tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Jelen, Mult, Jövő
1921. ápr. 15.

Az elmultba szemem tétován tekint  
Egy percre csak! Üldözi a jelen,  
Nem pihenhet régi emlékeken,  
Unos untalan visszatér megint.

A jelen, oh! a jelen mindig bántott,  
Amerre én, mindig arra haladt,  
Tövisekkel hinté bé az utamat  
S elvett tőlem reményt, boldogságot.

Nem veheté el, bár kínzott nagyon  
– Történik minden, ahogy írva vagyon –  
Nem veheté el, nem, a jövőt tőlem.

Tövises úton segít a jövendő;  
Jövőben dicsőül meg a szenvedő;  
Jövő mutatja az utat előttem!
Jónál jobb
1924. febr. 22.

Páris, Berlin, Moszkva és Szeged –  
Kevesen vannak jó emberek.

Akik meg vannak, jajgatni vannak.  
Narancshéjnak is útjába vannak.

Gyönge harmat, ösztövér: fölszíjja a nap.  
S folyómedret mosni? Ki hallott olyat?

Huncut a jóság, ha szégyent hoz a jóra –  
Minek jóság-festék a jót-akaróra?

Van hű komondora, van bő karikása –  
Melyik juhász bőg, ha megszalad a nyája?

A vasnál több az olvasztó kohó,  
Jónál több, jobb a jót-akaró.

Washington, Wien, London és Czegléd,  
Rossz ember úgyiscsak mutatóba lesz még.
Jött, megfogott és áthajított
1924 nyara

Jött, megfogott és áthajított.  
Vad, csillagszőrös arca remegett  
(Hátam mögött már néha itt volt)  
Jött, megfogott és áthajított  
Tüzes vas-szóval engemet.

Föl-fölbukkant a feje itt-ott,  
Hideg volt, éppen mintha gyilkosok  
Szivében lettem volna. Itt-ott  
Föl-fölbukkant és áthajított  
Mindent; hogy legyen mosoly és mocsok.

Pedig énhozzám nem is konyított!  
Jött, megfogott és áthajított.
Jövendő férfiak
1923. dec.

Ők lesznek az erő és szelidség,  
Szétszaggatják a tudás vasálarcát,  
Hogy az arcán meglássák a lelkét.  
Megcsókolják a kenyeret, a tejet  
S amely kezükkel símogatják gyermekük fejét,  
Ugyanavval kifacsarják az érckövekből  
A vasat és minden fémeket.  
Városokat raknak a hegyekből,  
Nyugodt és roppant tüdejük a vihart,  
A fergeteget magába szívja  
S megcsöndesülnek mind az óceánok.  
Mindig várnak váratlan vendégre,  
Az ő számára is terítenek  
És megterítik a szivüket is.

Legyetek hasonlók hozzájuk,  
Hogy kisgyerekeitek liliomlábaikkal  
Ártatlanul mehessenek át  
Az előttük álló vértengeren.
József Attila
1924 ősze

*József Attila*, hidd el, hogy nagyon szeretlek, ezt még anyámtól  
örököltem, áldott jó asszony volt, látod, a világra hozott  
Az életet hiába hasonlítjuk cipőhöz vagy vegytisztító intézethez,  
mégiscsak másért örülünk neki  
Naponta háromszor megváltják a világot, de nem tudnak gyufát se  
gyujtani, ha igy megy tovább, nem törődöm vélük  
Jó volna jegyet szerezni és elutazni Önmagunkhoz, hogy bennetek lakik,  
az bizonyos  
Minden reggel hideg vizben fürdetem gondolataimat, igy lesznek frissek  
és épek  
A gyémántból jó, meleg dalok nőnek, ha elültetjük a szívünk alá  
Akadnak olyanok, akik lovon, autón és repülőgépen is gyalog vannak,  
én a pacsirták hajnali énekében heverészek, mégis túljutottam  
a szakadékon  
Igazi lelkünket, akárcsak az ünneplő ruhákat gondosan őrizzük meg,  
hogy tiszta legyen majd az ünnepekre.
József Attila
1928 eleje

