tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
A bánat
1922. aug.–szept.

A bánat szürke, néma postás,  
Sovány az arca, szeme kék,  
Keskeny válláról táska lóg le,  
Köntöse ócska, meg setét.

Mellében olcsó tik-tak lüktet,  
Az utcán félénken suhan,  
Odasimúl a házfalakhoz  
És eltünik a kapuban.

Aztán kopogtat. Levelet hoz.
A bátrak
1923. jan. 23./1924. dec.

Ki gyáván várja a halált,  
Magába zárja azt a föld,  
Midőn a száj lilára vált  
S két szeme rémületre tört.

Annak nem nyitja a titok  
Bordó, nehéz, nagy függönyét,  
Csak aki bátran állitott  
Elébe s büszkén tépi szét.

Ó nagy, ki bátran odaállt,  
Hol búg a néma sejtelem  
S szolgáját hívja, a halált,  
Alázattal ki megjelen.

Minden liliom illata  
Hűlő, meleg szivén libeg.  
Ó szent, ki bátran, át, oda,  
Ifjú lélekkel halni megy!
A betűk sivatagában
1923. márc.

A gót s latin betűk sivatagában,  
Fáradt diák, virágot keresek.  
Oly szürke vagyok multban és a mában  
S szeretnék élni én is keveset!  
Tavasz van, rajtam bágyadt barnaság van,  
Az utakon vidám szerelmesek  
S amíg viaskodom a Bánat-ölyvvel,  
Az út, a fák, a rét – és minden zöldel.

Az ó betűkre friss könnyűket ejtek,  
Nem hat reám vitéz lovagkora  
És jaj nekem, hogy mindent elfelejtek,  
Ha nevet alabástrom fogsora,  
Mert bennem is lassan, szépen megerjedt  
S kiforrt a szerelem részeg bora;  
De ajkaimra gyöngyei se jutnak  
S én nem lehetek társa mámoruknak.

Igy lassan vérzem el a tűnt igéken  
És nem csókolhatom meg a kezét.  
Fejem sokszor töröm sok semmiségen  
S áhítom közben léptei neszét.  
És úgy szeretem, mint szerettek régen:  
Hektor szerette így Andromachét.  
Erősszivű volt Andromaché férje,  
Én gyönge szívem párját hát ne kérje.

Szeretném bátran becsukni egyszer  
A kopott könyvek ócska födelét  
És csókolózni illatozó esttel,  
Mikor reám vár és reá a rét.  
De jaj, vigyáz rám sok szigorú mester,  
Csak vágyam kóborolhat szerteszét,  
Míg én magam süket betűkben élek,  
Mint Cháron hídjáról leszédült lélek.
A bőr alatt halovány árnyék
1927. jan.

Egy átlátszó oroszlán él fekete falak között,  
szívemben kivasalt ruhát hordok amikor megszólítlak  
nem szabad hogy rád gondoljak munkám kell elvégeznem,  
te táncolsz,  
nincsen betevő kenyerem és még sokáig fogok élni,  
5 hete, hogy nem tudom mi van veled  
az idő elrohant vérvörös falábakon  
az utak összebújnak a hó alatt,  
nem tudom, hogy szerethet-e téged az ember?  
néma négerek sakkoznak régen elcsendült szavaidért.
A csapat
1926. jan.

