tleo/jozsef_attila_osszes huggingface dataset:
Miért mondottál rosszat nékem
1924. jan. 23.

Miért mondottál rosszat nékem?  
Én nem bántottalak, barátom,  
Hogyha valamiért haragszol,  
Szívesen bocsánatot kérek  
S szeretném, ha most velem jönnél,  
Megnézzük majd a favágókat  
S leheverünk együtt az erdőn,  
Fejünk fölött hullámzanak a lombok,  
Hűs tengerfenékről az eget nézzük,  
Ahol meg zsenge felhők lombosodnak.  
Ott nagy nyugalom karol majd belénk  
És nékünk az most olyanigen jó lesz,  
Háromszoros a jó, ha kettő kapja,  
Azért szeretném, hogyha velem lennél,  
Mig odahallik este a harangszó,  
A bogáncsokat leszedjük egymásról  
S hazaballagunk éppolyan fáradtan,  
Miként a kapás, szótalan munkások,  
Akik a földek békés erejébe  
Százannyit termő magokat vetettek.
Mikor az uccán átment a kedves
1925. jún./1928

Mikor az uccán átment a kedves,  
galambok ültek a verebekhez.

Mikor gyöngéden járdára lépett,  
édes bokája derengve fénylett.

Mikor a válla picikét rándult,  
egy kis fiúcska utána bámult.

Lebegve lépett – már gyúlt a villany  
s kedvükre nézték, csodálták vígan.

És ránevettek, senki se bánta,  
hogy ő a szívem gyökere-ága.

Akit ringattam vigyázva, ölben,  
óh hogy aggódtam – elveszik tőlem!

De begyes kedvük szívemre rászállt,  
letörte ott az irígy virágszált.

És ment a kedves, szépen, derűsen,  
karcsú szél hajlott utána hűsen!
Milyen jó lenne nem ütni vissza
1924. júl. 10.

Mikor nagyokat ütnek rajtunk,  
Milyen jó lenne nem ütni vissza  
Se kézzel, se szóval,  
Világitni a napvilággal,  
Elaltatni az éjszakával,  
Szólni a gyávaság szavával,  
De sose ütni vissza.

Lelkeimmel pörölnöm kéne  
S élvén is vagyok most a béke.  
Kristály patakvíz folydogál  
Gyémántos medrü ereimben.  
Szelid fényesség az ingem  
És béke, béke mindenütt,  
Pedig csak én élek vele!…  
Fölemelnek a napsugarak,  
Isten megcsókolja minden arcom  
És nagy, rakott szekerek indulnak belőlem  
A pusztaság fele.
Minden rendű emberi dolgokhoz
1924 nyara

Van egy színház, végtelen és mibennünk lakik,  
Világtalan angyalaink játszogatnak itt,  
Nyugtalanok, szerepük egy megfojtott ima.  
És a dráma mindig mindig csak tragédia.

És az ember, szegény ember csak lapul belül,  
Benn, magában s ezer arccal egymagában ül,  
Három láng nő homlokából, zengő, mély virág  
És zokognak, elzokogják a litániát:

„Én csak voltam! – Én, jaj, vagyok! – Én meg csak leszek!  
Leszaggattak, elültettek, fognak rossz kezek,  
Életünk az ember kedve, hanem hol van ő,  
Hol az ember? Hát hiába teremtett elő?”

És az ember, szegény ember, csak lapul belül,  
Feje körül zengő szavak villáma röpül;  
No most, no most fölszáll majd az igazi ima!  
És a dráma mindig mindig csak tragédia.

Jön a gond és jön az asszony, jön a gyávaság,  
Jön a kétség, jön a vágy és jön az árvaság  
S valamennyi fölsikolt és eggyé alakul:  
Magad vagy és magad maradsz magadnak rabul!…

Világtalan angyalaink sugárlábakon  
Átugranak a világi köntörfalakon,  
Fölkapják és fölhajítják hozzánk szíveink  
S fölkapnak és eldobnak a szívünkből megint.

