פורסם בכמה מן העיתונים המובילים, וטענו כי "חוסר סובלנות כלפי בני אדם המחזיקים בדעות שונות מוטמעת בפוליטיקה הגאורגית ובתחומים אחרים בחיי החברה."
ב-27 במרץ 2007 הכריזה ממשלת סאקשווילי כי הצליחה למנוע התפרצות מהומות בבתי הסוהר במדינה אותן זממו ראשי הפשע.
פעולות המשטרה למניעת המהומות הסתיימו בשבעה הרוגים ו-17 פצועים.
בעוד שהאופוזיציה בפרלמנט הטילה ספק בגרסה הממשלתית הרשמית ודרשה הקמת ועדת חקירה עצמאית, הצליחה מפלגת השלטון למנוע את מימוש היוזמה.
ב-10 במאי 2005, בעוד נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש נשא נאום בכיכר החירות של טביליסי, ידה ולדימיר ארוטיוניאן רימון אל עבר מקום מושבם של בוש וסאקשווילי.
הרימון נחת בקהל כ-20 מטר מן הבמה, לאחר שפגע במהלך מעופו בנערה, אולם לא התפוצץ.
ארטיוניאן נעצר בחודש יולי אותה שנה ולאחר שהספיק להרוג איש משטרה בטרם מעצרו.
הוא הורשע בניסיון להתנקש בחיי סאקשווילי ובוש וברצח איש שרותי הביטחון ונידון למאסר עולם.
בשלהי שנת 2007 נקלעה גאורגיה למשבר הקשה ביותר שידעה עד אותה עת מאז מהפכת הוורדים.
בחודש אוקטובר החלה סדרת הפגנות נגד הממשלה על רקע האשמות ברצח ובשחיתות שהושמעו על ידי איראקלי אוכרואשווילי, שר לשעבר בממשלת סאקשווילי.
המחאה הציבורית הגיעה לשיאה בחודש נובמבר 2007. החלטת הממשלה לפזר את ההפגנות בכוח התדרדרה ב-7 בנובמבר להתנגשויות בין מפגינים וכוחות המשטרה ברחובות טביליסי, אחריהן הכריז סאקשווילי על מצב חירום במדינה, אשר נמשך עד ל-16 בנובמבר, כולל הגבלות שהוטלו על אמצעי תקשורת שונים.
צעדים אלה הובילו לביקורת חריפה, מפנים ומחוץ, כנגד ממשלת סאקשווילי.
ב-8 בנובמבר 2007 הכריז סאקשווילי כי נמצא פתרון של פשרה למשבר ולפיו ב-5 בינואר 2008 ייערך משאל עם בשאלת הקדמת הבחירות הכלליות שהיו מתוכננות לחודש אוקטובר 2008 וכן בשאלה האם על גאורגיה להצטרף לנאט"ו, יחד עם בחירות מוקדמות לנשיאות.
כמו כן שונה חוק הבחירות באופן שנעשו ויתורים מסוימים בנוסח החוק כדי להקל על מפלגות האופוזיציה.
ב-23 בנובמבר 2007 הכריזה מפלגת השלטון, התנועה הלאומית המאוחדת, על סאקשווילי כמועמדה לנשיאות.
בהתאם לחוקת גאורגיה, סאקשווילי התפטר ב-25 בנובמבר ממשרתו כדי לפתוח במערכת הבחירות.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, ב-5 בינואר 2008, ניצח סאקשווילי כאשר גרף 53.4% מקולות המצביעים, כמעט כפליים מן הבא אחריו.
בזכות הרוב המוחלט שקיבל התייתר הצורך בעריכת סיבוב בחירות שני.
בבחירות אלה השתתפו גם אזרחי ישראל יוצאי גאורגיה שקיבלו, לאחר ששונה החוק הגאורגי בעניין, תעודת זהות גאורגית.
ב-19 בינואר 2008 הושבע לכהונה שנייה כנשיא גיאורגיה.
זמן רב בטרם הבחירות לנשיאות הכריז סאקשווילי באופן פומבי על תוכניתו למודרניזציה של הרכב ממשלת גאורגיה.
זמן קצר לאחר בחירתו בשנת 2008 הוא מינה מחדש לתפקידו את ראש הממשלה לאדו גורגנידזה וביקשו כי יציג ממשלה חדשה לאישור הפרלמנט הגאורגי.
גורגנידזה החליף את מרבית השרים שכיהנו בממשלתו לפני הבחירות, בהותירו על כיסאם שלושה שרים בלבד: איוונה מראבישווילי, שר הפנים השנוי במחלוקת, שר ההגנה היהודי דוד קזרשווילי ואת שר האוצר ניקה גילאורי.
יחסים עם רוסיה ופלישת רוסיה לגאורגיה
עם תחילת תקופת כהונתו השנייה הדגיש סאקשווילי את רצונו לשפר את יחסי ארצו עם רוסיה.
ב-22 בפברואר 2008 הוא קיים פגישה רשמית עם ולדימיר פוטין, אשר עדיין שימש אז כנשיא רוסיה.
הפגישה התקיימה במעונו הרשמי של נשיא רוסיה.
בפגישה זו נדונה בין השאר בקשתה של גאורגיה להפסיק את האמברגו שהטילה רוסיה על הסחר עם גאורגיה ואשר פגע במידה רבה בכלכלת המדינה.
רוסיה הציבה את יציאת הכוחות הגאורגיים מדרום אוסטיה והדחת ממשלת סאקשוילי כתנאי להסגת כוחותיה מגאורגיה.
הניסיון להפיל את ממשלת גאורגיה הביא להפגנת תמיכה בנשיא בכיכר החירות מול בנין הפרלמנט של גאורגיה ולהגעתם של נשיאי פולין, אוקראינה, ליטא ואסטוניה לצד סאקשווילי.
הלחץ נגד סאקשווילי התגבר ב-2009, כאשר האופוזיציה פתחה בהפגנות המוניות נגד שלטונו של סאקשווילי.
ב-5 במאי 2009, משטרת גאורגיה אמרה כי במדינה מתוכננות הפרות סדר רחבות היקף, שהמרד הכושל של הצבא היה חלק מהן.
לטענת המשטרה, הייתה מזימה לחיסולו של סאקשווילי.
גורמי אופוזיציה חלקו על הטענה של ניסיון מרד ובמקום זאת אמרו כי החיילים סירבו לפקודה בלתי חוקית להשתמש בכוח נגד מפגיני האופוזיציה.
ב-2 באוקטובר 2012, הודה סאקשווילי בתבוסה של מפלגתו בבחירות לפרלמנט בגאורגיה נגד קואליציית החלום הגיאורגי בראשות איל ההון בידזינה איוונישווילי.
על פי חוקת גאורגיה נאסר עליו להתמודד לכהונה שלישית בבחירות לנשיאות ב-2013. זמן קצר לאחר הבחירות עזב סאקשווילי את גאורגיה.
בדצמבר 2013 קיבל סאקשווילי את תפקיד המרצה והמדינאי הבכיר באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית.
סאקשוילי תמך במהפכה הכתומה באוקראינה ב-2005 ושמר מאז על יחסים מאוד קרובים עם ויקטור יושצ'נקו ופוליטיקאים אוקראיניים פרו-מערביים.
בפלישה הרוסית לגאורגיה באוגוסט 2008 הביע יושצ'נקו תמיכה גלויה בסאקשוילי.
מאז התפטרותו מהנשיאות ב-2013 סאקשוילי ביקר באוקראינה לעיתים תכופות והיה בין הנואמים בכיכר העצמאות ב-2013 וב-2014. בינואר 2015 מונה ליועץ לנשיא אוקראינה פטרו פורושנקו וב-30 במאי אותה שנה למושל מחוז אודסה - מחוז מולדתו של הנשיא פורושנקו.
ב-2018, פתחו רשויות התביעה בגיאורגיה בחקירה, בעקבות הקלטה שחשפה חברת CGI GROUP הישראלית, ובה נשמעו סאקשווילי ובן דודו טאמור אלסניה משמיצים את העם הגיאורגי ה"טיפש והדפוק" ומדברים על שכירת צלף מקצועי שיוכל לפגוע בבידזינה איוונשווילי, האדם העשיר ביותר בגיאורגיה, ראש הממשלה בעבר, וכיום כיו"ר מפלגת השלטון בגאורגיה.
ב-26 ביולי 2017, נשללה מסאקשווילי (שבאותו זמן שהה בארצות הברית) האזרחות האוקראינית שלו, על ידי פטרו פורושנקו, והפך לאדם חסר אזרחות.
ב-29 במאי 2019, הוא חזר לאוקראינה לאחר שהנשיא החדש שנבחר וולודימיר זלנסקי החזיר לו את אזרחותו.
במאי 2020 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הציע לו להתמנות לתפקיד ראש הוועד המנהל של המועצה הלאומית לרפורמות של אוקראינה וסגן ראש ממשלת אוקראינה, האחראי לניהול רפורמות ולניהול משא ומתן עם קרן המטבע הבינלאומית.
ב-1 באוקטובר 2021, חזר לגאורגיה שם נעצר כמה ימים לאחר הכניסה.
סאקשווילי קרא לחסידיו לצעוד על הבירה טביליסי.
המשטרה הגיאורגית, לעומת זאת, טענה שסאקשווילי לא חצה את גבול המדינה.
הוא נעצר מאוחר יותר באותו יום בגאורגיה, לאחר שחצה את הגבול באופן בלתי חוקי.
