tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Hajnalban kel föl, mint a pékek
1925. júl.

Kedvesem erősderekú, karcsú asszony,  
ültem már repülőgépen, magasból ő is kicsinek látszik,  
de pilótalétemre is megbecsülném.

Maga mossa a ruhát, a hab álmodozva reszket karjain,  
letérdel, mintha imádkozna, fölsikálja a padlót és nagyot kacag, ha  
elvégezte,  
kacagása mint az alma, melybe héjjastul beléharap,  
olyankor az is hangosan nevet,  
ha kenyeret dagaszt, hajnalban kel föl, mint a pékek, akik a jólsütő  
kemencék rokonai,  
hosszú lapáttal őrködnek fölöttünk,  
fölverődik a liszt és odaszáll a szép, szabad mellükre, ahol meg  
nyugodtan elalszik,  
mint kedvesem a jószagú ágyban, hogy elmosogatott  
s tisztára ölelte szívemet.

Feleségem is ilyen lesz, ha majd egész emberré növök  
és megházasodom, mint az apám.
(Hajnali tíz óra…)
1923 [?]

Hajnali tíz óra, dübörög a vekker,  
Sári piacra mén, kezében a cekker,  
Kezében a cekker, én meg irodába,  
Ottan is, ottan is hinzelő szobába.

Belég a szalvétán, pénztárkönyv a párnán,  
Hejh de elfáradni – vecsernyére várván,  
Öreg írógépek fáradt kopogása  
Mind az én kedvemnek hazavágyó mása.

Egy nagy asztal mellett szunyadnak,  
Vagy öles késekkel uzsonnát ragadnak,  
Hejh pedig üresen, vagy félig rakottan  
Restanciás pócok roskadoznak –

S mégis feltünik a vacsorapénz-csillag  
És a kövér könyvek nagy vígan kinyílnak,  
Kinyílnak, harsognak – Jut tán bőven tinta,  
Ez isteni nedű poros lapjainkra.
Hajnali vers kedvesemnek
1922. júl.–aug.

A csöndes hajnali égről szelíden száll szét a Holdsugára; mintha valami  
eltévedt, kósza lélek küldené sóhaját ismeretlen útja felé.

A rózsásujjú Hajnal istenasszony előbbre lépeget, amerre csak feltűnik  
csudálatos nagyszerűsége, daloló kedvvel a madarak köszöntik.

Ám Holdsugára a színek e fönséges fakadásában is némán, halványan  
ballag, mint éjjeli munkás, ki az átvirrasztott éjszaka után otthona felé  
ügyekezik, szerettei körébe.

Az istenes Napfény viruló orcája boldog mosollyal üdvözli Holdsugára  
szőke fürteit; éppen most lépett ki hajnali fürdőjéből, mert aranyos alakját  
még fátyol födi. – Ime, fátylát ledobja és pajkos örömmel futkároz a mennyei  
pázsiton meg Földanyánk életre-ébredt virágos kertjében.

Most összeölelkeznek: Napfény meg Holdsugára. Szerelmük boldogsága  
itt motoz nyugtalan szívem körül – mily furcsa, hogy e két égi vándor az élet  
ébredésén így egymásra talált!

De nézd csak – Holdsugára ajka még vértelenebb lett, Napfény meg felölti  
kápráztató öltözékét, még egyszer megcsókolják egymást és búcsút intenek,  
mert útaik elválnak:

Sorsuk akarta így.

Napfény az aranyló nyárfák dús lombján keresztül a diadalmas élet hozsan-  
náját szűri, Holdsugára pedig sápadt homlokkal keresi útját, mely néki ren-  
deltetett.

Friss hajnali csók után istenhozzádot mondanak, mert ösvényük elágazik.

De ugye kedvesem, mi soha el nem hagyjuk egymást.
Hajnalvárás
1923. máj. 5.

Mint hajnal börtön ablakára,  
Ugy jössz komor, bus életembe.  
Mint hajnal börtön ablakára,

Ki nagy kedvvel jön, vígan zengve,  
Rigók harsannak torkából ki  
S a vén, öreg Föld lelkesedve,

Bokrétásan borúl bókolni  
A friss, csöpp harmat-láb elébe.  
S ő menyasszonyként csókol holmi

Hitvány gazt is – jaj – bő a fénye,  
A rabnak mégis bekacag csak  
S tovább suhan a messzeségbe.