Vidám és jó volt s tán konok,  
ha bántották vélt igazában.  
Szeretett enni s egyben másban  
istenhez is hasonlitott.  
Egy zsidó orvostól kapott  
kabátot és a rokonok  
úgy hívták: Többé-itt-ne-lássam.  
A görög-keleti vallásban  
nyugalmat nem lelt, csak papot –  
országos volt a pusztulásban,

no de hát ne búsuljatok.
Juhász Gyulához
1922 első fele

Bátyám, ki bortól mámoros éneket  
Zengsz húrodon, Te, nézd a magyar hazát,  
Csitítsd el Anna-kérő szíved  
S öntsd az erőd a reménytelenbe.

Hangod legyen az őszi vihar sötét  
Zúgása, melyben tompa a jajgatás,  
De a harangszó messze hangzik  
S tornya fehérlik az éjszakában,

Ha sujt a villám s retten a gyönge szív.  
És ösztökéld a tétova honfiút:  
Üzend, hogy nincsen Isten, Ember,  
Csak magyarok letiport hazája.

És hogyha kell, ó, csak könyörögj nekik,  
Hogy dolgozó nép karja erős marad  
És vagdald föl meleg nagy szíved  
S oszd ki közöttük az éheseknek.

Csak így lehet célt érni magyarral el,  
Szidj, kérj, dörögj és hozd a reményt nekünk,  
Mert hogyha nem remél a költő,  
Más ki remélne az új hazában.
Juhász Gyuláról való nóta
1923. jún. 16.

Hát huszonötév rút robotja kellett  
Szép, szűz szándékok postakocsiján,  
Hogy egy ital bor légyen áldomása?  
Hát ezért szédült nagy, szerény szive,  
Kürtjét fujván a tündöklő bakon?  
Az értetlenség és a félreértés,  
Magyar, dacos, konok-sörényű mének  
Nagy bánatának szelid gyeplején,  
Hogy végre mégiscsak falunkba értek.

Magyarország, duhaj legények falva,  
Ó, itt nem is vár senki levelet,  
Nem tud olvasni senki itt igét,  
Csak néhány ember nem írástudatlan.  
Itt több a csaplár, mint a néptanító,  
Ki fölolvassa a szerelmes szókat.  
S az igehozót fitymálja a törpe,  
Pedig nagyobb, mint száz Napóleon!

Huszonötéves málhás kocsijáról  
Mindenkinek jár távoli csomag  
S egy égi izenet, amit hozott,  
Ahonnan jött, az örök szeretetből  
S hová már vissza is tér nemsokára,  
Csak huszonötév robotja után  
Megissza ezt a hitvány áldomást.
Jut az ember
1926 nyara

Jut az ember két virághoz  
egyik jön a kalapjához  
a másikat odaadja  
mindakettőt elhervasztja

nekibúsul hídon ballag  
fölszól a víz – le nem csallak –  
s ő valamijét beejti  
aztán azt is elfelejti

nevet s vacog – esteledik  
vizen a hab sebesedik  
karjára dűl el is alszik  
de csak jobban sötétedik.
Jut most elég virág
1926. jún.

Ha ki erős ember, erős az ő dolga,  
vagyok én a magam búsultató dolga.  
Kaszát kalapáltam s vittek háborúba,  
menjek hát, kaszával, menjek háborúba.

Erős az én szívem s vagyok éhes, rongyos,  
nem akarok lenni én már éhes, rongyos.  
Inkább akarok csúf, tapodott holt lenni,  
méginkább új rendben sorsom ura lenni.

Csúf halottak sírja kivirágzik szépen,  
csúf halottak sírja csak besüpped szépen.  
De ki győzésig élt, följebb jut virága,  
szabad szeretőknek eljut a virága.

Jut most elég virág majd a szabadoknak,  
tetszik is akkori finnyás szabadoknak.  
Tetszhet is: ma harc az igazoknak rendje  
s igazok harcának győzelem a rendje.
Jutka verse
1926. márc.

