Tanítások
1923 ősze

### 1

Lesznek, akik majd kinevetnek.  
Ti ne hallgassatok azokra.

Olyanok ők, mint a cserepes  
Urasági kastély gyermekei:  
Nevetik a durvaorrú parasztot,  
Mikor trágyás szekerén elindul,  
Hogy kenyérré kovászolja a földet.

És lesznek, akik elszörnyülködvén  
Ilyesféléket beszélnek egymásnak:  
Miket össze nem fecseg ez az ember!  
Hisz ez bolond, zárjuk el hamar,  
Lázas hitét lehűti majd a magányosság.

Erre pedig csak azt mondhatom,  
Az én akarásom nem bolondság,  
Hanem tövigkalászos táblája a tibennetek  
Még csak csirázó búzaszemeknek.  
Az én hitem a földnek melegsége  
És miként a föld szétosztja melegét  
Gyenge füveknek, rengeteg erdőknek egyaránt,  
Az én hitemet úgy osztom szét közöttetek.

Ti mégse hallgassatok a szörnyülködőkre  
És meg ne vessétek őket:  
Mindannyian és egyformán  
Testvéreim vagytok.

### 2

Ti jók vagytok mindannyian,  
Miért csinálnátok hát a rosszat?

Néha úgy vagytok a rosszal,  
Mint az ópiumot szívó a pipájával.  
Ameddig csak tart a mámor, gyönyörűséggel telik meg,  
Aztán pedig irtózik önnönmagától is.  
Mert miért isztok pálinkát tej helyett?  
Hisz anyátok teje sose válik pálinkává.

Ti jók vagytok mindannyian,  
Hisz mindnyájan örültök a jónak  
S fontoljátok meg amit mondok:  
Nem sánta az, aki  
Együtt lelkendezik a csúszkálókkal.

### 3

Ne legyen bennetek kegyetlenség  
És irgalmasság se legyen bennetek.

Ha kegyetlenek vagytok,  
Fiaitok is kegyetlenek lesznek.  
Ha valamely bokron tövis terem,  
Sarjadékán is tövis terem.  
S elszaporodván tövestül kitépi  
És kemencére veti a gazda.  
Igy szakajtja ki kövér földjéből  
Az ártatlanul kegyetleneket,  
Már csak szüléjük miatt is  
S tűzre, háborúba veti: az idő.

Ne legyen bennetek kegyetlenség  
És irgalmasság se legyen bennetek.

Az irgalmasok irgalmasságra várnak,  
Ti pedig éljetek úgy és úgy tegyetek,  
Hogy ne legyen szükségtek irgalomra  
S ne legyen miért irgalmazni nektek.

### 4

Most a jövendő férfiakról szólok.

Ők lesznek az erő és szelidség,  
Szétszaggatják a tudás vasálarcát,  
Hogy az arcán meglássák a lelkét.  
Megcsókolják a kenyeret, a tejet  
S amely kezükkel simogatják gyermekük fejét,  
Ugyanavval kifacsarják az érckövekből  
A vasat és minden fémeket.  
Városokat raknak a hegyekből,  
Nyugodt és roppant tüdejük a vihart,  
A fergeteget magába szívja  
S megcsöndesülnek mind az óceánok.  
Mindig várnak váratlan vendégre,  
Az ő számára is teríttetnek  
És megterítik a szívüket is.  
Az Isten szerető öccsei ők.

Legyetek hasonlók hozzájuk,  
Hogy kisgyerekeitek liliomlábaikkal  
Ártatlanul mehessenek át  
Az előttük álló vértengeren.

### 5

Az üvegöntők nagy tüzeket raknak  
És vérükkel meg verítékükkel  
Összekeverik az anyagot,  
Mely katlanukban átlátszóvá forr.  
Azután meg táblákba öntik  
S erős karjuk fogyó erejével  
Egészen simára hengerelik.  
És amikor megvirrad a nap,  
A városokba meg a tanyai viskókba  
Elviszik vele a világosságot.

Néha napszámosnak hívjátok őket,  
Néha pedig költőnek mondjátok,  
Noha nem több egyik a másiknál.  
Lassan egyformán elfogy a vérük,  
Ők maguk is átlátszóvá lesznek,  
Ragyogó, nagy kristályablakok  
A belőletek épülő jövendőn.

### 6

Előttetek egy ember ment el  
S utánatok is jön egy ember.

Néhányatoknak mégis fáj a járás  
S fájnak a földes, iszapos tavak,  
Hol a verítéket és az út porát  
Le kell mosni a fáradt tagokról.  
Irtóznak tőlük s tisztaságra vágynak  
S tán alázattal fürödnének mindig  
Kristályvérében a megváltóknak,  
De nékik az élet iszapos gödör,  
Boldogtalanság öblögeti őket,  
Míg patyolat-fehérré facsarodnak,  
Mint a mosott ruha jó anyám kezében.

Reszketnek a vizek iszapjától  
És mégis, mégis, tisztátalanul  
Semmi kedvük sincsen továbbmenni.

Ti boldogtalanok, nem egyedül vagytok,  
Előttetek egy ember ment el  
S utánatok is jön egy ember.

Nézzetek apró unokáitokra:  
Boldog örömmel élik a fogócskát  
És nézzetek ősz nagyapáitokra:  
Boldog örömmel ballagnak ők is,  
Miként azok a katonák,  
Kik akár vesztett, akár nyert csaták után,  
Békességet áhító szivekkel  
Fáradtan, de fütyörészve hazafele mennek.