És szívemet, szívét a rabnak  
Letaglózza a keserűség:  
Nem várta senki úgy a Napnak

Nagy, kacagásos élet-hűsét,  
Nem vár úgy céda szeretőre  
Az elrugott, jó, balga hűség –

S csak bekacagott: hadd gyötörje  
Útált vágyával Éjfél-asszony,  
Csak másszon nyögve körbe, körbe,

Minden téglát megtapogasson  
S kacajom ujra sírva várja!

S én várlak, várlak, sírva várlak –  
Hajnalt a börtön ablakára.
Hajón megyek Pestre
1924 első fele

Épp 1000 korona, hajón megyek Pestre.  
Annyit néztem, hogy belefáradtam,  
Azért elnézném még esztendeig,  
Dehát itt az este.

Csíp a kémény füstje, nem baj,  
Éppen ilyen bodor, tömött a haja,  
Mint két csónak egymásután,  
Tán még karcsúbb forró dereka,  
Orra szökken, mint az Erzsébethíd,  
Vagy mint aki  
Fejest ugrik róla.

Eh, elég belőle… Mégis furcsa,  
Hogy Pest ragyogása szeméhez hasonlít.  
Kettős Bazilika-tornya kettős melle  
S hány ekkora kazán lehet benne!

Ugy érzem, mintha összeszidtak volna,

De bizonyos, ha olyan szomjas lennék,  
Amennyire most furán vagyok,  
Rögtön kiinnám alólunk  
Tán az egész Duna-folyamot!
Hangya
1926 nyara

A bábok között elaludt a hangya.  
Szél, a bábokat most el ne fúdd!  
Különben jó az is.

Kis, fáradt fejét csillámokra hajtja  
és alszik véle csöpp árnyéka is.

Egy szalmaszállal fölkelteni szépen!  
De jobb, ha már indulunk haza,  
erősen beborult – –

A bábok között elaludt egy hangya  
és – hopp – egy csöpp már a kezemre hullt.
Harc a békességért
1923. jún. 12.

Gondom földörögő tankja alatt a föld,  
Meddő nemzetem hadd nyögje dühödt vasát.  
Ágyúzó keserűség  
Marja puhára göröngye szíkjét.

Hörcsöghad bolya, hol vétve terem kalász:  
Lőárkon nyomorúl gazda barázda helytt  
S kóborgó ebek osztják  
Pénze kidőlt igahúzó barmát.

Jóság légyen e föld, lassu eső ha reng  
Új istent kereső bujdokolás egén!  
Jusson végre igazság  
Bő kenyeréhez a munka s eszme!

Kell, termő ez a föld: hullt bele sok derék,  
Megforgatni ölét ésszel akarta mind  
S éhen dőlt bele mind: itt  
Száz akarat bomol őserővé.

Lelkem, gépvezető, hajdan időn kapás,  
Föl ne hányd sorodat: nagy proletári sor!  
Gyűlölség-zuzatóban  
Áldd a vető s arató munkáját.

Gondom földörögő tankja, a szörnyeteg  
Rút végzetje után szép hivatása: mint  
Békesség deli gépe  
Vonja az emberi szív ekéjét.
Harmatocska
1929. aug.

Guggolva ringadoz  
a málnatő, meleg  
karján buggyos, zsiros  
papiros szendereg.

Lágy a táj, gyöngy az est;  
tömött, fonott falomb.  
Hegyek párája rezg  
a halmokon s dalom.

Hát dolgoztam hiven,  
zümmögve, mint a rét.  
Milyen könnyű a menny!  
A műhely már sötét.

Fáradt meg együgyű,  
vagy tán csak jó vagyok  
s reszketek, mint a fű  
és mint a csillagok.
Hét napja
1924. máj.

Tintába mártom tollamat  
És tiszta, kék égbe magamat.

Félrerángatom a harangkötelet,  
Falbaverdesem szegény fejemet.