נשיאת גאורגיה, סלומה זוראבישווילי, הצהירה כי היא "לעולם לא תעניק חנינה לסאקשווילי".
ב-3 בנובמבר 2021 אישרה זוראבישווילי שוב את הצהרתה הראשונה.
ב-10 באוקטובר 2021, רופאו האישי ביקש מהרשויות להעבירו לבית החולים מאחר שהוא המשיך בשביתת הרעב שלו מאז מעצרו ומצבו הבריאותי החמיר לכאורה עקב ניסיון הרעלה.
גם עורך דינו ביקש לשחררו מהכלא בגלל מצבו הבריאותי אך בית המשפט דחה את הבקשה.
מאז 1 באוקטובר 2021 סאקשווילי נמצא בכלא בגיאורגיה ונידון למאסר עולם בהוראת השלטונות.
לסאקשווילי יש שני בנים מאשתו ההולנדית ו-2 ילדים מחוץ לנישואין משתי נשים שונות - ראש ממשלת אוקראינה וזמרת גיאורגית.
מיכאיל סבסטיאן (רומנית: Mihail Sebastian; 18 באוקטובר 1907 – 29 במאי 1945), בשמו בלידה -יוסיף מנדל הכטר (Iosif Mendel Hechter), היה סופר, מחזאי, פובליציסט ומבקר ספרות יהודי רומני.
מיכאיל סבסטיאן נולד בבראילה, רומניה ולמד משפטים ופילוסופיה בבוקרשט.
הוא נהרג בתאונת דרכים, כשמשאית של הצבא האדום, שנכנס לרומניה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, פגעה בו.
יצירתו של סבסטיאן הושפעה ממרסל פרוסט, אנדרה ז'יד ועוד מחברי רומנים צרפתים.
במהלך חייו הקצרים השתמש סבסטיאן בשם עט נוסף, ויקטור מינקו Victor Mincu, שנועד להתחכם לאיסור הצגת יצירות של יהודים על קרשי הבמה הרומנית.
היומן שלו, שהופיע אחרי מותו (רכוש בני משפחתו שהתיישבו בצרפת), הוא מסמך אותנטי המתאר את חיי היהודים בתקופה בה נרצחו מאות אלפים מהם תחת השלטון הרומני.
היומן גם מתאר את ההתקרנפות ההדרגתית של אינטלקטואלים רומנים כמו נאיה יונסקו ומירצ'ה אליאדה.
היומן, עם הקדמה של ההיסטוריון והמבקר ישראלי לאון וולוביץ' תורגם והופיע בצרפת, ארצות הברית, הולנד ובגרמניה.
בעברית הופיעו בהוצאת נמרוד: "יומן", "מזה אלפיים שנה" ו"איך הפכתי לחוליגן".
אברהם לייבה זיסו ומקס בלכר היו בין הדמויות שבספריו של סבסטיאן: "יומן" ו"מזה אלפיים שנה".
ב-2006 הוענק לו במינכן, לאחר מותו, פרס האחים שול המוענק מדי שנה לסופרים המפגינים "עצמאות אינטלקטואלית ואומץ מוסרי".
אחיו הבכור, הרופא פייר השטר, התיישב בעיר סו (אוט-דה-סיין) ((Sceaux (Hauts-de-Seine) בצרפת.
בתו ואחיינית הסופר, מישל השטר, ידועה בצרפת כסופרת ומתרגמת שפרסמה בשנת 2000 ספר אוטוביוגרפי "מ.
et M) המתייחס לדודה, מיכאיל סבסטיאן.
טקסטים, מעשים, אנשים." ספר על חיי היהודים ברומניה האנטישמית.
אסופת מאמרים בעיתונות המהווה דו"ח על התקבלותו.
1935 Oraşul cu salcâmi "העיר עם השיטים" רומן נעורים.
1940 Accidentul "התאונה" רומן אהבה.
1945 Ultima oră "השעה האחרונה" פורסם לראשונה לאחר מותו.
1947 Insula (האי) - מחזה בלתי גמור: סבסטיאן הספיק לכתוב שתי מערכות, את השלישית שלים חברו מירצ'ה שטפנסקו.
הוצג אחרי מות המחזאי - בבכורה ב-17 ספטמבר 1947, בתיאטרון העירוני, בבימויו של מירצ'ה שפטיליץ'.
מיכאיל אנדרייביץ' סוּסלוֹב היה מדינאי סובייטי.
ב-1921 הצטרף סוסלוב למפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
הוא למד כלכלה במכון פלחנוב.
ב-1941 נהייה לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקח סוסלוב על הגלייתם של צ'צ'נים ומיעוטים אחרים מהקווקז.
בשנים 1944–1946 סוסלוב היה יושב ראש הלשכה לענייני ליטא של הוועד המרכזי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה האחראי על אכיפת השלטון הסובייטי בליטא הכבושה, ובמסגרת תפקידו שלח כפרים שלמים לגולאגים בברית המועצות.
ישנה שמועה האומרת כי לאחר המושב הרביעי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא הוא אמר למספר חברי מפלגה: "ליטא תהיה בלי ליטאים".
עקב אופיו הדוגמטי והאכזריות שהפגין בליטא, בשנת 1946 העניק לו סטלין מושב באורגביורו (организационное бюро - Оргбюро) - הגוף האחראי על ארגון פעולות המפלגה.
ב-1947 סוסלוב מונה למזכיר הוועד המרכזי האחראי על אידאולוגיה (ЦК КПСС), תפקיד בו שירת עד סוף חייו.
בתפקיד זה הוא החליף את אנדריי ז'דאנוב.
בין השנים 1949–1951 היה העורך הראשי של ביטאון המפלגה הקומוניסטית - פראבדה.
בשנת 1952, סוסלוב מונה לחבר-מועמד בפוליטביורו (שבאותה עת נקרא פרזידיום) בעקבות הוועידה ה-19 של המפלגה.
לאחר מות סטלין במרץ 1953, חלה נסיגה מסוימת במעמדו והוא איבד את מושבו בפוליטביורו.
עם זאת, הוא החל לשקם את מעמדו ב-1954 כאשר מונה ליושב ראש ועדת החוץ של הסובייט העליון.
ב-1955 כבר היה לחבר מלא בפוליטביורו.
ביוני 1957 סוסלוב גיבה את המזכיר הכללי (אז נקרא המזכיר הראשון) ניקיטה חרושצ'וב במאבקו נגד "הקבוצה האנטי-מפלגתית" שהונהגה בידי גאורגי מלנקוב ויאצ'סלב מולוטוב לזר קגנוביץ' ודמיטרי שפילוב.
באוקטובר של אותה שנה הוא האשים את גאורגי ז'וקוב שר ההגנה ב"בונפרטיזם" במליאת הוועד המרכזי שהדיחה אותו מכל תפקידו במפלגה וממשלה.
ב-1964 סייע סוסלוב להדיח את חרושצ'וב ונשאר בתפקידו כאידאולוג המפלגה אך כוחו גדל.
הוא נהפך לבעל ההשפעה השני בשלטון לאחר מזכ"ל המפלגה ליאוניד ברז'נייב.
הוא הרבה להתמקד ביחסים בין המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לבין מפלגות קומוניסטיות בעולם.
בסוף שנות ה-60 גבר הפולמוס האם להנציח את יום הולדתו של סטלין בטקסים רשמיים ולטהר את שמו לאחר שהוקע בשנות הדה-סטליניזציה של חרושצ'וב, או פשוט "למחוק" את הפרק מההיסטוריה של ברית המועצות ולא להזכירו - לא לטובה ולא לרעה.
בראש הפלג שדגל בהתעלמות מסטלין עמד ליאוניד ברז'נייב מזכ"ל המפלגה, ובראש הפלג שדגל בטיהור שמו עמד סוסלוב.
סוסלוב נחל הפסד לאחר שברז'נייב ופלגו ניצחו והשלטונות התעלמו מסטלין.
אף על פי כן גדל כוחו של סוסלוב.
הוא דגל בנקיטת מדיניות נוקשה נגד מדינות הגוש המזרחי ובדוגמטיות מבית.
עם הידרדרות מצבו הבריאותי של ברז'נייב הוא נטל חלק מסמכויותיו.
סוסלוב עמד בראש שתי ועדות שונות שנקראו על שמו: האחת שעסקה בנושא חוסר היציבות בפולין, והשנייה באפגניסטן.
מבחינה היררכית, הוא היה המועמד המוביל לרשת את ברז'נייב, אך היסטוריונים רבים תוהים האם הוא באמת רצה לרשת אותו.
רבים טוענים, על פי אופיו, כי היה מעדיף שאדם אחר יתמנה לתפקיד המזכיר הכללי והוא יישאר בתפקידו כאידאולוג המפלגה.
בשנותיו האחרונות לא היה סוסלוב אדם בריא.
הוא סבל מהתקשות כלי דם.
בערב ה-21 בינואר 1982 בעת שצפה בתוכנית טלוויזיה עם בתו מאיה על לנין, וכשעה לאחר שלקח את התרופות, נטה ראשו הצידה והוא הספיק להרגיע את בתו ולומר שהוא בסדר ואז איבד את ההכרה.
הדם הפסיק לזרום לראשו והוא חווה שבץ מוחי חמור.
מאיה התקשרה ליבגני צ'זוב הרופא הראשי של הקרמלין וליורי אנדרופוב ראש הק.ג.ב..
