tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Oly friss
1924 ősze

Oly friss-ízű az ég, én tudom, én tizenkilenc esztendős vagyok  
A szebbik biplánon mindenki hallja a toronyóra ütéseit, az éhesnek körte  
a csillag is, ott már ebédelnek, de Magyarországon még nincsen rádió  
Minden emberben ketrecek élnek, ezek esznek vagy énekelnek  
És egyik emberben acélból vannak, a másikban pedig furulyákból  
Ha alszom, hozzám képest mi lesz a harmat  
Egészen ostoba csak egy van s az az elégett itatóspapír, szegényke vizet  
se látott  
Ne haragudj, jóíze van az égnek  
És a szúnyogok amúgyis meghalnak éhségükben.
Olyan bolond vagy
1925 ősze

Olyan bolond vagy  
Szaladsz  
Akár a reggeli szél  
Még elüt valamelyik autó.  
Pedig lesikáltam kis asztalomat  
És most  
Tisztábban világit kenyerem enyhe fénye.  
No gyere vissza, ha akarod  
Veszek takarót vaságyamra  
Egyszerü, szürke takarót.  
Illik az  
Szegénységemhez, aki szeret téged  
És az Úr is szereti nagyon  
És engem is szeret az Úr  
Nem jön soha nagy fényességgel  
Nem akarja, hogy elromoljanak  
Szemeim, akik  
Nagyon kivánnak látni téged  
És nagyon szépen néznek majd terád  
Ha visszajössz  
Vigyázva foglak megcsókolni  
Nem tépem le rólad a kabátot  
És elmondom mind a sok tréfát  
Mert sokat kieszeltem azóta  
Hogy te is örülj  
Majd elpirulsz  
Lenézel a földre és kacagunk  
Hangosan, hogy behallatszik szomszédunkba  
A szótlan, komoly napszámosokhoz is behallik  
És fáradt, összetört álmukban majd elmosolyodnak ők is.
Önarckép
1923. jan. 5.

1923. jan.

Dacos, vad erdő sűrű nagy hajam.  
Már meggyötörte asszonyujj viharja,  
Forró száj baglya néha megzavarja.  
Alatta zúg a gondolatfolyam.

Milyen mély medrü, nem tudom, de mély.  
Hitek szirtjét bús iszapjába mossa,  
Nagy homlokom a Vaskapu-szorossa,  
Hol rég utat vágott a szenvedély.

Zord partján – csókhid szépen szökne itt,  
Melyen portyázni víg asszony-tatár megy –  
Örök-zsibongó, vijjogó madárhegy:  
Sötét gond rakja barna fészkeit.

Szivemben vágyhegylánc, jaj-kráteres;  
Még forró, fülledt nyár vonaglik völgyén  
S dermedt, havas csucsán „Ember”-t üvöltvén  
Egy őrült lélek máglyákat keres!
(Ördög farába…)
1928. okt. 1.

Ördög farába, semmi husába  
s harapván Isten fehér hasába,  
hajnal-nyelvem a világra öltöm –  
lelkem még jó e rossz étkü földön.

Teteje felhő, mocsok az alja,  
az se kóstolja, aki kavarja.  
S ha már csak bicska volna ebédem,  
akkor is meggyfa volna cselédem.

Csak aki főzte, énvelem enne,  
csak egy csipetnyit nyelvire venne,  
fájdalom volna kóstoló nyála,  
nálam is lakna sok vacsorára.

Fátyolból varrná törülgetőjét,  
csontjából venné kevergetőjét,  
elmosó tálja gyermeke lenne,  
piros fedőnek ülne szivemre.
Öreg minden
1928 nyara

Öreg itt minden, a vén vihar  
görbe villámra támaszkodva jár,  
tüskeszakállu rózsáknak dudál  
s velük totyog rossz lábaival.

Öreg minden. A forradalom  
dobálni való hegyes köveken  
köhögve guggol s csontos keziben  
fillér fénylik: legszebbik dalom.

Kezem mért nem átlátszó-öreg,  
hogy tapogatván arcom ráncait  
ölembe ejtném s aki látna így,  
hinné: szememből a könny pereg?