Ki látja meg, hogy már látszanak  
Kilógó nyelvünkön az igért utak,  
Hogy nincsen hiába semmi és a minden  
Nem siklott ki föltépett ereinken,  
Hogy kristály szeretne lenni a patkány is  
S a darabkább utálja már a darabkát is,  
Hogy magadat tisztán találod meg másban  
És nyugalom van a szükséges rohanásban,  
Hogy leheletünktől kigyúlnak a házak,  
És engesztelő vízzel már locsolgatnának,  
Hogy hidak robbannak a szegényemberekben?!

Ó, barátaim, hét napja nem ettem.
Híd alatt
1923. máj. 14.

Patkány, szeretlek: tégedet szerelmes,  
Vad csatlósként a Vágy azon űzet,  
Hogy párod összemard, ha nem figyelmez.  
És szabad vagy, nem mint a félszüzek,  
Kik súnyi koldusként az ékszerekhez,

Ragyogó csókhoz fűzik lestüket  
S éjjel reszketve gyújtnak tolvaj-lángot,  
Sovár-lihegve pusztító tüzet:  
Fegyencmunkában izzadnak majd – pállott  
Szív lelküket, pállott ágy testüket

Verejték-vérrel marja meg, mint áldott  
Lány vitriollal hűtlen kedvesét.  
Patkány, szeretlek: mindazt megcsinálod,  
A csókcsodát, mi tőlem csak beszéd.  
Nem asszonyom volt s fáj, hogy messze szállott,

Mint loholó bolond előtt az ég,  
S égő rózsát csókolnom bús karomra,  
– Veszett ebként, mely rágja friss sebét –:  
Ölelni vágyja s nem hajt irgalomra  
(Bakó ha méri ártatlan fejét).

Patkány, szeretlek s nemsokára jobban,  
Ha megfulladtam s lakmárzol setét  
Szemű pároddal rothadó husomban.
Hivogató
1926. márc.

Röpül a rigó, röpül, megáll, lebukik a tó közepe fölött éppen,  
Növény várja tárt szirmokkal, levelei elsimulnak a víz szinében –  
Itt fáj, itt fáj – beszéli a hullám, azután elcsendesül szépen.  
Most már síma a felület, nyughatnak rajta a pártalan szeretők remegései,  
De azért csak mondják: Gyere már, gyer ide ki,  
Ne mosolyogj, mert szél ered, aztán ha föléhajolsz és belenézel, a tó is  
megtréfál majd téged.  
Gyere, gyere, majd meglátod, szép erős fiatalember áll ki a parton  
teelébed,  
Teleszívja magát kékkel, a bokrot frissiben átugorja,  
Tenyerét a vizbe meríti, domború mellét is meglocsolja,  
Aztán szerszámját fölemeli, jóhangú csengőket kalapácsol,  
A halak a partra jönnek, ott csillognak az ő dalára –  
Sok csengőt csinál s egy marékkal belekötöz majd a hajába.
Holttest az uccán
1922. júl.–aug.

Már félig készen, büszkén állt a fal,  
Mikor leszédült. – Orvosért hamar!  
Szegény fiú, erős volt s fiatal.

Fehéren, törten ott feküdt a holt,  
Beszéltek hozzá – ajka mit se szólt.  
Ki volt az anyja? Jaj, ki volt, ki volt!!

Körötte rajzott bámész uccanép,  
Mesélték hogy’ volt, máris szerteszét  
S nem fogta senki malteros kezét.

Ijedt-kerek nagy szeme kimeredt,  
Lehetett látni benn a kék eget,  
Amint a Nap sütött a holt felett.

Eszébe tán csak kedvese jutott,  
Vagy édes apja s tán az is halott,  
Vagy akiről soha nem is tudott.

Leszédült vagy leugrott – jaj szegény,  
Erős vidám – és most halott legény  
És senki nem sikolt: Fiam, enyém!

És majd a hullát fel is boncolják.  
Nem ide való. Részeg volt? – Nohát.  
S ha huga van, azt eltoloncolják.
Homály borult az erdőre…
1921. febr. 20.