הוא הובהל לבית החולים הקליני המרכזי - מתחם מאובטח במערב מוסקבה בו התאשפזה אליטת ברית המועצות והוחזק בחיים בעזרת מכונה עוד כ-4 ימים בטרם נפטר ב-25 בינואר.
מעמדו הרם זיכה אותו בהלוויה ממלכתית מפוארת שזכו לה המנהיגים הסובייטים.
הלווייתו הייתה הגדולה והמפוארת ביותר הראשונה מאז מותו של סטלין.
שלושה ימי אבל הוכרזו, וגופתו הונחה בארון פתוח שהוקף בזרי פרחים בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, שם נהגו להניח את המנהיגים הסובייטים לתצוגה, עד להלוויה.
הבניין היה פתוח לקהל הרחב לצפייה.
ב-29 בינואר הוצא משם ארונו שהונח על עגלה שנקשרה לנגמ"ש.
הארון הובל ברחובות מוסקבה לכיכר האדומה שם נקבר בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין.
סוסלוב היה נשוי ליליזבטה אלכסנדרובנה, רופאת שיניים (נפטרה ב-1972), והיו לו שני ילדים תאומים שנולדו ב-1929, רבוליי שעבד במערכת הביטחון ומאיה - בעלת תואר שלישי בהיסטוריה, מתגוררת באוסטריה מאז 1990.
מיכֵאל מֶסחי (גאורגית: მიხეილ მესხი, רוסית: Михаил Месхи; 12 בינואר 1937 - 22 באפריל 1991) היה כדורגלן גאורגי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה); עמדתו הטבעית במגרש הייתה של חלוץ שמאלי קיצוני, אך הרבה לשחק גם כקשר.
מיכאיל מסחי נולד בשנת 1937 בטביליסי; הוא למד לשחק בבית הספר לכדורגל מס' 35 של העיר.
בשנים 1969-1954 מסחי שיחק בקבוצת דינמו טביליסי; ב-6 בספטמבר 1959 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק הניצחון נגד צ'כוסלובקיה (1:3); באותו משחק מסחי הבקיע את שערו הראשון בנבחרת.
מסחי שיחק בנבחרת הסובייטית במשחק שמינית הגמר השני של אליפות אירופה הראשונה בכדורגל בשנת 1959 מול הונגריה, שהסתיים בתוצאה 0:1 לטובת ברית המועצות (לאותה אליפות לא נערכו מוקדמות, אלא קדמו משחקי שמינית ורבע גמר).
בטורניר הגמר שנערך בצרפת בשנת 1960, מסחי הופיע במשחקי חצי הגמר והגמר וזכה עם הנבחרת באליפות אירופה.
במוקדמות מונדיאל 1962 מסחי שיחק במדי נבחרת ברית המועצות בארבעה משחקים והבקיע שני שערים לזכותה; במונדיאל 1962 עצמו, הוא הופיע פעמיים בשלב הבתים: במשחק הניצחון (0:2) על יוגוסלביה ובמשחק התיקו (4:4) מול קולומביה; בנוסף הופיע גם במשחק ההפסד (2:1) לצ'ילה בחצי הגמר.
בשנת 1964 מסחי זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות בכדורגל הראשונה של הקבוצה; בסך הכול, הוא שיחק ב-284 משחקים במדי הקבוצה והבקיע 54 שערים לזכותה.
בשנת 1965 מסחי הופיע בארבעה מששת משחקיה של הנבחרת הסובייטית במוקדמות מונדיאל 1966 והבקיע שער אחד לזכותה.
ב-20 באפריל של שנת 1966 מסחי ערך את משחקו האחרון במדי נבחרת ברית המועצות במשחק התיקו (2:2) נגד שווייץ; בסך הכול, הוא שיחק ב-35 משחקים במדי הנבחרת והבקיע ארבעה שערים לזכותה.
בסוף קריירת המשחק שלו, מסחי שיחק בשנת 1970 בקבוצת לוקומוטיב טביליסי בארבעה משחקים; בשנים 1991-1969 הוא היה מאמן ומנהל של בית הספר לכדורגל "אוואזַה" בטביליסי.
מסחי הוא בעל עיטור "אות הכבוד" של ברית המועצות.
מיכאיל מסחי מת בשנת 1991 בטביליסי; על שמו נקרא האצטדיון לכדורגל של מועדון לוקומוטיב טביליסי; ב-19 בנובמבר של שנת 2014 בשטח האצטדיון נחנך פסלו של מסחי, שעשוי מברונזה וניצב על כן מגרניט (הוא פוסל על ידי הפסל הגאורגי גוֹגי שחווַצַבאיַה; העבודה מומנה על ידי התאחדות הכדורגל הגאורגית ועיריית טביליסי).
אליפות אירופה בכדורגל: צרפת 1960
מיכאיל מיכאילביץ' פוקין היה רקדן, מנהל בלט וכוריאוגרף אמריקאי ממוצא רוסי.
פוקין למד בלט בבית הספר ליד תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1898 היה סולן בלהקת הבלט הקיסרי.
הוא יצר את בלט "הברבור הגווע" עבור רקדנית הבלט הידועה אנה פבלובה, שהייתה בת זוגו.
פוקין הצטרף ככוריאוגרף ללהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב שם יצר את הבלטים: "דפניס וכלואה" "הסילפידות" (סולנית: אנה פבלובה) ,"שחרזאדה", "ציפור האש", "פטרושקה", רוח הורד, "תמר", "אגדת יוסף", "תרנגול הזהב", "מדיאה".
המשיך ליצור בלטים חדשים רבים אחרי מותו של דיאגילב.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את רוסיה ותוך זמן קצר, בשנת 1921 פוקין עבר לארצות הברית.
הוא ביקר באירופה מספר פעמים עם הופעות.
בין היתר עבד עם אידה רובינשטיין.
פוקין ניסה לעבוד בקולנוע אך ללא הצלחה יתרה.
עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהולו של רנה בלום יצר פוקין את "דון ז'ואן", עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהול קולונל דה בזיל העמיד שוב את יצירתו "תרנגול הזהב".
בסוף ימיו פוקין יצר לתיאטרון הבלט האמריקאי את "כחול הזקן" ו"החייל הרוסי".
מיכאיל סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין (רוסית: Михаил Евграфович Салтыков-Щедрин; 15 בינואר (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 27 בינואר) 1826, פלך טבר, האימפריה הרוסית – 28 באפריל (על פי הלוח הגרגוריאני: 10 במאי) 1889, סנקט פטרבורג) היה סופר וסאטיריקן רוסי.
תומך בתנועות המהפכניות, ובתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשריה.
לאחר מותו של נקרסוב היה עורך המגזין "סוברמניק" (רוסית: "בן זמננו").
סַלְטִיקוֹב-שְׁצֶ'דְרִין נולד למשפחת אצילים ותיקה בשם סלטיקוב ביישוב ספאס-אוגול שבנפת קליאזין בגוברניית טבר (כיום נפת טלדום במחוז מוסקבה).
בבית כמעט ולא קיבל חינוך מסודר.
בגיל 10 נשלח ללמוד במכון לאצילים של מוסקבה, ולאחר מכן נשלח כתלמיד מצטיין לתיכון ("ליצאום") בצארסקויה סלו שנועד לבני משפחות אצילים, בו לפניו למד אלכסנדר פושקין.
ב-1844 סיים את התיכון, והיה במקום ה-17 בציוניו.
במקביל ללימודיו התחיל לכתוב שירה, אך מכיוון שלא ראה בזה הצלחה עבר לאחר מכן לסיפורת.
ב-1844 התחיל לעבוד במשרד הביטחון בתפקיד מזכיר זוטר.
יותר מאשר עבודתו במשרד עניינה אותו הספרות והוא פרסם כמה סיפורים, שהמוטיב המרכזי בהם מזכיר את הרעיונות בספריהם של ז'ורז' סאנד וניקולאי גוגול.
בתוך ספריו של סלטיקוב הסתתרה גם ביקורת סמויה כנגד השלטון, ונושא מרכזי בהם היה מצבם של העשוקים למיניהם, שעם סבלם הזדהה המחבר.
ב-1848 סלטיקוב פוטר ממשרתו ונשלח לגלות בויאטקה לעבוד במשרד מושל המחוז.
מ-1850 שימש יועץ למושל ולפי עדותו התייחס ברצינות רבה למשרתו זו.
ב-1856 הכיר את האחיות בולטין, אשר להן חיבר את ההיסטוריה של רוסיה ולאחר מכן נשא את אחת האחיות לאישה.
בשנה זו גם הותר לו לחזור למולדתו.
ב-1868 כתב את "ימים עברו בפושחוניה", יצירה המכילה מידע ביוגרפי מעניין.
כמו כן כתב את הספרים הסטיריים: "היסטוריה של עיר אחת" (1870) – אלגוריה סטירית על ההיסטוריה הרוסית ו"האדונים והגברות פומפדור" (1873).
החל משנת 1878 כתב בירחון "רישומי מולדת" (Отечественные записки) בעריכת נקרסוב.
בתקופה זאת פרסם רבים מספריו הידועים יותר, ביניהם "האדונים גולובליוב", המתאר את התפרקותה של משפחת אצולה רוסית בגלל אופיו הקשה של פאודליזם וכן בגלל חדירת רוחות מהפכניות ברוסיה לתודעת המשפחה.