Gáspár Katának

A dombon két gyerek tornyot rakott magosra a szép, puha sárból,  
Összedugták a homlokukat, nézték, fejük között elnyúlva jött föl a nap,  
Lassan gurult föl a fatörzsön, vonta a csapatot arrafelé –  
Legelől a jóhúsú ifjak, kacagnak és két teli marokkal füvet nyujtanak föl  
az égnek,  
Meg a lányok, lányok – bő harmat gördül domború melleteken,  
Cseresnye van a hajatokban, szaladtok és kezetekben lobog a szallag!  
Odadőltök a magos fának, vártok lihegve társaitokra,  
Akik komolyan lépdelnek mögöttetek, lenéznek és úgy mosolyognak –  
Erősek is a férfiak, vállukon jólcsinált csákány,  
Hegye úgy mozog, mint az inga, lépésre mozdul, figyelik jól az  
aggastyánok  
S közben-közben leülnek a nagy fehér kövekre, azok meg csöndben  
fölemelkednek,  
Szállnak lassan előre, mig ezüst fejük is rájahajtják,  
Aztán jönnek a friss halottak, átlátszók ők még, mint az ablak,  
Alvó fehér hal lebeg a törzsük közepén –  
Utánuk már a régebbiek, szép testükből nagy darabokat vetnek  
a bokrok alá  
S a csontvázasok kitárt karjukkal, piros madarak röpültek arra,  
Énekelnek a karcsú széllel, mely a port magosba dobja,  
Rajta átcsillognak zuhogó  
És frissen fakadt nagy, tömör vizek.
A csoda
1924. okt.

Kár volna magamat eladnom  
Célért, eszméért, okért, hitért.  
Hogy magyarázzam az eget másoknak.  
Eladni magamat semmiért.

Te vén szilvafa, ugye, igazam van?  
Te tudod, te százesztendőt éltél!…  
S akkor sikított, elbőgte magát  
A kert mellett egy vén acéltehén.

Nem is acél volt, hanem drágakő.  
Pálmaág-farkkal. Ott kinyúlt szegény.  
Tele gyerekekkel  
Körhinta forgott búgva, vidáman,  
Szarvai hegyén.

És sírt és sírt, csak sírt, míg meg nem halt,  
Késnyelek hullottak pengétlenül  
A szemeibül.  
– Ó, mennyi dinamit lakik  
Én élve síró szemeimben! –  
A föld egyszerre elszaladt alólunk  
És elszaladt alólunk minden;  
Ég, csók, tűz, magam s a semmi.  
A tehén lángszőre szintén elszaladt,  
Aztán visszajött  
S a homlokomon kezdett énekelni.

Fehér vízben hevertünk egymás mellett,  
Szivemben ő s az ő szivében én.  
Hátulról keresztülnéztem magamon  
S úgy láttam, hogy bennem él tovább  
A tehén.  
S tele gyerekekkel  
Körhinták forogtak vidáman  
Szarvai hegyén.  
Nem szúrt vele, csak fölemelte.  
Arrabökött, amerre elszaladtunk  
A föld, az ég, a tűz, a semmi s én  
S én szégyenverten lopózkodtam arra,  
Hogy embertszülő tüzet énekeljek  
Örökké, újra  
Jeges, havas  
Ismeretlen hegyek tetején.
A fergeteg ormán
1924 ősze

Szólnom kell akármit is és ha már együtt vagyunk, hát nektek beszélek.  
Mindegy, ha azt is hiszem, hogy magamnak szólok.  
Néha meghalljuk nevünket, de akkor ott vagyunk, ahol a madár se jár  
A fergeteg ormán sugárzunk fölfelé messze a sugarak portengerétől  
Csak a szívünkből zuhanó szelek lengetnek fölfoghatatlan villamosságot  
Följebb tolom fejemről a fellegeket, de azért érzem a levegővel  
Cirógatnak a tavalyi bimbók, s a lehullott levelek nyomdokai

Szólnom kell akármit is és ha már együtt vagyunk, hát nektek beszélek  
A madarak meghalnak fölötte, szívére hull kicsi, hideg testük.

Nagyon szegény az ember,  
Ha egyedül van és kedvesét szeretné harapdálni,  
De úgy, hogy az őneki mégse fájjon.
A füst
1922. júl.–aug.

Keményderékú gyárbörtön dús füstje  
Nagy kedvvel száll a piszkos égre föl.  
Szemében százszám szikra tündököl  
S haját borítja sóhajok ezüstje.

Szelíden símul barna bús ökölre  
S a szívből ellop könnyet, bánatot,  
Kilop a szívből könnyet, bánatot,  
De ha akarná, csípne, marna, ölne.

