tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Költőszerelem teremtő estje
1923. ápr. 26.

Az erdőben elülnek már a varjak  
És lelkemben a sötét gondok is.  
Szűz Hold csókolgat száz rügyező gallyat  
S ujult szerelmet fehér arcod is.  
Most minden: erdő, rét s az ég is hallgat.

S hallgatnak most a büszke dalok is.  
De vége lesz e csoda végtelennek,  
A Nap, a küzdelem kikél s hamis  
Gondok, varjak szöllőkre, szívre kelnek,  
A Hold lehull és véle álmom is.

A hajsza jön, a hajsza krajcáros, bús  
S az estét várom: új holdat teremtsek.  
Isten vagyok s a leghitványabb koldús!
Komoly lett már
1924. jan.

Komoly lett már hejehuja lelkem,  
Addig jártam ősz Uramhoz én.  
Ott is, ott is mindig csak követelőztem,  
De mit akartam, de mit is akartam?

Kalapáló, hajórakó kedvet,  
Meleg asszonyt, hálószőni is,  
Hogy én, gyarló eszem szerint értelmetlen,  
Botor tengerének értelmet is adjak.

Mi voltam én?… Oktalan próféta,  
Cifra szóvá gyötört akarás,  
Irigy, ha a másik szebben mond igét.  
Hiuságból vágytam töviskoszorúra.

A fájdalom Isten feddő szava  
S fájdalomtól csöpög a szívem,  
Mint bő veritéktől a szegények arca  
S meleg olajtól a gépek karjai.

Nem kérek már bús bocsánatot se,  
Csak igenigen alázkodom.  
Nincsen az az asszony, akit nem kivántam  
S asszonyriasztóra könyörgöm az arcom.

Érzem, hajnali falucska lettem,  
Szelidség nyugodt tehenei  
Ballagnak belőlem az Ur kegyelmének  
Friss és térdigfüves legelője felé.
Köntösök
1922. máj. 17.

Remegni kell a vérsötét  
Gyökérző Bánat köntösét  
S tisztelni kell, ki hordja Ember  
És ebfoggal nem tépi szét.

Csalán s tövisből jólszövött  
És nem libeg a test fölött,  
Tapad, szorul, ölel, fujt és mar,  
Az emberrel szint’ összenőtt.

És néha egyszerű, poros  
És néha meg rózsás-piros  
És néha szemszinű, meg barna,  
De mindig egyformán szoros.

És néha pókhálós, avas  
És néha súlyos, mint a vas  
És néha meg aranyszegélyű  
S csillog, mint messzi kék havas.

Rettegni kell a vérsötét  
Gyökérző Bánat köntösét  
S tisztelni kell, ki hordja Ember  
És ebfoggal nem tépi szét.

Ki fölvette, azon marad  
És benne jár és nem szabad.  
Elhordja egész életén át,  
Míg teljesen szét nem szakad.
Kopogtatás nélkül
1926. ápr.

Ha megszeretlek, kopogtatás nélkül bejöhetsz hozzám,  
de gondold jól meg,  
szalmazsákomra fektetlek, porral sóhajt a zizegő szalma.

A kancsóba friss vizet hozok be néked,  
cipődet, mielőtt elmégy, letörlöm,  
itt nem zavar bennünket senki,  
görnyedvén ruhánkat nyugodtan foltozhatod.

Nagy csönd a csönd, néked is szólok,  
ha fáradt vagy, egyetlen székemre leültetlek,  
melegben levethesz nyakkendőt, gallért,  
ha éhes vagy, tiszta papirt kapsz tányérul, amikor akad más is,  
hanem akkor hagyj nékem is, én is örökké éhes vagyok.

