tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Ajándék
1921

A szívem hoztam el, csinálj vele  
Amit akarsz. És nem tudok mást tenni  
És nem fáj nékem semmi, semmi, semmi,  
Csak a karom, mert nem öleltelek.

Oly fényes az még, mint uj lakkcipő  
És lábad biggyedt vonalára szabták.  
De ruganyos, mint fürge gummilabdák  
És mint a spongya, mely tengerbe nő.

Két fájó karral nyújtom mostan néked  
És fáradt, barna szóval arra kérlek  
– Ha eltiporsz is füvet, harmatost –

Ha elszakadt a lakktopánka egyszer  
S ki megfoltozza, nem terem oly Mester:  
Az uccasárba akkor se taposd.
Aki szegény, az a legszegényebb
1924. okt.

Ha az Isten íródiák volna  
S éjjel nappal mozogna a tolla,  
Úgy se győzné, ő se, följegyezni,  
Mennyit kell a szegénynek szenvedni.

Aki szegény, az a legszegényebb,  
Fázósságát odadja a télnek,  
Melegét meg odadja a nyárnak,  
Üres kedvét a puszta határnak.

Köznapokon ott van a dologba,  
Várt szombatját száz gond nyomorítja,  
S ha vasárnap kedvét megfordítja,  
Akkor máris hétfő szomorítja.

Pedig benne laknak a galambok,  
Csillagtollú, éneklő galambok,  
De így végül griffmadarak lesznek,  
Hollónépen igaz törvényt tesznek.
Akkor
1921. szept. 24.

És akkor zuhogott, csattogott, villámlott  
S akkor kerültem messze szobámat  
És akkor őrjöngtem, szidtam a világot  
S akkor tiport legjobban a Bánat.

S akkor imádkoztam, követeltem, kértem  
És akkor sírtam szívből igazán  
S akkor bánó szívvel meggyóntam, megtértem,  
Mert akkor halt meg egy lány, egy leány.
Áldalak búval, vigalommal
1927 karácsony

Áldalak búval, vigalommal,  
féltelek szeretnivalómmal,  
őrizlek kérő tenyerekkel:  
búzaföldekkel, fellegekkel.

Topogásod muzsikás romlás,  
falam ellened örök omlás,  
düledék-árnyán ringatózom,  
leheletedbe burkolózom.

Mindegy, szeretsz-e, nem szeretsz-e,  
szívemhez szívvel keveredsz-e,  
látlak, hallak és énekellek,  
Istennek tégedet felellek.

Hajnalban nyujtózik az erdő,  
ezer ölelő karja megnő,  
az égről a fényt leszakítja,  
szerelmes szívére borítja.
Áldott légy, jó Magyarország!
1923. febr. 18.

Te voltál áldott menedékünk  
Mikor ránk zúdult száz baj és gonosz  
És most szívünk hálára békül  
Ma felköszönt az elfáradt orosz:  
Üdvözlégy, áldott légy, jó Magyarország!

Szegény, kifosztott Hungária  
Magadhoz vettél árva gyermeket  
S jóságodért nem adhatunk mást  
Csak forró, hálás, áldó sziveket:  
Üdvözlégy, áldott légy, jó Magyarország!
Alkohol
1923. máj. 24.

A rózsakötőjű nap csak nékem integet,  
De nem borulok elé, mert úgyis rogyadozik a lábam  
S nem is harcolhatok érte,  
Mert az alkohol  
Kopjás fiatal gerincemet  
A nyomorúság abroncsává görbíti már  
Lomha lángú poklos katlanában.

Erős kezemmel remegéssé bomlok, ám  
A kérges, jó becsületű kéz  
Nyugodtan heverész  
Kinyíló nagy pihenésben az árnyék homlokán.

Nincs asszony, kire véres szememmel kancsalítsak!

Engem a legforróbb május is csak  
Subás nyárral ültet vacsorához  
S az íze is kevés.