És muszáj és meg kell tenni, szólni valamit,  
Ami vagyok, gyémánt, amely látóra vakit,  
Az egyetlent, ezt a soha nem látott rabot!  
S dadogok már, dadogok, de – magamban vagyok.

Ó angyalok, segítsetek. Hol van az a fény,  
Amelyikről tudtam egyszer, hogy az az enyém,  
Amelyik majd szól helyettem. Az álom fia!…  
És a dráma mindig mindig csak tragédia.

S elmegyek és másik jön és az is én vagyok:  
Elsiklanak talpam alatt sziklás századok –  
Mit akarok? s akarjak-e? Mi az az örök?  
S könnyű porban hullnak reánk az örök rögök.

Tiszta gyümölcs, férges gyümölcs egy ágon terem   
S könnyen adják, könnyen veszik, de mi lesz velem?…  
Pokolbeli gonosz tenger vonagló agyunk  
S világtalan angyalaink mi magunk vagyunk.
Mindent hagyok
1924

Nagyon útálkozhatott az Isten,  
Hogy ilyen csúnya plánétát köpött –  
Ó, szépség, jóság!… De már mindent hagyok.  
Villámokból font kerités tövébe,  
Már lefekszem a szívem közepébe.  
Egész nyáj leszek benne. Egyedül,  
A nagy akolban egyedül vagyok.

Hittem, hogy a hitványabb lettem én,  
Akin az idő csak tovább fut át  
És úgy magasztaltam a minden-embert,  
Mint akinek  
Csak magyarázták a megvolt csudát.

Ha hitvány voltam, ezért voltam hitvány.  
Ó, egy percre megláttam magam.  
Ott álltam én a Napban! Ott a Napban!  
Bordám szaggattam! A Nap suttogott:  
Véredben állsz, te, ha bennem állsz!…  
És lassan, lassan süllyedtem a Napban.

A szél sikoltott. Fölkapta a szívem  
S egy csöpp vérem, ami még megmaradt,  
Végiggurult lobogva az égen.  
Utánaszaladt.  
A földre ekkor tűzcsóva esett.

Mindent hagyok már. Bomolj meg magadban,  
Világ, ó világ! Én szivemben alszom.  
Tiszta mosolyom hideg víz hulláma,  
Hogyha néha fölemelem arcom.
(Mindig jótanácsot sziszegnek…)
1926. jún.

Mindig jótanácsot sziszegnek  
S még ifjú hülye akad ezeknek  
Az óvatosaknak, kopaszoknak,  
Nagyhasú, huncut okosoknak.

Ha messzehangzón fölbúg a mellem,  
Törvényt tesznek szeretők ellen.  
S pénzzel – mig mennyégre tanítnak –  
Minden szép lányt elkaparítnak.

Hogy kell rohanni, magyarázzák  
A köszvényes lábú strázsák.  
S mutogatva sok vacak érmet,  
Győzelmeinkről lebeszélnek.

Szopós isten pelenka-lenben –  
Fenék szültek meg a szivemben:  
Kölyökséged örökidőnyi,  
De végül is föl kell már nőni!

Akik kályhánál sosem ültünk,  
Kell, hogy egyszer mi is befütsünk!  
Megsütjük mind az okosokat,  
Legelőbb is: a kopaszokat.
(Mint loholó bolond előtt…)
1923. aug. 9.

Mint loholó bolond előtt az égbolt,  
Szőkesége egyre távolabb száll.  
S jaj, lihegve kell ma észbe kapni:  
Szenteké az ég, ha sugaras már.  
Kóboroknak otthonuk a csárda,  
Asszonyuk a bujdosás virága,  
Hejh, de az is, az is, hamar hervadozik!  
S vélünk a vihar is csupán mulatozik.

Már virágos éneksüvegemről  
A szerelem szalagját lebontom.  
Vigye a szél, ha merre akarja,  
Énutánam többé ne lobogjon.  
Szebb legényre tűzze föl: a párja:  
Dobott szívem más szerelem várja.  
S a nyomorúságnak nem leszek adósa!  
Te csak nyiladozzál, másnak-nyíló rózsa.
(Mint örök keservet…)
1924. okt. 4.