Ha megszeretlek, kopogtatás nélkül bejöhetsz hozzám,  
de gondold jól meg,  
bántana, ha azután sokáig elkerülnél.
Kovács
1925 vége

Kovács, kovács, fölgyűrted jól az inget,  
aztán megemelted két szép gyereked és bemártottad a tűzbe.  
Most ott pirosodnak, ahol a fiatal madár!  
Meg ahol a sokkal nagyobb virágok, melyeket oda kéne tenni  
a házad elé.  
A nap is ott kél ha meglóbálod fejed fölött a kalapácsot  
s az üllő  
megcsendül belé, akár a dalolók szive.  
Ez a legkékebb tavon él, ahol a halak vert ezüst lelke nyugszik,  
este eljön tisztán, kéken, bekocog minden ablakon:  
Kalapálj csak, hiszen szépeket kalapálsz te!  
A juharfa is úgy nő, ahogy nagyot lépsz, fütyülsz és a homlokod  
megbököd!  
Te vagy a kovács és kikalapálod  
a virágokat.
Kövek
1924. jan. eleje

Öreg kövek, ne haragudjatok,  
Ha taposlak, hiszen tinálatok  
Nagyobb és mozgóbb taposó vagyok.

Szólok hozzátok, vén testvéreim,  
Mozgóbb, nagyobb taposó tapos engem  
S nem szól, csak jár az emberköveken,  
Nem szól, nem szól, vagy jelekben beszél  
És tán ti vagytok súlyos szavai?  
Ó, némák, meg nem értlek titeket sem!

Miért van kő, ha nem lesz épületté?

Hát nem segít a jaj s az allelúja?  
Se hit? se malter? se Krisztushabarcs?  
Széthullt az ember millió darabra,  
Mint esőben a vályogkalyiba.  
És hol van az erős, terméskő-ember,  
Kit nem tapos fájóra semmi láb?  
Ó, borzalmas így: útfelen heverni,  
Ha bennünket nem épit városokká  
Gránithalmokba semmi épitő.  
Hiszen kölyökkorában az időnek  
Egymást-karoló barlanghegyek voltunk,  
Hol békesség és szeretet lakott.

Széjjeltördelt a bölcseség s a bomba,  
Szétbomlasztott a gejzirlábu vér  
S nyomoruságos könnyekbe merülve  
Száz megváltó agy forr már, mint a mész,  
Hogy értelmes várossá magasodjunk,  
Mert most minden s egyetlen értelmünk  
Az úton heverő kövek fájdalma,  
Mely porban és piszokban taposódva  
Templomtorony kupolájába vágyik!
Kukoricaföld
1922. aug.–szept.

Osvát Ernőnek

A kukoricaföldön űlök, várok,  
Tán arra, hogy a varju mikor károg  
És mikor kell zengő cínnel tovaűzni.

A hűs Alkony beborít csöndes kékkel,  
Én Rád gondolok nagy gyönyörüséggel  
S szeretném a karom derekadra fűzni.

A Nap lement. Oly egyedűl maradtam,  
A Föld is kezd kihűlni már alattam.  
A néma út fölött már a bagoly huhog.

A Nap lement. És én még várok, várok.  
Terád várok. Nem jössz? És sírdogálok:  
Szivemre a bánat halk csöppekben csurog.
Kultúra
1926 ősze [?]

A virág elfáradt már szagosodni.  
Unta,  
hogy mifenének tettük asztalunkra.  
S igyekezett árnyékot vetni,  
nagyobbat, mint a kertben  
s elfáradt, mikor nem néztünk oda.

De észrevettem.
Laci bá’
1929. ápr.

Kopaszodsz és őszülsz te!  
Bölcsebb! korod előtt hajolj!  
Zsandár sandít, bőszülsz-e?  
Ne bánd, jó vagy, derülj, danolj!

Pipabagó nem ország,  
ne bomolj, ha szutyka csorog!  
Ebed szeret, vihar vág,  
kell-e más, ha meggondolod?

Forg a világ! csakhogy lenn,  
miként a megnyomott darázs,  
dong a napban, szívemben –  
dehát ez is csak hallomás.
Lányszépség dícsérete
1923. márc. 1.

Espersit Cacának

### 1

Valaki másnak kéne mostan jönni,  
Ki nálam mégis szebben tud köszönni,  
Ki nem dadog, látván szépségedet:  
Bátor, bolondos, lelkes nagy-gyerek.

