tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Bús énekhívás
1922. nov.

Lelkem, részeg szavak örök-mogorva csősze,  
A pince ajtaját nyisd fel komor legény!  
Ma bús vagyok nagyon – és, jaj, felejteném  
Kegyetlen bánatom, mely ifjuságom ősze.

Lelkem, komor legény, ma ölni kell a bornak –  
Pogány erős legyen: a súlyos alkohol  
Csókolja szét agyam, ki verseket kohol  
A szőke lány felől, mig sejtjei bomolnak.

S eredj a lányhoz el – ó, csókold meg helyettem  
Szép ajkát, szép nyakát, durúzsolj önfeledten  
Bódító dalokat: s amíg te énekelsz,

Alkoholos szavak ködös pincéje torkán  
Vad orgiát csapunk, dalolva mint az orkán,  
Bús szívem, én s a víg delírium tremens.
Bús magyar éneke
1922 első fele

Száll az ének a mezőnek, esti szellő hollószárnyán,  
Valami kis kopott ember énekelget búsan, árván  
Bolondságról, szerelemről, kora őszről, illó nyárról  
S körülötte elterülő néma magyar pusztaságról.

Fáj neki a teste, lelke, szíve tája, szemegödre,  
Nem is tudja, feltámad-e, elpihenne mindörökre.

Titokzatos messzeségben istent keres magyar hangja,  
Régi honát, testvéreit – mást se tehet – siratgatja.  
Piros kedve pillangó volt, sárba fulladt ott Erdélyben,  
Zöld reménye foszlányai meghaltak a Felvidéken.

Fáj neki a teste, lelke, szíve tája, szemegödre,  
Nem is tudja, feltámad-e, elpihenne mindörökre.

Nincsen csak egy citerája, húrjai az égig érnek,  
Rajt’ pengeti balladáit véres könnynek, könnyes vérnek.  
Mámor esték elszállottak, ott fagytak a Karsztok alján  
S ismeretlen menyasszonya tört liliom, olyan halvány.

Fáj neki a teste, lelke, szíve tája, szemegödre,  
Nem is tudja, feltámad-e, elpihenne mindörökre.

Nem nézi a délibábot, túl van az már a határon  
S elkerüli zárt szemét az incselkedő pajkos álom.  
Holt vitézek sírtájára hullat dalt és nefelejcset  
S fohászkodik: Uram, Hazám el egészen ne felejtsed:

Fáj neki a teste, lelke, szíve tája, szemegödre  
S hazáján ha segíthetne, élne mégis mindörökre.
Chant de Prolétaire
1927. jan.

Sur les eaux fraîches et immenses  
les continents nagent en silence  
parapamm paramm papamm  
les continents nagent en silence

l’on a des pots et des choux ronds  
nous vivons sales et nous mourons  
parapamm paramm papamm  
nous vivons sales et nous mourons

oh pourquoi pleures-tu? pourquoi?  
je rĕve une chemise neuv’ sur toi  
parapamm paramm papamm  
je rĕve une chemise neuv’ sur toi

il n’a de deuil il tue il vainc  
dont seul le Parti prend soin  
parapamm paramm papamm  
dont seul le Parti prend soin.
Csak a tenger jött el
1926. márc.

Melled két pólusa közt a kék sugár –  
A kötéltáncos álma áll azon.

A felhő elfoszlott, hogy föllebeghess  
És én már túlsokat kerestelek –   
Nyugodt, mély vizek leheletével száll már az enyém  
S magányos, nagy fenyőmről hullong a jóhúsú toboz.

S a legmagosabb füvek is kinőttek már a dombon,  
Szivükben szép, zöld tüzek égnek,  
Hogy az elfáradt bogarak mind hazatalálnak, ha esteledik  
S az Úr  
Nyitott tenyérrel, térdig csobogó nyugalomban  
Ott áll az útjuk végén…

De én nem vagyok fáradt, kedvesem –  
Csak a tenger jött el a küszöbömig.
Csend
1922 első fele

Riasztó, mint a fölmorajló tenger  
És mint a végtelen hó épp olyan.  
Álarca mélyén bús Halál rohan –  
Jaj, üstökömbe kap s én gyáva Ember

Remegve ejtem lelkemet elébe.  
A szívem hallgatom – kopog-e még?  
És megunom ez egyhangú zenét,  
Pedig de jó, ha ver és nincsen vége.

