tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Szabados dal
1927. ápr.

Ahol nincsen villanylámpa  
gyújtsd a burzsit fáklyalángra,  
ahol nincsen hús a babban  
füstölt burzsuj főjjön abban,  
ugy biz édes cimborám!

Rossz cipőd nem ér egy füttyöt?  
Burzsujszemmel kend a bütyköd.  
Hát az ablak? Vedd a sorját,  
gitteld be a burzsuj orrát,  
ugy biz édes cimborám!

Hol titkolni kell a harcot,  
burzsibőrbe kösd be Marxot;  
de ne Marxot, hanem inkább  
Bakunint és Kropotkinkát,  
ugy biz édes cimborám!

Egyre többen, egyre jobban,  
irtsd a burzsujt megfontoltan:  
aki gyönge anyámasszony,  
az csak százhuszat akasszon,  
ugy biz édes cimborám!
Szeged alatt
1922. aug. 14.

Fogadja Espersit János dr. szeretettel

Tiszánk, ifjú folyónk, e nyári estén  
Halkan susogja régi bánatunk.  
A Nap bucsúzik. Tört örömre festvén  
A messzit; és az Éjfa rám borul.

Reám borul s arcom simítja lágyan  
Hűs lombja, rajta nem terem virág,  
De béborítja csöndbe síri ágyam,  
Ha majd lefekszem, én is – bús diák.

Öreg, borús vers kél borongva bennem,  
Rokon hang zendül vissza rá szivemben.  
– Mért is kell búmat rímbe önteni?

Lelkemen most halk remegés fut át:  
Szeretném szépen felköszönteni  
Magányos, árva, bús Juhász Gyulát.
Szegényember balladája
1924 első fele

– Szegényember, hogy adod a bölcsőt?  
– Csöpp a gyerek, hogy adnám a bölcsőt?  
– Király vagyok, bírok nagy erővel,  
Ha nem adod, elveszem erővel.

Szegényember, hejh, csak egyet szólna –  
A király már katonákért szólna.  
De a bölcsőt a tóba hajítja,  
Csöpp gyerekét utána hajítja.

Szegényember sír-rí a börtönben.  
Szegényember nevet a börtönben.  
Nincs a gyerek már a rossz világban,  
Jobb sora lesz, hajh, vizi-világban!
Szegényember szeretője
1924 első fele

Világ van a szegényember vállán,  
Istent emelt mindig másik vállán.  
Dühödne meg okosan egyszerre,  
Mindakettőt ledobná egyszerre.

Szegényember sose kér kalácsot,  
Szegényember sose kap kalácsot.  
Kis kenyérrel, nagyon feketével,  
Fehér lelkét őrzi feketével.

Szegényember sója is ízetlen,  
Szegényember kedve is ízetlen.  
Eladó kis holmija vetetlen  
S ha van ágya, az is megvetetlen.

Szegényember akkor lop, ha éhes,  
Akkor se lop, dehát nagyon éhes.  
Akkor is csak szegényebb szegény lesz.  
S míg lesz szegény, mindig több szegény lesz.

Kisgyereke sohase veretlen,  
Asszonya se marad megveretlen,  
De akármily gyönyörű lány lennék,  
Szegényember szeretője lennék.
Szelid, búcsúzó asszony
1924. febr. 19.

Pusztába viszi csókjait magával  
Bölcs, bús fakír lett asszonydervised,  
Hullámzó violamezőket lábal,  
De virágot nem ad már senkinek.

Akartam volna: Ragyogó árnyék légy,  
Mely büszkén gyönge, víg nyomomba jár,  
De már fölöttem barna lett a kék ég  
És ragyogásod kísértetre vál.

De nyugodt vagyok, mint a végtelenség,  
Vagy falevél a zúgó tengeren,  
S az emberekhez mosolyogva mennék,  
Hisz akkor se lesz senki sem velem.

A falak sírtak nagy szomorúságot,  
Naptalan életemnek falai,  
Nem én sírtam, mikor szivembe vágott,  
Hogy búcsuzót kell immár mondani.

Könnyű legyen emlékem, mint az illat,  
Mely egekig száll és legyen örök,  
Amíg szivemből máglyarózsák nyilnak  
S feláldozott szerelmem füstölög.
Szélkiáltó madár
1925. márc. eleje

Szegényember, hát már megint lázadsz?