Ki így köszönne: „Szépség, bárhová lépsz,  
Neked lobog fel mindenütt a lángész  
S mint ó remekművet, mely isteni,  
Úgy megcsudál az alkotó zseni.

Ki trónusán a Nemlátottat várja,  
Hódol neked művészek büszke álma,  
Pedig halkan szólsz s mégis általa  
Ledől a közöny Jerichó-fala!…”

Igen, tán így, de szebben, lelkesebben,  
Mint tűzimádónak vak rengetegben  
Áldó hozsánna zengne ajkirúl,  
Ha körülötte az erdő kigyúl.

S én nem birom, bocsáss meg szép Valóság!  
Csak lelkem tép még egy utolsó rózsát  
S mint bánatkertész kis örömvizét,  
Szirmát elődbe halkan hinti szét.

### 2

Mint vércsevágy a röpke vadgalambot,  
Úgy űzöm a félénk szépséget én.  
Mert búfelhős lelkem sötét egén  
Valaki szeme fényeket zuhantott

S hallgatva várja most a méltó hangot,  
Tudom, ki áldva csügg dicséretén.  
S én szétmarcangolom, ha meglelém,  
Mint vércsevágy a röpke vadgalambot.

S mely szárnyát fáradtan vonszolja, földön,  
Mint ázott és beteg madár vergődöm,  
Nem tudván méltón szólni szépségednek.

S várom remegve, mosolyogjon kedved,  
Mert jó, ha vergődésemen mulat:  
Csak vergődés a méltó hódolat.
Lányszépség dícsérete
1924. aug.

Dícsérlek hát, mig minden erőm itthagy:  
A férfiból kiszakadt gondolat vagy,  
Hallgatsz, de szól a trombiták szava  
S ledől az elzárt Jerichó fala.

Remek városok, puszták és az ég is –  
Körülötted van minden s azért mégis  
Csak téged lát meg, téged, aki lát.  
Éretted volt csak eddig a világ…

Eh, ostoba, nem igy, de lelkesebben,  
Mint tűzimádónak vak rengetegben  
Áldó hozsánna zengne ajkirul,  
Ha körülötte az erdő kigyul!…

Csak vergődés a méltó hódolat: ha  
Egy kőre lépsz, az fájdalmunk darabja.  
S hogy befejezzem a dícséretet,  
Szedjenek nagybetűből TÉGEDET!!
Látod?
1925 ősze

A nap kigyulladt vonata elrobogott  
Egykedvü küszöböm előtt.

Eredj csak.  
A te lábaid nyoma  
Nem fáj már néki többé.

Csönd van  
Csak egy csobbanás:  
Kövér halamat visszaadom a folyónak  
Egy surranás:  
Gyönge madaram visszaadom a mezőnek  
Eredj csak  
Elfedezi megcsorbult levelét  
A virág.

Látod?  
Már esteledik.
Lázadó Krisztus
1923. ápr. 29.

„– Ó Uramisten, ne légy Te a Jóság!  
Ne légy más, mint az Igazságos Úr.  
Több kalászt adj, de azért el ne vedd a  
Rózsát.

Vagy ne maradj vén Kozmosz-palotádba,  
Gyere ki, nézd meg – szolgád mit csinál?  
Ronggyá nem mosná élet-subád ember  
Átka.

S Neked könnyű vón a tövist letörni.  
Tanulhatnál még tőlem is, Uram –  
Én töröm s nem lesz vacsorám, csak – föld: egy  
Ölnyi.

A telked azért mégis tisztitom csak.  
És már egy nagy, sajgó gerinc vagyok –  
Sokat görnyedtem, ne kivánd, hogy eztán  
Rontsak.

Azért ameddig csak birom, csinálom,  
Bár kezemen csalánmart hólyag ül.  
S ha vihar jönne, mint a korhadó fa,  
Állom.

De add kölcsönbe legalább subádat:  
Téged nem ér el átok és eső,  
Szép úr-kastélyod van és nagyon gyors a  
Lábad.

