A Kozmosz éneke
1923. jan.–máj.

Szonettkoszorú

A melegszivű Költőnek,  
a nagyszivű Embernek,  
JUHÁSZ GYULÁNAK  
aki örök Atyám és Bátyám,  
nagy szeretettel és ezzel az ajánlásfélével:

Lelked valami különös csoda:  
Meleg szivárvány őszi éjszakában.  
Ilyet még ember nem látott soha:  
Elszomorodott megenyhülés.

S mint ifjú fiatal menyasszonyát  
Nászán meleg s halk csókokkal fogadja,  
Bus negyven évedet szivünkön át  
Már az Örökélet öleli.

Ujjongva hozom örök Koszorúm  
– Tizennyolc évem legszebb rózsa rajta –  
És méltó: vedd: Én túl a vak borún,  
Bátyám, Krisztusig emelkedem!

### 1

Külön világot alkotok magam.  
Mert mint baktériumnak csepp is tenger,  
Idegen, messzi bolygó minden ember,  
Kinek csak vágya, álma, gondja van.

És, jaj, nem élhet senki gondtalan!  
S az erős is forog, de mint a henger,  
Mely úttestet simít s dübörg, de nem mer  
Fölsírni sírva: Fáj az oldalam!

S mert ez örök-Rendünknek tábla-bronzza,  
Eggyét száz más kimért körökbe vonzza.  
S csak néhány bús lakója sír e merszen.

Csak néhány gondolat őrül bele,  
Hogy mért virít, bár marja Űr szele,  
Kerengő bolygó friss humussza, lelkem.

### 2

Kerengő bolygó friss humussza lelkem,  
Nehéz ekével szántja milliárd  
Vad, barna fájdalom s hegyes vasát  
Mélyen lenyomva gázol át a telken.

Gőzös, meleg barázdákon vetetten  
Kincses kalászok bólogatnak át  
Az út felé, hol kényes, büszke fák,  
A Szépség fái súgnak át a berken.

Alattuk Ámor űl, ki mindig éhes,  
Sötét szeme s paraszti szája véres.  
És éles sziklán gyilkos késeket fen.

Egy tiszta-Érzés arra bandukol  
S forró vér gőze száll ködökbe, hol  
Szépség-fák állnak illatokkal telten.

### 3

Szépség-fák állnak illatokkal telten,  
Lombjuk örök, tél sem vehette el,  
Ágaikon énekel a pehely  
S észbontó pompa nő a téli berken,

Hogy dús istenkéz ősi fenyvesekben  
Karácsonyokra nem diszitne fel  
Igy minden ágat, hajnalon ha kel  
Komoly nap is, ragyogva fényesebben.

Ilyenkor két gonosz titán-gyerek  
– Kedvvel piroslik tátva-nyitva szájuk –  
Csinál a hóbul élő, furcsa bábut

És hógolyóz, mig messzi munka van,  
Hol tört Robot izzadtan ténfereg,  
Dübörgő gépváros zugó agyam.

### 4

Dübörgő gépváros zugó agyam:  
Hangja, mit roppant barlang-visszhang adhat  
Mély orgonára, és a gondolathad  
Rokkant derékkal görbed untalan,

Mint korhadt fűz görnyed szomoruan  
Deres partján zajló, jeges pataknak.  
(Az épitők téglát téglára raknak,  
Molnárok szijja suhogón suhan.)

S mind robotol, minek? maguk se tudják,  
De egyszer tán megunják ezt a munkát,  
Izzadt ölükben őrület fogan –

S – egyszerre mind! – kizúdulván a kába  
Műhelybörtönbül bősz anarkiába  
Szétkujtorognak részeg-boldogan.

### 5

Szétkujtorognak részeg-boldogan,  
Elűzve a zsarnok királyt, a Gondot,  
A gondolatok és az ízes lombok  
Alól örök tavaszba száll, rohan

Lelkük, mintha a nap sugáriban  
Fölébredő baba kacag s a boldog,  
Ifjú anya fülébe szárnya-oldott  
Öröm csattog. De addig munka van.

Csak halk éjfélutáni éjszakán,  
Mint szunnyadó kedvest meleg leány,  
Cirógatja gyötört szivük az álom.

S mint éjjel-nyíló áloé-virágon,  
A kertben, úgy csókolnak elheverten  
A holdas fények rajta, mint ha kertben.

### 6

A holdas fények rajta, mint ha kertben  
Nyugodt rögökre bő eső ölel  
Jó áldást és a föld lomhán lehel  
Sulyos, meleg szagot, mely égbe terjeng,

Vagy napsugár ha bódult szembe lebben,  
Hogy száz mámorszin víg ünnepre kel:  
Erőt, vagy vak mámort úgy hintnek el  
A holdas fények emberbolygó-lelken.

Igy-ugy: Örök a férfibolygó társa,  
Örök az Asszony, örök a varázsa.  
S szerelme sokszor lidércként ragyog

S szépsége, fénye, hideg és balog.  
Pedig kigyúl a vére, ha estenden  
Világbogárkák szárnya csókra rebben.

### 7

Világbogárkák szárnya csókra rebben;  
Az elefánt nagy vére mennydörög;  
A vadgalamb turbékol és sürög;  
Az Ember szebben csókol s véresebben.

A nagy, elomló asszony-test esetten  
Vonagló vággyá őrjít, mint örök  
Földéhes, izzadt gazdát a rögök  
Fekete zsírja, kapzsi révületben.

Az orditás a torkom elrepessze:  
Én – jaj – tudom, ez lesz az Ember veszte.  
Egyszer hiába búg illatozó est –

A Gyermek ködbe pusztul kóboran.  
Kit úgy ringat, mint Nilus egykor Mózest,  
Sötét hitem, szent hömpölygő folyam.