Kislány ő még, a mamája nyujtózkodva karjára veszi,  
Odahajol az arcához, az őzek dalát beszélik el néki szemei,  
A villamosok hajnali csengését, meg a legmagosabb fenyőfa csúcsát,  
Kék lángocska lobban ott föl, mutatja a nagy fenyő utját,  
Ő a fenyőfa akarata, odaszól a fának: Nőssz-e már?  
Tudsz te nőni, hát még hogy a kisgyereknek homlokából rád száll  
a madár,  
Néked kinálja ceruzáját a kisgyerek, ugy tipeg által a folyó tükrén,  
Ugrándozva várja mamája, eléje megy sebesen, büszkén,  
Ahogy lehajol az árban, melle csengve a habokba ér –  
Mögötte meg szőke halomba kereken frissen hull, száll a kenyér.
Kakuk Marci
1924. márc. 11.

Kakukkos isten rakott idegen világ pihéibe,  
Arcunkra könyvelt bizonyossággal  
Mi tudjuk, ugye, gyöngyöm-bogaram.  
S kihajitnak csavargónak az utakra,  
Ahol vásárra szekerezik az öröm.  
De megterít a nyár eperfák zöld abroszán.  
Testes mosónővé negyvenévesedik  
Diaboló-derekú Beatricénk,  
Kinek szemében galambok laktak egykor.  
Lábainkon kolonc az országút,  
Megennénk egész kukoricatáblát,  
S elhiheted, az a legnagyobb bajunk,  
Hogy muszáj lenni becsületes ősállatoknak is,  
Akik nem hordják zsebben a gerincüket.

Rózsás alakod is csukaszürkére mázolják,  
Torkodat elvitték gépkocsitülöknek,  
Hirdetőoszlopok árnyéka vagy,  
Más se maradt belőled, mint a: Kakuk Marci.

Néha van úgy, hogy fejed a szomorúság zsuzsuja  
És a piszkos járdáig fityeg.  
Ilyenkor kivilágitják a városokat  
S legszebbre festik magukat a lányok.  
Zokognál is, de nyelvem alá duglak,  
Mert ángyod is tudhatta, mikor megszülettél,  
Azért születtél,  
Hogy plébánia légy a templom egerének.  
És szélben szoknyaként gyűrődő bőröd alatt  
Mennél jobban szétsárgul a papirmadzag,  
Inaimra annál inkább drótkötelek nőnek.  
Te vagy sokunk szándékának rúdja  
És nem vagyunk vak csillagászok,  
Azt akarjuk, vakondok is lássa,  
Hogy a kelő nap mennyire illik hozzánk!
Kalózkapitány indulója
1923. márc. 15.

A keserűség száll bús éji órán  
Magányos, forró szívre úgy, amint  
Vezérgályám vérszínű lobogóján  
Sötét, nagy varjú súlyos szárnya ing.

Rózsát fogok: mert elszárad kezembe,  
Asszonyt viszek: csókomtul összeég.  
Varjas lobogóm soha nem veszem be,  
Kinek nem tetszik, jöjjön, tépje szét!

Hahó, vulkánmód zúg a tintatenger,  
Hahó, szent itt ki evoét kiált!  
Hahó, a hullám fergetegesen ver,  
De nem bántja a tengerek fiát.

Örömkalmáros, rossz polgári bárkán  
Nyafogjanak csak utált untalant:  
Árbócaim dühödt bórák cibáltán  
Ujjongok, mint a tenger itt alant.

Részeg s komor legényim el se hullnak,  
Örökkön élek, mint a Biblia.  
Nyugalmas, nagy kikötőjén a Multnak  
Nem állnának meg: mind lelkem fia.

De míg a poklozó csatán vesződöm,  
Nehánya jajdul, sírva rajtam is.  
Bocsánatot kegyel feléje gőgöm:  
Szerencsétlen, de könnye nem hamis.

S ha sír az asszony, akit elragadtam,  
Miként ó isten földi kedvesét,  
Mint vihar búg gyöngyös csigába halkan,  
Susogok néki szép tündérmesét.