Úgy érzem, mintha ingoványon járnék  
És jaj süpped alattam a talaj,  
De bennem még ellentállás szaval,

De fülemet betömte. – Ó, mi vár még  
Reám, ki immár néma, hangtalan.  
– Fejem lehajtva megadom magam.
Csengő
1926 nyara

A csengetyűcsinálást  
Felfedezni csak az tudta,  
Aki kedvese kék szemét  
Elfeledni sohasem tudta.

A fákon megszólalnak a csengők:  
Valaki megérkezett.  
A hajnalnak is sok csengője van,  
A hajnal  
Fiatalasszonyok szívéből keletkezett.

Egy bosszús leány  
A bokrok közé dobta csengőjét  
S most halványan figyel az elvesztett csengő szavára.  
S egy gazdag úr  
Csengőt akasztott szolgája nyakába.

S a csengőszó  
Néha átszáll a szolga álmán.  
Ha nem volna csengő akkor én magam  
Kitalálnám.
(Csodálkozó bogarak közt…)
1926. jún.

Csodálkozó bogarak közt lépkedek bátran,  
Ha felhő volnék, szárazságban járnék csak erre,  
Elkerülném a kirándulókat, összeszedik ők a papirt, nehogy jövőre  
eső legyen,  
Viseltes ruhájuk alól forró testük felesel a siető nyárral,  
Hétnapravalót játszadoznak és egy bujtató lombról  
Feledékeny madár figyeli  
Az örömüket.

A lányok szagos lépte nyomán kibútt ez az ártatlan kavics,  
Ez a kavics nem József Attila és a fű se, én se vagyok az,  
Én a barátja vagyok itt mindennek, tenyeremben a jó dió  
háládatosan roppan ketté,  
A belékevert szalmaszálat hajamból vigyázva kihúzza az ág –  
Mező, mező, szaladtató, akár a kedvesem termékeny karjaival,  
Téritő lengésü szoknyájával a fiatalemberek élén jár ő,  
Minden szagodat néki adtad, virágozzunk most hát nélküle.

Te rengeteg,  
Ég felé fordított paizs!
Csókkérés tavasszal
1922. jún. 23.

Márta, hajad,  
Bronz-ajakad  
Kéri s lázad a vágyam  
Illatozó  
Vészt okozó  
Csókba lehelni be lágyan.  
Megremegő,  
Hű szerető  
Karban ölelni igézve,  
Édes ölön,  
Rózsatövön  
Szép szemeket megidézve.

Retten a lomb,  
Zöldel a domb –  
Arra szaladnánk ketten,  
Reppen a szél,  
Csókra beszél,  
Dalra kel önfeledetten,  
Véle dalol  
Itt valahol  
Szív-körülöttem a vérem:  
Csend, Kicsi, csend!  
Így, ez a rend –  
Most csak a csókod kérem.
(Csókol Attila…)
1921. febr. 20.

Csókol Attila, a hírneves költő,  
melyet nem szül kettő,  
sőt három emberöltő.  
Attilának tetszik ének, tánc és séta,  
Ő az édes szavú aranyos poëta,  
hozzá más költő csak analfabéta.
Csókolj, csókolj…
1921. ápr. 11.

Csókolj, csókolj utóljára,  
Fehér karoddal ölelj át,  
’sz elmegyek már nemsokára  
S szerelmed életem ára,  
Csókolj, csókolj és ölelj hát.

Már nem csókol! Nincs, nincs sehol  
Én eljöttem, – ő – maradott.  
Hűtlen-e már? Jaj! mást csókol!  
Érzem, más ki néki bókol,  
Más visz néki szép virágot.

Úgy kinlódom! Nappal, éjjel  
Csak mindig reá gondolok:  
Vaj’ kit csókol most ő kéjjel,  
Szembe szállva reményemmel,  
Hisz tőle oly távol vagyok!

