tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימוש נוסף בלנולין הוא לריכוך מוצרי עור שונים, כך למשל שחקני כדור בסיס (בייסבול) נוהגים לרכך את הכפפות שלהם על ידי מריחתן בקרם גילוח המכיל לנולין.
הוא משמש כמרכיב דוחה מים ומרכך במשחות נעליים.
מן הצמר של כבשה אחת מזן מרינו ניתן להפיק כ-250–300 מיליליטר של לנולין גולמי.
החומר מופק על ידי רחיצת הצמר במים חמים ובסבון מיוחד.
התשטיפים של הצמר מופרדים באמצעות צנטריפוגה, ומתקבל חומר צהבהב, דמוי גריז, בעל ריח אופייני ונקודת התכה הנעה סביב 38 מעלות צלזיוס.
הלנולין הגולמי הוא כהה, צמיג ושמנוני.
בתצורה זו יש לו שימושים שונים, אך עבור רוב השימושים, בכללם השימושים לרפואה וקוסמטיקה, דרוש עיבוד נוסף, שהופך את החומר לטהור יותר ומשנה את צבעו.
בארה"ב לנולין חייב לעמוד בדרישות הרשמיות לרמות מותרות של שאריות חומרי הדברה.
התוספת החמישית של הפרמקופיאה ה-XXII של ארצות הברית שפורסמה בשנת 1992 הייתה הראשונה שקבעה מגבלות עבור 34 חומרי הדברה.
מגבלה כוללת של 40 ppm כלומר 40 מ"ג.
מונוגרפיה שנייה, שנכנסה גם היא לפארמקופיאה XXII של ארה"ב בשנת 1992, נקראת "לנולין מעובד".
לנולין התואם את המונוגרפיה הזו מיועד לשימוש ביישומים מדויקים יותר, למשל על פצעים פתוחים.
במונוגרפיה זו, מגבלת סך חומרי ההדברה צומצמה ל-3 ppm, כאשר אין כאלה שנמצאים ביותר מ-1 ppm.
בשנת 2000, הפרמקופיאה האירופית הכניסה מגבלות על שאריות חומרי הדברה למונוגרפיה של לנולין.
דרישה זו, הנחשבת בדרך כלל לתקן האיכות החדש, מרחיבה את רשימת חומרי ההדברה ל-40, ומטילה מגבלות ריכוז נמוכות אף יותר.
חלק מסוגי הנולין בעלי טוהר גבוה במיוחד עולים על דרישות המונוגרפיה.
מוצרים חדשים המתקבלים באמצעות טכניקות טיהור מורכבות מייצרים אסטרים של לנולין במצבם הטבעי, תוך הסרת זיהומים חמצוניים וסביבתיים, וכתוצאה מכך נוצר לנולין לבן, חסר ריח והיפואלרגני.
סוגי הנולין בעלי טוהר גבוה במיוחד אלה מתאימים באופן אידיאלי לטיפול בהפרעות דרמטולוגיות כמו אקזמה ופצעים פתוחים.
שיטות אנליטיות מודרניות גילו כי לנולין הוא בעל מספר קווי דמיון כימיים ופיזיקליים חשובים לליפידים של שכבת הקרנית האנושית; הליפידים המסייעים לווסת את קצב אובדן המים באפידרמיס ולשלוט במצב הלחות של העור.
מיקרוסקופ אלקטרונים סורק קריוגני הראתה כי לנולין, בדומה לליפידים של שכבת הקרנית האנושית, מורכב ממסה של חומר גבישי נוזלי.
מיקרוסקופ אור מקוטב צולב הראתה כי שלפוחיות רב-למטליות שנוצרות על ידי לנולין זהות לאלו שנוצרות על ידי ליפידים של שכבת הקרנית האנושית.
שילוב מים קשורים בשכבת הקרנית כרוך ביצירת שלפוחיות רב-למטליות.
מחקרים בתחום הנדסת העור הראו כי משך הפעולה המרככת (החלקת העור) שמייצר לנולין משמעותי מאוד, ונמשך שעות רבות.
למריחת לנולין על העור במינון של 2 מ"ג.
דווח כי תכונות תיקון המחסום של לנולין עדיפות על אלו המיוצרות על ידי וזלין וגליצרול כאחד.[2] במחקר קליני קטן שנערך על נבדקים מתנדבים עם ידיים יבשות מאוד (קסרוטיות), לנולין הוכח כעדיף על וזלין בהפחתת הסימנים והתסמינים של יובש וקשקשת, סדקים ושפשופים, וכאב וגירוד.
במחקר אחר, נמצא כי לנולין בדרגת טוהר גבוהה עדיף משמעותית על וזלין בסיוע בריפוי פצעים שטחיים.
עם זאת, למרות היותו חומר טבעי, הלנולין הוא גורם ידוע לדלקת עור ממגע (Allergic Contact Dermatitis).
עבור אנשים הרגישים אליו, השימוש בתכשיר המכיל לנולין עלול לגרום לתגובה הפוכה: במקום להרגיע את העור, התכשיר גורם לאדמומיות, גרד, נפיחות והחמרה של אקזמה קיימת.
הדרך היחידה לאשש רגישות ללנולין היא באמצעות תבחיני טלאי (Patch Tests) המבוצעים במרפאת אלרגיה.
בבדיקה זו נבדקת תגובת העור למרכיבי ה-Wool Alcohols.
לנוס (Lenus) היה אל הרפואה במיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ בעיקר במזרח גאליה (צרפת של ימינו).
עם המפגש בין התרבות הקלטית לתרבות הרומית זוהה לנוס עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית, וברוב הכתובות מופיע שמו כחלק מהשילוב "לנוס מארס" (דבר יוצא דופן שכן לרוב השם הרומי קדם לשם הקלטי).
לנוס היה אל מרכזי בפולחן שבט הטרוורי, והיה לו מרכז פולחני בטריר ובמרטברג (כיום בגרמניה).
שתי כתובות לכבוד האל התגלו גם בדרום מערב בריטניה, דבר המעיד על פולחנו גם באי הבריטי.
אחת הכתובות מזהה את לנוס עם האל אוקלוס:
תרגום: לאל מארס לנוס או אוקלוס ולאונוס..."
הפולחן לכבוד לנוס בטריר ראה באלה הקלטית אנקאמנה, שזוהתה עם האלה הרומית ויקטוריה, את בת זוגו.
אולם כתובת שהתגלתה בלוקסמבורג מזהה את האלה הקלטית אינקיונה כזוגתו של האל.
לינה קת'רן הידי היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר בזכות תפקידה כסרסיי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO המבוססת על סדרת הספרים של ג'ורג' ר.
מרטין, "שיר של אש ושל קרח".
על תפקידה בסדרה, הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה ואף לפרס גלובוס הזהב.
הידי נולדה בהמילטון שבאי ברמודה להורים אנגליים, סו וג'ון הידי.
אביה היה צוער שהוצב שם על ידי משטרת יורקשייר.
כשהייתה בת 8 חזרה המשפחה לאנגליה והתמקמה בכפר "שלי" שבמערב יורקשייר.
חוויית המשחק הראשונה של הידי הייתה כתלמידה במכללת שלי, ובגיל 17 הופיעה בהפקה בית-ספרית בתיאטרון המלכותי הלאומי של בריטניה, שם התגלתה וקיבלה את תפקידה הראשון לסרט "ארץ המים" בשנת 1992.
היא התחתנה עם המוזיקאי פיטר לאורן ב-2007 והתגרשה ממנו ב-2013. יש לה בן שנולד ב-2010. ב-2015, הכריזה על הריונה השני וב-10 ביולי אותה שנה ילדה את בתה.
את פריצתה הראשונית בתחום עשתה הידי בגיל 17 אחרי שגילה אותה סוכן ליהוק בעת הופעתה בתיאטרון המלכותי הלאומי של בריטניה, לקח את תמונתה והציע לה להיבחן.
מאוחר יותר, היא קבלה תפקיד משני בסרט הדרמה "ארץ המים", בו היא קיבלה את ההזדמנות לשחק ליד שחקנים וותיקים בתעשייה.
שנה לאחר מכן הופיעה בדרמה הרומנטית "שארית היום" בכיכובם של אנתוני הופקינס ואמה תומפסון, שהייתה מועמדת ל-8 פרסי אוסקר.
היא שחקה את קת'רין בסרט "ספר הג'ונגל" של דיסני, שיצא בשנת 1994. הסרט קיבל ביקורות חיוביות והרוויח כמעט 44 מיליון דולר בארצות הברית.
בסט של הסרט פגשה את ג'ייסון פלמינג, איתו ניהלה מערכת יחסים במשך 9 שנים לאחר מכן.
לאחר מספר תפקידים בסרטים, הוא הופיע לצד ונסה רדגרייב בשנת 1997 בסרט הדרמה הרומנטית "גברת דאלוויי", שבוסס על ספרה של וירג'יניה וולף.
ב-1998 השתתפה במיני סדרה "מרלין" המבוססת על סיפורו של המכשף מרלין, שהייתה מועמדת ל-4 פרסי גלובוס הזהב.
הידי שחקה בשנת 1999 בתפקיד המשני בסרט "אונגין", בו כיכבו רייף פיינס וליב טיילר.
שנה לאחר מכן, שיחקה לצד ג'יימס מרסדן בדרמת המותחן "משחק השמועות", ובשנה העוקבת בסרט "השוטר המשוחרר".
בשנת 2000 היא הופיעה, לצידו של סטלאן סקארסגארד, בסרט הדרמה הבריטי "אברדין", שנחשב לפריצה שלה כשחקנית מוערכת.
בסרט היא שיחקה את קייזה הסקוטית, עורכת דין מצליחה שמתגוררת בלונדון ונאלצת, בעקבות שיחת טלפון מאימה, להביא עמה את אביה האלכוהוליסט לנורווגיה.
הידי זכתה למספר ביקורות חיוביות על תפקידה בסרט, ואף זכתה בפרס האירוס הכסוף לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2001 בפסטיבל הסרטים האירופאי של בריסל על תפקידה בסרט.
ב-2002 שיחקה בהפקה הביוגרפית המשותפת ל-BBC ול-HBO, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי, "הסופה המגובשת".
