tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Érzitek-e?
1924 első fele

Barátaim, a pilátusok megfürödtek,  
Lemosakodtak tetőtől-talpig szublimáttal  
És mi igen gyönyörű gyerekek leszünk,  
Kezünkben cukorrá változnak a dolgok.  
Érzitek-e a XXV. századot?  
Ha csak rágondolunk,  
Mintha meleg halak surrannának gerincünkön,  
A gyönyörűség fölfogja bennem a gejzireket  
És képtelen vagyok meglocsolni száraz napjaink.  
Mindnyájatok helyett megcsókolom a számat,  
Túlkiabálom a fergeteget  
És halkabban hallgatok a csöndnél,  
Olyan vagyok, mint az elhagyott lövészárok  
És mint egy roppant, harsogó pályaudvar,  
Ahová minden vonat egyszerre befut!

Villogó vágyú lányok, asszonyok,  
Istenigazában mi ölelünk meg benneteket,  
Akik negyvenemeletesre építjük a századokat,  
Ölelésünk tiszta, mint a patakba hulló fény,  
Egészségesek vagyunk, erősek és mohók.  
Mohón ölelünk, mintha csak tudnók,  
Hogy minden ölelés egy állatot öl meg bennünk!

Héjj, elevátorok, meg birnátok-e mozdítani ekkora kedvet?

Frissest pörgök,  
Bálozó parasztlegények nyelve hegyén,  
Amely ugyancsak megforgatja a hetvenhét menyország  
szentjeinek rubintos rézangyalát.
És keressük az igazságot
1924. jan. 4.

Lábunk elkophat hónaljig,  
Sej haj, fütyülve baktatunk,  
Igazságot keresünk, de  
Nem találunk még seholse.

Nincsen batyunk, csak az agyunk,  
Betyárkodó Ábel vagyunk,  
Nem kérdik, hogy szívünk dög-é,  
Gondolatunk az ördögé,  
Lelkünket meg Isten fogja  
Sziklaszántó ostorosba.

Hogyha tél van, hát didergünk  
S nem is tudjuk, hogy didergünk,  
Szemünk, fülünk lefagy együtt,  
Lázas szóval melengetjük,  
Nem hálunk soha árnyékban,  
Zsebünkben is csak szándék van,  
Magunk vagyunk: a kenyerünk,  
Hogyha vesztünk, úgyis nyerünk,  
Ínség, asszony nem bir velünk,  
Északnak meg délnek megyünk,  
Koldusokkal parolázunk,  
Ott a tanyánk, ahol ázunk,  
Összenőtt már a két kezünk  
S nem könyörgünk, nem vétkezünk,  
Nagy éhünk van s nem éhezünk,  
Mindig korábban érkezünk,  
Szájunkra a jövő hágott,  
Kiáltunk emberebb világot,  
Szeretetet, szabadságot,  
Szél a lábunk, arcunk áldott,  
Nézünk minden követ, ágot,  
Ahol utat ki se vágott,  
Sej haj, dallal, jó vigasszal,  
Asztaltalan szómalaszttal  
Keressük az igazságot.
Esik
1926 nyara–1927 vége

Esik esik –  
a por nedvesen reszket életünkön –

csattog, dörög –  
dörömbölnek – hallod? – a szivünkön!

Meztelenül  
futni futni  
tárt karral futni egy erdő felé – – –

esik esik –  
kis tenyered  
mért tartod ki a menykő elé? – – –

A szél hozta –  
a szél  
hangosan kacagó lányok  
bontott hajából zudulva lebeg – – –

recsegve jajdulnak az ágon  
hibás-szivű száraz levelek.

### 2

És szoknyád szagát is akarom tőled  
s te csókolsz, ütsz és sohase vársz –  
hogy tisztulhatna meg hát a szerelmem,  
ha látlak, hallak, hogy szólsz és hogy állsz –  
nézd, fáj a homlokom az ütközéstől  
és fáj, hogy elmulik ez a fájás,  
mert bomlott melled varként rátapad  
s elfordult szemmel hiába tépem róla,  
ne félj, nem gyógyul, csak tovább szakad – – –

s hiába bánkódsz,  
az igazak lehelte felhő  
nem segít a te könnyeiden –  
az én szememmel kell kisírnod mindent,  
hogy érted el ne pusztuljon szivem!