S most szívem sem lombos erdő, hol szelíd remete  
Békült szóval intne: Fiam, imádkozz!  
A tisztaság napos mezőit s hűs fenyvesét bevonta  
Az elfásult mámor hója, jege,  
Ijedten zuhan ott a kétségbeesés  
Vasalt szánkója  
Ismeretlen üregek borzalma fele.

Meglehet, hogy nem iszok többet,  
Hiába köszönget  
Síma, udvarias arccal az alkohol.  
Többé nem packázik énvelem!

De akarásom leölt hízóként haldokol  
És agyam szúvas, megrecsegő fáján,  
Vén öngyilkos a padlás gerendáján,  
Kinyúló nyelvvel lóg az értelem.
Allégorie
1928. szept. 30.

A gyenge bokor levelét  
fátyolba burkolá a dér,  
jaj, nemsokára itt a tél,  
a bokorugró hócseléd.

Pamutszoknyáját a ledér  
fejünkre boritván cselét  
ködökből szövi és csalét  
a zsíros, pirítós kenyér.

Csuszkás az erdei fenyér,  
min medve korcsolyáz eléd,  
üres két mancsa bús tenyér.

S mint munkabér potyog beléd:  
a nyár az egekben henyél,  
mig szíved főzi ételét.

Sonnet, Alphonse de Sociales.
Álomban enyém vagy
1922 első fele

A boldogságunk némán meghúzódott  
És mi is hallgattunk a titkolódzó csöndben.  
Kályhánk lángja is örömmel lobogott  
S ajkunkat a szerelem szárazra perzselte.  
A komoly falióra se mormogott  
S meghökkentek akkor a büszke, fehér falak…

Álomban mindig egészen enyém vagy.  
S hiszem fönn is néha, hogy megcsókoltalak.
(Aludj…)
1926. ápr.

Aludj  
egy fáradt vén fa fölrepült és elpihent a legkönnyebb felhőn  
a vízcsepp lábujjhegyen gurul reszkető szíved fölött  
szeretném ha kócsag lebegne mosolyodban  
hó hull  
komoly fekete medvék vonulnak  
én nem tudom hogy férnek el kicsi tavaszi szobánkban  
nem is rád gondoltam tavaly mikor hirtelen fölgyógyultam  
amerre jársz jószagú friss fehérnemű lebeg a fejed fölött  
könyvek hallgatnak köröttünk  
nagyon örülni nem szabad vigyázz  
a halott virággal legyezlek melyet hajadból nekem adtál
Amióta…
1921. ápr. 11.

Amióta megláttalak,  
Szebben süt a nap le rám  
És azóta százszor szebben  
Dalol a kis csalogány.  
Csak a piros ajkad néma  
S mosoly rajta nem fakad,  
Saját magam árnya vagyok,  
Hisz csókolnom nem szabad.

Amióta megláttalak,  
Illatosabb a mező  
És azóta tövis nélkül  
Áll a büszke rózsatő.  
Csak a lelked lett fagyosabb,  
Csak a szíved lett büszke  
S szerelmemtől lobbant lángra  
A kétségb’esés üszke.

Amióta megláttalak,  
Örök tavasz ég virul  
És azóta kis madarat  
Kis leány nem tart rabul.  
Csak te tartasz foglyul engem  
S csak a szívem csupa seb;  
A neveddel ajkaimon  
Halok meg! – úgy édesebb.
(Anyám meghalt…)
1926. ápr.

Anyám meghalt, most nem tudom, hogy viselkedjem vele szemben,  
Megfoltozná kabátomat, megnézné milyen szép vagyok meztelenül,  
Még soha senkise látott meztelenül!  
A parasztok learattak, kis padokon várják a halált –  
Poloska marja álmainkat, tányérunk csak falakra való,  
Csak egy csöpp vajat adjatok kenyeremre.  
De jobb ebédet akarunk, hogy jobbak legyünk,  
Több pár cipőt az ágyunk mellé, hogy többek legyünk:  
A híd lassan kijön a ködből, a túlparton szuronyok állnak –  
Itt az olló, ott pedig a szövendő szövet –  
Mire várunk?
Április 11
1925. ápr. 22.