Homály borult az erdőre,  
A csend susog ki belőle.  
Denevér száll, szól a kuvik,  
Lassan a hold előbuvik.

Idő múlik, felhők jőnek,  
Egyenesen az erdőnek.  
Ott megállnak, némán várnak:  
Áldást adnak a határnak.

Majd legyőzi őket a hold:  
Tolvaj éjbe fénykévét told.  
De lassanként sápad fénye:  
Futtatja a nap fölénye.

Tülköl a gyár, szól a madár:  
„Talpon legyen mindenki már!”  
Hol van az éj? A multé lett:  
Ujra itt van, él az élet.
Homonnai Ibinek
1924. jan. 5.

Ugye még csak virág a csokoládé kéne,  
S hogy új cipő vigyen a legény elébe,  
Hogy bálból a mama otthon ne marasszon,  
De szeme ablakán már kihajlik az asszony.
[Hont Erzsinek]
1926. szept. 23.

Tréfás személyek előttem komoly dolgokat mondottak,  
mögöttem lévő magam sem vagyok  
nálamnál kissebb állít meg mindig végén a soroknak  
akit ti nőnek neveztek s aki titokban is csak néha tesz nagyot  
ám bocsánatos kérés kell itt, ő az aki fölénekli rejtelmeimet  
s bár megfelelni nem tud senki az ő húsa az ő csontja tudja hogy  
minek  
s bár életem ének volna, dolgok dolga, hogy ő énekel  
s az én szivem az elejtett nem tehet mást minthogy fölemel  
hozzáemel gyönyörűket, nagyokat, mik hiábavalók  
és lehet tán összekötnek emez égi idegen adók  
és ha Erzsinek is mondom több ő nekem és ha Attilának mond is  
kevesebb vagyok  
s bár ezek itt emléksorok szivemben én magamra hagyott  
kell hogy messze elhajoljak hűs kezétől – homlokom csak üszköljön  
tovább –  
itt ez idegen papíron; de mi Bözsi álljunk, szálljunk, egy kettő odább  
mert hogy még gyerekek volnánk, Attila majd verseket ir szépet és  
sokat,  
Bözsi pedig elénekli nagyon szépen a folyóktól hallott titkokat.
Hosszú az Úristen
1928

Hosszú az Úristen,  
rövid a szalonna,  
nyavalyás a szegény ember,  
mintha gazdag volna.

Úgy meggörbül, mintha  
réti ösvény volna  
s rajt libegnének a lányok  
tejért a majorba.

Hosszú és kemény is,  
püspököké mégis,  
rábízná pedig siralmas  
dolgát a szegény is.

Jutna neki kolbász,  
asszonyának szoknya –  
az ájtatos Úristenhez  
vigadozva szokna.

Délszemmel ha néz a  
sokútú világra,  
a legbajosabb dülőkön  
a szegényt találja.

Ha ma sincs, hogy értünk  
seregekké lenne,  
szegény ember, ha elpusztul,  
nem is pihen benne.
Hozzá!
1921. ápr. 10.

Arany hajad, mint a nap sugára  
Vet fénykévét ruhácskád fodrára.  
Reng ruhádban a karcsú termeted:  
Rózsaszálon a gyémánt permeteg.

Szemed a mély tenger csillogása,  
Égen földön nincs, nem akad mása.  
Ha engem látsz, lecsukod csendesen,  
Sugaráért od’adnám életem!

Lelked nyájas holdsugár az éjben,  
Ringatózik mély tenger ölében.  
Óh! előlem felhők takarják el!  
S ha várok rá… eltünik – a nap kel.

Szíved? Óh! a szíved nem találom,  
Ez az én bús, szomorú halálom.  
Széttörnélek! – de kezemen bilincs:  
Meghalok érted, mert szíved az nincs.
(Hull a levél…)
1922. febr. 13.

Hull a levél a fáról,  
Elmegyek én e tájról,  
Elmegyek én messzire,  
El a világ végire.

Nékem nincs még szeretőm,  
Nem adott a Teremtőm.  
Elmegyek hát keresni,  
Szeretnék már szeretni.
Hűség
1923. febr. 28.