Ugysem fizetsz meg munkámért eléggé –  
Testemnek ágyam is hideg, a Föld  
S aranyszavad átváltozott rossz, kongó  
Érccé.

S munkámban, Uram, érek annyit, mint Te  
Nagy passziódban; és a lelkem is  
Részed lesz nemsokára s a legszebb fényt  
Hintve:

A szemed lesz, hogy mindent láss meg itten.  
Bizony mondom, még nincsen is szemed,  
Most nem látsz. Lennél immár igazságos,  
Isten!”

Fáradt baromként reszket lelke, teste,  
Félmunkát végző társak röhögik  
S feszül, mert tudja – reá korábban jön  
Este.

Nagy, roskadt lelke igéket emel még  
S kilógatja fakult, sápadt szivét,  
Mint akasztott ember szederjes, szürke  
Nyelvét.
Lázadó szentek
1924. jan. 28.

Ülök én újfent dögrovást a porban.  
De gonoszok csontjából őrölt porban.

Uram, én is keresztelek újra.  
De fejemet oda nem adom újra.

Én nem áldozom föl többé Izsákot.  
Inkább magam, de soha Izsákot.

Szólok, hiába, Szodoma rám se hallgat.  
Szólok, de annak, aki majd meghallgat.

Menyország kulcsát én a földre ejtem.  
Vén szivemet is a földre ejtem.

Csak bennem legyen gonoszság helyettük.  
Engem büntess meg tűzön őhelyettük.

Csak a szegények jutnak a pokolra.  
Én nem vigyázok többet a pokolra.

Gyógyíthatót én meggyógyítok most is.  
De halottakat nem keltek föl most is.
Leánykérő ének
1922. júl.–aug.

Friss, daloló szerelemmel elődbe  
Vonszolom ifju szivem s kacagok –  
Öltsd a karomba, hej, öltsd a karod,  
S hagyd a kezed a kezemben örökre.

Érzed-e énekemet? Beköszönne  
Most a szivedbe, ha úgy akarod!  
Duzzad az ér meg a vér kavarog  
S nem harapok ajakadba – megölne.

Jajj, ez a csókom elölne, tudom,  
Ámde ha engeded én megölellek.  
Zeng a szivemben a forradalom!

Nézd e kemény kezeket, meg e mellet!  
Nászt dalolok Teneked szilajon.  
– Jajj, ha fülednek e dal sose kellett.
(Legalább 20 fok hideg van…)
1923. dec.

Legalább 20 fok hideg van  
A vén hóhányó jeget izzad  
Az ég olyan mint a megfagyott vér  
A jégpályáról most jön el a banda  
A korcsolyázók sose fáznak  
A farkasok már régen kipusztultak  
Helyettük is ordít most egy rikkancs  
Mindkét öklét szájába venné  
S szeretne összébbhúzni magán egy télikabátot  
Meleg ételt is enne  
De mindezt csak jövőre kap majd  
A tüdőbetegek otthonában

Nem adom senkire gummiköpönyegem  
Ostobaság is volna  
Nem ér semmit és én meghülnék  
A lányok is fáznak a sarkon  
Nekem csak meleg kellene  
Hideg van és beszélek a szélnek  
Tán megenyhül leheletemtől  
S nem borotválja bőrebbig a fagy  
A vak koldus meg a gyerek arcát

Jó most ahol nem vágtak ablakot  
Fa nélkül is befűl az emberektől  
De hova teszik majd a muskátlikat

Aki magyar az nem fázik  
De a hidegben mindenki ember  
Aki fázik melegedni akar  
Minket nem éget halálra a láng  
Csak a hideg sorvaszthat össze  
Hiszen magunk is tüzek vagyunk  
Ne hamvadjunk széjjel hát hiába  
Melegítsük az éghetetlen embert  
Gyújtsuk fel a fagyott századok  
Esztendőktől jégcsapos hodályát
Lélekszirteken
1922 első fele

A lelkem életért zugó tavában  
Rimek lapulnak, mint a zátonyok.  
Szerelmem űz, hogy rajta csolnakázzam  
És szívemen el is barangolok.