Mint örök keservet  
Irta ezt a verset  
Az ördög-motolla,  
Juhász Gyula tolla,  
Ki vala nagy búban  
Szíves háborúban.
Mióta elmentél
1928. szept. 13.

Mióta elmentél, itt hűvösebb  
a sajtár, a tej, a balta nyele,  
puffanva hull a hasított fa le  
s dermed fehéren, ahogy leesett.

A tompa földön öltözik a szél,  
kapkod s kezei meg-megállanak,  
leejti kebléről az ágakat,  
dühödten hull a törékeny levél.

Ó, azt hittem már, lágy völgyben vagyok,  
két melled óv meg észak s dél felől,  
a hajnal nyílik hajam fürtjiből  
s a talpamon az alkonyat ragyog!…

Soványan űlök, nézem, hogy virítsz,  
világ, kóró virágja, messziség.  
Kék szirmaidban elhamvad az ég.  
A nagy szürkület lassan elborít.
Most a teremtés kezdetén vagyunk
1924 nyara

Ime, már megvan az egysejtű ember,  
Él és mozog,  
Gondolatokat nyújt ki magából  
És visszahúzván kinyújtja újra,  
Hogy valamivel is előbbre jusson.  
Eddig vergődött, most már ténfereg,  
De serény és így mindig erősebb lesz.

Kegyes miattunk a szigorú törvény.  
Holnap már ügyesek leszünk,  
Könnyen úszunk, szaladunk, repülünk  
És ennek így kell lenni  
Hogy akkor már nem törődvén mással,  
Lelkünk tiszta ruhája legyen,  
Kívánt álmunk szűz teste legyen,  
Teste ének s igazság legyen,  
Alakja Istenhez hasonlóbb legyen  
Az eljövendő többsejtű embernek,  
Aki belőlünk vetül majd elő,  
Aki mi leszünk,  
A nagy Továbbcsináló,  
Akiért most beteg a világ.
Most fehér a tűz
1924 ősze

Vigasztaljátok a szenvedő alkonyokat, közéjük való kedvesem is  
Szomorú lángjaival zokogva kergetőzik

Előttem szalad, megcsókoltam s az idő nagy némasággal elsüllyed  
körülöttünk  
De üres kezemmel hiába kapkodok utána  
A fájdalom vakító felületén  
Temetőkben világít a villany  
Könnyeink fekete kristályokat mosnak  
Nincsen szavunk, amit kimondhatnánk  
Elhamvadt maradék álmunk  
Csak a gyilkosok sötét reményei világítanak még  
A butaság expresszvonaton robog előttünk  
Minden madarunk szárnyaszegett  
Olyan ártatlan, mint a kavicsok fehér homlokai  
Én mindig Riának hívtam  
Gyékényünk sincs és mégis kihúzzák alólunk  
Ünnepeink ájultan hevernek

Énekelj tiszta szomorúság  
Lefekszem itt, a hold a fejemalja  
Énekelj tiszta szomorúság  
Lefekszem itt, a hold a fejemalja.
Munkás
1925. aug. [?]

Tedd le kissé a szerszámokat  
Engedd szabadon szívedet acélhomlokú barátaival  
Sok mindent akarok elmondani elfeledett testvéreidről, akik a vén  
fák gyökereit betakarják  
Hová melegen búnak a kígyók, isznak a csillagok szelíd tejéből, aztán  
szép halk énekbe fognak  
Árnyékképük is kicsúszik a félős gyerekek álmaiból –  
Sápadtak azok és meghalnak, mire az ég tehene megérkezik bő, meleg  
ajándékkal.

És elhoztam én a madarat is, hisz te akartad  
Egyszerűen akarok szólni, hisz te akartad  
Mindent, amit megérintettem, odaadok a kezeidbe,  
Mindent elmondok, amit előtted elhallgattak.
Munkáshalál
1922. jún. 18. körül

A gép elkapta. Messze fröccsent vére,  
Fehéren hullott földre a feje.  
(A férgek közt lesz immár a helye.)  
S letették kinn az udvar hűs kövére.