Itt van a boldog pillanat:  
Hozzá, haza repülhetek!  
Oly lassan halad a vonat,  
Oly gyorsan tűnik le a nap!  
Viszontlátom-e őt? Egek?!

Hála Isten! Honn vagyok már!  
Szívem pattanásig feszül  
S azt dobogja: Tán nem is vár!  
Csönd fogad, az óra is áll  
S szemembe egy porszem repül.

Csókolok egy hideg kezet,  
Zokogástól reszket vállam:  
Azt hittem: hűtlen, rászedett,  
Pedig csak engem szeretett  
S szive repedt meg utánam.
Csöndes estéli zsoltár
1922. júl.–aug.

Ó, Uram, nem birom rímbe kovácsolni dicsőségedet.  
Egyszerű ajakkal mondom zsoltáromat.  
De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.

Tudom, hogy zöldel a fű, de nem értem minek zöldel, meg  
kinek zöldel.  
Érzem, hogy szeretek, de nem tudom, kinek a száját fogja  
megégetni a szám.  
Hallom, hogy fú a szél, de nem tudom, minek fú, mikor én  
szomorú vagyok.  
De ne figyelmezz szavamra, ha nem tetszik Neked.

Csak egyszerűen, primitíven szeretném most Neked elmondani,  
hogy én is vagyok és itt vagyok és csodállak, de nem értelek.  
Mert Neked nincs szükséged a mi csudálásunkra, meg  
zsoltárolásunkra.  
Mert sértik füledet talán a zajos és örökös könyörgések.  
Mert mást se tudunk, csak könyörögni, meg alázkodni, meg kérni.

Egyszerű rabszolgád vagyok, akit odaajándékozhatsz a Pokolnak is.  
Határtalan a birodalmad és hatalmas vagy meg erős, meg örök.  
Ó, Uram, ajándékozz meg csekélyke magammal engem.

De ha nem akarod, ne hallgasd meg szavam.
Csudálkozunk az életen
1924 első fele

Ha mosolyog, mosolya csupa csillag,  
De ha szomjazom, akkor friss patak,  
Az én kedvesem az egeknek nyílhat,  
De megcsókolni csak nekem szabad.

Haja szurokkal elkevert arany,  
Harmatos erdők az ő szemei,  
Küszöbe elé terítném magam  
Lábtörlőképpen, de nem engedi.

Szavunk zugában megbuvik a csók,  
Testvéreihöz lopva jön ide…  
Mező álmodhat össze annyi jót –  
Az én kedvesem a füvek szive.

Este a csókok megszöknek velünk  
S végigfutván a világi teren,  
A hajnali égre leheveredünk  
És csak csudálkozunk az életen.
Csüngője voltam
1928 tavasza

Csüngője voltam én Lucámnak  
s ő rázott férfi s nő előtt.  
Fogyó kincsemül, én-mátkámnak,  
nem leltem nagyobb szeretőt.  
Megpattant, hűvös tűzhelyemhez,  
tejecskén nevelt életemhez  
nem leltem másik szenvedőt.

Nagyon kell, most hát Isten óvja,  
kis csorba bögréjét, szivem.  
Majd féltvén két kezébe fogja,  
hisz érte bánattal izen.  
Jó volt és rossz volt ő: embernyi,  
most nem jó s nem rossz, ám szeretni  
ma is lehet még szelíden.
Dalocska
1926. márc./1928

Mikor a szeretők veszekednek,  
akkor hajlongva magasodnak,  
mikor a szeretők ölelőznek,  
akkor a földdel elsímulnak.

Énekeljünk –  
haja ha!  
Bömbölődjünk –  
böm-böm-böm!  
Susogjunk, hogy  
sususu –  
üss egyet a  
hátamba!
Derengő rózsa
1928. szept. 12.

Óh, köd a lelkem, ködben áll  
a rózsaszál, a rózsaszál.  
Papagáj-hajnal szállt fölötte,  
szárnyával hátba is ütötte  
és ő mosolygott, a balog  
s amikor csendes este volt,  
levelén megpihent a hold  
és tüskéin a csillagok.