כמו כן שיחקה בדרמה הרומנטית "מכתבי אהבה" בכיכובם של גווינת' פלטרו ואהרון אקהרט.
ב-2005 כיכבה לצדם של הית' לדגר ומאט דיימון בקומדיית המתח של טרי גיליאם "האחים גרים למבוגרים בלבד".
לנה סיפרה בריאיון על הדמות שלה בסרט: "אהבתי את העובדה שהיא הייתה טומבוי.
זה מה שמשך אותי אליה, שהיא לא הייתה הדמות הנשית הצפויה הזאת בסרט הגדול הזה.
אתה פוגש אותה והיא מסווה את מי שהיא.
אהבתי את זה שהסביבה שלה העידה על מי שהיא.
היא חיה וגדלה ושורדת ביער.
טרי ואני דיברנו על האינסטינקטים שלה, שהם כמעט חייתיים, והיא יכולה לראות 360 מעלות מסביבה.
היא מודעת למה שמתרחש סביבה.
באותה שנה היא הופיעה לצד השחקנית פייפר פראבו בסרט האימה הבדיוני "המערה", שלא הצליח כלכלית או ביקורתית, ובקומדיה הדרמטית "קליק", שזכתה לביקורות חיוביות.
על תפקידה כאישה לסבית בסרט "קליק" היא זכתה להערכה רבה.
בשנת 2007, הידי שחקה באפוס ההיסטורי "300", שבוסס על הרומן הגרפי של פרנק מילר, שהיה לשובר קופות ולהצלחה כלכלית מסחררת.
דמותה הייתה מלכת ספרטה, גורגו, אשתו של ליאונידס.
היא שיחקה לצד ג'רארד באטלר.
הידי גברה על סיינה מילר ועל השחקנית האיטלקייה סילביה קולוקה בקרב על התפקיד, שהעניק לה פרסום רב מבעבר.
להידי היו סצנות עירום בסרט.
זו לא הייתה הפעם הראשונה בה הידי לקחה חלק בסצנות מהסוג, אבל זה היה סרט שזכה להפצה רחבה, ועל כן היא אמרה בריאיון בנושא: "זה תמיד מוזר, המחשבה על להוריד את הבגדים שלך מול 20 אנשים ואז להקרין את זה מול כל כך הרבה אנשים.
אני חושבת שזה היה הכרחי מאחר שזו הסצנה היחידה שאנו מקבלים כדי לבסס את מערכת היחסים שלהם.
זה קטע מאוד ברור, אבל אני חושבת שהוא נעשה באופן די יפהפה".
בנוסף לעבודתה בקולנוע, בשנים 2008–2009 היא כיכבה בשתי עונותיה של הסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" (המבוססת על סדרת הסרטים "שליחות קטלנית").
בסדרה הידי גילמה את דמותה של שרה קונור, אמו הלוחמנית והקשוחה של מנהיג כוחות ההתנגדות העתידיים ג'ון קונור.
"וראייטי" היללו את הידי, באומרם כי הידי "מצליחה להיות חכמה, בעלת-תושייה וקשוחה, ובו זמנית גם מלנכולית ופגיעה גם כן".
על תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה.
בשלב זה של הקריירה, תפקידיה של הידי כוללים את הסרט "הברון האדום", סרט ביוגרפי על מנפרד פון ריכטהופן, טייס הקרב הגרמני, בו הופיעה לצד ג'וזף פיינס.
דמותה בסרט הייתה קייט, אחות שמפתחת מערכת יחסים עם ריכטהופן בחיים האמיתיים.
תפקיד נוסף היה ריידלי סקוט בסרט "Tell-Tale", שיצא במהדורת DVD ב-25 במאי 2008.
ב-2008, הידי כיכבה בסרט האימה "השבורים".
הסרט בוים על ידי שון אליס, שהועמד לפרס האוסקר בעבר.
הסרט עסק ב"אישה שחושדת שעוקבת אחריה ברחבי לונדון כפילה רצחנית".
"השבורים" הוקרן בחצות בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2008, והביא לרוב ביקורות ממוצעות.
חלק מהמבקרים שיבחו את הביצועים של הידי, ונאמר עליה ש"במידה רבה נשאה את הסרט, ועשתה זאת בכישרון רב למדי".
הידי לוהקה לתפקיד הראשי של סרט אימה בשם "לשכב לנוח", שהוקרן לראשונה בשנת 2008. אולם הסרט עבר ישירות לווידאו ב-21 באפריל 2009, וקיבל ביקורות מעורבות.
הידי קיבלה תפקיד בסרט "חתונת השטן".
היא דיבבה בפרק של סדרת האנימציה The Super Hero Squad Show את דמויותיהן של מיסטיק והאלמנה השחורה.
מאז תחילת שידורי התוכנית ב-2011, הידי מגלמת את דמותה של המלכה העוצרת סרסיי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של HBO המבוססת על סדרת הספרים של ג'ורג' ר.
מרטין, שיר של אש ושל קרח.
סרסיי היא בתו הבכורה של טייווין, אישה יפהפייה ושאפתנית שנישאה למלך רוברט באראתיון ובכך הפכה למלכה העוצרת ווסטרוז, ששואפת לצבור כוח והשפעה.
על התפקיד סיפר לה פיטר דינקלג', שמגלם את דמותו של טיריון לאניסטר לצידה.
היא נבחנה לדמותה של סרסיי ולדמותה של קייטלין סטארק בזמנו, ולוהקה מאוחר יותר.
תפקידה של סרסיי הביא להידי הכרה גבוהה מאי פעם וביקורות חיוביות.
ב-2011 הועמדה לפרס Scream Awards בקטגוריית שחקנית הפנטזיה הטובה ביותר על תפקידה בסדרה.
ביולי 2014 הידי הועמדה לפרס אמי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.
המועמדות שלה סומנה בתור שיא בקריירה של הידי.
היא הועמדה בשנית בשנת 2015.
הידי דיבבה במשחק המחשב "Risen" ב-2009, ובמשחק המחשב "Dishonored" ב-2012.
היא הופיעה כשחקנית אורחת בסדרה "צווארון לבן" בפרק אחד.
ב-2012, היא הופיעה בסרט האקשן והמדע הבדיוני "השופט דרד" לצד קארל אורבן ואוליביה ת'ירלבי.
היא גילמה את דמותה של הנבלית מדלן "מא-מא" מדריגל, מנהיגה של כנופיית סמים.
היא הופיעה בסרט האימה האינדי "הטיהור" ב-2013, שגרף מעל ל-36 מיליון דולר בסוף השבוע של יציאתו.
באותה שנה היא שיחקה את דמותה של ג'וסלין בסרט "בני הנפילים: עיר של עצמות".
ב-2014 היא שבה לשחק את המלכה גורגו, בסרט ההמשך ל-300, "300: עליית האימפריה".
באותה שנה היא שיחקה בסרט "Low Down", בו מככבת אל פנינג, המגלמת את דמותה של בתה.
בשנת 2015 צפוי לצאת הסרט "Jacqueline Ess", בו תככב הידי בדמות הראשית, שתוארה כ"אישה שבצימאונה לשינוי, משיגה את היכולת להמיר את גופם של אנשים לפי רצונה".
הסרט יבוסס על אחד מסיפורי האימה מהאנתולוגיה "Books of Blood".
ב-2017 השתתפה בקליפ לשיר "Ill Ray (The King)" של להקת הרוק קסביאן.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד ראשי לצד מייקל קיין, ראף לאו וריטה אורה בסרט הקולנוע "טויסט".
שיחקה גם בסרט הפעולה "מילקשייק אבק שריפה" של הבמאי הישראלי נבות פפושדו, בתפקיד של סקרלט, מתנקשת שנאלצה להיעלם ולנטוש את בתה.
הידי הייתה מאורסת בעבר לג'וני קיקו, ויצאה עם השחקן ג'ייסון פלמינג במשך 9 שנים, משנת 1994 עד 2003. היא פגשה אותו במהלך צילומי הסרט "ספר הג'ונגל", והיא קעקעה את שמו על זרועה בתאית, אך כיסתה אותו מאוחר יותר.
על פי דיווחים היא יצאה עם הדוגמן הברזילאי מרקוס דומינה לאחר הפרידה מפלמינג.
לדבריה, היו לה בחשבון הבנק חמישה דולרים בלבד.
עם זאת, במרץ 2014 אמרה שהיא התייצבה כלכלית ושעל אף שנהגה לשכור דירות בשנתיים האחרונות, היא התעניינה בקנייה של דירה חדשה.
הידי סובלת מהתקפים של דיכאון קליני מאז גיל 15, והעידה בראיון:
לנה סיפרה שהיא נהנית מאגרוף ומיוגה.
הידי הייתה צמחונית, אך ב-2011 סיפרה בראיון שהיא חזרה לאכול בשר, אם כי לעיתים נדירות.
בשנת 2005 היא שחקה בסרט "האחים גרים", בו הייתה צריכה לפשוט את עורו של ארנב.
היא סיפרה בראיון שהיא לא הייתה מסוגלת, ולכן השתמשה בארנב שהורכב מלטקס.
היא השתתפה בשנת 2010 בקמפיין של ארגון PETA ובפרויקטים נוספים, באקטיביזם למען בעלי החיים.
בשנת 2014 היא לקחה חלק בקמפיין לצד חברתה לסדרה "משחקי הכס", נטלי דורמר, שמטרתו היא לקדם את המודעות ולהפסיק את האלימות והאונס כלפי נערות וילדות, ולחסל את תופעת נישואי הילדות.
לֶנַה מאייר-לנדרוט , הידועה גם בשם הבמה לנה, היא זמרת גרמנייה שייצגה את גרמניה באירוויזיון 2010 באוסלו, בה זכתה עם השיר "Satellite" ("לוויין") כשקיבלה 246 נקודות.
בתחרות לבחירת הנציג לאירוויזיון 2010, "Unser Star für Oslo" ("הכוכב שלנו לאוסלו"), קבעה מאייר-לנדרוט שיא חדש בגרמניה בכך שהופיעה בפעם הראשונה עם שלושה שירים שכולם הגיעו לטופ 5 במצעד הסינגלים הגרמני.