Ifjuságom! oltáros korom!  
Juj, fickándozó, hűvös hal gyanánt  
az alkony hálójába reng a láng  
s békanyál lesz meghaló porom.
Ősapám
1922. aug.–szept.

Sz. Szigethy Vilmosnak

Fakó köntösben, hószin ménlován,  
Álomban, éjjel, itt jár Ősapám,  
Ruhája egyszerű, diszt nem visel,  
De nagy szemében őserő tüzel.

Dús hosszu fürtje barna mint a föld,  
Vasmarka kérges, nagy tusákra tört,  
Süvegje mellett karvalyszárnya száll,  
Előtte messze száz vitéz halál.

Rézarca, mint a gondos est, nyugodt,  
– Kacagni tán soha nem is tudott –  
Nyakán feszűlnek holló-vérerek,  
Tömbmelle vulkán tengerek felett.

Leszáll lovárul – tán Hadúr maga! –  
Bronzajka mozdul s nem hallik szava,  
Rám néz, szemembe, kezet fog velem,  
Bús apa bús fiával, csendesen.
Összetört szívem…
1921. márc. 28.

Összetört szívem bús kesergője  
Csókot kért tőled, néma halott,  
Szunnyadsz te régen, nem hallsz felőle,  
Boldogan virulsz, ahol vagy, ott.

Oh! ha leszállnál a magas égből  
S lelkem akarnád vídítani,  
Könnyem, mely most hull sűrűn szememből,  
Nem volna tovább mért ontani.

Vagy ragadjál ki, hő szerelmeddel  
Földi posványság csápjaibul,  
Várlak epedve, kedvesem! jöjj el!  
Szánd meg a könnyem, mely egyre hull.

Összetört szívem bús kesergője  
Csókot kér tőled, néma halott.  
Nem szeretsz már te, nem hallsz felőle,  
Nem kellesz nékem, oh! átkozott!
Őszi alkonyat
1922. nov.

Kedves tanáromnak, Tettamanti Bélának

Az őszutói barna alkonyat  
Halkan piheg a pelyhező havon.

Vállamra érzem szép, meleg nyakad  
És messzi csókod itt az ajkamon.

Hideg vonyít, agyonmart arcomat  
Forró öledre mégse hajthatom.

Be messze vagy még! Bús az alkonyat,  
Lágy hópihékbe hull a bánatom.
Páncélvonat
1926. ápr.

Kigyulladt a repülőgép a világ alatt.  
A zengő sziget  
Érthetetlen módon elúszott.  
És két fiatal szerető  
Még mindig keresi  
A boldogságot.  
Minden gyűlöletem a feneszép jövőnek –  
Miért késik a vas-szagú,  
Mikor annyira várom!  
Az összecsődített házak letérdeltek,  
Csak a legkarcsúbb torony követelőzik,  
Nem ejti le fáradtan harangját,  
De nem büszke a városra többé.  
Egy elfeledett bús alagútból  
Kiront még zúgva a páncélvonat,  
Ütegeiben tömített fények –  
Az én pazarolt, sok szép erőm.  
Mint a legnagyobb,  
Legmegkivántabb szerelem,  
Vagyok számító; kíméletlen;  
És erős.
Pap a templomban
1922. okt.

Fejem forró, de büszke templom,  
Nagy orgonája búgva zeng,  
Sötét vér hull a kőre lent  
Sötét oltárról, régi tempón.

Tömjének kába füstje leng  
És nyöszörögve és sohajtón  
Egy lélek sír a templomajtón  
Bus éneket, istentelent.

Egy őrült festő rég-időbe  
Arcképet festett – haja szőke –  
Oltárképül a csonttemplomnak.

Előtte ott áll a Halál.  
Nagy csönd lesz. És a vén, komor pap  
Halkan, csudásan prédikál.
Parasztanyóka
1922. aug.–szept.

