tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
[Töredékek]
1927 vége

Ó bánat ne érj el csak holnap  
ma nem voltam csók senkinek  
eredj felhő hisz úgyis mennél  
ha árnyad nem volna hideg!

1927. máj.

---

Örökkön háborog a tenger  
örökkön zúgnak a lombok  
örökkön fájdalmas az ember  
örökkön kicsik a dolgok.

1927. jún.

---

főzz neki lüszi huslevest  
fogd meg ügyetlen karjait  
mig hátranézel eltünik  
és rózsaszinné változik

egy felhőn alszik délután  
húzd összébb jól a sálodat
Tószunnyadó
1928 tavasza

Tószunnyadó békességgel,  
elülő végtelenséggel  
óvja szerelmem, ki adta  
s tenyerével megnyugtatta.

Bajocskáimat felejtem,  
karddá nőtt bicskám elejtem –  
sáppadsz, kiáltó virággal,  
és ő dereng, csendes ággal.

Szavad: nem értem, de sürgés.  
Szava: nem értem, de zengés.  
Nagyon szerethet már engem,  
megtűr téged is szivemben.
Tovább én nem birom
1923. jan. 9.

Istenem, adj két megvakult szemet,  
Imás ajkat, ki térden emleget,  
Lelket, ki tudja, tenni bírsz csodát  
S agyat, ki nálam sokkal ostobább.

Ó, rettentő Isten, nagy vagy, ha vagy,  
Gyötrött testemmel bár pokolnak adj,  
De másikat küldj – méltó-nagy kinom,  
De, ó Uram, tovább én nem birom.

Küldj másikat, kinek meleg szavát  
Bölcsőn susogják boldog, szép anyák,  
Kiért a föld fáklyás örömre gyúl  
S kinél hitványabb még a pénzes úr.

Ki nem gyűlölné pénzéhségüket,  
Ki nem bánná, hogy minden szív süket,  
Kit meg nem indit asszony és nyomor.  
S mosolygó arca ne legyen komor.

Ó, válts föl, Isten, végre engemet  
S a pénz miatt ájult nagy lelkemet,  
Szédült időd forró lehelletét,  
Hideg halálsohajtás fujja szét!
Tudtam én
1928. jún.

Tudtam én, hogy itt leszel közel –  
erre fordította kőfejét  
minden napraforgó és a lég  
salátánkat úgy borzolta fel.

Mormolgattam: szoknyád szele ez!  
csermely: pipacsbúborral habos,  
aranyhalak raja benn a rozs,  
illanásuk mosolyodnyi nesz.

Fürdőm vagy te, csengő italom.  
Karod hűs ár, melled kavarog,  
fülemben is csupán úgy csobog,  
hogyha lélegzel a vállamon.

Zúdulj fogamra! parázsban remeg!  
Igyalak én, mert szomjas a halál:  
óriási korsó sör a nyár,  
habok rajta pufók fellegek.
Tüntetés
1924 nyara

Kiszaladt a vér ereinkből  
S most az utcákon nyargal végig.  
Ime, eljöttek a gyárkémények  
Szikrát lehelő arkangyalai,  
Hogy visszavívják a pokoltól  
Ádámot és Évát.

Szánkból sistergő meteorok hullnak  
És a rendőrök szelíd testvéreink,  
Kiáltások tarka pántlikákkal  
Kontyot kötnek a hajadon jövőre.

Hát hol az a tenger, amelyik  
Ily kedvvel ringatna gyönyörű hajót,  
Mint ez a kormos és éhes tömeg  
A lelkesedés karcsú suhanását,  
Hol az az évszak, amelyik  
Ily remek virágot tűzne ki a földre,  
Hol az az égbolt, amelyik  
Ily erős karokkal ölelné a földet,  
Hol az a vaskapu, mely nem olvadna széjjel  
Ekkora nagyszerű hévség előtt?!