Ráomlik a gyár szürke gyászfalára,  
Fátyolt terít az izzadt munkásvállra  
S amíg a sok gép zúgva zakatol,

Sötéten, büszkén, lázadó imával,  
Jó bátorsággal egyre följebb szárnyal –  
A vaksüket Istenhez; valahol.
A gondolkodó szonettje
1924 nyara

Dübörgő gépváros zúgó agyam.  
Hangja – mit roppant barlangvisszhang adhat  
Mély orgonára és a gondolathad  
Rokkant derékkal görbed untalan,

Mint korhadt fűz görnyed szomoruan  
Deres partján zajló, jeges pataknak.  
Az épitők téglát téglára raknak,  
Molnárok szíja suhogón suhan.

S mind robotol – minek? maguk se tudják,  
De egyszer tán megúnják ezt a munkát,  
Izzadt ölükben őrület fogan –

S – egyszerre mind! – kizúdulván a kába  
Műhelybörtönbül bősz anarkiába  
Szétkujtorognak részeg-boldogan!
A gyerekszemű élet-tavon
1922 első fele

Eveztem én az élet kék taván.  
(Remegtem éles alkonyatkor egyszer,  
Mivelhogy nincsen semmi kabbalám

S de furcsa állat a magános ember,  
Szeretne látni büszke partokat  
S kilépni egyre soha-soha nem mer,

Csak messziről tár kapzsi karokat.)  
A víz pihent s gondoltam nagy kevélyet  
(Avar királyfi volt a gondolat):

Pihen alattam a tajtékos élet,  
Egy vén öreg a parton gödröt ás:  
(Gyerekszem volt, de mélye feketéllett.)

Riassza fel hát könnytelen csapás!  
Az ingó lécen bátoran megálltam  
S elém bukkant a vízi-óriás.

Ajkát tartotta. Remegett az állam:  
Ha csókolom, a vérem nem hevül.  
(A partok égtek rőtszakállú lángban.)

Aztán eltünt, otthagyva egyedül.  
S én még sokáig megkövülve vártam  
S úgy vert valami itt bennem, belül.
A halálról
1921. ápr. 11.

Vas-öltönyben előttem áll  
A szomorú, néma halál.  
Hideg csókja  
Nem izgatja  
Sóhajtó kebelem.

Dörrenés s nem él az élet,  
Futó ábránd, a multé lett.  
Nem marasztja,  
Már eladta  
Hevítő szerelem.

Előttem áll s torkon ragad!  
– Életmentő hát nem akad? –  
Tovább nem vár,  
S én? – megyek már  
Siratva életem.
A hit boldogít
1921 [?]

Belép a szép nő páholyába,  
Csupa arany, fény, ragyogás,  
Mosolygva bókol erre, arra –  
A jobb körökben így szokás.

És a mosoly egy sugarkája  
A karzatig föl érkezik,  
És egy diák ott elfelejti,  
Hogy rongyos és hogy éhezik.
(A kelő korongba hajítom…)
1926. márc.

A kelő korongba hajítom heggyel  
Vadbika vörös húsán kalapált gerelyét a fiatal szűznek.

Most indulsz el, hogy hazavezettesd falaimat –  
Változó árnyékaim ittmaradnak elhagyott hűvösében.

Érzed a viharszellőt, az egymáshoz közelre bujtogatót?  
A tétetett város előtt bosszúsan köszörűli csorbított szerszámait.

Most indulsz el, hogy új földet találtass magvaidnak –  
Kövér gyerek alatt sem törik ott ketté a faág,  
Leveleivel fölfogott kötényed ráncait igazítja.

Bontsam-e hát a felhőket magosba érő térdeimről?  
Fektessem-e már szivünket egymásra a patak fehérlő kavicsain?

Melledet két domb őrizze kétoldalt,  
Gyönge, kifejtett szádat marék érintetlen cseresnye óvja!
A kutya
1924 első fele

Oly lompos volt és lucskos,  
A szőre sárga láng,  
Éhségtől karcsú,  
Vágytól girhes,  
Szomorú derekáról  
Messze lobogott  
A hűvös éji szél.  
Futott, könyörgött.  
Tömött, sóhajtó templomok  
Laktak a szemében  
S kenyérhéját, miegymást  
Keresgélt.