Örök lett munkás két kezének éje.  
Irígyen nézte sok bús halvány arc,  
Az ő kezökben ég tovább a harc:  
A sok gyerekszáj vár a kis kenyérre.

Megáll egy percre a dolog zaja,  
Elszáll egy ember könnyes sóhaja,  
Két éhes gyermek ágyán felriad.

A gép megindul újra zakatolva  
S megy minden, mintha mi se történt volna:  
A földön még elég ember marad.
Munkások Kórusa
1928 eleje

A világ szakszervezeteinek

A vekker nem tud semmiről,  
a munkásember bériről,  
hamar megfáradt férfiről,  
az asszonyok jó vériről!

Csak két kezünk, sok gyerekünk,  
téglát és zsákot emelünk,  
óh – botor ellenségeink  
jövőjéért is szenvedünk!

Óh kalapáljuk a vasat,  
mert a vas szíve meghasad,  
ha nem verjük ki rajta, mit  
embernek sírni sem szabad!

Óh jó a jövőnek: jövőnk!  
Óh jó az ételnek: erőnk!  
Óh jó az igazságnak is:  
győzni fog mégis mivelünk!

Nincs géppuskánk, se templomunk!  
Egy héten hatszor meghalunk!  
Mert nékünk jaj! jaj: széthuzunk  
és pusztulunk! és pusztulunk!
Műterem
1924. nov. 1.

A műterem kopott, öreg falán  
Reám nevet száz ismeretlen ember.  
Ez gyermek itt, az már nincs is talán,  
Ez pocsolya, az kristálylelkű tenger.

Reám nevetnek bágyadtan, vigan  
S az én arcomat mosolyogják össze.  
Ez engem álmodik álmaiban,  
Az engem átkoz, hogy szivét fürössze.

S én nem vagyok és nincsen más, csak ők,  
A szomorúak és a nevetők  
Én arcomat hogy összemosolyogják.

Mint szivemben a dolgok képei  
Búsan és vígan összenevetik  
Az Ennálam is erősebbnek arcát.
Művészet az emberek között
1924. febr. 12.

Kerekek lehettek a talpán,  
A táncosnő begurult szemeinkbe,  
Egyszerű volt, de ragyogott, mint a kolibrik.

Képzeld el a lápon libegő  
És nyujtózkodó, nyurga lidércet.  
Szebben ugrált a fiatal kecskénél,  
Vagy mint a hamarkedvű komondorkölyök,  
Ha futkároz és hempereg a fűben!

Még az esztendőalvók is  
Szivesen vele-riszálódtak volna!

Azt se tudom, ki volt mellettem,  
Az ujjongás együtt sejhajozott bennünk –  
Aztán hirtelen kihült a terem  
S mi, emberek, szegények, ismét  
Idegenül néztük végig egymást.
Nagy ajándékok tora
1922. máj. 17.

Ökölnyi nagy rubinkövet adok,  
Akaszd nyakadba s nézd hogyan ragyog  
Szived fölött, a melled közepén,  
Csudáld, hogy ízzik, mint parázs, a fény.

Szememből fődre koszorút szövök,  
Mint istennőhöz, hozzád úgy jövök,  
Utad selyemmel, rímekkel verem,  
De rajt’ ne járj, mert ott sohaj terem.

Ha szomjazol, hát asszubort adok,  
De pár sötétlő könnyet benn hagyok  
S ha érzed, hogy az íze keserű –,  
Azért csak idd, nincs édesebb nedű.

Ha tested fázik, lelkem Rád adom,  
Két vállad bársonnyal betakarom.  
És reszkető agyam, ha éhezel –,  
Szükségbe nálam soha nem leszel.

S ha fáradt tested megpihenni vágy,  
Nyugodj karomba, – nincs puhább faágy  
S mert kell majd egyszer mégis oltalom:  
Fogadd, fogadd el, kérlek, a karom.

Fogadd el, vélük bármit is tehetsz,  
Azért hozzám kegyetlen nem lehetsz.  
Ha nem jönnél is, mind Tiéd marad,  
Nem kéri vissza gyönge pillanat.
Nagy városokról beszélt a messzi vándor
1925. aug. [?]