השיר "Satellite" ("לוויין"), איתו ניצחה באירוויזיון, הגיע למקום הראשון במצעדים בגרמניה, והגיע למעמד של טריפל גולד (כ-450,000 עותקים).
במאי 2010 הוציאה מאייר-לנדרוט את אלבום הבכורה שלה "My Cassette Player", שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בגרמניה.
בין השנים 2013–2016 הייתה מאייר- לנדרוט שופטת בדה וויס לילדים בגרמניה.
למאייר- לנדרוט יש ערוץ יוטיוב שנקרא "HelloLeni" בו היא מעלה ולוגים, אתגרים, מדריכי איפור ומבצעת קאברים לשירים.
לנה מאייר-לנדרוט נולדה ב-23 במאי 1991 בהנובר.
היא נכדתו של אנדרס מאייר-לנדרוט, יליד אסטוניה ממוצא גרמני בלטי, שהיה שגרירה של גרמניה המערבית במוסקבה, ברית המועצות בין השנים 1980 - 1983, ו-1987 - 1989. מאייר-לנדרוט היא בת יחידה במשפחתה.
היא למדה ריקוד בגיל 5; בתחילה למדה בלט ומאוחר יותר גם ריקוד מודרני, כולל היפ-הופ וג'אז.
בתור ילדה, אהבה מאוד מאייר-לנדרוט לשיר ואף קיבלה תפקידי משנה במספר סדרות טלוויזיה גרמניות, אך מעולם לא קיבלה תפקידי שירה או משחק משמעותיים.
מאייר-לנדרוט למדה בתיכון ציבורי בהנובר וביצעה את מבחני האביטור (המקבילה הגרמנית לבחינות הבגרות) שלה באפריל 2010.
תוכנית שישית של רבע-גמר אשר שודרה ב-"ARD", תוכנית שביעית של חצי הגמר אשר שודרה שוב ב-"ProSieben", והתוכנית השמינית של הגמר אשר שודרה ב-"ARD", ובה התחרו 20 השירים הסופיים.
מתוך 4,500 מועמדים נבחרה מאייר-לנדרוט לאחת מ-20 המועמדים שהתחרו בתוכנית.
כשנשאלה מהי המוטיבציה שלה, ענתה: "אני אוהבת לבחון את עצמי.
רציתי לראות איך אני אתפש, ורציתי לשמוע מה אנשים עם ידע בתחום חושבים עליי.
אני אישית בכלל לא יכולה לשפוט את עצמי".
אחרי הופעתה הראשונה בתוכנית, בה ביצעה את "My Same" של הזמרת הבריטית אדל, הוצפה מאייר-לנדרוט במחמאות מחבר השופטים וסומנה כפייבוריטית.
באותו שבוע, תפס הסינגל של אדל "My Same" את המקום ה-61 במצעד הסינגלים הגרמני.
מאייר-לנדרוט הגיעה לגמר התוכנית בו ביצעה בעיקר גרסאות כיסוי לשירים פחות מוכרים; חמש מתוך שמונה גרסאות הכיסוי שביצעה נכנסו למצעד הסינגלים של גרמניה בזכותה.
בנוסף, ביצעה מאייר-לנדרוט בגמר שנערך ב-12 במרץ 2010 שלושה שירים שנכתבו במיוחד בשביל התחרות ("Bee", "Satellite" ו-"Love Me").
בסיבוב ההצבעה הראשון, בעזרת הצבעה טלפונית הקהל בחר ב-"Satellite" שנכתב על ידי ג'ולי פרוסט וג'ון גורדון.
בסיבוב ההצבעה השני, גברה מאייר-לנדרוט על יריבתה ג'ניפר בראון וזכתה לייצג את גרמניה באירוויזיון 2010.
הקליפ לשיר צולם בערב הזכייה והוקרן לראשונה בטלוויזיה הגרמנית ארבעה ימים לאחר מכן.
לאורך התוכנית, סומנה מאייר-לנדרוט כפייבוריטית ברורה בסקרי האינטרנט.
יום אחרי שזכתה ב"הכוכב שלנו לאוסלו", כל שלושת השירים המקוריים שביצעה הגיעו לצמרת המכירות ב-iTunes Store הגרמני.
שלושת השירים הגיעו לטופ 5 במצעד הסינגלים הגרמני (במקומות 1, 3, 4), שיא שאף זמר לא השיג מאז נוצר מצעד הסינגלים ב-1959.
"Satellite" הורד 100,000 פעמים בשבוע הראשון שלו במצעד, נהפך לשיר הנמכר ביותר שהופץ דיגיטלית בגרמניה.
השיר הגיע למעמד זהב כשבוע אחרי שהופץ ולמעמד פלטיניום כארבעה שבועות לאחר מכן.
השיר נשאר במקום הראשון במצעד הסינגלים הגרמני למשך חמישה שבועות והגיע למקום השני באוסטריה ובשווייץ.
בזמן שהתחרתה ב"הכוכב שלנו לאוסלו" המשיכה מאייר-לנדרוט ללמוד בבית הספר.
התוכנית האחרונה שודרה חודש אחד לפני בחינות הסיום שלה (האביטור).
לאחר מבחני הסיום שלה, הוציאה מאייר-לנדרוט את אלבום הבכורה שלה "My Cassette Player" ("נגן הקלטות שלי") ב-7 במאי 2010, אלבום בו לקחה חלק בכתיבת השירים.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של גרמניה, למקום השלישי במצעד האלבומים האוסטרי והשווייצרי ולמקום החמישי במצעד 100 האלבומים הטובים ביותר באירופה של הבילבורד.
כמייצגת את אחת מ"ארבע המדינות הגדולות", עלתה מאייר-לנדרוט אוטומטית לגמר האירוויזיון שנערך ב-29 במאי 2010. גרמניה קיבלה "קלף חופשי", דבר שאיפשר לה לבחור את מיקומה בגמר; גרמניה בחרה למקם את שירה במקום
ה-22 מתוך 25, בניסיון לשחזר את הזכייה בשנת 1982. השיר "Satellite" ("לוויין") זכה ב-246 נקודות, וזכה במקום ה-1.
לאחר ניצחונה ב-2010, הביעה מאייר-לנדרוט את רצונה לייצג את מדינתה בשנית ב-2011. לאחר מספר ישיבות של ARD בנושא, הוחלט כי היא תייצג את גרמניה בפעם השנייה ברציפות.
לאחר שעלתה לגמר באופן אוטומטי (עקב כך שגרמניה היא אחת מ"חמש הגדולות" וגם הייתה הזוכה של השנה שעברה), היא סיימה אותו במקום העשירי עם 107 נקודות.
בשנת 2013 הציעו למאייר לנדרוט להיות שופטת בתוכנית השירה "דה וויס" בגרסה לילדים.
מאייר לנדרוט כבר שופטת בתוכנית למשך 4 עונות ובעונה השלישית, נוח לוי, שהיה בנבחרת שלה, זכה בתוכנית.
2010: פרס כוכב שביט - "הפנים החדשות הטובות ביותר"
לנה ווד היא שחקנית ומפיקת קולנוע אמריקאית.
תפקידה הגדול הראשון היה בהיותה בת 9, במערבון "המחפשים" בכיכובו של ג'ון ויין.
היא הופיעה דרך קבע באופרת הסבון, "פייטון פלייס".
תפקידה הידוע ביותר הוא פלנטי אוטול בסרט ג'יימס בונד "יהלומים לנצח".
ווד נולדה כסבטלנה ניקולאבה זכרנקו לניקולאי ומריה זכרנקו, מהגרים ממוצא רוסי.
אביה התגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ואמה גדלה בעיר הסינית חרבין.
אחרי שהוריה נישאו, הם התיישבו בסנטה מוניקה, קליפורניה, שם נולדה לנה.
בזמן זה שינו הוריה את שם משפחתם לגורדין.
אחותה הגדולה הייתה השחקנית נטלי ווד.
לשתיים אחות חורגת, אולגה, מנישואיה הקודמים של אימן.
כפעוטה, הופיעה לנה ב-Driftwood (1947), אולם הקטעים בהם השתתפה נמחקו מהגרסה סופית של הסרט.
הסרט הראשון בו נרשמה בקרדיט של צוות השחקנים היה המערבון הקלאסי "המחפשים" שיצא בשנת 1956 בכיכובו של ג'ון ויין בו שיחקה גם אחותה של לנה, נטלי.
שם הבמה של נטלי היה ווד, אותו קיבלה מהמפיק של סרטה הראשון.
מריה נשאלה תחת איזה שם משפחה יש לכתוב את שמה של לנה בקרדיטים והשתכנעה בכך שהדבר הטוב ביותר יהיה לרשמה כ"ווד", כמו אחותה.
כילדה, היא אף הופיעה בתפקיד אורח ב-Playhouse 90 (1957), The Real McCoys (1958) והופיעה בסרט מרג'ורי מורנינגסטאר (1958).
בשלב מוקדם בקריירה שלה, קיבלה לנה תפקידים קטנים בסרטים בהם הופיעה נטלי.
הקריירה שלה המריאה החל משנות השישים.
אחד מתפקידיה היה בסרט בסוגת מסיבות החוף The Girls on the Beach (1965).
אחרי שהיא הופיעה בסדרת הדרמה קצרת הימים The Long, Hot Summer, היא קיבלה את תפקיד סנדי וובר באופרת הסבון Peyton Place.
ב-1971 הציע יו הפנר ללנה לדגמן בעירום לפלייבוי והיא הסכימה.
תמונותיה התפרסמו בגיליון אפריל 1971 של פלייבוי, לצד שירתה של ווד.
למרות שאחותה הביעה את מורת רוחה להופיע בעירום, הרי שהפרסום היה המניע העיקרי לכך.
היא גם לוהקה כנערת ג'יימס בונד פלנטי אוטול בסרט ג'יימס בונד יהלומים לנצח משנת 1971, שבו בקטע אחד עם שון קונרי, היא מופיעה לובשת זוג תחתונים כמעט שקופים.
ווד הופיעה בלמעלה מ-20 סרטים ויותר מ-300 הופעות בטלוויזיה, בכלל זה פייטון פלייס, הנמלט, בוננזה, משימה בלתי אפשרית, Police Story, סטארסקי והאץ', Nero Wolfe, Fantasy Island ו- Capitol.