Jaj, dehogy lázadok, a gúnyám szakadt el.  
Másikat szeretnék, olyat, amelyiknek  
Kevesebb a foltja.

Hát tán már elittad mind a fizetséged?

Nem volt nekem, uram, soha fizetségem,  
Nem is volt, nincsen is semmi fizetségem.  
Ha szóltak, dolgoztam piros napestéig,  
Piros napkelettől dolgoztam, dolgoztam,  
Mondta öregapám, nem lesz fizetségem.

Hallod-e, te koldus, hordd el magad innen!

El is megyek innen a tengeren túlra,  
A tengeren túlra: társaim szivibe,  
Ott pedig elmegyek szélvész közepibe,  
Danoljon, ha az kell, hej, de danol is már,  
Fennen danol már a szélkiáltó madár.
Szép csöndesen aludj
1925. ápr. eleje

Szép este van. Szép csöndesen aludj.  
Szomszédjaim is lefeküsznek már.  
Az uccakövezők is elballagtak.  
Messze-tisztán csengett a kő.  
Meg a kalapács  
Meg az ucca  
S most csönd van.  
Régen volt amikor láttalak.

Dolgos két karod is oly hűs  
Mint ez a nagy csöndű folyó.  
Nem is csobog csak lassan elmegy.  
Oly lassan hogy elalusznak mellette a fák  
Aztán a halak  
A csillagok is.  
És én egészen egyedül maradok.

Fáradt vagyok sokat is dolgoztam  
Én is elalszom majd.  
Szép csöndesen aludj.  
Bizonyosan te is szomorú vagy  
Azért vagyok én is szomorú.

Csönd van  
A virágok most megbocsátanak.
Szép lobogóval, vagy anélkül
1925. ápr. 23.

Azért vagyok, hogy virág nőjjön  
A szemeimben,  
Ezért öntözik kedveseim,  
S a fák, a városok meg minden.

Szép lobogóval, vagy anélkül  
Győzünk mi mindig,  
Mindnyájan győzünk szomorúan,  
Minket a szívünk győzni indít.

S erre, arra, egészen mindegy,  
Hogy merre tartunk,  
Kit csönd, kit nagy zaj vár a parton  
S elsüllyedünk, ha nincsen partunk.
Szép, nyári este van
1924 első fele

Szép, nyári este van.

Vonatok dübörögve érkeznek, indulnak,  
Gyárak ijedten vonítanak,  
Kormos tetőket kormoz az este,  
Rikkancs rikolt ívlámpák alatt,  
Kocsik szaladgálnak összevissza,  
Villamosok csengetnek nagy körmenetben,  
Transzparensek ordítják, hogy: vak vagy,  
Mellékuccákba ballagó falak  
Visszalobogtatják a plakátot,  
Előtted, mögötted, mindenfele – látod –  
Plakátarcú emberek rohannak  
És – látni – a nagy háztömbök mögött  
Allelujázva-üvöltve-nyögve-káromkodva  
Lihegve-hidegen-ravaszul-kapkodva  
Emberlajtorján másznak magosra  
Emberek  
S a dühödt körutak nyakán  
Kidagadnak az erek,  
Hallani, hogy sikoltanak a néma hivatalnokok,  
A hazatartó munkások lassú lépéseit,  
Mintha öreg bölcsek lennének mindannyian,  
Akiknek már semmi dolguk sincs a földön.  
Hallani zsebtolvajok csuklóinak puha forgását  
És odábbról csámcsogását egy parasztnak,  
Aki szomszédja kaszálójából  
Épp most nyúz le egy jó darabot.  
Hallok mindent, aki hallgatok.  
Kolduscsontokban nyöszörög a szú,  
Körülszimatolnak asszonyok,  
De én nagyon messziről jöttem,  
Kiűlök szíves küszöböm elé  
És hallgatok.

Szép, nyári este van.
Szerelem ez?
1922. júl.