De csolnakom a habja elragadta,  
Sodorja éles zátonyok között.  
(A tájat erre bánat-népség lakja  
S én bánatom is ide költözött.)

Fáradt nyugvással csak hagyom rohanni  
S zokogva várok, hátha partot ér;  
Még könnyem is van nékem; ó van annyi,

Hogy vezekeljek minden álmamér’ –  
És öntöm is sürűn, bőséggel, híven,  
Míg tördelődik szirteken a szívem.
Lopók között szegényember
1924. febr. 8. előtt

Lopók között szegényember,  
Szegényember sose fél,  
Minek félne, szíve, lelke  
Erősebb a többinél.

Lopók között szegényember,  
A Jóisten megsegél!  
Nincs tehene a szegénynek,  
De ha van is, elvetél.

Lopók között szegényember,  
Szegényember kapanyél.  
A világot megkapálni,  
Szegényember annak él.
Lovas a temetőben
1922 első fele

Ha jő a sápadt ifjú-Éjjel,  
Kit csókkal vár a Nap leánya,  
Kitárul két temetőkapu  
S belovagol búsan-frissen  
Az álmok kapitánya.

Bukott vezér, könnyet is hullat,  
Bús daccal bolyong szerte-széjjel,  
Lova már nyihog, gödröt kapar,  
Riadtan várja. – Sok a sír  
S fut a Holddal az Éjjel.

Uj hant előtt sóhajtva áll meg,  
De kemény marka vasba szorul.  
És megy és jár sok sír között  
– Még a Hajnal is kacagja –  
Részegedve, botorul.

Lovára borul. Visszaüget,  
Búcsút int minden hulla-rögnek.  
S az eliramló lovas után  
Álomtemetőből vissza  
A vágyak dübörögnek.
Luca
1928 tavasza

Menyasszony-mulásban  
szerelmem nő mogorván,  
üres szél a társam,  
gyenge szívem sodorván.  
Hétszámra hallgatok,  
meg se kérdem istenem, –  
szerelmet mért adott,  
hogyha rossz a szerelem.

Ahogy úr lelkemen,  
tán már istenkáromlás.  
Ez a bús szerelem  
szépnek-jónak megromlás.  
Jércének éles kés,  
békés völgynek hóbika,  
hímeknek herélés,  
gyászlovaknak bóbita.

S nem halhatok én meg,  
amig el nem érhetem,  
örökös kényének  
örökös az életem.
Luchához
1928 tavasza

Lucám, hiába válok tőled,  
hiába vágok a mezőnek,  
baj mindenütt, mit szörnyű csép hadar,  
jobban búsít sok búsuló magyar.

Gulyáink, kik még terelődnek,  
üszökszagú szelektül bőgnek  
s a görbült, öreg számadó cseléd  
sóhajtva tolja hátra süvegét.

Hátát jegenye támogatja,  
fáradt az is, de nem mutatja.  
Nem búg lombjáért, az jó földbe hullt,  
de az egen, hol alszik a borult,

mindegyre keserűbben zörget.  
S köröskörül a megvert földek  
összemásznak, hogy motoz a setét,  
mind nyögve-súgva kéri istenét.

Hijja van a legjobb kalásznak.  
Bosszús parasztok nyargalásznak,  
sírból jött lelkük dörgés, förgeteg,  
rongyos ködmenjük zsíros föllegek.

Egy keserű nép sír belőlem,  
hát ne szeress, de ne félj tőlem,  
szövetség ez már, nem is szerelem,  
a kezedet add és kiáltsd velem:

Orvosunk, szebb jövőnk szaladj hát!  
E bús nép ház előtti padját  
letörli: várnak komoly kurucok,  
míg pókos lovad mégis bekocog!
(Ma Lucie…)
1927. júl. 29.

Ma Lucie,  
la lettre que j’écris aujourd’hui  
sera écrite en vers à cause du grand ennui  
qui me trouve ici le bruit sourd de la mer,  
faisant plus solitaire en le coeur l’homme amer.