בערוב ימיו נהפך לדמות נערצת בקרב הצעירים, ובמיוחד בקרב האליטה האקדמאית (ה"אינטליגנציה").
בשנותיו האחרונות פרסם אוסף סיפורים ואגדות.
סלטיקוב-שצ'דרין מת בסנקט פטרבורג ונקבר בבית קברות וולקוב בחלקת הסופרים ליד הסופר איוואן טורגנב.
יצירותיו של סלטיקוב תורגמו לעשרות שפות, אם כי סגנונו המיוחד יוצר קושי למתרגם.
בתקופה הסובייטית נחשב אחד ממבשרי הקומוניזם, על שמו נקראו רחובות והספרייה המרכזית בסנקט פטרבורג.
מיכאיל ליאונטיויץ' מיל היה מהנדס אווירונאוטיקה יהודי רוסי, מייסדו של "מפעל המסוקים המוסקבאי ע"ש מ.ל.
Л), כיום יצרנית מסוקי הקרב מיל.
מפעל ו-OKB זה תכנן וייצר כמה מן המסוקים הסובייטיים הבולטים והנפוצים ביותר כגון מי-8, מי-24 ורבים אחרים.
מיל נולד למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
סבו היה קנטוניסט שגויס מהעיר ליבאבה (כיום ליפאיה) שבלטביה והתיישב בסיביר אחרי 25 שנות שירות בצבא האימפריה הרוסית.
בגיל 12 זכה מיל הצעיר בפרס הראשון בתחרות דגמי דאונים.
בשנת 1926 הוא נרשם לאוניברסיטה הפוליטכנית הסיבירית בעיר טומסק.
באוניברסיטה זו לא היה מסלול למהנדסי מטוסים ומשום כך החליט לעבור ללמוד באוניברסיטה הפוליטכנית בנובוצ'רקאסק שברוסיה.
ב-1932 התחתן עם חברתו הסטודנטית, שלמדה איתו באותה אוניברסיטה.
לזוג נולדו ארבע בנות ובן.
בסיום הלימודים עבד כמהנדס במפעל לייצור מטוסים בעיר טגנרוג.
לאחר מכן עבר למכון האווירו-הידרודינמי המרכזי, שם עסק בתכנון של אוטוג'ירו.
בשנת 1939 מונה לסגנו של ניקולאי קמוב במפעל לייצור אוטוג'ירוים.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות התפנה לעיר בלביי שבהרי אוראל, שם המשיך לעסוק בתכנון מטוסים.
בחורף 1941/1942 שהה בחזית (באזור מוסקבה) כמפקד צוות קרקע בטייסת שהפעילה את אוטוג'ירו (תחילה ניסו להפעיל אותן כתצפיתנים אוויריים לטווח אש ארטילרית.
מהר מאוד התברר כי אוטוג'ירו לא מתאימים לכך וכלי טיס אלו הופנו למשימות הספקה).
בקיץ 1942 שב מהחזית והמשיך במחקר ופיתוח של כלי טיס צבאיים.
הוא סיים את התזה ב-1943, קיבל דוקטורט ב-1945, וב-1947 מונה לראש מעבדת המסוקים ב-TsAGI (המכון המרכזי לאווירודינמיקה), אשר אחר כך הפכה ל"מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל.
תכנוני המסוקים של מיל העניקו לו פרסים מקומיים ובין-לאומיים רבים, ומסוקיו השונים קבעו 69 שיאים עולמיים.
בין הפרסים הבולטים ביותר: מדליית הזהב בתערוכה הבינלאומית של בריסל (1958) עבור מסוק המי-4, פרס לנין (1958) ופרס סיקורסקי שקיבל לאחר מותו ב-1971 עבור המי-12 שהוכתר כמסוק רב העוצמה ביותר בעולם.
מיכאיל , בנו של יארוסלאב השלישי היה נסיך ולדימיר, שכמו קודמיו לא ישב בעיר.
מיכאיל נולד לאחר מות אביו, והתחנך בטבר.
לאחר פטירת אחיו קיבל את נסיכות טבר.
בשנת 1294 התחתן עם אנה, בת נסיך רוסטוב.
עם פטירת אנדרי השלישי, נסיך ולדימיר החל מאבק על כס הנסיכות בין מיכאיל לבין יורי, נסיך מוסקבה.
מאבק זה שנמשך כל תקופת שלטונו של מיכאיל והיה סממן של עליית נסיכות מוסקבה.
שני הנסיכים נסעו לאורדת הזהב אך אישור החאן התקבל על ידי מיכאיל.
הוא חזר לרוסיה והפך לנסיך ולדימיר.
בחליפת מכתבים עם ראש הכנסייה מקונסטנטינופול תוארו של מיכאיל הוא "הנסיך הגדול של כלל רוסיה" זו הפעם ראשונה שתואר זה נמצא בכתובים, ומעריכים שהוא הוגדר בשנת 1305.
בשנת 1317 התחדש המאבק בינו לבין יורי, נסיך מוסקבה.
בקרב בין הכוחות של מיכאיל והכוחות המשותפים של נסיכות מוסקבה והטטרים ניצחו כוחותיו של מיכאיל.
אשתו ואחיו של יורי נלקחו בשבי.
אשתו של יורי הייתה אחותו של חאן אורדת הזהב, ונפטרה בטבר בהיותה בשבי.
שני הנסיכים הרבים נסעו לאורדת הזהב.
לאחר משפט, הנסיך נלקח לכלא והוצא להורג לאחר כחודש.
רק כעבור שנה הועברה גופתו לטבר, והוא נקבר בקתדרלה העירונית.
הוגדר כקדוש על ידי הכנסייה הרוסית בשנת 1549.
הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ , היה בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה).
מיכאיל ניקולאייביץ' נולד ב-13 באוקטובר 1832 בארמון פטרהוף, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
בצעירותו למד מיכאיל באקדמיה הצבאית ביחד עם אחיו הבכור ניקולאי ניקולאייביץ' האב.
ב-1848 כשהוא בדרגת סרן צורף לחטיבת ארטילריה.
בהמשך, הועלה לדרגת מיור גנרל ונטל חלק במלחמת קרים.
לאחר גילוי גבורה בקרב אינקרמן שהתחולל בתחילת נובמבר 1854, עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה 4. ב-9 בפברואר 1860 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית ושנה אחר כך למפקד כוחות הארטילריה של הצבא הרוסי.
בין 1862 ל-1881 כיהן מיכאיל ניקולאייביץ' כנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, תחת ארבעה צארים שונים ובתוקף תפקידו זה, כיהן גם כמפקד הגיס הרוסי בעת המערכה הקווקזית של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר מפקדתו שכנה בטביליסי.
בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-28 באוגוסט 1857 נישא הדוכס מיכאיל ניקולאייביץ' לנסיכה אולגה פיודורובנה מבאדן ולזוג נולדו שבעה ילדים.
בנו בכורו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה נלחם אף הוא במלחמה העות'מאנית רוסית כקצין צעיר בגזרת הבלקן.
ב-13 במרץ 1881 דקות מספר לאחר ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, בעיר סנקט פטרבורג, הגיע לזירה, נטל פיקוד על החיילים, ייצב והרגיע את האנדרלמוסיה שהייתה בשטח.
בין 1881 ל-1905, כיהן כיושב ראש המועצה המדינית של האימפריה הרוסית.
בשל בריאותו הלקויה עבר לקאן שבצרפת, שם הלך לעולמו משבץ מוחי ב-18 בדצמבר 1909. ב-5 בינואר 1910 הוא נקבר בקתדרלה על שם פיטר ופול הקדושים במבצר פטרופבלובסקיה.
ב-28 באוגוסט 1857 התחתן מיכאיל עם צציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1859–1919)
אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1860–1922), התחתנה עם פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1861–1929)
גאורגי מיכאילוביץ, הנסיך הגדול של רוסיה (1863–1919)
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1866–1933)
סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1869–1918)
אלכסיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1875–1895)
הגנרל מיכאיל דמיטריוביץ' סְקוֹבֶּלֵב היה גנרל רוסי אשר קנה את תהילתו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מיכאיל נולד למשפחת אצולה צבאית.
הוא היה בנו של הגנרל דימיטרי סקובלב (1821–1879), אשר נלחם לצד בנו במלחמה העות'מאנית רוסית ונכדו של הגנרל והסופר איוון ניקיטיץ' סקובלב (1778–1849), אשר נלחם בצבא הפרוסי כנגד צבאו של נפוליאון.
אימו של מיכאיל אולגה סקובלב לבית פולטבצבה עמדה בראש ארגון הצלב האדום בבלקן בעת המלחמה העות'מאנית רוסית.
בין השנים 1858–1860, למד סקובלב באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1861 התגייס סקובלב לרגימנט המשמר הרכוב של הצאר ושנתיים מאוחר יותר הוסמך לקצונה ומונה למפקד פלוגת הוסרים.
בשנת 1866 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית לפיקוד ומטה של האימפריה הרוסית, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1868.
בנובמבר 1868 נשלח לשרת בטורקסטן שבמרכז החלק האסייתי של הקיסרות הרוסית ופיקד על חיל המצב בעיר טורקמנבאשי.
בהמשך שירת במטה של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז.
בתקופת שירותו השתתף במסע המלחמה כנגד ח'אנות חיווה ב-1874 וח'אנות קוקנד ב-1875 בהם פיקד על כוחות הפרשים והפגין אומץ לב.