Mint holt leánynak őrült szeretője,  
Ki este, hogyha gyúlnak csillagok  
És fényük búsan, szomorún lobog,  
Mint gyertyák, melyek, hol a szemfedője

A holt leánynak sápadtan fehérlik,  
Búskomoran, hallgatva állanak;  
Mint jegenyék, ha már leszáll a Nap,  
Sötét csucsukra hintve égi fényit,

Haldoklóként, ki utolsót lehel még,  
Melyben szép lelke rejtve szétoson –  
Ki este surran álmos utsoron,  
Hóna alatt biborló, hímes kelmék

S belopózván félénk, nyikorgó ajtón,  
Halkan könyez csöndes, fehér szobán;  
Holtan hallgat csöndes, fehér leány  
S künn ifju vágyak sírnak fel sohajtón.

Búját a borzalom, miként nagy, éji  
Bagoly a szárcsát, úgy rebbenti meg.  
De megcsókolja forrón hóhideg  
Ajkát a holtnak, aztán elmetéli

Nyakát, fehér nyakát s vörös selyembe  
Burkolva szép fejét, szökik haza  
S habár a hús a csontokon laza  
S már foszladoz, csak őrzi, őrzi egyre.

Úgy őrzi lelkem is te képedet,  
A távoltól megóva, itt, szivemben.  
De az nem oszlik: Bánatműteremben,  
Ahol a szobrász sírva ténfereg,

Tört szobrokat szórván az éjbe szét –  
Ott hallgat emléked halotti maszkja  
S előtte, ami szóra nem fakasztja,  
A szerelem pirosló mécse ég.
Hymnus a borhoz
1922. aug.–szept.

Bor, te dús örömelixír,  
Bor, te táltos rőt pogány,  
Csók az Élet ajakán,  
Kedveseknek várva vitt hír.

Vérem forrjon véled össze,  
Bor, te férfikor teje,  
Mindeneknek elseje,  
Torkom érced hadd fürössze.

Bor, te ünnep ékes gyolcsa,  
Május hímes köntöse,  
Víg tüzek víg kürtöse,  
Őserők tüz-istenkorcsa.

Bor, ma téged megrabollak,  
Mellem érted döng s tüzel,  
Bor, téged vasárnapollak.

Bor, ó égjünk, égjünk együtt el!
Hymnus az Élethez
1922. aug.–szept.

Pharaó, Élet, örök Nagyúr!  
Egy rabszolgád fohászkodik hozzád –  
Bocsáss, ha szava átokba fúl.

Örök piramis-bábelt rakunk,  
Csókokkal tapasztjuk, aggyal vakoljuk,  
S italod vérünk, mámorunk.

Jaj, érte csak én káromollak,  
Bús proletárod – ó nyomorult Élet!  
Mások vigan vasárnapolnak.

De nem bánom, víg vígan fusson,  
Én erős karral kicsikarom tőled  
Csakazértis az ősi jussom.

Élet, Élet, nyögve kivánlak  
És öblös mellel hymnusodat zengem,  
Futottam már, de most kivárlak.

Jöttem hozzád – most még bilinccsel:  
Ó, hogyha néha riadok is tőled –  
Nagyuram, Élet ne taszíts el!
Ide újra a szeretet jön
1924. jan. 22.

Fejünkre tapodták a múltat,  
Hanem a jövő csak megérik,  
Dudvából föl a magas égig,  
Mely ízes gyümölcsű embert hirdet.

Már izmainkká lett a szándék,  
Tél-túl a szemek már nem sírnak  
S volt-göthös anyák szerelmes pírnak  
A napot kendőzik magukra.

Szándékoló, roppant kohókból  
Már ömlik a vas okos formába  
S nótás acél zeng majd, hol máma  
És tegnap aranyat imádkoztak.

Az átkok már elátkozódtak,  
A vér elvérzett, széjjelmarva,  
És elrothadt gonosz hatalma  
A gyümölcsdögvesztő rothadásnak.

Ide újra a szeretet jön  
S gonoszok vége nyögi jöttét,  
Nem mint eddig, hogy leütötték  
S a jókat áldozták eléje.