Les petits bourgeois ont une vie d’autobus  
et les grands combattants ont des astres en obus –  
je vis sans tout ça sous le prétexte d’études  
et j’mourrai moi aussi mais moi en solitude.

Sans me préoccuper de donner à ma lettre  
une portée importante et sans vouloir me mettre  
à prier d’expliquer, ma Lucie (de manière  
qu’explique à ses enfants leurs châtiments la mère)

que: „Quelle soit la cause t’indiquant m’interdire  
de garder ma barbe qui n’met personne en ire  
sauf toi: à l’avance déjà tu t’en occupes  
bien que les écossais puissent porter leurs jupes.

Eh bien sans prier d’expliquer ta colère,  
c’que je laisse croître c’est ma barbe la plus chère  
et si tu la coupais comme un pal’ron de veau  
je la ferai pousser à Szeged de nouveau.

Maintenant que soit plus large l’ordre du jour  
j’accuse que l’*e* muet se prononce toujours  
dans les vers même alors qu’ils seraient si charmants  
que celui merveilleux que tu lis à présent.

Il n’en faut excepter que les cas d’hiatus  
por lequel éviter on l’élise …………  
en outre c’est aussi hiatus dans mon vers  
que je n’ai pas de rimes avec une valise.

Etus vit et grandit se réjouit ma foi!  
moi je voudrais manger un potage une fois.  
Lesquels j’ai écrits le vingt-neuf juillet à l’an  
de dixneuf cent ving-sept à Cagnes en m’ennuyant.

Je viens de recevoir mille Francs ta remise  
j’empaquette déjà mes caleçons et chemises,  
je vais comme mon aïeul alla en Walhalla  
pour ce voyage-ci sois mon maître, Allah!
Magyar Alföld
1928

Magyar Alföld – gond a dombja;  
temploma cövek;  
talaja mély aludttej, de benne  
hánykolódnak szögletes kövek.

Magyar ember – rongya zászló;  
étele a tál;  
dudvaszedő nemzet vagyunk, értünk  
mezítláb jön foltozott halál!

Nosza költő! Holt a holdad;  
köldököd kötél;  
csettintésed égő város, tollad  
füstölög s egy szál gyufát nem ér!

Ó, kik nőttök felhőt leveledzvén,  
bodzás kis fenék –  
nézzétek, ím, országúton, némán  
vándorolnak ki a jegenyék!
Magyarok
1924 vége

### 1

Minek magunkat lassan ölni?  
Nem jobb egyszerre megdögölni?  
Mint rokkant lábbal tántorogva,  
Vizes, vak szemmel csillagokba,  
Rossz, messzi csillagokba nézni  
S régi dicsőséget idézni,  
Idézni mind, mi ősi, ódon,  
Hogy hátha mégiscsak megszánna  
Az Úristen valami módon.

Minek magunkat lassan ölni?  
Gonoszság helyett búza nől ki  
Az égről földbe hullt szivünkön;  
De igaz, nótás, füttyös másnak.  
Magyar, köszönj az elmulásnak,  
Nincs mit kereskedj már e tájon,  
Akad legény, ki ideálljon  
S ásóját vígan földbeszúrja!

Mit nyöszörögsz? nem akarsz halni?  
Hisz életünk úgyiscsak talmi  
S nem is nagyon kell már akarni,  
Akaródik ez nélküled,  
Agyadban bár égő hodályba zárt  
Riadt baromként bőg a rémület.

1923. febr. 15.

### 2

Bezárva okos őrültek közé,  
Szenvedünk, mint az eldugott kenyér.  
Rab szíveink örök szerelmese,  
A nagy világ minket hiába hív!  
Ó nagy világ, csak érted éltünk eddig,  
Száguldó, forró ménesek után  
A barna földek múló dobaját  
Szívünk teérted dobogta tovább  
És mozdonyaink szálló dübörgése  
Feléd lengeti most is lelkeinket!  
S a nyomorultak, ők, akik miatt  
Temetőnek is kicsi lett világunk,  
Még ők biztatnak, hogy a pusztulást  
Hős bátorsággal s daccal kell kibirnunk!  
Hát lesz-e magyar, ha mi nem leszünk?