Nagy városokról beszélt a messzi vándor  
Ott az emberek nem ismerik egymást  
A katonák se hordanak puskát, hanem a nagy tereken muzsikálnak  
Sokan gyűlnek oda, a gyerekeket magasra tartják, ugy hallgatják  
Meghallgatják, aztán odahaza elmesélik, milyen szép volt és azok is  
örülnek neki  
A lányok ott is kinevetik a fiúkat, de azért szeretik őket  
Fényes nappal is szeretik egymást  
Nagy hidak vannak, amelyeken el lehet álldogálni és nézni a vizet meg  
a hajókat  
Úszkálnak ide oda, az utasok meg hangosan fölkacagnak  
Hirtelen elhallgatnak s úgy nézik a nagy vizet, amint komolyan elmegy  
a hullámok alatt  
Azok meg csillognak, mint a pengék  
S olvashatni a gyönyörű könyveket, akkora nagy a világosság  
Pedig már egészen beesteledett.
Napszonett
1922. okt.

A vén diványon hentereg a Nap,  
Magával hozta erdők illatát  
S kinek örömből semmi sem maradt,  
Vidultan nézem én kopott diák.

Hogy nyújtózik, milyen kacér, hamis!  
Aranyhajával elborítja arcom,  
Lágy csókja éri rezgő ajkam is,  
Ölébe békén árva főmet hajtom.

– Ó Nap, a csókod új életre kelt,  
Ha símogat selyem hajad, még élek;  
Rossz idegem új ösztönökre lelt.

Maradj örökre – éjszaka lesz, félek,  
Az éjnek oly riasztó árnya van  
S ó jaj, nem gyújthatom föl önmagam!
Négyen ugrottunk vízbe
1926 nyara

Négyen ugrottunk vízbe. A habok  
Szivünkben zúgnak, zubognak, fehér  
Tarajuk lobog, mint kigyulladt zászlók.  
Barátaim, szép, tiszta, hűsitő  
Nagy lángokat kavartunk a nyugodt  
Vizekből, melyek bátor vágyaikkal  
Dallal vonulnak roppant hegyfokok  
Istenünk-rakta tornyai alatt.  
Az áldott anyaföldet más ki vinné  
Friss karjaiban, testében, szivében,  
Ilyen erőt-foganó, tiszta nászba?  
Ki fojtaná el borús könnyeit,  
Bús sóhaját az árva panaszoknak,  
Hogy szivében fájóra földagadjon  
Minden, mi Istendicsérő, derék,  
Emberben-bízó cselekedet volna  
Az új kapuk gyémántos fordulóján?  
Ki maradna még komoly és erős?  
Ó maradjunk is erősek nagyon,  
Ha majdan eljön bensőbb rokona  
Erőnek, földnek, víznek, tisztaságnak,  
Elporló emlékünk fölött ne hallja  
Bús szózatát az igaz kritikának:  
Elfordult arccal vették be a földek,  
És némán vették vissza a vizek,  
Kik az erőt: A földet izmaikban,  
S szivükben a háborgó vizeket  
Egy gyönge korban gyáván megtagadták.
Néha szigetek
1924 ősze

Néha szigetek buknak föl fejünkben, madarak szállnak el fölöttük, új,  
csodálatos növényzet magvait hullajtják rájuk  
A gép arcából is csurog verejték, anyák szeméből könny, rólunk  
a munka olajcsöppjei  
Lassan így fordul tovább a világ  
Tegnap azt hittem, körtefa vagyok s még ma is jönnek hozzám kis  
gyerekek  
Csókolnak és megrázzák bennem a roskadó körtefákat  
Első szerelmem spirituszba raktam s most néha elnézem, milyen furcsa  
kis állat  
Szervusz, szervusz, hogy vagy, köszönöm megvagyok és te, hát csak  
lassan, ilyenkor mintha vágyunk se volna  
De vacogva mászkálunk Mont Blancok tetején s imádkozunk, te Isten,  
te Isten  
Mért nem teremtesz hegyeket is  
Nektek úgy adom oda magam, mint az anya meleg teli mellét az ő éhes  
kicsikéjének  
A bokrok már alszanak, én is lefekszem tibennetek, hogy reggel kéznél  
legyenek majd kedvelt, acélhomlokú szerszámaim.
Nekem mindegy…
1924 ősze

Nekem mindegy: van isten, vagy nincsen  
S bizonyisten hinnék benne,  
De még annyi szabadidőm sincsen.