Derengő rózsa, szomorú,  
derekán szalmakoszorú.  
Derű, de bú a foglalatja.  
Tavaszom, hajnalom lakatja.  
Szerelmem atyja! el ne dülj!  
Bár reszketésre született,  
böködik nagycsontú szelek,  
hópelyhek zümmögik körül.
Dícsértessék
1924. okt. 6.

Rózsa, rózsa, szállj és énekelj…  
És dícsértessék csúf, hazug szava,  
Olyan hajnal lengesse szivét,  
Amilyen örök bennem ő maga.

Minden lelkem csak kőrakás neki.  
Fölötte holt galambok csapata –  
Mélyen magában leljen a virágra,  
Ha nincs is színe, nincs is illata.

Dícsértessék. Tőle szállt fölém  
Egy magasztos nyugalmu pillanat,  
Mikor nem vártam. És még akkor is  
Minden kristályom sírva széthasadt.

Csúcsán, sötét, különös fényeken  
Siklik bennem és nem tudni, hova.  
Kiégeti a szememet belülről.  
De dícsértessék csúf, hazug szava.
Dörmögő
1929. aug.

Avas szalonnán élt, mint az idő.  
Telt-mult naponta, sárgán görbülő;  
szalmát számolt, vagy nézte az eget,  
a csillagokban szíve zizegett.

Tudta, nagy nap kél a hegyek mögött.  
Hosszan pipált és lassan köpködött.  
Ha förgeteg csapkodta, ballagott –  
zúgó vízárnál ült és hallgatott.

Hát így. És most e gyűlő hajnalon  
odatopog egy bokor hajadon  
s dönög, donog. Hát elbosszankodott  
s markos bajszába mormolt, mormogott.

– Ejh, dudorássz csak, míg a szerelem  
hulló levélen hajadon pihen;  
míg fürtödre a giz-gaz rátapad,  
karod rángasd és ringasd derekad!

Könnyen becsípik proletár-ludak  
tapadó bőröd, majd ha meglohad.  
S csimbókba barnul, mint a naspolya,  
két ringó melled ringló mosolya.

Fortyos fazekad gőgben szenvedő?  
Megnyugszik minden csapkodó fedő.  
S a tollas karalábé görcseit  
a fejeden új ifjak föllelik.

No, dalolj, rózsaromboló leány!…  
(Igy feledte a lángos lány után,  
hogy zokszava bár vág, akár a sás –  
erős a sorsunk, mint a csikarás!)
(Du feu…)
1926

Du feu en oranges  
toi la langue inconnue des anges  
mon amie ne me laisse pas  
continuer cette baisse-lù dans mes reves  
des dieux  
maintenant aussi  
du goût des oranges sur mes lèvres  
sans sens et sans souci.
Dúdoló
1927. jan./1928 vége

A rétek, útak csendesen  
úsznak a hűvös vizeken  
sejhaj  
úsznak a hűvös vizeken – –

Van krumplink és van kanalunk,  
piszokban élünk s meghalunk  
sejhaj  
piszokban élünk s meghalunk – –

Mért görbül kicsikém a szád?  
új inget gondolok reád  
sejhaj  
új inget gondolok reád – –

Senkije sincs, nem éri gyász,  
akire csak egy párt vigyáz  
sejhaj  
akire csak egy párt vigyáz – –
Eggyéölelődés vágya
1923. jan. vége

Hiába gyúl ki nagy szemedbe máglya,  
Csókos kin ajkamat hiába rágja  
S ölelni vágyás: többet akarok.

Husodba forróság lohol lihegve,  
Ruhád letépve szállna mély egekbe  
S aztán? mi van még? – Többet akarok!

Mint csecsemő, kit gonosz, céda anyja  
Kemencére vetett, mely összemarja,  
Vágyban vonagló szép szivem olyan.

Ó úgy szeretnék eggyé lenni véled!  
Hogy folyna eggyé vérem és a véred,  
Mint szélvész ültén két fáradt folyam.