A talló kalászait hányva  
S a verebek közé belesvén  
Nagy szél kapott föl egyszer engem  
Hirtelen, áprilisi estén.

Gyerekeit kereste arra  
S engem talált ott épp az utban.  
Bömbölt, örült, s én mosolyogva  
Rengeteg mellén elaludtam.

Vitt falvan, földeken keresztül,  
Meghempergetett jó sárosra,  
Cibálva és kacagva vitt egy  
Pesti, csatakos külvárosba.

Az uccán vídám jasszok lógtak  
S még vidámabban verekedtek,  
Kiabáltak, kiabáltunk és  
A jasszok végül berekedtek.

Mondom, valami nagy ünnep volt,  
A hívek templomokba mentek  
És reszketve, szomorú kézzel  
Áldották őket meg a szentek.

S hogy a harangok búgtak, fölnőtt  
A szívekben nagy, esti béke.  
A gyilkos végzett emberével  
S úgy menekült, kalaplevéve.

Reménységnek és tulipánnak  
Kicsikis deszka alkotmányba  
1905-ben ígyen  
Iktattak be az alkotmányba.

A kártyás munkásnak fiúként,  
S a szép, ifjú mosóasszonynak,  
Ligetnek, sárnak, vágynak, célnak,  
Fejkendőbe kötözött gondnak.

A szegényasszony rég halott már,  
De fiát a szél el nem hagyja,  
Együtt nyögünk az erdőn éjjel  
S együtt alszunk el virradatra.
(Arany kalásztól…)
1922. jún. 18. körül

Arany kalásztól duzzadt rónaságon  
– Úgy véltem – visz keresztül az utam,  
Madár trilláz gyümölcstől terhes ágon  
S majd megpihenek egy kis faluban.

Hogy útra keltem pirkadott a hajnal,  
Homály karolta félig át a tájt.  
Az Ég szeméből hullt a könnyű halkkal  
S fölöttem őszi varju-horda szállt.

Nincsen kalász a síró pusztaságon  
S madár helyett a szárazlombu fákon  
Sötét Gond rakja barna fészkeit.

A földje is oly bús, szivós, makacs,  
Virágszál rajta sehol nem virít,  
Csak itt-ott egy-egy vérszinű pipacs.
Arany
1929 ősze

Lombozott a por még, ám elült a zaj,  
elfult a homokban a sziklamoraj.  
Köt a karcsu füst is, e szelid virág  
s gond érleli termőn a puszta fiát.

Édes burgonyát föd darabos talaj –  
Téged is födött így a gond meg a baj.  
S gondoltad, mit gondolt csendjében a táj –  
a hős el van vetve, teremni muszáj.

S mig szél nyalta, tépte a rét bokrait,  
lassan lépve hoztad komoly ökreid.  
Verseidre raktál szép cseréptetőt  
s homokot kötöttél, a futó időt.

Hadd csellengünk hozzád, vagyonos Atyánk!  
Házhelyünk a puszta, kóbor a kutyánk.  
Hadar a szárazság, pusztit az egér  
s gőggel fortyog kásánk, de hát az mit ér?
Aratás előtt
1922. okt.

A bús biborkirályfi, naplemente  
Búcsúcsókjától ég a dús kalász.  
Néhány vidám tücsök már dúdorász  
S ugy ing a földön csendes este enyhe,

Mint vén öreg huszáron lóg a mente,  
Kit nem ölel a nyárestéli láz.  
De itt a búza s rozs méhébe száz  
Apróság vár a fényre, napra, csendbe.

És várnak egyre mind a virradatra,  
Mikor az égből napsugár pereg.  
A duzzadt tábla jó, acélos fajta

S hajnalba jönnek barna emberek,  
A válluk széles, nagy kasza van rajta…  
…Szellő fuvall, a tábla megremeg.
Aratásban
1922. jún. 18. körül

A búzát vágja sok szilaj legény  
– Marokszedő leány halad nyomukba –  
A síma réz-orcájok kipirulva.  
És villog a nap kaszájok hegyén.