בשנת 1876 מונה למושל הצבאי של מחוז פרגנה
בשנת 1877 הועלה לדרגת מאיור גנרל ומונה לפקד על החטיבה הקוזאקית, צורף לצבא הדנובה של האימפריה הרוסית ובראש כוחותיו, היה מראשוני החוצים את נהר הדנובה והחזיק את ראש הגשר לשאר הכוחות שנעו לתוך בולגריה.
בהמשך השתתף בסדרת הקרבות שהובילו לכיבוש פלבן ולובץ'.
הוא קודם לדרגת גנרל ומונה לתפקיד מפקד האוגדה ה-16 של צבא הדנובה.
בהמשך חצו כוחותיו את הרי הבלקן והשתתפו בקרב ליד מעבר שיפקה.
סקובלב זכה לכינוי הגנרל הלבן, מאחר שהופיע במדים לבנים ורכב על סוס לבן, עניין ששיווה לו מראה שהטיל מורא על יריביו מחד וגרר את הערצת חייליו, מאידך.
לאחר המלחמה, חזר סקובלב לזמן קצר לגזרת טורקסטן ובשנת 1881 מונה למפקד המחוז הצבאי מינסק.
סקובלב התערה בפוליטיקה הפנים-רוסית והפגין דעות לאומניות, אשר נטו לגזענות וייחדו את האתניות הרוסית על פני שאר אוכלוסיית האימפריה.
מייחסים אליו את מקור הסיסמה רוסיה לרוסים.
סקובלב נישא לנסיכה מריה ניקולאבנה גגרין, אך הנישואין עלו על שירטון והזוג התגרש לאחר זמן קצר.
ב-4 ביולי 1882 לאחר שקיבל את משכורתו החודשית, יצא סקובלב מהעיר מינסק לכוון מוסקבה, בלווי מספר קציני מטה והגיע לעיר ב-7 ביולי.
ב-8 ביולי, לאחר ארוחה חגיגית פרש סקובלב למלונו ונמצא מת במיטתו בנסיבות מסתוריות.
הסיבה הרשמית שהוענקה למותו הייתה התקף לב, אך ברוסיה נפוצו תאוריות קשר, על כך שסקובלב נרצח בידי מרגלת אוסטרו-הונגרית ששהתה עמו במלון, או בידי המשטרה החשאית הרוסית בשל השתייכותו לארגוני ניהיליסטים.
אביו ואב סבו, נפטרו אף הם בגיל צעיר יחסית ממחלת לב וסביר להניח שכך אירע גם במקרה שלו.
סקובלב נקבר באחוזה המשפחתית שלו בכפר ספאסקי שבמחוז ריאזאן, לצד הוריו.
מיכאיל ספרנסקי (12 בינואר 1772 - 23 בפברואר 1839) - מדינאי רוסי, בין הרפורמטורים הגדולים בהיסטוריה הרוסית, יועץ קרוב לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
מיכאיל ספרנסקי נולד בכפר במחוז ולדימיר של היום במשפחה של הכומר המקומי.
הוא היה הבן הבכור, די חולני והחל בקריאת ספרים כבר בגיל צעיר.
המחנך הראשי שלו היה סבו העיוור.
בהתאם לעדויות גם כאשר עלה לתפקידים גדולים לא שכח את המקורות והחיים של פשוטי העם והתנהג בהתאם בחייו הפרטיים.
בשנת 1780 נשלח ללמוד בבית הספר לכמורה בולדימיר.
בהיותו ילד מוכשר, נרשם תחת שם המשפחה "ספרנסקי" - על בסיס השורש הלטיני "spero" - תקווה.
לאור הכישורים שלו הוא בלט מאוד בין תלמידי בית הספר והחל לעזור לראש המוסד.
בשנת 1788 הוא כתב מכתב לאציל מקומי עם בקשה לעזור לו להתקבל לאוניברסיטת מוסקבה.
לא ידוע על התשובה שהוא קיבל על המכתב.
בשנת 1790 הוא התחיל ללמוד במכללה ראשית לכמורה בסנקט פטרבורג.
גם במכללה הוא בלט מאוד.
בשנת 1792 הוא סיים את לימודיו, אך קיבל הצעה להישאר במכללה וללמד מתמטיקה.
גם כמורה הוא היה מוצלח מאוד.
תוך זמן קצר הוא החל ללמד גם פיזיקה, פילוסופיה ומקצועות נוספות.
במקביל הוא החל בכתיבת שירים שהחלו להתפרסם בשנת 1796. הוא עבר בתור מורה במשך 4 שנים.
בסיום התקופה הוא קיבל הצעה להיות נזיר.
ספרנסקי דחה את ההצעה והתפטר מהמכללה.
בשנת 1792 הוא קיבל הצעה להיות עוזר של הנסיך קוראקין שהיה לו תפקיד בכיר בשרות הממשלתי.
כמבחן קבלה קוראקין ביקש מהצעיר לכתוב 11 מכתבים לאנשים שונים בנושאי ממשל שונים.
תוצאות המבחן היו מעבר לכל ציפיות הנסיך וספרנסקי התקבל לעבודה.
בתפקיד החדש ספרנסקי התקרב לגרמני צעיר בשם בריוקנר שגם שירת אצל קוראקין.
גרמני זה היה בעל דעות ליברליות, תמך של וולטר ואנציקלופדיסטים אחרים.
בהשפעתו התגבשה ראיית עולם של ספרנסקי וזה נתן ביטוי בקריירה המאוחרת שלו.
בשנת 1796 פאבל הראשון הגיע לשלטון ונסיך קוראקין היה בין מקורביו.
אומנם תקופה זו הייתה קצרה מאוד, אך קוראקין הצליח תוך זמן קצר לקדם את העוזר שלו בשרות הציבורי.
תוך 4.5 שנים הוא עבר מספר דרגות למרות התנגדות של מספר אנשים בצמרת השלטון.
בשנים האחרונות של תקופת פאבל הראשון, הוא התמנה למזכיר של מסדר אנדריי הקדוש.
מיד בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון ספרנסקי העביר לידי מקורביו תוכנית לרפורמות שלטוניות.
ב-19 במרץ 1801 הוא התמנה לעוזר של מזכיר הקיסר.
כתוצאה מכך הוא קיבל גישה לאנשים שקבעו את מדיניות הממשל החדש.
הקיסר הצעיר היה מעוניין ברפורמות בממשל ולכן מיכאיל ספרנסקי היה מתאים לו מאוד.
באותה תקופה ספרנסקי עבד כ-19 שעות ביום בהכנת המסמכים השונים.
הכישורים שלו מהר מאוד התגלו למעגל הקרוב של הקיסר.
ויקטור קוצ'וביי שהיה מקורב מאוד לקיסר לקח את ספרנסקי לקבוצת עוזריו.
באותו זמן מקורבי הקיסר עבדו על בחינת הרפורמות הנדרשות בממשל.
ב-8 בספטמבר 1802 הוכרז על הקמת 8 משרדי הממשלה.
כל שר היה צריך לדווח לקיסר באופן אישי.
הנסיך קוצ'וביי קיבל מינוי של שר הפנים.
מיכאיל ספרנסקי קיבל מהקיסר מינוי למזכיר שר הפנים.
החל משנת 1802 ועד ל-1804 ספרנסקי הכין מספר רב של מסמכים בנוגע לרפורמה בממשל.
ביוני 1802, בהיותו בן 30 בלבד הוא קיבל מינוי מנהל "מחלקת הרפורמות" במשרד הפנים.
בנוסף לרפורמות בממשל ספרנסקי יזם רפורמות נרחבות בכל צורת המסמכים הרשמיים ברוסיה ולמעשה הנהיג סגנון כתיבה רשמי חדש.
ב-20 בפברואר 1803 פורסם צו בנושא האיכרים החופשיים המפורסם.
הצו הוכן בהשתתפותו הפעילה של ספרנסקי.
בהתאם לצו זה, לאציל היה מותר לשחרר את הצמית שלו ולתת לצמית לשעבר אדמה לעיבוד.
במהלך שלטונו של אלכסנדר הראשון, בהתאם לצו זה שוחררו כ-50 אלף צמיתים.
לאור המסמכים הרבים שקוצ'וביי מקבל מספרנסקי, הוא מבקש להכין מסמך ממצא על הרפורמה היסודית בממשל.
גם הקיסר היה מעוניין לקבל מסמך זה.
אומנם כאשר המסמך היה מוכן התברר שספרנסקי ממליץ על רפורמה כה עמוקה שהמדינה הייתה נהפכת למונרכיה חוקתית.
הקיסר לא היה מוכן ללכת כה רחוק ולאור כך המסמך לא התקדם עד ליישום.
בשנת 1806 ספרנסקי הוצג לפני הקיסר וקיבל ממנו עיטור ולדימיר הקדוש.
זה הייתה תקופת הזוהר של ספרנסקי.
למעשה הוא היה בין האנשים החזקים בממשל.
אלכסנדר העריך מאוד את הצעיר והפקיד אותו על מספר רב של נושאים.
בשנים 1806–1807 הוא מלווה את הקיסר בנסיעתו לאירופה.
עם חזרתו לבירה, הקיסר ממנה את ספרנסקי לסגן שר המשפטים ועושה אותו ליועץ הראשי האישי.
בינואר 1810, עם הקמת המועצה המדינית ספרנסקי מונה למזכיר המועצה.
זה עשה אותו בעל תפקיד בכיר מאוד בממשל.