### 3

És isten lábánál ülünk le együtt,  
te kettős melled bontod összecsengve,  
ő elhalványul, én közönnyel nézem,  
hogy két lélek mellettem újra gyenge,  
hogy szivemben csak kerestétek egymást,  
akik ágyamban találkoztatok – – –

de úgy mondom csak a közönyt s az istent,  
mert bús fennszóval sírva rothadok.

### 4

Hullj eső hullj és öntsd el e világot,  
mely ilyen nőkkel verte meg magát.  
Ki védené azt bicskával szurom le,  
a történelem ha parancsot ád.  
S bár piszkos vagyok már a nagy jövőre,  
ott leszek én a barrikád előtt –  
az új szeretők, sárgák és fehérek,  
ne lássanak mint gyönge szenvedőt.  
Találkozzanak vágyó testemen  
Sanghajtól Wienig, Chikagon keresztül,  
csak mosolyogjanak ezen a versen,  
melyben meghülyült korunk kínja rezdül.  
Szabad közösség, jöjj, feléd megyek,  
néném könnyei feléd hullanak,  
mind szenvedünk s nagyon kiérdemeltük,  
hogy megérjük már néhány napodat!
Esik eső magyar földre…
1922. okt. 22.

Ad notam: „Kossuth Lajos azt üzente…”

Esik eső magyar földre  
Kossuthnak is hull a könnye,  
Hull a könnye keserüen,  
Kossuth Apánk sír a mennyben,  
Magyar népén, árvaságán,  
Elveszett honán.

Szétszaggatott édes honunk  
Kebeléről síró jajunk  
Kossuth szivét hasogatja:  
Hejh, nem vigad a magyarja!  
Magas mennyből magyar földre  
Hull Kossuth könnye.

Ha majd egyszer Kossuth lejön –  
Átrohanunk vizen, tüzön!  
A Magyarhon ismét szép lesz,  
Méltó Kossuth véreihez,  
Csak ne csüggedj édes Hazánk:  
Jön Kossuth Apánk!
Esik
1929. júl.

Állok, lábamnál tócsa nő  
a pocsolyához – az a dolga.  
Bevont farokkal bú elő  
az eb, hogy lábam megszagolja.  
Kövér az ég, az üdv a gondja,  
pislog, dagad a püspök dombja,  
fütyülnék s számra pára jő –  
hát megfontoltan, mint a dudva,  
gőzölgök szépen, komolykodva,  
révedek én is, révedő.

Fütyültem könnyedébb koromba…  
Esik, hogy nőjön sár meg bodza,  
csak egy hűvösen heverő  
répa, egy jámbor meszelő  
meg én hallgatjuk gondolkodva.

Lassudad, országos eső  
hulló hajamat panaszolja.

Dörmögő vagyok, dörmögő.  
Meg ballagó, hisz evező  
nem kell soha az országútra!

És dünnyög, motyog a cipő,  
hogy csizmának is elég volna.

Feszeng a tök, busong a boglya,  
esik a mezitlábasokra,  
a munkátalan munkásokra,  
esik a remegő toronyra,  
a lágy talajra, tulajdonra,  
gödörlakó kubikusokra,  
párnás, polgári lakásokra,  
esik, esik, hisz az a dolga.

Lassudad, országos eső,  
nehézkedve és panaszkodva.
(Esőben…)
1928

Esőben, rügyező ágak közt,  
Reszketek érted,  
Náthulok érted!
Este volt s a bőrünk összeért
1924 első fele

Este volt s a nyári égről  
Rohanó, tüzes vágyak estek belém,  
Mikor a bőrünk össze-összeért,  
Egész életemmel ott éltem én,  
Azon a kicsi, darabka helyen,  
Ahol a bőrünk,  
A bőrünk összeért.

Most már tudom, őt, őt kerestem,  
Mikor jelenést kért az eszem.  
S ó, ti kis virágok s ti embertelen messzeségek,  
Értitek-e az ő szavát, ölét?  
Mert már nem bírom el s az egész asszonyt  
Méhike-zümmel és hatalmas  
Üstökös-dobó kiáltásokkal  
Kihirdetem.