Micsoda fölséges égiháború  
A külön lábak együttes dobbanása!  
Ilyen pompás ütések alatt  
Szénné sajtolódna erdő, mező.  
Az ég ekhóját mellünk visszadobja   
És minden bezárt, pókhálófödte ablak  
Csörömpölve darabokra pattan.
Tusikának
1922. ápr. 2.

Mint ibolyák, a férfikebelben a szív kivirágzik,  
S mint ibolyák rejtve este magába susog.
Tűz van!
1924 nyara

Tűz van!  
Ég a malom!  
Ne bántsatok, én nem akarom,  
Jaj, tán csak bennem ég az a malom?  
Ne bántsatok, én nem akarom,  
Csak néha hittem úgy, álmaimban.  
Azért ordítok, hátha elhiszik,  
Hogy tűz van, tűz van.

Nagykedvű, éhes nyújtózásokkal  
Nyurga karokkal kalimpál az égnek,  
Belül ég, de kívül éget,  
Hát senki se érzi, csak én?  
Vagy meghaltak már mindannyian?  
Meghalt a magyar, a lyány, a legény?  
Hiszen itt járnak körülöttem,  
Húsból és vérből vannak,  
Moziba mennek, esznek, isznak,  
Hát én hiába bőgök nekik?  
Vagy nem sírok én csak magamnak?  
Elég a búzánk, elég a lisztünk,  
Hát jobb lesz, hogyha majd a füstből  
Az angyalok sütnek kalácsot?  
Tűz van  
És ti a tüzes tűzben jártok.  
Ha engem láttok, bolondot láttok,  
Mert én tudom a ti haláltok,  
Szemetek elé este állott,  
Fületekre a csönd leszállott,  
Nem érzitek a faló lángot,  
Ó, én tudom a ti haláltok,  
Mégis a fületekbe állok  
S dühödten, bőgve, konokul,  
Reszketve, félve csak kiáltok:

Tűz van! Tűz van! Tűz van!
Tüzek éneke
1925. jún./1928

Ott alszunk a száraz fában, villogó bő szénrakásban,  
ifju asszony keze kelt,  
sustorgunk a katlanokban, szikránk pattog úgy szalad,  
pírt adunk a szőke kőnek, kövér darab húsok főnek  
fölöttünk a tarka cinfedő alatt.

Zöld fa lombjait bekapjuk, vastag nyelvvel megforgatjuk,  
szörnyű szarvval szertehányjuk, zúzzuk az avart,  
bika derekára kormot rovunk ha borjúra morgott s toklyótülökkel  
lékelni, öklelni akart –  
piros pozsgás ifiakban csimbókos gyümölcsünk csattan  
csatakban csordítva rengő velőt és tejet,  
gyümölcs pattan visszacsapó, dühöngők ijjának való ágakon, melyek  
őserdőben századhosszat ropogósan hajladoznak, bőrükből meg bomlik,  
forr a lé  
s roppant arany madarakat nyujtanak a tágas ég felé!

Kerek kazal tetejében Isten guggol ördögképben, vörös paprikaujjakkal  
dalunk pengeti,  
gördülő farát a sok lány körbe rengeti,  
nyujtózkodnak a fiúkkal, míg megértik csendes énekünk,  
s ha megértik, összerogynak, pörnyét hint fejükre istenünk,  
zörgő imákat rebegnek, földre rogyva öregednek, öregen pedig  
töpörödött kicsi testük a mi erős hamvainkba ríva fektetik.
Üdvözlés
1922. nov. 9.

Ma újfent üdvözöl szivem  
A szomorúság enyhiben.

Ma száll szerelmem bronzhajadra,  
Mint holdsugár pajkos patakra.

Ma bús torokbul hull a szó,  
Mint holt fölött a puskaszó.

Ma nem fogynék ki én a csókbul:  
Galamb szemelne friss kacsókbul.

Ma ím elődbe térdelek,  
Szerelmesen köszöntelek.

De férfiságom harcra int,  
Csitítom, fölpattan megint.

S oly bús szivem, hogy még megöllek.  
Nem ma, ne félj, ma üdvözöllek.
Ugy-e pajtás!
1922. aug.–szept.