Őrjöngök, Rád ha néznek,  
Szeretne ütni két kemény ököl,  
Hogy útálom ízét a sárga méznek,  
Agyamban hogy csak arcod tündököl,  
Hogy megvetem szelét az élet-vésznek  
S haraggal bámulok az égre föl  
S ha sírni kéne, könnyeim is késnek  
S belőlem minden jóérzést kiöl.  
Szerelem ez? vagy, haj nem is tudom csak,  
Csak azt tudom, hogy megbolondulok,  
Bronzajkaim, mint gyáva koldusok,  
Csókmorzsáért könyörgenek – agyoncsap,  
Érzem, szaladj, rohanj kezem elől!  
Ihaj! ha egyszer öklöm öldököl,  
Ideráncigállak, nézd kevélyen, büszkén  
Hogy zúz sebet e gyáva két ököl  
S csókolj bolondul holtak füstös üszkén.  
Akarom kezeimbe sodorni hajad,  
Akarom megizelni telér ajakad,  
De mondd nekem, ki eddig nem is hittem,  
Karodban él az ifju Életisten!
Szerelmes keserű hazafiság
1922 első fele

Engem nem hívnak Párisok, Velencék,  
Hol mint szökőkút, gyöngyöz életár,  
Reám Hazám tarolt mezője vár –  
Ó, csak tarolt ne volna! én is mennék!

Talán, talán úgy én is ott lehetnék.  
De itt aszott a tépdesett határ  
S hiába hullatom könyűm le, már  
Nem sercen fű és nem libegnek lepkék,

Mert Istenúr hogy szántsa, bérre vár  
És semmim sincsen, amivel fizetnék,  
És hitem összedől, mint kártyavár:

Jaj, Sorsunk elvesztette bús lelencét!  
És szívem sincs, odadtam régen már  
Egy szőke lánynak e fakult szelencét.
Szerelmes kiszólás
1922 vége

Kegyetlen bánat marja meg szivét,  
Mosolygó, mély szemét apassza, törje,  
Dús bronzhaját a vágy cibálja szét,  
Lelkét sorvasztó forróság gyötörje,  
Ajkát a kín harapja össze, még  
Imás, kulcsolt kezét is ejtse ölbe!  
Magányos éj gázolja át eszét  
És jajgató szerelmi őrületben  
Az én nevem sikítsa vad beszéd:  
Ó, hívjon akkor, hívjon engem, engem!
Szerelmes vers
1923. jan. 1.

Hegyes fogakkal mard az ajkam,  
Nagy, nyíló rózsát csókolj rajtam,  
Szörnyű gyönyört a nagy vágyaknak,  
Harapj, harapj, vagy én haraplak.

Ha nem gyötörsz, én meggyötörlek,  
Csak szép játék vagy, összetörlek,  
Fényét veszem nagy, szép szemednek.  
– Ó nem tudom. Nagyon szeretlek.

Úgy kéne sírni s zúg a vérem,  
Hiába minden álszemérem,  
Hiába minden. Ölbe kaplak:  
Harapj, harapj, vagy én haraplak!
Szeretném, ha vadalmafa lennék!
1921. ápr. 12.

Szeretném, ha vadalmafa lennék!  
Terebélyes vadalmafa;  
S hogy testemből jóllakhatna  
Minden éhező kis gyermek  
Árnyaimmal betakarva.

Szeretném, ha vadalmafa lennék  
S minden egyes árva gyermek,  
Ha keserű könnye pereg,  
Felkeresné s könnyeivel  
Öntözné meg a tövemet.

Szeretném, ha vadalmafa lennék,  
Mi ha majd egykor kiszárad  
És a tél apó kivágat,  
Lángjaival felszárítná  
Könnyeit a bús árváknak.

S ha csakugyan vadalmafa lennék,  
Volna öröm a földön és  
Sehol semmi bú, szenvedés  
S a mosolygó fejeket nem  
Bántaná az elköltözés.
Szeretnének
1928

Jóról és rosszról nem gondolkozom,  
csak szenvedek én és csak dolgozom.

Csinálok csempét, csavaros hajót,  
bánatba rosszat, közönyömbe jót.

Munkámnak nincs se száma, se szeri.  
Kedvesem tudja, ő számba veszi.

Ő számba veszi, hisz valamiben.  
S ha kérdem, rámnéz s nem mondja, miben.

Ha fa volnék, hát fészket igazán  
a varjú is szükségből rakna rám.