Vén, ráncos arca majdnem fekete,  
Kiszítta régen már a nap heve,  
Fogatlan szája bús sóhajüreg,  
Oly csöndes néni és olyan öreg.  
Fonnyadt karjával multakat ölel,  
Halálra vár s az tán sosem jön el.  
Egyformán csöndes, zajt sosem okoz,  
Sovány kezével lassan elmotoz,  
Szentképet s egy fényképet nézeget –  
Öreg korát dús bánat ülte meg.  
Sokszor kibámul a kis ablakon.  
Elrévedez egy álomalakon.  
Gyér ősz haj szárad csontos csöpp fején,  
Öreg királynő bú-trón tetején.  
S úgy elfárad míg a templomba ér,  
De elmegy, hogyha nyár van, hogyha tél,  
Letérdel ott a bús hideg kövön  
S ha van öröm, úgy néki ez öröm.  
Lakán is ott borong ez a ború,  
Falán sok szentkép, néma koszorú.  
Macskája vén, már régen nem dorombol.  
S az öreg anyó olyan szomorú.
Párizsi anzix
1927. ápr. 8.

A patron sosem kelt föl reggel,  
Párizsban Jeanettek a Berták  
s borbélynál is vehet az ember  
főtt spenótot vagy égő gyertyát.

A Saint Michelen végig hatvan  
meztelen nő dalol az éghez  
s a Notre Dame: belül hideg van,  
felül öt frankért rám lenézhetsz.

Az Eiffel-torony éjjel eldől,  
bebúvik paplanos ködökbe,  
ha lány vagy, megcsókol a rendőr  
s az illemhelyen nincs ülőke.
Pauvre plaint-chant méchant
1928 vége

Le coeur est tard car Dieu est lourd,  
plus lourd qu’un mort –  
Je ne suis plus jaloux balourd,  
qui chante sur les champs et court  
s’évaporant sous le ciel gourd  
et souffre fort,

paysan chargé de Dieu, qui sème,  
c’est qui je suis,  
je ne fais pas de bruit même  
je ne savais jamais s’il m’aime,  
mais je le suivrai s’il m’aime  
personne puis.

Tilinkó retrouvé, – cassez  
le de nouveau: il est étranger,  
il n’a souffert beaucoup qu’assez,  
il est en toi, il est en danger.
Perc
1922. júl.–aug.

Dalol a madársereg,  
Hogy az erdő zeng belé,  
Maszatos parasztgyerek  
Inal a folyó felé.

A Nap is süt melegen,  
Tüzesíti a leget,  
Nem is látni az egen,  
Pici keskeny felleget.

A parasztgyerek hevül,  
A folyóparton ledül,  
Homokon gurul tovább,

Kavicsot fog, jó lapost,  
A folyóba dobja most  
S fütyörészve áll odább.
Pernyetáncra
1928 nyara

Te tűzkazal, mint pernye   
úgy röpködök körötted.  
Bicegve szállok édes  
kunkorgó száraidból.  
S hipphopp orrod hegyéről  
mosolygok rád, te drága.  
Subába jő az alkony,  
hüvös pipába fogja  
fickándó lángjaid, kik  
pofoznak jobbra-balra.  
Guggolsz már ugye, hékás?  
Ládd, lefejti magáról  
a bokor piros szoknyád,  
mit rádobtál, hogy vélem  
nyujtózva szemtelenkedj.  
Hát húzd be tüzes szarvad,  
feküdj a gyenge fűre.  
No majd be is borítom  
fehérrel barna szíved.
(Petite Jeanette…)
1927. márc. 5.

Petite Jeanette,  
Floraison des cieux!  
Je vous recherche toujours dans mon désir et dans mon lit qui est  
encombré par M. Takács!  
Toi mon matin le plus bleu!  
Eau fraîche, oiseau, miroir des aveugles!  
Numéro de téléphone inoubliable!  
Chameau d’or dans ma vie comme le Sahara  
Des scarabées traversent mon coeur quand je ne peux pas tenir tes  
mains!  
Ô toi, trois espoirs de ceux qui râlent!  
Qui es-tu, toi qui me remplis?  
Qui es-tu, toi qui ne me connais pas?  
Je voudrais te donner quatre verres de mon vin de mon eau de mon  
lait de mon sang!  
Le Saturne doit planer au-dessus de ta tête toujours toujours avec  
mes yeux qui te regardent  
Il faudrait incendier Paris que l’on puisse te voir en clarté divine!  
Ô bibation de rosées!  
Toi ma portion la plus belle de pommes frites! –  
Est-ce que vous savez déjà ce que veut indiquer le mot: gentil?