Micsoda melletted a napsütött szöllőhegy,  
A hajnalszőrű friss, égi állat,  
Vagy a bokrok reggeli ringatódzása  
A hajadon földek zsenge tomporán?  
Minden asszony csókja összebugyog benned  
S már sokszor félek, nagyon félek tőled,  
Mert mi nagyon összebogozódtunk  
S még minden szabad szálat elkeversz.  
Ó, mi akkor is kívánjuk egymást,  
Mikor énrajtam szörnyű kövek vannak  
És te könnyű felhőkön heversz!
Esti felhőkön
1924 ősze

Esti felhőkön fekete fű nő lassan fölszíjja a fényességet és gyémántlevegőt  
locsol izzadt arcainkra  
nyugodt lehelet a világ ellebeg a jéghegyek fölött  
ezek ilyenkor egész elolvadnak  
ha követ dobunk föl nem esik vissza hanem csókká válva nagy meleg  
szárnyakon röpül föl-föl egészen mihozzánk  
csontjainkban a velő foszforeszkál akár a sarkcsillag  
kettejük fényénél meglátjuk a vizet és kenyeret melyek elbújtak  
tenyereinkben  
mi az igazság kérdem a falaktól  
erre eltűnnek és a csillagok alatt valamennyien itt ültök körülöttem  
a szemhéj selyemüvegből van simogat ha lecsukjuk de azért tovább látunk  
az áloé másodpercenként virágzik álmainkban  
ismeretlen kedvesünkkel hálunk ő az aki cirógatván figyelmeztet ha  
takarónk lassacskán lecsúszik.
Ezerfárosznyi végzet
1923. márc. 25.

Mintha szerelmes béka  
Dús, fülledt nyári réten  
Lassan, pihegve mászna  
Szép, szűzi tó fele,

Mohón reszketve ajkam  
Úgy kúszik selymesében  
Mélyillatú hajadnak  
Fehér válladra le.

A szemed ne emeld föl,  
Életberántó fénye  
Zavarná most a szívem,  
Ki rőt vágyam tüzén,

Magagyújtotta máglyán  
Ma lelkesen elégne:  
Őrjöngő tűzimádó  
Módján szédült legény.

Ó, hadd ölellek által,  
Mint ritka aranyércet  
Olvasztók forrósága,  
Te, csókok ércere!

Vakult szemeknek ég itt  
Ezerfárosznyi végzet,  
Én éber toronyőröm  
Kábulj te is bele!
Ezüst élet
1925. ápr. 23.

### 1

Ne bántsatok, ha most rossz vagyok,  
Ha most kicsit halkabban élek.  
Halkabban élnek a felhők is,  
Meg a halottak, meg a rétek.

Győzni épp oly szép, mint a virág,  
De én az uccákon lődörgök,  
Vagy esőt hallgatok szobámban  
S nagyon hallgatok, hogyha dörgött.

Ezüstös lesz majd nagy szivetek,  
Bárha a győzők ti maradtok,  
Zászlótok is ezüstté őszül  
S egyszer győzni is elfáradtok.

Csatazaj mögött eljön halkan  
Hozzátok is az ezüst élet.  
Nagyon halkan élnek a felhők,  
Meg a halottak, meg a rétek.

### 2

Nagycsöndű, komoly kisértet kisér  
S hová lépek, kibú a föld alól –  
Az árnyékom, mely mindenütt követ  
S találkozunk is egyszer valahol.

Olyan szép dolog elfáradni és  
Pihenni, mit nem ad se harc, se más,  
Kedves árnyékban leheverni, le  
S bennünk eleve ott a fáradás.

Bennünk eleve ott a fáradás,   
Mely a szűz hónak testvére lehet –  
Ha nagyon fázik már a föld, lehull,  
Csak hull a hó s új tavaszig befed.

Egy télestén a földet csöndesen  
Betakarta a fáradtság, a szent,  
Az én szavammal együtt, hisz az is  
Végtelen hideg világban kereng.
Falak
1922 első fele

Kopár szobám – kopárabb négy fala  
Csupaszon, fázón mered az égnek.  
Talán a kékes magasba vágynak,  
Hol nem fú szél és csillagok égnek.