Ide újra a szeretet jön  
S mindenkinek fakad bocsánat,  
De addig jaj, kik látva látnak  
S a vaknak nem adnak szemükből!
Ifjúmunkás
1925. aug. [?]

Gyere, menjünk édesapádhoz, ott ül a lámpa előtt  
Fekete kenyeret eszik, friss vizet önt a poharába, csobog, mint a fiatal  
állatok lelke  
Mindjárt meghallják szomszédai, keresztet vetnek, lehajolnak,  
fölemelik a roppant lakatot  
S csitt csatt – bezárják ajtóikat.

No gyere már, a kémény füstje kékebben száll most otthonába –  
Bizony, hogy nagyon szeret téged az édesapád és nagyon vár –  
Kimegy este a városszélre, aztán fáradtan hazaballag –  
Anyáddal még ébren van soká –  
Kinyílik nehéz tenyerük, no gyere már –  
Ideje, hogy a pávák széttárják gyönyörű farkaikat.
Igaz ember
1924. máj.

Szemeim, ti fényfejő parasztnők,  
Fordítsátok ki a sajtárokat,  
Nyelvem, szép szál kurjantós legény,  
Hadd abba hát a kubikolást,  
Állat, szaladj belőlem Ázsiába  
Izzadó erdők gyökereihez,  
Gerincem, szédülj az Eiffel-torony alá,  
Szigonyod a szagot elkerülje,  
Orrom, vitorlázó grőnlandi halász,  
Kezeim, Rómába zarándokoljatok,  
Lábaim, árokba rugdossátok egymást,  
Szolgáltassátok be a cíntányérokat,  
Füleim, a cíntányérokat!  
Combom, ugorj Ausztráliába,  
Te harmatos-rózsaszínű fiahordó,  
Gyomrom, te könnyű léggömb,  
Repülj a Szaturnuszig, a Szaturnuszra!  
Mert úgyis kilépek számszélire  
S íves kiáltással füleikbe ugrom,  
Mert fölhúzták már a megállt órákat,  
Mert ívlámpákként ragyognak majd a falvak,  
Mert fehérre meszelik a városokat  
És csigolyáim szétgurulhatnak a világba,  
Én már akkor is egyenesen állok  
A görbén heverő halottak között.
Igaz, őszinte búcsú
1923. jan. 8./1924. dec.

Bús fejetekbe űzve jöttem.  
Menykövek cívódtak fölöttem.

Láttam két nagy szemet, bogárzót;  
A szép leánynak szóltam pár szót.

Tán szóltam néki. Meg sem bántam.  
Én soha semmit meg nem bántam.

Nincs tartozásom: Mind adó volt,  
Mellyel a világ szűken hódolt.

Abból se maradt semmi másnap.  
S panasz se kell, azt adja másnak!

Hogy panaszkodtam néha mégis?  
Hát szennyes néha még az ég is!

Átéltem már tizennyolc évet  
S láttam, mit ér az emberélet.

Nem tarthat mások akaratja,  
Én elmegyek, ha kedvem tartja.

Szeretsz? Ne menjek?…Vérre lestél,  
Ó, kínban gyönyörködő testvér!
Illyés Gyulának
1929 [?]

Minket, Gyuszi, szeretni kell  
s engem tán jobban s láthatóbban.  
Ki vassal szerelmet mível,  
az földet mível parasztsorban.  
Mi föld vagyunk s ha meghalunk,  
minket nem is kell eltemetni,  
de addig addig el kell minket  
az Istenek elől szeretni.  
Igy egymás nélkül kódorogva  
fojtott dühünk az égbe száll –  
s a fojtott düh az Isten lelke,  
s az Isten földet nem kapál.
Imádság megfáradtaknak
1924 nyara