Ha föld volnék, mit kapás vénje tört,  
csicsókás volna az a krumpliföld.

Krumplival is csak úgy volnék teli,  
ahogy a munka megköveteli.

Ha víz volnék, hát volnék pocsolya.  
Ha tűz volnék, hát volnék hamuja.

S ha én volnék az úr, az úr helyett,  
nagyon szeretnének az emberek.
Szeretők lázadása
1926. jún.

Eljön az az éjjel, melynek  
minden csillaga szívig ég el.  
Föllázadt szeretők szaladnak  
lobogó hajakkal, zenékkel.

Nótázva hozza mind a partig  
görnyesztő piros drágaságát.  
Megtárul morogva a tenger  
s kincseiket mind bedobálják.

– Győztél, eljöttünk szerelemmel,  
ízedet visszahoztuk néked,  
nosza fogadd bilincseinket,  
kötözd be fájó szívverésed.

Nosza fogadd hát koronánkat,  
a harangot, sapkánkon a csörgőt,  
egy zacskó lisztünk s egy marék  
elbúsult, ragaszkodó szöllőt.

Fogadd most-tépett ágainkat,  
vedd jólcsinált szerszámainkat.  
Fogadd seprőnket, tányérunkat,  
de ágyunk helyett, nesze, magunkat.

S füstölgő, parazsas homlokkal  
fiúk és lányok leguggolnak,  
fölöttük reszketve ereszkednek  
pártalanul nagy, teli holdak.

S a víz a sok vad ajándéktól  
kijön értük, elönti őket,  
hanem hiába zúg, zúgása  
erősbíti az éneklőket.

A lányok dalát: Tenger vagyunk,  
keserű só vagytok ti bennünk, –  
a fiúk dalát: Partok vagyunk,  
keserű tenger vagytok bennünk. –

S a víz habzó, kibomlott kontyán  
ragyogó holtakat ringat csengve  
és háborogván emlékezik  
az elcsöndesült szerelemre.
Szeretők
1924. jan.–febr. [?]

Furcsák és betegek,  
Kik sebeket vetnek egymásba, hogy  
Beboronálhassák.  
Télen tüzek – nyáron  
Források fakadnak ujjaikból.

Fáradatlanul csak  
Az örök gyönyört szigonyozgatják,  
Jégtömböket olvaszt  
És szöllőhegyeket  
Szárít ki sivatag lehelletük.

Kalászos szemükből  
Kiszédült az arcok meleg magva,  
Kihull az értelem  
Rossz vihederéből  
Bomlottpántú, meghasadt agyuknak.

Összemart szájukra  
Még tétova mosolyt tetoválnak  
S csókjuk, ölelésük  
Zengő kerteken át  
Egy bibére lopja a szerelem.

Míg a bolygó-bimbók  
Meg a virágok milliárdjai  
A fényt és virágport  
Frissen, egészséggel  
Minden társuknak széthajigálják.
Szocialisták
1926 nyara [?]

Fájás, nyomor és jóság hajtott össze,  
Erős búzában gázolunk, kedves fegyverünk böködi tomporunkat –  
Kedves fegyverünk, böködd csak szüntelen tomporunkat,  
Hadd tudjuk meg újra és újra – nem győzünk semmikép véletlenül.

Nem sietünk, erősek vagyunk, tudjuk, kit miért állítunk törvény elé.  
Tanácsot állunk a dombon, gyönge fürjek, nyulak búnak meg  
nyugodtan lábainknál –  
Elmegy fölülünk a felleg, hogy észrevehessünk minden idegen  
repülőgépet.

Te délre mégy, te nyugatra, én pedig északra, Elvtárs!
(Szőke hajam…)
1924. febr. 13.

Szőke hajam már kibontom a szélnek  
De arcomat mosolyba takarom  
A hiába várt csókok igazát  
Elbocsátja az asszony-hatalom.

Rózsákból rakni mindig-égő máglyát  
Jól csókos tűzimádó tudna csak  
Hát elbocsátlak csókos csóktalan,  
Már lángot hívőbb kezek gyujtsanak.

Megosztozunk most iker életünkön  
Tiéd a vágy, enyém a szerelem  
S kihullsz belőlem, mint az üstökös,  
De emlékcsillag száz marad velem.
Szólt az ember
1924. júl. 17.