ספרנסקי גם היה פעיל מאוד בארגון הבונים החופשיים.
הוא היה בקשר עם ראשי הארגון כולל ראש הארגון ברוסיה - נסיך קוראקין.
הרפורמות שיזם ספרנסקי השפיעו מאוד על החברה הרוסית.
בהתאם לכך מספר רב של אצילים ופקידי הממשל התלוננו על פעילותו.
בפברואר 1811 ספרנסקי ביקש לעזוב את השרות, אך הקיסר נתן תשובה שלילית.
למרות זאת, מתנגדי ספרנסקי המשיכו להעביר לקיסר תלונות ושמועות שונות על פעילותו ובעיות בהתנהגותו לכאורה.
בחגיגות ליובל 40 של ספרנסקי הוא אומנם קיבל עיטור אלכסנדר נבסקי אך היה ברור שכוכבו מתחיל לרדת.
ניקולאי קרמזין העביר לקיסר מסמך ארוך על הבעיות שרפורמות גרמו למדינה והצורך לעצור אותם מיד.
ב-17 במרץ 1812 נערכה פגישה אישית בין ספרנסקי לבין הקיסר.
לא ידוע מה היה תוכן השיחה, אך ברור שהיא הייתה קשה מאוד.
למחרת ספרנסקי קיבל הנחיה מהמשטרה לעזוב את הבירה עם משפחתו ולעבור לפרם.
בני זמנו קראו לאירוע "נפילת ספרנסקי".
למעשה זה הייתה לא רק הדחת פקיד בדרג גבוה זה הייתה הדחה של יוזם הרפורמות עם כל המשתמע מכך.
בשנת 1814 ספרנסקי הורשה להתגורר באחוזה משפחתית במחוז נובגורוד.
הוא כתב מספר מכתבים לקיסר עם בקשת חנינה ובקשה להסביר לו את המצב.
בסופו של דבר הקיסר נתן לו מלגה של 6 אלף רובל בשנה החל ממועד עזיבת השרות.
במכתב הקיסר צוין שלספרנסקי היה תפקיד חשוב בקידום המדינה.
ב-1 באוקטובר 1816 ספרנסקי הוחזר לשירות בתפקיד מושל פנזה.
הפקידות המקומית לא אהבה אותו.
לאחר מספר שנים הוא הועבר לתפקיד חדש - מושל סיביר.
הוא החליף בתפקידו את איוון פסטל (אביו של הדקבריסט הנודע פבל פסטל) שהתפרסם בתור מושל אכזרי ומושחת.
בתפקיד זה ספרנסקי היה פעיל מאוד והנהיג מספר רפורמות ניהוליות.
בינואר 1820 הוא כתב מכתב לקיסר בו ציין שמטרות תפקידו בסיביר יושגו לקראת מרץ והוא מעוניין לחזור לבירה.
תגובת הקיסר ציינה שהוא יכול לחזור לבירה רק כעבור שנה - במרץ 1821.
הוא ראה את הקיסר רק ביוני 1821. הקיסר לא היה מעוניין להיות לבד עם ספרנסקי וספרנסקי הבין שהוא הוחזר לבירה אך לא יהיה מקורב לקיסר כמו בעבר.
בדצמבר 1825 לשלטון הגיע ניקולא הראשון.
בהנחייתו, ספרנסקי מתמנה לחבר בית הדין למשתתפי מרד דקבריסטים.
הוא היה מקורב לקיסר החדש, אך מצב רוחו לא היה כמו קודם.
הוא מונה להיות מורה למשפטים של בן הקיסר אלכסנדר השני.
בתקופה זו, בהתאם להנחיותיו הוקם בית הספר הגבוה למשפטים.
כמו כן, הקיסר הפקיד אותו על הכנת ספר החוקים המלא של האימפריה הרוסית.
בהנהגתו הוכנו ופורסמו בשנת 1830 45 ספרים שהיוו אוסף מלא של כל חוקי המדינה.
בשנת 1832 פורסם אוסף של 15 כרכים של תמצית החוקים.
האות הוקרה על פעילות זו, ספרנסקי קיבל עיטור אנדריי הקדוש.
בגיל 67 הוא קודם לתואר רוזן.
לאחר כ-40 יום הוא נפטר.
בהתאם לעדויות של בני זמנו, ספרנסקי היה שונה מכל פקידי הממשל.
ניקולאי הראשון בהיוודע על פטירת ספרנסקי ציין שהוא איבד משרת הנאמן והפורה ביותר.
כולם צריכים לדעת מה רוסיה חייבת לספרנסקי וכל מתנגדיו צריכים לשתוק.
אלכסנדר פושקין ציין שזוג פקידים מיכאיל ספרנסקי ואלכסיי ארקצ'ייב היו בולטים בתקופת אלכסנדר הראשון והיו סמלי הטוב והרע בממשל.
בשנת 1808 בהיותו באירופה עם הקיסר, ספרנסקי פגש את נפולאון.
נפולאון התרשם מאוד משיחות עם ספרנסקי.
מיכאיל סטורדזה (סטורזה) (ברומנית: Mihail Sturdza, 24 באפריל 1794 - 8 במאי 1884) היה שליט נסיכות מולדובה מאפריל 1834 ועד יוני 1849.
מיכאיל סטורדזה, שנולד ביאשי, היה בנו של הלוגופט הגדול גריגורה סטורדזה (Grigore Sturdza) ומצד אימו היה נכד של שליט מולדובה.
הוא זכה להשכלה, היה מתומכי האימפריה הרוסית ומבקר חריף של ניצול איכרי מולדובה על ידי הבויארים.
גם לאחר שהועלה לכס השלטון במולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית התמיד בנטייתו לכיוון הרוסי.
בתקופת כהונתו של סטורדזה הוקמה ביאשי, בתמיכתו הפעילה, אקדמיה מיכאיליאנה, המוסד הראשון להשכלה גבוהה בנסיכות מולדובה, שהתפתחה ממנו בהמשך אוניברסיטת יאשי.
סטורדזה היה מנהיג בעל כישורי ניהול ניכרים ובתקופתו, בנוסף להגדלת רכושו, דאג גם לסלילת 250 קילומטרים של דרכים ולבניית 400 גשרי אבן קטנים.
סטורדזה ריסן את מעשי העוולה של הפקידות המנהלתית ושל הבויארים כנגד האיכרים והצוענים.
הוא שחרר מהשעבוד את הצוענים שהיו שייכים לו ואת אלה שהיו משועבדים למנזרים, מעשה שבעקבות הדוגמה שלו הלך גם שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו.
תחילה הגביל את הגירת היהודים אל נסיכות מולדובה, אך בהמשך עודד אותה והעדיף להושיב את היהודים על אדמותיו הפרטיות.
סטורדזה טיפח צעירים מוכשרים, דוגמת מיכאיל קוגלניצ'אנו, מאטיי מילו ועוד, הקציב להם מלגות לימודים מחוץ למולדובה ובשובם דאג להם למשרות המאפשרות קיום מכובד.
סטורדזה חשש מהרוח המהפכנית של התקופה ופעל נגד כל אדם או כתב עת שנחשד בניסיון להטיף לשינוי השלטון.
הוא עצר, היגלה וכלא חשודים במהפכנות וסגר כתבי עת שמתוכן המאמרים המתפרסמים בהם אפשר היה לחוש ברוח מהפכנית.
גם מחברי מחזות ביקורתיים נענשו.
הוא דיכא את מהפכת 1848 במולדובה, אולם זה לא עזר לו ולאחר הכיבוש הטורקו-רוסי של הנסיכויות הרומניות הוחלפו השליטים.
סטורדזה שאף להתעשרות רבה ככל האפשר ולשם כך מכר תוארי אצולה, כך שאם בתחילת שלטונו היו בנסיכות מולדובה 853 בויארים, בסיום שלטונו מספרם הגיע ל-3,750. הוא אילץ את ונימין קוסטקה (Veniamin Costache), המיטרופוליט האהוד של יאשי, להתפטר וקומם נגדו את דעת אוהדיו.
ב-1815 נשא מיכאיל סטורדזה את אליסאבטה (Elisabeta), בתו של וסילה רוסטי (Vasile Rosetti).
לשניים היו שלושה ילדים, שני בנים ובת.
מאוחר יותר נפרד סטורדזה מרעייתו ונשא אשה נוספת.
עם רעייתו החדשה היו לו שני בנים שמתו בילדותם.
מיכאיל סטורדזה מת בגיל 90 בפריז.
מיכאיל נֻעָיְמָה היה סופר ומשורר לבנוני.
הוא למד במכללה בנצרת ולאחר מכן המשיך ללמוד בסמינר תאולוגי בפולטבה, אוקראינה.
לאחר שעבר לארצות הברית ב-1911 הוא השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת וושינגטון.
עם סיום לימודיו עבר מיכאיל נעימה לניו יורק ויחד עם ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן וכותבים אחרים מלבנון וסוריה, הקים אגודת סופרים בשם "אגודת העט" כחלק מתנועה הספרותית אל-מהג'ר.
נעימה שימש כסגן מזכיר האגודה וג'ובראן כיו"ר.
נעימה היה כותב פורה ולו עשרות רבות של יצירות, בהם סיפורים קצרים, שירה, אוטוביוגרפיה ועוד.