היא אף הופיעה בסרט של וולט דיסני Justin Morgan Had a Horse (1972), במערבון Grayeagle (1977).
אחרי ששיחקה בסרט האימה Demon Rage (1982), היא פרשה ממשחק והתרכזה בקריירה שלה כמפיקה.
ב-1984 ווד הוציאה לאור את ספרה השנוי במחלוקת Natalie, A Memoir by Her Sister, מעט אחרי מותה של אחותה.
הספר הגיע למקום השלישי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2004, היא הפיקה את הסרט הביוגרפי The Mystery of Natalie Wood.
לאחרונה שבה לשחק והיא עובדת על הפקתם של מספר פרויקטים.
לנה היא דמות בספרו החדש של סטיב אלטן Steve Alten "Meg: Hell's Aquarium".
ווד התחתנה והתגרשה חמש פעמים, עד גיל 29 בלבד.
נישואיה הראשונים בגיל 16 ל- Jack Wrather Jr, בוטלו אחרי חודשים מספר.
היא התחתנה בשנית בהיותה בת 18 לקרל ברנט.
בשנות העשרים המוקדמות שלה היא נישאה לסטיב אוליבר ו- Allan Balter.
היא נישאה בחמישית בהיותה בת 26 ל- Richard Smedley בשנת 1973. יש להם בת, אוון טיילוא מלדונאדו, שנולדה ב-11 באוגוסט 1974. הם חיו בנפרד והתגרשו ב-1975. בשנות השמונים היא ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם השחקן אלן פיינשטיין.
ווד ניהלה רומנים עם השחקנים וורן בייטי, ראיין אוניל, אלן דלון ושון קונרי.
היא כותבת בפרוטרוט על הקשרים הללו באוטוביוגרפיה שלה.
ב-29 בנובמבר 1981 טבעה נטלי, אחותה של ווד, בסמוך לסנטה קטלינה בנסיבות חשודות.
לנה אמרה: "האדם שאהבתי יותר מכל אחד אחר, פרט לבתי, מת.
אני בוכה בשל כך הרבה.
אני מניחה שכך יהיה תמיד." מאוחר יותר, אמה מריה, שחלתה במחלת אלצהיימר עברה לגור עם לנה.
גורדין הלכה לעולמה ב-6 בינואר 1998. לנה כתבה בספרה, שלא פורסם, אודות חוויותיה עם מריה.
היא אינה בקשר עם שתי אחייניותיה נטשה גרגסון וקורטני וגנר.
אחרי שלנה פרסמה את זיכרונותיה החושפניים Natalie: A Memoir by Her Sister, גיסה לשעבר, רוברט וגנר, ניתק עמה את הקשר.
בשלב מאוחר יותר נשא וגנר לאישה את השחקנית ג'יל סנט ג'ון, שהייתה חברת ילדות של נטלי וכיכבה לצדה ב"יהלומים לנצח".
באביב 2000, נקלעו הנשים לריב במהלך צילומים ב-Vanity Fair של נערות בונד.
לנה שיתפה פעולה עם סוזאן פינסטד בביוגרפיה שלה על נטלי, Natasha, שבה פינסטד מציעה שוגנר נטל חלק במותה של נטלי ווד.
בתה אוון חלתה בלימפומת הודג'קין בראשית שנות האלפיים.
לנה השקיעה את כספי חסכונותיה בתשלום חשבונות כימותרפיה ונקלעה לקשיים כספיים.
כיום מתגוררת לנה ווד בת'אוזנד אוקס, קליפורניה.
לנובו גרופ בע"מ היא חברה סינית רב-לאומית, המייצרת מכשירים אלקטרוניים כגון מחשבים אישיים, מסכי מחשב, ציוד היקפי, טאבלטים וסמארטפונים.
החברה נוסדה בשנת 1984 בהונג קונג.
את חלק ממוצריה רכשה מחברות אחרות (דוגמת IBM ומוטורולה).
מאז 2013 לנובו היא יצרנית המחשבים הגדולה בעולם, וגם בישראל היא בעלת נתח השוק הגדול ביותר.
שליש ממניות החברה נמצאות בבעלות חברת ההשקעות "Legend Holdings" – שקרוב ל-40% ממנה בבעלות ממשלת סין.
"חברת לנובו" נוסדה בבייג'ינג, בסין בנובמבר 1984, על ידי צוות של אחד עשר מהנדסים מהמכון לטכנולוגיית המחשוב של האקדמיה הסינית למדעים (CAS), בראשות ליו צ'ואנז'י.
בתחילה התמחתה החברה בייבוא טלוויזיות, אך לאחר מכן עברה ליבוא ושיווק, ובהמשך לייצור, מחשבים.
ב-1988 ליו צ'ואנז'י קיבל אישור ממשלתי להקים חברת בת בהונג קונג ולעבור לשם יחד עם חמישה עובדים נוספים.
אביו של ליו, שכבר היה בהונג קונג, סייע לבנו באמצעות חונכות וסיוע בהלוואות.
כדי לחסוך כסף בתקופה זו, ליו ועמיתיו לעבודה הלכו ברגל במקום לנסוע בתחבורה ציבורית, שכרו חדרי מלון לפגישות מאחר שלא היה להם משרדים נאותים.
בשנת 1990, לנובו החלה לייצר ולשווק מחשבים תחת שם המותג שלה באותה עת "לג'נד" ("Legend").
בין ההצלחות המוקדמות של החברה נמנו ייצור מחשב המיינפריים KT8920 היא גם פיתחה מעגל מודפס, שאפשר למחשבים אישיים תואמי IBM לעבד כתב סיני.
בשנת 1994 החברה ביצעה הנפקה ראשונה לציבור ב, במחיר של 1.33 דולר הונג קונגי למניה, וגייסה כ-30 מיליון דולר אמריקאי.
התמורה מההנפקה שימשה למימון משרדי מכירות באירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה, להרחבה ושיפור הייצור, המחקר והפיתוח, ולהגדלת ההון החוזר.
בשנת 1996, החברה הייתה למובילת השוק בסין והחלה למכור גם מחשבים ניידים.
באותה תקופה חתמה על הסכמי שיתוף פעולה עם "מיקרוסופט" ו"אינטל".
ב–1997, יו"ר אינטל, אנדי גרוב, אף הגיע לחגיגות ייצור המחשב המיליון של החברה עם מעבדי אינטל.
בשנת 2000 החברה הייתה לאחת מעשר יצרניות המחשבים הגדולות בעולם.
בדצמבר 2004 הודיעה "לנובו" כי רכשה את חטיבת המחשבים האישיים של IBM תמורת 1.25 מיליארד דולר; מהם 650 מיליון דולר תשלום במזומן ו-600 מיליון דולר במניות, בנוסף לנטילת חוב בסך 500 מיליון דולר.
במסגרת העסקה היא גם רכשה את הזכות להמשיך להשתמש במותג IBM במחשבים שייצרה למשך חמש שנים.
אולם העסקה נתקלה בקשיים באישורה, בעקבות חששות של הוועדה להשקעות זרות של ארצות הברית (CFIUS) מריגול תעשייתי, על ידי סוכנים סיניים שעלולים לנצל את מתקני IBM בצפון קרוליינה כדי לעסוק בריגול, תוך כדי ניצול טכנולוגיות גנובות למטרות צבאיות.
עקב כך הציעה IBM פשרה לוועדה, כולל למנוע מ"לנובו" מידע על הלקוחות הממשלתיים של IBM בארצות הברית, למנוע מעובדי החברה הסינית גישה חופשית לבנייני IBM באזורי עבודה משותפים וכמו כן למקם מחדש אלפים מעובדי IBM.
העסקה אושרה לבסוף במרץ 2005, הפכה את "לנובו" לחברת המחשבים השלישית בגודלה בעולם מבחינת היקף המכירות והיא הגדילה משמעותית את פעילות החברה באירופה וארצות הברית, כולל מינוי מנכ"ל אמריקאי.
IBM מכרה את החטיבה מאחר שצברה מאז 2001 הפסדים של כמיליארד דולר.
במאי 2006, בעקבות לחץ של הלובי האנטי-סיני בקונגרס, נאסר על משרד החוץ האמריקאי לרכוש מחשבים מהחברה.
בהמשך הם נאסרו לשימוש בסוכנויות הביון של מדינות מערביות רבות, ובראשן ארצות הברית – עקב חשש מפרצות אבטחה שמובנות בקושחה.
בספטמבר 2007 החלה לשווק מחשבים ניידים לצרכנים בארצות הברית ואירופה תחת המותג שלה עצמה, ולא המותג של יבמ.
מאחר שלפי חוזה הרכישה של חטיבת המחשבים האישיים של IBM, השימוש בשם המותג IBM היה מותר לה רק עד 2010. בינואר 2008, השיקה את סדרת מחשבי "IdeaPad", קו מוצרים של מחשבים ניידים במחירים נמוכים יחסית, המיועד לגיימרים ומשתמשים ביתיים.
שמשלים את סדרת מוצרי ה-ThinkPad (אותה ירשה מ-IBM), שפונה בעיקר למשתמשים עסקיים.
בהמשך העשור השני של המאה ה-21, החליטה לנובו להיכנס גם לשוק הטאבלטים והסלולר והשיקה מכשירים המריצים את מערכת ההפעלה אנדרואיד של חברת "גוגל" האמריקנית.
ב-30 בינואר 2014 הודיעה חברת "גוגל" על מכירת "מוטורולה מוביליטי" האמריקנית לחברת לנובו, תמורת 2.91 מיליארד דולר, תוך שמירת מרבית הפטנטים של מוטורולה מוביליטי בידי גוגל.
לנובו הודיעה כי העסקאות האחרונות נועדו להכניס את המותג "לנובו" לכל בית ברחבי העולם, ובפרט בתחום הסמארטפונים.
החברה גם הכריזה שהיא מתכוונת להתחרות אף בענקיות אחרות בתחום, כמו סמסונג הדרום־קוריאנית ואפל האמריקנית; ובאוקטובר 2014 הפכה, בעקבות סיום רכישת "מוטורולה מוביליטי" ליצרנית הסמארטפונים השלישית בגודלה ברחבי העולם.
אולם תוך זמן קצר עקפה אותה שיאומי, ואחר כך גם "וואווי".