Ugy-e pajtás mulatunk ma,  
Pár litert a holnapunkra!  
Üsse kő, a bor ha drága –  
Diák mulat itt magába!

Igyunk azért, igyunk pajtás,  
Itt a kancsó – egy jó hajtás!

Volna nékem bánatom is,  
Csicsitgatom, altatom is.  
Nincs rendbe a szíve tája –  
Legény felejt itt bujába.

Igyunk azért, igyunk pajtás,  
Itt a kancsó – egy jó hajtás!

Ne gondoljunk bánatunkra,  
Azért jöttünk, vigadjunk ma!  
Hej! az a lány, az se bánja,  
Ki iszik itt bánatába.

Igyunk azért, igyunk pajtás,  
Itt a kancsó – egy jó hajtás!

Korcsmárosné! szóljon szép szót,  
Hadd feledjem, ami rég volt!  
Nincs anyám, ki szedjen ráncba –  
Árva búsul itt magába.

Csak még egyet igyunk pajtás!  
Üres kancsó – csak sohajtás.
Ülni, állni, ölni, halni
1926 nyara

Ezt a széket odább tolni,  
vonat elé leguggolni,  
óvatosan hegyre mászni,  
zsákomat a völgybe rázni,  
vén pókomnak méhet adni,  
öregasszonyt cirógatni,  
jóízű bablevest enni,  
sár van, lábujjhegyen menni,  
kalapom a sínre tenni,  
a tavat csak megkerülni,  
fenekén ruhástul ülni,  
csengő habok közt pirulni,  
napraforgók közt virulni –  
vagy csak szépet sóhajtani,  
csak egy legyet elhajtani,  
poros könyvem letörülni, –  
tükröm közepébe köpni,  
elleneimmel békülni,  
hosszú késsel mind megölni,  
vizsgálni, a vér hogy csordul,  
nézni, hogy egy kislány fordul –  
vagy csak így megülni veszteg –  
fölgyujtani Budapestet,  
morzsámra madarat várni,  
rossz kenyerem földhöz vágni,  
jó szeretőm megríkatni,  
kicsi hugát ölbe kapni  
s ha világ a számadásom,  
úgy itt hagyni, sose lásson – –

ó köttető, oldoztató,  
most e verset megirató,  
nevettető, zokogtató,  
életem, te választató!
Ülünk egymás mellett
1921. szept. 24.

Ülünk egymás mellett a padon.  
Ülünk egymás mellett némán, hallgatagon.  
Ő nem szól hozzám, és én se szólok néki.  
– Mért kell a csüggedtnek búsan – mégis élni?  
Nem szólok hozzá, bár tudom, hogy szerelme,  
Hallgatok mellette, bár tudom, a lelke,  
A lelke-szerelme csupán értem ég,  
S azt is tudom, hogy meg fog siratni még.
Uram!
1923. júl. 28.

Nagy bánatomnak égő csipkebokrán,  
Ó én Uram, hogy megjelentél nékem,  
Tán már nem is bús fájdalmam lobog,  
Te tündökölsz e fonnyadt büszkeségen.

Átlátsz, tudom, a bűnök cifra gyolcsán,  
Erény rongyán, bátorság mentebőrén,  
Mégis mindent levetkezem, Uram,  
S elődbe küldöm lelkem szűzi pőrén.

Dús életemnek ifju vára omlott  
Mohos magánnyá szépült és ma benne  
Csak csipkebokrok nőnek, ó pedig  
Egy lánynak csókja mind liliom lenne.

Uram, ki küldtél büszke vár urának,  
Engedd, már lelkem riadót ne fujjon.  
Szelíd remeteként az öregek  
Szűk szíve odvas odujába bujjon.
Útrakészség
1922 első fele

Ha elmegyek, ha szólítanak,  
Utánam minden ittmarad.  
Össze leszek már én törve,  
Csóktalanul meggyötörve.  
S utánam minden ittmarad.