Ha megsegít, csak neki jobb,  
Ha nem segít, rosszabb se lesz.  
Ha van, hát a mostaninál  
Ugy se lehet rosszabb,  
Ha van: kutyába se vesznek,  
Ha nincs: kutyába se vesznek,  
Se nem jobb, se rosszabb.

Előbb-utóbb a szegénynek  
Ugyis meg kell bolondulni,  
Vagy fölakasztódni valamelyik ágra,  
Ha csak észre nem tér,  
Mert a szegény itt az isten,  
Világot-teremtő isten,  
A gazdag csak angyal;  
Sóhajtásunk ad rá szárnyat  
S a vonagló teremtésben  
Minek kell az angyal?
Nem én kiáltok
1924 első fele

Nem én kiáltok, a föld dübörög,  
Vigyázz, vigyázz, mert megőrült a sátán,  
Lapulj a források tiszta fenekére,  
Símulj az üveglapba,  
Rejtőzz a gyémántok fénye mögé,  
Kövek alatt a bogarak közé,  
Ó, rejtsd el magad a frissen sült kenyérben,  
Te szegény, szegény.  
Friss záporokkal szivárogj a földbe –  
Hiába fürösztöd önmagadban,  
Csak másban moshatod meg arcodat.  
Légy egy fűszálon a pici él  
S nagyobb leszel a világ tengelyénél.  
Ó, gépek, madarak, lombok, csillagok!  
Meddő anyánk gyerekért könyörög.  
Barátom, drága, szerelmes barátom,  
Akár borzalmas, akár nagyszerű,  
Nem én kiáltok, a föld dübörög.
Nem! Nem! Soha!
1922 első fele

Szép kincses Kolozsvár, Mátyás büszkesége  
Nem lehet, nem, soha! Oláhország éke!  
Nem teremhet Bánát a rácnak kenyeret!  
Magyar szél fog fúni a Kárpátok felett!

Ha eljő az idő – a sírok nyílnak fel,  
Ha eljő az idő – a magyar talpra kel,  
Ha eljő az idő – erős lesz a karunk,  
Várjatok, Testvérek, ott leszünk, nem adunk!

Majd nemes haraggal rohanunk előre,  
Vérkeresztet festünk majd a határkőre  
És mindent letiprunk! – Az lesz a viadal!! –  
Szembeszállunk mi a poklok kapuival!

Bömbölve rohanunk majd, mint a tengerár,  
Egy csepp vérig küzdünk s áll a magyar határ  
Teljes egészében, mint nem is oly régen  
És csillagunk ismét tündöklik az égen.

A lobogónk lobog, villámlik a kardunk,  
Fut a gaz előlünk – hisz magyarok vagyunk!  
Felhatol az égig haragos szózatunk:  
Hazánkat akarjuk! vagy érte meghalunk.

Nem lész kisebb Hazánk, nem, egy arasszal sem,  
Úgy fogsz tündökölni, mint régen, fényesen,  
Magyar rónán, hegyen egy kiáltás zúg át:  
Nem engedjük soha! soha Árpád honát!
Nem tudunk élni
1922 első fele

Bennem betöltetlen szomorúság tátong  
S gizgazzal benőve minden istenoltár.  
Hajh, vágyak anyja, de mostoha voltál.

Eltévedtem járván erdő-rengetegen.  
A félelem sikong zirrenő haraszttal  
S vén adós erdő nem űz, nem marasztal.

A fák sudarára szállt az Est, az álnok  
És torkom szorongatja valami titok:  
Ajkat én miért csak sóhajra nyitok?