ב-23 בינואר 2014 הגיעה לנובו להסכמה עם חברת IBM על מכירת חטיבת השרתים של IBM ללנובו, תמורת 2.3 מיליארד דולר.
לנובו ישראל החלה לפעול באוגוסט 2005, בעקבות העסקה שבה רכשה לנובו את חטיבת המחשבים האישיים של יבמ העולמית.
החברה החדשה התמקמה תחילה במשרדי יבמ בפתח תקווה; למנכ"ל לנובו ישראל מונה אמנון אלמוג, שהיה מנהל חטיבת המחשבים האישיים ביבמ ישראל, ועמו עברו מיבמ ללנובו ישראל 25 עובדים.
אז החלה לנובו לשווק בישראל בהיקף נרחב מחשבים ניידים, תחנות עבודה, מסכים ואביזרי מחשב.
בינואר 2007 נחתמה עסקה הפוכה בה רכשה לנובו שירותי מיקור חוץ מחטיבת השירות של יבמ לניהול ותחזוקת מערכות המחשוב ויישומי הניהול של לנובו בישראל.
באוקטובר 2006 זכתה החברה במכרז רחב היקף לאספקת מחשבים למשרדי הממשלה בישראל.
באפריל 2009 סיים אמנון אלמוג סיים את תפקידו כמנכ"ל, הוא הוחלף בידי סיגל אלבאום.
בפברואר 2012 הודיעה החברה כי תשקיעה עשרות מיליוני דולרים בקרן חדשה שגייסה קרן הון הסיכון "ורטקס ישראל", אולם ההשקעה בוטלה בגלל התנגדות משקיעים סינגפוריים.
בינואר 2025 הודיעה חברת לנובו על רכישת החברה הישראלית אינפינידט והפיכתה למרכז הפיתוח הישראלי שלה.
לֶנָה קִיכְלֶר-זילברמן (בפולנית: Lena Küchler-Silberman; 28 בינואר 1910 – 6 באוגוסט 1987) הייתה מורה, מחנכת, פסיכולוגית וסופרת ישראלית ממוצא פולני, מומחית לפסיכולוגיה וחינוך, שאספה יותר מ-100 ילדים ניצולי שואה בתום מלחמת העולם השנייה, הייתה להם לאם חלופית, טיפלה בהם ושיקמה אותם.
לאחר מסע ארוך וקשה עלתה עמם לישראל בשנת 1948.
קיכלר נולדה בשם לנה הולצֶר בעיירה וייליצ'קה שליד קרקוב שבגליציה המערבית, אז תחת שלטון אוסטרו הונגריה וכיום בפולין.
היא למדה בגימנסיה העברית בקרקוב והמשיכה ללימודי פסיכולוגיה ופדגוגיה באוניברסיטה היגלונית בעיר, בה סיימה את לימודי הפילוסופיה.
לפני מלחמת העולם השנייה עבדה כמורה בבית ספר יהודי בביילסקו ולימדה בסמינר למורים.
בפרוץ המלחמה חיה קיכלר עם בעלה אלברט בעיר בוסקו-זדרוי שבפולין.
היא החליטה לחזור לעיירת הולדתה עם אביה, שהיה חלש מכדי לברוח עם בעלה לשטח הרוסי.
בעיירה נותרו רק נשים, תוצאותיו של טֶבַח שמקצת הגברים ששרדו אותו נשלחו למחנה עבודה.
קיכלר קיוותה לחבור לבעלה שנמצא באותה עת בעיר לבוב שתחת שלטון סובייטי.
בהגיעה ללבוב היא עבדה קשה וסבלה מתת-תזונה, מה שהוביל לפטירתה של בִּתָּהּ, מירה, זמן קצר לאחר לידתה.
ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, השתלטו הגרמנים על לבוב.
מצבם של היהודים בעיר החמיר והוקם בה גטו.
קיכלר השיגה לה ולבעלה תעודות מזויפות, והם הצליחו לברוח מהגטו.
בעלה עזב בגפו לוורשה והיא חזרה אל אביה בווייליצ'קה.
היא נשארה עם אחותה פלה עד ל-28 באוגוסט 1942, יום חיסולה של העיירה.
שתיהן ניצלו כשקפצו, יחד עם אנשים נוספים מהעיירה, מטרנספורט בדרך למחנה ההשמדה בלז'ץ, ונמלטו לוורשה.
בוורשה חָבְרָה לבעלה וחיה בצד הארי תחת זהות בדויה של נוצרייה בשם ליאונטינה רליץ, ילידת בוצ'אץ'.
היא החלה לחמוק לגטו ורשה, תוך סיכון חייה, ולהוציא משם תינוקות יהודים יתומים ולהעביר אותם למנזר קרוב.
באותה התקופה התגרש ממנה בעלה ועבר להתגורר עם גרמנייה נוצרייה.
קיכלר נתפסה באחד הימים כמתחזה לפולנייה, אך הצליחה להימלט בעזרתה של חברה פולנייה ולמצוא עבודה כאומנת בכפר אולחובק שבסמוך לגבול הרוסי, שם טיפלה בשתי ילדות פולניות במשך שנתיים, עד תום המלחמה.
בעיירה זו אף הקימה בית ספר לילדי האיכרים והתחבבה הן על התלמידים והן על הוריהם.
בשנת 1945, כחודשיים לאחר תום המלחמה, היא ניסתה למצוא את קרוביה, ותוך כך גילתה כי אחותה הוסגרה כפרטיזנית ונהרגה.
היא הגיעה לבית הוועד היהודי שברחוב דלוגה 38 בקרקוב, כדי לברר על גורל יקיריה; שם גילתה, בקומה השנייה, עשרות ילדים יתומים ניצולים, בגילאי 3–15, כשהם במצב גופני ונפשי ירוד.
מהילדים היו ששרדו את מחנות הריכוז, היו שלחמו לצד הפרטיזנים או הוחבאו במנזרים ואצל משפחות נוצריות, שהפכו את זהותם לנוצרית ואף עשו אותם לאנטישמים.
המפגש עם הילדים הוביל להקמת בית עבורם בעיירת הנופש בזאקופנה.
(בית נוסף באחריותה נבנה בעירה ראבקה אך מהר מאוד הועברו הילדים לזאקופנה בעקבות התקפה אנטישמית).
שם, בהשפעת משנתו של יאנוש קורצ'אק, עסקה קיכלר במלאכת השיקום של כ-100 ילדים.
אולם התקפות אנטישמיות אילצו אותה לקחת את הילדים ולברוח מהאיום בעזרת תנועת הבריחה.
הבריחה ארגנה תעודות מזויפות לכל הילדים והמטפלים בהם וכן אמצעי תחבורה מזקופנה דרך צ'כוסלובקיה ועד צרפת.
כאן התגוררו הילדים במשך שלוש שנים.
קבוצת ילדים מהבוגרים השתתפה בעלייה הבלתי ליגאלית על אוניית המעפילים אקסודוס.
שאר הילדים עלו בשנת 1949 למדינת ישראל הצעירה במסגרת העלייה ההמונית, ונקלטו בקבוצת שילר שבסמוך לרחובות.
בשנת 1948, בעת שבתה בפריז, התפרסם שם ספרה הראשון, שכתבה בפולנית וראה אור בתרגום ליידיש מאת הסופר והעיתונאי אהרן צפנת: "מיינע קינדער" ('ילדיי'), בספר סיפרה את סיפורי הצלתם של ילדים יתומים מניצולי השואה.
עם הגיעה לישראל, פרסמה ספרים נוספים.
היא העלתה את סיפורם של הילדים בספרה "מאה ילדים שלי", שראה אור בשנת 1959, היה לרב-מכר ותורגם ל-14 שפות, בהן יידיש, אנגלית, פולנית ויפנית.
היה זה רב-המכר הראשון בארץ שתיאר את קורותיהן של נשים ומשפחות בתקופת השואה.
הספר זכה לביקורות אוהדות בעיתונות התקופה, שזיהתה את סוד הצלחתו בהיותו סיפור בעל סוף טוב ואופטימי: אומנם הילדים איבדו את הוריהם הביולוגיים, אבל נשארו בחיים ועלו לישראל.
המשוררת והסופרת אנדה עמיר-פינקרפלד הסבירה כי הספר אומנם מתאר את קורות היהודים בשואה, אך הוא אינו שוקע בה.
על בסיס הספר הופק בשנת 1987 הסרט "מאה ילדים שלי".
מדי שנה סוקר בעיתונות המפגש השנתי של לנה קיכלר-זילברמן עם ילדיה שבגרו ותוארו כצברים לכל דבר.
הילדות היו לנשים צעירות והילדים לגברים צעירים שהתגייסו לצה"ל.
שניים מהם נפלו במלחמת סיני.
הספר אף היווה השראה לסרט התיעודי, "מאה ילדים שלי", בבימוין של עמליה מרגולין ואושרה שוורץ, שבו מופיעים הילדים שבגרו.
הסרט עוסק בחוויות השואה שנותרו בהם ובמפגשם עם קיכלר.
הסרט זכה ב"פרס החוויה היהודית" לשנת 2003 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 1950 נישאה קיכלר בישראל למרדכי זילברמן.
לזוג נולדה בת, שירה תורן, כיום אומנית המתגוררת בניו יורק.
קיכלר התגוררה בתל אביב ולימדה פסיכולוגיה בסמינר למורים וגננות.
בשנת 1968 הובילה את הקמתה וניהולה של "התחנה הפסיכולוגית" בגבעתיים.
בשנת 1969 נפטר בעלה, ובשנת 1972 פרשה לגמלאות.
בשנת 1985 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלה, "בית אמי", בהוצאת שוקן.
בשנת 1987 קיבלה את תואר יקירת העיר גבעתיים.
באוגוסט 1987 נפטרה לאחר מחלה ממושכת.
משנת 2012 רחוב בעיר תל אביב-יפו מנציח את שמה.
בינואר 2019 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון לזכרה במרכז השירות הפסיכולוגי/קריית החינוך בגבעתיים, ברחוב השניים 3.