Payen  
Votre payen  
Ma petite  
Je suis votre payen
Petőfi tüze
1923. jan. 23.

Falvát megőrült népe lerombolá,  
Házunk az nincs, fél fal, ha mi megmaradt,  
Gonosz Tél van s e kis családnak  
Tűze, Petőfi – az Eszme: hol van?

---

Petőfi Sándor, Tégedet *ünnepel*  
A jajgató nép s a süket Elnyomás,  
De nagy lelked *tüzét*, az Eszmét,  
Cifra, hideg lobogás takarja.

Ó, ünnepelvén, mélyre temetnek el!  
Petőfi Sándor, ámde azért nyugodj:  
Az Eszme ég az elnyomottak  
Büszke szivében örök dalodra.

És égni fog, mert nagy hitem ójja meg:  
Világszabadság! – így köszönök, Vezér,  
S örömtelen tizennyolc évem  
Szent lobogója elődbe hajlik.
Pilóta
1925 vége

Szép szál legény vagy, egy röpüléssel  
Magosabb vagy a magos madárnál.  
Csinos mesterség a tiéd, de az az enyém is.  
Szijjas nyergedben hátradülsz, nézed, hogy a föld elfordul kelet felé,  
Én meg hosszu seprűvel takarítom az egyesület poros termeit,  
Tagok se nyitják ilyenkor erős lökéssel sarkig az ajtót,  
Tárva áll az, a nap arany deszkákat nyujt be rajta.  
Papir is akad, hát lehajolok, derekamra dől a seprünyél,  
Ugy bámészkodik fölfelé és verset is írok,  
Azt se magamról, olyan egyszerü az életem.  
Szállj, csak szállj, én ügyellek téged, a rendőr is fölemeli szigorú fejét –  
Hegyes sisakja két szélén két torony karcsu póznáival –  
Nyujtott nyakkal futnak a lovak, a tejes kannák összekocódnak,  
Öt ujj között a felnyujtott alma csillog.  
Te elröpülsz,  
A felhők gyűrődnek, mint a paplanod,  
Lassan te is megöregedsz, hosszu szakálladon átsüt a napfény  
S homlokod fölött az ég  
Lehorpad és földuzzad megint  
A fiatal lányok szagától.
Piros hold körül
1928. nov. 16.

Piros hold körül denevérek,  
bársony koszorú, bodor féreg.  
Malacvilágosság az égen.  
Hűvöslő szalmazsák a réten.

A saláták az estharmatban  
borzonganak, kotyognak halkan.  
Már-már rikoltva fölrepülnek.  
S tollászkodva megint elülnek.

Pokoli tompa puffanások,  
puha füveken járkálások.  
Szarvasok agancsai hullnak.  
Vagy virág után ágak nyúlnak?

Piheg a meggy kicsattant ajka,  
még a kórón is, fönnakadva.  
S hogy tágul, szűkül gyors ütemre  
az egész világ! Mint a melle…

Minden lábához ejti kincsét.  
Lábamhoz ess-e, ó szegénység?  
Ki terhel majd, gyökig hajolva,  
miként ha termésem ő volna?
Pirosszemű
1925 ősze

Sok szárnyad alatt melengeted  
Együgyü, szebbik szivemet.  
Már hullnak a legpirosabb almák,  
Ők is  
Visszagondolnak szemedre.  
Pirosszemű madaram hol vagy?  
Bejártam  
Sok fekete földet utánad.  
Repülj csak.  
Aztán gyere vissza. Én várlak.  
És sokat járkálok az uccán, keresem  
Piros nyomod a levegőben.  
Kavicsokat dobtam a folyóba,  
Ő is itthagy most engem.  
Oly magos házak közt élek.  
El is vesznék, ha nem vigyázna rám  
Nehány ittfelejtett éneked. Pedig  
Szeretnék nagyobb lenni mint a házak –  
Meglátnál messziről, amint  
Szemem fölé emelt tenyérrel  
Nézelődöm és szomorú vagyok.  
Pirosszemű madaram hol vagy?  
Sok szép földet bejártam utánad.
Pogányos hitvallás magyarul
1922. júl.