S hahó! prédák után rohanni aztán!  
Szép síp a vész, ha süllyed az öröm.  
Meddig? – szűkölhet száz vizi kuvasz – tán  
Rudam ha unva magam eltöröm.
Karácsony
1923. dec.

Legalább húsz fok hideg van,  
Szelek és emberek énekelnek,  
A lombok meghaltak, de született egy ember,  
Meleg magvető hitünkről  
Komolyan gondolkodnak a földek,  
Az uccák biztos szerelemmel  
Siető szíveket vezetnek,  
Csak a szomorú szeretet latolgatja,  
Hogy jó most, ahol nem vágtak ablakot,  
Fa nélkül is befűl az emberektől;  
De hová teszik majd a muskátlikat?  
Fölöttünk csengőn, tisztán énekel az ég  
S az újszülött rügyező ágakkal  
Lángot rak a fázó homlokok mögé.
Kedves Jocó!
1916–1917[?]

### 1. ső strófa

De szeretnék gazdag lenni,  
Egyszer libasültet enni,  
Jó ruhába járni kelni,  
S öt forintér kuglert venni.

### 2. strófa

Mig a cukrot szopogatnám,  
Uj ruhámat mutogatnám,  
Dicsekednél fűnek fának,  
Mi jó dolga van Attilának.
Kedvesem,
1924. jan. 28.

Bizony a szirmok összeborulnak este.  
Nem akartalak megcsókolni se,  
Csak hogy kicsit itt érezzelek mellettem,  
Mint kisgyerek az édesanyját.  
A vackorfa a beojtott ággal összenő,  
Én is jobb vagyok, hogy beojtottál csókjaiddal,  
Én kedvesem,  
És szebb is vagyok, miként az éjszaka  
A számlálhatatlan csillagoktól.

Meleg vagy: esőt hozó tavaszi szél,  
Mely fogócskára tanítja a gyerekeket  
És fölkelti a sáros füveket.  
Régóta várt mellem bozontos rengetegje,  
Hol éhesen meg félfagyottan  
Indulatok aggancsos csapata öklelődött  
És most, íme,  
Békén legelgeti liliomszavaidat  
Meg a violákat.

Mert megjöttél, hisz meg kellett jönnöd,  
Én kedvesem.

Még sötét van,  
Leheletünk se látszik,  
De ablakunkon ragyognak már a jégvirágok,  
Odaki hajnalodik  
S én még mindig csókokat beszélek.
Kép a tükörben
1922. aug.–szept.

Hogyan volt, azt már nem tudom.  
De mégis csak megláttam egyszer,  
Bámultam rája nagy szemekkel.  
Már régen volt, csak ezt tudom.

Néztem égve.  
Arca, alakja tűztükörbe,  
Szemembe rögződött örökre  
S szivemre hajlott tündökölve.

Már régen volt. Nem is tudom.
Kerek asztal
1928

Óh kerek világ kerek asztala,  
éhesen ültem én melletted mindig.  
Terülj most nékem, kezemből behinti  
szürkeséged rózsák zuhataga.

Terülj most nékem. Ült-e valaha  
eléd bosszús istent rendelő vendég?  
És könyökölt-e így? Tudod-e nemrég  
szivem vérfoltos abroszod vala.

És teritettem rajta mindeneknek,  
faló farkasnak, öklendő ölebnek  
s most itt révedek rajtad éhesen.

Mondd, megdicsérnél-e, ha szólni tudnál?  
Vagy lábaiddal tőlem messze futnál,  
hogy ne boruljak asztalomra sem?
Keresek valakit
1921. okt. 31.

Tele vágyakkal zokog a lelkem,  
Szerető szívre sohase leltem,  
Zokog a lelkem.

Keresek Valakit s nem tudom, ki az?  
A percek robognak, tűnik a Tavasz  
S nem tudom, ki az.

Csüggedő szívvel loholok egyre,  
Keresek valakit a Végtelenbe,  
Loholok egyre.

Könnyim csorognak – majd kiapadnak:  
Vágyak magukkal messzebb ragadnak –  
Majd kiapadnak!

Búsan magamnak akkor megállok,  
Szemem csukódik, semmitse látok –  
Akkor megállok.