Őriznek engem, óvnak, szeretnek –  
Kétoldalt egy-egy, hátul egy s elől.  
– Ha meghalok, gondolom magamban,  
E négy fal akkor rögtön összedől.

Föltámad akkor Anyjok a Szélvész,  
Föltámad akkor Apjok a Vihar  
S tetemem lassan betakargatják  
A leomló falak poraival.
[Faragó Sárinak]
1929. okt.

Az nem lári-fári,  
Hogy Faragó Sári  
Meghódított sok alakot,  
És sok szívet átfaragott.
Feleségem
1926 nyara

### 1

Engem küldtek mindig boltba gyermekkoromban  
Az ostobák engem nevettek mindig jobban  
Én a feleségem megtaláltam.  
Az én feleségem szeme hűs akár a gyógyszertárak  
És mint a harmatos dombok melyeket hegyes galambok körüljárnak  
Az én feleségem patak mélyén neveli csókjait olyan tiszták.  
Van-e valami fölmutatandó frissebb a most vágott almagerezdnél?  
Van-e valami erősebb a tűzvészben fennhangon éneklő sziveknél?  
Vasasok én mindig pártoltalak benneteket  
Állítsatok magos szerkezetet  
Az én feleségem alá.  
Én a feleségem megtaláltam  
És most az uccára kimegyek  
Lássák meg az én arcomat a komor kapuk  
És nyiladozzanak és örüljenek.

### 2

Ki az akinek szomjúságára az ivóvíz zavara leülepszik?  
Ki az aki komiszok közt igazat tesz a szépségével?  
Az én feleségem nógat engem:  
Nosza keress kenyeret hamar a te két karod erejével.  
Az én feleségem nevet engem:  
Nosza fuss kalapod után míg a szoknyám legszebben lobog…  
Az én feleségem igazán nagyon szép  
Összecsókol munka után ha megmosdatott.  
Gyere kedves  
Erre jönnek barátaim – a mi esténk összehozóan holdas –  
Kinyitom én az ablakot a szebbiket hogy te eléjük kihajolhass.
Félidő: 0–0
1925 ősze

Vörös dresszünkön elmaradt nyarak  
Vérlódító, nagy forrósága izzik. Gyerekek,  
Félidő: 0:0. A vizek  
Okos erővel elöntenek mindent.  
Érzitek-e, hogy árad az idő? S a vér,  
Szép, ifjú vérünk lüktető lovak  
Módjára harmatos mezőn nyerít. Ma nincs,  
Ki áhitattal meg ne irigyelné  
Baráti jobbunkat, melyet  
Odanyújtunk a roskadó világnak.  
Félidő: 0:0; karcsú tagjainkból  
Hajbókoljatok ki cédrusok,  
Kövek, tüzek és elektromos álmok!  
Őrizzétek, mint kövér kisdedet  
Jövő nagy országlásunkat, ahol  
Szépek, tiszták és becsületesek  
Maradhatnak jó, gyönge társaink.  
Idegen autók taposnak el. Erős  
Kovácsok markában a vas  
Kipirul, mint a fiatal leány,  
Ha futva ér virágai közé. Mi már  
Meg sem tudnánk maradni, üldögélni,  
A távcsöves, kényelmes páholyokban.  
Egy pohár friss vizet s aztán tovább –  
Kedvünkre győzünk:  
Félidő: 0:0, gyerekek –  
Hátunk mögött a Szél, a Nap s az Isten!
Férfiszóval
1924 nyara

### 1

Erdő vagy, ifju lombos, ezredéves,  
Mely éjenként vad titkokat susog,  
Ott leskődnek lapulva terebélyes  
Nyugodt kéjekhez szörnyű gyilkosok,

A gyilkosok, kik mosolyodnak kését  
Riadt szivemben forgatják vadul,  
Mig más tájon a szerelem s a szépség  
Vigan dudolva bölcsőket gyalul.

A szőkeséged kora hajnalég  
És űzöm egyre, loholó bolondmód,  
Kiben az őrület tallója ég.  
Mérföldet lép ő, fellegekbe bomlót.