Mennyi lány és mennyi ajándék!  
Mennyi bűn és mennyi szándék!  
De a bűnös, én nem vagyok,  
De a gyáva – én az vagyok.  
Mennyi bűn és mennyi szándék!

Én soha, soha nem nyugodtam,  
Mindig, mindig csak futottam.  
De miért is? – nem is tudom;  
Szilaj Bánat az én hugom,  
Jaj, a hugommal futottam.

A szerelemmel leszámolok,  
Az élettel elszámolok.  
Nincsen semmim s kire hagyjam,  
Nincs szeretőm, mit tagadjam.  
Az élettel is számolok.

De csak az bánt most, ha szerettem,  
Hogy balog volt minden tettem.  
Néha bárgyú képpel álltam,  
Hogy szavakra nem találtam,  
Hogy balog volt minden tettem.

Jaj, nem kisért az arany hangja,  
Se fényes cím nagy harangja.  
S ez a sorsunk – pici ember  
Nagyot merni soha nem mer,  
Csak törődik s nincs haragja.

Szerettem én is a rózsákat,  
Még jobban a parti fákat.  
Lesz még virág, csókos rózsa,  
Sóhajt fa is le a tóra  
S nem szeretem már a fákat.

Az én részem, a száz aranyom  
Nem az enyém, mind itt hagyom.  
Össze leszek már én törve,  
Csóktalanul meggyötörve.  
– Élet, Élet, Terád hagyom!
Üvegöntők
1923. dec.

Az üvegöntők nagy tüzeket raknak  
És vérükkel meg veritékükkel  
Összekeverik az anyagot,  
Mely katlanukban átlátszóvá forr.  
Azután meg táblákba öntik  
S erős karjuk fogyó erejével  
Egészen símára hengerelik.  
És amikor megvirrad a nap,  
A városokba meg a tanyai viskókba  
Elviszik vele a világosságot.

Néha napszámosnak hívjátok őket,  
Néha pedig költőnek mondjátok,  
Noha nem több egyik a másiknál.  
Lassan egyformán elfogy a vérük,  
Ők maguk is átlátszókká lesznek,  
Ragyogó, nagy kristályablakok  
A belőletek épülő jövendőn.
Vágymagam a Hold alatt
1921. nov. 26.

Be jó az éjben bátoran menni,  
Be jó az éjben egyedül lenni;  
Bús tavaszi éjjel  
S borusan járni szerte-széjjel.

Ha a Hold szunnyad, szellő se rebben,  
Virágok nyitnak elfeledetten,  
Tüzes, tüskés rózsák,  
Ölelik a Föld takaróját.

Elhaló hárfák titkos zenéje  
(Ez éj a lelkem örökös éje)  
Hűs tavaszi éjjel  
Sirat Valakit bús szeszéllyel.

Messze vidéken – ismerős tájon  
Éjjel bolyongok. – Senki se szánjon!  
Hisz ez az én kertem  
S bünhödnöm kell, mert nagyot mertem.

Belépni mertem, szétnézni benne:  
Kóborgó Vágyam ha nyugtot lelne!  
Szelid, csöndes éjjel.  
S bolyongok benne szerte-széjjel.
Várakozás
1922 első fele

Alszik a vár, elhagyatott. Kong a terem, fojt a magány.  
Porbelepett ó-aranyos oszlopi közt lóg a falán  
Sok fekete, ódon, öreg hősi vezér, ősi alak  
Képe s a vár elhagyatott. Állnak az ősz, néma falak.

Kincs, arany és drága ezüst. Szellemeké mind e halom  
(Szívem e vár.) s alvad a bor, ízzik a Vágy ravatalon.  
Mennyezetes, szép nyoszolya, rajt’ a selyem csókra terül.  
Őrzi merev isteni nő, friss mosolya is merevül.