Úgy megsajnáltam, mintha  
Belőlem szaladt volna  
Elő szegény kutya.  
S a világból nyüvötten  
Ekkor mindent láttam ott.

Lefekszünk, mert így kell,  
Mert lefektet az este  
S elalszunk, mert elaltat  
Végül a nyomorúság.  
De elalvás előtt még,  
Feküdvén, mint a város,  
Fáradtság, tisztaság  
Hűs boltja alatt némán,  
Egyszer csak előbúvik  
Nappali rejtekéből,  
Belőlünk,  
Az az oly-igen éhes,  
Lompos, lucskos kutya  
És Istenhulladékot,  
Istendarabkákat  
Keresgél.
A legutolsó harcos
1923. ápr. 27./1924

Valami forró, nyári éjszakán  
Gyárfüst ölelt át lomha földszagot  
S a legnagyobb lélek szökkent belém:  
Az ucca és a föld fia vagyok.

Ma hat földrészre nyílik bimbaja –  
Szép szívem óriás, piros virág  
És villamos hullámok lengetik  
Világbelengő, kitárult szagát.

Börtön, kaszárnya, templom nem elég,  
Hogy a hegyekről ledobja szavam  
És minden ige fölöttem lebeg  
És minden más szándék szándéktalan.

Ha én sírok, a világ vére hull,  
Ha káromkodok, minden trón remeg,  
Ha nevetek, az Isten is örül  
S tavaszba szöknek akkor a telek!

Hitem a sors lesz: Szívbéli Urunk  
Akar csodátlan, új, legszebb csodát –  
Kaszárnyát, börtönt elrombolnak az  
Arcunkról ömlő, lelkes lavinák.

Minden jövendő tűz is bennem él,  
Hogy az utolsó harcos én legyek.  
A simogatás az én lobogóm  
S minden megindul, hogyha én megyek!

A lelkesedés zengő süvegét  
Égig hajítják a görnyedt napok,  
Ha szívetekben a tükör leszek:  
Az ucca és a föld fia vagyok.
(A lovak…)
1923 ősze

A lovak kihaló fajából való  
Húsz évszázad döglött ki alattunk.  
S de jó a fáradt embernek az ágy.  
Szálláscsinálónk megbolondult,  
Komám, itt más már nem marad,  
A mában bérelünk szobát.

Mivelhogy hát sokat szaladtunk,  
Azt hittük, hogy sokat haladtunk.  
Ótától-ótáig lerongyolódott  
Lábunkról már a lábbeli,  
Vargát ugyan találhatsz eleget,  
Foltnak valót is éppen eleget,  
De ezt a világot kinőttük mi már,  
Nagyobb kell, jobb kell: bennünk s a tetőn  
A szélkakas ősz szele kornyikál.

Ez az ősz nem ért el volna minket,  
Ha el nem hagytuk volna az eszünket,  
De visszamenni s úgy újra előre?  
Nyárson sütöttük valaha a csókot  
S most köhögés ellen szopogassunk  
Csóknak csúfolt cukros kis izét?
A mennyei páncélvonat
1926. máj.

Éjjel,  
Mikor a fáradt harcosok őrt állnak az épülő kapu előtt,  
A leggyötörtebb tompán a földre puffan,  
Szive kifuttatja a vágányokat  
S a fények szédítő pályaudvaráról  
Kirobog a mennyei páncélvonat.

A páncélvonat megdördül haraggal,  
De csak a pávák hallják s kitárják rá farkukat kénytelen  
S a fiatalok vérébe zuhog  
Ütegeiből a szerelem.

Mert küzdeni kell a halálban is:  
A fáradt élet nem bír minden harcokat –  
Mikor még friss eleven voltam,  
Mért nem akkor zúdultál szivemből  
Jobbharcú, mennyei páncélvonat!
(A multkor, szerda este…)
1924. jan. 29.