Hol vagy erős pogány sereg,  
Hős Vata, bálványos berek?  
Hol alszol bátor Bocskay?  
Kossuth dicső csapatjai?!

A bősz magyar vér nem buzog?  
Mint gyáva, hitvány koldusok  
Könyörgünk már az életér’?  
Hadúr öszvérként mendegél?

Ó nem, ilyet ne higgyetek –  
Hadúr itt van közöttetek,  
Hadúr a roppant Őspogány  
Üget sötétpej vadlován.

Szegődjünk hát nyomába mi  
A gyávaságot irtani,  
Álljuk helyünket emberül –  
Ki kűzd megél, más elmerül.

Megáll Isten meg a világ,  
Gyönyörrel bámul ily csudát,  
Hogy vasököllel ha akar,  
Szabad s egész lesz a magyar.
Pohár
1926. máj.

A pohár friss, tiszta növény,  
A mezőn csillog és a harmatcseppek rárepülnek.  
Ha egy kisgyerek poharakra néz,  
Halkan  
Megcsendülnek.

A források szivén pohár nő,  
De az üvegesek sem tudják eme titkukat.  
A lányok és fiatalemberek  
Mindig összetévesztik poharukat.

Összevétettem egyszer én is,  
Nékem azóta ízes vízzel pohár nem akad,  
Pedig a szomjan haldokló madár  
Észreveszi az ég mögött a sok szép poharat.
Pöttyös
1928 tavasza

Imhol őzike-lépésekben  
kis rüggyel szájában a lány.  
Bűvös fogam koppanva ejti  
megszolgált, kesere pipám.

Ifjui kínokban szenvednek  
mind-mind a vénülő füvek.  
Emlékeznek: mikor is láttak  
szellőcske járású szüzet.

Hopsza! fű leszek én ma este,  
görnyesztnek bíbor harmatok,  
ropogós, tűrő fű, amelyben  
új kedved is topoghatod!

De pöttyös ruhádban, lobogván,  
ahogy látsz, itt hágysz engemet,  
s meg kell öntöznöm hűs csöbörrel  
a kigyulladó füveket.
Prédikáció
1922. júl.–aug.

Nagy hitvallás a nem-akarás –  
Tán próféta vagyok én.  
De jöhet azért akárki más.

Ha akarnánk, hát ne akarjunk  
(Tán próféta vagyok én)  
Minden gőgöt földbe takarjunk.

A férget el miért tapossam –  
(Tán próféta vagyok én)  
Úgyis elpusztul hamarossan.

Legyen már ez a hitvallásunk  
(Tán próféta vagyok én)  
S a szeretet lesz áldomásunk.

Az Isten szava most újra szól  
(Tán próféta vagyok én)  
Minket hí, emberek, valahol.

A szív jól van csinálva itt benn  
(Tán próféta vagyok én)  
Éljünk! éljünk ebben a hitben.

Gőg, akarás sokakat vitt el  
(Tán próféta vagyok én)  
S minek a fegyver, küzdjünk hittel.

A hit a lélek állomása  
(Tán próféta vagyok én)  
S ez a szeretet hitvallása.

A háború s minden borzalom  
(Tán próféta vagyok én)  
Feküdjék végre ravatalon.

Majd így fogunk nagy nyugtot lelni  
(Tán próféta vagyok én)  
S egymást boldogan megölelni.

Ápoljuk hát a szeretetet  
(Tán próféta vagyok én)  
E dús növényt, mit Isten vetett.

A szeretet az örök élet  
(Tán próféta vagyok én)  
Az akarás mar, kínoz, éget.

Sorsok voltak az akarások  
(Tán próféta vagyok én)  
De elpusztultak, jöttek mások.

S károg fölöttünk Sorsunk, varjunk  
(Tán próféta vagyok én)  
Éljünk, csak éljünk. Ne akarjunk.
Proletárok!
1922. nov.