Ó be kicsi az ő piszkos vágyuk!  
Alig látszik, hogy fájdalmunkra csöppent.

Sikoltani!  
Ha levegőtlen vihar a jajunk,  
Akkor is csak  
Sikoltani!  
Hogy minden búzatábla kiperegjen.

Ó jaj, mi igazán tiszták vagyunk,  
Nekünk nyisson ajtót a reménység!
Magyarok
1924 első fele

Ó jaj, mi igazán tiszták vagyunk,  
Nyisson ajtót nekünk a reménység!

Űlünk, űlünk a mindenség szélén,  
Tán arra várunk, hogy fölfaljon a bánat?  
És várunk, csak várunk szomjasztó várásban,  
Átalfolyik rajtunk a világosság,  
De elhagytuk valahol kőedényeinket,  
Elhagytunk valahol minden akarást  
S most minden volt és jövendő szomjúság  
Itt van, itt van, ó nagyon itt van bennünk,  
Hogy friss kenyereink halomra száradnak!  
A négylábúak, melyeket megettünk,  
Most előjönnek és kinevetnek minket,  
Ezer és harmincegynehány esztendő  
Zuhog végtelen szomorú szemünkből  
S nem birja elmosni buta bűneinket.

Most nagyon messze van tőlem a föld,  
Mégis azt érzem, hogy magyar vagyok,  
Keserű számnak ki mutatna cukrot?  
Ki hinné még el, hogy élni akartok?  
Jöttem, kölcsönkérjek még ezer kezet,  
Mert hogy adhatnék eleget kettővel?  
Két bárány volt én adó két kezem  
S a farkasok elbántak mindkettővel.  
Most minden kedvem holtan terül el,  
Mert levegőtlen vihar a jajom:

Leszámitva az ostobaságot,  
Multunkat, életünket és a gyomraink,  
Ó jaj, mi igazán tiszták vagyunk,  
Nyisson ajtót nekünk a reménység!
(Magyarország messzire van…)
1925. okt.

Magyarország messzire van.  
Magyarország hegyeken túl van.  
Onnan, rigókkal, éneklőkkel,  
Jönne rövidke szoknyácskában,  
Hajnal volna,   
Szellős,  
Világos,  
Szép, tiszta üllők csengenének.

Uram, nem látta Magyarországot?  
Tudom, nehéz a nyelve.  
Tudom, nehéz a szívem.  
Uram, nem látta Magyarországot?

Lányok, sokan, szaladnak,  
Akár a reggeli szél,  
Hajuk lobog a keleti égen.  
Ő pedig kövér kalácsot fon,  
Karcsúbb ő a liliomillat estéli árnyékánál.

Uram, nem látta Magyarországot?  
Ott ősz van,  
Kicsike kertjeinkbe  
Zörgő, száraz virágokat ültet  
Az Úr.
Májusi ének
1923. máj.

Örök reménység istenajka csókol  
Keserű számra, Ember, égi dalt:  
Nagy, szűz virág a roskadozó lombból  
S Világbékesség szívedből kihajt  
És szeretettel, illatával hódol  
Világszabadság, tavasz, téli rajt,  
Undok lélek-fagyot feledve, Ember  
Rácsókolom magam kezedre rajt,  
Kérgén lihegjek Világszerelemmel,  
Mert a Békesség egyszer csak kihajt.  
Ó halleluja, Május a szivekben,  
Hozsánna, nékem ezt kell énekelnem:  
Az Isten legszebb gondolata lelkem!
Mámor
1921. szept. 24.

Szeretném felverni lelkem dalával  
A szomorúk szivét, a világot.  
Most megbocsátok annak is,  
Aki bántott.

Szertném a keblemre ölelni az  
Életért kűzdő, fájó rabot.  
Szeretném feltámasztani,  
Aki halott.