מאה ילדים שלי (תרגם מכתב-היד הפולני שמשון מלצר), ירושלים: יד ושם וקריית ספר, תשי"ט 1958
המאה לגבולם, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ט 1969
בית אמי, ירושלים: שוקן, תשמ"ה 1985
אנו מאשימים: עדויות ילדים מן השואה (עברית: אליהו פורת), מרחביה: ספרית פועלים, 1961
אליזבת' וולרידג' גרנט , הידועה בשם הבמה לנה דל ריי (Lana Del Rey), היא זמרת, יוצרת ודוגמנית אמריקאית.
המוזיקה שלה ידועה בסגנונה הקולנועי, בנגיעתה ברומנטיקה טרגית ובמלנכוליה, בדמיונה לתרבות הפופ ובייחוד לאמריקנה של שנות ה-50 וה-60.
דל ריי נולדה וגדלה בניו יורק.
את קריירת המוזיקה שלה החלה בשנת 2005. היא זכתה להצלחה עולמית בשנת 2011, כאשר סינגל הבכורה שלה, "Video Games", הגיע אל המקום ה-9 במצעד הסינגלים הבריטי, ובנוסף, הגיע למקומות גבוהים במצעדים רבים בכל רחבי העולם.
השיר נכלל באלבומה השני, Born to Die, שיצא ב-27 בינואר 2012. האלבום זכה להצלחה רבה ונמכר בלמעלה משבעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
דל ריי התפרסמה גם לאחר שהאלבום Born to Die הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200, והיה לאלבום הרביעי הנמכר ביותר בשנת 2012.
בתוך אלבומה Born to Die, נכלל גם הלהיט "Summertime Sadness", שהופק על ידי סדריק ג'רוואה, והגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. המיני-אלבום, Paradise, שיצא בנובמבר זיכה את דל ריי במועמדות לפרס הגראמי, בקטגוריית – "אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר של השנה".
שלושה שירים מ-Paradise הושמעו בסרטה הקצר Tropico, שיצא לאקרנים בדצמבר 2013. בשנת 2014 הוציאה דל ריי את אלבום האולפן השלישי שלה, Ultraviolence, אשר קיבל ביקורות חיוביות; והיה לאלבומה המצליח ביותר בארצות הברית.
בשנת 2015 ערכה סיבוב הופעות בצפון אמריקה עם קורטני לאב וגריימס.
כשנה לאחר מכן הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, Honeymoon, שקיבל גם הוא לביקורות חיוביות, ומכירותיו בשבוע הראשון לצאתו היו הרביעיות הגבוהות ביותר בארצות הברית ב-2015. אלבומה החמישי, Lust for Life, יצא ב-2017, ומיד לאחר צאתו התפרסם במצעדים כגון בילבורד והיה מועמד לפרס גראמי לאלבום הפוק הקול הטוב ביותר.
אלבום האולפן השישי של דל ריי, , יצא ב-30 באוגוסט 2019. ספרון השירים הראשון שלה, Violet Bent Backwards Over the Grass, ייצא באופן עצמאי במהלך שנת 2019, אלבום האולפן השביעי של דל ריי, Chemtrails over the Country Club, יצא לאור ב-19 מרץ 2021.
לנה דל ריי מכנה את הסגנון שלה "ננסי סינטרה בגרסת הגנגסטרים".
אליזבת וולרידג' גרנט נולדה בניו יורק שבארצות הברית למשפחה קתולית ממוצא סקוטי.
בת לרוברט אינגלנד גרנט ג'וניור ולפטרישיה אן "פאט" (לבית היל), תקציבאית לשעבר בקבוצת גריי שעשתה הסבה מקצועית להוראה בתיכון.
יש לה אחות צעירה, קרוליין, ואח אחד, צ'רלי.
דל ריי גדלה בלייק פלסיד שבמדינת ניו יורק, ולמדה בבית ספר יסודי קתולי.
היא למדה שנה אחת בתיכון שבו לימדה אמה, והחלה לשיר במקהלת הכנסייה שלה כשהייתה ילדה.
בגיל חמש עשרה נשלחה לבית הספר קנט על ידי הוריה כדי לעזור לה להתמודד עם התמכרותה לאלכוהול.
בילדותה רצתה דל ריי להיות משוררת; אביה היה משורר חובב ואמה חובבת שירה.
לאחר שסיימה את התיכון, התקבלה דל ריי לאוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אך החליטה לא ללמוד בה.
במקום זאת, עברה ללונג איילנד למשך שנה, יחד עם דודה ודודתה, ועבדה כמלצרית.
בתקופת מגוריה בלונג איילנד למדה מדודה לנגן בגיטרה, והבינה שהיא יכולה "לכתוב מיליון שירים עם ששת האקורדים הללו".
דל ריי החלה לכתוב שירים ולבצעם במועדונים ברחבי העיר, תחת שמות במה שונים.
"תמיד שרתי, אבל לא תכננתי 'לרדוף אחרי זה' ברצינות", אמרה.
"כשהגעתי לניו יורק הייתי בת שמונה עשרה, והתחלתי להופיע במועדונים בברוקלין; יש לי חברים טובים ואוהדים מסורים בסצנת האנדרגראונד".
בסתיו שלאחר מכן, החלה ללמוד באוניברסיטת פורדהם לתואר ראשון בפילוסופיה.
דל ריי נימקה את בחירתה זו בכך שהפילוסופיה "גישרה על הפער בין אלוהים למדע...
התעניינתי באלוהים וכיצד הטכנולוגיה יכולה לקרב אותנו אל הגילוי מאין באנו ולמה".
לדבריה, התקשתה להתיידד בקולג', "כאשר החוויה המוזיקלית שלי החלה".
דל ריי גרה בתחילה בברונקס, ועברה לניו ג'רזי בזמן לימודיה.
היא התנדבה למען נוער חסר קורת גג, בתוכניות לגמילה מסמים ומאלכוהול, ובתוכנית לצבוע ולשקם בתים של שמורה אינדיאנית במערב ארצות הברית.
לאחר תום לימודיה עברה לברוקלין, שם התגוררה במשך ארבע שנים.
ב-25 באפריל 2005 נרשם על שם אליזבת וולרידג' גרנט אלבום במשרד זכויות היוצרים של ארצות הברית.
שם האלבום היה Rock Me Stable ו-Young Like Me, נרשם כשם נוסף.
שמות השירים באלבום לא ידועים (לציבור הרחב).
בשנים 2005–2006 הקליטה אלבום אקוסטי בשם Sirens תחת השם מאי ג'יילר (May Jailer); האלבום הודלף לאינטרנט במאי 2012.
ב-2006 הופיעה דל ריי בפעם הראשונה בתחרות השירים בשידור חי בוויליאמסבורג.
שם פגשה את ואן וילסון, צייד כישרונות מחברת ההקלטות .
ב-2007, בשנתה האחרונה בקולג', היא חתמה על חוזה של עשרת אלפים דולר עם , ועברה לפארק קרוואנים בניו ג'רזי.
באוקטובר 2008 הוציאה מיני-אלבום בשם Kill Kill, יחד עם דוד ניקטרן, בעל חברת ההקלטות שבה היא חתומה.
בינואר 2010 הוציאה את אלבום הבכורה שלה באורך מלא, Lana Del Ray.
במשך זמן קצר היה האלבום זמין באייטונס.
אביה, רוברט גרנט, סייע בשיווקו.
דל ריי אמרה ש"דוד ביקש לעבוד איתי יום לאחר שקיבל את הדמו שלי.
הוא ידוע כמפיק עם יושר רב שהיה בעל אינטרס לעשות מוזיקה שאינה רק פופ", אך אלבומה נגנז.
במקום זאת החלה לעבוד בשירות הקהילה, "הגשת עזרה להומלסים, שיקום מסמים ומאלכוהול - כך היו חיי בחמש השנים האחרונות", אמרה ב-2012.
דל ריי רכשה את הזכויות על אלבום הבכורה שלה מחברת ההקלטות, .
לטענת דוד קאנה, מפיק האלבום, דל ריי עשתה זאת כי האלבום "עשוי להקשות על הזדמנויות עתידיות" ואף טען שזה "חלק מאסטרטגיה מחושבת".
דל ריי עצמה טענה שעשתה זאת כי "שום דבר לא קורה [שם]".
כמה חודשים לאחר צאת אלבום הבכורה שלה עברה ללונדון, שם גרה עם בן מוסון - אחד ממנהליה החדשים - "במשך כמה שנים".
על בחירת שם הבמה שלה אמרה "רציתי שם שאוכל לעצב את המוזיקה לקראתו.
ביקרתי במיאמי פעמים רבות, ודיברתי הרבה ספרדית עם חבריי מקובה.
לנה דל ריי הזכיר לנו את הזוהר של חוף הים.
וזה מתגלגל מדהים על הלשון".
עורכי דינה ומנהליה המציאו את השם, ושכנעוה לאמצו.
ב-1 בספטמבר 2010, דל ריי הופיעה עם מאנדו דיא'או ב-MTV Unplugged שלהם ב־Union Film-Studios בברלין.
אחרי שהעלתה מספר סרטונים ליוטיוב, חברת ההקלטות סטריינג'ר רקורדס גילו את גראנט אשר חתמה על חוזה איתם, והוציאה את סינגל הבכורה שלה "Video Games".
גראנט סיפרה: "העליתי את השיר לפני כמה חודשים, מכיוון שהיה האהוב עליי.
למען האמת, הוא לא היה אמור להיות סינגל, אבל הוא באמת נגע באנשים".
השיר זיכה אותה בפרס "הדבר הגדול הבא" בקיו אווארדס באוקטובר 2011 ו"השיר העכשווי הטוב ביותר" בפרסי אייבור נובלו ב-2012. באותו החודש דל ריי חתמה על עסקה משותפת עם אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס כדי לקדם את אלבום האולפן השני שלה Born to Die, וגם דגמנה לרשת האופנה H&M.
הסינגל השלישי יצא לאור ב-6 באפריל ונקרא: "Blue Jeans" השיר זכה להצלחה גדולה ונכנס לעשירייה הפותחת בכ-4 מדינות (ביניהן גם ישראל) והקליפ שלו זכה ליותר מ-250 מיליון צפיות.