Alkotni vagyunk, nem dicsérni.  
Gyerekeink sem azért vannak,  
Hogy tiszteljenek bennünket  
S mi, Atyánk, a te gyerekeid vagyunk.  
Hiszünk az erő jószándokában.  
Tudjuk, hogy kedveltek vagyunk előtted,  
Akár az égben laksz, akár a tejben,  
A nevetésben, sóban, vagy mibennünk.  
Te is tudod, hogyha mi sírunk,  
Ha arcunk fényét pár könnycsepp kócolja,  
Akkor szívünkben zuhatagok vannak,  
De erősebbek vagyunk gyönge életünknél,  
Mert a fűszálak sose csorbulnak ki,  
Csak a kardok, tornyok és ölő igék,  
Most mégis, megfáradván,  
Dicséreteddel keresünk új erőt  
S enmagunk előtt is térdet hajtunk, mondván:  
Szabadits meg a gonosztól.  
Akarom.
Isten
1925. ápr. vége

### 1

Mikor a villamos csilingel,  
Vagy ha a kedves kenyeret szel  
S elvál a kenyér a karajtól,  
Az Isten megjelenik akkor.

Őt én már igen sokszor láttam;  
Fáradtan feküdtem az ágyban,  
Ő jött s megláttam szemlehunytan,  
Éppen amikor elaludtam.

Egyszer borotvát vizsgálgatva  
Ujjamat végighúztam rajta.  
Nagy hideg támadt, nehéz, fojtott,  
Még a csontom is megborzongott.

Gondolatban tán nem is hittem;  
De amikor egy nagy zsákot vittem  
S ledobva, ráültem a zsákra,  
A testem akkor is őt látta.

Most már tudom őt mindenképpen,  
Minden dolgában tettenértem.  
S tudom is, miért szeret engem,  
Tettenértem az én szivemben.

### 2

Hogyha golyóznak a gyerekek,  
Az Isten köztük ott ténfereg.  
S ha egy a szemét nagyra nyitja,  
Golyóját ő lyukba guritja.

Ha hideg a föld leheverni,  
A Napot nagy felhőkbe rejti  
És meg-megráncigálja fürtünk,  
Úgy mondja meg, hogy le ne üljünk.

Ő sohase gondol magára,  
De nagyon ügyel a világra.  
A lányokat ő csinosítja,  
Friss széllel arcuk pirosítja.

Ő vigyáz a tiszta cipőre,  
Az uccán is kitér előre.  
Nem tolakszik és nem verekszik,  
Ha alszunk, csöndesen lefekszik.

Hogyha a jóság csak bút hozhat,  
Akkor megenged minden rosszat.  
S ha velünk mégis találkozik,  
Isten sohasem csodálkozik.

### 3

Istenem, én nagyon szeretlek,  
Én szíve lennék a szivednek.  
Ha rikkancs volna mesterséged,  
Segítnék kiabálni néked.

Hogyha meg szántóvető lennél,  
Segítnék akkor is mindennél.  
A lovaidat is szeretném,  
Szépen, okosan vezetném.

Vagy inkább ekeszarvat fogva  
Szántanék én is a nyomodba.  
A szíkre figyelnék, hogy ottan  
A vasat még mélyebbre nyomjam.

Ha tanár lennél, én ügyelnék,  
Hogy megtanulják jól a leckét.  
S odahaza a sok tanitvány  
Dolgozatát is kijavitnám.

Nem zarvarnálak ennél, annál,  
Tudnám én jól, mire mit adnál.  
S bármi efféle volna munkád,  
Velem azt soha meg nem unnád.

Ha nevetnél, én is örülnék,  
Vacsora után melléd ülnék.  
Te az én szivemet elkérnéd  
S én hosszan, sok szépet mesélnék.

### 4

Én már fiatalember lettem,  
A boltba gyerek megy helyettem.  
De ha Néki valami kéne,  
A boltba én futnék el érte.

Fütyörészve a szép időben,  
Esernyő nélkül az esőben,  
A kocsiúton lenn szaladnék,  
Magamra kabátot se kapnék.

De az autót frissen, fürgén,  
Ha nem is töfföl, kikerülném.  
Hisz ha valahogy elgázolna,  
Hiába mentem én a boltba.

Megválogatnám a portékát,  
Ahhoz mennék, ki olcsóbbért ád.  
S mielőtt akármit elhoznék,  
Hosszan, sokáig alkudoznék.

Aztán, hogy Néki odaadnám,  
Jó kedvét meglátnám az arcán.  
Szeme csillogna, megköszönné,  
Mást nem is küldne boltba többé.
Isten
1925. máj.