A rengő búza hódoló remény.  
Tikkadtan fekszik lábaikhoz hullva;  
Mint fáradt gyermek, anyjára borulva.  
És ihatnék a kutya is, szegény.

Egy szomjazó legény hűs fához lábol,  
Jó hosszút kortyant öblös kulacsából  
És visszaindul, várja a dolog.

A nap forró haragja újraéled,  
A homlokokról izzadság csorog,  
De gyűl a keresztekbe-rakott élet.
Asszonyvárás asszonyszobor mellett
1923. febr. 19.

Asszonyra várok, aki vággyal telve  
Most szép, forró kezével  
Hajamba túrna s nagyon megölelne.

Asszony. S villogna bőre a homályba,  
Mint ez a szoborasszony,  
Kire félénken hull a holdvilága.

Asszony, kinek oly megadó az ajka,  
Mint ez a szoborasszony,  
Ki szép kőtestét félénk holdnak adja.

Nem is tudom: ki. Szent és messzi asszony.  
Egy áldott száj, ki számra  
Mohó polipként s forrón rátapadjon.

Súlyos parfőmje fojtogatva szállna  
És megremegne szívem,  
Mint szellőtől meging dús, déli pálma.

S ha megkérném, a szobor mellé állna –  
Ó, forró, szép szobor, kin  
A holdvilág is tüzes csókká válna!

Szobor, egy élő asszony állna melléd!…  
Szobor, hideg s én mégis  
Megcsókolom most fényes, büszke mellét.
Axióma
1928. szept. 30.

Ha kétszer annyit ennél,  
mint amennyit nem ennél  
ha éhes volnál, akkor jól  
volnál lakva.  
chateaustresemann  
avagy   
Burgbriand  
étekfogó

Maxima: Il y a des hommes qui ont des neveus  
et des nièces et pantallon noire, et  
des autres.
Az Édesanyjának
1928 nyara [?]

Rajzás és nyüzsögés szivemben,  
széllé kellene kerekednem,  
ablakról ablakra szétfutni  
s függönyötökben elaludni.

Jobbkezed csendes órazengés,  
balkezed télesti derengés.  
Örülök néked ködön át is,  
ledobnék érted pacsirtát is.

Arcomat olajtól haraggal  
hányszor törültem zsákdarabbal!  
és nyálkás kosarakkal jártam.  
Engedd, hogy fátokat fölvágjam.

Lábadhoz leülvén, simitsd meg,  
hulló hajamat erősitsd meg,  
szülőcském, fillérem aranyja,  
mennyezetemnek édesanyja.

Szelid dörgésben, jó harmatban  
csurgóra húzott rossz kalapban  
nem fogok bolyongni már többé,  
űlök és mosolygok örökké.
Az örök elmulás
1921. nov. 26.

A földön semmi nem örök…  
A fákon árnyak nőnek este,  
A félhomály is nyöszörög.

Eloszlik a Gond barna teste,  
(A zsíros földbe rothadunk)  
S ki egykor óhajunkat leste

– Ó, puszta szív, borus agyunk! –  
Már könnyező szem, búcsut intett.  
Mi mindent, mindent elhagyunk

És minden, minden elhagy minket,  
A szó, kisértés, dölyf s a vér  
És visszasírjuk könnyeinket,

Mely már az Óceánba ér.  
És csak hiába, nem jő vissza,  
De jön helyette téli Dér,

Ki sóhajunkat is fölissza.  
Már aztán csendesek vagyunk –  
A téli álom dermedt, tiszta,

De senkit nem csókolhatunk.  
Virágot hullat el a bodza  
S majd egy csomóba rothadunk.

S rég hallgat a hős méla kobza.  
A vágyam még ma dübörög  
És holnap vesztemet okozza.

A földön semmi nem örök:  
A hernyó hull és a madár is  
S az évszázad föl nem hörög.
Az örök Polyphemos
1924. jan. 9.

Kemény Sándornak

Polyphemos hajdan mögötte mind,  
Ha mélaszáju emberekre bukkant  
A fáraó előtt egy szó se mukkant  
S hallgatva bujt el szent mögötte mind.