Ma nektek tornyozó akaratból ekhózok öblös meg forró szivemmel,  
Mert valaki belém kovácsolta a végtelen  
Szeretet meg el-nem-csüggedés zengő acélját  
És a neki-fohászkodások és a neki-keserülések  
Tajtos csöppjeit is belém injekciózta,  
Valaki, aki Krisztus üreges sebére nem rettegéssel gondolt –  
Szent hallelujával lelkezte csókját  
Az Emberisten fonnyadt ajakára,  
Valaki, aki most  
Pásztorok istenes kurjantásával  
Közétek lendül belőlem,

Testvéreim!
(Pucér csapat dobog…)
1926. ápr.

Pucér csapat dobog a dombon,  
Keresztülgázol kertemen.  
Belénevetnek kutamba,  
Hogy kékje nyugtalan legyen.

Szépek, erősek, egymás húsát  
Jóltépett lombokkal verdesik –  
Ugrándozzatok csak magosra  
S a friss széllel  
Gyertek el ujra kertemig.
Pünkösd előtt
1923. máj. 18.

Szent, éhes lelkem, pünkösd ünnepére,  
Mint jóllakott tuzok, magadba hullva  
Feledd, hogy büszke, forró szárnyadat  
Cibálja, tépi vérek irigy ujja.

Hiszen tudod már mi a Végtelenség:  
A Végtelenség az a magyar bánat  
S hiába vergődsz haló hattyuként,  
Szomorubb lélek búsul majd utánad.

Ha idejöttél, tündökölj s dalolj csak,  
E végtelen vizen büszkébben usszál  
S csudáljanak, hogy méltóbban repül  
Zilált szárnyad az égi Sziriusznál.

Szent vagy s ha mégis lenyilaz az Éhség,  
Mint vadludat rozsdás vessző találja,  
Ne sírj, dalold el híres éneked,  
Hogy nyögve várjanak ujabb csodára!
Reggeli
1925. márc./1928.

A kakas forgó szavakat szól,  
a néni a tyúknak magot szór  
s a kenyerek erősen, bízva,  
kelnek,  
harangszó ömlik a Tiszába,  
frissen, nyujtózva kel a lárma,  
derékig mosdok s a vizet  
reápacskolom fejemre.  
Oly hűsen, tisztán símul hozzám,  
úgy ring a tálban, úgy zenél,  
mint a danoló lányok melle.  
Kitárt ajtómon szellő jön be,  
szaglász, vigyorog diadallal  
s mint rozsvetésben kisgyerek,  
édesen rúgkapál hajamban.  
Álmomban kazalról gurultunk,  
rózsámmal bukfencet vetettem,  
tótágast állnék most is én,  
de már munkába kell sietnem.  
Fürgén, vigan viszem magam,  
most úgyis én vagyok a legszebb  
és szépet, tisztát kell már egyszer  
fölmutatni az embereknek.  
Szeretnek majd, ha eljövök,  
szeretnek, mert közöttük voltam,  
együtt jártuk a széles utcát,  
zápor előtt velük loholtam.  
Az apókkal és az anyókkal,  
akik ráncaim tervét hordják,  
fiúkkal – s lányokkal, kik munka  
után a mellüket kibontják.
Részeg a síneken
1922. aug.–szept.

Egy részeg ember fekszik a síneken,  
A bal kezében tartja a butykosát  
És hortyog. Alszik hajnali hívesen.  
Az Éj az úton most üget el tovább.

Kuszált haját már ékesitette sok  
Giz-gaz-szeméttel lágyan az éji szél,  
Most hint az ég rá isteni harmatot  
S meg nem mozog, csak melle zihál, hisz él.

Jobb ökle mint a talpfa olyan kemény,  
Úgy alszik mint rég, anyja meleg ölén.  
Ruhája rongyos. Még fiatal; legény.