Magyar vagyok én is, (rivallnak a kányák)  
Ilyen vagyok én és sose leszünk mások.  
Jaj, jaj, nem tudunk élni, nyavalyások.
Nemzett József Áron
1928 eleje

Nemzett József Áron,  
szappanfőző, aki már  
a Nagy Óceánon  
szagos füveket kaszál.

Megszült Pőcze Borcsa,  
kit megettek a fenék,  
gyomrát, hasát sorba,  
százláb súroló kefék.

Szerettem Lucámat,  
de Luca nem szeretett.  
Bútoraim: árnyak.  
Barátaim nincsenek.

Bajom se lesz többé,  
lelkemmé lett mindahány, –  
élek mindörökké  
gazdátlan és ostobán.
Nézem a lámpát
1922 első fele

Nézem a lámpám. Villamos lámpa.  
Fűti egy titkos, rejtett erő.  
Tompa árnyékból csillogó élet lesz,  
Ahogy belőle fény tör elő.

Nézzétek, milyen megfoghatatlan,  
Csupa titok, csupa hatalom  
S mégis, fényével akkor pompázhat csak,  
Mikor én, az Ember, akarom!

Midőn lefekszem s oltom a lámpát,  
Váratlanul azon akadok:  
Mi lenne, hogyha többé föl nem gyulna  
S örökre sötétbe maradok!
Nő a tükör előtt
1924. jan.

A tükör előtt öltözik. Csupasz,  
Akár a frissen megköszörült penge.  
Nem látta férfi, mégis beleszúrja  
Kegyetlen tükre minden férfi-szembe.

A tükör előtt öltözik. Gyapjú  
Kelmét neki növeszt a férfi nyája.  
Szoknyaként veszi magára a poklot  
S az ég fodorként hullámzik alája.

Hajára aggat mély rejtelmeket,  
Vagy hajnalból köti ragyogó kontyát  
S a férfierő roppant vásznait  
Ujjai apró szallagokra bontják.

Fülönfüggőül szívünket veszi,  
Nem hallott zenét csak neki zenéljen  
És nyelve alatt jéghegyeket hordoz,  
Hogy forróságát elvermelje mélyen.

Lelkiismeretünket gyújtja föl,  
Hogy szemöldökét véle bekormozza,  
Tíz manikűrözött méregfogát és  
Ajkát vérünkkel festi meg pirosra.

S már készen van és nincsen rajta más.  
Á, dehogy! tán csak egy virágszál éppen!  
Annyira egyszerűen indul el,  
Hogy szőnyegére: holt agyunkra lépjen.
Nyár volt
1924. jan. 29.

Nyár volt,  
De mindnyájan fáztunk,  
Hát begyújtottunk a mesekályhákba,  
Ott melegedett belém,  
Hogy valahol, ahová *elérünk*,  
Vár ránk a lány, aki mi vagyunk,  
Vár rátok a legény, aki meg ti vagytok,  
Biztosan és észrevétlenűl,  
Mint hóborított földekben a tavasz  
És előjön és megigéz,  
Ha napszivünk kisüt szép homlokunkon.
Nyári délután a szobában
1922. jún. 20. körül

Fuldoklik már a széternyedt szoba.  
A polituros asztal és a székek  
Vén arca kéksötét homályba réved.  
Vár rám a lépcső villogó foga.

De lenn a fürdő-strandon, a Dunán,  
Piroscsíkos, vizes trikók feszülnek. –  
Jó ára van a könnyü tüllnek,  
A friss szél futkos fodrai után.

Nem volna rossz az ódon Óbudába,  
Ingujjba lenni, vagy nem is ruhába.  
Kis korcsmában a sört isszák. – Talán

Ha én is innék, habzana a szám.  
Száradt a számpadlása és a nyelvem.  
Jaj, inni kell, de akkor föl kell kelnem.
Nyolcesztendős lányok
1924. febr. 8.

Hosszú sorban jönnek, mennek,  
Apró ördögök, de szentek,  
Homlokuk friss, meleg kenyér,  
Szén a szemük, szénparázs.

Hosszú sorban jönnek, mennek,  
Mint a virág, úgy szeretnek,  
Ugy szeretik a fiúkat,  
Akárcsak a gyöngyvirág.