מיכאיל סדוביאנו (ברומנית: Mihail Sadoveanu, 5 בנובמבר 1880 - 19 באוקטובר 1961) היה סופר, פובליציסט ופוליטיקאי רומני, אחד מכותבי הפרוזה החשובים והפוריים של רומניה במחצית הראשונה של המאה ה-20. אמן תאורי טבע וכתיבה בנושאים היסטוריים, יצירתו ידעה כמה מגמות בהתאם לזרמים הספרותיים שהשפיעו עליו:
הזרם ה"סמנטוריסטי" (לפי כתב העת הספרותי "סמנטורול" - "הזורע") שבא לידי ביטוי בספוריו ובנובלות הראשונים.
השלב הריאליסטי בהשפעת הזרם הפופורניזם שהוביל העיתון "ויאצה רומניאסקה".
השלב המיתי-סימבולי בתקופה שבין מלחמות העולם ובחלק מיצירותיו בסוף חייו, והכתיבה הריאליסט-סוציאליסטית שהסופר אימץ בהשפעת המדיניות שנכפתה בתרבות המדינה בימי הדיקטטורה הקומוניסטית.
בתקופת הממלכה הרומנית סדוביאנו היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1921 ונבחר לזמן- מה כסנאטור ובין השנים 1931–1932 אף כיהן כיושב ראש הסנאט.
כמו כן נמנה עם מנהיגי הבונים החופשיים בארצו.
בתקופת הרפובליקה העממית הרומנית כיהן, יחד עם עוד ארבעה אישים, בנשיאות (פרזידיום) הקולקטיבית של האספה הלאומית הגדולה של רומניה (הפרלמנט) - בין דצמבר 1947-אפריל 1948, לאחר מכן כסגן יושב ראש הנשיאות של האספה.
מתוקף תפקידו זה, שימש בשנת 1958, כראש המדינה הזמני למשך מספר ימים, אחרי מותו של פטרו גרוזה.
מיכאיל סדוביאנו נולד בשנת 1880 בעיירה פשקאן (Paşcani) שבצפונו של חבל מולדובה ברומניה, כבנו של עורך הדין אלכסנדרו סדוביאנו, יליד אולטניה ושל פרופירה אורסאקי, בת למשפחת איכרים (ממעמד איכרים הקרויים "רזש") ורועי צאן מולדַבים.
שם משפחת האב, סדוביאנו, אומץ בסביבות שנת 1891 לפי כפר המקור - סאדובה - מאולטניה.
המוצא של הסופר, על הניגוד שבין הזהויות האזוריות והחברתיות, היווה, לדעת המבקר וההיסטוריון טודור ויאנו הסבר לפתיחותו אל ה"האוניברסליות הרומנית", אם כי, לאורך כל הקריירה שלו, סדוביאנו הרגיש קשור במיוחד לשורשיו המולדביים.
אחד מהם - אלכסנדרו, שהתחתן עם מבקרת הספרות איזבלה מורצון, הידועה כסדוביאנו-אוואן (בת דודה של הפעיל הסוציאליסטי הרומני וסילה מורצון).
האח השני, וואסילה, היה אגרונום.
מיכאיל סדוביאנו למד החל משנת 1887 בבית הספר העממי בעיירת הולדתו, פשקאן.
מורו האהוד ביותר, בשם בוסויוק (שם משפחה שמובנו ברומנית "ריחן") שימש מאוחר יותר השראה לדמות המורה הקרוי "האדון טרנדפיר" מהסיפור בעל אותו שם ("טרנדפיר" ברומנית הוא ורד).
בשעות הפנאי בילה בטיולים ברגל באזור הציורי בו נולד, עסק בציד או בדיג והביט בסקרנות בטבע.
את החופשות נהג לבלות בכפר שבו נולדה אמו, ורשן (Verşeni).
הכיר את חיי האיכרים והמבקרים סבורים שדעתם ויחסם אל השלטון השפיעו על עיצוב השקפותיו החברתיות.
את לימודי התיכון עשה מיכאיל סדוביאנו בגימנסיה "אלקו אלכסנדרו דוניץ'" בעיר פלטיצ'ן.
בגיל 16 גמלה בלבו תוכנית, שלבסוף לא יצאה לפועל, לכתוב יחד עם חבר ללימודים מונוגרפיה על השליט שטפן הגדול, אחד מגיבוריו הלאומיים של העם הרומני והדמות ההיסטורית הנערצת ביותר בחבל מולדובה.
מאוחר יותר בחייו סדוביאנו הגשים את משאלתו זו כאשר הרומן ההיסטורי שכתב: "האחים ז'דר" הוקדש לתקופת שלטונו של שטפאן.
סדוביאנו המשיך לימודיו בתיכון ה"נציונל" (לאומי) ביאשי ולאחר מכן נסע לבוקרשט ללימודי משפטים באוניברסיטה.
פרסם לראשונה בגיל 17, בשנת 1897, בכתב העת הסאטירי "דראקו" ("השד") שהופיע בבוקרשט.
היה זו סיפור קצר שנקרא "העלמה מ.
מפלטיצ'ן" ונשלח תחת שם העט "מיכאי מפשקאן".
בשנת 1898 התחיל לכתוב בעיתון "ויאצה נואה" (החיים החדשים) של אוביד דנסושיאנו לצידם של סופרים צעירים כמו גאלה גאלקטיון, נ.ד.
עזב את "ויאצה נואה" בגלל אי שביעות רצון מהמגמה הסימבוליסטית של כתב העת ושל עורכו.
שלח בהמשך יצירות קצרות לכתבי עת לא-סימבוליסטים כמו "אופיניה" ("הדעה") ו"פג'ין ליטרארה" ("דפי ספרות").
במקביל ייסד עיתון ספרות משלו, קצר-ימים, הידוע לחוקרים בשם "אורורה" (השחר) או "לוּמיה" ("העולם").
בשנת 1900 נסע סדוביאנו לבוקרשט על מנת להירשם שם ללימודי משפטים אך נרשם לבסוף ללימודי ספרות אותם הפסיק בשנת 1901 והתמסר לכתיבה.
חיבר בהתחלה שירים ופקד את חוגי הבוהמה בבירה, אולם כעבור זמן לא רב, התמקד יותר בכתיבת פרוזה ריאליסטית.
בשנת 1901 נישא לאקתרינה בֶלו Ecaterina Bălu והזוג התיישב בפלטיצ'ן, נולדו להם אחד-עשר ילדים.
בשנת 1902 כתב גרסה ראשונה לרומן היסטורי בשם "האחים פוטקואבה" ופרסם קטעים ממנו תחת שם העט "מ.ז.
קובוז" במגזין הספרותי "פאג'ין אלסה" ("דפים נבחרים").
בשנת 1903 גויס לצבא ושרת בשמירות בסמוך לעיירה טרגו אוקנה.
אז כתב כמה מספוריו הראשונים שהייתה בהם נטייה לביקורת חברתית.
התחיל לכתוב בעיתון "ווֹינצה נציונאלה" (Voinţa Naţională) של המפלגה הלאומית-ליברלית ובעריכתו של הפוליטיקאי וינטילה ברטיאנו ופרסם בפיליטון גרסה אחרת של ה"אחים פוטקואבה" הנקראת "הבזים" (Şoimii), עם מבוא מאת ההיסטוריון וסילה פרבאן.
ב-1903 המשורר שטפאן אוקטביאן יוסיף הזמין את סדוביאנו לפרסם בכתב העת המסורתי המשפיע "סמנטורול" ("הזורע" ,Sămănătorul) שנוהל באותם הימים על ידי ההיסטוריון והמבקר הלאומן ניקולאיה יורגה.
מסביב לכתב עת זה התפתח זרם אידאולוגי ספרותי שנקרא סמנטוריזם.
לפי רוח מייסדיו, ג'ורג'ה קושבוק ואלכסנדרו ולחוצה, "סמנטורול" יועד לקדם את "התרבות הלאומית הרומנית" "ללא השפעה זרה" ותוך גילוי יראת כבוד כלפי ערכי האיכר הרומני.
מצד שני, כפי שהצביעו המבקרים ג'ורג'ה קלינסקו וטודור ויאנו, לחוג זה הצטרפו בכל זאת גם סופרים בעלי השראה קוסמופוליטית, בעלי מגמה סימבוליסטית, למשל.
לפי ויאנו ולפי התרשמותו של יוסיף (המצוטטת על ידי ויאנו), סדוביאנו, באמצעות אמנותו, היה נציג הכי מקורי וחדשני בתולדות הזרם הסמנטוריסטי.
בשנת 1906 סדוביאנו צורף למערכת "סמנטורול" לצידו של יורגה ויוסיף.
בין השנים 1904–1906 סדוביאנו חזר לגור בבוקרשט ועבד כפקיד (מפקח על בתי התרבות) במשרד החינוך שבחלק מהזמן נמצא בידי המפלגה השמרנית (השר מיכאיל ולדסקו).
בהמשך הוציא מתחת ידיו ארבעה כרכי פרוזה שבהם השתמש לעיתים במוטיבים היסטוריים:
"סיפורים" (Povestiri), שזכה בפרס האקדמיה הרומנית, "כאבים עצורים" (Dureri înăbușite) ו"המסבאה של דוד פרקו" (Crâșma lui Moș Precu) ו"הבזים" (Șoimii).
אז התחיל שיתוף פעולה שארך כחמישים שנה עם בית ההוצאה לאור "מינרווה".
ניקולאיה יורגה ברך על התגלית החדשה בשמי הספרות הרומנית והכריז על שנת 1904 כעל "שנת סדוביאנו".