Szeretném, hogyha lassabban forogna  
És végre megállna a nagy kerék.  
De a legjobban szeretném,  
Ha szeretnék.

És szeretnék alkotni csodásat és  
Ezer gyönyörűt, szépet meg nagyot  
S aztán meghalni: Mert én a  
Mámor vagyok.
Mancinak (és Miskának)
1924. jan. 22.

A kenyeret s a csókot hirdetem  
Két testvér-tornyát a teljesülésnek  
Öregek, ifjak vágyódnak velem,  
A rohanók és akik mindig késnek.

Mert elapad a lélek és a vér  
Ha a szárazság marja ajkainkat  
S hová már a napfény sohase ér,  
A szívbe a bú sötét lombot ingat.

Mert szent a lány, ki asszony lesz s a csók  
S kiből a kenyér megterem: a férfi.  
Mint tavasz-délben szálló kócsagok  
Kiknek útját a végtelenség méri:

Ugy szállnak ők a boldogságba el,  
S szavukra mámoros isten felel.
Margaréta
1929 nyara

Itt kuksolok a szilvafák között,  
kakukkolgat a hamvas szerelem,  
kakukkolgat. A berekháti köd  
pamutpapucsban lépked szívemen.

Elültem, mint az öreg szúnyogok.  
Összébb simul a szittyó meg a nád,  
hever lábamnál a szél és morog;  
borzas a szőre. Sóhajt a világ.

Tégla a boglyán, öklöm fejemen, –  
egy margarétán búsulnék magam,  
már pára hátán illan életem  
s – vén görbe bú! – munkám még lombtalan.

Csak bámul göbbedő hodály alól  
a barna kapa hűvöslő nyele – –  
Ökörnyál után ugrik a bokor,  
zsibongva rebben száraz levele.
Megfáradt ember
1923. aug.

A földeken néhány komoly paraszt  
hazafele indul hallgatag.  
Egymás mellett fekszünk: a folyó meg én,  
gyenge füvek alusznak a szívem alatt.

A folyó csöndes, nagy nyugalmat görget,  
harmattá vált bennem a gond és teher;  
se férfi, se gyerek, se magyar, se testvér,  
csak megfáradt ember, aki itt hever.

A békességet szétosztja az este,  
meleg kenyeréből egy karaj vagyok,  
pihen most az ég is, a nyugodt Marosra  
s homlokomra kiülnek a csillagok.
Mégis elveszem
1926. ápr.

Ballagok lassan hazafelé,  
Vert hadak futnak hazafelé –  
Nem volt énnékem feleségem,  
Vár rám nagyon a feleségem.

Elébem jön, szemével mondja,  
Elfut tőlem s zendítve mondja:  
Simogassál meg, édes uram.  
Bosszús tüzeddel verj meg, Uram!

Kis küszöbén kicsit megállok,  
Magos szivén zengve megállok.  
Könnyel takarja el csókját.  
Lábam elé teríti csókját.

Köréje rejtő erdő száll le,  
Énkörém égő erdő száll le.  
Igy vesz el engem diadallal.  
Mégis elveszem diadallal.
Mért hagytál el, hogyha kívánsz
1924 első fele

Igaz-e, hogy érezlek most is,  
Amikor messzire vagy tőlem?  
Mért hagytál el, hogyha kívánsz,  
Ha bennem lehetsz csak ünneplőben?

Mért nem csókolsz, ha úgy esik jól?  
Mért fáradnak el a rohanók?  
Mért rág szú-módra szét a tenger  
Karcsú, viharra teremtett hajót?…

Tudom, hogy jössz majd. Úgy esel belém,  
Mint szép, szikrázó mennykő a tóba!  
De megégetnők-e a világot,  
Vonagló lángokként összefonódva?

S pocsolyákba árkolt bús arcomba  
Birnál-e nézni, ha én is belelátnék?…  
Ó asszonyom, te balga, te bolond,  
Játszót-játszó, ostoba, semmi játék!