Volt az ember. Járt, megállt, szétnézett,  
Aztán azt mondta: Körtefa vagyok.  
S gyökere lett a föld, dereka a magasság,  
Lombja az ég  
És körtét ettek a bogarak,  
A madarak, az éhes csillagok.

Akkor tovább ment. Járt, megállt, szétnézett,  
Aztán azt mondta: Szén és vas vagyok.  
És csörömpölő acélműhelyekben  
Tűzre dobta a nagy hegyeket,  
Hogy a halállal és az új időkkel  
Száguldják meg a versenyt dübörögve  
Szédítő, karcsú expresszvonatok.

Szólt az ember, szólt, megállt és elment  
S csak azt nem mondta, hogy ember vagyok.
Szomorúfűz
1924. ápr.

Lábonjáró szomorúfűz,  
Hivesség csal, hivesség űz,  
Hivesség űz, hivesség csal,  
Ez patakkal, az meg faggyal.

De patakra nem találok,  
Mindenütt csak fagyot látok.  
S patak kéne, napfény kéne,  
Lehevernék az ölébe.

Megduzzadnék, mint a többi  
Szerencsésebb erdőföldi.  
Virágoznék, mint az égbolt,  
Ha a kakas kukorékolt.

Bokrok előtt alázkodok,  
Csillagokhoz fohászkodok:  
Hé csillagok, jó csillagok,  
Patakra már hol akadok?

Leveleim, vigasságom,  
Nem ér utól bolygó lábom:  
Elhullajtván vigasságom,  
Marad a szomorúságom.
Táncba fognak
1926 nyara

Ismeretlen érveket ki győz  
bús fejével bizton birni le!…  
Már hajóra szállok, elmegyek,  
egyszer aztán észre is veszik,  
hogy hiába főtt a jó ebéd  
és hiába szólnak énnekem,  
nem hozok a pincéből szenet.  
Majd a rendőr elgondolkodik,  
hogyha csillagos, nagy este lesz  
s nem kószál az utcán senki sem.  
Érzik majd a lányok is nagyon,  
hogy nem annyi szem néz hosszasan  
vízben hajló nád-lábuk után,  
de csak összekacagnak megint,  
táncba fognak valamennyien  
és vidáman elénekelik:

annyira szerette  
kedvesét eme,  
hogy hajóra szállt s az  
elsüllyedt vele.
Tanulmányfej
1922. nov. vége/1924

Mély szürkeségbe szédült át a reggel.  
A kocsma terme sápadt, búskomor.  
Dús polcain a sűrű alkohol  
fondorkodik nagy, tarka üvegekkel.

Benn férfi ül s nehéz, vörös kezekkel  
flaskót dédelget s dünnyög, vagy danol;  
földszín bajszán leperg a drága bor;  
tört száraz tófenék az arc, de ember.

Zsíros haján rossz bőrsüvegje roggyan,  
nyakán csúf ér dagad meg egyre jobban,  
agyán pihennek elfáradt borok.

Ködlepte, síkos szemsikátorában,  
véres kövön a mámor tántorog.  
Csak ül. S alakján bárgyú lomhaság van.
Tavasz van! Gyönyörű!
1924 tavasza

Tavasz van, tavasz van, gyönyörű tavasz,  
A vén Duna karcsú gőzösökre gondol,  
Tavasz van! Hallod-e? Nézd, hogy karikázik  
Mezei szagokkal a tavaszi szél.

Jaj, te, érzed-e? Szerető is kéne,  
Friss, hóvirághúsú, kipirult suhanás.  
Őzikém, mondanám, ölelj meg igazán!  
Minden gyerek lelkes, jóizű kacagás!

Tavasz van, gyönyörű! Jót rikkant az ég!  
Mit beszélsz? korai? Nem volt itt sose tél!  
Pattantsd ki a szíved, elő a rügyekkel –  
A mi tüdőnkből száll ki a tavaszi szél!
Tavaszi ének
1922. jún. 18.

Éneklem a tavaszt, a fényt,  
Bimbózó ifjú zöld reményt,  
Szerelmes szívem sóhaját  
S csitítgatom szegényt,  
Nekem nyilik minden berek  
– A vérem játékos gyerek –  
S a Nap elém hajol  
És rám kacag, milyen ravasz  
– Ó pompa, szín, ó dús Tavasz! –  
Csak Márta nincs sehol.