Lelkem elröppen a Végtelenbe,  
Tovább nem vágyom arra az egyre,  
A Végtelenbe.
Kertész leszek
1925. máj.

Kertész leszek, fát nevelek,  
kelő nappal én is kelek,  
nem törődök semmi mással,  
csak a beojtott virággal.

Minden beojtott virágom  
kedvesem lesz virágáron,  
ha csalán lesz, azt se bánom,  
igaz lesz majd a virágom.

Tejet iszok és pipázok,  
jóhíremre jól vigyázok,  
nem ér engem veszedelem,  
magamat is elültetem.

Kell ez nagyon, igen nagyon,  
napkeleten, napnyugaton –  
ha már elpusztul a világ,  
legyen a sírjára virág.
Keserű nekifohászkodás
1922. júl.

Gyere Úristen, nézd meg, itt vagyok –  
Tudom előtted el nem sáppadok.

Azt, amit adtál – megvan épen – vedd el!  
‘sz csak hitegettem magam a Neveddel.

Te oly erős vagy, gondolsz egyet s van,  
De nékem kínos a bizonytalan.

Vagy nem is adtál, én véltem bolondul,  
Hogy számon élet – szöllő mustja csordul.

Ne haragudj hát, Isten, nem hiszek,  
De nyakamban száz kétséget viszek.

Szeress nagyon, hogyan, tudod Te jól azt,  
Mint Nap havat, amit magába olvaszt.

Vagy üss agyon hát, csak törődj velem  
S én nem kérdem, hogy nincs-e kegyelem.

Odaadom a vérem is, ha kéred.  
– Mily furcsa az, hogy Néked nincs is véred.

Te jól tudsz engem, sorsom is tudod,  
De vedd el tőlem a talentumod.

Ó szörnyű Isten, látogass meg engem!  
Jóságod úgyis mindhiába lestem.

Tudom, előtted el nem sáppadok,  
Gyere Úristen, nézz meg, itt vagyok.
Keserű
1924 ősze

Ó rádióaktivitás! most olvasom és görögdinnyét eszem és erősen tudom  
Hogy a világ csak bennünk változik  
Színes kereplő vagyok csupán, halljátok? arcom átlátszó, mögötte  
virágok röpködnek, amint fölbuktak az elektromos hullámokból  
Szeretőmtől is elszakít a humanista század, ó lepipált szomorúság,  
gyújtsd föl ma éjjel a menhelyeket  
A bárányok birkák, én szamár vagyok s csak hosszú elnyúlt árnyékom a  
pásztor  
Ha szemem behunyom, az eroplánok lezuhannak és azok is   
Melyek belőlem szállnak föl naponta  
Te csillogó porszem, állítsd el aranyos motoraidat, reggel úgyis  
kisöpör az asszony  
Ó az asszony, a szeretőm csak sír, csak sír és könnyei tovább hajtják  
a régi turbinákat  
Kár, kár miértünk is  
De éljenek a köszörűs inasok, akik fütyörésznek  
És nem is tudják, hogy az égbolt fejünk fölül elvitorlázott a  
pénztárcákba.
Két dal
1928. febr. 10./dec.

### Éji dal

Néhány éjjelre, padra, kőre,  
adjatok nékem fekhelyet.  
Én nem vagyok jó gazda ökre,  
se lány, se bolha, se beteg.

Jusson a néniknek nagy bögre,  
szerető mindnek, ki szeret –  
áldott, mert élek én örökre,  
aki egy éjre eltemet.

1928. márc./dec

### Dal

Derűs vagyok és hallgatag,  
pipám is, bicskám is elhagytam.  
Derűs vagyok és hallgatag.

Hopp, szél, fúdd szét e dalomat!  
Nincs senki, akire rámondjam:  
„Örömét lelte nyomoromban.”  
Felhő valék, már süt a nap.  
Derűs vagyok és hallgatag.
Két keserves
1929. máj.