A multkor, szerda este ángyikám,  
Mikor a sötét ásitott az égen,  
Ugy féltem, igen, most másodikán,  
Mikor halk szava odajött elébem.

Aludtak már a rétek és a ház,  
A szunyograj bús füleimbe zsongott  
S tudtam, itt aztán a halál tanyáz,  
Mert térgye reszketett, mint kint a lombok.

És meghalt akkor szegény ánygyikám  
S öregen magam láttam ott heverni  
És sírtam, igen, most másodikán,  
Mint kisgyerek, kit nagyon szoktak verni.

Kosztolányi Dezső
A nagy városokat
1925. aug. [?]

A nagy városokat sehogysem tudom elfeledni,  
az idegen is csak róluk beszélt, a mi kertünket észre se vette,  
nem is tudom, mi hozta ide, a szinházba se jött el hogy híttuk,  
a szomszéd kisasszonnyal se törődött, pedig azt mindenki megcsodálja,  
szőke és magas mint a torony a házak fölött,  
ha megy az uccán, ablakba állnak, ugy néznek utána az asszonyok is,  
aztán sóhajtva főzik tovább a jó vacsorát,  
hallgatagon megterítik az asztalt és várnak,  
még nem beszéltünk, csak mosolyogtunk, de én azért köszönök néki, ha  
találkozunk,  
ő meg éppen csak rápillantott,  
csak elment mellette, hozzá se nyult a kalapjához.

Én akkor is köszönnék néki, ha láttam volna nagy városokat, ahol  
szebbek a kisasszonyok,  
karcsúbbak, mint a diaboló és magosabbak, ott a torony is magosabb,  
hajladoznak, ha fú a szél és kipirulva lefogják szoknyájukat,  
én akkor is köszönnék néki, akkor még meg is szólitanám  
s a nagy városokat, ahol még ő se járt,  
nagyon szépen neki is elmesélném.
A női szív
1921 [?]

A női szív tömeglakás –  
Tömeglakás, mi lenne más.  
Elfér benne a sok bolond,  
Aki nőért könnyet is ont.

Emezt ide, amazt oda,  
Kamráit cellákra osztja.  
Ez kimaradt! – a patvarba,  
Nosza gyorsan a pitvarba!

S nekem ó jaj szegény fejem!  
Hol is lészen az én helyem?  
Tele kamra, tele pince,  
Számomra hely vajon nincs-e?

A hölgy felel s halkan nevet,  
Halkan nevet s mond egy nevet.  
– Kérem uram helyet akar?  
Ad majd a lakáshivatal!
(A nyakába kék kötő…)
1928. szept. 20.

A nyakába kék kötő –  
mit kötsz, mit kötsz, könyvkötő?

Kötök, kötök, Bibliát,  
Bakunint és Pék Gyulát.

Ej, de bütykös a kezed –  
mit mond Bakunin neked?

Bütyök van a kezemen,  
gyémánt van a szivemen.
A paradicsom életté lesz
1925. ápr. 22.

A fák megálltak mozdulatlan,  
A vizek nyugtalanok lettek,  
Különös zaj támadt a kertben,  
Valami bántotta a kertet.

Egy hattyú énekelt és úszott  
Hullámos, karcsú lebegőben,  
Énekelt, úszott s hirtelen csak  
Meghalt ott fönn a levegőben.

A fűszálak elszomorodtak,  
Kis homlokukat eltakarták,  
A bogarak szívére köd jött  
S a fűszálakat összemarták.

Éhes lett minden, a virág is,  
Melyet jószagú szellő ápol,  
A harmatból a légy kimászott  
S Isten eltünt a trónusáról.