Középkor. A világ egy szeme int,  
Császár, vagy pápa s várakban, odúkban  
Hízelgők nyelve lyukat fúr urukban  
És napjainkban hódolnak megint.

Az úr ha jön, szőnyeget, zászlót s ingó  
Pokrócot minden ablak ő felé hoz,  
Igy üdvözölsz kilógó fakult nyelvvel

Mikor combom ugy reng, miként a hintó  
S reád kacsint belőle sárga szemmel  
A rőtszakállu, roppant Polyphemos.
Az oroszlán idézése
1926 nyara

Volt fogam közt már szivar,  
csuklómban megállt a kés,  
mosdatott habos vihar,  
alvó számba szállt a légy,  
néni szunnyadt ágyamon,  
szépet álmodott szegény.  
Tiszteltek, ha vért köhögtem,  
mégse köptem hóba én.  
Voltam vonító kaján:  
halljunk hát nevetni holtat,  
vagy a holt is él talán?  
Erre ittam jó borocskát,  
rágtam főtt malaclapockát,  
kezet fogtam balkezemmel,  
megpöngettem szemfogam,  
isteneim mind eladtam,  
ez a ruha másé rajtam,  
kereshet pipogya ember,  
az én megnyurgult szivemmel,  
tükröm mögött szerelemmel,  
oroszlánra várok én – –

Első ízben cipőm fényét  
kényesítse bús sörénye,  
másodízben cirógasson,  
körme torkomat kitépje,  
behunyt szemmel végignyaljon  
harmadízben az ágyamon,  
pártalanul és üvöltve  
őrizze a ravatalom.
Az őrült hajótörött
1923. máj. [?]

Hahó, te gálya,  
Rohanj, mint égő üstökös az éjbe,  
Győzelmesen rohanj  
A nagy Igazság szűk kikötőjébe,  
Hejh! ott daloljon ágyúim száz  
Keserű keselyűje békességet,  
A hideg ég s a lángoló pokol  
Hogy dögvészes borrá langyuljon át,  
Hejh ujszülött, hejh, aki haldokol  
S te is, te girhes, pókhasú világ,  
Ihattok, mint a szomjas kút esőben,  
Ezer cigány lesz, mind a gonosz lelkek,  
Lakodalom a dicső Pusztulással  
És Isten koronája lesz a serleg!  
Szeretnétek, heh, tudni, mi lehet még?  
Éjfélt Hungária lehányja leplét  
S mi víg hajnalba átmulatozunk –  
Haha, szép ám a másvilági hajnal!  
S ott istenpálinkát iszik mindenki  
Egy-egy szívvel, de rugjatok még itt be,  
Hisz pálinkáspohártok oly kicsinyke!  
Dagadj vitorla, mint dagad a lelkem!  
Hát hulljon szét a föld, ha ráfutunk,  
De kikötünk az ősi telken!

(Hahó! – rikolt a zord sziklák fölött  
S utolsó rongyát vitorlának tűzi  
A víg magyar, őrült hajótörött.)
Baál
1922. aug.–szept.

Vén Baál, te kapzsi, gyáva, rút gyászisten,  
Fösvény aranykorcs, véres dalbakó!  
Nem látsz elődbe csúszni szolgahitben,  
Könnypocsolyában – még szűztiszta hó  
A lelkem – hát imádjon béres-hadja  
Pénzedre szomjas embereknek,  
Én nem leszek soha vértrónod rabja,  
Legyen bár torlasz álomfellegeknek!  
Nagy a hatalmad? hát én megvetem,  
Nem áldozom föl néked életem,  
Hiába görnyedsz ott bután, henyén,  
Papod soha nem leszek, nem én!  
Tömjénezzen neked a nyomorúság,  
Énbennem ég a bátor háborúság,  
Daloló uri gőggel elöllek,  
Te arany, buta Baál, be gyülöllek!  
Dübörögve ha zúg az erő a szivemben,  
Akkor sunyi két szemed észrevesz engem,  
Fölemelt fejemet, korbács a kezemben,  
Akkor, akkor, végnapodat, nyomorult, buta Baál,  
Nagy-erős örömökkel, ihajjal zengem!  
Száz éhes kis papod papolhat –  
Tőled s tőlük – soha én nem félek,  
Vén Baál, de akkor megrabollak!