Mint izzó létra, végtelent hatolt át  
Vágya, de rajta szédül és hebeg,  
Ki futván, égnek viszi a lajtorját  
És el nem éri soha az eget.

Bronz kebled hasonló a föld rögéhez:  
A végtelen, mélységes földeket  
Álmodják csiraszagu istenségek.  
Szeretném asszonyként ölelni meg,

Ha forró, szomjas záporok után  
Nagy roppant teste gőzöl és liheg még –  
Ölelj meg, ó, most benned is talán  
Minden lányt, asszonyt egyszerre ölelnék!

1923. dec. 5.

### 2

Énektestű és ismeretlen  
Ő, az igazi kedves mindig.  
Szivünk ormán él s minket is  
Szelíd erővel odaindít.

Hogy meredekjén bátorítson,  
Szerelme mély mezőkre tárul,  
Ilyenkor egy-egy üstökösláng  
Lelkünkbe hull a homlokárul.

Mosolya vizcsepptiszta tenger  
S az ő szomoru mosolyába  
Beléömlik minden más asszony  
Tisztító, éhes kacagása.

Szelíd keze csak símogat majd,  
Szeméből kibuggyan a kláris.  
Zenélő, örök sebeinkből  
Kihajtanak még violák is!
Fiatal asszonyok éneke
1925. júl.–aug.

Pihés, huncut, görbe állunk,  
formás fejünk, fürge lábunk, szép egyenes, fehér hátunk,  
meg a szemünk, meg a szánk.

Táncos-hajlós lángot rakunk, sütünk, főzünk  
s hogy az arcunk tüzesedik, a kalácsnak kényesedik,  
fényesedik fonatja.

Kelleti magát a szél is, nyílnivaló, gyönge mellünk tapogatja,  
jószagunkat terelgeti, kerek szoknyánk emelgeti,  
lobogtatja.

Takarítunk, törülgetünk, a hajunkat kontyba kötjük,  
lépegetünk, úgy ringatjuk, mint kakas a taréjját.

Hűs derekunk hintázása, karunk-farunk hullámzása,  
mint harmatos, magas fűben tíz-húsz kövér, víg gyerek  
sivalkodva, meztelenül ha rakáson hempereg.

Hogy az urunk megjön este, mosdóvízzel, vacsorával, csókkal várjuk,  
ingerkedünk, játszadozunk, csicsítjuk, ha bajjal van,  
egész éjjel ölelgetjük  
s gömbölyödő kis hasunkat nézegetjük hajnalban.
Fiatal életek indulója
1922. júl.–aug.

Apáink mindig robotoltak,  
Hogy lenne enni kevés kenyerünk,  
Bús kedvvel, daccal, de dologban voltak,  
Az isten se törődött velünk.

De fölnőttünk már valahára,  
Kik nem tudjuk, mi az vígan élni,  
És mostan vashittel, jó bátorsággal  
Sorsunk akarjuk fölcserélni.

Tudjuk, apánkkal gyávák voltunk,  
Nem volt jogunk se, csak igazságunk.  
Most nincs, ki megállat az élet-úton,  
De, ha akad, nyakára hágunk.

Mi vagyunk az Élet fiai,  
A küzdelemre fölkent daliák,  
Megmozdulunk, hejh, összeroppan akkor  
Alattunk ez a régi világ!
Figyel a kancsal
1924 nyara

Mindig figyel valaki – biztos kancsal –  
A hátunk mögött. Hátrafordulok:  
Ki vagy?… Gügyögve gyűjti már a hajnal  
Pihés csibéit… Alszom? vagy élek? A kancsal  
Parazsat dobál hátamra. Jajdulok:

Csak én vagyok, csak én! Ó, virradattal  
Csak engem szül a fény, te, semmise!  
(Az Isten is kinőtt cipőket talpal  
És lelkünk csupasz lábbal jár a kancsal  
Sziklás, szúrós szemén.) Mért jössz ide?

Az én vágyamból sarjadzik a hajnal!…  
Mindig figyel valaki, aki kancsal.
Fohászkodó ének
1922. jún. 10.

A szívem ócska, istenes, remek  
Szelence s rajta nem fogott a rozsda.  
Nyitott tenyéren nyujtom a magosba  
S a hajnalbíbor ércén megremeg.