### Csin-bin

– Hoppsz, hopp! Mint bő parasztleányok  
szoknyába suttyant adomája,  
elszállsz az ég alól, vagányok  
félig ludtalpú Attilája;

s tünő, foltozott fenekedre,  
hol aranygyapjas rended hordod,  
tátva bámulnak kecske, medve  
s szüzek! anyókák! napraforgók!

### Medália

Hiába, hogy tegnap sem ettem,  
evett az ördög énhelyettem  
csülköket, országot, jövendőt.  
S bár ő töltötte meg a bendőt –

helyén a holdaknak, napoknak,  
vad ürülékeim ragyognak,  
pecsétei disznó halálnak!  
Hancuroznak és muzsikálnak…
Két vázlat
1927 szept. 22./1928. aug.

### Simon Jolán

Egyszer, ha nem veszi észre,  
nézzetek arcába hosszan,  
magános férfiak gondolták ki,  
amikor én még futballoztam.

Élete: peng a levegőben,  
borítsátok be nagykabáttal,  
sosem szavalt még verset tőlem,  
súrol, szalad egy könyvállvánnyal.

Ha volna kollektív iparosfa,  
téli cipőjét megteremné,  
ha volna igazszívű kecske,  
az ő dícséretét mekegné.

1927 vége/1928. aug.

### Németh Andor

Egy nagyon tiszta vízcseppet  
dörgöljetek a szemire –  
harminchat éve várja már  
térden a kékpúpú teve.

Lidi, főzz neki húslevest,  
rabbi, mondj neki kabbalát,  
vegyetek békákat neki,  
hogy legyen népe legalább.

Vad ágyúszóval vágtatott   
gyöngyház-korán a tenger át,  
két fürtjén őrzi a leölt  
halacskák szürke sóhaját.
Két vers, kertről
1926. aug.

### 1

Új borzongást gondolt ki a kert  
hozzámvalót és énekeltetőt  
tudott engem és öltöződve várt  
és én szívét még nem láttam előbb

legszebb fáit dombra küldte fel  
hogy zúgjanak ha kél a homlokon  
s vízig hajolva mosták gyökerük  
kik elémjöttek völgyi útamon

völgyi úton érek égbe én  
de ezt a dombot én nem engedem  
elpusztíthat már választott veszély  
itt pusztul el a kert a szívemen.

### 2

Szeretem és szeretnek nagyon  
szőke ajándék hibás uzsora  
csengő habok s a tompa por de már  
por nem szállhat a szívemig soha

tükröm mögé faháncsot teszek  
kirakom fűvel: itt járt valaki  
hajába szalmaszálat fútt a szél  
és itt egy ág vigyázva húzta ki

most meg elmegyek a fák közé  
az erősök pálcáját letöröm  
három virágot ütök el vele  
hogy illatozzanak az övömön.
Két vers
1928 eleje

### K. S. † tbc-ben

Elsirattam – sírni szabad –  
legjobb, sánta elvtársamat.

Kevés jó csók volt a fején:  
harcos volt és cipészlegény.

Dolgozott is, hallgatott is,  
mikor örült, topogott is –

nem csinál már több lábbelit,  
szeretőt is talált pedig,

harcos volt a teste-lelke,  
díszt: sortüzet érdemelne.

### A három kovács

A három rettentő kovács  
halottunk sírjánál megáll –

az egyik tüzet fújtató,  
hogy meg ne hűtse a halál.

A másik tüzes, százkilós  
abroncsból glóriát csinál, –

szoknyában van a harmadik,  
izzó gyereket kalapál.
Ki verné föl lelkünkben a lelket?
1924. máj.

A meddő dombok homlokából  
Kiemeltük a csillagvizsgáló gondolatokat,  
Föl, föl a magasságig  
Repülőgépeket hajigálunk  
És roppant, visszahulló pályájukkal  
Kipányváztuk a madarak birodalmát,  
Mozdonyokkal korcsolyázunk messze földre  
És kantárt holnap elektromos hajókból dobunk  
A sörényes, üvöltő tengerekre,  
De emberek, emberek!  
Ki venné újból észre,  
Hogy le kell sikálni asztalainkat,  
Ki mondaná meg az asszonyoknak,  
Hogy kisöpörhetik a szomorúságot,  
Ki ültetne kerteket szemünkbe,  
Ki verné föl lelkünkben a lelket?!
Kiáltunk Istenhez
1923. dec. 15.