(Aludj, aludj, nagy álmot aludj,  
Koldúsból szökkent árva lélek!)
Balga költő
1925. ápr. vége

Nem adatott meg mindenkinek  
A balgaság, mely a füvekben ég,  
Tudom én jól, tudom én.  
Csak pazaroljam,  
Csak tékozoljam  
Szegénységem,  
Alázatosságom,  
A friss levegőt,  
A rigókat,  
A földek bőízű nedveit,  
A futkározó mezei virágokat, melyek homlokukon hordják álmaim  
S huncutul dörgölőznek  
A nyihogó kancák bokáihoz.

Lehetnék én a kőműves, aki  
Mikor ölel,  
Megroppantja az asszony derekát –  
Házat, börtönt és templomot épít magasra,  
De délben lehever a téglák mellé,  
Megeszi a kenyeret, szalonnát, hagymát, nagyot nyujtózkodik,  
Szusszantva-kortyantva vizet iszik még  
És máris alszik és mosolyog,  
Mint a legbölcsebb halott fáraó.  
Lehetnék én a könyvelő is,  
Akinek vannak főnökei,  
Vagy a szabó, kit nem irigyelnek,  
Ha jól varr kabátot s rossz az asszonya –  
Sokat dolgozik, de sztrájkol,  
Ha kicsi a bér –  
Lehetnék vándor hasbeszélő,  
Hisz annyi sok madár zokog, csapkod, kacag benn a szivemben,  
És szónok is, szellemes, aranyszájú!  
Aki fönn áll az emelvényen,  
Kis pocakját megveregeti  
S beszél a nép nagy nyomoráról,  
Melyet csak ő tud eltiporni,  
Francia szabású félcipőben –  
S éljen! éljen – dübörög a nép,  
Egymást tiporják, hogy jobban hallják –  
Mintha nagy, sötét alagútban sok szép gyorsvonat rohanna egymásba  
S én szebben tudnék bolondítani!  
Lehetnék paraszt, pap, remete, zsúrfiú, bankár és király is!

Fogadjátok hát balgán, együgyüen  
Balga, együgyü szivemet.
(Balogh Jóskának…)
1922. dec.

Balogh Jóskának, kenyeres-kujon pajtásomnak,  
Aki úgy pendül egy húron velem  
Miként H mellett az A.  
Micsoda disszonancia!  
Alvó Titánt legyecske így gyötör:  
Tagadja, hogy versem mily gyönyör.  
Fülébe zengem büszke rímeit,  
De ő dicséri rossz galambjait  
S hogy zseni vagyok el nem ösmeri  
Pedig naponta bömbölöm neki!
(Beteg vagyok…)
1926. ápr.

Beteg vagyok, 3 napja nem láttam senkit, a szomszédasszony tejes  
köcsögöt állított asztalomra,  
Nem halhatok meg, nem szabad, míg meg nem találtam a tisztaságot,  
Nem tudom még, milyen lehet, szeretném, ha sok haja volna, én a hajat  
kedveltem mindig,  
Beletúrnék az ujjaimmal, de csak vigyázva,  
Belevesznék egészen végül s jószagától nyujtózkodva ott elaludnék.

Igen kicsim, egyszer még mi is örülni fogunk.

Mert leheletem segít a felhőn s a kis öreg hosszan bámul az eltünő  
csapat után,  
Óvatosan indul meg aztán, pipája is kialszik közben.  
Hűvösödik,  
Az uccára dobott cselédlány fiacskája holttestét költögeti.
Bethlen István
1929

A napba bámul sebtiben –  
hűl már a langyos Balaton, –  
árnyéka hosszabb a vizen,  
mint ő maga a szárazon.

Rólunk nem tud, hisz rá sem ér!  
S még száznál többen is vagyunk!  
És éretlenül ér a dér:  
savanyú szöllő az agyunk.