Egy lelkünk lenne, mely nyugodtan lengne  
És semmisülne át a végtelenbe  
S betelt egy-test, mely többé nem akar.

Két bús álomvirág, mely egynek nyilhat.  
Mint eggyé lesz a szellő és az illat,  
Ha már sunyít a romboló Vihar.
Egy asszony s egy leány
1923. jan. eleje

Ó messzi, messzi két szép Asszonyok!  
Egy asszony s egy leány szivembe verten.  
Mig értük tornáz ifju, büszke lelkem,  
Vágyam közöttük gyáván kóborog.

És jaj a Végzet átkozott-konok,  
Duhaj mámort csihol sötét szememben  
S dús, ölelő-nagy ágyu véreremben  
Értük lihegnek megváltó borok.

A lány: Ős, termő, naphajú mező,  
Az Élet vár szent méhében magokra  
S úgy szól szava, mint hallgatag habokra  
Ha lágyan símul esti evező.

Az asszony: Város, bűnös elveszés,  
Rejtelmes és meleg homály, hol bongva  
Búg esteórát vágyak titka, tornya  
S forró polippá ájul át a kéz.

Két tulsó part. Közöttük égte annyit  
S csókolja most is nagy szivem a Bor.  
Mint szép, tünő nap bánata mikor  
Fáradt folyón sötéten átaranylik.
Egyedül
1921. szept. 24.

Egyedül fogok én állni a világon.  
Egyedül, egyedül, nem lesz soha párom.

Nem lesz soha párom, aki vigasztaljon,  
Aki szenvedésben csókot csókra adjon.

Csókot csókra adjon s aki hű, nem álnok,  
Aki büszke arra, hogy mellette állok.

Aki míg én alszom őrködik könnyezve,  
És, ha ébren vagyok, kacagó a kedve.

Aki szeret engem, aki meghal értem  
S még akkor is szeret örök-visszatérten.

S nem fog borulni le rám senkise sírva,  
Ha majd távozom az örök-néma sírba.
Egyszerű ez
1924 nyara

Lement a nap nyugaton,  
Följött a nap keleten.  
Egyszerű ez.  
Él az, aki eleven.

Rongyos mindegyik zsebünk,  
Rossz a magyar zsebe rég,  
Egyszerű ez –  
Elveszett az ezerév.

Ha elveszett, elveszett,  
Nem keressük már elő,  
Nem érünk rá,  
Vonaton jár az idő.

Expresszen jár az idő  
S gépből csinált madarán,  
A gyalogos  
Bizony hogy elmarad ám.

Szolgabíránk az agyunk,  
Nem parancsol más nekünk,  
Egyszerű ez,  
Mi már mótorral megyünk.

Nem vagyunk mi bölcs urak  
S nem is vagyunk szamarak.  
Új ezerév  
Új magyaroknak marad.
Egyszerű vers
1922 első fele

Mikor már minden sötét és felszakad köröttünk lilán az ég, akkor  
szeretném látni a szemedet.  
Mikor látlak, csak a szemedet nézem és szeretném megcsókolni  
kezedet merészen.  
Szeretném megcsókolni s mikor ott vagyok Melletted, tudom, hogy  
nem fogom megcsókolni a kezedet.
Együgyü ének
1925. ápr.

Fiatalember, húszesztendős, velem egyidős  
Szép szeretőjét nagyon szereti  
Ugy szereti, épp mind medrét a folyó, amelyikben a halak is lebúnak az  
iszapba, ha elfáradtak  
Csak símogatja és nagyon szereti  
Ha virágot kap, mind odaadja, a kenyeret is odaadja, nem szegi meg  
maga  
Fölolvassa neki az újságot, megvárja, amíg elalszik, aztán elalszik ő is  
Tüzet rakni is segít és fütyörészve vágja föl a fát  
Ha volna szeretőm, én is nagyon szeretném  
Éppen mint a medrét a folyó.
Éjjel
1923. febr. 10.

Halkan hörög végsőt a lámpa  
S a nagy halál apáca-lánya,  
Sötét királylány jő szobámba.