A Nap se kél, az ég hamuszínre tört.  
Egy részeg ember fekszik a síneken  
És messziről lassan dübörög a föld.
Riának hívom
1924 ősze

Riának hívom őt  
De éppúgy mondhatnám sónak, vagy villámnak is  
Sok értelmetlen dolgot csinálunk, azt mondjuk rá, hogy szép s azután  
kiejtjük kezünkből  
Röntgenfényből faragták, átsugárzik a falakon és szavaimon  
Haj, de igen messze van  
Ha egyedül vagyok, odaül homlokom elé, nagyon fájhatok neki  
Sóhajt s testemre hullajtja fájdalmait

Csodálatos, hogy más nem vette észre feje fölött a virágokat  
Pedig én láttam, hallottam is, színes harangokat dobálnak jobbra-balra  
Belőlük mosolyognak föl jövőbeli gyerekei  
Közöttük jár, nagy gonddal ügyel rájuk, de erről sem tud  
Azt hiszi ilyenkor, hogy takarít, vagy, hogy engem kínál meg vacsorával

Egy hangvilla két ága vagyunk  
S mégis, ha egymásra nézünk  
Néha rekedten száll föl a szomorúság.
Ringató
1928 tavasza

Holott náddal ringat,  
holott csobogással,  
kékellő derűvel,  
tavi csókolással.

Lehet, hogy szerelme  
földerül majd mással,  
de az is ringassa  
ilyen ringatással.
Népdalok à la Ringelnatz Morgenstern
1928. szept. 30.

A rókának ha volna szárnya,  
Ej-haj levegő-égben járna,  
Bizony.

Gonosz nadrág! Ha esze volna,  
Ej-haj a gatyára gondolna,  
Bizony.

A Duna gombostű ha volna  
Ej-haj, gomblyukam mögött folyna,  
Bizony.

S ha én fejem teteje volnék  
Ej-haj, ily okosan dalolnék,  
Bizony.

Okos Bárányka
Ringelnatz Morgenstern, avagy a szellem diadala napjainkban
1928. szept. 30.

### Utile cliché

Az ágy mellett két éjjeli  
Szekrény áll cipővel teli,  
Két-két pár lábbeli  
Jutna  
Mindegyiknek, ha járni tudna.

Ha két bús kenguru bemegy  
S a balsó szekrényre az egy-  
Ik árnyával elegy  
Mászik,  
Akkor magosabb, mint a másik.

Szerzette: Márthy Nagyobb Öröme  
geschrieben von Öröm Nagyobb von Márt
Rokkantak
1924. jan.–febr. [?]

Parasztlábaikról  
Leamputálták az ásót… Nem veri  
Színek meleg essője többé  
Szemük szárazságát.

Gránátokba törte  
Karcsú gerincük acélobeliszkjét  
A sátános tankokká vedlett  
Harangok ütése.

Áttört tüdejükön  
Tajtékos borzalmak marsolnak nyögve  
És lágy agyukra internálták  
A Szibériákat.

Ők azok, akikből  
Még visszakaptak valamit az anyák  
Amaz emberebb gödrök vámján,  
Hol most meszesednek

Eggyé mindenfajta  
Dadogó Krisztusok, hogy irtózatos  
Hegyibeszéddé magasodjék  
A hörgés bacchanálja.

Hiányzó karjukon  
A kenyeres tenyér megöklösödött  
És szívükben égve harangoz  
A Békesség elé.
Rossz volt, elszéledt szivemből
1924 ősze

Az asztal alól fölnyúlnak emlékeim  
A halottak is eszembe jutnak, pedig sohase gondolok rájuk  
Kedvesemben a lányok, asszonyok összebúnak és dideregnek  
Fuldokló kapkod valahol utánam  
Tenyerembe dobom a fejem  
Az a muzsika, a füveké, láttátok-e? szép volt  
A föld meleg arcával simogatott, behunyt szemmel fekszem  
a szemében, vele látok, egy kisgyerek lehelete ringat  
S akkor valaki elszéled szivemből, rossz ő nagyon  
Tegnap délután könnyezett a föld  
Mi lesz fölösleges virágaimmal?
Rövid óda a kelő Naphoz
1922. aug.

Ó örökszép Nap, te erős, hatalmas  
Antik istenség, örökifjú Élet!  
Fellobog most dús ereimben orcád,  
Zendül a vérem.

Fölkelő Nap, nem borulok elődbe,  
Rég-pogányossan dalolok Neked most,  
Égfelé tartott tenyerekkel, arccal  
Állok előtted.