Én az Istenem úgy szeretem,  
Hogy a szívemet földbe vetem,  
Megérik, akkor learatom,  
Fölösét pedig másnak adom.

Meg is köszöni, akárki az,  
Akárha huncut, akár igaz,  
Ha mindörökre, ha csak percre,  
De az Isten fölébred benne.

Ha lány az, hozzákomolyodva  
Rongyos kabátom megfoltozza,  
Hogyha meg ember, csak megállít,  
Ki is kisér az ajtajáig.

Ha éppen főzik az ebédet,  
Ottan marasztnak várt vendégnek  
S ahol az asszony sose hamis,  
Meghínak ott még máskorra is.

Aztán csak amikor dolgoznak,  
Rólam is el-elgondolkoznak.  
S hogy munkaközben megpihennek,  
Erejét érzik a szivemnek.

Nem csinálnak egymás közt mozit,  
Bennük már Isten álmodozik,  
Álmodik tágas, erős égről,  
Kicsiny fiának nagy szivéről.
Isten
1925 ősze

Láttam Uram, a hegyeidet  
S olyan kicsike vagyok én.  
Szeretnék nagy lenni, hozzád hasonló,  
Hogy küszöbödre ülhessek, Uram.  
Odatenném a szivemet,  
De apró szivem hogy tetszene néked?  
Roppant hegyeid dobogásában  
Elvész ő gyönge dadogása  
S ágyam alatt hál meg a bánat:  
Mért nem tudom hát sokkal szebben?  
Mint a hegyek és mint a füvek  
Szivükben szép zöld tüzek égnek  
Hogy az elfáradt bogarak mind hazatalálnak, ha esteledik  
S te nyitott tenyérrel, térdig csobogó nyugalomban  
Ott állsz az utjuk végén –  
Meg nem zavarlak, én Uram,  
Elnézel kis virágaink fölött.
Istenjárás
1922 vége

Az Úristen minket nagyon szeret,  
Minket mindennap látogat.  
Nehéz, kegyetlen-nehéz a lába  
S egy-két magyar szív néha megszakad.

Istenjárás van, csöndesek legyünk.  
Valaki bús dalokat dalol.  
Tudom kicsoda – Ő az, énekel,  
Csak énekelget bennünk valahol.

Hangja úgy búg, mint a nagy harangé,  
Szeme vak, mindent eltipor.  
– Úristen szeress, de eredj innen,  
Vendégre nem vár víg halotti tor.

Az Úristen minket nagyon szeret,  
Minket mindennap látogat.  
Nehéz, kegyetlen-nehéz a lába  
S egy-két magyar szív néha megszakad.
Itt egy fa, ott egy fa
1924. okt.

Itt egy fa, ott egy fa,  
Villámsujtott, lombtalan,  
Szenesszivű, keserű,  
Büszke fa.  
Itt egy fa, ott egy fa.

Mért nem zöldek? – kérdik a mezők.  
Fekete porukat kerülik a méhek.  
Suttognak az almafák:  
Legalább  
Mért nem hoznak vadalmát,  
Mit henyélnek?…  
Gerendának nem valók,  
Akasztófának se jók.  
Csupa kérdés szidja őket,  
Szomjas kérdés öli őket.  
Kiesett a fényes ég  
Összeégett karjuk közül!  
Állnak, mint a kútgémek,  
Mégsem jelölnek kutat:  
Igy is élni! Mit akarnak?…  
Itt egy fa, ott egy fa,  
Összeégett szívvel-karral  
Messzi egekbe mutat.

Hejh!  
Ha mi egyszer az Úristen elé  
– Papunk mondta, hogy mindent ő ad –,  
Ki a sorbaállást adta,  
Szívünk helyével, szótlanul  
Sorbaállunk elszánt csapatba  
És követeljük az ifjúságot!
(Je dois…)
1927. júl. 17.

Je dois  
te demander si tu m’aimes  
de voir ,*par dela*’ mon poème  
hongrois  
qu’il faut remettre a Rubin même  
dont à la santé je bois.