Hideg szemét szemembe oltja,  
Csöndet simít bús homlokomra,  
Nem érzi, gödre mily goromba.

Nem kérdi, szürke-é a vágyam,  
Nem nézi, mily kopott az ágyam,  
Csak átölel a csöndbe lágyan.

Pompát csókol szűz gondolatra  
És megcsókolja, bármi gyatra.  
Rokkant gyereklelkem ringatja.

Sötét haja szobámra bomlik  
S miken komorság, köd borong itt,  
Most megszépülnek ócska holmik.

És én kibontanám a vérem,  
Ha hívna atyjához fehéren:  
Várlak, fiacskám, régen, régen.

Hiába várom, hangja nincsen,  
Mely ama palotába intsen,  
Hol rég csüggök titok-kilincsen.

Egy eszelős öreg motyog csak,  
Az esső s mindenütt kopogtat:  
Halottak vagytok, csúf halottak.
Ekrazittömeg
1924 ősze

Ki lesz a madár, ha meghalunk és a világok ékköveit csiszolgatjuk  
Az utak lassanként fölemelkednek s észre se vesszük, hogy levegőben  
járunk  
Eltévedt sugaraink visszaszállnak a vadmadarak tojásaiba  
Kiégett kiáltásokból épül a porszem  
Az óceánok színén gondolat lebeg és gyógyítgatja holdkóros testvéreit  
Holttetemek, nosza ugorjatok ki barátaimból  
Lelkünket kivisszük a napra melegedni  
Lángok csúcsain zuhanunk és emelkedünk fürkészhetetlen titkainkkal  
Oly mértékben sírunk, amint a vizek párolognak  
Füvek láthatatlan fényszálaiból  
Együgyű szavakat szövögetünk, melyek szomorúan mosolyognak  
a tükör előtt  
De kegyetlenül bízom az erőmben  
Elbocsátom távozó éheimet  
Nagyszerűen  
Konok ekrazittömeg  
Arcotok mögött a hangtalan mélység és szívetek  
Lassan végkép lesüllyednek benne a befalazott, lobogó aranyajtók.
El innen
1923. jún. [?]

Hol a tiszta szavak nem dadognak,  
El innen, végre, a magasba, föl!

El se mondom majd a csillagoknak,  
Hogy a teremtő ember öldököl.

Teremtő ember? hát a teremtésük,  
Vélték-e valamikor, hogy mi az?

Igaz életre való szelidségük  
Csörömpölő páncélon rongy viasz.

Áldd meg, te Krisztus, a mi fegyverünket!  
Az ének száll és kúszik a mise.

S a megdühödt vak látnivélőt büntet,  
Pedig még fényt nem látott senki se.

Ó, él a fény, a tavaszi, ha itten  
Fénynek is hiszik az őszi ködöt!

Nagyon útálkozhatott az Isten,  
Hogy ilyen csúnya planétát köpött.
Elköszönő szelíd szavak
1923. ápr. 23.

Már elhagyom tizennyolc évemet,  
Már elhagyom e kis vidéki várost  
S a születésnap kurta korcsmájában  
Mint búcsuzó cigány a faluvégen,  
Még egy nótát is muzsikálok már most,  
Hogy elhagyom tizennyolc évemet.

Utas fiúnak szép, komoly anyám,  
Az iskola is ad talán pogácsát.  
Hisz tudja, majd a legjobb fia voltam,  
Csak szőke szeretőm, a Líra rosszá  
Bódított; és hogy mámorából váltsák,  
Nincsen szebb csók – ugye, komoly anyám?

A félénk és komolykodó fiú  
Szép temetőben, a szivemben porlad:  
(Az élő harcos hős, de vén, komor bölcs)  
A Gyermeket rossz, céda cimborái,  
Korán vitték az emberek a bornak.  
S a keserűség elvitt, jó fiú.

Uj és paraszti fütyként indulok  
S ünnepnapoknak színes templomormán  
Talán az első versek napsugára,  
Talán az első, egyetlen leányszem  
(Mindegy) a legszebb és örök ragyog rám,  
Ki uj, paraszti fütyként indulok.