### 7

A tegnapiak és atyáitok  
A jajok lúgjával próbáltak mosakodni  
S íme, tinéktek nem kell kutakat ásni  
És nem szükséges,  
Hogy telesírjátok a kiapadt tavakat,  
Csak gyertek velem  
És el ne maradjatok tőlem,  
Az én számról friss források fakadnak,  
Merítsétek bele véres értelmeteket,  
Hányjátok el fegyvereiteket,  
Mert a szerszámok nem férnek kezetekbe,  
Még a múzeumokból is vessétek ki azokat,  
Nehogy ők, akikből én előrejöttem,  
Titeket vessenek ki majd magukból,  
Mint a fegyverek fegyvereit,  
Mert hogyha már muszáj választani,  
Inkább testvéreink közül hulljon el egy,  
Mint két idegen felebarát.

### 8

A koldusszegénynek krajcárt adtok,  
Noha ti is igazságot kértek  
S nem vagytok különben a gyilkosoknál,  
A sikkasztóknál, akik lányra pazarolnak,  
Mégis felakasztjátok, becsukjátok őket.  
Vagy hová lett a békesség a földről?  
És kik pazarolták ölebekre  
A felebaráti szeretetet?

Bizony, mindezek a dolgok  
Meglátszanak az idő könyvében.

Ó, jaj azoknak, akik  
Nem másszák meg a magasságokat  
S úgy kerülik szavamat, mint a szakadékot,  
Mert az anyák teje könnyekké változott,  
Testvéreink elhulltak úgy,  
Mint jégzivatarban a gyümölcsök,  
Amelyeket senki, senki, senki  
Kosarába többé nem szed össze.

### 9

Isten országát hirdetem néktek.

Szelid lehelete megsimogat minket  
És a börtönöket elsodorja.  
Fölméri örökeddigi szenvedésünk  
Fájdalmunk végtelen homoksivatagját.  
Hiába hullott veritékünkkel  
Könnyünkkel vérünkkel gondolatunkkal  
Televénnyé forgatja majd  
Hogy víg erdők és komoly akadémiák  
Hazatrallalázzák bujdosó kedvünket.  
Megbékélt nyáját a fegyvereknek  
Nyugodt szavával gyárakba tereli  
Az irigy gépek szerelemmel magasztalják  
S arató kezeit  
Alázattal nyalogatják a búzaföldek.

Isten országát hirdetem néktek  
Aki eljön hozzánk: a földre  
Aki nagyobb ünnep nálunk  
Mert mindnyájunk ünnepe.

Készüljünk rája illendőképpen:  
Igazi lelketek melyet elzártatok  
Hogy be ne szennyeződjék a robotban  
Vegyétek elő immáron s öltsétek magatokra.  
Foltozzák be a nem-törődömséget  
És kössék maguk elé az asszonyok  
Legtisztább anyaságukat  
Illatosítsák meg homlokukat  
És szakállukat a férfiak  
Ősi testvériségükkel jószándékaikkal  
A gyerekek kezében virágok legyenek  
És gondtalanságot adjatok nékik.  
Bölcs szivekkel örvendezzetek  
És siessetek siessetek  
Mert alighogy méltón fölkészültünk  
Akit elűztek a hadnagyok  
Nyugodtan biztosan észrevétlenül  
Isten országa hazatalál.  
– – – – – – – – – – – – –

### 13

Mikor raktok parazsakat  
Már-máron látó szemetekbe,  
Hogy ne csak lássanak,  
Világítsanak is!  
Szurkos fáklyát gyújtanak szemükben  
Immár a hátulgombolós négerek is  
S bennünk még sötétben alusznak a galambok.  
Denevér-szárnyon röpködjenek?  
Mert eljönnek a kormos fütyülő fickók  
És darabos piros kiáltással behajítják  
A földszintes múlt apró ablakait.

### 14

Bölcs, vén könyvekben áll, hogy por vagyunk.  
De én, aki a füvek beszédjét  
S a kométák dübörgését delelőtökre terelem,  
Tudom, hogy nemcsak por vagyunk:  
Por és Istenpor vagyunk.

Visszahullván  
A por a porral elkeveredik,  
Visszahullván  
Igy keveredik el Istennel a lélek.

Ki szagolta meg közületek az égi virágokat?  
Ki állna nyugodtan robogó vonat előtt?  
Lám, az örökké-könyörgők se  
S mégis eltemetik a lelkük elevenen.  
Le kéne vágni szemhéjukat, mert mindig lecsukják,  
S akadna-e közülük is,  
Aki élő izmait elásná?

### 15

Ha már nagyon kell imádkozni,  
Imádkozzunk:

Alkotni vagyunk, nem dicsérni.  
Gyerekeink sem azért vannak,  
Hogy tiszteljenek bennünket  
S mi, Atyánk, a Te gyerekeid vagyunk.  
Hiszünk az erő jószándokában,  
Tudjuk, hogy a Teljes Akarat voltál,  
Tudjuk, azért akartál bennünket és mindent,  
Hogy az idő kifogytával  
És a dolgok elmultával  
A Teljes Értelemmé tökéletesedj.  
Most mégis megfáradván  
Dicséreteddel aratunk új erőt  
S enmagunk előtt is térdet hajtunk, mondván:  
Szabadíts meg a gonosztól.  
Ámen!