אמנם סדוביאנו לא סמך תמיד על שיפוטו הבקורתי של יורגה שהשווה אותו לווסילה פופ, סופר פחות ערך מחוג חסידיו.
גם מנהיג החוג השמרני "ז'ונימיה, מבקר הספרות טיטו מאיורסקו התרשם מאוד מכישרונו של סדוביאנו, הציע את מועמדותו לפרס האקדמיה בשנת 1906 וכעבור שנתיים, ב-1908 במסה שכתב, הזכיר את שמו ברשימת גדולי סופרי העם הרומני.
ב-1906 שב הסופר זמנית לפלטיצ'ן ונקרא שוב לצבא לקורס קצינים.
בהיותו בעל משקל-יתר סבל מאוד ממסע צעידה מפרכת שנכפתה עליו מהיישוב פרובוטה במרכז מולדובה ועד לחבל בוקובינה.
אחרי 1906 סדוביאנו התחיל להתקרב לחוג ספרותי נוסף, גם כן בעל גישה מסורתית של הערצה לחיי הכפר, אבל מתוך עמדות שמאליות.
מדובר בזרם ה"פופרניזם" שהובל ביאשי על ידי המבקר ממוצא ארמני גאראבט איבראיליאנו.
ספינת הדגל של החוג הייתה כתב -העת "ויאצה רומניאסקה" Viața românească (החיים הרומניים).
שם פרסם סדוביאנו את סיפורי הציד שלו.
ב-1907, שנת מרד האיכרים הגדול, בימי ממשלת יון (יונל) ברטיאנו ה"לאומית-ליברלית", חזר הסופר לתפקידו במשרד החינוך שנוהל אז על ידי שר בעל מגמות רפורמיסטיות, המתמטיקאי ספירו חארט, שההיה נחוש לשפר את השכלת הכפריים.
סדוביאנו, תחת רושם האירועים הטרגיים, עורר את חשדות המשטרה לפעילות חתרנית אחרי שכתב חוברת "עזרה עצמית לחורשים החרוצים".
שנות ה-1910 ותקופת מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1908 קמה חברת הסופרים הרומנים מיוזמתם של המשוררים צ'ינצ'ינאט פאבלסקו ודימיטריה אנגל.
סדוביאנו נבחר ליושב ראש שלה בספטמבר 1909. באותו זמן סדוביאנו ביקר במפגשי המשכילים בבית הקפה "קיבלר" בבוקרשט וחבר לאנגל, ליוסיף ולאמיל גרליאנו והקימו יחדיו את הירחון "קומפנה" (מילה שמשמעותה "מטוטלת של באר") שכוונה נגד האקלקטיזם של המבקר אוביד דנסושיאנו ונגד אסכולה "ז'ונימיה".
ב 1910 פרסם בהוצאת "מינרווה" קבצים נוספים של סיפורים: "סיפורי ערב" (Povestiri de seară), "ג'נובבה מברבאנט" וגם חוברת תחת הכותרת " איך נוכל לצאת מדלות ולזכות באדמה".
באותה שנה סדוביאנו התמנה למנהל התיאטרון הלאומי בבירת חבל מולדובה, יאשי, ונשאר בתפקיד זה עד 1919. התפטר בנובמבר 1911 מראשות חברת הסופרים ומקומו נתפס על ידי אמיל גרליאנו.
המשיך עם זאת להיות חבר בהנהגתה.
פרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין רומניה ובין בולגריה ב 1913 גרמה לגיוסו כסובלטננט (סגן משנה) לגדוד 15 רגלים "רזבּוייֶן" שהוצב בפלטיצ'ן ואחר כך בין 23 ביוני-31 באוגוסט השתתף בקרבות בבולגריה.
בשנים 1914–1915 רומניה נותרה עדיין נייטרלית במלחמת העולם הראשונה וסדוביאנו יכול היה עדיין להתפנות בשקט לכתיבה ולסיורים ספרותיים יחד עם ידידים כמו המשורר וההומוריסט ג'ורג'ה טופרצ'אנו.
בהתחלה התלהב מכניסת רומניה למלחמה לצד מעצמות "ההסכמה" (ה"אנטאנט" או ההסכמה הלבבית) אבל הניסיון הצבאי החוזר וודאי השתלשלות הדברים בחזיתות לא גרמו לו נחת.
גויס כלטננט במילואים במשרד לצנזורה הצבאית ונדרש לערוך עיתון לחיילים בשם România - organ al apărării naţionale ("רומניה - ביטאון להגנה לאומית") שבו השתתפו כמה מחשובי הסופרים - וולחוצה, אוקטביאן גוגה, לוצ'יאן בלאגה ואחרים.
חלק מהחומר שפרסם בעיתון זה נקבץ בקבצים "דפים מדממים" File însângerate (1917).
מאוחר יותר פרסם את הספרים "עלים בסערה" (Frunze în furtună), הרחוב לפושניאנו (1932) ו"רכבת הרפאים" (Trenul fantomă).
הלך לחזית ונשאר במולדובה, השטח החופשי היחיד שנשאר בשנים 1917–1918 מהממלכה הרומנית שנכבשה על ידי הצבא הגרמני.
אחרי כהונה נוספת קצרה בראש חברת הסופרים, בשנת 1919 ניסה את מזלו יחד עם טופרצ'אנו (שהשתחרר מהשבי הבולגרי) ופתח ביאשי, כתב עת והוצאה לאור משל עצמם - "אֶנסֶמנֶר ליטרארֶה" Însemnări literare (רישומים ספרותיים).
בהוצאה זו פרסם את קובץ הנובלות "צללים" Umbre ואת החוברת "לזכרו של קריאנגה" (מוקדשת לגדול מספרי הסיפורים של חבל מולדובה במאה ה־19 - יון קריאנגה
עם המשכיל השמאלני וסילה מורצון עם ארתור גורוביי הקים מגזין נוסף לספרות - "רבאשול פופורולוי" ("איגרת העם").
ניסיונות אלה לא האריכו ימים.
בתקופה זו סדוביאנו קנה ביאשי, על גבעת הקופואו, את הווילה " מון רפו" ("Mon repos") הידועה גם כ"הבית עם צריח", שהשתייכה בעבר למדינאי מיכאיל קוגלניצ'אנו ולבנקאי והנדבן היהודי יעקב נוישוץ.
בבית זה התארח בימי המלחמה המלחין ג'ורג'ה אנסקו.
בהוצאת לוצ'אפרול פרסם את הקובץ Priveghiuri (ביקורי ניחומים).
גיל 41, בשנת 1921 בתור הכרה למקומו בספרות הרומנית נבחר לאקדמיה הרומנית.
את נאום הקבלה לאקדמיה בשנת 1923 הקדיש לפולקלור הרומני, ובמיוחד לשירה הפולקלורית.
באותה תקופה חידש את קשריו עם החוג של "ויאצה רומניאסקה" של איבראיליאנו, והתחיל לפרסם בכתב העת זה קטעי נובלות שלחלק מהן הופיעו לאחר מכן בבית ההוצאה לאור של העיתון.
ביתו הפך למוקד מפגשים של דמויות משפיעות של עולם הספרות כמו ג'ורג'ה טופרצ'אנו, גאלא גלקטיון, אוטיליה קזימיר, יונל ופסטורל תאודוריאנו, ד.ד.
עם מקורביו נמנו משורר וסופר סוציאליסטי בשם יואן שאת יצירותיו ניסה לקדם, האריסטוקרט וכותב הזכרונות גאורגה ז'ורגיה-נגרילשט ומחבר סאטירי בשם ראדו קוסמין.
חרף בעיות בריאות, המשיך במנהגו לטייל ברחבי רומניה, ובעיקר לבקר מקומות אהובים עליו שנתנו לו השראה ליצירותיו: המנזרים אגפיה ווראטק ומצודת ניאמץ.
אחרי שנת 1923 יחד עם טופרצ'אנו, המשורר דמוסטנה בוטז ועמיתים אחרים מהחוג של "יואצה רומניאסקה", יצא למסעות ציד רבים.
אחד הנופים שהקסים אותו במיוחד, בעת טיול בשנת 1927 היה אזור ארייֶש בטרנסילבניה.
בשנת 1926 ייצג סדוביאנו, יחד עם ליביו רבריאנו, את חברת הסופרים הרומנים בכנס סופרים בברלין.
כעבור שנה נסע שוב לחו"ל ברכבת "אוריינט אקספרס" עד להולנד.
הפופולריות שלו כסופר הלכה וגדלה, עם פרסום שלוש מיצירותיו הכי מוכרות:
הנובלה "שטה טחנה על הסירט" (1925) (Venea o moară pe Siret), והרומנים "מזל סרטן" Zodia cancerului (1929), ו"הגרזן" Baltagul (1930).
בשנת 1928 ראה אור הקובץ הקלאסי "החאן של אנקוצה" Hanul Ancuței שבו שילב במיומנות כתיבה אפית ולירית.
התעניין גם בנושא הוראה השפה והספרות הרומנית ויחד עם טופרצ'אנו ועם המורה ט.ק.
סטאן, כתב מספר ספרי לימוד.
יום הולדתו ה 50 בשנת 1930 נחגג ברמה כלל-ארצית.
אחרי תקופה של לבטים, הצטרף סדוביאנו בשנת 1926 ל"מפלגת העם" שאחד מפעיליה הבולטים היה ידידו הטרנסילבני המשורר אוקטביאן גוגה.