Van itt még néhány jó, idős komám,  
Ölelő csöndje néhány öreg háznak:  
Szeretlek, mint az álmodó a méhest.  
Ó, itt a nyugalom zenél fülünkben,  
Ha esténként békák harmónikáznak.  
Nagyon szeretlek néhány jó komám.

S már elhagyom tizennyolc évemet,  
E kis vidéki várost elhagyom már.  
Mert menni kell és én már meg se kérdem,  
Hogy többet ér-e a rideg Öröklét,  
Az egész világ kicsi városomnál.  
Csak elhagyom tizennyolc évemet.
Ember is; magyar is; magam is
1923. febr. 23.

Nagy szívemből a keserűség torka  
Haló tüdőbetegként fölhörög:  
No, valaki itt szép rakásra hordta  
A szenvedést – s ez élet? és örök?

Igen, csak menni s üreges sebünket  
Kitátva hagyni, lepje csak a por  
S Istent keresni: Nagy Bírót, ki büntet  
S bús keresőt ki anyaként apol

S az égre fölhörögni, nem találván,  
És szitkozódni – hátha észre vesz  
S tovább loholni elrugottan, árván,  
Mert Ismeretlenünknek tetszik ez!

Bajnok-futók roppant, őrült arénán,  
Hol mindenképp csak vesztes lehetünk  
S Cézárunkhoz még esdekelni bénán,  
Mert intésétől függ az életünk!

Éhessen bőgni és amit ha bántott,  
Nem bántott így a Mammon ökle sem:  
Rossz mellünk verve sírni miatyánkot,  
Amíg mosolyg az Úr csak csendesen.

Ó szörnyű Úr, kit ember sohse látott,  
Nem görnyedek már több litániát,  
Robbanjon össze százezer világod,  
Nem lesz itt úgyse boldogabb világ!
Én dobtam
1924 ősze

Én dobtam ide magamat, szívünkben vakok topognak, de szándékunk  
egyet jelent a rádiummal  
Maholnap Jehovák leszünk, hogy emberré teremtsük magunkat újra  
Ez a szerelem s a patakhúrú ének, mely most kinyújtózkodik, hogy  
fölérjen valahogy kedvesem bokájáig  
A lélek hullámhossza éppen a magasságom, ezért van az, hogy csóknak  
mondjuk a szédítő naprendszereket  
Forognak és zengő fekete hajuk alatt szelíden mosolyognak az imádságok.

Nehéz álomban hervadnak az órák  
De violakert úszik belőlünk arasznyira a város fölé  
Odaindul a vonat s a könnyek árnyékában odasikoltanak a karcsú tornyok  
Hát gondoljatok a hárfaszemű fiatalokra, szegények  
Nincs, aki friss, tiszta vízzel borulna ártatlan életükre.
Ének magamhoz
1922. aug.–szept.

Szeretni kell a csalfa köd-eget,  
Szeretni kell száz csillag enyhe képét,  
Fölnézvén a szív könnyebben feled  
És föltalálja tán az örök békét

Csókolni kell az élet-mart sebet,  
Csudálni kell a lányszem tiszta kékét,  
Dalolni kell a bánatok felett  
S nem kérdni, hogy vén Földünk meddig ég még.

Tisztelni kell az öregek kezét,  
Símogatni az ifjúság fejét  
És bátor hittel élni, ölni, csalni.

Halotti torban folyjon drága bor,  
Nem szabad sírni soha, semmikor  
S ha halni kell, hát vígan menjünk halni.
Engem temetnek
1926. aug./1928

A pap mosolyog és derűsen  
gondtalan üdvű istent dícsér.  
Darazsak dongnak s poros úton  
végig zümmögő gyásznép kísér.

Egy barna és ijedt leányka  
ablakhoz nyomja orrocskáját  
és papája a pipaszárral  
megveregeti farocskáját.

S harmatos füvek gyenge ízzel.  
A fákon hajnali pirosság.  
Lombok zizegnek, szöcske ugrik,  
a pókok hálójuk foltozzák.