Elhullunk, mint az ő haja.  
Hisz ott is, hol nem vágta gép,  
földünk kopasz. Idestova  
jöhet az új, parókanép.

Ezt, mikor éhen összeestem,  
tisztes bosszúból verselém,  
mert meghalok, de ő e versben  
örökkön él e sártekén.
Betlehem
1929. dec.

A gyolcs ködökben puha varjak ülnek,  
csüggedt borókán fészkel a homály.  
Tömpe szobácska vert földjére dülnek  
két botos pásztor és három király.  
Az asszony leszáll a kamrai létrán, –  
Mennyből az angyal! – zeng öt atyafi.  
Az öreg kapás az ólban ganét hány,  
kántálnak sírva lompos tyúkjai.  
Fagyos szalmában sáros krumpli gubbaszt,  
borostás állal komorul a zsupp  
s fodor leveske szaga áraszt vígaszt,  
mely a danával mennyezetre fut.  
Jézus, kinek szállása sárga irka,  
heverő papírbarmok közt örül  
s a tűz fényénél a jámborok mintha  
ugrándoznának a jászol körül.  
De ez nem igaz. Részes-szalmát hajszol  
az úri szél és gőzlik a magyar  
s a két pásztor fonott kalácsot majszol  
s a három király pálinkát nyakal.
Betlehemi királyok
1929. dec.

Adjonisten, Jézusunk, Jézusunk!  
Három király mi vagyunk.  
Lángos csillag állt felettünk,  
gyalog jöttünk, mert siettünk,  
kis juhocska mondta – biztos  
itt lakik a Jézus Krisztus.  
Menyhárt király a nevem.  
Segíts, édes Istenem!

Istenfia, jónapot, jónapot!  
Nem vagyunk mi vén papok.  
Úgy hallottuk, megszülettél,  
szegények királya lettél.  
Benéztünk hát kicsit hozzád,  
Üdvösségünk, égi ország!  
Gáspár volnék, afféle  
földi király személye.

Adjonisten, Megváltó, Megváltó!  
Jöttünk meleg országból.  
Főtt kolbászunk mind elfogyott,  
fényes csizmánk is megrogyott,  
hoztunk aranyat hat marékkal,  
tömjént egész vasfazékkal.  
Én vagyok a Boldizsár,  
aki szerecseny király.

Irul-pirul Mária, Mária,  
boldogságos kis mama.  
Hulló könnye záporán át  
alig látja Jézuskáját.  
A sok pásztor mind muzsikál.  
Meg is kéne szoptatni már.  
Kedves három királyok,  
jóéjszakát kívánok!
Bevezető
1927. máj.

Lidi nénémnek öccse itt,  
Batu khán pesti rokona,  
kenyéren élte éveit  
s nem volt azúrkék paplana;  
kinek verséért a halál  
öles kondérban főz babot –  
hejh burzsoá! hejh proletár! –  
én, József Attila, itt vagyok!
[Bibliai]
1925. júl.–aug.

A te hajad kövérfürtü feketében lecsordul,  
Mint a jóillatú kátrány,  
Mikor kéthektós kondérból gőzölögve kifordul.  
Lebeg is, mint három csapat  
Erős testü, fodor fekete holló –  
A te melled, szerelmesem,  
Szőke kenyerekkel teli kosarakhoz hasonló.

Rokona vagy  
A nagy  
Meleg teheneknek,  
Melyek tejszagú csordában  
Füzes parton  
Egymás mellé heverednek. –  
Fürödjünk meg a folyóban, szív a szívben,  
Hiszen mi is tiszták vagyunk,  
Hátha mi is elfolyunk a tiszta vízben.

Tiszta vagyok, azért vagyok,  
Mert szeretlek,  
Látom én az Istent, amint  
Szivét adja a szivednek.  
Hogy tebenned jött most elém,  
Azt is látom –  
Ő az én örök szerelmem  
S a halálom.

Szerelmesem, mi már egymást úgy kivánjuk, úgy szeretjük,  
Hogy ruhánkat, szemérmünket, alig vettük, már levetjük.  
Akkor is, amikor énrám sok szörnyü és nagy kő esnék  
És te könnyü fellegeken heverésznél, mint az esték.