Isten!  
Kiáltunk hozzád:  
Légy a mi érző, meleg bőrünk,  
Mert megnyúztak bennünket,  
A fájdalomtól már semmit se látunk  
És hiába, hiába tapogatózunk,  
Nem érezzük meg a dolgokat,  
Csak azt, hogy irtózatosan fájnak.

Mi haszna, ha tudjuk, de nem látjuk,  
Hogy belőlünk lobbannak ki tavasszal a rügyek,  
Hogy fáradságnál hősebb a karunk  
S agyunk robbantóbb minden dinamitnál.  
Szavunk gyapjúja megpörkölődik  
És keserű füstként hordozza a szél,  
Mert nem takarózik senki sem bele.  
Mindenkiből kicsurog a lelkünk,  
Mint rozsdalyukasztotta kannákból a tej.  
Szeretetünkkel sajttá ojtjuk mégis,  
Hogy legalább a fiaké legyen,  
Mert most leaggathadd magadról a csillagokat,  
Itt a garasok fénye maradandóbb.  
S nem fogad az asztalához senki,  
Hegyek barlangos gyökereit rágjuk,  
Az égen sem nap – aranytallér ragyog,  
A mezőkön kutyatej sem érik.  
Ó, légy a mi érző, meleg bőrünk,  
Hogy a fájás leperegjen rólunk,  
Mint a ludak tolláról a víz,  
Hogy végre egyszer megfaraghassuk már  
A márványszobrot és a deszkalócát –  
Nem akarjuk, hogy holnapra maradjon  
S a vizeken már delelnek a felhők,  
Eztán már az árnyak sokasodnak,  
Dologvégzetlen kell, hogy hazatérjünk,  
Meghálni lecsukódó szemeid alá.
Kilóméterekkel
1924 ősze

Kilóméterekkel vagyunk magunk előtt és meglóbáljuk elvesztett  
lelkeinket melyekben vágyaink virrasztanak  
Eltáncolt öregek felülnek még az ágyon  
Titokban fejet is függesztenek hajuk alá, hogy megtévesszék  
a mitsemsejtő gondolatokat  
Pedig hiába minden szakértelem mikor hajnali levegő siklik szivünkön át  
Kedvesünk ő, akinek meg kell köszönni párunk libegő mosolygását  
És mégis körülményes becsukott kézzel járni a szemünkben  
A világ is több sokkal, ha kinyujtózunk, nagy hegyekre mászunk  
És mélyen hullámaink alatt kábelek szállnak melyek tengerbe vetik  
elkorcsult fiaikat

Angyal kovályog nyelvünk felületén  
Szikrasineken vörösmozdonyok zuhannak előre  
Szemtől szembe  
Ria karcsúbb a liliomillat esteli árnyékánál  
De csapzott homlokomon kinyílnak a sípok  
Feszültség szemverős rakétáiban röppentsük föl a fiatalok egyetlen  
osztályharcát.
Kiszombori dal
1927 eleje [?]

Oly sok zavart okoztál – kedvesebben  
bánsz legjobb barátommal, mint velem.  
Csak hajadat szeretném simogatni.  
Alig is érnék hozzá.  
Idegen érzések bántanak meg.  
Vízcsepp  
alakjában világítsz álmaimban.  
Csak kapáltam nap mint nap egyre.  
Kis ösvényecském el van keveredve  
búsító fürtjeiddel.  
Sándor úrnak jó keztyűje van  
s az én kezemet nem melengeted.  
Iddogálnak – hej! – a legények,  
ünnep van  
és én nem tudok örülni neked.
Klárisok
1928 nyara

Klárisok a nyakadon,  
békafejek a tavon.  
Báránygané,  
bárányganéj a havon.

Rózsa a holdudvaron,  
aranyöv derekadon.  
Kenderkötél,  
kenderkötél nyakamon.

Szoknyás lábad mozgása  
harangnyelvek ingása,  
folyóvízben  
két jegenye hajlása.