Nesztelenűl dús, puha, lágy szőnyegek is fekszenek ott,  
Mint a mezőn elfeledett, hóbefedett, árva halott.  
Udvaron egy mélyvizü kút, rátüz a Nap, habja vakít  
S alszik a vár, elhagyatott, mint a halott. Vár valakit.
Várlak
1922 első fele

Egyre várlak. Harmatos a gyep,  
Nagy fák is várnak büszke terebéllyel.  
Rideg vagyok és reszketeg is néha,  
Egyedül olyan borzongós az éjjel.  
Ha jönnél, elsimulna köröttünk a rét  
És csend volna. Nagy csend.  
De hallanánk titkos éjjeli zenét,  
A szívünk muzsikálna ajkainkon  
És beolvadnánk lassan, pirosan,  
Illatos oltáron égve  
A végtelenségbe.
Végtelen óta…
1921. okt. 31.

Végtelen óta folynak a percek,  
Végtelen óta folynak a könnyek –  
Harsog a tenger, árad a tenger  
És jaj! utánok még többen jönnek.

Ezer forrás sír végeszakadlan  
És jaj, az anyja úgy szereti!  
Harsog a tenger, árad a tenger,  
Fáradt a lelkem, ölelgeti.

Folynak a könnyek, folynak a percek,  
Nem tudni: Hová? Merre? Mivégre?  
Harsog a tenger, árad a tenger –  
Eltünik egyszer a Semmiségbe.
Versek végére
1922. nov.

Ó jajgató, bús hangok, a könyvetek megírtam  
És most, hogy már reátok hajtom a fedelet,  
Nem is tudom elhinni, hogy annyit összesírtam,  
Hogy bennem annyi édes, részeg bú erjedett.

Ritka mosolyom dalba kiönteni nem bírtam,  
Csak könny zuhant szememből, ó sírtam eleget!  
Egy csúfos hang belülről űzött, hogy így megírjam  
S higyjem, a víg Öröm hogy egész elfeledett.

De íme, bánatom már rímekbe van megölve  
És sajnálom, hogy nincsen, ki szívemmel pörölne;  
Ó gyertek vissza régi, enyhítő bánatok!

Én gyönge legény verset vérrel nem áztatok.  
De kotorász mellemben Magányom éles körme  
S már sírok, mert egy szőke fejet nem láthatok.
(Versem komor…)
1923. márc. 11.

Versem komor, félelmes bajtárs,  
A jaj-mezőn, ha nagy a zajgás  
Lábai vígadozva jönnek,  
Mint Noé végén vízözönnek.

Súlyátul görnyed gyáva szív:  
Sarkát keményen odanyomja,  
Kegyelmet pallósára hív  
S botor fülekhez nincs pardonja.

Ilyen legénnyel bizakodván  
Győztesen állok minden tornán,  
A senkiket hadakba lássam:  
Megvédjük egymást én s bajtársam.

Bátor. De félek egytül én:  
Ha szálló pihe napsugárban,  
Csak, versem nagy szemed tüzén.  
Meg kell tagadni bús bajtársam.
Világ megokolt útálata
1923. jún. 2.

Nincs itt semmi szép, mert nincs igazság,  
Kenyér-anyót veri az alkohol.

Elvonult a szép lélek-magasság  
S ifjú apácaszívként haldokol.

Don Quijottként girhes koronánkon  
Okos Panzákkal harcolunk s bután.

Nincsen illat sehol a világon,  
Hullák rothadnak Volgán és Dunán.

Ó az Ember!! – hagyja karosulni  
Az eszmét a butaság szöllején.

S mint ki vágy Krisztus sebébe nyúlni,  
Ugy undorodok magamtól is én.

Aromaként öleli itt minden  
Magába át a gyűlölet-ködöt.

Nagyon útálkozhatott az Isten,  
Hogy ilyen csúnya planétát köpött!
Villámok szeretője
1924. jan. 28.

Ördög röhög és Isten sír belőle,  
Pap és csibész a villámok szeretője.

Mindig beszél: „Mondd, testvérem, nem alszol?”  
S legszebb álmában kenyérhéját majszol.

Búzát vet s hideg csillagokat gyomlál,  
Korgóbban korog húsz dühödt gyomornál.