Most akár a történelem Európa két zúgába szétzavarhat,  
Megszerethetsz másik fiút, aki téged így akarhat.  
Szerelmesen, mint én veled, evezhettek föl a viznek –  
Csak az Istent, szerelmesem,  
Az én szép, nagy Istenemet,  
Megőrizzed.
Biztató
1927. jan./1928 vége

Kínában lóg a mandarin.  
Gyilkolt ma is a kokain.  
Zizeg a szalma, menj, aludj.  
Gyilkolt ma is a kokain.

Az áruházak üvegén  
a kasszáig lát a szegény.  
Zizeg a szalma, menj, aludj.  
A kasszáig lát a szegény.

Végy kolbászt és végy kenyeret,  
őrizd meg jól az életed.  
Zizeg a szalma, menj, aludj,  
őrizd meg jól az életed.

Aki majd főz is, csókol is,  
kerül majd egyszer asszony is.  
Zizeg a szalma, menj, aludj,  
kerül majd egyszer asszony is.
Bődülj torony
1926. máj.

Kardhegyen pörg a világ.  
Háborúság a hitem.  
Szépekkel, nagyokért –  
Nincsen jobb a csatánál!

Behúnyom a szememet:  
Ki rúg belém nagyobbat?  
Kacagok, nyilt a szám:  
Ki dúg békát beléje?

Tréfás koldús a világ.  
Bot volnék a kezében.  
Földbe szúr – virágzom:  
Inkább hajít a tűzbe.

Bődülj torony, rohanj hát!  
Fusd ki magad kedvedre!  
Szépekkel, nagyokért –  
Hiszen ugyis visszajössz.
Bolyongok
1921. szept. 24.

Hol van az a kis ház, hol kevesen járnak?  
És ahol szeretnek, és csak reám várnak,  
És csak reám várnak.

Merrefelé menjek? Balra-e vagy jobbra?  
Fönn csillagok vannak, fölnézek azokra,  
Fénylő csillagokra.

Merre nincs csillagfény – arra fogok menni,  
Ott fognak igazán engemet szeretni,  
Igazán szeretni.
Boros keserűség
1922. szept.

Öblös mellel szeptemberbe  
Vad dalokra fenekedve,  
Nekikeserülve most,  
Rajt’ igyunk egy huzamost!  
Égjen a bor fene kedve  
S forrjon át a dús erekbe,  
Hát igyunk egy huzamost!

Egyik kortyra jő a másik,  
Ifju fogam úgyse vásik  
S fejem úgyis szürke lesz,  
A bánattól szürke lesz.  
Hejh, én láttam a bokáit!  
Hajh, de bor a bátorság itt  
S nagy-sanyaru ünnep ez.

Bor, cselédem így veszünk el,  
Egymást égetjük tüzünkkel,  
Hajh! de virul az a lány!  
Hejh! de szép is az a lány!  
S élni úgyis keserűn kell,  
Ha veszni kell, hadd vesszünk el,  
Csak viruljon az a lány!
Bosszúság
1924 első fele

Azt hiszik, ha ők karikáznak,  
Te legalább is frászkarikával fogsz karikázni  
S elvégre már tudhatnád,  
Ha csőstül is ömlenek panoptikumokba,  
Az egészségügyi muzeum csak fontosabb.  
S ha jó is a holdas éjszaka,  
Azért inkább kell nappal a napvilág.  
Kutya dolog a népekkel törődni?  
Magaddal törődni még kutyább  
S végeredményben mégis egyre megy.  
Regélni fogsz úgyis, az itéletnapig,  
Mert nincs jogod befogni a szádat,  
Ameddig csak foszlik belőle a szó,  
Épp, mint karácsonykor a parasztkalács.  
Most azért csak dühöngd ki magad,  
Mondd el párszor könnyülő, igaz szívvel:  
Fene, aki megeszi!  
Mert a csorba ekevasakat  
Immár igazán kicserélhetnék.