Fellegbe ment, hogy majd a porban  
Megsirassa szép, álnok testét.  
S két ember – átkozták ők egymást  
S zokogva már egymást keresték.
A rák
1926. febr. eleje

Nagy, ezüst halak árnyéka suhan a korállok fölött,  
Elhozzák nékem barnuló szined, gyönge fövényen lebeg tova,  
Megérinti a fáradt csigákat s azok csöndesen elalusznak.  
Én még sokáig figyelem a meduzák átlátszó világosságát  
S erős ollómmal utat vágok a moszatok közt, csengő karikák röpülnek  
föl a tiszta vizben –  
Amerre a legszebben csillog,  
Arra gyere.  
Sok akart dolgaimban néha  
Kis beteg csillagot nyujtok föl én a sugaraknak:  
Jól gondolj rám te is és ügyelj,  
Kertedben, hol a kagylók már nyitott szárnyakkal virágzanak.  
Páncélom erős áramok sodrában keményedik,  
Pirosságát legjobban te érted –  
Kék virágállat fénylik hátamon:  
A legfehérebb kavicsnál várlak…

– Hullámok, szaladjatok gyorsan a dombról!  
A virágállat bő, lobogó szirmai közé  
Kövér falatokat hadd adogasson magosra  
A rák.
A spenót
1924. január

Nagy, méla bánat alvad a szivemben  
A tányér fenekén meg a spenót  
Mint vén kisasszony, nyugovóra hajolt  
Porcellán-álmu kínos enyhületben

Bús gőze száll, mint sóhajtás ha lebben  
Vánnyadt ajakról várva a hajót,  
Melyről az irígy, szűk szavú derót  
Húsz éve adott hírt, csóknál is szebben.

Azóta vár szegény a sír-gyomorra,  
És lassan süllyedeznek a napok,  
Ó szerelem, tejföl, tojás és orja!

Kit szalvétámba titkon kaparok,  
Mig szívemről verejték-csöpp aláhull,  
Mint bús magad a szenvedő kanálrul.
A számokról
1924 első fele

Tanultátok-e a számokat?

Bizony számok az emberek is,  
Mintha sok 1-es volna az irkában.  
Hanem ezek maguk számolódnak  
És csudálkozik módfölött az irka,  
Hogy mindegyik csak magára gondol,  
Különb akar lenni a többinél  
S oktalanul külön hatványozódik,  
Pedig csinálhatja a végtelenségig,  
Az 1 ilyformán mindig 1 marad  
És nem szoroz az 1 és nem is oszt.

Vegyetek erőt magatokon  
És legelőször is  
A legegyszerűbb dologhoz lássatok –  
Adódjatok össze,  
Hogy roppant módon felnövekedvén,  
Az Istent is, aki végtelenség,  
Valahogyan megközelítsétek.
A szemed
1922. dec. 28.

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten  
S lelkemben halkal fuvoláz a vágy.  
Mint ifju pásztor künn a messzi réten  
Subáján fekve méláz fényes égen  
S kezében búsan sírdogál a nád.

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten  
S már fenyves szívem zöldje nem örök.  
Galambok álma, minek jössz elébem?  
Forró csöppekben gurulnak az égen  
S arcomba hullnak a csillagkörök.

Nagy, mély szemed reámragyog sötéten  
S a vér agyamban zúgva dübörög.
A Szent Jobb ünnepén
1922. aug. 18.

Keresztények, ti hajtsatok fejet –  
A mai nap az örökéltü Szent Jobb  
Malasztja száll s a hívő lelkeket  
Megedzi. Zengjen zsoltárunk – ott fent jobb

Lesz élni majd, ha bús fejünk felett  
Az Úr hatalmával vigyáz a Szent Jobb –  
Oh áldjuk, áldjuk százszor e kezet  
S emelkedjünk fel Krisztushoz, ki lent volt.

De ti, pogány ősöknek vérei  
Nagy daccal mégse szálljatok Neki –  
E kéz apáinkat halomra ölte

S Hadúr e népet akkortól veri,  
Mikor hitének gyáva lett örökre,  
Mikor e kéz erős hitünk kiölte.
A szerelmes szonettje
1924 nyara

Kerengő bolygó friss humusza lelkem,  
Nehéz ekével szántja milliárd  
Vad, barna fájdalom s hegyes vasát  
Mélyen lenyomva gázol át a telken.

Gőzös, meleg barázdákon vetetten  
Kincses kalászok bólogatnak át  
Az út felé, hol kényes, büszke fák,  
A szépség fái búgnak át a berken.

