Medáliák
1927–1928

### 1

Elefánt voltam, jámbor és szegény,  
hűvös és bölcs vizeket ittam én,  
a dombon álltam s ormányommal ott  
megsímogattam a holdat, a napot,

és fölnyujtottam ajkukhoz a fát,  
a zöld cincért, a kígyót, a kovát, –  
most lelkem: ember – mennyem odavan,  
szörnyű fülekkel legyezem magam – –

### 2

Porszem mászik gyenge harmaton,  
lukas nadrágom kézzel takarom,  
a kis kanász ríva öleli át  
kővé varázsolt tarka malacát –

zöld füst az ég és lassan elpirul,  
csöngess, a csöngés tompa tóra hull,  
jéglapba fagyva tejfehér virág,  
elvált levélen lebeg a világ – –

### 3

Totyog, totyog a piócahalász,  
bámul, bámul a sovány kanász,  
lebeg, lebeg a tó fölött a gém,  
gőzöl, gőzöl a friss tehénlepény –

egy fáradt alma függ fejem felett,  
a hernyó rágott szívéig szemet,  
kinéz hát rajta és mindent belát,  
virág volt ez a vers, almavirág – –

### 4

Lehet, hogy hab vagy, cukrozott tejen,  
lehet, hogy zörej, meredt éjjelen,  
lehet, hogy kés vagy ónos víz alatt,  
lehet, hogy gomb vagy, amely leszakad –

a cselédlány könnye a kovászba hull,  
ne keress csókot, ez a ház kigyúl,  
hazatalálsz még, szedd a lábodat –  
füstölgő szemek világítanak – –

### 5

Disznó, de akin jáspis a csülök,  
fábul faragott istenen ülök,  
hejh, bársony gyász, a tejen tünj elő!  
meghalok s mázsás szakállam kinő

s ha megrándul még bőröm, az egek,  
hátamról minden hasamra pereg;  
hemzsegnek majd az apró zsírosok,  
a csillagok, kis fehér kukacok – –

### 6

Ragyog a zöld gyík, sorsom keresi,  
zörget a búza: magvát kiveti,  
rámnéz a tó, ha belé kő esett  
s a sírók sóhajtotta fellegek,

a háborúkkal hívott hajnalok,  
ugró napok és rezgő csillagok  
körülkóvályogják nyugodt fejem –  
világizzása hőmérsékletem – –

### 7

A küszöbön a vashabú vödör, –  
szeresd a lányt, ki meztéláb söpör,  
a szennyes lé lapulva árad el,  
tajtékja fölgyűrt karján szárad el –

én is bádoghabokba horpadok,  
de kélnek csengő és szabad habok  
s végigcsattognak tengerek lován  
a lépcsőházak villogó fogán – –

### 8

Borostyánkőbe fagy be az ügyész,  
fekete frakkban guggolva kinéz,  
meredten nézi, hogy mi féltve föd,  
cirógat, áld a fény, a szél, a köd,

befut a rózsa, amint rothadok,  
pihévé szednek hűvös kócsagok  
és őszi esték melege leszek,  
hogy ne ludbőrzzenek az öregek – –

### 9

Barátommal egy ágyban lakom,  
nem is lesz hervadó liliomom,  
nincs gépfegyverem, kövem vagy nyilam,  
ölni szeretnék, mint mindannyian

s míg gőggel fortyog a bab és sziszeg,  
főzelékszínű szemmel nézitek,  
hogy széles ajkam lázba rezgve ring  
s fecskék etetnek bogárral megint – –

### 10

Szakállam sercenj, reccsenj, kunkorodj,  
boronaként a vetésen vonódj –  
az ég fölött, mint lent a fellegek,  
egy cirógatás gazdátlan lebeg

s e hűvös varázs húzva, szeliden,  
szakállamon majd egykor megpihen  
s vörös fonatján bütykömig csorog  
jó ízzel-gőzzel, mint a gyógyborok – –

### 11

Huszonhárom király sétál,  
jáspiskorona fejükben,  
sárga dinnyét edegélnek,  
új hold süt a balkezükben.

Huszonhárom kölyök császkál,  
csámpás sityak a fejükben,  
görögdinnyét szürcsölőznek,  
új nap lángol jobbkezükben.

### 12

Az eltaposott orrú fekete,  
a sárga, kinek kékebb az ege,  
a rézbőrű, kin megfagyott a vér  
és a lidércként rugódzó fehér –

– – – – – – – – – – – – – – – –  
– – – – – – – – – – – – – – – –  
– – – – – – – – – – – – – – – –  
– – – – – – – – – – – – – – – –