Emlékem egyre merevebb lesz.  
Valaki rábök homlokára,  
síromig setteng s jó kutyámat  
nem uszíthatom többé rája.
Érik a fény
1924 ősze

Megrázhatom fáimat, már közelednek testvéreim.

Ívlámpák vagyunk egymás szívei fölött, a kicsi madarakat látod-e  
vállainkon?  
Mi vagyunk azok és szelíd arcunk is egymáshoz ér –  
Nyissuk ki egészen magunkat, egyszerre jusson mindenki a szeretetbe.

A Napra akasztjuk sugarainkat, megszabadult kenyerek telepednek  
küszöbeinkre  
Gyémánthidak szökkennek mindenfelé s az elaludt aknák  
Pacsirtákként emelkednek szívünkbe és szelíden fölrobbannak  
csókjainkban.

Hát pazaroljuk szét harangjainkat, kitárt ajtónál mosolyogjunk  
Szemünkben rejtőzik a torony, melyről beláthatjuk ismeretlen hazánk  
vidékeit  
Készen vagyunk már égboltjainkkal s készen vagyunk a fényességre  
Aki hajnalonta gyönge virágokat okoz.
Erőének
1922. ápr.

Derekamban tizenhétéves izmok ringatóznak  
És szemem meg nem csorbul a horizontnak az élén.  
Én vállamra veszem a Tavaszt  
S a szívemnek hozom el.  
Bírom vonszolni Időtlenségem igáját  
És térdeim nehezebb súlyú sóhaj alatt is  
Meg nem rogyadoznak.  
Én magamban rejtem a tűzokádót,  
De ajkaim keserű rimeknek a bánatát facsarják.  
Talpam alatt gúlák világa porladozik szét  
És a végtelen Nap ideszédült lelke  
Égbebillenő fejem koszorúzza.  
Összeszorított öklömről a sebek lecsöpögnek  
S én még tudok is alázattal borulni  
Anyám begyepesedett koporsójára.
Erősödik
1926. ápr.

Pillantásomtól az almák pirosodnak és gömbölyödnek,  
térdigérő erős búzában henteregnek a fiúk, a lányok.  
Én a magos fa ágán ülök, lelógatom a lábomat,  
kacagásuk fürtjeimet megbodorítja.

Nem tudják ám a leányok, hogy én mennyire kedvelem őket.  
Akkor szaladvást jönnének el, sokszázan gyűlnének össze itt körülöttem,  
én meg a zöld leveleket két marokkal szórnám hajukba,  
hanem előbb még minden szálat futtában is kétoldalt megcsókolnék.

Erősödik az ág alattam, erősödöm én is a világon,  
sokaggancsú szarvasa hátán egyszer csak megérkezik a meztelen leányzó.  
Akkor indult el, amidőn anyámra szememet fölnyitottam,  
huszonegy éve már,  
hogy elhagyta értem az erdőt.
Érted haragszom, nem ellened
1926. jún.

Mikor fölkél a nap,  
a sosem haragvók hajától eltéritődik a harmat,  
ne bántson téged az én haragom soha, kedves.

Sokszor gondolok nagy futós terekre, ahol lehet el kell majd esnem,  
az árbocfaragók árbocokkal jönnek oda tömött sorokban,  
és győzvén ott, égnek hajitja hatmillió vasas az ő csengő szívű  
kalapácsát.  
Szerszámok égi viharába  
csókjaidat hadd viszem én is el oda kedves.

Észre sem veszed hogy kihúzom magam, mikor a jövőről szólok,  
ha akarod, hát csak ama városdaloló győzelem után térek meg hozzád,  
vagy majd a pékek összekötik kenyérvető, jó lapátjaikat,  
végigfektetnek rajta engem és lehajtott lisztes fővel  
elhoznak lassan az ágyadig.  
Érted haragszom én, nem ellened,  
nosza szoritsd meg a kezem, mellyel magosra tartalak álmaimban,  
erősitsen az én haragom, dehogy is bántson, kedves.