Isten, ha vagy – és benned hinni kell  
Kifosztott, földre vert bús jómagamnak –  
Ha vagy és vélem terveid is vannak,  
Ó, add, a csókját ifjan érjem el!

Akkor nem szólnék többé nagy Nevedről,  
Csak öklöm ütné kétkedők hadát  
S ha nem teszed meg, bárha szeretetből,

Marokkal összecíbálom haját,  
Úgy hogy sikolt, mint süllyedő naszád  
Bús kürtje távol barna part felé.
Földmadár
1923. dec. 23.

Egyszerű volt és természetes,  
Hogy megtanuljon szebben énekelni  
Városokat tett a nyelve alá,  
Okosabb volt a dologkerülőnél,  
Karom helyett jóság nőtt a lábán  
S ha csak egyet lendült is a szárnya,  
Megrengette a levegő-vizeket,  
Ismeretlen dolgok bukkantak elé  
És harmatos-zöld fejére tapadtak.  
Nappal fényporban fürdött,  
Boldog volt és jó bizalommal,  
Komolyan összeszedte a gondolatokat,  
Hogy fészket rakjon saját hóna alatt.

De egyszer aranyból kívánta a búzát,  
Telhetetlenül száz feje nőtt  
S ezer szeme közül egyik se látott,  
Csak a másikat nézte,  
Hogy belegázoljon csőrével.  
Azóta nem röpül tovább,  
De a veríték zuhog róla,  
Dolgos ujjai közt most nádasok nőnek  
És egészen bolondul tollakat,  
Meg népeket szaggat ki magából.

Ó, hintsünk tiszta búzát szemei közé!  
Fáradt már szegény és kimerült,  
Hadd legyen egyszerű ismét és természetes,  
Álljatok szárnyaira, hadd ragyogjanak megint,  
Egyetlen feje lesz és nem értelem nélkül,  
Ha összecsókolózik mind a száz,  
Gyújtsuk meg a szemében magunkat,  
Lásson ismét és kedve legyen szállni,  
Megmerevült erein illanjunk szét villamosan  
És saserejű szelíd galambként fog röpködni majd  
Isten békességes homloka körül.
Forduló
1924 első fele

Változások nehéz szagát görgeti a szél,  
Vincellérek enmagukat ütik csapra már,  
Enmagukat köszörűlik ifju harcosok  
S az elásott tojásból is  
Kibúvik és égre száll a madarabb madár.

Most az órák mutatói ventillátorok,  
Jó földünk az óriási lenditőkerék,  
Mely most minden kart-kereket szédületbe ránt.  
Szándékaink – széles szíjjak –  
Megölelik s úgy rohannak országút-iránt.

Hálóbb-szemmel halászember új folyóra les,  
Minden gazdátlan komondor küszöböt keres,  
Fáradtabban fáradnak a szegényemberek,  
Tél-túl néha tiszta kézzel,  
Őszintén ád új portékát ravasz ószeres.

Furulyáló juhász mellől nyája szétszalad,  
Mintha mindenki utazna s üres a vonat,  
Kiáltások raknak csöndből külön halmokat,  
Üstökös hull, bútor roppan,  
Gőgök álla szemlesütve mellükhöz tapad.

Szellőtől is földighajló, sudár derekán  
Jövendőnek feszít ijjat mindegyik leány,  
Frissült kedvünk habzó mezőt göndörít alánk  
S mocsárkodó tenger alól  
Zászlós-piros lobogással kiugrik a láng.
Förgeteg
1928 nyara

A förgeteg fekete vadezüst;  
csattogó szivek árnya!  
Munkaruhám ő, szivemet hüvös  
hajlásaiba zárja!

Ő mennyköves, virágos kalapot  
nem is csap más fejébe,  
csak annak, aki húzódik fagyott  
akác kemény tövébe,

mint én s bár érez vasszuronyokat,  
melyek husába vágnak,  
behúnyva szemét rétjén szántogat  
egy jobb szikű világnak.

Jó förgeteg, szerelmek dörmögő  
nagyatyja, csattos angyal!  
Bosszúinas, rajt piszkos kék kötő,  
mennyet letörlő ronggyal.