Őseink, ó ládd, Neked áldozának,  
Mért hagyod hát el megesett Hazámat?  
Adj erőt e bús magyarokba, Élet!  
Élni meg élni!

Ősapámnak bús fia lettem én is.  
Rám örökségnek csak a Név maradt már,  
S én köszöntlek: ím kiiszom Nevedre  
Friss-vizü kancsóm.
Sírdomb a hegycsúcson
1924. aug. 20.

A holtan megbántott Adyé

Üveghegy ez. Ezerszínű üveg.  
Az ördög csuszkál oldalain föl-le.  
Hántott héjú szivekből ez a hegy  
Már régen épült. S énekelni megy  
Hajnalban ez a hegy a vaksi földre.

– Sej haj, meghalt!… Ó, meghalt!… Hosszu csend.  
A hegy kigyúl és táncolni kezd aztán.  
Egy sírdomb megy a hegy csúcsára. Fenn,  
Ott fenn megáll. Lefekszik. Vértelen  
Fénylelke forrón leömlik az arcán.

Hullámzik még és lépcsőkké mered.  
– A hegy csúcsáról nagyon messze látni,  
Fennebb, a hantról, még messzebbre látni,  
Ki akar látni, apró emberek? –  
Csak csend. És újból zeng, ragyog a hegy.
Sóhaj
1921. okt. 31.

Ha könny csorog,  
Ha kebel sír,  
Ha jaj hallik,  
Ha ég dörren,  
Föld kerekén,  
Akármerre:  
Az én könnyem,  
Az én keblem,  
Az én jajom,  
Büntetésem:  
Föld kerekén  
Akármerre  
Járok, mindig  
Csorg a könnyem,  
Sír a keblem,  
Jajom hallik,  
Az ég dörren  
– Átkozott fej  
Az én fejem –  
Átkozott fej  
Te fölötted.
Sok gondom közt
1928 nyara

Sok gomdom közt veled vesződöm,  
bóbiskós szántón mérgelődöm  
s harmatos, dobogó dombokon  
szememre húzom a kalapom.

Hosszúkat lépek s keserülvén  
legelgető borjak közt ülvén  
orrocskájuk is téged idéz  
s rózsás csülkökkel szivembe lépsz.

Zsákom rádobom a bokorra,  
bottal ütök a virágokra,  
ordítok, ha szól a billegő,  
a folyóig szenved a mező.

Ha kerülsz, ne kerülj el messze,  
köténykéd lennék, ne tépj össze,  
dalocskád lennék, ne hallgass el,  
kenyérkéd leszek, ne taposs el.
Somogyi Lolinak
1929. febr. 20.

A világ elfáradt már szagosodni. Unta,  
hogy mifenének tettem asztalomra.  
S igyekezett árnyékot vetni,  
nagyobbat mint a kertben  
s elfáradt, mikor nem néztem oda.  
De észrevettem.

És nógattam a bimbót: nyilj ki!  
kezemből virágozva hullj ki,  
virág-világ!  
Ej, ködben élünk! hullj derengvén:  
szivem felé fordulva gyengén, –  
no, bátorság, hisz van még jóbarát –  
óh nem az Isten, nem. De Somogyi  
Lolli vigyáz reád. –

azért írtam ezt néki,  
igaz barátsággal és szeretettel.  
Attila
Spleen
1922. okt.

Halál, terítsd rám köntösöd, hisz fázom,  
Gonosz szélvész s vihar dúl bennem és süvölt,  
A vágy-sakálsereg az égre fölüvölt  
S bus esten meztelen bőrig megázom.

Sáros hideg föld húzza, szíjja lábom,  
A bátorságom is bizony inakba tört.  
S rekedt torkom ha még keserves dalra hörg,  
Ne hidd, hogy élet-ének zeng a számon.

Mert jaj, bizony kék minden tagom s reszket,  
Szemem homályos, célt, utat tévesztek  
És fázom – nézd Halál, hí mostoha fiad.

Szeretne köpenyedbe burkolózni,  
Már úgyse tudna vígan lobogózni,  
Szegény, a lelke fázik s az élettől riad.