Hordókra áll és templomokba tér be,  
De vasgerincű és még nincsen térde.

Ha szép idő van, a földeken fekszik,  
Csak ritkán békít, csak ritkán verekszik.

De fergetegben hegyormokon állva  
Villámszivét az éjszakába vágja.

S mig ember, barom, fa szelíddé retten,  
Boldogan sír a megtárult egekben.
Virág
1928. máj.–jún.

Mártinak

Megőrized-e lángvirágom,  
mit kezem szivedre tűz?  
Heve: nyaram, s ő nyíló berkem:  
gyomnyi fekete tűz.

Volt úgy, hogy nem volt füstgyomocska,  
de bokros mennyei jel, –  
a pokolvihar a virágzást   
tőle tanulta el.

Tőle tanulta s fellegszirma  
fodrozva, rengve vonult,  
s mint jácintporzók, kihajolván  
villámival, lenyult.

Szaggatta, tépte gyomocskámat.  
Harmatja jégeső,  
és megborzongva rája rázta,  
ki friss-nedvet leső.

Most virágpora leheletnyi,  
és talán meddő korom,  
mely, ím, reszketve száll hajadra  
és gyászfátyolba von.

Szeresd és viseld lángvirágom,  
mit kezem szivedre tűz,  
forró nyaram ő s csendes berkem:  
gyomnyi fekete tűz.
Virágos
1926. máj.

Virágos fák közt ballagok,  
Feleségemhez ballagok,  
Kinő a földből már a nyár,  
Feleségemmel vár a nyár.

Fényekkel ott a küszöbön,  
Szívemmel ül, mint küszöbön,  
Komoly örömmel énekel,  
Erős urának énekel.

„Neveltem kövem patakon –  
Ne bujdosódj már patakon –  
Csobogott nap mint nap a víz,  
Tiszta már kövem, mint a víz.

Sokat kerested, tiszta vagy,  
Tornyunkat rakni való vagy;  
Lakom szivedben, én uram,  
Gyere már haza, én uram.”

Hivj csak, hivj, kedves, én megyek,  
Zászlókkal, zenékkel megyek,  
Mikorra kedved könnyet ér,  
Akkorra urad odaér.
Viszem a földem
1925. aug.

Magyar vagyok, de európai.  
Párizs, szeress, én földemet viszem,  
Szép földemet, mely csókjaidra vár,  
Mert nem csókolja itten senkisem.

Telt melleire varjak szállanak,  
Erős husában vakondok lakik –  
Párizs, te nagy vagy s az én földem is  
Nagy táncos városokról álmodik!

Bőízű szíve sötéten csorog,  
Részeg szagától tántorog a szél –  
A nehéz, zsíros televény alól  
Városok tornyos öröme beszél.

Csak egyszer megfoganja álmait  
S karcsú tornyokkal csengve énekel –  
Párizs, szeress, én földemet hozom  
És csókjaidat néki viszem el.
Wolke
1928 vége

Dur wirst nicht meine Frau sein,  
du wirst leicht sein wie eine Wolke.  
Ich schliesse mich ins Feld herein,  
dass ich dich da erwarten sollte.

Du wirst herkommen in mein Haus,  
in mein sehr kühles ohne Dach dann:  
Ich werde traurig, wie die Maus,  
auf die es regnet, leise, langsam.
Zuzmara
1928. nov. 16.

Fürtöm szöllőkhöz volt hasonló  
s most hüvelyében rohadt borsó.  
Fekete szemei peregnek,  
hulló könnyemmel keverednek.

Óh kínos, szögletes mulásom,  
széltörte, fehér hajlongásom!  
Koppanó hátam iramlása!  
Csonka szerelmem forradása!

Óh égbolt csontos tisztasága –  
éhen halottak fagyossága!  
Hunyor nélküli nyugalommal!  
Tettembe vetett bizalommal!

Gyémántos, hűs heringen élek,  
bútoraim az égi fények,  
körmeim egyre keményebbek,  
de a rózsái fehérebbek.