Mert ez már nem a régi tétovás,  
a vénség tüsszentése –  
de helyettünk szakadt káromkodás,  
köpés a földre, égre.

Az szülte, mikor rablót orditott  
a csősz, csatakba ülvén,  
sárga foga közt kikavarodott,  
a kastély ellen dülvén.

Hogy két öklével hadonásza már  
az ősz varkocsu jobbágy –  
a csordában ha villámkutya jár,  
lábába mar a korbács.

Vert-e már téged valaki, vihar?  
Ostorral kergetett-e?  
Sötét erődbe bujtál-e, vihar,  
úgy mint a szégyenedbe?

Tartalmad vagyunk – robbanás-alak!  
Zászlós a dúlók rangján!  
Csettintek én! és felszólítalak,  
kínzottak hulló hangján –

Te förgeteg, fekete vadezüst,  
parasztharag bográcsa,  
rotyogó mérget, engem főzz, nagy üst,  
és fordíts a világra!
Furcsa fohász a sinek között
1923. máj.

Te a lelkek összessége  
Fönn az égbe  
Lenn az égbe, mindenségbe –  
Meghallgatsz-e, Istenem?

Itt feküszöm elhagyottan,  
Krisztus voltam,  
Beteg nárcisz eldobottan  
Halhat így magában el.

Már utamról visszatértem,  
Sose kértem,  
Port sose nyalt izzadt térdem,  
Meghallgatsz-e, Istenem!

Most se mondom, hogy harangozz,  
Bár a ranghoz,  
Bocsánat bátor bitanghoz,  
Megcsudálva illenék.

S messziről jön a vonat már,  
Ünnep-naptár  
Piros szeme s virradatnál  
Fénye szebb-enyhén dereng.

Nem gőz, keserűség hajtja,  
Enyim fajta  
S mindegy, hogy ki tüzel rajta,  
Hogy ki lesz a gyilkosom.

Ide senki több ne jöjjön  
Ige-böjtön,  
Tetvek megdicsőült főkön  
Éhen hadd pusztulnak el!

Marnak a símító jobbon  
S én szabódom  
Tölcsérezni csudamódon  
Lehetetlen koponyát.
Galantai bátyámnak
1923. júl. 4.

Szabó Dezsőt olcsón adja –  
Fogadok egy se marad itt  
Csak az a kár – öregapja! –  
Drágán méri az Adyt.
Gügyü, gügyü…
1925 nyara

Gügyü, gügyü Döncike,  
Nékem is van lányom,  
Éppen mint te picike,  
Meglátom a nyáron.  
Húszesztendő, recece,  
Asszony lesz a Döncike,  
Lány marad a lányom,  
Neki is lesz picike,  
Éppen mint a Döncike,  
Dajka lesz a lányom,  
Gügyü most még picike,  
Megfujtom a nyáron.
Gyász és patyolat
1928. máj.–jún.

A gyenge szűz, a patyolat  
már utánozza hajadat;  
barna, barna,  
mintha gyászolni akarna.

A gyász, a gyász is megremeg,  
mintázza fején fejedet;  
barna, barna,  
mintha pirulni akarna.

Örök gyász, örök patyolat  
irígyelik a hajadat.  
Barna, barna,  
mintha vérembe takarna.
Gyémánt
1924 első fele

Mindenkor idejük van a zsoltároknak.

Gyémánthegyen állunk,  
De zsebünkben kavicsok vannak.  
Nagyon elfelejtettük, hogy angyalok voltunk,  
Kövér vánkosokba tömtük fehér szárnyaink.  
Most könyörgések szomjazzák erőnket  
És térdünk alatt lyukassá kopnának a kövek,  
Szívünkben a csillag megfagyott.

Igen. Igen.  
Elsüllyedtek a haditengerészek:  
Szelid révészek csónakáznak Isten felé.  
Még a nagyon öregek is  
Kiülnek a dolgok előtti egyszerű lócára  
S türelmet prédikálnak messze,  
A mulandóság halainak.  
Igen, igen.  
Ne higyjük el hát barátaim,  
Hogy lapdák helyett ökleinkkel lapdáztunk!  
Mindent meg kell simogatni,  
A hiénákat, a békákat is.