Szoknyás lábad mozgása  
harangnyelvek kongása,  
folyóvízben  
néma lombok hullása.
Ködből, csöndből
1925. ápr. vége

Nem várom már az életet.  
Vagyok úgy, ahogyan lehet.

S ha nem lehet, akkor sehogy,  
Ha sok a nap, hát soká fogy.

Két szememből a nap kivész.  
Már csupán a lámpába néz.

Ha tűz lobog, hát majd elég.  
Ha vér ömlik, hát van elég.

Aki megbánt, én nem bántom.  
Aki sajnál, nem sajnálom.

Örülhetnek a hadnagyok.  
Mert én már éhes sem vagyok.

Történt valami énvelem,  
De nem halál s nem türelem.

Rúgtak itten, rúgtak ottan  
S egyszer mégsem káromkodtam.

Egyszer megláttam a ködöt  
A nagy fényességek mögött.

És meghallottam egyszer én,  
Hogy túl harcom vad zörején,

Akárha lent, akárha fönt,  
A szegényé csupán a csönd.

A köd, a csönd sosem ragyog.  
Én már ködből, csöndből vagyok.

Ami énbennem botorkál,  
Elbukik egy vak ároknál.

Iszonyatos, nagy bosszú ez,  
Várni, várni, míg vége lesz.

S tudni, vannak így még többen,  
Mígnem valaki megdöbben,

Míg valaki föl nem ordít,  
Ködből, csöndből föl a holdig,

Föl a pestishez magához!  
Aki irtózattal átkoz,

Megátkoz ebtartót, ebet  
S legelőször is engemet.
Koldus
1922. okt.

Örökre látlak szépség-verte szemmel  
– Ó bús szemem, ki szépeket szeretsz! –  
Rád bámul hű szemem vak értelemmel,  
Mindig Reád és bárhová mehetsz,  
Mindig találkozol bolond szememmel,  
A kapzsi koldus új nyomort szerez:  
Szegényház óvná olcsó irgalomtul,  
Mégis kiáll az útra s újra koldul.
Koldusok
1924. máj.

### 1

Öreg, én eztán lopni fogok!  
Fiam, mindenki azt teszi. Ne tedd!

De a nők, a szagosak, a gazdagok!  
Ládd, én csak úgy tapogatom az eget.

Öreg, a mankóm szaladni akar!  
Fiam, hát nem jön erre senki se?

Ha akad is, mindig csak száraz karaj!  
Tej kéne, nem birok már enni se.

Egy kirakatot még ma betörök!  
Börtönbe jutsz és megvernek. Szamár.

Egy kirakatot mégis betörök!  
Psszt, meghallják s nem ad, aki erre jár.

### 2

Öreg, a varrás újra gennyezik.  
Annál szebben tudsz könyörögni majd.

De rúgnék vele, a szent mindenit!  
Te mást se csinálnál. Mindig csak a bajt.

Engem nem akart a lányod, öreg.  
Örülj, hogy látod az áldott nyarat.

Most rád se köpne, nyomorult, vén cövek.  
Legalább néki ruhára is marad.

Selyemszoknyánál nincs becsületje több!  
De kéne neked, te korcs, te torzszülött.

### 3

Fiam, nem élek soká, azt hiszem.  
Én pedig azt, hogy éltél eleget.

Meghalok s nem fog sírni senki sem!  
Elég, hogy míg éltél, vezettelek.

Én Istenem! – Mondass vagy két misét!  
Azon már inkább kolbászt is veszek.

Téged még meg fog verni a nagy ég!  
Meg ám, ha mint te, véngonosz leszek.

Légy jó, hisz egyszer elpusztulsz te is!  
De addig csak enyim lesz a sarok.

Nem félsz a pokoltól? Meghalsz te is!  
Félnék, de élni – s kölyköt akarok.

Könyörgök érted ott. Mondass misét!  
Ép lányokért, hogy nőjjön rengeteg!

Sokszor fogsz sántán megbotolni még!  
Csak legyen majd egy ép, erős gyerek!