Alattuk szívem űl, a mindig éhes.  
Sötét szeme s paraszti szája véres.  
És éles sziklán gyilkos késeket fen.

Egy tiszta érzés arra bandukol  
S forró vér gőze száll ködökbe, hol  
Szépség-fák állnak illatokkal telten.
(A szeretők hallgatva álltak…)
1926. márc.

A szeretők hallgatva álltak,  
A tóban elrejtették szivüket  
S megbeszélvén a hullámokat,  
Széjjelváltak.

Most már kimehetsz a partra,  
Kinálhatsz nevetve egy almát föl a fának,  
Nagyot szaladhatsz –  
A tóból minden kanyarodónál  
Hűvös szemmel egy arc fordul utánad.
A szív s a szem
1921. márc. 29.

A szív érez, a szem kutat,  
Szép lány szerelméhez utat.  
A szív dobog, a szív sóhajt  
Ha a lány távol nincsen,  
A szem ellesi az óhajt:  
– Mit kívánsz édes kincsem?

Ha eltűnik a szerelem,  
A szív kérdi: – Mi lesz velem?  
Önző szív! magára gondol  
S csakhamar életre kel.  
S nem gyötrődik semmi gondtól,  
Hisz gond nélkül válik el.

A szem, ha nincs vis-a-vis-ja,  
Rejtett kincsét előhíjja,  
S mosogatja gyötört lényét,  
De ez már mit sem segít,  
Vissza nem kapja a fényét,  
Ha elsírta könnyeit.
A szolnoki hídon
1920

Az érc-oroszlán üstökét csóválva  
riadtan reng a halál-színpadon.  
A Halál lesi, tárt karokkal várja,  
hogy Úr legyen a sápadt arcokon.

Tenyérnyi hely s a vigyorgó, kapzsi Vég  
orcájába sápad belé arcod.  
Alattad a Rém, felül büntető Ég  
– gyáva Ember! – Neked üzen harcot.

A Hold is kacag a nagy gyávaságon  
és a Tisza lassan bugyborékol.  
S csak ott tör ki a szó a néma ajkon,  
hol már biztos-távol vagy a hídtól.
A tavi torony harangozója
1925 ősze

Takarékos emberhez illőn  
Répaleveleket kevertem dohányomba  
Ezért pipám  
Igen hálás volt  
Göthös szavakkal noszogatott  
Kékszivü  
Fia után  
S hogy elértem a tavi toronyhoz  
Az estéli violák lelke  
A szűz kicsi fiúkák tavának mélyén  
Már költögette  
Az aranyhajút:  
– No ébredj, látod, ma is oly sokat nőttünk  
Már a boltos is azt mondta: Urfi  
S jövőre már egész biztosan  
Hosszú nadrágot vesz nekünk  
Az édesanyánk – –

És ott  
A hiú némbernek rakott toronyban  
Az alkoholtilalom ellenére  
Felkötötte magát  
A harangozó.
A vergődő diák
1922 első fele

Előtte sívár halom mered,  
Két szemében a szíve remeg.  
– Szegény diák.

Illatos és csókos az éjjel,  
Piros szirmok szállanak széjjel  
Rózsatövön.

Nagyon szeretne kisuhanni,  
Mámoros csókban együtthalni  
Valakivel.

Hanyatt feküdni uccakövön  
S úgy várni, ha már nincs más öröm,  
Naptalanul.

Száguldani egy örök éjen  
S az éji széllel friss fehéren  
Titkolózni.

Vágyva vár kint az Élet-asszony  
Egy új sebet hogy fölfakasszon  
Ifjú ajkon.

De hiába, ő nem csókolhat,  
A diák nem megy, int a Holnap.  
(Elhal a Vágy.)

S előtte sívár halom mered,  
Két szeméből a bánat ered.  
– Szegény diák.
A világ ha elbujdostat
1926. máj.

A világ ha elbujdostat  
Csak visszahív harangozni.  
Elbujdosott harangozó  
Csak visszajön harangozni.