Gyémánthegyen állunk,  
Szigorú hó, takard el bűneinket,  
Oldozd föl nyelvünket, mennyei világosság!  
Te határtalan kristály!
Gyereksírás
1928. jún.

Anyám melle tárula feléd, –  
erős valék mint az anyatej  
s ajkad közül sírva folyok el,  
édes fogad elejté csecsét.

Mért nem ikertestvérem levél?  
Összebujnánk télen melegen  
s aranymoszatokkal fejeden  
kádacskámban velem fürdenél.

Láttam én, míg száradt künn az ing:  
tátott szájjal büszkén szendereg,  
együtemre ringva két gyerek  
s halkan járnak vad szomszédaink.

Óh, magamban vénít az idő!  
Hanyatt esett bogár búja ráz,  
kezem-lábam ríva hadonász,  
mint viharban ezer rózsatő.
Gyöngy
1928. júl. 6.

Gyöngy a csillag, ugy ragyog,  
gyöngyszilánkokként potyog,  
mint a szöllő, fürtösen,  
s mint a vizcsepp, hűvösen.

Halovány bár a göröngy,  
ő is csámpás barna gyöngy;  
a barázdák fölfüzik,  
a bús földet diszitik.

Kezed csillag énnekem,  
gyenge csillag fejemen.  
Vaskos göröngy a kezem,  
ott porlad a sziveden.

Göröngy, göröngy, elporlik,  
gyenge csillag lehullik,  
s egy gyöngy lesz az ég megint,  
egybefogva szíveink.
Gyöngysor
1922. aug.

Szonett, te drágakő, te antik  
Gyöngysor, Reá akasztlak im,  
Hüsen pihenj le vállain,  
De fujtsd nyakát, ha dús brigantik

Orzó szavára hangja hallik  
S nagy átkot mondj, ha bántja kín,  
Őrködj okossan álmain  
S tüzelj, ha könnyü könnye zajlik.

De meg ne mondd, hogy érte sírok,  
– Szavadnak akkor úgyse hisz, –  
Hogy verseket csak néki írok

S utam az őrülésbe visz.  
Csak éjfelen, ha fénye csillog,  
Csókold haját helyettem is.
(Ha nem veszik észben…)
1923. márc. 26.

Ha nem veszik észben,  
A fárosz csak égjen:  
Nem hallgatnak? dalolj szivem  
Akkor süketségben!

Békességnek jöttem  
S már gyilkot kötöttem:  
Kain kell itt Ábel helyett  
S Krisztus – elgyötörten.

Ki lelkét odadja  
S ámul szépre, nagyra,  
Itt kereszttel dorongolják  
Hátulról azt agyba.

Elvész, itt ki békélt,  
Jaj, szomorú vég ért:  
Bűn a harc és harcolnom kell  
Itt a békességért.

Bajtárs csak a testvér  
S hullt hitem elestén  
Egyedűl, bús Igazságként,  
Állok a holttestnél.

S én szent esküvésem  
Szóljon hát egészen:  
Vagy ölelő békesség már,  
Vagy temető lészen.

Őrültházba visznek,  
Vagy szivekkel hisznek,  
Vagy meg ólmot olvasszanak  
Keresztelő viznek.

Lelkem: Krisztus arca,  
Ránca: Béke harca –  
Nem jöhettem félembermód  
Jajgató kudarcra.

S fárosz lángja lebben,  
Meg se látva szebben,  
Dalolni, ha nem is vészik  
Nyomorú fülekben!
(Ha sziú volnék…)
1927. nov.

Ha sziú volnék, tervelhetnék  
hajamba most egy színes tollat  
kis mellét most mossa meg Éva  
és a bútorok halkan kopnak –
Hajad az ujjamé…
1926 nyara

Hajad az ujjamé, a szoknyád alatt  
Ámulva búvik a szivem  
S zizegve hull a naptár levele.

Vén küszöböm sír, mint a gyerek,  
Amikor jössz, hogy többször gyere.

Erős csapatban régi napjaim  
Elfúlva rágják a fülem –  
Bennünket mért nem csókoltál belé?

És nem értik, hogy sápadtak, buták,  
Hogy fényük nem lehet a szemedé!