הסינגל הרביעי "Summertime Sadness" התפרסם בעיקר בזכות הרמיקס של השיר אותו עשה סדריק ג'רוואה, והגיע למקום השישי בבילבורד הוט 100, ולעשירייה הפותחת ביותר מ-10 מדינות, הגרסה המקורית זכתה להצלחה גם היא כאשר זכתה ליותר מ-300 מיליון צפיות, ולעשירייה הפותחת ב-8 מדינות, השיר נחשב לשיר שהביא לגראנט את הפריצה הגדולה.
בתחילת שנת 2012 הייתה ההופעה הטלוויזיות הראשונה של דל ריי ב"סאטרדי נייט לייב" בה הופיעה עם השירים "Video Games" ו-"Blue Jeans", ההופעה אכזבה רבות ממעריציה של דל ריי שטענו שהיא לא "...שולטת בקול שלה, אשר נע בין 'גבוהים' ל'נמוכים' ללא הבחנה".
ואף הייתה עליה ביקורת שהיא "בובה" של חברות התקליטים ולא יוצרת אמיתית.
בריאיון עם RTVE ב-15 ביוני 2012, היא הודיעה כי האלבום החדש שלה יצא בחודש נובמבר.
באמצע ספטמבר פורסמה הודעה רשמית בה נאמר שהאלבום הבא יהיה מיני-אלבום בשם Paradise, ממנו יופץ רק סינגל אחד, "Ride".
ב-19 בספטמבר 2012 יצא לאור סינגל שיווקי בשם "Blue Velvet" במסגרת שיתוף פעולה עם H&M.
למחרת, ב-20 בספטמבר, "Blue Velvet" הפך זמין לרכישה.
הסינגל "Ride" הפך זמין לרכישה ב-25 בספטמבר 2012. הקליפ של "Ride" הוקרן לראשונה בתיאטרון בסנטה מוניקה, קליפורניה, ב-10 באוקטובר 2012, וזכה לשבחים מהמבקרים.
Paradise דורג במקום 10 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית לזמנו, בילבורד 200, עם 67,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון לצאתו.
בתחילת שנת 2013 החלה דל ריי לעבוד על אלבום האולפן השלישי שלה, וב-4 בדצמבר 2013 חשפה את שמו, Ultraviolence.
ב-14 באפריל 2014 יצא לאור השיר "West Coast" כסינגל הראשון מתוך האלבום.
הסינגל קיבל ביקורות מעורבות אך הפך ללהיט מיידי והגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100 ונכנס לעשירייה הפותחת של יותר מ-5 מצעדים בעולם, ביניהם גם ישראל.
כשבועיים לאחר הוצאת הסינגל פורסם הקליפ לשיר, שצולם בחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-26 במרץ 2014 יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, "Shades of Cool".
הסינגל לא זכה להצלחה כמו קודמו והגיע למקום ה-74 במצעד הסינגלים בילבורד הוט 100. ב-4 ביוני באותה השנה יצא לאור שיר הנושא של האלבום, "Ultraviolence", כסינגל השלישי ממנו.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-8 ביוני, יצא לאור הסינגל הרביעי מהאלבום, "Brooklyn Baby", אך בעקבות כישלון הסינגלים שקדמו לו לא יצא לו קליפ והוא לא זכה לקידום רב.
האלבום יצא לאור ב-13 ביוני 2014, וזכה לביקורות טובות יותר מאלבומה הקודם של דל ריי, Born to Die, ומכר למעלה ממיליון עותקים בחודש הראשון להוצאתו.
באותה שנה גם הקליטה דל ריי שני שירים לפסקול של הסרט "עיניים גדולות" של הבמאי טים ברטון.
שיר הנושא של הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר הטוב ביותר.
דל ריי גם הקליטה גרסת כיסוי לשיר "Once Upon a Dream", שהופיעה בסרט "מליפסנט", שיצא לאור בשנת 2014.
ב-6 בינואר 2015 פורסם באתר מגזין הבילבורד כי אלבומה הבא של דל ריי יקרא, Honeymoon, וכי היא כתבה תשעה שירים שצפויים להיכלל בו.
ב-14 ביולי, פרסמה דל ריי את הרצועה הפותחת של האלבום הנקראת "Honeymoon".
הסינגל הראשון מהאלבום, "High By the Beach", יצא לאור ב-10 באוגוסט 2015. ב-4 באוגוסט, דה ויקנד חשף את רשימת שירי אלבום האולפן השני שלו, Beauty Behind the Madness, בו השתתפה דל ריי בשיר "Prisoner".
ב-21 באוגוסט 2015 יצא השיר "Terrence Loves You" כסינגל שיווקי מתוך האלבום, אשר היה זמין לרכישה מוקדמת, כמה ימים לפני צאתו.
בנוסף לכך, יצא שיר הנושא כסינגל שיווקי גם כן, ב-7 בספטמבר 2015. Honeymoon יצא ב-18 בספטמבר 2015 וקיבל שבחים מצד מבקרי מוזיקה, ששיבחו את המוזיקה, התחכום והביצועים של דל ריי בו.
השיר "Music to Watch Boys To", יצא כסינגל השני והאחרון מתוך האלבום ב-11 בספטמבר באותה השנה.
הקליפ של השיר זכה להצלחה נאה כאשר צבר למעלה מ-40 מיליון צפיות בסך הכל.
באוקטובר 2015 הודיעה דל ריי כי היא מתכננת לכתוב שירים חדשים עבור האלבום החדש שלה.
היא הצהירה שהיא רוצה שהאלבום יהיה "בסגנון ניו יורק" מבחינת סאונד.
בינואר 2016, הייתה מועמדת בקטגוריית "האמנית המועדפת של השנה" בטקס פרסי פרס בחירת הקהל והייתה גם מועמדת בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית "האמנית הבינלאומית של השנה".
בדצמבר 2015, הכריזה דל ריי על תאריכי הופעות באירופה, קנדה וארצות הברית כדי לקדם את אלבומה, Honeymoon.
היא הופיעה מיוני 2016 עד נובמבר 2016. בפברואר ומרץ 2016, דל ריי ומנהליה, בהתאמה, חשפו באופן רשמי כי היא החלה לעבוד על אלבום האולפן החמישי שלה, חודשים ספורים לאחר יציאת הרביעי.
ב-9 בפברואר 2016, עשתה דל ריי בכורה קולנועית לקליפ השיר "Freak".
הבכורה מוקמה בבית וילטרן, בלוס אנג'לס.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo שלה בסמוך לעלייתו לאקרנים.
הסינגל הראשון מתוך האלבום "Love", יצא לאור ב-18 בפברואר 2017. בין היתר, אמרה דל ריי כי לאלבום החדש יש צליל "אפל וקולנועי".
בנוסף לכך, אושר שמפיקי האלבום יהיו ריק נואלס, אמיל הייני וכולי.
בשנת 2016, ביצעה דל ריי שתי הופעות אורח בשני שירים שנכלל באלבומו השלישי של דה ויקנד, Starboy.
היא סיפקה קולות רקע חסרות-קרדיט והשתתפה בכתיבה של השיר "Party Monster", והופיעה בעצמה בקטע דיבור קצר בשיר אשר שמו, "Stargirl".
ב-29 במרץ 2017 אישרה דל ריי את שם האלבום אלבומה הבא: Lust for Life, תוך שפרסמה הצצות שונות מתוכו.
כמה ימים לאחר מכן, פרסמה את תמונת האלבום הרשמית.
לבסוף, יצא האלבום, תוך שהוא זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, והפך לאלבום השלישי של דל ריי שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ולאלבום השני שלה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
ב-27 בספטמבר 2017 הכריזה דל ריי על "LA to the Moon Tour"; סיבוב הופעות עולמי רשמי בו התארחו ג'נה אייקו וקאלי אוצ'יס, וזאת כדי לקדם את האלבום.
סיבוב ההופעות תוכנן להתחיל באמריקה הצפונית במהלך ינואר 2018. מאוחר יותר, פורסמו תאריכים של המופעים שהתקיימו באמריקה הדרומית, אוסטרליה ואירופה.
באוגוסט 2018 ספגה דל ריי ביקורת מצד גורמים פרו-פלסטיניים לאחר שהודיעה על כינון הופעת הבכורה שלה בישראל בפסטיבל מטאור.
דל ריי כתבה בטוויטר בתגובה "אני מאמינה שמוזיקה היא אוניברסלית, ואנחנו צריכים להשתמש בה כדי להתאחד...
ההופעה בתל אביב אינה אמירה פוליטית או הזדהות עם הממשל הישראלי, ממש כמו שלשיר כאן בקליפורניה לא אומר שדעותיי עומדות בקו אחד עם דעות הממשלה הנוכחיות או הפעולות הבלתי אנושיות שלה לפעמים".
אף על פי שדל ריי מתייחסת בציוץ לתל אביב, פסטיבל המטאור היה אמור להתקיים בקיבוץ להבות הבשן שבגליל העליון.
לבסוף דל ריי הודיעה על ביטול ההופעה כיוון שלא הצליחה לתזמן ביקור גם בשטחים הפלסטיניים.ביטול ביקורה זה, הוא השני, לאחר שהיא ביטלה את הופעתה בישראל בתקופת מבצע צוק איתן.
ב-12 בספטמבר 2018 הוציאה דל ריי סינגל בשם, "Mariners Apartment Complex".
ב-18 בספטמבר היא הוציאה את השיר "Venice Bitch", והכריזה על אלבומה השישי שייקרא, , ויצא ב-30 באוגוסט 2019. לאחר יציאת השיר "Venice Bitch", הודיעה דל ריי שהיא מתכננת להוציא לאור ספר שירה עצמי, Violet Bent Backwards Over the Grass.
דל ריי ביצעה את השיר על במת האירוע של אפל באותו חודש.
ב-17 במאי 2019, דל ריי הוציאה את גרסת הכיסוי שלה לשיר של סאבליים, "Doin' Time", כחלק מהסרט התיעודי על הלהקה שהוצג בפסטיבל הסרטים של טרייבקה.
ב-27 ביוני, דל ריי הודיעה על שיתוף פעולה עם אריאנה גרנדה ומיילי סיירוס, "Don't Call Me Angel", ששימש כסינגל המוביל בפסקול הסרט "המלאכים של צ'רלי" (2019).
ב-31 ביולי חשפה דל ריי את רשימת השירים של האלבום, .