Havas telekre zsenge fű,  
A szellő nádi hegedű,  
Rügyeznek ifjú lányszivek,  
Az arcokon derű!  
Csikó nyerít szerelmi vészt  
S a torkom fölkiáltni készt:  
– Vén Földünk hogy forog!  
S a kék ég is milyen magas,  
– Ó pompa, szín, ó dús Tavasz!  
– Reá ha gondolok.

Itt ékes, hímes szőnyegek,  
Ott északon a bús hegyek,  
Hol nem gondolnék rá soha –  
De arra nem megyek…  
– Rikolts, dalolj szegény torok:  
– Ihaj, a Földünk hogy forog!  
Ihaj szerelmi láz!  
Mig jő a Tél, ki béhavaz  
– Ó, pompa, szín, ó dús Tavasz! –  
S a halál citeráz.
Tavaszi labdajáték
1923. márc. 12.

Piros labdámat föl-fölhajigálom,  
Most néked játszom, néked egyedül.  
Által a halk, mosolyos violákon,  
Szépséged kastélyablakán belül,  
Ó nézd a labdát, álom-égbe szállón  
Nem napsugáron, szemeden hevül  
Szép fénye, mint eső után a márvány  
Szüz tórul visszacsillan a szivárvány.

Ó nézd a labdát, hogy suhan zuhanva,  
Mily fürgén szökken mindig újra fel!  
Hajolj ki, hogy mosolyvirágid hamva  
Libbenjen véle égi útra el,  
Nevess, nevess, hogy száll s hull víg iramba,  
Mig suhanása halkan énekel,  
Nevess s ne tudd, hogy majd szétszaggatom már  
Gyötört szivem virágos ablakodnál.

Nem kérem, hogy virágid főmre fonjad,  
Csak mosolyogj ó, csak tovább ne menj,  
Mert nagy, bús kedvem szürke verssé fonnyad:  
Angyal nekűl mit érhet még a menny?!  
Mert istene leszel bár bánatomnak,  
Borba vetem sebekre mart szivem:  
Ragadja vad folyója tépett labdám,  
Mig sírok, játékot s szemet siratván.
Tavaszi sár
1925. ápr. eleje

Az uccán a téren és a mezőn is  
Zuhog az eső.  
Zúg a kanális kiönt az árok  
Öreg házak vakolatja máll  
A lovak tagjain csurog a lé  
Az áldott tiszta lé  
És a tetőkön is  
Víz és sár víz és sár.  
Puha meleg sár a föld  
A lovak a házak az ég  
Puha meleg sár.  
Az ablakokban gyerekek állnak  
Nézik hallgatják esik esik  
S az ő szivük is  
Puha meleg sár.

Most a magok békessége él  
Házakban lovakban emberekben  
A magok békessége mely leszáll  
Oda ahol minden testvér és örök  
Puha meleg sár.

Milyen jó is vakon zuhanni  
Eltékozolt csókjaim után.
Távol zongora mellett
1922. ápr. 11.

A hangok ömlenek a zongorából,  
Mint illatos teából száll a gőz.  
Lassan simítja arcomat a mámor  
És bennem most száz élet kergetőz.

Mártának hangja jut eszembe mostan,  
Oly bársonyos volt s ez nem az övé.  
Szegény, talizmánt tőle nem is hoztam.  
Szemem mered a zongora fölé.

A csókos ajka itt remeg előttem,  
Ó jaj, hogy tőle messze elvetődtem,  
Ó jaj, emléke mért olyan erős?

Hová kell mennem? Nem enyhít a Távol.  
És hangok ömlenek a zongorából,  
Mint illatos teából száll a gőz.
Távoli ének
1923. jan. vége

Ajkam hiába is haraptad,  
Lehámlik róla már a bőr.  
S emlékemen se csókol ajkad,  
Csak úgy piroslik messziről.

Csak úgy piroslik messziről, mint  
Lámpás sötét mezőbe lenn,  
Hol már nincsen nap és idő sincs,  
Fölötte néma végtelen.