Ha visszajön meg is bánja,  
Elbúcsúzhat harangszóval.  
De ha tűz van megint jöhet,  
Megint jöhet harangszóval.

Aztán egyszer nagy ünnepkor,  
Mikor keresik halálra,  
Visszajön még harangozni,  
Harangozni, de halálra.
A világ megteremtése
1924 első fele

Igen, tudom, még nem volt a világ,  
Csak az erők nyugalmas vize,  
Fojtott dühű, nagy vize,  
Nem volt még hal se, de halat akart,  
Nem volt még dal se, de dalolni akart,  
Asszony se volt még, isten se volt még,  
Vagy isten volt-e az egészen férfi,  
Egészen gyermek, nem tudom,  
– Most munkás lehet, vagy talán költő,  
Hiszen mindegy a munkás, a költő –  
Ő volt még egyedül, nagyon magába,  
Mint én vagyok most, olyan magába.  
Tehetetlen volt, csak szeretet volt,  
Társat akart és csak szeretet volt.

Nem tudott tán még beszélni se,  
Nem tudott tán már hallgatni se,  
Társakra gondolt, asszonyra gondolt,  
A te víg, meleg szemedre gondolt,  
Aki ha látná, nagyon szeretné,  
Frissen, fürödve, jobban szeretné.  
A te víg, meleg szemedre gondolt  
S a vízbe lépett,  
A víz fölbömbölt, ahogy belépett,  
Elnyelte, mint a villámot az éj!  
És ő lesüllyedt a fenekéig,  
Feneketlen víz nincs-fenekéig.

A víz  
Felhőkbe szállt a szíve fölött,  
Jéghegyekké vált a háta mögött,  
Akkor születtek a hideg csillagok,  
Akkor születtek a meleg napok,  
Ő volt még egyedül, mint én: magába,  
Társat akart és csak szeretet volt.
Acélgömb föl, föl! Emelkedj!
1926. márc.

Acélgömbbe tömíttetett egyedülvalóság,  
Lassan, csillogva, kéményem ormáról – emelkedj!

A magos virág szirmaiból véled száll föl Isten elvesztett koponyája,  
Fönnsíkok fagyott zuhatagja zokogva indul néked –  
Ki gurul most végig rajta roppant hurjait zengetően?

Acélgömbbe tömíttetett egyedülvalóság,  
Körben térdeplő elefántok irányozott ormányai fölött: emelkedj!

Minden szépen füttyentő vonat beleragadt az alagutakba,  
Vén gőzök buggyannak a kátrányfolyam buktató medrén –  
Dühödt ebek terelik ott a bús hullák keserű nyáját.

Ki az esőt sötét barlang odvából vigyázza,  
Kedves annak az árva ég vakságot dobó dördülése –  
Minden villám feléd cikáz és benned hal meg –  
Acélgömbbe tömíttetett egyedülvalóság,  
Emelkedj!
Ad sidera…
1923. jan. 19.

Anyám, ki már a messzi végtelen vagy  
S nem gyötrődöl, hogy nincs kenyér megint,  
Nem sáppadsz el, ha szűkös este int,  
Hogy kis rikkancs fiad vérébe jajgat.

Anyám, ki már a néma végtelen vagy  
S borús szemed fiadra nem tekint,  
Ó meg ne lásd az ólom-öklü Kínt –  
Miatta zúg e tört, betegre vert agy.

Anyám, falatkenyért sem ér az élet!  
De nagy hitem van s szép jövőnek élek:  
Ne orditson pénzért gyerektorok

S tudjon zokogni anyja temetésén.  
S ne rúgjon még az Ember szenvedésén  
A Pénz.
Ady Endre helyett mondom
1923. febr. 17.

A sírás nekem nem kenyerem.  
Az Úr megverte kushadt fajtám –  
Most nekilátok s én verem.

Talán az Ima sáppad ajkán,  
Ha az Üvöltés ott terem.

S ha föl nem üvölt hulla-fajtám,  
Addig verem, mig szétverem.