### 8

Sötét hitem szent, hömpölygő folyam.  
Mélyében földet, iszapot keverget,  
De szűzre mos minden fekélyes lelket  
Hideg hulláma s mormol komolyan

És hangja mint bus apaszó, olyan:  
– Gyertek fürödni hozzám, gyertek,  
Ó gyertek hát fürödni, lelkek!  
S kirúgott, éhes kutyaként rohan.

De nyáron új erőt dajkál a földnek,  
Komor télen rajt jégtáblák törődnek  
S kiönt, ha zúdul bánat görgetegje.

Mely fényét róla híven visszakapja,  
Fölötte a magyarság bolygó napja.  
S kereng a bolygó, mint fáradt agy este.

### 9

S kereng a bolygó, mint fáradt agy este  
Örökké kínzó nagy kérdés körül  
És mint a rab, ki börtönén belül  
Falat tapint őrülten – hátha gyenge.

Ó mért nem lendülhet a végtelenbe  
Külömb, szebb Nap felé, amely hevül  
S ölelő sugárt szálló-mederül  
Melegen ont, megértően izenve.

Ó jaj nekünk, hogy így van immár mindíg,  
Szebb útra innen semmi el nem indít  
S napunk hideg, mint rideg őszi este.

Tán fénye nem is volt soha meleg!  
Szeretetemtül csak hevülne meg:  
Amint kihűl, lehull az éjbe esve.

### 10

Amint kihűl, lehull az éjbe esve –  
Ó szűkösen, de addig birja ki  
Napom, amíg még Isten is – aki,  
Mint vőlegény menyasszonyára lesve,

Kiváncsian kandít kitárt szivembe,  
(Mert nem tudok gyöngyszót hullajtani  
S bus nyáj-nyögést aklán tulhajtani) –  
Hajnalt kacag, mert nagy-nagy szeretetre

Minden napok Egy-Nappá égnek össze,  
Hogy minden bolygót melegen fürössze  
Betelt életben lángjuk, mely lobog

Ujulva. – Isten, szörnyű álmodó,  
Kiolvad szívünkből a téli hó,  
Mint feledésbe hulló verssorok.

### 11

Mint feledésbe hulló verssorok,  
Nagy bánatok is feledésbe hullnak,  
Beteg ölébe megvacogó Multnak  
S szépségük vissza is csak úgy ragyog,

Mint déli tájra messzi havasok.  
Koldús-fekély nem bűzlik testvér-úrnak,  
Rohadt sebek szelíd búvá lágyulnak,  
S meleg szép szóvá büszke kardvasok.

Puha kenyérhez bő, meleg tejecskét:  
Szerető szívhez lesz Világbékesség.  
Az éhendöglődő szellem röpülhet

Új-izmú sasként Titok-csúcs fele:  
Miért az Én? és végtelen fele,  
Ha bolygók és világok mind kihülnek.

### 12

Ha bolygók és világok mind kihülnek,  
Minden atóm az Ősbe visszahull,  
Minden lélek az Úrba szabadúl,  
Fakír és kéjenc ott eggyé békülnek.

Tömeggyilkos meg Krisztus testvérülnek,  
Mint illat s dögbűz a magasba, túl,  
Nyögés s röhej, mely tébolyog vadúl,  
Fönn halk illatszimfóniába gyülnek.

Minden világ a Mérhetetlen része,  
Az Isten is a lelkek Egy-Egésze.  
S szépségfáimra miért-varjak ülnek.

Minek? károgják és én nem tudom.  
S tovább kereng bolygóm a bús uton,  
Igazságnak gyujtván hűs fényt, az Űrnek.

### 13

Igazságnak gyujtván hűs fényt, az Űrnek  
(Mert az Igazság: Élet és az Út,  
Az Űr, a Mérhetetlen s fáj ha zúg  
Hűs szele, mint ha komor felleg ül meg

Kezdő sárkányos jégvihart s kidülnek  
Táltossa torkából nekivadúlt  
Jeges lihegések s a meglapúlt  
Vándor bőrén maróra keserülnek)

Az apró bolygó éppen annyit ér  
Kicsiny körében, mint a Végtelen Fény,  
Az Őslélek mérhetlen végtelenjén.

*Velem az is, ki csakis halni él,  
Egyenlő;* ám hogy választott vagyok,  
Komor bolygóm a legszebben lobog.

### 14

Komor bolygóm a legszebben lobog,  
Mert nem zugat fényt senki szabadabban  
A süketség éjébe s éhes rabban  
Sültek szaga meg illatos borok

Se mankózzák úgy vágyát, mint robot  
Után ha lángom rácsán át beharsan  
Fásult szivébe, mint hol észak-sark van  
Felbukkan bús, de tiszta napkorong…

A Békesség-Noé szivembe jöjjön –  
Nagy tisztulás-özön zug bennem és  
Bár keserűségvulkán dübörögjön,

Lávás szitokkal födve a vetést,  
Nekem van szörnyű s lesz szép igazam.  
Külön világot alkotok magam.

### Mesterszonett

Külön világot alkotok magam.  
Kerengő bolygó friss humussza lelkem,  
Szépség-fák állnak illatokkal telten.  
Dübörgő gépváros zugó agyam.

Szétkujtorognak részeg-boldogan  
A holdas fények rajta, mint ha kertben  
Világbogárkák szárnya csókra rebben.  
Sötét hitem szent, hömpölygő folyam.

S kereng a bolygó, mint fáradt agy este,  
Amint kihűl, lehull az éjbe esve,  
Mint feledésbe hulló verssorok.

Ha bolygók és világok mind kihülnek,  
Igazságnak gyujtván hűs fényt, az Űrnek,  
Komor bolygóm a legszebben lobog.