Hosszú sorban jönnek, mennek,  
Ha sírnak is: csak nevetnek.  
Messze vannak, messze vannak,  
Mint a vídám csillagok!
(Nyüzsög a boldogság…)
1928. okt. 10.

Nyüzsög a boldogság bennem,  
a napfény se fér be tőle,  
lecsurog szakállam  
fonatán a lábaimra.  
Kalapom, repülj a mennybe  
a kopasz felhő fejére  
ha meg prüsszent lebbenhetsz  
a kékorru kaparóra.  
Pipacsot szedett a kedves,  
belefonta fürtjeimbe –  
s ha elalszom köd-ölében  
a szirmocskák ringatóznak.
(Ó Európa hány redő…)
1927. júl. 17.

Ó Európa hány redő  
minden redőben gyilkosok  
ne hadd hogy sirassam a lányt  
ki két év mulva szülni fog.

Ne hadd hogy szomorú legyek  
Lucie nővérem hazavár  
a gyilkosokban félelem  
s a félelemben a halál.

Verset irok hogy szórakozz  
adjon kezet ki megmaradt  
az irodalmi klikkeken  
ez a versem is elakad.

Egy légy a tejben megfuladt  
a tenger a hegyfokra jött  
s egy teritett asztal uszik  
a jóllakott habok fölött.
(Ó szőke csókok partja…)
1923. júl. 29.

Ó szőke csókok partja, konok leány!  
Meddig vonaglik még szomorú habom  
Forrongó fergetegje elcsitulva?

Árbócom átok: gályahitem sülyedt  
Nagy roncsa hullván pattog a szárazon:  
Erős hajó parton silányka hulla.

Hát minden érces, nagy hitet összetör  
A balga Asszony? – Harc ez, az ár s a part  
Bús harca s hozzá holdfény-mámor járul.

De úr a tenger, mig csak e csúf világ  
Almája érett áporodásba nem  
Pondrósodik le Isten ős fájárul.

És így megy, így ez: százezer év után  
Most is hiában bukkan ez ének itt  
Szűzen, de szűzen: termőföld-ruhátlan.

Mert ártörő a nóta, ha sorsos és  
Száz ringó csókom feccsen az égbe szét  
Kibukkant ének színes zátonyában.
Ó zordon Szépség…
1922. nov.

Versemmel hogyha megelégszel  
– Kínáltam úgyis már elégszer –  
Fogadd el: véres, könnyes ékszer.

Ó zordon Szépség, trónusodhoz jöttem,  
Bús koldusod, ki elfáradt szegény.  
Vér-rózsák nyíltak lábom vak helyén,  
De trónusodhoz mégis elvetődtem.

Ó zordon Szépség, mosolyogsz fölöttem  
S hallgatva ülsz a dús Élet hegyén.  
Egy ájult lelket hoztam. Az enyém  
És fölajánlom Néked összetörten.

Örökkön verte mákonyos varázsod,  
Most oly hideg, mint néma mosolygásod.  
S várna reá száz büszke viadal.

Ó hívd életre ápoló szavakkal,  
Illesd meg homlokát meleg ajakkal!  
Ó Szépség, nézz rá: olyan fiatal.
(Odvas fogban…)
1929 [?]

Odvas fogban guggol az idő;  
messze tekint fájdalmunk fölött
Óh szív! nyugodj!
1928 vége

Fegyverben réved fönn a téli ég,  
kemény a menny és vándor a vidék,  
halkul a hó, megáll az elmenő,  
lehellete a lobbant keszkenő.

Hol is vagyok? Egy szalmaszál nagyon  
helyezkedik a csontozott uton;  
kis, száraz nemzet; izgágán szuszog,  
zuzódik, zizzen, izzad és buzog.

De fönn a hegyen ágyat bont a köd,  
mint egykor melléd: mellé leülök.  
Bajos szél jaját csendben hallgatom,  
csak hulló hajam repes vállamon.

Óh szív! nyugodj! Vad boróka hegyén  
szerelem szólal, incseleg felém,  
pirkadó madár, karcsu, koronás,  
de áttetsző, mint minden látomás.