S a lámpás zárt üvegje koppan,  
Rászáll nehány szép éjbogár,  
Rászáll, futos, lehull halottan:  
A lángra mind halott-sovár.

S a lámpás ég piros szinében,  
Fölötte hűvös szél suhan,  
A Távol száll a véren, éren  
És szívem megremeg busan.

Ajkad nekem csak úgy piroslik,  
Mint messzi vágy fájó sziven.  
Tört színe nem vakít, nem oszlik,  
Csak ring a bánat mélyiben.
Tedd a kezed
1928. máj.–jún.

Tedd a kezed   
homlokomra,  
mintha kezed  
kezem volna.

Úgy őrizz, mint  
ki gyilkolna,  
mintha éltem  
élted volna.

Úgy szeress, mint  
ha jó volna,  
mintha szívem  
szíved volna.
(Téged siratlak…)
1922 vége

Téged siratlak, büszke sirató.  
Az Isten sem néz többé immár hátra  
És hull a rokkant, tömzsi kis tanyákra,  
Ó Ady, a magyar Ugarra hull a hó.

Az Isten sem néz többé immár hátra  
S én nem tudok kiáltni: hejh! hahó!  
Pedig kiáltnék s jaj, csak elfuló  
Keserves hörgés – az torkomra hágna.

Én nem tudok kiáltni: hejh! hahó!  
Pedig nagy vétket én sosem vétettem:  
Fekszem hanyatt a Pusztán megdermedten  
S fagyott, fehér szivemre hull a hó.
Tél
1922. okt.

Valami nagy-nagy tüzet kéne rakni,  
Hogy melegednének az emberek.

Ráhányni mindent, ami antik, ócska,  
Csorbát, töröttet s ami új meg ép,  
Gyerekjátékot, – ó, boldog fogócska! –  
S rászórni szórva mindent, ami szép.  
Dalolna forró láng az égig róla  
S kezén fogná mindenki földiét.

Valami nagy-nagy tüzet kéne rakni,  
Hisz zúzmarás a város, a berek…  
Fagyos kamrák kilincsét fölszaggatni  
És rakni, adjon sok-sok meleget.

Azt a tüzet, ó jaj, meg kéne rakni,  
Hogy fölengednének az emberek!
Templom; hulla; rózsa
1923. márc. 10.

Komoly, komor, magányos, bús templomkert vagyok,  
Hol asszonykéz hiányán magasra nőtt a dudva,  
A fojtó keserűség, de szűzi illatot  
Ont közte sok dus szépség, virág, elrejtve, dugva.  
Komoly, komor, magányos, bús templomkert vagyok.

Egy rongyos, béna koldus hever a kerti zugba,  
Életvágyam hullája, kit a könyörtelen  
Pogány népség hagyott, hogy pusztuljon éhen hullva.  
Most véres-rőt avart szór vad-lombos szerelem:  
Egy rongyos, béna koldus hever a kerti zugba.

Templom szivem, de senki nem törődik velem,  
Aranybálványt tömjénez, Igazságként, eretnek,  
Fáradt harangozója pedig a kötelen  
Feszűl, riadt agyam, ha Szabadságot temetnek.  
Templom szivem, de senki nem törődik velem.

Csak néhány régi hívem, ki kalapot emel meg,  
Ha fehér papja, lelkem, igét mormol maga  
S köré poklos, rongyos, de szűz vágyak seregelnek  
S álom-imájuk lebben s harsan zsoltár szava.  
Csak néhány régi hívem, ki kalapot emel meg.

A zsoltár, hullaszag s a virágok illata  
Az Igazság felé száll (Nem holdaz ragyogósdit:  
Komor szentélyt hiában az Úr nem állata)  
A végtelenbe száll és nagy egybe csókolódik  
A zsoltár, hullaszag s a virágok illata.
Tengerhez
1921. okt. 31.

Rengő csoda Tenger!  
Fonjad körül bánó dalaiddal  
Élet után vágyó lelkemet.  
Tépd ki szívem kérges rejtekéből  
Tompa dalok árnyékéletét.  
Mert gyáva az ember.  
Nem mérkőzik titkos hatalmaddal: –  
Ha rám borul a sötét – eltemet.  
Pártos harcon elsorvaszt, elöl;  
S csak fenyeget, de nem jő a Vég.
(Tenyeremre tettem…)
1924. júl. 17.