טריילר לאלבום הופץ למחרת, יחד עם הודעה על סיבוב הופעות בשם "The Norman Fucking Rockwell!
Tour", שהתחיל בספטמבר בניו יורק.ב־22 באוגוסט פרסמה דל ריי קליפ כפול לשיריה "Fuck It, I Love You" ו-"The Greatest", והוציאה את שני השירים כסינגל משותף.
ב-29 באוגוסט, דל ריי פרסמה קליפ רשמי ל-"Doin' Time".
לאחר יציאת הקליפ, השיר טיפס למקום ה-59 במצעד בילבורד 100. באותה השנה, ביצעה את "Season of the Witch", שתיפקד כשיר הנושא של סרט האימה המצליח "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה" (2019).
בריאיון לעיתון אינדפנדנט סיפרה דל ריי שהיא לא רוצה לקחת הפסקה לאחר האלבום , ובמקביל אישרה כי החלה להקליט אלבום חדש בשם, Chemtrails over the Country Club, שיצא לאור במהלך 2021. היא גם הודיעה שהיא גם צפויה להופיע עם שיר חדש כחלק מהעיבוד הקולנועי הקרוב של "אליס בארץ הפלאות".
וידאו קליפ לשיר "Blue Banisters" שוחרר ב-20 באוקטובר 2021 (יומיים לפני יציאת האלבום).
ב-21 בינואר 2022, שיר של דל ריי בשם "Watercolor Eyes" הושמע בפעם הראשונה בפרק של אופוריה.
דל ריי החליטה למחוק את זיכרון המחשב מרחוק, שכלל את העותק היחיד של הספר החדש שלה.
"למרות כל מה שקורה, אני בטוחה באלבום שייצא" – אמרה דל ריי בסוף הסרטונים בעמוד האינסטגרם שלה.
ב-21 באוקטובר 2022 דל ריי הייתה שותפה בשיר "Snow on the Beach" של טיילור סוויפט, השיר הוא חלק מאלבום האולפן העשירי של סוויפט, Midnights, השיר נכתב על ידי דל ריי, סוויפט וג'ק אנטנוף.
כשהשיר יצא הוא היה במקום הרביעי בבילבורד הוט 100, מה שהופך אותו לשיר שהגיע למקום הגבוה ביותר מכל שיריה של דל ריי ברשימה.
ב-7 בדצמבר 2022 דל ריי פרסמה את השיר "Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd" כסינגל המוביל מאלבום האולפן התשיעי של באותו השם.
בינואר 2023 דל ריי צולמה על ידי נדיה לי כהן כשהיא מראיינת את בילי אייליש בשביל השער של המגזין "Interview".
במהלך הריאיון דל ריי חשפה שאלבומה החדש יחקור את רגשותיה ומחשבותיה הפנימיות והפרטיות ביותר והרבה מהשירים הם "ממש ארוכים ומלאים במילים".
ב-14 בפברואר 2023 היא הוציאה את "A&W" כסינגל השני מתוך האלבום, חודש לאחר מכן, ב-14 במרץ 2023 דל ריי הוציאה את הסינגל השלישי מתוך האלבום, "The Grants".
האלבום, Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd, שוחרר 10 ימים לאחר מכן, ב-24 במרץ 2023. זהו אלבום האולפן התשיעי שלה.
ב-19 במאי 2023, דל ריי שחררה את "Say Yes to Heaven", שיר פופולרי ישן שלה שמעולם לא שוחרר באופן רשמי.
היא שחררה את השיר כסינגל, לאחר שכתבה והקליטה אותו במקום בנובמבר של 2013, כשתכננה להוסיף אותו לאלבום האולפן השלישי שלה, Ultraviolence, אך היא חתכה אותו ולא הוסיפה אותו לאלבום.
חלקים מהשיר הודלפו ב-15 באוגוסט 2016 ושוחררו בשירותי השמעת מדיה כגון ספוטיפיי על ידי משתמשים שהתחזו לדל ריי.
ב-26 במאי 2023 טיילור סוויפט שחררה גרסת רימיקס של השיר "Snow on the Beach" המכיל "יותר" לנה דל ריי, השיר שוחרר יחד עם גרסת ה"עד הזריחה" של אלבומה Midnights.
בגלל הדרישה של מעריצים שלדל ריי יהיה חלק גדול יותר בשיר, בגרסה זו יש לה בית משלה – כאשר בגרסה הסטנדרטית היא שרה רק קולות רקע.
ב-20 ביולי 2023 דל ריי נראתה מוזגת קפה ומדברת עם לקוחות ב"בית הופל בלגי" בסניפם בפלורנס, אלבמה, היא הייתה בתלבושת של עובד בחנות עם תג שעליו רשום את שמה (לנה).
סיבוב ההופעות לא כלל את שמו של האלבום, ורק נקרא, "סיבוב ההופעות של לנה דל ריי לשנת 2023–2024 .
ב-20 באוקטובר 2023, דל ריי השתתפה בסינגל של הולי מייקב , "Suburban House".
מייקב סיפרה שהיא ודל ריי נפגשו לראשונה בשנת 2017 ושהיא "מעריצה גדולה של המוזיקה של לנה".
היא הפכה לפרזנטורית של סקימס עבור קולקציית יום האהבה של המותג לשנת 2024.
ב-31 בינואר 2024, דל ריי הכריזה שאלבומה החדש אמור לצאת בספטמבר של אותה השנה, תאריך זה התעכב.
זהו מתוכנן להיות אלבומה הראשון בסגנון מוזיקת הקאנטרי.
בתחילה שם האלבום היה אמור להיות Lasso, אך לאחר מכן שמו שונה והאלבום הוכרז רשמית כששמו הוא The Right Person Will Stay, כאשר תאריך שחררו מתוכנן להיות ה-21 במאי 2025. השיר "Tough", שיר של דל ריי יחד עם הראפר האמריקאי קוואבו, יצא לאור ב-3 ביולי 2024.
ב-25 בנובמבר 2024, דל ריי הכריזה על סיבוב ההופעות שלה לשנת 2025 בבריטניה ואירלנד אשר צפוי להתחיל ב-23 ביוני 2025 וייגמר ב-4 ביולי 2025.
ב-18 באפריל 2025 דל ריי הוציאה שיר בשם "Bluebird", הסינגל השני מתוך אלבום האולפן העשירי שלה.
המוזיקה של דל ריי זכתה לכינוי "הוליווד סאדקור".
המוזיקה שלה מאופיינת בסאונד קולנועי ובאזכורים להיבטים שונים של תרבות הפופ, במיוחד זה של אמריקנה 1950 ו-1960. דל ריי הרחיבה על כך בריאיון עם Artistdirect, ואמרה: "אני לא נולדתי אפילו בשנות ה-50 אבל אני מרגישה כאילו הייתי שם".
במגזין הרולינג סטון ציינו כי דל ריי נהנית לשחק את התפקיד של זמרת טרקלין.
בילבורד קרא לה "מכשפת ארט-פופ".
טיים מגזין אמר הגרעין המוצק של הסאונד שלה הוא "מוזיקת סרטים", ערוך על-גבי מקצב היפ הופ ווקאלי.
מיוחס סגנונות רבים, הסאונד של דל ריי תויג באופן נרחב כמעין דרים פופ או בארוק פופ צמוד לסגנונות שונים של רוק, מוזיקת אינדי, וטריפ הופ, ולעיתים קרובות נוגע בסגנונות כגון היפ הופ, מוזיקת טראפ, ורוק פסיכדלי במהדורות שונות.
ב-Born to Die, כתב העת למוזיקת האינדי Drowned in Sound, "היא אוהבת את כל סגנון ההיפ הופ אך לעומת זאת, יש לה את הסוואג הזה שאין להרבה בנות כמו שיש לה", והוסיפו כי האלבום נשמע כמו פסקול פופי יותר של בונד.
ב-"National Anthem", "" ו-"Diet Mountain Dew", דל ריי מתעסקת בטכניקת הראפ האלטרנטיבי.
תחת שם הבמה ליזי גרנט, היא קראה למוזיקה שלה "גלאם מטאל הוואי", ואילו העבודה בפרויקט מאי ג'יילר היה אקוסטי.
לדל ריי קול קונטרה אלט, אשר משתרע על טווח ווקאלי רחב של מעל לשלוש אוקטבות.
קולה תואר כשובה לב ומרגש מאוד, ויכול להיות מסוגל להתעלות מצליל גבוה ולהשמע גבוה ונערתי, עד צליל נמוך ג'אזי בקלות רבה, אם כי שני תחומים אלה של הקול סותרים את הניגודיות של הצליל שלהם.
בעקבות פרסום "Ultraviolence", אשר הוקלט בהופעה חיה בטייקים אחדים וללא אף כלי עריכה ווקאלית, מבקרים שיבחו לטובה את היכולת הווקאלית של דל ריי, ושיבחו את המגוון הקולי הרחב שלה, גדילת הביטחון הווקאלי שלה, ומסירה רגשית ייחודית.
דל ריי ידועה בכך שמקליטה שכבות-קוליות רבות בזמן הקלטת השירים שלה באולפן, אותן קשה לה לשחזר בזמן הופעה חיה, כפי שציינה בעצמה, בייחוד במצב של חוסר בזמרי ליווי.
פחד במה צוין גם הוא כגורם משמעותי למאבקים של דל ריי עם הופעות חיות.
עם זאת, עיתונאים ציינו כי בשנת 2014 ההופעות החיות שלה גדלו באופן אקספוננציאלי לביטחון שלה.
מגזין בילבורד החשיב את ביצוע הבכורה שלה לשיר "West Coast" בפסטיבל קואצ'לה כ"ביצוע מייצר כוכבים" ושיבח את היכולות הווקאליות של הזמרת.
מבקרי מוזיקה עכשוויים כינו את קולה "מעושן", "מחוספס", וציינו שהוא מזכיר את קולה של מרילין מונרו.
בשירים מתוך האלבום Born to Die בחרה דל ריי לעשות שימוש בעיקר בקולות נמוכים, בחירה אותה הסבירה בטענה כי "אנשים לא לקחו אותי ברצינות רבה, אז הנמכתי את הקול שלי מתוך אמונה כי זה יעזור לי להתבלט.
עכשיו אני שרה די נמוך...
טוב, יחסית לאישה בכל מקרה".