Tenyeremre tettem a lelkem:  
Nézd meg, milyen szép százlátó üveg!  
De Ő gyémántokat szedett elő,  
Mert Ő az embert sose érti meg.
[Tettamanti Bélának]
1924. jan. 30.

Ki itt ha is csak félig üdvözül,  
Mert nagy a bűne: Idecsöppent  
A jövendő emberek közül,  
Akik láttatván is, látnak:  
Tettamanti Bélának szeretettel.
Ti jók vagytok mindannyian
1924 első fele

Ti jók vagytok mindannyian,  
Miért csinálnátok hát rosszat?

Néha úgy vagytok a rosszal,  
Mint a gyerek a csavargással.  
Ujjong, eltéved, sirdogál  
S hazakívánkozik.

Ti mindannyian örültök a jónak  
S fontoljátok meg, mit mondok:  
Nem sánta az, aki  
Együtt lelkendezik a csúszkálókkal!
Tiszazug
1929 nyara

A báránybunda árnyakat  
tűlevelű fák fércelik.  
Szalad a puli pillanat,  
fagyon koppantja körmeit.

Hümmögőn áhítgat a nép  
s házacskák gondolkodnak, ím  
zsuppjának zsíros süvegét  
lehúzza ablakára mind.

Kárál a tyúk keservesen  
az eresz alatt, mintha már  
vénasszony lelke volna, mely  
rimánkodóan visszajár.

Belül is pöttyös állatok,  
ütődött, kékes öregek  
guggolnak, mordulnak nagyot,  
csupán hogy ne merengjenek.

Mert sok a révülni való,  
ha már az ember nem kapál.  
Szép, puha gond a pipaszó,  
tört ujjak közt pamutfonál.

S mit ér a vén? A kanalat  
elejti, csöppent, etetik  
s ha ő etet, a malacok  
habos vödröstül fellökik.

És lágy a tanya, langy az ól.  
Csillagra akasztott homály!  
Kemény a menny. A gally alól  
bicegő cinke sírdogál.
Tiszta szívvel
1925. márc.

Nincsen apám, se anyám,  
se istenem, se hazám,  
se bölcsőm, se szemfedőm,  
se csókom, se szeretőm.

Harmadnapja nem eszek,  
se sokat, se keveset.  
Húsz esztendőm hatalom,  
húsz esztendőm eladom.

Hogyha nem kell senkinek,  
hát az ördög veszi meg.  
Tiszta szívvel betörök,  
ha kell, embert is ölök.

Elfognak és felkötnek,  
áldott földdel elfödnek  
s halált hozó fű terem  
gyönyörűszép szívemen.
[Töredékek]
1923 ősze

Kis Asszonyom ne sírj, nagy Egy vagyunk mi ketten,  
A végtelenbe megmaradsz velem  
Az Ének én vagyok s én rólad énekeltem.

1923 jan. vége

---

Szép, ártatlan, fehér galambot öltem:  
Szivem, fogadd el ifjuságomat.

Rongyos, fakult hitem vadul sikálja,  
De szűzre mossa ismét a harag.

1923. márc. eleje

---

Boruljatok csak össze bennem,  
Bús Ember, bús Magyar  
Mert Egy vagytok ti mindaketten.

Istentelen bú sarkvidékén,  
Bús Ember, bús Magyar,  
Boruljatok csak össze békén.

A fájdalmak nagy, éhes kedve  
Ugyis megmar, miként  
Veszett fókát nagy, szörnyü medve.

S fájásotok csak egy nagy fájás.

1923. máj. eleje

---

Mint tenger alól felrobajló vulkán,  
Úgy szökken már vágyam feléd, hogy szörnyű  
És forró szikláin neked, a messzi,  
Vidám vincellérnek szent, csókkarós  
És lángoló csudaszőlő teremjen.

1923. nov. 6.

---

Jaj azoknak, akik az isten  
Kinőtt cipőit fényesitik

Akik elrongyolt lobogóval  
Szívükkel, dobott önmagukkal  
Fényesitik,  
Jaj azoknak, akik az isten  
Kinőtt cipőit fényesitik

Lehet foltozni minden világot